Bauga Anna

Lielbritānijas salu tautu pasakas un teikas

Lielbritānijas salu tautu pasakas un teikas

.

.

.

IEVADAM

Šis krājums ir pirmais mēģinājums iepazīstināt lasītājus ar Lielbritānijas salu apdzīvotāju folkloras bagātībām. Pareizāka priekšstata gūšanai krājums sadalīts četrās daļās — angļu, īru, velsiešu un skotu folkloras izlasē.

īri, velsieši un skoti ir seno ķeltu — valodas un kultūras ziņā tuvu indoeiropiešu tautu grupas — pēcnācēji. Ķelti ap 5.—6. gs. pirms mūsu ēras jau apdzīvoja Anglijas salas, dēvējās par britiem un arī savu zemi sauca par Britāniju. Sākumā tie nodarbojās ar zemkopību un zvejniecību, vēlāk arī ar tirdzniecību. Ķeltiem bija sava priesteru kārta — druīdi, un viņi ticēja personificētiem dabas spēkiem. No ķeltiem izveidojās trīs atšķirīgas etniskas grupas — īri, velsieši jeb kimri un skoti, kas mūsu ēras sākumā pārstāv jau samērā augstu materiālo un garīgo kultūru. Viņu folklora pārsteidz ar plašo vērienu un cilvēku raksturu psiholoģiski pareizu atveidojumu. Pasaku un teiku varoņi cīnās ar pārdabiskiem spēkiem, ar ienaidniekiem un ļauniem cilvēkiem, saceļas pat pret druīdu varu, nobīstas no nāves vai ļauniem gariem, augstāk par visu cilvēkā vērtē spēju turēt doto vārdu, vēlēšanos palīdzēt vājiem un ievērot sentēvu tradīcijas. Sevišķi skotiem un velsiešiem ir daudz teiku par spēkavīriem un drosmīgiem karotājiem, arī populārais leģendu cikls par karali Arturu (lai gan daži vēsturnieki uzskata, ka Arturs bijis tikai algotņu vadonis un atradies britu karaļu dienestā).

Daudzās plaši sazarojušās dzimtas jeb klani par savu ciltstēvu uzskatīja kādu mītisku varoni, kura īpašības piedēvēja visiem pēcnācējiem, tādējādi cenšoties saglabāt senās tradīcijas. So sabiedrisko grupējumu resp. klanu pamatos bija senā asinsradniecība, kaut gan klanu vadoņiem bija tiesības adoptēt pilnīgi svešus cilvēkus (skat. «Leu un Blodida»). Varenākā klana vadonis parasti saucās par karali, un, spriežot pēc teikām, šādu karaju bijis krietni daudz.

Klanu savstarpējās cīņas (skat. «Danvegenas burvju karogs») bija viens no iemesliem, kas britus novājināja, un mūsu ēras 5. gs. tos uzveica no Eiropas kontinenta ieradušās ģermāņu ciltis — angļi, sakši un juti. Iebrucēji iekaroto zemi izdāvāja vispirms uzvarētāju aristokrātijai, kas ķeltus daļēji iznīcināja, daļēji iegrūda verdzībā; vairākas ķeltu ciltis atkāpās uz kalnainākajiem rietumu apgabaliem (Velsu), daļēji izceļoja uz Franciju (Bretaņu). Iekarotāji atnesa līdz ģermāņu pasaku sižetus, kas pazīstami visā Eiropā, tomēr ar laiku jaunajā dzimtenē, kurai viņi piešķīra Anglijas vārdu, šie sižeti zināmā mērā izmainījās un ieguva citas īpatnības.

Briti cītīgi sargāja savas garamantas no svešas ietekmes, tāpēc viņu pasakas un leģendas ir stipri atšķirīgas no iekarotāju folkloras. Uzvarētie centās kaut savā tautas literatūrā saglabāt neatkarību, nacionālās tradīcijas un valodu. Tiklab viņu senie epi, kā vēlākos laikos radušās pasakas un teikas ir pilnigi savdabīgas.

Līdz ar zemes pāreju privātīpašumā, cilts locekļu ekonomisko diferenciāciju un valsts kā apspiešanas līdzekļa radīšanu beidzās anglosakšu pirmatnējās sabiedrības posms.

11. gs. Angliju iekaroja normaņi — no Francijas ieradušies un tur jau aklimatizējušies kādreizējie skandināvi. Par Anglijas karali 1066. g. kļuva Vilhelms I Iekarotājs un nodibinaja normaņu dinastiju. Ja anglosakši kā uzvarētāji neatrada kopēju valodu ar britiem, tad tikpat grūti viņiem bija to atrast ar normaņiem, un tāpat ķā briti, tā arī tagad anglosakši centās saglabāt savas folkloras īpatnības.

11.—12. gs. bija pagrieziens Ziemeļ- un Rietumeiropas sociālajā attīstībā. Tie bija feodālās sabiedrības ziedu laiki, beidzās tautu pārvietošanās laikmets, iekarošanas tendencēm tika piešķirts reliģisks raksturs — sākās krusta kari. Krusta karotāji, svētceļnieki, klejojoši mūki un tirgotāji izplatīja nostāstu un teiku sižetus un teiksmas par karali Arturu un viņa Apaļā galda bruņiniekiem vai Tristanu un Isoltu, un šīs teiksmas pārceļoja uz kontinentu, kur tika pārveidotas dažnedažādos variantos. Savukārt teika par Arturu, dažādi variēta, jo plaši izplatījās arī starp uzvarētajiem, jo modināja velsiešos patriotiskas jūtas. Jādomā, ka mīts par to, ka Arturs nav miris un tikai gaida, kad tauta aicinās viņu palīgā (skat. «Artura atdusas vieta»), radies pēc normaņu iebrukuma. No otras puses, līdz ar Velsas iekarošanu arī normaņu dižcilši Francijā iepazinās ar šo leģendu, kas, pareizi izmantota, varēja kalpot iekarotāju interesēm. Normaņu karaļu dinastija bija iznireļu dinastija, jo Vilhelms Iekarotājs bija tikai hercogs, turklāt mucinieka meitas ārlaulības dēls, tāpēc dinastijai vajadzēja mītu, tādu, kāds jaundibinātajai Romas impērijai bija «Eneida» vai franču karaļiem teiksmas par Kārli Lielo^1. Tā radās normanizē-tais Arturs, kas normaņiem bija sevišķi izdevīgs tāpēc, ka dzīvoja pirms sakšu ienākšanas Anglijā un visās se-oajās leģendās cīnījās pret tiem.

Radniecība ar visā Eiropā pazīstamiem sižetiem visskaidrāk redzama angļu pasakās. «Kankarīte» un «Trīs galvas avotā» atgādina pasaku par Pelnrušķīti, daļēji tas sakāms arī par «Meldrenīcu»; «Džeks un garā pupa» un «Naskā Mollija» variē plaši pazīstamo tēmu par rupja spēka pilniem, bet stulbiem milžiem, kurus uzveic atjautīgs zemnieku zēns vai meitene; «Džeks Honafords» ir izplatīts rūdīta algotņa — zaldāta tips. Pasakas par mātesmeitu un bārenīti sastopamas arī citā uztverē — mātesmeita mīl pameitu un par spīti pamātei palīdz tai («Divas princeses»). Interesanti, ka pilnīgi trūkst pasaku par trim brāļiem, diviem gudriem, trešo muļķi; jādomā, tās radušās pēc tam, kad anglosakši atstāja kontinentu.

Eiropas kontinentā grūti sameklēt kaut ko līdzīgu britu pasakām un leģendām, kurās darbojas fantastiski dzīvnieki un mītiskas būtnes elfas. Iru folkloras vācējs Jeitss izsakās, ka, pēc senatnes pētnieku domām, elfas esot kādreizējās pagānu dievības. Kristīgā ticība laupījusi tām pielūgsmi un upurus, tāpēc tās tautas iztēlē pat fiziski samazinājušās līdz pāris sprīžu garumam. Elfas ir viegli aizvainojamas, par tām pat nedrīkst daudz runāt, tās jādēvē par «labiem ļautiņiem» vai «sīkaliņiem», taču tikpat viegli var tikt ar tām draugos. Elfas ir pārgalvīgas, dažkārt ļaunas, tās zog vai apmaina bērnus (skat. īru pasaku «Olu čaulu brūvējums», velsiešu' pasaku «Bērns gados» un «Zēns, kurš atgriezās no Elfu zemes») un laupa pat jaunekļus un jaunavas (skat. skotu pasaku «Tams Lins», īru pasaku «Džemijs Frīls un jaunā lēdija»). Elfas ļoti mīl mūziku un dziesmas, tāpēc dāsni apbalvo ar šo talantu apveltītus cilvēkus (skat. īru «Nokgraftonas teiku»), bet necieš tos, kas iedomājas esam šai ziņā pārāki par pašām elfām, un bargi soda pārdrošniekus (skotu teika «Keilas dūdi-nieks»).

Galvenie svētki britiem pagānu laikos bijuši saistīti ar ziemas iestāšanos un svinēti 1. novembrī. Tad druīdi iekūruši svēto uguni, upurējuši dievībām un ļaudis līksmojušies veselu nedēļu. Baznīca, cenzdamās pielāgot pagāniskos ticējumus un rituālus saviem mērķiem, nosaukusi 1. novembri par mirušo pieminēšanas resp. Visu svēto dienu, tomēr ar šo dienu joprojām saistās senie ticējumi.

īpatnējs pasaku tēls ir paks, kas parasti parādās kāda dzīvnieka — āža vai zirga — izskatā. Lai arī paks ir visai pārgalvīgs, kam patīk dzīt jokus un pastrādāt visādas palaidnības, novembri tas ir labā prātā un palīdz cilvēkiem. Banšijas — vecas raganas (skotu pasaka «Zilā cepure») — īru pasakā «Dūdinieks un paks» uzrunā viņu par Novembra paku, kas liecina, ka dūdinie-kam briesmas nedraud, jo novembrī pārdabiskās būtnes ir cilvēkiem labvēlīgas.

Liela nozīme pasakās un teikās ir visādām burvestībām. Piemēram, olu čaulu brūvējums vai melna vista palīdz atdabūt elfu apmainīto bērnu, burvju ziede atdzīvina nokauto zirgu vai, ietriepta acīs, ļauj redzēt elfas, kas rotaļājas ziedos, niedre, noskaitot burvju vārdus, parvēršas straujā kumeļā. īpatnēja parādība ir geisi (Iru geis, skotu geasan) — aizliegumi vai uzlikti pienākumi. No pirmatnējo tautu reliģiskajiem aizliegumiem («tabu») tie atšķiras ar 1o, ka geisiem ir izteikti personisks raksturs. Piemēram, Konam Edam (pasaka «Kons Eda vai Erna ezera zelta āboli») pamāte uzliek geišu — uzmeklēt burvju kumeļu, burvju suni un ezera valdnieka zelta ābolus; «Daiermeda nāvē» skaistule Greine ar savu geišu saista varonīgo Daiermedu, kam nu jālauž vasaļa uzticība feodālim un jābēg projām ar sava kunga līgavu, labi apzinoties, ka šāda rīcība var maksāt pašam dzīvību.

Vēl pasakās un leģendās minēti ar dažādām vietām saistīti dzīvnieki — fantastiski nezvēri atanki, ar pārdabisku spēku apveltīti suņi vai ūdonszirgi. Sevišķi daudz par tiem vēstī velsiešu un skotu folklora (atcerēsimies presē daudzkārt pieminēto Lohnesas resp. Nesas ezera briesmoni). Minēti arī ūdensvīri. Tie pievāc noslīkušo jūrnieku dvēseles un noglabā gliemežu čaulās, no kurām tās atbrīvo brašs zvejnieks, iepriekš aizsūtījis sievu svētceļojumā, lai māja tīra (te laikam gan teicējs šķelmīgi pasmīnējis), un piedzirdījis ciemos uzaicināto ūdensvīru tā, ka tas paliek guļam pagaldē («Dvēseles krātiņos»).

Milži sastopami arī britu pasakās (pēc vēsturnieku domām, tie ir senie varoņi, ar kuriem notikusi mela-morfoza pretējā virziena — tie pieņēmušies augumā un spēkā, bet pagāniskās dievības sarukušas līdz «sīka-liņu» apjomam), taču britiem tie ir personificēti ar noteiktām rakstura īpašībām, piemēram, īru Fins ir stiprs, bet bailīgs, Kukulins varonīgs, bet lētticīgs (skat. «Nok-menijas teika»). Viņi allaž apveltīti ar kādu īpašu spēju — īru Fins pasūkā īkšķi, bet skotu Fins (skat. «Daiermeda nāve») paspaida savu gudrības zobu, un abi tūdaļ zina, kas notiek tuvu un tālu, velsiešu Gvi-dions prot gan pats pārvērsties dažādos veidos, gan pārvērst citus un spēj pat no ziediem un smaržām uzburt jaunavu («Leu un Blodida»).

Pasaku un leģendu vākšana Anglijā uzsākta samērā vēlu. Anglijas folkloristu biedrības prezidents Džozels Džekobss 1890. gadā izdeva «Angļu tautas pasakas». Viņa savāktās pasakas nav literāri apstrādātas, jo vācēja mērķis bijis sniegt tās neskartā veidā. Iru pasakas

un teikas vācis un pats pierakstījis īru dzejnieks Nobeļa prēmijas laureāts Viljams Batlers Jeitss.

Šim krājumam izmantotas pasakas un leģendas no šādām grāmatām:

English Fairy Tales by Joseph Jacobs. London, 1951.

English Fairy Tales, selected by Leon Kellner. Leipzig, 1917.

Irish Fairy and Folk Tales, ed. by W. B. Yeats. New York, 1955.

Welsh Legends and Folk Tales, retold by Gwyn Jones. London, Oxford, 1955.

Welsh Legendary Tales, retold by Elisabeth Shep-pard-Jones. Edinburgh, 1959.

Scottish Folk Tales and Legends, retold by Barbara K e r Wilson. Edinburgh, 1955.

Krājuma mazā apjoma dēl, protams, nav iespējams vispusīgi parādīt angju tautas folkloras bagātības, taču jācer, ka tas vismaz sniegs zināmu nojausmu par šīm bagātībām un to nacionālo savdabību.

Jāpiezīmē, ka britu īpašvārdu un vietvārdu fonētisko rakstību nav izdevies tiktāl noskaidrot, ka tā varētu pretendēt uz neapstrīdamu pareizību.

Anna Bauga

ANGĻU PASAKAS

.

MELDRENĪCA

Reiz dzīvoja kāds visai bagāts vīrs, kam bija trīs meitas, un šim vīram iegribējās zināt, cik stipri meitas viņu mīl. Viņš vaicāja vecākajai:

— Cik stipri tu mani mīli, dārgā?

— Kā savu dzīvību, — tā atbildēja.

— Tas ir labi, — tēvs noteica.

Tad viņš uzrunāja vidējo meitu:

— Cik stipri tu mani mīli, dārgā?

— Vairāk par visu pasaulē, — tā atbildēja.

— Tas ir labi, — tēvs noteica un tad uzrunāja trešo:

— Cik stipri tu mani mīli, dārgā?

— Es tevi mīlu tā, kā svaiga gaļa mīl sāli, — jaunākā meita atteica.

Nu gan tēvs noskaitās.

— Tad jau tu mani nemaz nemīli, — viņš teica, — un tāpēc tev nav vietas manā mājā.

Tēvs padzina meitu, aizcirzdams tai durvis deguna priekšā.

Jaunākā meita nu gāja, kur acis rāda, kamēr nonāca pie purva, saplūca tur meldrus un nopina kaut ko līdzīgu apmetnim ar kapuci. Ietinusies apmetnī no galvas līdz kājām, lai apslēptu greznās drānas, meitene gāja aizvien uz priekšu, līdz beidzot nonāca pie liela nama.

— Vai jums nevajag kalpones? — viņa apvaicājās.

— Nē, nevajag, — viņai atbildēja.

— Man nav, kurp iet, — meitene sacīja, — algu es neprasu un darīšu visu, ko man liks.

— Labi, — viņai atteica, — ja tu gribi mazgāt katlus un tīrīt pannas, tad vari palikt šeit.

Tā nu jaunākā meita palika, mazgāja katlus, berza pannas un darīja visus melnos darbus. Un, tā kā viņa nevienam neteica savu vārdu, tad visi viņu iedēvēja par Meldrenīcu.

Kādu dienu tuvējos kaimiņos bija lielas dzīres, un visiem kalpiem bija atļauts iet un noskatīties, kā lepni kungi priecājas. Bet Meldrenīca teicās esam pārāk nogurusi un solījās palikt mājās.

Taču, kad visi bija aizgājuši, viņa nometa savu meldru tērpu, nomazgājās, saposās un arī devās uz balli, un neviens nebija tik grezni ģērbies kā Meldrenīca.

Un tā nu gadījās, ka ballē bija viņas saimnieka dēls, un ko viņš varēja darīt, ja iemīlējās meitenē ar pirmo acu uzmetienu un visu vakaru nedejoja ne ar vienu citu.

Bet, pirms vēl balle beidzās, Meldrenīca izlavījās ārā un aizsteidzās uz mājām. Kad citas kalpones pārnāca, viņa jau gulēja, ietinusies savā meldru apmetnī, un izlikās aizmigusi.

Nu, un tad šīs nākamajā rītā teica Meldrenīcai:

— Tu gan kaut ko palaidi garām, Meldrenīcai

— Ko tad? — Meldrenīca brīnījās.

— Ak, kas tur bija par skaistu lēdiju un cik varen lepni tā bija ģērbusies! Mūsu jaunais saimnieks nenolaida no viņas ne acu.

— To gan man būtu gribējies redzēt, — Meldrenīca noteica.

— Nekas, šovakar atkal būs balle, varbūt viņa arī būs tur.

Taču, kad pienāca vakars, Meldrenīca atkal teicās esam pārāk nogurusi, lai ietu citām kalponēm līdz. Bet, tikko tās bija projām, viņa nometa savu meldru tērpu, saposas un devās uz balli.

Saimnieka dēls jau bija gaidījis uz viņu un visu vakaru nedejoja ne ar vienu citu un nenolaida no viņas acu. Bet, pirms vēl balle beidzās, Meldrenīca izlavījās ārā un pārnāca mājās. Kad atgriezās citas kalpones, viņa, ietinusies savā meldru apmetnī, izlikās aizmigusi.

Nākamajā rītā kalpones atkal stāstīja:

— Nu, Meldrenīca, tev gan vajadzēja redzēt skaisto lēdiju. Viņa bija atkal ieradusies, varen uzposusies, un jaunais saimnieks nenolaida no viņas ne acu.

— Jā, to gan man būtu gribējies redzēt, — Meldre-nīca noteica.

— Nekas, šovakar atkal būs balle, nāc tikai mums līdz, jo droši vien viņa arī ieradīsies.

Pienāca vakars, un atkal Meldrenīca teicās esam pārāk nogurusi. Lai šīs darot vien, ko gribot, bet viņa palikšot mājās. Taču, līdzko citas bija projām, viņa nometa savu meldru tērpu, saposās un devās uz balli.

Saimnieka dēls, ieraudzījis viņu, bija loti priecīgs. Viņš dejoja tikai ar Meldrenīcu un nenolaida no viņas ne acu. Kad nu Meldrenīca negribēja teikt jaunajam saimniekam ne savu vārdu, ne ari no kurienes ieradusies, viņš sniedza Meldrenīcai gredzenu un teica, ka miršot, ja nedabūšot viņu vairs redzēt.

Bet pirms balles beigām Meldrenīca izlavījās ārā un pārnāca mājās, un, kad ieradās pārējās kalpones, viņa gulēja, ietinusies meldru apmetnī, un izlikās iemigusi.

Skaidrs, ka nākamajā dienā kalpones atkal teica:

— Žēl, Meldrenīca, ka nenāci vakar līdz, nu tu nedabūsi redzēt skaisto lēdiju, jo balles vairs nebūs!

— Vai, un man tā gribējās viņu redzēt, — nogaudās Meldrenīca.

Saimnieka dēls visādi centās uzzināt, kur palikusi skaistā lēdija, bet, lai kur viņš gāja un lai kam apvaicājās, neviens nekā nezināja teikt. Un viņš kļuva aizvien slimāks aiz mīlestības un beidzot vairs necēlās no gultas.

— Izvāri tumi jaunajam saimniekam, — tika teikts virējai. — Viņš mirst vai nost aiz lielas iemīlēšanās.

Virēja jau taisījās vārīt tumi, kad ienāca Meldrenīca.

— Es vārīšu tumi jaunajam saimniekam, — virēja teica, — jo viņš mirst vai nost, cik stipri iemīlējies skaistajā lēdijā.

— Ļauj man izvārīt tumi, — Meldrenīca pieteicās.

Virēja sākumā negribēja ļaut, bet beidzot bija ar mieru, un Meldrenīca izvārīja tumi. Un, kad tume bija gatava, Meldrenīca, pirms virēja nesa tumi augšā, tīši iemeta tanī gredzenu.

Jauneklis, izēdis tumi, ieraudzīja trauka dibenā gredzenu.

— Atsauciet virēju, — viņš teica.

Virēja uznāca augšā.

— Kas vārīja tumi? — viņš jautāja.

— Es, — virēja teica, jo bija nobaidījusies.

Jauneklis paskatījās uz viņu.

— Nē, tu to neesi vārījusi, — viņš sacīja. — Pasaki, kas to vārīja, tev nekas ļauns nenotiks.

— Nu, labi, to vārīja Meldrenīca, — virēja atzinās.

— Sūti Meldrenīcu pie manis, — saimnieka dēls lika.

Meldrenīca uznāca augšā.

— Vai tu vārīji tumi? — jauneklis jautāja.

— Jā, — viņa atbildēja.

— Kur tu ņēmi gredzenu?

— No tā, kas man to iedeva.

— Kas tad tu esi? — jauneklis jautāja.

— Es tev to parādīšu, — Meldrenīca atteica, nometa meldru apmetni un parādījās savās skaistajās drēbēs.

Tagad saimnieka dēls drīz vien atlaba, un necik ilgi pēc tam abi apprecējās. Rīkoja varen lepnas kāzas, un uz tām ielūdza visus, tuvus un tālus. Ielūdza arī līgavas tēvu, bet pati Meldrenīca neteica nevienam, kas viņa tāda ir.

Pirms laulībām Meldrenīca iegāja pie virējas un sacīja:

— Es gribu, lai nevienam ēdienam nebūtu ne drusciņas sāls klāt.

— Ēdiens būs negaršīgs, — virēja atteica.

— Tas nekas, — Meldrenīca atbildēja.

— Lai notiek, — virēja piekrita.

Tad pienāca kāzu diena, un jaunos ļaudis salaulāja. Pēc laulībām viesi sēdās pie kāzu galda. Kad viņi sāka ēst gaļu, tā bija tik negaršīga, ka nevienam negribējās to ne mutē ņemt. Meldrenīcas tēvs nogaršoja vienu gaļas ēdienu, otru un tad sāka raudāt.

— Kas noticis? — jaunais saimnieks apvaicājās.

— Ak, — viņš teica, — man kādreiz bija meita. Es viņai jautāju, cik stipri viņa mani mīl, un viņa atbildēja: «Es tevi mīlu tā, kā svaiga gaļa mīl sāli.» Es meitu padzinu, jo domāju, ka viņa nemīl mani. Bet tagad saprotu, ka viņa mani mīlējusi visvairāk, un nu varbūt viņas nav vairs starp dzīvajiem.

— Nē, tēv, te es esmu! — atsaucās Meldrenīca, piesteidzās pie tēva un apkampa viņu.

Un kopš tā laika viņi visi dzīvoja laimīgi.

DŽEKS HENAFORDS

Reiz dzīvoja kāds vecs zaldāts, kas bija tik ilgi karojis, ka pagalam noplīsa un nezināja vairs, kur dabūt kādu nieku iztikai. Tā viņš soļoja pa viršu pauguriem un ielejām augšup un lejup, kamēr nonāca pie kādas fermas, kur saimnieks patlaban bija aizbraucis uz tirgu. Fermera sieva — viņš bija apprecējis atraitni — bija liela muļķe; arī pats fermeris bija no tās pašas sugas, un grūti pateikt, kurš no abiem bija dumjāks. Kad jūs noklausīsieties manu stāstu, varēsiet paši izlemt.

Pirms došanās uz tirgu fermeris teica sievai:

— Te ir desmit mārciņas zeltā; glabā tās, kamēr pārnākšu!

Nebūtu viņš bijis tāds muļķis, tad gan nebūtu uzticējis sievas glabāšanā tik lielu naudu. Nu, tā vīrs aizbrauca, un sieva teica sev:

— Pie manis šī nauda būs no zagļiem droša!

Viņa iesēja naudu lupatā un nolika lupatu uz dzīvojamās istabas kamīna dzegas.

— Te to neatradīs neviens zaglis, — viņa noteica,

— te tā ir drošībā.

Tieši tobrīd vecais zaldāts Džeks Henafords pieklauvēja pie durvīm.

— Kas tur ir? — sieva prasīja.

— Džeks Henafords.

— No kurienes nākdams?

— No paradīzes.

— Žēlīgais dievs! Varbūt tu redzēji tur manu pirmo vīru?

— Protams, ka redzēju.

— Un kā viņam tur klājas? — taujāja svētulīgā sieva.

— Tā pa vidam; viņš pazolē vecas kurpes, un ēšanai viņam dod tikai kāpostus.

— Ak tu nabadziņš! — sieva izsaucās. — Vai viņš neko nelika man pateikt?

— Kā nu ne, — Džeks Henafords atbildēja. — Viņš teica, ka izlietojis visu zoļādu un kabatas esot tukšas,

tāpēc būtu labi, ja tu varētu aizsūtīt viņam pāris šiliņu, ar ko nopirkt jaunu zoļādas gabalu.

— Aizsūtīšu, aizsūtīšu, dievs lai mielo viņa nabaga dvēseli!

Un sieva pieskrēja pie kamīna dzegas, paķēra lupatu ar desmit mārciņām un iedeva visu zaldātam, teikdama, lai nu nelaiķis paturot, cik vajag, un pārējo atsūtot atpakaļ.

Saņēmis naudu, Džeks ilgi nekavējās un metās projām, ko kājas nesa.

Drīz pārradās fermeris un apvaicājās par naudu. Sieva pastāstīja, ka aizsūtījusi to ar zaldātu savam pirmajam vīram uz paradīzi, lai viņš varētu nopirkt zoļ-ādu un pazolēt svētajiem un eņģeļiem kurpes. Fermeris varen noskaitās un zvērēja, ka tādu muļķi kā savu sievu vēl neesot redzējis. Sieva atcirta, ka viņš esot vēl lielāks muļķis, atstādams viņai naudu.

Šķiest vārdus nebija laika; fermeris sēdās zirgā un jāja pakaļ Džekam Henafordam. Vecais zaldāts, sadzirdējis aizmugurē zirga pakavu klaboņu, noprata, ka tas būs fermeris, kas dzenas viņam pakaļ. Viņš apgūlās

zemē un lūkojās debesis, turēdams vienu roku virs acīm un rādīdams uz tām ar otru roku.

— Ko tu tur skaties? — fermeris, apturējis zirgu, jautāja.

— Dievs, stāvi klāt, kas tas par retu skatu! — Džeks izsaucās.

— Ko tu redzi?

— Cilvēks iet it kā pa līdzenu ceļu stāvus iekšā debesīs.

— Vai tu viņu vēl redzi?

— Jā.

— Kur?

— Nokāp no zirga un nogulies zemē.

— Labi, ja tu pieturēsi zirgu.

To Džeks darīja labprāt.

— Es neko neredzu, — fermeris sacīja.

— Turi roku virs acīm, tad tu redzēsi vīru, kas drāžas projām no tevis.

Fermeris to arī redzēja, jo Džeks bija uzlēcis viņa zirgam mugurā un auļoja projām. Fermeris pārnāca mājās bez zirga.

— Tu esi lielāks muļķis par mani, — sieva sacīja,

— jo es izdarīju tikai vienu muļķību, bet tu veselas divas.

TRĪS GALVAS AVOTĀ

Ilgi pirms karaļa Artura un Apaļa galda bruņinieku [2] laikiem Anglijas austrumu daļā valdīja kāds karalis, kurš dzīvoja ar savu galmu Kolčesterā.

Kad karalis bija slavas kalngalos, nomira karaliene un atstāja viņam vienīgo, piecpadsmit gadus veco meitiņu, kuru par viņas skaistumu un laipnību apbrīnoja

ikviens, kas viņu ieraudzīja. Taču karalis, padzirdējis par kādu atraitni, kurai arī bija viena meita, sadomāja šo atraitni precēt viņas bagātības dēļ, kaut gan viņa bija veca, neglīta, ar līku degunu un uzkumpušu muguru. Atraitnes meita arī bija neglīta un nevīžīga, skaudīga un ļauna — īsi sakot, no tās pašas iejavas kā māte. Un tomēr pēc dažām nedējām karalis galminieku un augstmaņu pavadībā ieveda savu kumpaino līgavu pilī, kur notika kāzu ceremonija. Jaunā karaliene nepaspēja pilī ne nagus apsildīt, kad ar melīgām izdomām jau sakūdīja karali pret viņa paša skaisto meitu. Jaunā princese, zaudējusi tēva mīlestību, nevēlējās vairs dzīvot galmā, tāpēc kādu dienu, sastapusi tēvu dārzā, asarām acīs lūdzās, lai ļaujot viņai iet pasaulē laimi meklēt. Karalis bija ar mieru un lika pamātei dot princesei ceļā visu, ko viņa vēlētos. Princese iegāja pie karalienes, kura viņai iedeva ceļam audekla maisiņā rupjmaizes klaipu, sakaltušu siera gabalu un pudeli alus. Lai arī tas bija nožēlojams pūrs karaļa meitai, princese pieņēma visu ar pateicību un devās ceļā pa birztalām, mežiem, ielejām, kamēr ieraudzīja kādas alas priekšā uz akmens sēžam vecu vīru, kurš uzrunāja viņu: — Labrīt, daiļā meitiņ, uz kurieni tā steidzies?

— Eju meklēt savu laimi, veco tētiņ, — princese atbildēja.

— Kas tev ir maisiņā un pudelē?

— Maisā maize un siers, bet pudelē labs plānalus. Vai nevēlies iestiprināties?

— No visas sirds, — vecais atbildēja.

Tad princese izlika visu ēdamo ārā un lūdza veco vīru iebaudīt. Viņš to arī darīja, tad daudzkārt pateicās un sacīja: — Tavā ceļā būs biezs ērkšķu žogs, kuram tu netiksi cauri, bet paņem šo nūjiņu, pavicini trīs reizes un saki: «Lūdzu, žogs, palaid mani cauri,» un tas tūliņ pavērsies. Mazliet tālāk tu ieraudzīsi avotu, apsēdies avota malā, tad uzpeldēs augšā trīs zelta galvas un runās ar tevi; dari visu, ko tās tev liks.

Princese nosolījās darīt, kā vecais vīrs teica, un atvadījās. Nonākusi pie žoga un pavicinājusi ar vecā vīra nūjiņu, viņa tūliņ tika tam cauri un apsēdās pie avota. Tūdaļ uzpeldēja zelta galva, dziedādama:

Mazgā mani, sukā mani,

Noliec krastā apžāvēt,

Lai es glīta izskatos,

Ja man kāds garām ies.

— Labi, — princese atbildēja, paņēma galvu klēpi, izsukāja ar sudraba suku un noguldīja dzeltenajās smiltis. Pēc tam uzpeldēja otrā un trešā galva un vēlējās to pašu. Princese izpildīja lūgumu, tad atsēdās gabaliņu tālāk, attaisīja maisiņu un ēda pusdienas.

Nu galvas sāka apspriesties:

— Kādu velti dosim šai jaunavai par viņas labo sirdi?

Pirmā galva sacīja:

— Es apveltīšu viņu ar tādu skaistumu, ka viņa apburs pašu varenāko princi pasaulē.

Otrā sacīja:

— Es viņu apveltīšu ar tik jauku balsi, ka viņa pārspēs lakstīgalu.

Trešā sacīja:

— Mana velte nebūs mazāka par jūsējām. Tā kā viņa ir karaļa meita, es viņai novēlēšu kļūt par sievu varenākajam valdniekam pasaulē.

Princese atlika galvas atpakaļ avotā un turpināja savu ceļu. Necik ilgi, un viņa ieraudzīja karali, kurš kopā ar augstmaņiem parkā medīja. Jaunava gan gribēja paslēpties, taču karalis, pamanījis viņu, nāca tuvāk. Redzēdams, cik princese skaista, un dzirdēdams, cik viņai jauka balss, karalis iemīlējās viņā no pirmā acu uzmetiena un tūlīt pat bildināja viņu.

Uzzinājis, ka viņa ir Kolčesteras karaļa meita, jaunais vīrs deva rīkojumu sajūgt zirgus vairakās karietēs, lai dotos apmeklēt sievastēvu. Kariete, kurā brauca karalis ar karalieni, bija bagātīgi izrotāta ar zeltu. Kolčesteras karalis sākumā bija pārsteigts par meitas laimi, bet znots pastāstīja visu, kas noticis. Galmā nu bija lieli prieki, tikai karaliene un viņas līkkāje meita vai plīsa aiz skaudības. Dzīres, mielasts un dejas turpinājās vairākas dienas. Beidzot jaunais pāris līdz ar pūru, ko sievastēvs bija piešķīris meitai, atgriezās uz savu zemi.

Kumpā princese, redzēdama, ka māsai, laimi meklējot, tik labi klājies, gribēja rīkoties tāpat; viņa pateica savu nodomu mātei, tā saposa meitu ceļā, ietērpa greznās drēbēs, deva līdz cukuru, mandeles un saldumus, turklāt prāvu blašķi vīna. Ar šīm mantām viņa aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija gājusi māsa, un vecais vīrs pie alas viņu uzrunāja:

— Uz kurieni tā steidzies, jaunava?

— Kas tev par daļu? — viņa atcirta.

— Bet kas ir tavā maisā un pudelē?

— Labas mantas, tikai ne tev.

— Vai tu man neko nedosi?

— Ne kumosa, ne lāsītes, vienalga, kaut tu atstieptos!

Vecais vīrs sarauca pieri un sacīja: — Tevi gaida sūrs liktenis.

Princese gāja tālāk un nonāca pie ērkšķu žoga. Pamanījusi žogā spraugu, viņa cerēja pa to izspraukties, taču sprauga aizvērās un ērkšķi dūrās miesā, tā ka viņa tikai ar grūtībām izlauzās otrā pusē žogam. Viņa bija saskrāpējusies līdz asinīm un lūkojās pēc ūdens, lai nomazgātos, un tad ieraudzīja avotu. Princese atsēdās avota malā, un tūliņ uzpeldēja pirmā galva ar savu sakāmo, bet princese iezvēla tai ar pudeli un noteica:

— Še tev mazgāšanās! — Uzpeldēja arī otrā un trešā galva un saņēma to pašu cienastu. Nu galvas apspriedās, ar kādām likstām sodīt princesi par tādu rīcību.

Pirmā teica:

— Lai viņas seju saēd spitālība!

Otrā teica:

— Lai viņas balss kļūst tik čerkstoša kā griezei!

Un trešā teica:

— Lai viņa dabū par vīru nabaga kurpnieku!

Tā nu princese gāja tālāk un nonāca pilsētā. Tā kā bija tirgus diena, ielas bija ļaužu pilnas. Tikko ļaudis ieraudzīja tik neglītu seju un izdzirda tik čerkstošu balsi, tā visi aizbēga kur kurais. Palika vienīgi kāds nabaga kurpnieks. Nesen viņš bija lāpījis apavus kādam vecam vientuļniekam, kurš naudas vietā bija iedevis viņam kārbiņu ar ziedi pret spitālību un pudelīti ar pi-lioniem pret čerkstošu balsi. Kurpnieks iežēlojās par nabadzīti, piegāja pie viņas un apvaicājās, kas viņa tāda esot.

— Es esmu Kolčesteras karaļa pameita, — viņa atbildēja.

— Ja es tevi izārstēšu un tu izskatīsies un runāsi tāpat kā agrāk, vai tu ņemsi mani par vīru? — kurpnieks jautāja.

— Ar vislielāko prieku, labais cilvēk, — viņa atteica.

Tad kurpnieks deva viņai zāles, un dažās nedēļas princese bija vesela; pēc tam viņi apprecējās un brauca uz Kolčesteras pili.

Kad karaliene uzzināja, ka meita apprecējusi kaut kadu nabaga kurpnieku, tā aiz niknuma pakārās. Vecais karalis, priecīgs, ka tik ātri ticis no viņas vaļa, iedeva kurpniekam simt mārciņas un lika tūliņ abiem ar sievu atstāt galmu un nomesties uz dzīvi kādā tālākā apvidū, kur kurpnieks vēl daudzus gadus lāpīja apavus, kamēr sieva vērpa viņam diegus lāpīšanai.

ZIVS UN GREDZENS

Kādreiz valsts ziemeļos dzīvoja varens barons. Viņš bija arī burvis un zināja visu, kam bija jānotiek. Tā, kādu dienu, kad viņa mazajam zēnam apritēja četri gadi, barons ielūkojās Likteņgrāmatā, lai uzzinātu, kas zēnu gaida nākotnē, un sev par sašutumu atklāja, ka dēls apprecēs vienkāršu meiteni, kas nupat kā piedzimusi kādā namiņā Jorkas katedrāles paēnā, ka meitenes tēvs ir ļoti trūcīgs un tam jau ir pieci bērni. Viņš lika apseglot zirgu, devās uz Jorku un piejāja pie nabaga vīra mājas, kurš nobēdājies un noraizējies sēdēja uz sliekšņa. Barons nokāpa no zirga, piegāja pie viņa un jautāja:

— Kas te<r noticis, labais cilvēk?

— Ak, jūsu godība, — vīrs atbildēja, — man jau ir pieci bērni, un nupat piedzima sestais, maza meitiņa. Kur tagad ņemt maizi visām sešām mutēm, tam man prāts par īsu.

— Nezaudē dūšu, draugs, — barons sacīja, — šajās bēdās varu tev palīdzēt. Ņemšu tavu pēdējo bērnu pie sevis, un tev par viņu nebūs vairs jāraizējas.

— Lielu lielais paldies, ser, — vīrs teica, iegāja mājiņā, iznesa bērnu un pasniedza to baronam, kurš uz-

kāpa zirgā un aizjaja. Nojājis līdz Uzas upei, barons iemeta mazuli ūdenī un pats aizrikšoja uz savu pili.

Taču mazā meitenīte nenogrima, jo autiņi turēja bērnu virs ūdens. Viņa peldēja un peldēja, kamēr straume atdzina viņu pie krasta taisni zvejnieka būdas priekšā. Zvejnieks, atradis bērnu, iežēlojās par nabadzīti un pieņēma savā ģimenē. Tā meitene dzīvoja zvejnieka mājā, kamēr viņai apritēja piecpadsmit gadu un viņa bija izaugusi par jauku un skaistu meiteni.

Kādreiz gadījās, ka barons kopā ar dažiem draugiem devās medībās gar Uzas krastiem un apstājās pie zvejnieka būdas, lai padzertos, un zvejnieka meita iznesa dzeramo. Visi apbrīnoja meitenes daiļumu, un kāds sacīja baronam:

— Jūs protat izzīlēt likteni, baron. Kā jums šķiet, ko šī meitene apprecēs?

— To nav grūti pateikt, — barons atbildēja, — gan jau nu kādu lauķi. Tomēr es sastādīšu viņas horoskopu. Nāc šurp, meitēn, un pasaki, kādā dienā tu esi dzimusi?

— To es nezinu, ser, — meitene atteica, — upe bija mani šeit atnesusi pirms piecpadsmit gadiem.

Nu barons zināja, kas viņa tāda ir, un, kad visi jāja tālāk, viņš atgriezās un sacīja meitenei:

— Paklau, meitēn, es gribu darīt tevi laimīgu. Aiznes šo vēstuli manam brālim uz Skārborovu, un tava labklājība būs nodrošināta.

Meitene paņēma vēstuli un solījās aiznest. Bet vēstulē bija rakstīts:

«Dārgais brāli, šīs vēstules atnesēju liec tūliņ nonāvēt.

Tavs Hemfrijs».

Meitene tūliņ devās ceļā uz Skārborovu un pārgulēja nakti kādā mazā krodziņā. Tieši tonakt krogā ielauzās laupītāji. Tie pārmeklēja arī meiteni, taču naudas viņai nebija, vienīgi vēstule. Viņi atplēsa to, izlasīja, un nosprieda, ka nogalināt meiteni ir negodīgi. Tāpēc laupītāju vadonis paņēma spalvu un papīru un uzrakstīja:

«Dārgais brāli, šīs vēstules atnesēju liec tūliņ salaulāt ar manu dēlu.

Tavs Hemfrijs.»

Viņš atdeva vēstuli meitenei un novēlēja viņai laimīgu ceļu. Tā meitene devās tālāk uz Skārborovu pie barona brāļa, dižciltīga bruņinieka, pie kura tobrīd viesojās barona dēls. Kad meitene nodeva vēstuli bruņiniekam, tas tūliņ pavēlēja sarīkot visu kāzām, un tai pašā dienā jauno pāri salaulāja.

Drīz pēc tam barons ieradās brāļa pilī un bija visai pārsteigts, redzēdams, ka noticis taisni tas, ko viņš visiem spēkiem bija centies novērst. Taču barons nebija no tiem, kas tik viegli piekāpjas. Viņš uzaicināja meiteni pastaigāties pa klinšaino krastu. Kad tuvumā neviena nebija, barons saķēra meiteni aiz rokām un gribēja iegrūst jūrā, taču nabadzīte ļoti lūdzās, lai par viņu apžēlojas.

— Es neko neesmu jums nodarījusi, — viņa teica,

— un izpildīšu visu, ko liksiet, tikai atstājiet mani dzīvu. Nerādīšos acīs ne jums, ne jūsu dēlam, ja jūs pats to nevēlēsieties.

Tad barons novilka no pirksta zelta gredzenu un iemeta jūrā, teikdams:

— Neiedrlksties rādīties man acīs bez šī gredzena!

Un ļāva viņai iet.

Nabaga meitene gāja dienu un nakti, kamēr nonāca pie kāda varena augstmaņa nama un lūdza darbu. Viņu pieņēma par trauku mazgātāju, jo, dzīvodama zvejnieka būdā, viņa bija pieradusi visu ko darīt.

Te kādu dienu augstmaņa namā ieradās — ko jūs neteiksiet — barons ar savu brāli un dēlu, trauku mazgātājas vīru. Nabadzīte nezināja, ko iesākt, un mierināja sevi, ka virtuvē gan neviens neieskatīsies. Nopūzdamās viņa ķērās pie darba un sāka tīrīt varen lielu zivi pusdienām. Tīrīdama viņa pamanīja zivs iekšās kaut ko spožu. Un ko jūs domājat, kas tas bija? Nekas cits kā barona gredzens, ko viņš bija iemetis jūrā no Skārborovas klintīm. Varat man ticēt, ka meitene ļoti priecājās par to. Viņa sagatavoja zivi, cik garšīgi vien prata, un iedeva sulaiņiem.

Kad viesi nobaudīja zivi, tā visiem tik ļoti garšoja, ka viņi cits par citu apjautājās augstmanim, kas to gatavojis. Viņš atbildēja, ka nezinot, un pasauca sulaiņus:

— Ei, jūs, iesūtiet pavāru, kas vārīja šo gardo zivi!

Tie aizsteidzās uz virtuvi un teica meitenei, lai ierodoties zālē. Viņa saposās, uzvilka pirkstā barona gredzenu un uzgāja zālē.

Viesi bija pārsteigti, ieraudzījuši tik jaunu un daiļu virēju. Bet barons dusmu trakumā jau gribēja brukt viņai virsū, taču meitene tuvojās viņam ar izstieptu roku, kuras pirkstā mirdzēja gredzens. Viņa novilka gredzenu un nolika baronam priekšā. Nu beidzot barons saprata, ka pret likteni nevar cīnīties. Viņš apsēdināja meiteni pie galda un paziņoja viesiem, ka tā ir viņa dēla uzticamā sieva. Pēc tam viņš aizveda vedeklu uz savu pili, un tur visi dzīvoja tik laimīgi, cik laimīgi vien iespējams.

KANKARĪTE

Lielā pilī pašā jūras krastā reiz mājoja ļoti bagāts vecs lords, kam starp dzīvajiem nebija ne sievas, nedz bērnu, tikai viena mazmeitiņa, kuras seju viņš savā mūžā nekad nebija redzējis. Viņš nīda meitenīti no sirds, jo, tai dzimstot, nomira viņa mīļotā meita, un, kad vecā aukle atnesa viņam mazuli, viņš zvērēja, ka nekad nepaskatīšoties uz bērnu, vienalga, vai tas dzīvojot vai mirstot.

Tad viņš novērsās, apsēdās pie loga un lūkojās ārā uz jūru, liedams rūgtas asaras par mirušo meitu. Viņa baltie mati un bārda nokārās pār pleciem, apvijās ap krēslu un ieauga grīdas dēļu spraugās, bet asaras, pilēdamas uz palodzes, izgrauza eju cauri akmenim un plūda kā strautiņš lejā uz jūru.

Tikmēr mazmeita auga, neviena neaprūpēta un neposta, vienīgi vecā aukle, kad neviens neredzēja, šad tad pasniedza viņai bļodiņu ar ēdiena atliekām no virtuves vai no lupatu maisa izvilktus noplīsušus brunčus, jo pārējie pils kalpi dzina viņu ārā no mājas, sita un ņirgājās, saukādami viņu par Kankarīti, rādīdami ar pirkstiem uz meitenes basajām kājām un kailajiem pleciem, līdz beidzot viņa raudādama aizbēga un noslēpās krūmos.

Tā viņa auga, iztikdama ar mazumu uzturam un apģērbam, un vadīja savas dienas tīrumos un pļavās. Tur viņas rotaļu biedrs bija tikai zosu gans, kurš prata tik jautri spēlēt savu stabulīti, kad viņa bija izsalkusi, nosalusi vai nogurusi, ka viņa aizmirsa visas raizes un sāka dejot kopā ar skaļo zosu baru.

Tad kādu dienu ļaudis runāja, ka cauri valstij braukšot karalis un tuvākajā pilsētā būšot lieli svētki visiem šīs zemes lordiem un lēdijām, jo princim, karaļa vienīgajam dēlam, jāizvēlas sieva.

Karaļa ielūgumu atsūtīja arī uz pili pie jūras, un kalpi uznesa to vecajam lordam, kurš joprojām sēdēja pie loga, ietinies garajos, baltajos matos, un viņa asaras strautiņā ritēja prom uz jūru.

Taču, izdzirdējis karaļa rīkojumu, lords izslaucīja acis un pavēlēja atnest šķēres, lai atbrīvotos, jo mati bija viņu sasaistījuši kā cietumnieku un viņš nevarēja ne pakustēties. Pēc tam viņš sūtīja kalpus pēc greznām drēbēm un dārgakmeņiem, ar kuriem izrotājās, un lika seglot baltu zirgu un post ar zīdu un zeltu, lai varētu jāt karalim pretī.

Tikmēr Kankarīte bija padzirdējusi par lielajiem notikumiem pilsētā un apsēdās raudādama pie virtuves durvīm, jo nevarēja tikt uz pilsētu un noskatīties svinībās. Un, kad vecā aukle dzirdēja viņu raudam, tā gāja pie pils kunga un lūdza nemt mazmeitu līdz uz karaļa balli.

Bet viņš tikai sarauca pieri un pavēlēja viņai klusēt, kamēr kalpi smējās un sacīja:

— Kankarīte ir priecīga savos kankaros, rotaļādamās ar zosu ganu, — lieciet viņu mierā, nekam citam viņa neder.

Vecā aukle otro un trešo reizi lūdza pils kungu ņemt meiteni līdz, bet par atbildi saņēma tikai niknus skatienus un skarbus vārdus, kamēr zvaigājošie sulaiņi ņirgādamies dzīšus izdzina viņu no istabas.

Raudādama par savu neveiksmi, vecā aukle gāja meklēt Kankarīti, bet pavārs bija meiteni aizdzinis no virtuves durvīm, un viņa bija aizskrējusi pie sava drauga, zosu gana, lai izstāstītu, cik viņa nelaimīga, ka nevar tikt uz karaļa balli.

Zosu gans, noklausījies viņas stāstu, teica, lai nenokarot galvu, viņi varot iet abi uz pilsētu un redzēt karali un visus jaukumus. Kad Kankarīte bēdīgi noskatījās uz savām skrandām un basajām kājām, ganu-zēns uz savas stabules uzpūta vienu otru tik jautru un līksmu melodiju, ka meitene aizmirsa asaras un raizes un nepaguva ne attapties, kad gans bija saņēmis viņu aiz rokas un abi kopā ar zosīm dejodami devās pa ceļu uz pilsētu.

Gājēji nebija necik tālu tikuši, kad viņus panāca glīts, krāšņi ģērbies jauneklis, kas, apturējis zirgu, vaicāja ceļu uz pili, kurā apmeties karalis, un, tā kā arī vaicātie devās uz turieni, jauneklis nokāpa no zirga un gaja kopā ar viņiem.

Ganuzēns izvilka stabuli un uzspēlēja klusu, maigu melodiju, un svešinieks tikām lūkojās uz Kankarītes piemīlīgo seju, kamēr no visas sirds iemīlējās viņā un bildināja meiteni. Bet Kankarlte tikai smējās un kratīja zeltaino galviņu.

— Jūs piedzīvotu lielu kaunu, ja zosu meitene taptu par jūsu sievu, — viņa atbildēja, — ejiet un bildiniet kādu no lepnajām lēdijām, kuras jūs sastapsiet šovakar karaļa ballē, un nezobojieties par nabaga Kankarīti.

Bet, jo stingrāk viņa svešo noraidīja, jo saldāk skanēja stabule un jo karstāk jauneklis iemīlējās, līdz beidzot, gribēdams pierādīt, ka domā nopietni, lūdza Kankarīti šonakt pulksten divpadsmitos ierasties karaļa ballē tā kā viņa stāv — noskrandušajos svārkos un basām kājām — kopā ar ganuzēnu un zosīm, un viņš karaļa, lordu un lēdiju klātbūtnē dejos ar viņu un stādīs visiem priekšā kā savu dārgo un godājamo līgavu.

Kad iestājās nakts un pils zāle bija gaismas un mūzikas pilna, un lordi un lēdijas dejoja karaļa priekšā, pulkstenis nosita divpadsmit un Kankarīte ar zosu ganu un skaļajām zosīm ienāca pa lielajām durvīm un devās taisni iekšā deju zālē. Lēdijas sačukstējās, lordi smējās, un karalis zāles viņā galā pārsteigts skatījās nācējos.

Līdzko viņi nostājās pie troņa, Kankarītes mīļotais, kas sēdēja līdzās karalim, piecēlās un nāca viņai pretī. Satvēris Kankarītes roku, viņš trīs reizes noskūpstīja meiteni un pagriezās pret karali.

— Tēv, — viņš teica, jo bija pats princis, — esmu izvēlējies, un te ir mana līgava, burvīgākā meitene visā zemē un turklāt vismīļākā!

Princis vēl nebija beidzis runāt, kad ganuzēns pielika stabuli pie lūpām un sāka klusu spēlēt. Stabule skanēja kā tāla putnu vlterošana mežā, un, viņam spēlējot, Kankarītes skrandas pārvērtās spožā, ar dzirkstošiem dārgakmeņiem apšūtā tērpā, zelta kronis sedza viņas zeltainos matus un zosu bara vietā stāvēja graciozi pāži, nesdami tērpa garo velci.

Un, kad karalis piecēlās, lai apsveiktu viņu kā savu meitu, taures skaļi skanēja jaunajai princesei par godu, un ļaudis uz ielas teica cits citam:

— Ahā, nu princis ir izraudzījies par sievu šīs zemes jaukāko meiteni!

Taču zosu gans nekur nebija atrodams, un neviens nezina, kas ar viņu noticis, bet vecais lords atgriezās

atkal pilī pie jūras, jo viņš nevarēja palikt galmā, tāpēo ka bija zvērējis nekad neielūkoties savas mazmeitas sejā.

Un tā viņš joprojām sēž pie loga, ja vien jums kādu dienu izdodas viņu redzēt, un, skatīdamies ārā uz jūru, raud vēl rūgtāk nekā citkārt.

NASKA MOLLIJA

Reiz dzīvoja vīrs un sieva, kuriem bija daudz bērnu, un viņi nevarēja visus izticināt, tāpēc aizveda trīs jaunākos uz mežu un atstāja tur. Bērni gāja un gāja visu dienu, bet nekur neredzēja ne dzīvu dvēseli. Sametās tumšs, un viņiem sagribējās ēst. Beidzot viņi pamanīja uguntiņu un gāja uz to pusi, līdz nonāca pie kādas mājas. Bērni pieklauvēja pie durvīm, un kāda sieviete prasīja:

— Ko jūs vēlaties?

Viņi atbildēja:

— Lūdzu, ielaidiet mūs un dodiet kaut ko ieēst.

Sieviete sacīja:

— To es nevaru darīt, jo mans vīrs ir milzis un viņš jūs nokaus, kad pārnāks mājās.

Taču bērni lūgtin lūdzās:

— Ļaujiet palikt mazu brītiņu, mēs aiziesim, pirms viņš pārnāks.

Tad sieviete ielaida bērnus, apsēdināja tos pie pavarda un pasniedza maizi un pienu, bet, līdzko meitenes sāka ēst, kāds skaļi pieklauvēja pie durvīm un baismīga balss sauca:

Fi, fai, fo, fam,

Te iekšā jābūt cilvēkam!

— Kas ir pie tevis, siev?

— Ak, — sieva atteica, — trīs nabaga meitenes, nosalušas un izsalkušas, viņas tūliņ ies tālāk. Neaiztiec viņas, vīrs!

Milzis neko nesacīja, pamatīgi ieturēja vakariņas un lika meitenēm palikt pa nakti. Viņam pašam bija trīs meitenes, un viņš lika svešajām gulēt tai pašā gultā. Jaunāko no svešajām sauca par Nasko Molliju, un viņa bija ļoti gudra. Viņa ievēroja, ka milzis, pirms devās pie miera, aplika ap kaklu viņai un māsām salmu grīstes, bet savām meitām — zelta ķēdes. Mollija noprata, ka labi nav, un neaizmiga, bet nogaidīja, kamēr visi bija cieši iemiguši. Tad viņa izkāpa no gultas, noņēma sev un māsām salmu grīstes, bet milža meitām zelta ķēdes, apmainīja tās un likās gultā. Ap pusnakti milzis uzcēlās, paņēma rokā lielu vāli un aptaustīja meiteņu kaklus. Bija tumšs. Viņš izcēla no gultas pats savas meitas un velēja ar vāli, kamēr tās bija pagalam, un tad likās gulēt. Mollija nodomāja, ka nu ir īstais laiks lasīties projām, pamodināja māsas, piekodināja izturēties klusu un izlavījās no mājas. Meitenes tika ārā sveikā un skrēja un skrēja, kamēr pienāca rīts un viņas ieraudzīja lielu pili. Izrādījās, ka tā ir karaļa pils; Mollija iegāja iekšā un pastāstīja par visu nolikušo karalim. Viņš sacīja:

— Nu, Mollij, tu esi gudra meitene, to tu esi smalki nostrādājusi, bet, ja tu izstrādātu vēl smalkāku joku, aizietu atpakaļ un nozagtu milža zobenu, kas karājas viņam pie gultas, es apprecinātu tavu vecāko māsu ar savu vecāko dēlu.

Mollija solījās pamēģināt. Viņa devās atpakaļ, ielavījās milža mājās un palīda zem viņa gultas. Milzis pārnāca, pieēdās līdz ūkai un likās uz auss. Mollija pagaidīja, kamēr viņš sāk krākt, izlīda no pagultes, pārliecās viņam pāri un noņēma zobenu, bet, kad viņa to cēla pāri gultai, zobens nošķindēja, milzis pamodās un pietrūkās kājās. Taču Mollija ar zobenu jau bija ārā pa durvīm un skrēja, kamēr nonāca līdz tiltam mata tievumā. Viņa pārskrēja pāri, milzis to nevarēja un teica:

— Piesargies, Naskā Mollij! Pamēģini tik vēlreiz te rādīties!

— Es vēl divas reizes ieradīšos, lempi! — viņa atsaucās.

Mollija pārnesa karalim milža zobenu, un karaļa vecākais dēls apprecēja Mollijas vecāko māsu. Bet tad karalis teica:

— To tu smalki nostrādāji, Mollij, bet, ja tu varētu izstrādāt vēl smalkāku joku un nozagt milzim naudas maku, ko viņš glabā zem spilvena, es apprecinātu tavu otro māsu ar savu otro dēlu.

Mollija solījās pamēģināt. Viņa devās uz milža mājām, ielavījās iekšā, paslēpās pagultē un nogaidīja, kamēr milzis paēd vakariņas un sāk krākt cietā miegā. Izlīdusi no pagultes, viņa pabāza roku zem spilvena un izvilka maku. Taču, Mollijai žogoties ārā, milzis pamodās un skrēja viņai pakaļ. Mollija skrēja, un milzis skrēja, kamēr abi nonāca pie tilta mata tievumā. Mollija pārgāja pāri, bet milzis nevarēja un sauca:

— Piesargies, Naskā Mollij! Pamēģini tikai vēlreiz te rādīties!

— Es vēlreiz te ieradīšos, lempi! — viņa atsaucās.

Mollija aiznesa maku karalim, un viņa vidējais dēls

apprecēja Mollijas vidējo māsu. Pēc tam karalis teica Mollijai:

— Mollij, tu esi gudra meitene, bet, ja tu izdarītu vēl ko labāku un nozagtu milzim gredzenu, ko viņš valkā uz pirksta, es tev dotu savu jaunāko dēlu par vīru.

Mollija solījās pamēģināt. Viņa atkal devās uz milža mājām un noslēpās pagultē. Nebija necik ilgi, kad milzis pārnāca, pieēdies līdz ūkai, likās gultā un drīz vien skaļi krāca. Mollija izlīda no pagultes, satvēra milža roku, vilka un vilka, kamēr novilka gredzenu, bet, līdzko tas bija viņai rokā, milzis pietrūkās kājās, nogrāba Molliju ciet un teica:

— Nu tu esi man nagos, Naskā Mollij! Ko tu darītu ar mani, ja es tev būtu nodarījis tik daudz ļauna, cik tu man?

Mollija atbildēja:

— Es tevi iebāztu maisā, pie vieniem sāniem pieliktu kaķi, pie otriem suni, vēl ieliktu maisā līdz adatu, diegu un šķēres un pakārtu maisu pie sienas, bet pati aizietu uz mežu, uzmeklētu visresnāko bomi, pārnāktu mājās, noliktu maisu uz zemes un sistu tevi, kamēr tu būtu pagalam.

— Labi, Mollij, — milzis atteica, — to es ar tevi izdarīšu.

Viņš paņēma maisu, iebāza tanī Molliju, kaķi un suni, ielika adatu, diegu un šķēres un pakāra maisu pie sienas, bet pats aizgāja uz mežu pēc bomja.

Mollija sēdēja maisā un dziedāja:

— Ak, ja jūs redzētu, ko redzu esi

— Ei, Mollij, ko tu īsti redzi? — milža sieva jautāja.

Bet Mollija tikai dziedāja savu dziedamo:

— Ak, ja jūs redzētu, ko redzu es!

Milža sieva lūdza Molliju, lai ielaižot viņu arī maisā, jo viņai gribējās redzēt to pašu, ko redz Mollija. Mollija paņēma šķēres, pārgrieza maisu, paņēma adatu un diegu līdz, izlēca ārā, palīdzēja milža sievai ierāpties maisā un aizšuva maisu ciet.

Milža sieva neko neredzēja un sāka lūgt, lai laižot viņu laukā, taču Mollija nelikās dzirdam un noslēpās aizdurvē. Milzis nāca mājās ar veselu koka stumbru rokā, nocēla maisu zemē un sāka to velēt. Sieva gan kliedza: — Viriņ, tā esmu es, — bet suns rēja, kaķis ņaudēja, un milzis nepazina sievas balsi. Tikmēr Mollija iznāca pagalmā, milzis pamanīja viņu un dzinās pakaļ; viņš skrēja, un viņa skrēja, kamēr abi nonāca līdz tiltam mata tievumā. Mollija tika pāri, bet milzis netika un sauca:

— Piesargies, Naskā Mollij! Pamēģini tik vēlreiz, te rādīties!

— Es nekad te vairs nenākšu, tu lempi! — viņa atsaucās.

Tā Mollija aiznesa gredzenu karalim, apprecēja viņa jaunāko dēlu un milzi savu mūžu vairs neredzēja.

PAUNINIEKS DŽONS

Reiz Norfolkā Svefhemas ciemā dzīvoja kāds nabaga pauninieks, vārdā Džons. Viņš ar sievu un trim bērniem mitinājās pamazā mājiņā, pastāvīgi kaujoties ar trūkumu, jo Džons neprata diezcik labi tirgoties. Viņš bija pārāk vientiesīgs šai pasaulei un pārāk godīgs, lai censtos izspiest naudu no tiem nabaga ļautiņiem, kas iepirkās pie viņa nedēļas tirgos un gadatirgos. Diendienā viņam vajadzēja klimst pa lauku ceļiem ar paunu uz muguras, pārdot spraudes un kurpju saites, lentes un kabatas lakatus un dziedāt dziesmas un balādes lauku gadatirgos.

Kādu gadu pavasaris bija vēls, un, kad tas galu galā pienāca, tad bija neparasti slapjš un vējains, tāpēc nabaga Džons nevarēja tik daudz staigāt apkārt, cik gribēja. Tas bija bēdīgs laiks, viņam ar sievu grūti nācās sagādāt bērniem uzturu un drānas. Zēnam vajadzēja jaunu apavu, kad viņš gāja strādāt fermā, abas meitenes no visām drēbēm bija izaugušas, un viņām bija ļoti nepieciešams jauns apģērbs.

— Es nezinu, kā tiksim galā, — pauninieka sieva kādā lietainā rītā nopūtās, — nudien, nezinu. Tev vajadzētu iet strādāt fermā, Džon, jo pauninieka darbs šādā laikā neko neienes.

— Tik lietainā laikā arī fermās nav nekas daudz darāms, — pauninieks atbildēja. — Zini, ko tev teikšu, siev, līdzko lietus pāries, es domāju doties uz Londonu.

— Uz Londonu! — iesaucās sieva. — Un ko tu tur darīsi, man gribētos zināt? Varbūt saņemsi mums visiem mantojumu? Tie slīpētie londonieši jau tev novilks pēdējās bikses no kājām. Kā tad tev tā sagribējies iet uz turieni?

— Labi, es tev pateikšu, kas tam par iemeslu, — pauninieks atbildēja. — Viņunakt, kad lietus grabinājās pa jumtu un mani krimta un grauza domas par darbu, es nevarēju lāgā iemigt. Man nebija miera, kā tu pati saproti. Un, kad es ielaidos miegā, tad redzēju brīnumainu sapni — brīnumainu sapni, siev.

— Tu laikam sapņoji, ka pa skursteni nokrita lejā skapis, pilns ar jaunām drānām, un, kad pamodies, tad redzēji, ka tas nav nekas cits kā vecā kovārņa ligzda, kurš te iemājojis jau kopš gada.

— Nē, tā tas nebija, — Džons atbildēja. — Es sapnī dzirdēju tikai balsi, bet tā bija laipna balss, un, no kurienes tā nāca, es nezinu. Bet balss sacīja šādus vārdus: «Džon, ja tu dosies uz Londonu un nostāsies tur uz tilta, tu saņemsi pavisam negaidītas ziņas.»

— Kas par ziņām? — sieva prasīja.

— Nūjā, to viņa nepaguva pateikt, jo es uzmodos. Taču balss bija laipna un skanēja tā, it kā runātu to, ko domā.

— Un tu gribi iet to gaisa gabalu līdz Londonai tikai tāpēc, ka nakti sapņoji, un es par to nemaz nebrīnos, jo tu ēdi sakaltušu sieru!

— Nevienu gan šai pasaulē nakti nemocīs sapņi tevis taisīta ēdiena dēļ, mana dārgā, — pauninieks sacīja.

— Nebūtu arī nekāds brīnums, ja nemocītu, jo man ir tik maz, ko celt galdā, — sieva atbildēja. — Bet kādas negaidītas ziņas tu vari saņemt uz Londonas tilta? Tu laikam ceri dzirdēt, ka tavs vecais tēvs miris un atstājis mums mantojumu?

— Nūjā, varbūt kaut ko uz to pusi — vienīgi manam vecajam tēvam nav nekā, ko mums atstāt. Bet labāk nerunāsim vairs par to, jo tās droši vien ir tikai aplamības.

Taču pauninieks neaizmiga arī nākamo nakti un pēc tam vēl vienu. Un abas naktis tā pati balss šķita sakām: «Džon, ja tu aiziesi un nostāsies uz Londonas tilta, tad saņemsi pavisam negaidītas ziņas.»

«Var būt, ka balss nāk no kāda eņģeļa vai paša dieva ta kunga, kurš grib palīdzēt savai nabaga radībai tādā spiedīgā brīdī,» domāja Džons.

Ja vientiesīgajam Džonam kaut kas ienāca prātā, tad viņš no tā vairs netika vaļā, un tā beidzot arī sieva piekrita, ka jāiet vien ir. Tāpēc viņa svētīja vīru ceļam un solījās būt priecīga pār mēru, ja viņš pārnākšot dzīvs atpakaļ. Bez tam sieva lika vīram uzģērbt siltākas drēbes un iedeva līdz to naudas mazumiņu, kas viņiem bija. Džons uz atvadām noskūpstīja visu ģimeni un devās uz Londonu. Lai iešana būtu vieglāka, uz muguras viņš nenesa neko un steberēja tikai ar spieķi rokā.

Līdz Londonai bija četras dienas ko iet. Tieši kā par laimi, laiks noskaidrojās, un Džons varēja pārlaist naktis šķūņos vai zem siena kaudzēm. Nonākot Londonā, viņam nebija grūti atrast slaveno tiltu, uz kura tais tālajos laikos atradās nami un veikali, jo pa ceļu, kas veda pāri tiltam, plūda lieli ļaužu bari. Nonācis uz tilta, Džons nostājās vienā tilta galā un gaidīja. Viņš lūkojās ūdenī un redzēja laivas peldam, lūkojās uz ielu un redzēja karietes un ratus braucam un cilvēkus jā-šus vai kājām. Taču neviens nabaga Džonu neuzrunāja. Neviens pat nelikās zinis par viņu. Naktij uznākot, viņš iekārtojās, cik ērti varēja, pie kāda nama sienas un iemiga.

No rīta Džons izmēģināja laimi otrā tilta galā, bet viss bija tāpat. Neviens pat aci viņam neuzmeta. Nabaga pauninieku sāka mocīt, izsalkums, viņš nopirka klaipiņu maizes, mazliet siera un kausu alus. Tā tas turpinājās dienu pēc dienas, kamēr Džona mazais naudas krājumiņš draudēja izsīkt.

«Tā nu beidzas manas dēkas,» viņš sev sacīja, «visa nauda iztērēta un gluži par tukšu. Neviena dvēsele nav mani uzrunājusi. Nekādas ziņas neesmu saņēmis, ne ikdienišķas, ne brīnumainas. Nu man jādodas uz māju un ceļā jaubago pēc maizes kumosa, jo man palikuši labi ja vēl divi pensi.»

Viņš jau gribēja uzmest pēdējo skatienu lielajai upei un griezties uz māju pusi, kad kāds veikalnieks no ielas otrās puses pārnāca ielai pāri un uzrunāja viņu.

— Es nevaru vien nobrīnīties, kas jūs tāds esat un ko jūs gribat, — viņš sacīja. — Noskatījos, kā jūs te slavat dienu no dienas. Ubags jūs neesat, ko pārdot jums nav, un jūs neesat uzrunājis nevienu dzīvu dvēseli, vīrieti, sievieti vai bērnu. Ja jums nav iebildumu, tad, lai apmierinātu manu ziņkāri, pasakiet man, ko jūs te darāt?

Džons vilcinājās. Viņam nepatika stāstīt svešam cilvēkam, kāpēc viņš, neko nedarīdams, tik ilgi stāvējis uz Londonas tilta, bet, tā kā viņš bija vientiesīgs un neprata izdomāt melus un atrunas, tad beidzot sacīja:

— Patiesību sakot, kaimiņ, es esmu nabaga laucinieks un trīs reizes sapņoju, ka saņemšu brīnišķīgas vēstis, ja ieradīšos un nostāšos uz šā tilta. Taču nekādas vēstis neesmu saņēmis un naudas man arī vairs nav, tāpēc jāiet uz māju.

Veikalnieks izbrīnījies lūkojās viņā un tad sāka smieties. Viņš smējās, kamēr asaras sāka līt pār vaigiem, un pauninieks domāja, ka viņam smejoties iztrūks svārku pogas.

— Jūs nu gan esat īstais nelga! — veikalnieks teica, atguvis balsi. — Tātad jūs esat no laukiem ieradies Londonā un stāvējāt visu laiku uz tilta tikai tā aplamā sapņa dēļ? Jūs gan esat pats vientiesīgākais cilvēks, kāds jebkad spēris savu kāju šai pilsētā. Kas tas būs par stāstu, ko izsmīdināt kaimiņus! Kas par pasaku, ar ko uzjautrināt sievu, lai nav jādomā tik daudz par reimatismu, kas viņu tā moka naktīs!

Un viņš atkal laida smieklus vaļā.

— Es jums teikšu, mans draugs no laukiem, — viņš turpināja, jo bija liels runātājs, — ka viņunakt es arī redzēju sapni. Ļoti skaidru un vienkāršu, bet vai jūs domājat, ka esmu tāds ēzelis, kas pievērš uzmanību sapņiem? Arī es sapnī dzirdēju balsi, tāpat kā jūs, un šī balss man teica, lai es dodoties uz kādu vietu Nor-folka, ko sauc par Svefhemu — manuprāt, tā šo vietu nosauca, bet pavisam skaidri es to nevaru atcerēties, jo nekad neesmu par to neko dzirdējis, — lai es dodoties uz Svefhemu un rokot zem ozola, kas augot aiz pauninieka mājas, tad atradīšot milzīgu bagātību. Tā es sapņoju, draugs, bet vai jūs domājat, ka būšu tāds muļķis un iešu to gaisa gabalu viena sapņa dēļ? Es taču nemaz nezinu, vai tāda vieta kā Svefhema vispār ir zemes virsū!

Viņš vēl pat lāgā nebija beidzis smieties par Džonu, kad pauninieks visai strupi atvadījās un soļoja projām. Veikalnieks bija pārsteigts, ka Džons aiziet tādā steigā. Viņš noturēja Džonu par savādnieku, kam pavieglāks prātiņš, un nedomāja vairs par viņu.

Tikmēr Džons steidzās mājup, ko kājas nesa, jo veikalnieka vārdi skanēja viņam ausīs. Un vienīgās domas, kas nodarbināja viņa prātu, kamēr viņš pieveica visas garās jūdzes, bija par labi pazīstamo ozolu viņa dārza galā. Kā lai to nepazītu, jo šai pašā ozolā viņš /ēna gados bija kāpis ik dienas un tagad to savukārt darīja viņa dēls.

Beidzot noguris un izsalcis viņš sasniedza mājas. Sieva bija no sirds priecīga, ka vīrs pārradies sveiks un vesels. Līdzko viņi sasveicinājās, tā viņa steidzās gatavot ēdienu. Bet Džons, lai cik izsalcis, tomēr neķērās pie ēšanas.

— Siev, — viņš teica, — atnes man lāpstu, ar ko mēs uzrokam dārzu!

— Tepat tā ir, Džon, — sieva atteica. — Taisni laime, ka nepārdevu to, lai nopirktu maizi! Ko tu gribi darīt ar lāpstu? Manuprāt, tev vispirms jāapēd tas mazumiņš, ko es pagādāju.

Bet Džons neklausījās viņā. Viņš jau cītīgi raka zem ozola dārza galā.

— Nabaga cilvēks, — sieva teica abām meitām, kas bija atsteigušās sasveicināties ar tēvu, — nabaga cilvēks! Tā vien šķiet, ka tie slīpētie zelli Londonā būs nozaguši viņa prātiņu, jo nekā cita zogama viņam nebija, un tad nu gan būs tikuši pie labas mantas!

Tomēr viņa maldījās. Brītiņu racis, Džons atraka lielu koka lādi, pa dajai pelējuma saēstu un pavisam melnu no zemes un mitruma. Viņš ienesa lādi iekšā un attaisīja. Kad visi redzēja, kas atrodas lādē, tie aiz pārsteiguma nevarēja izteikt ne vārda; tur bija milzums sudraba trauku un zelta naudas gabalu, arī dārgakmeņi un dažas dārgas tīra zelta rotas.

— Man bija taisnība, — Džons klusu noteica. — Tā nebija meļa, bet pašas patiesības balss. Nu, ko mēs darīsim ar visu šo mantu?

Un, lai nepaliktu dievam parādā, Džons novēlēja prāvu summu sabrukušās ciema baznīcas atjaunošanai, bet par atlikumu viņš ar ģimeni nopirka lielu māju un dzīvoja pārticībā visu atlikušo mūžu.

BINORI

Senos laikos pilī pie lielajām Binori slūžām mājoja divas princeses. Vecāko bildināja sers Viljams, iemantoja viņas sirdi, uzmauca viņai pirkstā saderināšanās gredzenu un zvērēja uzticību pie sava dzelzs cimda, kā tas bruņiniekam parasts. Bet pēc tam viņš ieraudzīja jaunāko māsu — zeltmatainu, ar maigu seju kā ķiršu ziedi, atdeva viņai savu sirdi un aizmirsa vecāko māsu. Un vecākā māsa nu ienīda jaunāko, ka tā atņēmusi viņai sera Viljama mīlestību, un šis naids auga augumā ar katru dienu, un viņa to vien domāja un gudroja, kā tikt vajā no sāncenses.

Kādā rāmā, jaukā rītā vecākā māsa teica jaunākajai:

— Iesim paskatīties, kā pa Binori straujajiem ūdeņiem peld šurp mūsu tēva laivas.

Viņas saķērās rokās un aizgāja. Un, kad nonāca krastmala, jaunākā māsa uzkāpa uz augsta akmens pie atvara, lai labāk varētu redzēt, kā laivas vilks krastā. Vecākā māsa sekoja, pēkšņi satvēra jaunāko aiz pleciem un iegrūda Binori dziļajos atvaros.

— Māsa, māsa, pasniedz man roku! — sauca jaunākā princese, kad ūdens rāva viņu projām. — Es tev došu pusi no visa, kas man pieder un piederēs!

— Nē, māsa, es tev nesniegšu roku! Tu mirsi, un tavi īpašumi paliks man. Kauns un negods tas būtu, ja es sniegtu palīdzīgu roku tai, kas šķīrusi mani no mana mijā!

— Māsa, māsa, pasniedz man kaut cimdu, es atdošu tev Viljamu! — sauca princese, bet straume nesa viņu aizvien tālāk.

— Slīksti vien! — atbildēja vecākā māsa. — Es nepieskaršos tev ne ar roku, ne ar cimdu! Tu noslīksi Binori straujajos ūdeņos, un mīļotais Viljams atkal būs mans!

Un viņa devās atpakaļ uz karaļa pili.

Bet jaunāko princesi straume nesa aizvien tālāk, un viņa te pazuda vērpetēs, te atkal pacēlās virs ūdens, kamēr beidzot straume atnesa viņu pie dzirnavām. Tobrīd dzirnavnieka meita vārīja pusdienas un viņai ievajadzējās ūdens. Viņa nogāja lejā pie upes, ieraudzīja, ka slūžām kaut kas tuvojas, un sauca tēvam:

— Tēt, tēt, nolaid ātrāk aizvarus! Kaut kas balts — gulbis vai nāra — peld šurp pa upi!

Dzirnavnieks steidzās uz slūžām un apturēja smagos dzirnavu ratus. Tad tēvs ar meitu izvilka princesi no upes un noguldīja krastmalas zaļajā zālē.

Tur nu viņa gulēja mirdzoša un daiļa. Pērles un dārgi akmeņi rotāja viņas zeltainos matus, zelta josta apvija slaido augumu, un balto drānu zelta bārkstis sedza gleznās kājiņās.

Bet viņa vairs neelpoja, viņa neelpoja vairs.

Un, kamēr daiļā princese tā gulēja uz krasta, garām gāja kāds izdaudzināts arfas spēlētājs. Viņš ieraudzīja princeses bālo, skaisto seju, kura viņam palika atmiņā uz visu mūžu. Tā kā princesi vairs nevarēja atdzīvināt, tad viņš piemiņai nogrieza vienu viņas zeltaino cirtu un uzvilka savai arfai stīgas no princeses matiem. Viņš klejoja pa pasauli ilgi un tālu, un nekad arfa nebija tik burvīgi skanējusi kā tagad, kad tai par stīgām bija princeses mati.

Pēc daudzām daudzām dienām un mēnešiem, varbūt pat gadiem, viņš atgriezās pie Binori krāčainajiem ūdeņiem un kāpa kalnā uz karaļa pili. Karalis ar karalieni, viņu dēls un meita, sers Viljams un visi galminieki sapulcējās pils lielajā zālē, lai klausītos slavenā arfista dziesmās un spēlē. Un, kad viņš saka dziedāt, pirkstiem skardams arfas smalkās stīgas, klausītāji te priecājās un līksmoja, te noskuma un raudāja, pakļaudamies viņa gribai. Un, kad viņš pēc laba laika apklusa, lai mazliet atpūstos, pēkšņi klusā un dzidrā balsī sāka dziedāt pati arfa, un visi, arī pats arfists, aizturēja elpu.

Un tā dziedāja arfa:

Te sēž tēvs, kas mani mīlēja,

O, Binori, Binori,

IJn māte, kas mani loloja,

O, Binori, Binori!

Tur stāv mans brālis, pusaudzis,

O, Binori, Binori,

Un sers Viljams, kas mani jau aizmirsis,

O, Binori, Binori!

Neviens nezināja, ko darīt aiz pārsteiguma, tad arfists pastāstīja, ka reiz atradis krastā mirušu princesi, kas noslīkusi Binori straujajos ūdeņos, un uzvilcis arfai stīgas no princeses matiem.

Te arfa atkal iedziedājās skaļā un skaidrā balsī:

Un tur stāv māsa, kas mani nokāva,

O, Binori, Binori,

Kas dziļā atvarā mani iegrūda,

O, Binori, Binori!

Tad pēkšņi pārtrūka visas stīgas uzreiz, un arfa apklusa uz visiem laikiem.

DŽEKS MILŽU UZVARĒTĀJS

Labā karaļa Artura valdīšanas laikā Kornvolas grāfistē, Lendsendas zemes ragā, dzīvoja kāds fermeris ar vienīgo dēlu Džeku. Džeks bija raženi noaudzis, spēcīgs jauneklis, turklāt tik attapīgs un apķērīgs, ka neviens nespēja ar viņu sacensties.

Tais dienās uz salas, ko dēvēja par Kornvolas kalnu, mita briesmīgs milzis Kormorens. Viņš bija astoņpadsmit pēdas garš, tik resns, ka trīs vīri tikko varētu viņu aptvert, un viņa seja visiem iedvesa bailes. Kormorens bija tik negants un nežēlīgs, ka apkārtējo pilsētu un ciemu iedzīvotāji drebēja, viņa vārdu dzirdot vien. Milzis mita alā, pašā kalna vidū, un, kad viņam sagribējās ēst, tad brida pa ūdeni uz cietzemi un pievāca visu, kas gadījās pa ķērienam. Cilvēki, viņu pamanījuši, bēga, kur acis rādija, bet milzis paņēma viņu lopus — viņam tas bija sīkums, panest uz muguras pusduci vēršu, kamēr aitas un cūkas viņš gluži vienkārši piekāra pie jostas. Gadiem ilgi Kormorens postija Korn-volu, un ļaudis aiz izmisuma nezināja, ko darīt.

Tad pilsētas mērs sasauca padomi, lai apspriestos, kā cīnīties pret milzi. Džeks neaicināts ienāca apspriežu zālē un jautāja:

— Ko saņems tas, kas nonāvēs Kormorenu?

— Visus milža dārgumus, — skanēja atbilde.

— Tad uzticiet šo darbu man, — Džeks sacīja.

Visi tikai grozīja galvas un smīnēja, bet Džeks paņēma stabuli un lāpstu un, līdzko satumsa vakars, airēja pāri uz salu un stājās tur pie darba. Līdz rītam viņš bija izracis divdesmit divas pēdas dziļu un divdesmit pēdas platu bedri, ko pārklāja ar gariem zariem un salmiem un virsū uzbēra kārtu zemes tā, ka vieta izskatījās pavisam līdzena. Džeks atsēdās uz bedres malas patālāk no milža mājokļa un, kad atausa rīts, pielika stabuli pie lūpām, lai uzspēlētu jautru deju. Milzis pamodās un aurodams izskrēja no alas:

— Ak tu nelieti! Kā tu iedrīksties modināt mani tik agrā stunda! Par to tu dārgi samaksāsi — es tevi izcepšu brokastīs!

Milzis lāgā vēl nepaguva izbrēkt savus draudus, kad iegāzās bedrē ar tādu blīkšķi, ka viss Kornvolas kalns

nodrebēja. Krizdams viņš nolauza kaklu un bija uz vietas pagalam. Džeks aizbēra bedri un iegāja aplūkot milža alu. Kas tanī bija zelta un sudraba — acis apžilba! Džeks piebēra pilnu maisu un aiznesa to vecajam tēvam, kurš nu varēja dzīvot bez rūpēm līdz mūža galam.

Kad mērs dabūja zināt par Džeka varoņdarbu, tad paziņoja, ka Džeks turpmāk saucams un godājams par Džeku Milžu uzvarētāju. Pilsētas padomnieki pasniedza Džekam zobenu un jostu, uz kuras ar zeltu bija izšūti šādi vārdi:

Šis brašais Kornvolas jauneklis Pašu Kormorenu ir uzveicis.

Vēsts par Džeka varonību izplatījās visā Rietum-anglijā, nonāca līdz milzim Blandeboram, un tas nozvērējās pirmajā izdevīgajā gadījumā atriebties Džekam par Kormorena nāvi. Blandeboram piederēja apburta pils bieza meža vidū.

Pēc dažiem mēnešiem Džeks devās uz Velsu un ceļā nonāca pie šā meža. Viņš bija piekusis, apsēdās pie dzidra avotiņa un iemiga cietā miegā. Kamēr viņš tur gulēja, pats Blandebors atnāca pēc ūdens, ieraudzīja jaunekli, izlasīja uzrakstu uz viņa jostas un saprata, ka ienaidnieks nu ir viņa rokā. Viņš uzmeta jaunekli uz pleca un nesa uz savu pili. Ceļā viņš lauzās cauri biežņai, un zari, sizdamies Džekam sejā, pamodināja viņu. Džeks šausmās saprata, ka iekļuvis milža nagos, taču pats briesmīgākais vēl bija priekšā.

Kad Blandebors ienesa Džeku pilī, jauneklis ieraudzīja, ka pils grīda nokaisīta ar kauliem, bet milzis smiedamies noteica, ka te drīz mētāšoties arī Džeka kauliņi. Viņš ieslēdza nabaga Džeku, bet pats aizgāja pēc sava brāļa, kurš netālu dzīvoja, lai arī to ielūgtu vakariņās.

Pēc brīža Džeks pa logu redzēja nākam šurp abus milžus. Ko nu darīt? Kaktā viņš pamanīja ritulī satītas resnas virves. Viņš iztaisīja divas cilpas un, kad milži atslēdza durvis, uzmeta tās viņiem kakla, pārsvieda virvju galus pār siju un iekārās virvēs ar visu spēku. Viņš uzrāva milžus līdz sijai un tad palaida vaļā tik strauji, ka tie, zemē krizdami, nositās. Tad Džeks paņēma Biandebora atslēgas un atslēdza visas istabas. Vienā viņš atrada trīs gandrīz badā nomirušas skaistas meitenes, kuru mati bija tā sasieti kopā, ka viņas nevarēja pat lāgā pakustēties.

— Daiļās lēdijas, — Džeks viņas uzrunāja, — esmu nonāvējis briesmīgo milzi un viņa brāli. Jūs esat brīvas!

Viņš atraisīja meiteņu matus, atstāja viņām pils atslēgas un devās tālāk. Džeks soļoja ātri, taču nakts pārsteidza viņu ceļā un nekāda mājokļa tuvumā nemanīja. Beidzot Džeks iemaldījās kādā gravā un tur ieraudzīja lielu namu. Saņēmis dūšu, viņš pieklauvēja pie vārtiem, un tad no nama iznāca milzis ar divām galvām. Tas bija Velsas milzis, kas, izlikdamies ļaudīm par draugu, slepus darija viņiem ļaunu. Džeks palūdza naktsmājas, milzis ieveda viņu istabā un izturējās varen laipni. Taču Džeks bija piesardzīgs un nolēma palikt nomoda, jo kas var zināt, ko tāds rūdīts blēdis izdomā. Un patiešām — ap pusnakti Džeks dzirdēja, ka viņa laipnais namatēvs otrā istabā murmina:

No gultas, kurā atgūlies,

Tev nebūs lemts vairs piecelties,

Kad mana vāle pāri ies!

— Paskat, ko izdomājis! — nosirdījās Džeks. — Es jau zinu tavus velsieša niķus, bet es arī neesmu ar pliku roku ņemams!

Viņš nolika savā vietā gultā baļķi un pats noslēpās kaktā. Pēc kāda laiciņa Velsas milzis ielavījās istabā un ar smagu vāli sāka velēt pa gultu. Viņš nu bija pārliecināts, ka samalstījis Džeku miltos, bet Džeks no rīta sveiks un vesels ienāca virtuvē uz brokastīm un izmeklētiem vārdiem pateicās par naktsmājām.

— Un tu tik labi izgulējies? — milzis brīnījās. — Vai tevi nekas netraucēja?

— Nē, — Džeks atteica, — tikai kāda žurka man pāris reizes iesita ar asti.

Milzis neko vairs neteica, cēla priekšā brokastis un pēc tam uzlika galdā tiklab sev, kā viesim pa muciņai vīna. Džekam negribējās atzīties, ka tik daudz nevar izdzert, tāpēc viņš pabaza zem svārkiem ādas maisu un paslepus salēja tanī visu vīnu. Pēc brokastīm viņš solījās parādīt milzim brīnumu — tādiem spēkavīriem kā viņam vīns sakrājoties sirdī, bet to pēc patikas varot izliet atkal ārā. Viņš paņēma nazi, pārdūra maišeli, un vīns izlija uz grīdas.

— Es esmu daudz lielāks spēkavīrs, — milzis lielījās,

— ar mani būs tas pats!

Viņš paķēra nazi, iedūra sev sirdī un bija uz vietas pagalam.

Ap šo laiku karaļa Artura vienīgais dēls lūdza tēvam trīs maisus naudas, jo gribēja doties garā ceļojumā — meklēt, līgavu Velsā, kur dzīvoja izdaudzināta skaistule, ko bija apsēduši ļauni gari. Karalis gan mēģināja atrunāt dēlu, taču veltīgi. Beidzot viņš piekāpās, un princis devās ceļā. Uz viena zirga viņš jāja pats, otram bija uzkrauti maisi ar naudu.

Pēc dažām dienām princis iejāja kādā Velsas pilsētā un ieraudzīja tirgus laukumā lielu baru ļaužu. Apklaušinājies viņš dabūja zināt, ka viņi sargājot mironi, kas no daudziem aizņēmies naudu un nav atdevis. Viņi neļaušot to ātrāk apbedīt, pirms tas nebūšot nolīdzinājis parādus. Princis nobrīnījās par naudas aizdevēju cietsirdību un muļķību un sacīja:

— Lai viņu apbedī un tad nāciet pie manis, es nolīdzināšu viņa parādus!

Tad princi apstāja tik daudz ļaužu, ka pievakarē viņam atlika tikai divi pensi.

Todien pilsētā ieradās Džeks Milžu uzvarētājs. Prinča laba sirds un devība viņam iepatikās, un viņš pieteicās princim par pavadoni. Princis viņu pieņēma, un otra rītā abi izjāja no pilsētas. Uz tilta kāda vecīte apturēja princi un sacīja:

— Nu jau septiņi gadi, kopš nelaiķis aizņēmās no manis divus pensus. Lūdzams, izmaksājiet tos man, kā jūs izmaksājāt citiem!

Neko darīt., princis atdeva viņai pēdējos divus pensus. Džekam vēl bija drusku naudas, to viņi izdeva par pusdienām, un abi palika ar tukšām kabatām.

Kad saule tuvojās rietam, princis apvaicājās Džekam:

— Kur mēs pārgulēsim nakti, Džek? Naudas naktsmājām mums taču nav.

Bet Džeks atbildēja:

— Nav ko raizēties, mans kungs un pavēlniek! Divu jūdžu atstatumā dzīvo kāds muļķa milzis ar trim galvām. Cīnīties ar bruņās iekaltiem piecsimt vīriem un izkaisīt tos kā pelavas pa gaisu — tas viņam tīrais nieks!

— Tad mums nav pie viņa ko meklēt, — princis pārtrauca, — jo viņš mūs nositīs ar mazo pirkstiņu.

— Lika pagaidīt! — Džeks nosmējās. — Es jau teicu, ka viņš ir galīgi stulbs — laikam aiz vecuma, to es īsti nezinu — un viņam var visu ko iestāstīt. Es jāšu pirmais un visu nokārtošu jūsu uzņemšanai.

Un viņš aizauļoja, ka smiltis vien nokūpēja. Piejājis pie milža pils vārtiem, viņš sāka klaudzināt tik skaļi, ka klaudzieni atbalsojās visos pakalnos. Milzis iegran-dās pērkona balsī:

— Kas tur tā ārdās? Kam dzīvība nav mīļa?

— Tas esmu es, tavs nabaga māsasdēls Džeks.

— Kad tevi velns, es nemaz nezināju, ka man ir kāds māsasdēls. Kādas vēstis tad šis māsasdēls Džeks ir man atnesis?

— Sliktas, dārgais tēvoci, nudien, sliktas!

— Nu, nu!— milzis neticīgi noteica. — Kādas sliktas vēstis man vispār var atnest? Es taču esmu milzis Trīsgalvis. Vai to tu nezini, ka es stājos pretī bruņās iekaltiem piecsimt vīriem un viņi pašķīst uz visām pusēm kā pelavas vējā?

— Kā nu nezināšu, tēvoc, māte man to nezin cik reižu stāstījusī, — Džeks atbildēja. — Taču šoreiz uz šejieni nāk karaļa Artura dēls ar piectūkstoš dzelzs bruņās kaltiem vīriem. Viņš grib tevi nokaut un pievākt tavu mantu.

— Tās nu gan ir sliktas ziņas, māsasdēl, — milzis piekrita. — Patiešām, sliktas! Zini ko, es paslēpšos pagrabā, ieslēdz mani tur, aizšauj priekšā lielo dzelzs bultu un aizliec bomi, bet atslēgas paturi pie sevis, kamēr princis aizvācas.

Džeks tā arī izdarīja un tad aizjāja pēc prinča. Viņi labi pamielojās pilī un izgulējās, kamēr milzis trīcēja pazemē. No rīta Džeks iebēra prinča maisos zeftu un sudrabu un ieteica viņam aizjāt trīs jūdzes tālāk, jo tad milzis nevarēs viņu vairs saost. Pēc tam Džeks izlaida milzi no pazemes.

— Paldies tev, paldies, ka paglābi mani no nelaimes un negoda! — milzis tencināja. — Ko vēlies par atlīdzību? Došu visu, kas tev iepatiksies!

— Kas nu par atlīdzību tik tuvu radu starpā! — Džeks atbildēja. — Taču, ja gribi man kaut ko dāvāt par piemiņu, tad dod man savu veco mēteli un cepuri, sarūsējušo zobenu un tās tupeles, kas tavā pagultē.

— Tu pats nezini, ko prasi! — milzis iesaucās. — Tie ir mani lielākie dārgumi. Mētelis padara neredzamu, cepure pastāsta visu, ko gribi zināt, zobens sakapā visu, ko pavēlēsi, bet tupeles vienā mirklī aiznes tevi, uz kurieni vien vēlies. Bet ko lai dara — tu man esi izdarījis lielu pakalpojumu, turklāt esmu jau vecs un prāts vairs nenesas uz dēkām. Mājās sēdot, varu iztikt bez šīm mantām. Ņem tās un lieto vesels!

— Paldies par tavu labo sirdi, — Džeks sacīja. — Par to tev došu padomu nerādīties vairs ārpus pils, ja gribi mierīgi sagaidīt savu galu.

— Pareizi, pareizi, māsasdēl, — milzis piekrita. — Es jau pats esmu par to domājis. Še tev atslēga, aizslēdz pils durvis ciet, lai man neuznāk kārdināšana iet ārā, un iemet atslēgu akā.

Džeks to izdarīja, un tā arī šis milzis bija padarīts nekaitīgs.

Drīz vien Džeks ar princi nonāca pie apburtās skaistules, kuru princis bija sadomājis ņemt par sievu tās izslavētā skaistuma dēļ. Dabūjusi zināt, ka princis ieradies kā precinieks, skaistule sarīkoja lielas dzīres un paziņoja, visiem dzirdot, ka došot princim kādu uzdevumu, lai pārliecinātos, vai viņš ir cienīgs saņemt viņas roku un bagātību. Viņa izvilka no kabatas sarkanu zīdautiņu, noslaucīja tanī lūpas, noglabāja to uz savām krūtīm un teica:

— Rīt jūs pasniegsiet man šo lakatiņu, princi, ja gribat, lai galva paliek jums uz pleciem!

Nabaga princis nezināja, ko darīt aiz raizēm, bet Džeka cepure pastāstīja, kur zīdautiņš būs atrodams.

Ap pusnakti skaistule izsauca pekles garus un pavēlēja, lai tie nogādā viņu pie vienradža velna. Džeks uzvilka mēteli, kas padarīja viņu neredzamu, uzmauca kājās tupeles un aizšāvās uz pekli skaistulei pakaļ. Ienākusi peklē, viņa atdeva zīdautiņu vienradzim velnam, kurš nolika to uz plaukta. Kamēr velns ar skaistuli mielojās un dejoja, Džeks atnesa zldautiņu savam kungam un tā izglāba viņa dzīvību.

Otrajā dienā skaistule nevarēja vien nobrīnīties, kā princis ticis pie zldautiņa. Tomēr viņai ar to nepietika. Skaistule sacīja, ka princim vajadzēšot izpildīt vēl vienu uzdevumu. Viņam vajadzēšot nākošajā rītā pateikt, ko viņa nakti skūpstījusi, ja gribot, lai galva paliek viņam uz pleciem.

Pusnakti viņa atkal ieradās peklē, noskūpstīja vienradzi velnu un smiedamās teica:

— Lai nu princis pasaka man, ko šonakt esmu skūp-stīj usi!

Līdzko viņa devās atpakaļ uz savu pili, Džeks nocirta velnam galvu, pabāza zem sava mēteļa un vienā mirklī bija atpakaļ pie prinča.

No rīta princis paņēma velna galvu aiz raga un parādīja lēdijai. Nu burvestība bija lauzta, ļaunais gars pameta skaistuli, un viņa no visas sirds pateicās princim par izglābšanu. Otrajā dienā viņi svinēja kāzas un tad jāja uz karaļa Artura galmu. Tur Džeku par dižajiem varoņdarbiem iecēla Apaļā galda bruņinieku kārtā.

Pēc kāda laika Džeks atkal jāja meklēt jaunas dēkas. Necik tālu no karaļa Artura pils viņš ieraudzīja alas priekšā uz ražena celma sēžam briesmīgu milzi ar pumpainu čuguna bozi pie sāniem. Acis viņam liesmoja kā sarkanas lāpas, bārda slējās kā dzelzs lāpsta, bet mati izlocījās pa platajiem pleciem kā čūskas.

Viņš ostīja gaisu un rešņā balsī rēca:

— Saožu, saožu, ka man tuvojas brangs kumoss uz kārā zoba! Nāc tuvāk, krislīt, lai varu tevi aizķert ar nagu!

— Savu mūžu tu man klat netiksi! — Džeks smējās, jo viņš bija apvilcis mēteli un milzis viņu neredzēja.

Milzis noskaities sāka vicināt smago bozi, bet Džeks no mugurpuses piegāja viņam klāt, nocirta galvu un aizsūtīja karalim Arturam par zīmi, ka viņa valsti atkal par vienu briesmoni mazāk. Tad Džeks iegāja pazemē, kur milzis bija mājojis, ilgi klīda pa gariem gaiteņiem un krustām šķērsām izraktām ejam, kamēr nonāca virtuvē, kur varenā katlā mutuļoja ūdens un smags ozolkoka galds jau gaidīja, kad milzis ieturēs pie tā savu mielastu. Aiz restotām durvīm Džeks ieraudzīja baru nelaimīgu gūstekņu, kurus milzis bija saķēris sev uzturam. Džeks atbrīvoja sagūstītos, sadalīja viņu starpā zeltu un sudrabu, ko atrada milža mantu kambarī, un aizveda uz tuvīno pili, kur nu viņi sarīkoja lielas dzīres, svinēdami savu atbrīvošanu un cildinādami atbrīvotāju.

Pašā dzīru vidū viņi saņēma vēsti, ka divgalvis milzis Tanderdcls padzirdējis par savu radinieku nāvi un nākot šurp no ziemeļiem, lai atriebtos Džekam. Viņš esot tikai jūdzes atstatumā no pils, un apkārtējo ciemu iedzīvotāji bēgot no viņa uz visām pusēm. Taču Džeks nemaz nedomāja baidīties.

— Lai viņš tikai pamēģina te rādīt savu degunu! Bet jūs, mani dārgie viesi, nāciet ārā paskatīties, kādu galu viņš ņems!

Pils atradās uz salas, ap to bija trīsdesmit pēdas dziļš un divdesmit pēdas plats grāvis, pilns ar ūdeni. Pilī varēja iekļūt pa tiltu. Džeks lika iecirst tilta balstus, pats uzvilka mēteli, lai būtu neredzams, un devās milzim pretī. Milzis viņu neredzēja, taču saoda un auroja:

— Ak, tad tu esi tas, kas izskaudis bezmaz visus manus radus! Es tevi sakapāšu gabalos, saplēsīšu driskās, samalšu miltos!

— Vispirms dabū mani rokā! — Džeks atbildēja.

Viņš uzvilka tupeles, nometa mēteli, lai milzis viņu

redzētu, un tad sākās nebijusi skriešanās. No milža soļiem zeme dunēja un drebēja, bet Džeks šaudījās kā vāverīte skatītājiem par prieku un galīgi nokausēja tūļīgo milzi. Beidzot Džeks kā lidot pārlidoja pār tiltu, bet milzis pilnā sparā drāzās viņam pakaļ. Viņš nebija ticis tam ne līdz pusei, kad ar visu tiltu iegāzās uz galvas dziļajā grāvī, kur tikmēr spārdījās un ķepurojas, kamēr noslīka.

Kādu laiku Džeks pavadīja pie galma dzīrēs un izpriecās, bet tad atkal pameta daiļās lēdijas un varonīgos bruņiniekus un devās meklēt jaunas dēkas. Viņš gāja caur bieziem mežiem, pāri kalniem un ielejām, kamēr nonāca vēlu nakti pie augstas, augstas klints, kuras pakājē stāvēja maza būdiņa. Džeks pieklauvēja, un durvis atvēra vecs vīrs ar gariem, baltiem matiem.

— Laid mani pārgulēt, tēv, — Džeks lūdza. — Esmu nomaldījies, un nakts pārsteidza mani ceļā.

— Esi sveicināts manā vientuļajā mītnē! — sirmgalvis atbildēja. — Nāc iekšā un esi mans viesis.

Kad Džeks bija paēdis vakariņas, sirmgalvis sacīja tā:

— Mans dēls, es redzu no uzraksta uz tavas jostas, ka tu esi izdaudzinātais Džeks Milžu uzvarētājs. Tad nu uzklausi mani! Sās augstās klints galā ir milža Galigan-tija pils. Ar kāda veca burvja palīdzību milzis ievilina pilī bruņiniekus un lēdijas un pārvērš viņus par dažādiem dzīvniekiem. Nesen burvis palīdzēja viņam nolaupi t grāfa meitu, kuru pilī pārvērta par baltu stirnu. Daudzi bruņinieki ir pūlējušies skaistuli atbrīvot, bet tas nevienam nav izdevies, jo pils vārtus apsargā divi briesmīgi pūķi, kuri nonāvē katru, kas tiem tuvojas. Bet tu, mans dēls, tiksi viņiem garām neredzams un uz pils vārtiem ieraudzīsi uzrakstu, kas tevi pamācīs, kā uzveikt burvestības.

Džeks no rīta piecēlās, uzvilka mēteli un saposās kaujai. Uzkāpis augstajā klintī, viņš ieraudzīja pūķus, no kuru nāsīm lauzās ārā liesmas. Viņš piesardzigi pa-gaja tiem garām. Pie pils vārtiem sudraba ķēdē karājās zelta taure, un zem tās bija lasāms uzraksts:

Kas zelta tauri pie lūpām liks,

Liels gods un laime tam lemti tiks:

Pils burvestību viņš salauzīs Un visiem brīvību atnesīs.

Izlasījis šos vārdus, Džeks paķēra tauri un pūta tanī, cik spēka. Pils nodrebēja līdz pašiem pamatiem, pa vārtiem izskrēja milzis ar platu šķēpu rokā, bet Džeks nocirta viņam galvu. Tai pašā mirklī pils izkūpēja kā dūmi, burvis saira pišļos un burvestības vara bija lauzta. Visi apburtie kļuva par cilvēkiem un nezināja, kā pateikties Džekam par glābšanu. Džeks kā parasti aizsūtīja milža galvu karalim Arturam un otrajā dienā ierādās galmā arī pats kopā ar izglābtajiem bruņiniekiem un lēdijām.

Karalis par balvu iedeva Džekam lepnu pili bagātā apvidū un apprecināja viņu ar grāfa meitu. Visi līksmoja veselu nedēļu viņu kāzās, un Džeks ar jauno sievu dzivoja laimē un saticibā līdz pat mūža galam.

DŽEKS UN GARA PUPA

Pirms daudziem gadiem kādā ciemā tālu no Londonas dzīvoja nabaga atraitne.

Atraitnei bija viens vienīgs dēls, vārdā Džeks, kuram viņa atļāva visu ko, un šādai viņas piekāpībai bija tādas sekas, ka Džeks nelikās daudz zinis par mātes aizrādījumiem un bija paviršs un pārgalvīgs. Viņš darīja aplamības nevis aiz ļaunas dabas, bet gan tāpēc, ka māte nekad nebija viņu norājusi. Tā kā atraitnei bija slikta veselība un Džeks negribēja neko strādāt, viņa bija spiesta pamazām pārdot visu mantību, lai uzturētu sevi un dēlu. Beidzot viņiem bija atlikusi tikai govs.

Atraitne šoreiz neizturēja un ar asarām acīs pārmeta Džekam:

— Ak tu samaitātais puika! Ar savu vieglprātību tu esi novedis mūs galīgā postā. Ak tu vējagrabsli! Man nav naudas, par ko nopirkt rītdienai kumosiņu maizes, mums nav neka cita, tikai mana nabaga gosniņa, un ta pati būs jāpārdod, lai nenomirstam badā!

Uz kādu mirkli Džeka sirds atmaiga, taču ne ilgi, un, kad viņam mācās virsū izsalkums, viņš tikmēr nelika miera mātei, lai ļauj pārdot govi, kamēr māte pēdīgi piekrita.

Ceļā uz pilsētu Džeks satika miesnieku, kurš apvaicājās, kāpēc zēns dzenot govi projām no mājām. Džeks atbildēja, ka vedot govi pārdot. Miesniekam bija somā vairākas brīnumainas pupas dažādās krāsās, kas piesaistīja Džeka uzmanību. Miesnieks, pazīdams Džeka vientiesīgo dabu, nolēma izmantot gadījumu un piedāvāja visas pupas par govi. Muļķa puika savā prātā domaja, ka tas ir bagātīgs piedāvājums. Līgums tika mirklī noslēgts un govs apmainīta pret dažām nieka pupam. Kad Džeks atskrēja ar pupām mājās un izstāstīja visu mātei, tā lielās dusmās izsvieda pupas ārā dārzā.

Agri no rīta Džeks piecēlās un, ieraudzījis loga priekšā kaut ko ērmīgu, nosteidzās lejā dārzā. Un paskat, dažas pupas bija izlaidušas saknes un izaugušas varen garas, bet stublāji bija milzīgi resni un ta sazarojušies, ka izveidoja ķēdei līdzīgas kāpnes.

Pacēlis galvu augšup, Džeks nevarēja saskatīt galotni, jo tā šķita iesniedzamies mākoņos. Viņš nu pieķērās pie stumbra, taču tas bija visai stingrs un to nevarēja ne pakustināt. Džekam tūlīt iešāvās galvā jauna doma: viņš uzkāps augšā pa pupu un redzēs, kur pa to var nokļūt. Aizrāvies ar šo plānu, aizmirsis pat izsalkumu, Džeks steidzās pavēstīt savu nodomu mātei.

Māte lūdza dēlu tā nedarīt, bet veltīgi. Džeks devās ceļā un pēc dažu stundu kāpšanas sasniedza pupas galotni, noguris un galīgi nokausēts. Palūkojies visapkārt, zēns redzēja, ka atrodas dīvainā zemē; tā atgādināja kailu tuksnesi: ne te auga kāds koks, ne krūms, neredzēja ne mājas, ne arī kādu dzīvu būtni.

Džeks domīgs apsēdās uz akmens bluķa un atcerējās māti. Viņu mocīja izsalkums, un zēns nožēloja savu nepaklausību, ka pret matēs gribu kāpis augšā, jo domāja, ka tepat būs jānomirst badā.

Viņš tomēr devās tālāk, cerēdams atrast kādas mājas, kur varētu palūgt ko ēdamu. Pēkšņi viņš tepat netālu ieraudzīja skaistu, jaunu sievieti. Sieviete bija grezni ģērbusies un turēja rokā baltu nūjiņu, uz kuras sēdēja tīra zelta papagailis. Viņa tuvojās Džekam un teica:

— Es tev atklāšu notikumu, ko tava māte nedrīkstēja tev stāstīt. Taču, pirms sāku, es prasu no tavas puses svinīgu zvērestu visur man paklausīt. Es esmu elfa, un, ja tu neizpildīsi mats matā visu, ko likšu tev darīt, es nespēšu tev palīdzēt, un nav šaubu, ka tu iesi bojā, ja mēģināsi pats kaut ko uz savu roku.

Džeks bija nobijies par šo brīdinājumu, tomēr elfas norādījumiem apsolījās paklausīt.

— Tavs tēvs bija bagāts vīrs un pēc dabas visai labdarīgs, — elfa stāstīja. — Viņš nekad neatteicās palīdzēt saviem tuvākiem, gluži otrādi, viņš pats uzmeklēja trūcīgos un cietējus. Dažas jūdzes no tava tēva mājām dzīvoja kāds ļauns un varmācīgs milzis, kurš apdraudēja visu zemi. Turklāt milzis bija visai skaudīgas dabas un necieta, ka ļaudis daudzināja tava tēva krietnību un labsirdību, tāpēc nozvērējās nodarīt viņam kādu postu, lai nebūtu jāklausās runās par viņa labajiem darbiem. Tavs tēvs bija pārāk godīgs vīrs, lai baidītos no citu ļaunuma. Drīz zemsirdīgais milzis atrada iespēju īstenot savus bezdievīgos draudus. Uzzinājis, ka tavi vecāki devušies uz dažām dienām ciemos pie kāda drauga diezgan tālu no mājām, viņš panāca, ka tavam tēvam uzglūnēja un viņu nogalināja, bet māti saķēra atceļā.

Kad tas notika, tev bija tikai daži mēneši. Tavu nabaga māti, pusdzīvu aiz pārbīļa un šausmām, ļaunā milža palīgi aiznesa uz cietumu zem viņa mājas, kur māti kopā ar tevi, nabaga mazuli, ilgi turēja ieslodzītu. Kalpi, uztraukušies par tavu vecāku prombūtni, meklēja viņus rokā, bet nesaņēma nekādas vēstis. Pa to laiku milzis izlaida ziņas, it kā atradis novēlējumu, ar ko visa tava tēva bagātība pāriet viņa kā tava aizbildņa rokās, un pievāca visu mantu.

Kad tava nabaga māte dažus mēnešus bija noturēta cietumā, milzis piedāvāja viņai brīvību pret svinīgu zvērestu, ka viņa nekad nevienam neizpaudis par nodarītajām pārestībām. Lai atņemtu viņai iespēju atriebties, ja viņa gadījumā lauztu zvērestu, milzis uzsēdināja tavu māti uz kuģa un aizveda uz tālu zemi, kur atstāja viņai tikpat daudz naudas, cik nabadzīte ieņēma, pārdodama vienu otru dārgakmeni, ko bija noslēpusi drēbēs.

Es biju iecelta par lava tēva aizgādni, viņam dzimstot, bet elfām ir savi likumi, kuriem mēs pakļaujamies, tāpat kā mirstīgie pakļaujas saviem. Neilgi pirms tam, kad milzis nonāvēja tavu tēvu, es biju izdarījusi pārkāpumu; par sodu man uz zināmu laiku atņēma manu spēku un lidz ar to ari laupīja iespēju aizsargāt tavu tēvu, kad es visvairāk to gribēju. Tai dienā, kad tu, iedams pārdot govi, satiki miesnieku, es atguvu spēku. Tā biju es, kas slepeni iekārdināja tevi iemainīt pret govi pupas. Ar manu spēku pupa izauga tik gara un augsta un izveidoja kāpnes. Milzis dzīvo šai zemē, tev ir lemts sodīt viņu par visiem viņa ļaunajiem darbiem.

Tev būs jāpārvar daudz briesmu un grūtību, bet esi neatlaidīgs un atrieb sava tēva nāvi, jo citādi neizdosies neviens tavs pasākums.

Viss, kas milzim ir, pieder tev, jo tas ir tev nolaupīts, tāpēc vari ņemt, ko vien gribi. Tomēr tev jāpie-sargās, jo milzis tā mīl zeltu, ka pirmais zaudējums, ko viņš atklās, iesvels viņa dusmas un liks turpmāk uzmanīties. Taču nepārtrauc vajāšanu, jo tikai ar viltību tu vispār vari cerēt uzveikt viņu, atgūt to, kas tev pieder, un atmaksāt viņam pēc nopelniem par nežēlīgo slepkavību. Vienu gan es vēlos — tu nedrīksti atklāt mātei, ka zini visu par savu tēvu, kamēr atkal sastapsi mani.

Ej taisni uz priekšu un drīz ieraudzīsi namu, kur mājo tavs negodīgais ienaidnieks. Ja darīsi, kā tev liku, es tevi sargāšu un aizstāvēšu, bet iegaumē — ja neklausīsi maniem rīkojumiem, tevi gaida briesmīgs sods.

To pateikusi, elfa nozuda, un Džeks turpināja ceļu. Viņš gāja, kamēr saule norietēja, un tad, par lielu prieku, ieraudzīja prāvu kungu namu. Šis patīkamais skats viņu uzmundrināja; pielicis soli, viņš drīz sasniedza namu. Durvīs stāvēja glīta sieviete; Džeks to uzrunāja, lūgdams kumosiņu maizes un naktsmājas. Sieviete likās ļoti pārsteigta, ieraudzījusi Džeku, un teica, ka esot pavisam neparasti redzēt svešu cilvēku viņu mājas tuvumā, jo visiem zināms, ka viņas vīrs esot ļoti nikns un stiprs milzis un ēdot arī cilvēkus, ja vien tiekot tiem klāt.

Šī vēsts Džeku briesmīgi nobiedēja, taču, atcerēdamies elfas aizgādību, viņš cerēja izvairīties no milža un tāpēc lūdza sievieti uzņemt viņu tikai uz vienu nakti un paslēpt, kur viņa atrod tam piemērotu vietu.

Labā sieviete, pēc dabas būdama ļoti līdzjūtīga, beidzot ļāvās pierunāties un ieveda Džeku mājā.

Vispirms viņi izgāja cauri lepnai, greznai zālei, tad vairākām plašām tikpat lepni uzpostām istabām, taču tās izskatījās pilnīgi pamestas un neapdzīvotas. Tad sekoja gara galerija, tā bija ļoti tumša, tomēr pietiekami plata, lai varētu saredzēt, ka abās pusēs sienu vietā slējās dzelzs režģi, kas nodalīja drūmu cietumu, kurā vaidēja vairāki nabaga upuri. Tos milzis bija paturējis, lai apmierinātu savu zvērīgo ēstgribu. Nabaga Džeku, redzot tik drausmīgu ainu, pārņēma lielas bailes; viņš bažījās, ka nekad vairs neredzēs savu māti, jo tiks sagūstīts milzim par barību; bet tad atkal atcerējās elfu, un viņa sirdi iespīdēja cerību stars.

Labā sieviete ieveda Džeku plašā virtuvē, kur liesmoja spoža uguns, piedāvāja Džekam sēdekli un pasniedza bagātīgu cienastu. Maltīti iztraucēja sparīgi klaudzieni pie vārtiem, tik skaļi, it kā klaudzinātājs gribētu satricināt visu māju. Milža sieva noslēpa Džeku maizes krāsnī un aizskrēja ielaist vīru.

Džeks dzirdēja, ka milzis pērkonīgā balsī uzrunā sievu, sacīdams:

— Siev! Siev! Es saožu svaigu gaļu!

— Ak, dārgais, — sieva atbildēja, — tā nāk no tiem ļaudīm cietumā.

Milzis šķita noticam un, kamēr sieva gatavoja vakariņas, atsēdās pie pavarda.

Tikmēr Džeks sadūšojās un pa mazu krāsns plaisiņu palūkojās uz briesmoni. Viņš bija ļoti pārsteigts, redzot, kādu milzīgu daudzumu barības milzis aprija, un domāja, ka negausis nekad nebeigs ēst un dzert. Kad vakariņas bija galā, milzim ienesa un nolika priekšā uz galda tieši iepretī Džekam visai dīvainu vistu. Džeks vai svila aiz ziņkāres, kas notiks. Bet notika tā, ka ikreiz, kad milzis uzsauca: — Dēj! —, vista izdēja īsta zelta olu. Milzis tīksminājās ilgu laiku ar vistu; sieva tikmēr bija aizgājusi pie miera. Beidzot arī milzis iemiga, un viņa krācieni skanēja kā lielgabala dārdi. Rītausmā Džeks, redzēdams, ka milzis vēl guļ, klusītēm izlīda no paslēptuves, paķēra vistu un aizšavas tik ātri, cik vien kājas viņu nesa.

Džeks bez grūtībām atgriezās pa ceļu līdz pupai un nokāpa lejā ātrāk un labāk, nekā bija domājis. Māte, ieraudzījusi dēlu, nezināja, ko darīt aiz prieka.

— Tagad, māt, — Džeks teica, — es tev atnesu kaut ko mājās, kas padarīs tevi bagātu.

Vista dēja tik daudz zelta olu, cik viņi vēlējās. Olas viņi pārdeva, un drīz vien mājās bija tik daudz mantu, cik viņu sirds kāroja.

Vairākus mēnešus Džeks ar māti dzīvoja laimīgi, bet tad sailgojās atkal apmeklēt milzi. Agri no rīta viņš sāka kāpt pa pupu uz augšu un sasniedza milža mītni vēlu vakarā; durvis stāvēja sieviete, tāpat kā toreiz. Džeks izdomāja un pastāstīja sievietei kādu bēdīgu stāstu un lūdza naktsmājas. Sieviete atbildēja, ka reiz jau esot uzņēmusi izsalkušu zēnu, bet nepateicīgais knauķis nozadzis kādu no milža dārgumiem, un kopš tā laika vīrs pret viņu izturoties slikti. Tomēr viņa ieveda Džeku virtuvē, pasniedza vakariņas un noslēpa trauku skapī. Drīz pārnāca milzis, paēda vakariņas un lika sievai ienest maisus ar zeltu un sudrabu. Džeks no savas paslēptuves glūnēja, kā milzis pārskaita naudu, rūpīgi saliek atkal maisos, iemieg un krāc kā pirmajā reizē. Džeks klusītiņām izlīda no skapja un tuvojās milzim, bet šunelis zem krēsla sirdīgi ierējās. Pretēji Džeka bažām milzis gulēja cietā miegā, un suns pārstāja riet. Džeks paķēra maisus, laimīgi sasniedza durvis un drīz vien atradās garās pupas pakājē. Ieradies mājās, viņš atrada tās pavisam pamestas. Ārkārtīgi pārsteigts, viņš skrēja uz ciemu, un kāda veca sieva aizveda viņu uz svešu namu, kur viņš atrada māti jau pie miršanas. Saņēmusi vēsti par dēla laimīgo atgriešanos, māte drīz vien atlaba, un Džeks maisus ar sudrabu un zeltu nodeva viņas ziņā.

Māte manīja, ka dēla prātu kaut kas smagi nospiež, un mēģināja noskaidrot iemeslu, bet Džeks Joti labi zināja, kas būs, ja viņš izpaudīs mātei savas grūtsirdības cēloni. Viņš darīja visu iespējamo, lai uzveiktu stipro vēlēšanos, kas viņu pret paša gribu dzina posties jaunam ceļojumam pa garo pupu.

Garākajā vasaras dienā Džeks piecēlās reizē ar gaismu, kāpa augšā pa pupas zariem un sasniedza galotni tīri viegli. Viņš atrada ceļu, tāpat kā iepriekšējos gadījumos, un vakarā nonāca pie milža mītnes, kur sieva kā parasti stāvēja durvīs. Šoreiz Džeks izturējās citādi un bija tā pārģērbies, ka sieva šķita nemaz viņu neatceramies. Tomēr, kad viņš lūdza patvērumu, izrādījās, ka milža sievu šoreiz ļoti grūti pierunāt. Beidzot tas tomēr izdevās, sieva atļāva Džekam ieiet namā un paslēpa viņu vara katlā.

Kad milzis pārnāca, viņš kā parasti sacīja:

— Siev! Siev! Es saožu svaigu gaļu!

Džeks tomēr neuztraucās, jo milzis tā bija runājis arī iepriekšējās reizēs. Taču milzis pēkšņi pietrūkās kājās un, neklausīdamies, ko sieva saka, pārmeklēja visu telpu. Džeks bija tā pārbijies, ka gandrīz vai nomira aiz bailēm un tūkstošām reižu vēlējās būt mājās. Kad milzis tuvojās vara katlam un uzlika roku uz vāka, Džeks domāja, ka nāve jau klāt. Par laimi, milzis pārmeklēšanu izbeidza, nepacēlis katla vāku, un mierīgi apsēdās pie kamīna.

Paēdis vakariņas, milzis pavēlēja sievai nonest viņa arfu. Džeks glūnēja gar katla vāku un drīz vien ieraudzīja visskaistāko arfu, kādu vien var iedomāties. Milzis nolika arfu uz galda un teica: — Spēlē! —, un arfa tūlīt pati no sevis sāka spēlēt. Mūzika bija neparasti jauka. Džeks bija sajūsmā un vēlējās iegūt arfu vēl dedzīgāk nekā visas agrākās mantas.

Mūzika milzi drīz vien iemidzināja. Nu bija pienācis laiks aiznest arfu, jo milzis likās iegrimis dziļākā miegā nekā citkārt. Džeks sadūšojās, izkāpa no katla un saķēra arfu, bet tā, elfu apburta, sauca skalā balsī:

— Saimniek, saimniek! — Milzis pamodās, piecēlās un mēģināja notvert Džeku, bet vakariņās bija pārāk daudz dzēris un tāpēc nevarēja nostāvēt uz kājām. Džeks skrēja, cik aši vien jaudāja. Pēc maza brītiņa milzis tiktāl atžilba, ka varēja lēni paiet vai vismaz pasteberēt Džekam pakaļ. Būtu viņš bijis skaidrā prātā, tad būtu panācis Džeku vienā mirklī, bet tagad Džeks pirmais sasniedza pupas galotni. Milzis visu ceļu lamāja viņu pērkona balsī un dažreiz bija jau pavisam tuvu.

Līdzko Džeks bija lejā no pupas, viņš tūdaļ sauca, lai padod cirvi, un viņam to tūliņ arī pasniedza. Tieši tobrīd milzis sāka kāpt lejā pa pupu, bet Džeks nocirta pupu pie pašas saknes. Milzis nogāzās visā garumā dārzā un krizdams nositās.

Džeks no sirds izlūdzās mātei piedošanu par visām bēdām un likstām, kādas viņai sagādājis, un svinīgi apsolījās būt turpmāk padevīgs un paklausīgs. Viņš godam turēja doto vārdu un tik mīļi izturējās pret māti, ka viņu minēja par rūpiga un gādīga dēla paraugu.

NE ŠIS NE TAS, IT NEKAS

Reiz dzīvoja karalis ar karalieni tik labi, cik nu labi var dzīvot vīrs un sieva vieni paši. Viņi bija jau ilgi kopš precējušies, bet viņiem nebija bērnu. Taču beidzot tieši tad, kad karalis bija tālās zemēs, karalienei piedzima puisītis. Karaliene negribēja kristīt bērnu, kamēr karalis nav atgriezies, un sacīja:

— Pagaidām, kamēr tēvs pārnāks mājās, sauksim viņu Ne šis, ne tas, it nekas.

Taču pagāja ilgs laiks, kamēr tēvs pārnāca, un puisītis tikmēr bija izaudzis par glītu, jauku zēnu.

Beidzot karalis devās uz māju pusi, bet ceļā viņam vajadzēja tikt pāri lielai vērpetainai upei, un viņš baidījās brist ūdenī. Tad pienāca kāds milzis un sacīja:

— Es tevi pārnesīšu.

Karalis jautāja:

— Cik man par to jāmaksā?

— Ak, dod man Ne šo, ne to, it neko, un es tevi pārnesīšu pāri upei uz muguras.

Karalis nenojauta, ka tā sauc viņa dēlu, un tāpēc atbildēja:

— To es tev dodu ar lielāko prieku un vēl savu paldies piedevām.

Atgriezies mājās, karalis bija ļoti laimīgs, redzēdams savu sievu un jauno dēlu. Karaliene pastāstīja, ka nav devusi bērnam vārdu, kamēr virs svešumā, bet pagaidām saukusi viņu par Ne šo, ne to, it neko. Nabaga karalis nu bija briesmīgi nelaimīgs. Viņš izsaucās:

— Ko es esmu izdarījis! Es apsolīju milzim, kas pārnesa mani uz muguras pāri upei, atdot Ne šo, ne to, it

neko.

Tēvs un māte nu pagalam noskuma, bet tad nolēma:

— Kad milzis atnāks, dosim viņam putnu kopējas zēnu, milzis jau neko neatšķirs.

Otrajā dienā milzis ieradās, lai saņemtu karaļa solīto samaksu, karalis aizsūtīja pēc putnu kopējas zēna, un milzis aizgāja ar puiku uz muguras. Viņš gāja, gāja, kamēr nonāca pie liela akmens un te apsēdās atpūsties. Viņš apvaicājās:

— Pakalpiņ, pateciņ uz manas muguras, kāds laiks tagad varētu būt?

Nabaga zēns atbildēja:

— Šai laikā mana māte, putnu kopēja, nes uz pili olas karalienei brokastīs.

Milzis traki pārskaitās un meta zēnu pret akmeni tā, ka tas bija uz vietas pagalam.

Viņš atgriežas pilī briesmīgi nikns, un šoreiz viņam iedeva dārznieka zēnu. Atkal milzis nesa to uz muguras līdz akmenim, uz kura atsēdās atpūsties, un jautaja zēnam:

— Pakalpiņ, pateciņ uz manas muguras, katls laiks tagad varētu būt?

Dārznieka dēls atbildēja:

— Šai laikā mana māte nes karalienei uz pili dārzeņus pusdienām.

Milzis kļuva tik nikns, ka bail, un nogalēja ari šo zēnu.

Tad milzis atgriezās karaļa pilī pagalam nešpetns un teica, ka nobeigšot visus, ja šoreiz nedošot Ne šo, ne to, it neko. Nu nekas cits neatlika, ka bija vien jādod karaļa dēls. Milzis, nesdams zēnu, nonāca pie lielā akmens un atkal prasīja:

— Kāds laiks tagad varētu būt?

Princis atbildēja: — Šai laikā karalis, mans tēvs, sēžas pie vakariņu galda.

Nu milzis sacija:

— Šoreiz esmu dabūjis īsto, — pārnesa Ne šo, ne to, it neko uz savām mājām un izaudzināja viņu lielu.

Milzim bija glīta meita, un viņa un princis ļoti iemīlējās viens otrā. Kādu dienu milzis teica princim:

— Rit es tev došu darbu. Man ir septiņas jūdzes gara un septiņas jūdzes plata kūts, kas nav tīrīta septiņus gadus; rīt tev tā jāiztīra, citādi apēdīšu tevi vakariņās.

Milža meita otrajā rītā atnesa jauneklim brokastis un atrada viņu gaužām nobēdājušos, jo, līdzko viņš kūtī bija iztīrījis kādu kaktu, tas tūdaļ atkal kļuva pilns. Milža meita solījās palīdzēt. Viņa sasauca visus meža zvērus un visus putnus gaisā, tie mirkli saskrēja kopa, aiznesa visu, kas bija kūtī, un iztīrīja to, pirms milzis bija pārnācis. Viņš teica:

— Kaut tu izputētu ar to gudrību, kas tev palīdzējusi; nekas, rit es tev došu lielāku darbu.

Un viņš sacija Ne šim, ne tam, it nekam:

— Netālu ir septiņas jūdzes garš, septiņas jūdzes plats un septiņas jūdzes dziļš ezers; tas tev jānosusina līdz rītvakaram, citādi apēdīšu tevi vakariņās.

Ne šis, ne tas, it nekas agri no rīta stājās pie darba un mēģināja izsmelt ūdeni ar spaini, bet ezers mazāks nekļuva, un jauneklis nezināja, ko iesākt; tad milža meita sasauca visas jūras zivis, lai nāk un izdzer ūdeni, un ezers itin drīz bija sauss. Kad milzis redzēja, ka darbs padarīts, tas pārskaitās un teica:

— Rīt es tev došu daudz grūtāku darbu: man ir septiņas jūdzes augsts koks bez neviena zara līdz pašai virsotnei; tanī ir ligzda ar septiņām olām, tās tev jānones lejā visas veselas, citādi apēdīšu tevi vakariņās.

Sākumā milža meita nezināja, kā palīdzēt Ne šim, ne tam, it nekam, tad viņa nogrieza vispirms savus roku un pēc tam kāju pirkstus un uztaisīja kāpnes, pa tām Ne šis, ne tas, it nekas uzkāpa kokā un nonesa olas veselas, bet, lecot zemē, viena ieplīsa. Nu abi nolēma bēgt projām, un, kad milža meita bija paņēmusi no savas istabas burvju pudeli, viņi devās ceļā, cik ātri jaudāja. Taču bēgli nebija lāgā tikuši pāri trim tīrumiem, kad ieraudzīja milzi pilnā sparā dzenamies pakaļ.

— Aši, aši, — sauca milža meita, — izņem man no matiem ķemmi un svied zemē.

Jauneklis izņēma milža meitai ķemmi no matiem un nosvieda to zemē, un no katra ķemmes zara milzim ceļā tūdaļ izauga kupls jo kupls mežarozes cers. Varat iedomāties, cik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai milzis izlauztos cauri mežarožu biezoknim, un, kad tas beidzot notika, Ne šis, ne tas, it nekas ar savu laudaviņu jau bija krietni gabalā. Taču milzis drīz vien panāca viņus un gandrīz jau notvēra bēgļus, bet milža meita uzsauca jauneklim:

— Izvelc manu matadatu un nomet zemē, aši, aši!

Kad jauneklis nometa zemē matadatu, no tās zibeņa

ātrumā izauga krustām šķērsām saslietu asu asmeņu žogs. Milzim vajadzēja ļoti uzmanīties, lai tiktu asmeņiem cauri, un, kamēr viņš pūlējās, tikmēr abi bēgļi skrēja cik jaudas aizvien tālāk un tālāk, tā ka jau gandrīz vai pazuda milzim no acīm. Beidzot milzis tomēr izlauzās žogam cauri, un nebija nemaz ilgi, kad viņš bija atkal tiem uz papēžiem. Taču, kad viņš izstiepa roku, lai satvertu jaunekli, milža meita paķēra savu burvju pudeli un svieda zemē. Pudelei plīstot, uzbangoja liels vilnis, kas auga un auga, kamēr sniedzās milzim līdz krūtīm, tad līdz kaklam, un, kad tas pārvēlās pāri galvai, milzis noslīka un bija beigts un pagalam.

Bet Ne šis, ne tas, it nekas bēga tālāk, kamēr nonāca — nu, kur jūs domājat? Protams, sava tēva un mātes pils tuvumā. Taču milža meita bija tik nogurusi, ka nevarēja vairs ne soli paspert. Tad jauneklis teica, lai meitene pagaida, kamēr viņš uzmeklēs naktsmājas. Viņš nu devās uz apgaismotās pils pusi, bet pa ceļam viņam iznāca iet garām putnu sievas mājiņai, kuras zēnu, kā jūs atceraties, milzis bija nonāvējis. Putnu sieva mirkli pazina princi, ko nīda no sirds, jo jauneklis bija par cēloni viņas dēla nāvei. Kad princis prasīja ceļu uz pili, putnu sieva viņu apbūra. Tāpēc, nonācis pilī, princis pakrita uz sola un aizmiga. Karalis un karaliene izmēģināja visu, ko zināja, lai viņu uzmodinātu, bet velti. Tad karalis nosolījās, ka apprecinās jaunekli ar jebkuru meiteni, kas viņu spēs uzmodināt. Tikmēr milža meita, nogaidījusies princi atgriežamies, uzkāpa kokā, lai redzētu viņu nākam. Bet pa tam dārznieka meita, nākdama uz avotu smelt ūdeni, ieraudzīja ūdenī atspoguļojamies lēdiju, nodomāja, ka tas ir viņas pašas atspulgs, un sacīja:

— Ja es esmu tik skaista, ja es esmu tik stalta, kāpēc mani sūta ūdeni smelt?

Viņa nosvieda spaini zemē un iedomājās, vai nepamēģināt apprecēt aizmigušo svešinieku. Tāpēc aizgāja pie putnu kopējas, kas iemācīja viņai burvju vārdus, kurus noskaitot Ne šis, ne tas, it nekas paliktu tik ilgi nomodā, cik dārznieka meitai gribētos. Meitene devās uz pili, noskaitīja burvju vārdus, Ne šis, ne tas, it nekas uz laiku pamodās, un karalis deva vārdu, ka jauneklis precēs dārznieka meitu. Bet tikmēr dārznieks aizgāja pats uz avotu pēc ūdens un redzēja avotā atspoguļojamies milža meitu. Paskatījies uz augšu, viņš ieraudzīja lēdiju, nocēla no koka un aizveda uz savām mājām. Te viņš pastāstīja, ka viņa meitu precēšot kāds svešinieks, un aizveda lēdiju uz pili, lai parādītu svešo: tas bija Ne šis, ne tas, it nekas, kurš aizmidzis gulēja krēslā. Ieraudzījusi jaunekli, ntilža meita sauca:

— Mosties, mosties un runā ar mani!

Taču Ne šis, ne tas, it nekas nemodās, un milža meita gaudās:

Tīrīju kūti, darīju ezeru sausu un koku kāpjamu,

Mīlu tevi, tāpēc to darīju,

Bet tu negribi mosties un bilst kaut vārdiņu.

Karalis un karaliene dzirdēja žēlabas un pienāca pie skaistās, jaunās lēdijas, bet viņa sacīja:

— Es nevaru piedabūt Ne šo, ne to, it neko runāt ar mani pēc visa tā, ko esmu viņa labā darījusi.

Karalis un karaliene bija loti pārsteigti, dzirdot, ka viņa runā par Ne šo, ne to, it neko, un prasīja, kur viņš atrodoties, bet milža meita atbildēja:

— Viņš sēž šai krēslā.

Vecāki piesteidzās pie jaunekļa, sāka skūpstīt viņu un sauca par savu mīļo, dārgo dēlu; tad viņi atsauca dārznieka meitu un lika tai noskaitīt burvju vārdus. Princis pamodās un pastāstīja vecākiem visu, ko milža meita viņa labā darījusi un cik laipna bijusi. Karalis un karaliene apskāva milža meitu, skūpstīja un teica, ka nu viņa būšot arī šo meita, jo viņu dēls precēšot viņu. Putnu sievu sodīja ar navi, bet pārējie dzīvoja laimīgi līdz mūža galam.

DIVAS PRINCESES

Kādreiz dzīvoja karalis, kam bija viena meita, vārda Anna. Acis viņai bija tumšas, mati gari un zeltaini, un cilvēkiem bija prieks uz viņu noskatīties. Kad Annai apritēja četrpadsmit gadu, nomira meitenes māte. Pēc diviem gadiem karalis apprecējās otrreiz. Jaunajai sievai ari bija meita, kuru sauca par Keitu. Keitas acis nebija skaistas, toties jautras, mati īsi un gaiši brūni. Viņa bija pievilcīga, laipna un labsirdīga. Drīz vien abas meitenes cieši sadraudzējās. Viņas mīlēja viena otru un pavadīja kopā augas dienas, pastaigājoties pa pļavām, lasot grāmatas un priecājoties par visu, ko redzēja karaļa pils tuvumā.

Taču jaunā karaliene bija ļoti greizsirdīga. Viņa redzēja, ka pameita Anna ir skaista, kamēr pašas meita tada nav. Keita bija glīta un, kad Annas nebija klāt, viņu varēja saukt pat par skaistu, bet, kad viņa bija kopā ar Annu, un tas notika ik dienas, visu acis pievērsās Annai. Tā nu karaliene sāka nīst pameitu un lauzīt galvu, kā varētu atņemt viņas skaistumu.

Kādu dienu, kad viņa staigāja pa pils zālēm, kozdama pirkstos nespēcīgās dusmās, viņa iedomājās par veco putnu kopēju, kura mita netālu no pils vārtiem. Tā bija veca sieva, kas apdzīvoja mazu namiņu, kopa vistas un piegādāja olas pils virtuvei.

— Iešu un aprunāšos ar putnu sievu, — karaliene nolēma, — viņa ir gudra sieviete, un ļaudis runā, ka viņa protot burt.

Karaliene nekad iepriekš nebija apmeklējusi putnu sievu, bet ceļu zināja, tāpēc, ietinusies mētelī, izgāja pa pils vārtiem un drīz vien klauvēja pie namiņa durvīm.

— Veco sieviņ, — viņa sacīja, iegājusi iekšā, — ļaudis runā, ka jūs darot visādus burvju darbus, kam gan es neticu. Bet mana pameita ir pārāk skaista, un tas nenāk viņai par labu, jo viņa kļūst augstprātīga un iedomīga. Līdz šim jums maksāja par olām sudraba, bet, ja jūs varētu man pateikt labu līdzekli, kas kaut drusciņ mazinātu manas pameitas skaistumu viņai par mācību, tad es maksatu jums par katru olu skaidrā zeltā.

— Nekas nevar būt vieglāk, — putnu sieva atteica.

— Vai tas maz ir kāds darbs? Man tas tīrais nieks. Atsūtiet rīt princesi pie manis, tad redzēsiet, ko es protu.

— Ļoti jauki, — karaliene atbildēja. — Rīt princese būs klāt.

— Tikai vienu gan iegaumējiet, — putnu sieva brīdināja. — Viņa nedrīkst ne kumosiņa ēst un ne pilītes dzert, pirms atnak pie manis, citādi es neko nevarēšu izdarīt.

— Viņa nedzers ne pilītes un neēdīs ne kumosiņa, — karaliene solījās. — Es to neaizmirsīšu.

To sacījusi, viņa aizgāja.

Nakamajā rītā karaliene pasauca pameitu, kad tā gāja brokastīs.

— Labrīt, bērns, — karaliene viņu uzrunāja. — Tu izskaties bāla, tāpēc maza pastaiga nāks tev par labu. Brokastīs tu dabūsi svaigi dētu oliņu vai pat divas, ja labi ātri tās atnesīsi. Aizskrien līdz putnu sievas namiņam un palūdz viņai dažas svaigas olas.

Anna devās uz mazo namiņu, bet pa ceļam gāja cauri pils virtuvei, kur ieraudzīja uz galda maizes garoziņu. Būdama izsalkusi, jo nebija vēl brokastojusi, viņa paķēra garoziņu un, grauzdama to, skrēja ārā pa pils vārtiem.

Anna drīz sasniedza mazo namiņu, kura skurstenis pūta dūmus stāvus gaisā. Viņa pieklauvēja pie durvīm, un vecā sieva ielaida meiteni.

— Tu esi agri ieradusies, mana dārgā, — sieva sacīja. — Ko tu vēlies?

— Es atnācu lūgt dažas svaigi dētas olas, — Anna atbildēja.

— Paej drusku uz priekšu, pacel katlam vāku un paskaties, kas tai katlā iekšā.

Istaba bija tumša, un Anna nepamanīja viltīgo smīnu vecās sievas novītušajā un grumbainajā sejā. Meitene piegāja pie plīts, uz kuras stāvēja apaļš, melns katls ar vāku. Viņa pacēla vāku un ieskatījās tajā.

Nekas nenotika.

Putnu sievas viltīgais smaids nozuda, taču viņa neizrādīja savu vilšanos.

— Ej uz mājām, mana dārgā, — viņa sacīja, — un pasaki pamātei, lai turpmāk pieliekamo tur aiz atslēgas.

Anna gan nodomaja, ka ta ir dīvaina ziņa, taču ilgi'k nekavējās un steidzās atpakaļ uz pili.

Nākamajā rītā karaliene atkal gribēja izmēģināt laimi.

— Meit, — viņa sacīja, — rīta gaiss nāks tev par labu, jo tu izskaties bāla. Aizteci līdz putnu sievas namiņam un palūdz viņai dažas svaigi dētas olas.

Anna gāja atkal. Šoreiz uz virtuves galda nebija garoziņas, bet, iedama gar tīrumu, kur ļaudis strādāja, viņa redzēja, ka tie vāc zirņus. Meitene laipni uzrunāja darbiniekus, un tie piebēra viņai pilnu riekšavu ar zirņiem. Anna ar lielu baudu apēda zirņus, jo brokastis nebija ēdusi un rīta gaiss modināja ēstgribu. Beidzot viņa nonāca pie putnu sievas namiņa un atkal lūdza olas.

— Aizej pie plīts, mana dārgā, — sieva sacīja,

— pacel katlam vāku un paskaties, kas tur iekša.

Anna darīja, ka viņai lika, pacēla apaļā, melnā katla vāku, bet nekas nenotika.

— Ej uz mājām, — sieva teica, — un pasaki karalienei, ka katls nevar vārīties, ja uguns izdzisusi.

Anna atgriezās pilī un pateica pamātei vecās sievas vārdus.

Karaliene tūliņ saprata, ka Anna ceļā uz putnu sievas namiņu atkal kaut ko ēdusi, kaut arī izgājusi no mājas bez brokastīm. Šoreiz viņa nolēma pavadīt meiteni un pielūkot, lai tā neko nedabūtu ieēst.

Tā nu nākamajā rītā karaliene un princese abas kopa devās uz putnu sievas namiņu. Anna pēc piecelšanās neko nebija ēdusi. Kad viņas ieradās namiņā un vaicāja pēc olām, putnu sieva atkal lika Annai ieskatīties katlā. Šoreiz no katla izlēca aitas galva un palika Annai uz pleciem viņas pašas galvas vietā.

— Nu viņa vairs tā neleposies ar savu smuko ģīmi, — putnu sieva ļaunā priekā noteica.

— Tagad neviens vairs neskatīsies uz viņu tā kā līdz šim, vai ne? — karaliene priecājās. — Varbūt tagad ļaudis lūkosies laipnāk uz manu Keitu. Jāatzīst, ka jūs esat savas labās slavas cienīga, veco sieviņ. Te ir zelta ginejas, ko jums solīju.

Viņa pasniedza putnu sievai naudas maku un veda pameitu uz pili.

Pils iemītnieki, ieraudzījuši, kas noticis ar Annu, pārbijās līdz nāvei. Nozudušas bija viņas jaukās zeltainas cirtas, tumšās acis un sārtie vaigi — nudien, viņa izskatījās ārkārtīgi smieklīga ar savu pelēko, pinkaino aitas galvu.

Keita, ieraudzījusi audžu māsu, sāka skaļi raudat.

— Ak, manu jaukumiņ, kas ar tevi noticis? — viņa izsaucās.

Neviens cits to nezināja, tikai karaliene, bet tā neko nesacīja. Nabaga Anna varēja vienīgi pateikt «bē» — kā jau aita.

— Tā tas nevar palikt, mums kaut kas jādara, — Keita nolēma. — Kaut kur jābūt kādam cilvēkam, kas var atdot manai māsai viņas seju un skaistos matus.

Kad neviena nebija tuvumā, Keita aptina Annai ap galvu biezu, baltu lakatu, uzvilka mēteli, uzlika cepuri un devas kopā ar māsu plašā pasaulē.

Kad abas māsas vai krita no kājām aiz noguruma un nakts nāca virsū, viņas sasniedza kādu pili. Meitenes pieklauvēja pie vārtiem un drīz vien tika ielaistas pilī.

Saimniecības vadītāja tūdaļ apvaicājās, ko viņas vēloties. Keita atbildēja, ka viņas esot apmaldījušās un lūdzot naktsmājas.

— Nezinu vis, vai varēsiet palikt te pa nakti, — sieviete iebilda. — Visi ir Joti nobažījušies, jo vecākais princis ilgāku laiku jau slims un neviens nevar viņu izārstēt.

— Mana māsa arī ir slima, — Keita sacīja. — Ļoti lūdzu, Jaujiet mums šeit palikt. Mēs nevienam pāri nenodarīsim.

Saimniecības vadītāja iežēlojās par princesēm; bez tam viņai patika ari Keitas valoda un izskats. Viņa aiz-gaja pie slimā prinča tēva un mātes, kuri bija šās zemes karalis un karaliene.

— Es runāju ar viņu augstībām, — viņa atgriezusies sacīja, — un jūs varat palikt pilī ar vienu noteikumu.

— Ar kādu vien gribat, — Keita dedzīgi atsaucās.

— Es darīšu visu, lai mana nabaga māsa un es varam šeit pārgulēt.

Tad saimniecības vadītāja pastāstīja Keitai, ka viņai būšot jāsēž visu nakti nomodā pie slimā prinča, kuru neviens nevar izārstēt.

— Ja jūs to darīsiet, — viņa piemetināja, — tad varat palikt te pa nakti un par savām pūlēm saņemsiet maku ar sudrabu. Taču es jūs brīdinu, ka tas nav tik vienkārši. Daudzi palikuši pa nakti, lai uzraudzītu princi, bet visi ap pusnakti nozuduši. Uzdevums ir grūts. Vai esat ar mieru palikt?

— O, jā, — Keita atbildēja bez vilcināšanās. — Esmu pārliecināta, ka ar mani nekas ļauns nenotiks.

Tā nu tas bija norunāts. Keitu un viņas māsu uzveda augšstāvā, kur slimais princis gulēja. Masām atnesa ēdienu un dzērienu, un viņas palika prinča istabā.

Viss bija klusu. Bet, kad lielais pulkstenis pils tornī noskandināja pusnakts stundu, princis piecēlās, apģērbās un klusu gāja pa kāpnēm lejup. Keita pameta māsu aizmigušu kaktiņā pie kamīna un sekoja princim. Princis izveda zirgu no staļļa un pasauca savu medību suni. Tad viņš uzlēca zirgā, bet Keita uzsēdās viņam aiz muguras. Suns rādīja ceļu, un viņi izjāja no pils pagalma. Viņi jāja aizvien tālāk spožajā mēnesnīcā un beidzot sasniedza biezu mežu. Kad viņi lauzās cauri kokiem un krūmiem, Keita pastiepa roku un norāva nobriedušos riekstus, kurus sabāza kabatā. Izkļuvuši no meža, viņi tuvojās stāvai, zaļai kalna nogāzei. Te suns apstājās un sāka ošņāt zemi, bet princis apturēja zirgu.

— Atveries, atveries, zaļais kalns, — viņš sauca,

— un ielaid jauno princi ar viņa zirgu un suni!

Kalna sānos atvērās durvis, un princis iejāja pa tām.

Lielā, spoži apgaismotā zālē skanēja mūzika un jautras čalas. Tā bija elfu zāle, un tur patlaban sākās krāšņa balle, Princis nokāpa no zirga, Keita, neviena nepamanīta, arī nolēca zemē un noslēpās aizdurvē, lai novērotu, kas te notiks.

Jautrs un laimīgs princis dejoja te ar vienu elfu, te ar otru, te svinigi soļoja pa garo zāli, te griezās trakā virpulī ap lielajām kolonnām, kamēr elfu orķestris spēlēja visjaukāko un jautrāko mūziku,

Stundas steidzās uz priekšu. Pēkšņi iedziedājās gailis, princis pārtrauca deju un sauca pēc sava zirga. Viņš iesēdās seglos, un Keita uzlēca viņam aiz muguras. Suns izvadīja viņus ārā no pazemes zāles, un viņi auļoja atpakaļ uz pili.

No rīta, kad pils kalpotāji ienāca atvilkt aizkarus, iekurt uguni un pasniegt brokastis, viņi ieraudzīja Keitu sēžam pie kamīna un kraukšķinām riekstus, bet princi mierīgi guļam gultā.

— Vai viņš labi pavadīja nakti? — viņi jautāja.

— Ļoti labi, — Keita atbildēja. Viņai iedeva maku ar sudrabu un lūdza, lai viņa paliekot nomodā pie prinča ari nākamo nakti.

— Jā, labprāt, — viņa atbildēja, — tikai šoreiz es gribu saņemt samaksu zeltā.

To viņai arī apsolīja, un nākamo nakti Keita ar māsu palika pie prinča tāpat kā iepriekš.

Un, kad lielais pulkstenis nozvanīja pusnakts stundu, princis atkal piecēlās, nogāja lejā, paņēma zirgu un suni, uzsēdās zirgā, un Keita viņam aiz muguras. Viņi atkal traucās pāri pļavām un tīrumiem, un Keita atkal sarāva riekstus biezajā mežā un sabāza kabatās. Viņi nonāca pie zaļā kalna, un princis sauca:

— Atveries, atveries, zaļais kalns, un ielaid jauno princi ar viņa zirgu un suni!

Kalns atvērās, un princis iejāja iekšā. Viss bija tāpat kā iepriekš, vienīgi varbūt mūzika bija vēl jautrāka un jaukāka, gaisma — spožāka, dejotāji — kustīgāki un ņiprāki. Keita noslēpās aizdurvē un vēroja visu. Cik skaistas bija elfas garos tērpos no plīvojoša sudraba un zelta auduma, rožaina zīda, balta atlasa un izšūta tilla! Un cik skaisti un galanti bija slaidie kavalieri, kuri vadīja viņas deju virpulī! Princis nogura no trakās dejošanas, kaut arī izskatījās laimīgs un bezrū-pigs.

Keita palūkojas apkart un ieraudzīja elfu mazuli, kas rotaļajās ar sudraba zizli tepat pie viņas kājām. Un viņa dzirdēja tuvumā divas elfas sarunājamies, pie kam viena sacīja:

— Pieskāriens ar šo zizli izdziedinātu princeses slimo māsu.

Keita neko neteica, bet, līdzko elfas atgāja tālāk, viņa sāka ripināt riekstus uz mazuļa pusi. Tas smējās aiz prieka, snaiclja rociņas, lai saķertu riekstus, pavisam aizmirsis zizli, jo elfu bērniem tā ir pārāk parasta rotaļlieta. Keita paķēra zizli un paslēpa zem mēteļa.

Drīz atkal sāka dziedāt gailis, princis sēdās zirgā, Keita viņam aiz muguras, un viņi jāja projām dziestošajā mēness gaismā. Un, kad pils kalpotāji kā parasti no rita ienāca prinča istabā, viņš gulēja aizmidzis gultā, bet Keita sēdēja pie kamīna un kraukšķināja riekstus.

— Vai princis labi pavadīja nakti? — viņi jautāja.

— Ļoti labi, — Keita atbildēja.

Kad Anna pamodās, Keita atraisīja lakatu, kas apslēpa pinkaino aitas galvu, un viegli pieskārās tai ar sudraba zizli, ko bija paņēmusi līdz no elfu zāles. Aitas galva mirkli nozuda, un Anna bija atkal tāda pati kā agrāk, kad ļaunā pamāte vēl nebija sūtījusi viņu uz putnu sievas namiņu. Viņai atkal bija tumšās acis, gludie vaigi un garie, zeltainie mati.

— Ak, Keita, — viņa teica, — man tā vien šķiet, ka es būtu sapņojusi!

— Var jau būt, ka tas patiešām bijis sapnis, — Keita atbildēja. — Bet nu ēdīsim brokastis, jo tu droši vien esi izsalkusi. Jāatzīstas, ka es tā gribu ēst, ka spētu apēst pat aitas galvu!

Visi priecājās, kad Keita pastāstīja, ka viņas slimā masa atveseļojusies, un Anna uzsāka jautru sarunu ar pils lēdijām un prinča brāļiem un māsām. Taču karaliskās augstības bēdājās, ka vecākais dēls joprojām ir slims, un lūdza Keitu, lai viņa paliek vēl vienu nakti. Princim sliktāk nebija kļuvis, turklāt Keita nebija nozudusi bez pēdām, kā tas bija noticis ar citām prinča kopējām. Varbūt viņa varēja izdziedināt princi pilnīgi. Keitai pasniedza maku ar zeltu un lūdza palikt vēl vienu nakti nomodā.

— Esmu ar mieru, — Keita atbildēja, — tikai šoreiz, ja nenozudīšu, jums jādod man princis par viru, jo jūs zināt, — viņa piemetināja, — ka es pati esmu princese un šada laulāta drauga cienīga.

Prinča tēvs apsolīja Keitai, ka viņa dabūs princi par vīru, ja izdziedinās viņu.

— Galu galā, — viņš teica karalienei, — ja viņa var kopt. un izdziedināt mūsu dēlu, tad, manuprāt, viņa būs tam pati labākā sieva.

Tā tika norunāts, un Keita vēlreiz palika nomodā pie gulošā prinča.

Trešo reizi notika tas pats. Pusnaktī, kad pilī visi gulēja dziļā miegā, princis piecēlās un apģērbās, uzsēdās zirgā ar Keitu aiz muguras un aulēkšoja uz zaļo kalnu. Un, kad suns veda viņus caur biezo mežu, Keita sarāva riekstus, ko no rita ēst.

— Atveries, atveries, zaļais kalns, un ielaid jauno princi ar viņa zirgu un suni!

Trešo reizi Keita noklausījās šos prinča vārdus. Elfu zāle bija tikpat mirdzoša un krāšņa kā vienmēr, un princis dejoja jautrs un laimīgs ar visām elfām, kas drūzmējās ap viņu, bet Keita savā aizdurvē visu noskatījās.

Kad rīts jau tuvojās, viņa pamanīja kādu citu elfu mazuli rotaļājamies ar putnu un noklausījās, kā viena eifa sacīja otrai:

— Trīs kumosi no šā putna izdziedinātu slimo princi.

Nu Keita atkal ripināja riekstus mazulim, un drīz

vien tam apnika rotaļāties ar putnu, viņš gribēja tikai ripināt riekstus un pat mēģināja pārkost tos. Keita aši pievāca putnu un rūpīgi noglabāja mēteļa kabatā.

Gailim nodziedot, viņi jāja atpakaļ uz pili, un rītausmā princis bija iemidzis kā parasti, tikai Keita šoreiz nekraukšķināja riekstus, jo bija visus atdevusi elfu mazulim, turklāt viņai bija kaut kas svarīgaks darāms. Līdzko viņi ieradās pilī, Keita nokāva putnu, noplūca un uzlika katlā vārīties. Smaržīgie garaiņi cēlās no katla un piepildīja gaisu, princis pamodās un vaicāja, no kurienes tie nākot.

Keita pastāstīja.

— Ai, — princis iesaucās, — kaut es dabūtu kumosiņu no šā putna!

Keita iedeva viņam vienu kumosiņu, viņš to apēda un paslējās augšup uz elkoņa.

— Es jūtos labāk, — viņš sacīja, — bet, ja es dabūtu vēl vienu kumosiņu no šā putna ...

Keita iedeva viņam otru kumosiņu, un šoreiz viņš pacēlās sēdus un atslējās pret spilveniem.

— Es jutos vel labāk, — viņš teica. — Ak, kaut es dabūtu vēl vienu kumosiņu!

Keita iedeva viņam trešo kumosiņu, un nu princis bija pilnīgi izdziedināts un tikpat vesels, kā iepriekš bijis. Viņš piecēlās no gultas un apģērbās. Kad kalpo-taji ienāca kā parasti, princis sēdēja līdzās Keitai pie kamīna, abi kopīgi pabeidza ēst putnu, jautri tērzēja un smējās.

Visi līksmoja, redzot, ka princis vesels, un runāja, cik gudra un atjautīga bijusi Keita un cik laba sieva viņa būs princim. Protams, princis gribēja viņu precēt, un pilī vikša kāzas. Tikmēr prinča jaunākais brālis bija ieraudzījis Annu un tūliņ iemīlējies viņā, kā tas notika ar visiem, kas vien Annu redzēja. Arī tas tika izlemts, ka viņi precēsies; pilī rīkoja lepnas dzīres un ielūdza uz tam visus tās zemes dižciltīgos ļaudis. Tā slimais princis apprecēja veselo princesi, bet slimā princese —• slimā prinča veselo brāli. Slims vairs nebija neviens, un Keita ar savu vīru nekad vairs neapmeklēja elfu zāli zaļajā kalnā. Viņi dzīvoja ilgi un laimīgi, bet kalnā dejas turpinājās, mazās elfas pieauga un nemaz neinteresējās, kas noticis ar zizli un putnu. Bet, ar ko viņas dejo tagad, kad ir pieaugušas, kādā krāsā ir tērpi, ko viņas valkā un vai deju mūzika ir tikpat daiļskanīga kā vienmēr, — to es nevaru pateikt.

ĪRU PASAKAS UN TEIKAS

.

BALTĀ FORELE

K adreiz sensenos laikos dzīvojusi skaista lēdija, kas mitusi pilī ezera krastā un, kā stāsta, bijusi saderēta karaJa dēlam, un būtu jau svinētas kāzas, bet pavisam piepeši viņš, nabadziņš (lai dievs nogriež!), ticis nokauts un iemests tanī pašā ezerā, un tad viņš, zināms, nav varējis turēt daiļajai lēdijai doto solījumu precēt viņu — un tas ir vēl jo bēdīgāk.

Tā stāsta, ka viņai, nabadzītei, aptumšojies prāts, kad zaudējusi karaļa dēlu, jo viņai bijusi mīksta sirds — lai dievs viņai stāv klāt tāpat kā mums pārējiem —, un tā viņa nīkusi bēdās pēc saderētā, kamēr beidzot, labi vai slikti, bet neviens nav viņu dzīvu vairs redzējis, un klīdušas valodas, ka viņu pievākušās elfas.

Un tad, ser, pēc kāda laika tanī ezerā parādījusies balta forele, lai dievs viņu svēti, un, skaidrs, cilvēki nav zinājuši, ko domāt par tādu radību, jo, proti, par baltu foreli nekad nekas iepriekš nav bijis dzirdēts; un ta gadu no gada forele mitusi ezerā, kur to varat redzēt ij šai pašā svētītā brītiņā, bet, kopš kura laika viņa tur īsti ir, to es nudien nevaru uz mata pateikt, jo tas nav saglabājies arī pašu vecāko ciema ļaužu atmiņā.

Beidzot visi bija nākuši uz domām, ka tai jābūt kādai elfai, jo kas cits šāda forele varētu būt? — un neviens nekad neaiztika balto foreli un nedarīja tai pāri, kamēr šai pusē neuzklīda daži zaldāti, nocietināti grēcinieki, kuri sāka izsmiet un nozākāt šejieniešus un ņirgāties par tādām viņu domām, un it īpaši viens (kaut viņš izputējis! — dievs, piedod man tādus vārdus!) pat nozvērējās, ka noķeršot šo foreli un apēdīšot pusdienās —• nekrietnelis tāds!

Un ko jūs domājat par to bezgoža zaldātu? Skaidrs, ka viņš noķēra foreli, šāvās uz mājām, uzsvieda pannu uz uguns un iemeta karstajā pannā glīšo radībiņu. Forele brēca brēkdama kā ikviena kristīga dvēsele, un zināt, ka zaldāts vai plīsa no smiekliem, tik nocietināts neģēlis viņš bija, un, kad viņš domāja, ka forelei vieni sāni jau apcepuši, tad apgrieza to uz otriem, bet, ko jūs teiksiet, ka forelei nemanīja ne vella no apcepuma, un, zināms, kareivis tad nodomāja, ka tā ir kāda īpaša forele, kas nemaz neapcep.

— Tomēr pagrozīsim vien viņu vēl un vēlreiz, — zaldāts sacīja, nemaz nedomādams par to, kas viņu, bezdievi, gaida.

Nu, kad viņš nosprieda, ka šis sāns būs apcepis, viņš apgrieza foreli atkal, un teicat, ko gribat, arī šim sānam nemanīja ne vella no apcepuma, tāpat kā iepriekš.

— Nu gan ir neraža, — ķareivis saka, — bet tā jau šai pasaulē gadas, — viņš saka, — taču es tevi grozīšu no vieniem sāniem uz otriem, mana mīlā, lai cik tu slīpēta iztaisies, — un, kā teicis, tā darīja, tomēr nekādas apcepšanas zīmes nebija redzamas.

— Nekas, — noteica šis rūdītais nelietis (jo skaidrs, ser, ka viņš patiesi bija pagalam norūdīts nelietis, citādi taču, redzēdams, ka nekas viņam neizdodas, būtu apjēdzis, ka dara ļaunu darbu).

— Nekas, — viņš noteica, — varbūt tu, mana mundrā forelīt, esi jau izcepusi, kaut arī no ārpuses tāda neliecies, taču, lai arī izskaties pēc nodīrāta kaķa, kazi, galu galā būsi gards kumosiņš, — un viņš paķer dakšiņu un nazi, lai nogrieztu gabaliņu foreles, bet, pasaulīt mīlā, līdzko viņš iedūra nazi zivī, tā atskanēja šaušalīgs kliedziens — tāds jums sirdi raušus izrautu no krūtīm laukā —, forele izlēca no pannas, un tur, kur tā nokrita uz grīdas, stāvēja daiļa lēdija, pati skaistākā radība, kādu jebkad cilvēku acis skatījušas, baltās drānās, zelta lenti matos, un asins plūda straumēm viņai no rokas.

— Re, kur tu iedūri man, bezgodi, — lēdija teica, norādot uz roku, un zināt, zaldātam tumšs sametās gar acīm.

— Vai tu nevarēji atstāt mani mierā vēsajā dzelmē un netraucēt mani sava pienākuma pildīšanā? — viņa prasīja.

Nu zaldāts sāka trīcēt kā suns slapjā maisā un beidzot kaut kā izstostīja, ka lūdzot žēlastību un piedošanu un teicās nezinājis, ka viņa pildījusi kādus pienākumus, jo esot taču īstens kareivis un labi saprotot, ka tad neviens neesot traucējams.

— Jā, es pildīju savu pienākumu, — lēdija sacīja,

— es gaidīju savu uzticamo mīļoto, kam vajadzēja atpeldēt pie manis, — viņa saka, — un, ja viņš būs atpeldējis, kamēr esmu projām, un es viņu nesatikšu, tad pārvērtīšu tevi par lasi un vajāšu mūžīgi mūžam, kamēr vien zāle aug vai ūdens tek.

Iedomājoties, ka viņu pārvērtīs par lasi, zaldātam dūša bija papēžos, un viņš atkal lūdza apžēloties, un tad lēdija teica:

— Izbeidz savu Jauno dzīvi, bezgodi, citādi dabūsi to nožēlot, kad būs par vēlu; esi turpmāk krietns un godīgs un ej kārtīgi pie bikts, bet tagad aiznes mani atpakaj uz ezeru un ielaid tur, no kurienes izvilki.

— Ak, milēdij, — zaldāts iesaucās, — vai sirds pieļaus man noslīcināt tādu daiļu jaunavu?

Nebija viņš to vēl lāgā izteicis, kad lēdija nozuda, un viņš ieraudzīja uz grīdas mazo foreli. Viņš tūliņ uzlika to uz tīra šķīvja un tad drāzās uz ezeru, cik jaudāja, aiz bailēm, ka lēdijas mīļotais var ierasties, kamēr viņa projām; viņš skrēja un skrēja, kamēr sasniedza alu ezera krastā un tur ielaida foreli ūdenī. Tai mirklī ūdens tur tapa sarkans kā asinis, laikam tā naža dūriena dēļ, bet tad straume visu aizskaloja, taču vel šobaltdien forelēm ir sarkans plankumiņš sānos — dūriena zīme.

Jā, ser, bet kopš tās dienas zaldāts bija pavisam cits cilvēks, viņš atmeta savas ļaunās paražas, kārtīgi gāja pie bikts un gavēja trīs dienas nedēļā, taču zivis viriš gavēņa dienās nekad neēda, jo pēc tām pārciestajām bailēm nevienai zivij viņa iekšās vairs nebija piemešanās — piedošanu, ka tā izrunājos.

Šā vai tā, bet, kā jau teicu, viņš nu bija pavisam cits cilvēks, ar laiku pameta karavīra dzīvi un beidzot pat kļuva par vientuļnieku, un stāsta, ka viņš pastāvīgi aizlūdzis par Baltās foreles dvēseli.

NOKGRAFTONAS TEIKA

Reiz bija kāds nabaga vīrs, kurš dzīvoja auglīgajā Eherlovas ielejā, drūmo Goltijas kalnu pakājē, un viņam bija liels kupris uz muguras; likās, viņa augums saritināts un uzlikts uz pleciem, un šis svars tā nospiedis galvu, ka apsēžoties zodam vajadzēja atbalstīties uz ceļgaliem. Sastopot viņu kādā vientuļā vietā, lauku ļaudis nejutās omuligi, jo, kaut gan šis nabaga radījums bija tik nekaitīgs un bezspēcīgs kā nule piedzimis bērns, taču aiz sava kropluma gandrīz nemaz neizskatījās pēc cilvēka, un viens otrs ļaunprātis izlaida par viņu dažādas nevalodas. Stastīja, ka viņš labi pazīstot visādus stādus un protot burt, bet skaidrs gan bija tas, ka ar savām varen izveicīgajām rokām viņš labi prata pīt no salmiem un meldriem cepures un grozus, ar ko arī pelnīja sev iztiku.

Lesmors [3] jeb Lapsas uzpirkstenis, kā viņš bija iedēvēts, jo allaž nēsāja pie savas salmenīcas piespraustu uzpirkstenes zariņu, vienmēr saņēma par saviem pinumiem kādu peniju vairāk nekā citi pinēji, un varbūt tāpēc kāds no tiem aiz skaudības bija izlaidis par viņu tadas ērmīgas baumas. Bet, lai nu būtu kā būdams, kādu vakaru viņš gāja no jaukā Kahiras miestiņa uz Kapagas pusi, un, tā kā mazais Lesmors sava lielā kupra dēļ čapoja ļoti lēni, tad sametās jau gluži tumšs, kad viņš sasniedza veco Nokgraftonas pauguru, kas atradās pa labi no ceļa.

Viņš jutās noguris, nomocījies un pavisam nelāgā omā, iedomājoties lielo gabalu, kas vēl jānostaigā, turklāt iet vajadzēs visu nakti, tāpēc viņš apsēdās paugura pakājē atpūsties un tīri bēdīgi lūkojās mēnesnīcā, kura

Izkāpj no mākoņiem diženā valdnieces cēluma,

NeslCpjot plīvurā nepārspējamo gaismu Un pārklājot tumsai savu sudraba mēteli pāri.

Pēkšņi līdz mazā Lesmora ausīm atplūda strauja, pavisam dīvaina melodija; viņš klausījās un nosprieda, ka agrāk nekad nav dzirdējis tik aizraujošas skaņas.

Šķita, tur dzied daudzas balsis, kas, tik dīvaini savīdamas un sakusdamas ar pārējām, likās esam viena pati balss, lai gan ikviena dziedāja savā melodijā, un dziesmas vārdi skanēja:

— Da Luan, Da Mort, Da Luan, Da Mort, Da Luan, Da Mort —

tas ir: pirmdiena, otrdiena, pirmdiena, otrdiena, pirmdiena, otrdiena, tad sekoja neliela pauze, pēc tam dziesma atsākās no jauna.

Lesmors klausījās uzmanīgi, tikko vilkdams elpu, lai nepalaistu garam ne mazāko skaņu. Viņš tagad skaidri saprata, ka dziedāšana notiek paugurā, un, kaut ari sakumā tā bija viņu tik ļoti savaldzinājusi, viņam beidzot apnika klausīties vienu un to pašu bez jebkādām pārmaiņām, tāpēc, nogaidījis, kad Da Luan, Da Mort bija jau trīs reizes atkārtots, viņš uztvēra melodiju un pacēla to augstāk ar vārdiem augus Da Dardeen — un pēc tam trešdiena, tad viņš turpināja kopā ar dziedātājiem paugurā Da Luan, Da Mort un atkal nobeidza dziesmu ar augus Da Dardeen.

Elfas Nokgraftonas paugurā, jo šī bija viņu dziesma, izdzirdējušas tādu melodijas papildinājumu, bija tik sajūsminātas, ka mirklī nolēma atgādāt šurp to mirstīgo, kura muzikālais talants tiktāl pārspēja viņējo, un mazais Lesmors viesuļvētras ātrumā tika ienests viņu barā.

Kad viņš, griezdamies virpulī viegls kā spalva, brīnišķās mūzikas pavadībā, kura likās piemērojamies katrai viņa kustībai, nonāca paugura iekšienē, viņa acīm pavērās burvīga aina.

Lesmoram parādīja vislielāko godu, jo uzskatīja par izcilāko mūziķi; viņu aptecēja, visādi aprūpēja, sirsnīgi apsveica un centās viņam visu izdarīt, pa prātam, īsi sakot, izturējās tā, it kā viņš būtu augstākā persona visā zemē.

Tad Lesmors redzēja elfas visai nopietni apspriežamies un par spīti viņu laipnībai jutās stipri sabijies, kamēr viena iznāca no bara un teica viņam:

Lesmor, Lapsas uzpirkstīt,

Šodien pat, nevis rit,

K|ūsi stalts, kļūsi glīts.

Re, tavs kupris zemē krīt!

Vari pats to apskatīt,

Lesinor, Lapsas uzpirkstīt! [4]

Līdzko šie vārdi tika izteikti, nabaga mazais Lesmors jutās tik viegls un tik laimīgs, ka likās, viņš varētu ar vienu lēcienu sasniegt mēnesi kā govs pasakā par kaķi un vijoli. Un tad ar neizsakāmu prieku Lesmors redzēja, ka viņa kupris noveļas no pleciem zemē. Viņš nu pamēģināja pacelt galvu un darīja to visai piesardzīgi, bīdamies, ka tā neatsitas pret lepnās zāles griestiem; atkal un atkal ar vislielāko izbrīnu un sajūsmu viņš vēroja visu apkārtni, kas likās aizvien jo skaistāka, un šis krāšņums Lesmoru tā apžilbināja, ka nabadziņam apreiba galva un aptumšojās acis. Beidzot viņš iegrima ciešā miegā un pamodies redzēja, ka ir jau gaiša diena, saule spoži spīd, putni jauki vltero un viņš guļ pašā Nokgraftonas paugura pakājē, bet tepat līdzās mierigi ganas govis un aitas. Noskaitījis rīta lūgsnas, Lesmors vispirms pastiepa roku, lai aptaustītu kupri, bet no tā nebija ne vēsts. Nu viņš bija labi noaudzis ņiprs vīriņš, un viņam pat bija gluži jauna drēbju kārta mugurā, ko acīmredzot elfas bija viņam uzšūdinājušas.

Tagad viņš devas uz Kapagu tik vieglā gaitā, turklāt vēl palēkdamies ik uz soļa, it kā visu savu mūžu būtu bijis deju skolotājs. Neviena dzīva dvēsele, kas satika Lesmoru, nepazina viņu bez kupra, un viņam tikai ar pūlēm izdevās pretimnācējus pārliecināt, ka viņš ir tas pats Lesmors, kaut gan, ciktāl to var teikt par ārieni, viņš tas vairs nebija.

Protams, nebija ilgi jāgaida, kad stāsts par Lesinora kupri gaja no mutes mutē, un ļaudis to uzskatīja par lielu brīnumu. Visā zemē jūdzēm talu par to vien runāja gan augsti, gan zemi.

Kādu ritu, kad Lesmors omulīgi sēdēja pie savas būdas durvīm, pie viņa pienāca veca sieviņa un apvaicājās, vai viņš nevarētu parādīt ceļu uz Kapagu.

— Tur nav ko rādīt, labo sieviņ, — Lesmors atbildēja, — jo šī pati jau ir Kapaga. Ko jūs gribat šeit satikt?

— Es nāku, — sieva sacīja, — no Dīsijas ciema Vo-terfordas grāfistē un meklēju kādu Lesmoru, par kuru stāstīts, ka elfas atbrīvojušas viņu no kupra, jo redzi, manai sābrienei ir dēls un tam ir kupris, kas iedzīs viņu kapa, un kazi, ja nabadziņš tiks pie tām burvestībām, ko lietojis Lesmors, varbūt viņš arī atbrīvosies no kupra. Nu es tev pateicu, kāpēc tik tālu esmu nākusi, proti, lai izdibinātu tās burvestības, ja tas būs manos spēkos.

Lesmors, kurš patiešām bija labs pēc dabas, izstāstīja sievai visos sīkumos, kā pievienojies Nokgraftonas elfu dziesmai, kā kupris novēlies viņam no pleciem un kā viņš piedevām iedzīvojies jaunā drēbju kārtā.

Sieva teica viņam lielu paldies un laimīga un apmierināta aizgāja savu ceļu. Atgriezusies Voterfordas grāfistē, viņa devās pie sābrienes, izstāstīja visu, ko dzirdējusi no Lesmora.

Tad mazo, kupraino vīreli, kurš jau no dzimšanas bija untumains un nelādzīgas dabas, iecēla ratiņos un stūma cauri visai zemei. Tas bija ilgs brauciens, bet sievas neko nebēdāja, lai tikai nabags tiktu vaļā no kupra, un, naktij uznākot, viņas atstāja kupraini vecā Nokgraftonas paugura pakājē.

Džeks Medens, jo tā šo kupraini sauca, nebija necik ilgi sēdējis, kad izdzirdēja vēl jaukāku dziesmu, nekā bija dzirdējis Lesmors, jo elfas nu dziedāja tā, kā viņš dziesmu bija izveidojis: Da Luan, Da Mori, Da Luan, Da Mori, Da Luan, Da Mori, augus Da Dardeen bez kādās pauzes. Džeks Medens, gribēdams jo ātrāk atbrīvoties no kupra, ij nedomāja gaidīt, kad elfas beigs dziedāt vai izdevību piebiedroties, izlokot melodiju vēl augstāk nekā Lesmors; noklausījies dziesmu septiņas reizes bez pārtraukuma, viņš ieaurojās, nevērodams ne dziesmas ritmu, ne melodijas raksturu, augus Da Dardeen, augus Da īlena — un pēc tam trešdiena, un pēc tam ceturtdiena, sak, ja viena diena laba, tad divas vēl labākas un, ja Lesmors dabūjis vienu kārtu jaunu drēbju, tad viņš dabūs divas.

Džeks Medens tikko paspēja izbrēkt šos vārdus, kad viņu sagrāba, pasvieda augšup un tad ar lielu sparu nometa lejā un elfas saskrēja ap viņu, niknās dusmās kliegdamas, spiegdamas un bārdamās:

— Kas sabojāja mūsu dziesmu? Kas sabojāja mūsu dziesmu?

Viena iznāca no bara un teica:

Džek Meden, ak, cik pikti Tu bļāvi un cik dikti!

Par to tev izies slikti!

Nu divi kupri likti Tev plecos! Klaigā, cik tik Tev tagad patīk, pikti! [5]

Un divdesmit stiprākās elfas atnesa Lesmora kupri un uzlika to nabaga Džekam uz viņa paša kupra, kur tas tik cieši piek|avās, it kā pats izveicīgākais namdaris to būtu piesitis ar divpadsmitcollīgām naglām. Tad olfas izmeta Džeku no savas pils, un no rīta, kad Džeka māte un sābriene ieradās viņu aplūkot, viņas atrada

mazo vīreli pusdzīvu paugura pakājē ar vēl vienu kupri piedevām. Varat iedomāties, ar kādiem skatieniem viņas apmainījās, taču baidījās bilst kaut vārdu, lai nedabūtu kupri ari pašas uz saviem pleciem. Viņas veda nelaimīgo Džeku Medeņu uz mājām tik nomāktas un bēdīgas, kādas vien divas sābrienes jebkad bijušas, un vai nu aiz otrā kupra svara, vai garā cejojuma, bet Džeks drīz vien nomira, novēlēdams, kā stāsta, mūžīgus lāstus ikvienam, kas vēl gribēs klausīties elfu dziesmās.

OLU ČAULU BRŪVĒJUMS

Misis Salivenu māca domas, ka viņas jaunāko bērnu zaglīgās elfas apmainījušas pret savējo, un zināmas parādības apstiprināja šādu secinājumu, jo vienā pašā nakti viņas veselīgais, zilacainais puisītis bija sarāvies pilnīgi čokurā un vienā laidā činkstēja un raudāja. Skaidrs, ka nabaga misis Salivena jutās dziļi nelaimīga, un visi kaimiņi, mierinādami nabadzīti, teica, ka viņas bērns, bez šaubām, atrodas pie slkaliņiem un kāds no «tās sugas» nolikts viņa vietā.

Protams, misis Salivena nevarēja pamest neievērotu visu teikto, bet viņa nevēlējās ari darīt pāri ieliktenim, jo, lai gan viņa seja bija veclgsnēja un augums — kauli un āda, tomēr viņš stipri atgādināja viņas pašas puisīti. Tāpēc viņai nebija dūšas cept ielikteni dzīvu uz restēm, iekniebt viņa degunu nokaitētās knieblēs vai izmest viņu sniegā ceļa malā, nemaz nerunājot par visādiem citiem paņēmieniem, kas viņai bija jo sevišķi ieteikti, lai atdabūtu savu bērnu.

Kādu dienu misis Salivena bija norunājusi sastapties ar viedlgu sievieti, kuru visi pazina ar Elīnas Lī (Pelēkās Elīnas) vārdu. Viņai piemita sazin kā iemantotas spējas pateikt, kur atrodas mirušie un kas darāms viņu dvēseļu miera labad, viņa varēja aizburt kārpas un kākšļus un darīt daudz citu tamlīdzīgu brinumu.

— Jūs esat šorīt nobēdājusies, misis Salivena, — tie bija Elīnas Lī pirmie vārdi.

— Jūs patiešām varat tā teikt, Elīn, — misis Salivena atbildēja, — jo man ir diezgan iemeslu bēdāties, kgd manas pašas jaukais bērns izzagts no šūpuļa, pat ne tikdaudz nepasakot kā «ar jUsu atļauju» vai «lūdzu piedošanu», un viņa vietā pamests tāds čokurā savilcies elfu neglītenis. Nav brīnums, ka redzat mani nobēdājušos, Elin.

— Tad jūs nav ko vainot, misis Salivena, — Elina Li teica, — bet vai jūs skaidri zināt, ka tas ir elfu bērns?

— Skaidri! — atkārtoja misis Salivena. — Vai manas bēdas nav vēl diezgan lielas un vai es varu apšaubīt, ko manas acis rāda? Katras mātes sirdij jācieš man līdz.

— Vai gribat pieņemt veca cilvēka padomu? — vaicāja Elīna Lī, ar neatlaidīgu un mīklainu skatienu cieši lūkodamās nelaimīgajā mātē, un tad piebilda: — Bet varbūt jūs to uzskatīsiet par aplamu?

— Vai jūs varat man atdot manu bērnu, manas pašas bērnu, Elīn? — misis Salivena dedzīgi iesaucās.

— Ja jūs darīsiet, kā likšu, tad to zināsiet, — atbildēja Elīna Lī. Misis Salivena klusēja gaidīdama, un Elīna turpināja: — Uzlieciet uz uguns lielu katlu ar ūdeni, lai tas vārās kā traks, paņemiet duci nule dētu olu, sasitiet tās, čaumalas paturiet, bet pārējo aizmetiet projām; tad iesviediet čaumalas verdošā ūdenī, un jūs drīz vien zināsiet, vai tas ir jūsu bērns vai nav. Ja tas nav jūsējais, paņemiet nokaitētu krāsns biguli un ieduriet to viņam rīklē, un jums nebūs ar viņu daudz klapatu, to es jums apsolu.

Misis Salivena devās uz mājām un izdarīja visu, kā Elīna Lī bija teikusi. Viņa uzlika katlu uz plīts, sakrāva apakšā daudz kūdras gabalu, un drīz vien ūdens vārījās burbuļodams.

Bērns, kā par brīnumu, pavisam klusu un mierīgi gulēja šūpulī, tikai šad tad pašķielēdams uz liesmojošo pavardu un lielo katlu; viņa acis skaudri dzirkstīja kā zvaigznes saltā naktī, un viņš uzmanīgi vēroja, kā misis Salivena sasit olas un iemet čaumalas verdošajā ūdenī. Beidzot viņš ievaicājās veca, veca vīra balsī:

— Ko tu dari, māmiņ?

Kad misis Salivena izdzirdēja bērnu runājam, viņai šķita, ka sirds izlēks pa muti ārā. Bet viņa pamanījās iebāzt biguli ugunī un atbildēja, nelikdamās ne zinis par šiem vārdiem:

— Es brūvēju, mans dēls.

— Un ko tu brūvē, māmiņ? — jautāja mazais elfs, kura pārdabiskās runas spējas nu skaidri pierādīja, ka viņš nav cilvēku dzimuma.

— Kaut nu bigulis būtu nokarsis, — domāja misis Salivena, bet bigulis bija liels un to vajadzēja ilgi karsēt, tāpēc viņa nolēma turpināt sarunu, kamēr bigulis būs nokaitēts, un atkārtoja jautājumu.

— Tu gribi zināt, ko es brūvēju, mans dēls?

— Jā, māmiņ, ko tu brūvē, — atbildēja elfs.

— Olu čaumalas, mans dēls, — misis Salivena teica.

— Ko! — iebrēcās elfs, uzsliedamies šūpulī sēdus un sasizdams rokas. — Pusotra tūkstoša gadus dzīvoju šai pasaulē un nekad neesmu dzirdējis, ka tiktu brūvētas olu čaumalas!

Tikmēr bigulis bija nokarsis gluži sarkans, un misis Salivena, paķērusi to, šāvās uz šūpuļa pusi, bet kāja kaut kā paslīdēja, viņa pakrita visā garumā uz grīdas un bigulis aizripoja uz otru istabas galu. Tūliņ gan viņa uzlēca kājās un steidzās pie šūpuļa, lai iesviestu izdzimteni katlā ar verdošu ūdeni, kad pēkšņi ieraudzīja šūpulī savu bērnu guļam saldā miegā, vienu apaļo, mīksto rociņu uz spilvena, — viņa vaibsti bija tik mierīgi, it kā nekas viņu nebūtu traucējis atdusā, un sārtā mutīte elpoja liegi un vienmērīgi.

DŽEMIJS FRlLS UN JAUNĀ LĒDIJA

Sen pagājušos laikos Fanetā dzīvoja Džemijs Frīls ar savu māti. Džemijs bija atraitnes vienīgais atbalsts; viņa stiprās rokas strādāja mātes labā nepiekusušas, un, līdzko pienāca sestdienas vakars, viņš iebēra savu nedēļas algu mātei klēpī, godbijīgi pateikdamies par pus pensu, ko māte viņam atdeva atpakaļ tabakas tiesai.

Kaimiņi cildināja viņu kā labāko dēlu, kādu jebkad pazinuši un redzējuši. Taču Džemijam bija vēl citi kaimiņi, kuru domas viņš nezināja — kaimiņi, kuri dzīvoja tepat tuvumā, bet kurus viņš nebija nekad redzējis, kurus mirstīgie vispār reti dabūja redzēt, ja nu vienīgi Maija dienas vai Visu svēto dienas priekšvakarā (1. novembri).

Kādu ceturtdaļjūdzi no Džemija Frīla būdas bija veca, pussagruvusi pils, kuru daudzināja par «sīkaliņu» mītni. Ik gadus Visu svēto dienas priekšvakarā vecās pils logi bija apgaismoti un garāmgājēji redzēja sīkus augumiņus šaudāmies šurp turp pa ēku un dzirdēja dūdu un flautu skaņas.

Tas, ka elfas mēdz rīkot dzīres, bija visiem zināms, taču nevienam nebija dūšas traucēt dzīrotājus.

Džemijs bieži bija iztālēm vērojis sīkos augumiņus un klausījies vilinošajā mūzikā, prātodams, kā gan izskatās pašā pilī, līdz beidzot vienā Visu svēto dienas priekšvakarā viņš piecēlās, paņēma cepuri un teica mātei:

— Es dodos uz pili meklēt savu laimi.

— Ko? — viņa iesaucās. — Vai tu iedrīkstēsies iet uz turieni? Tu, kas esi vienīgais nabaga atraitnes dēls? Neesi nu tik pārdrošs un aplamīgs, Džemij! Viņi tevi nobeigs, un kas tad notiks ar mani?

— Nebaidies, māt, man nekas ļauns nenotiks, taču iet es gribu.

Viņš devās ceļā un, kad gāja pāri kartupeju tīrumam, redzēja pili, kuras logi laistījās vienās ugunis. Tās šķita vēršam skaidrā zeltā brūnās lapas, kuras vēl karājās pie mežābeļu zariem.

Apstājies gravā šaipus drupām, Džemijs klausījās elfu dzīrēs, un smieklu šaltis un dziedāšana vēl vairāk pārliecināja viņu turpināt uzsākto ceļu.

Neskaitāmi mazi cilvēciņi, no kuriem lielākais bija piecgadīga bērna augumā, dejoja pie flautu un vijoļu skaņām, kamēr citi ēda un mielojās.

— Esi sveicināts, Džemij Frīl! Sveiks, sveiks, Džemij! — viņi sauca, pamanījuši viesi. Sveicienus uztvēra un atkārtoja ikviens no pils iemītniekiem.

Laiks steidzās, un Džemijs līksmoja no sirds. Te viņa viesmīlīgie saimnieki ieteicās:

— Mēs gribam šonakt jāt uz Dublinu, lai nozagtu jaunu lēdiju. Vai gribi doties mums līdz, Džemij Frīl?

— Kā nu negribēšu! — atsaucās pēc dēkām izslāpušais, straujais jauneklis.

Bars zirgu jau stāvēja durvju priekšā. Džemijs uzlēca zirgā, un viņa rumaks kopā ar jātnieku pacēlās gaisā. Drīz vien viņš elfu bara pavadībā lidoja pāri mātes būdai. Viņi traucās aizvien tālāk, pāri stāviem kalniem un pauguriem, pāri dziļajam Svilejas ezeram, pāri pilsētām un ciematiem, kur Jaudis dedzināja akmeņogles, ēda ābolus un līksmi svinēja svētkus. Dže-mijam šķita, ka viņi aplidoja visapkārt Īrijai, iekams nonāca Dublinā.

— Tā ir Derija, — sikaliņi sacīja, kad viņi lidoja pāri katedrāles smailei, un, ko teica viena balss, to atkārtoja citas, kamēr desmitiem smalku balstiņu skandēja: — Derija! Derija! Derija!

Tādā pašā veidā Džemijam tika ziņots par ikvienu pilsētu viņu ceļā, kamēr beidzot sudrabainās balstiņas sauca:

— Dublina! Dublina!

Tas nebija vienkāršs mājoklis, bet viens no skaistākajiem namiem Stīvengrīnā, ko elfas bija nolēmušas apmeklēt.

Viss bars nokāpa no zirgiem loga tuvumā, un Dže-mijs, paskatījies pa logu, ieraudzīja daiļu seju uz spilvena lepnā gulta. Viņš noskatījās, kā jauno lēdiju izcēla no guļvietas un aiznesa, kamēr gultā ieguldīta runga pieņēma lēdijas izskatu. Lēdiju uzcēla zirgā priekšā kādam jātniekam, kurš to veda kādu gabalu, tad nastu paņēma cits. Atpakaļceļā pilsētu nosaukumi tika paziņoti, tāpat kā jājot šurp.

Viņi tuvojās mājām. Džemijs dzirdēja saucam «Ras-mallena», «Milforda», «Temnija», un tad viņš saprata, ka atrodas savas mājas tuvumā.

— Jūs katrs pa kārtai esat turējuši jauno lēdiju, — viņš ieteicās. — Vai es arī nevaru paturēt viņu kādu mazu brītiņu?

— Jā, Džemij, — visi laipni atsaucās, — protams, tu arī vari viņu turēt savu reizi.

Turēdams dārgo nastu stingri rokās, viņš nolēca no zirga pie mātes namdurvīm.

— Džemij Frīl, Džemij Frīl, vai tā tu gribi mūs piekrāpt? — sīkaliņi sauca un arī nolēca no zirgiem.

Džemijs turēja cieši, kaut arī nezināja, ko īsti, jo sīkaliņi pārvērta lēdiju visādos ērmīgos veidos. Te viņa bija melns suns, kas rēja un gribēja kost, te nokaitēts dzelzs stienis, kas gan nesvilināja, te beidzot vilnas maiss.

Taču Džemijs nelaida turamo no rokām laukā, un, kad samulsušie sīkaliņi devās projām, pati mazākā elfn no visa bara izsaucās:

— Džemijs FrTls mums viņu nolaupīja, bet labuma no viņas būs maz, jo es padarīšu viņu mēmu un kurlu, — un elfa kaut ko uzmeta jaunajai meitenei virsū.

Kamēr sīkaliņi sapīkuši aizjāja, Džemijs iegāja mājā iekšā.

— Džemij, puis, — māte iesaucās, — tu biji projām visu nakti; ko viņi tev nodarīja?

— Neko ļaunu, māt, man patiesi bija laba laime. Te ir skaista, jauna lēdija, ko es tev atvedu laika pakavē-šanai.

— Lai dievs mums žēlīgs! — māte iesaucās un labu brīdi nevarēja attapties no pārsteiguma un izteikt kaut ko citu.

Džemijs izstāstīja visus šīs nakts piedzīvojumus un pabeidza ar vārdiem:

— Jūs taču nebūtu ļāvusi man laist viņu pazušanā kopā ar tiem?

— Bet lēdija, Džemij! Kā lēdija var ēst mūsu trūcīgo uzturu un dzīvot mūsu nabadzībā? Es tev to prasu, tu, aplamnieks!

— Bet, māt, vai viņai nav labāk te nekā tur? — un viņš pamāja uz pils pusi.

Tikmēr kurlā un mēmā meitene, savās plānajās drēbēs trīcēdama, bija pienākusi tuvāk vājajai kūdras liesmai pavardā.

— Nabaga radība, viņa ir tik jauka! Nav brīnums, ka tie bija viņu iekārojuši, — vecā sieviete sacīja, ar līdzcietību un apbrīnu lūkodamās savā viešņā. — Vispirms viņa jāsaģērbj, bet ko, dievs dod man prātu, lai atrodu viņai piemērotu valkāšanai?

Matē devās pie skapja «kambari» un izņēma savu svētdienas apģērbu no brūnas vadmalas, tad atdarīja atvilktni un paņēma pāri baltu zeķu, garu sniegbaltu smalklinu auduma apakštērpu un galvassegu — savas «mirstamās drānas», kā viņa tās sauca.

Šie apģērba gabali sen bija sagatavoti zināmai bēdīgai ceremonijai, kurā viņai kādu dienu būs jātēlo galvenā loma. Tie redzēja dienas gaismu tikai tad, kad bija izkārti vēdināties, taču Džemija māte labprāt atdeva tos skaistajai trīcošajai viešņai, kura mēmās skumjās un izbrīnā vērās te viņā, te Džemijā.

Nabaga meitene ļāvās apģērbties, tad apsēdās aizkrāsnē uz «rāpuča» un paslēpa seju rokas.

— Kā mēs uzturēsim tādu lēdiju kā tevi? — izsaucās vecā sieviete.

— Es pelnīšu jums abām, māt, — dēls atbildēja.

— Kā lēdija varēs iztikt ar mūsu trūcīgo uzturu? — māte atkārtoja.

— Es viņai sapelnīšu, — skanēja Džemija atbilde.

Viņš turēja vārdu. Jaunā lēdija labu laiku bija visai

bēdīga, un asaras ritēja pār viņas vaigiem daudzus vakarus, kamēr vecā sieva vērpa pie pavarda uguns, bet Džemijs taisīja lašu tīklus, jo šo amatu viņš nesen bija apguvis cerībā kaut ko piepelnīt savas viešņas labklājībai.

Bet meitene vienmēr bija laipna un mēģināja smai-dit, kad manīja viņu skatienus, un maz pamazām iedzīvojās jaunajās mājās. Nepagāja necik ilgs laiks, un viņa jau baroja cūkas, šķaidija kartupeļus un putru putniem un adīja zilas vilnas zeķes.

Tā pagāja gads, un atkal pienāca Visu svēto diena.

— Māt, — Džemijs sacīja, paņemdams cepuri, — es iešu uz veco pili meklēt savu laimi.

— Vai tev prāts, Džemij, — māte pārbijusies izsaucās, — skaidrs, ka viņi tevi nobeigs par to, ko tu viņiem nodarīji pērngad.

Džemijs nomierināja māti un devās ceļā.

Sasniedzis mežābeļu birztalu, viņš, tāpat kā viņu-gad, ieraudzija pils logos spožas ugunis un izdzirda skaļas čalas. Pielavījies pie loga, Džemijs dzirdēja sīkali-ņus sarunājamies:

— Tas bija nelāga joks, ko Džemijs Frīls ar mums izspēlēja pērn, kad viņš nozaga mums jauko, jauno lēdiju.

— Jā, — piebalsoja mazā elfa, — un es viņu sodīju par to, jo lēdija sēž kā mēms elks pie viņa pavarda. To jau viņš nezina, ka trīs pilieni no šīs glāzes, kas man rokā, atdotu viņai dzirdi un valodu.

Džemija sirds strauji pukstēja, kad viņš ienāca zālē. Viss bars viņu atkal skaļi apsveica:

— Re, kur nāk Džemijs Frlls! Sveiks, sveiks, Dže-mij!

Kad kņada pierimās, mazā sieviete sacīja:

— Uzdzer uz mūsu veselību, Džemij, no šis glāzes, kas man rokā.

Džemijs izrāva glāzi viņai no rokām un šāvās ārā pa durvīm.

Viņš pats nezināja, kā tika mājās, bet viņš pārradās bez elpas un atslīga uz akmens pie pavarda.

— Tevi droši vien šoreiz piekāva, manu nabaga zēn, — māte sacīja.

— Nē, patiešām, šoreiz nu man gan laimējās! — un viņš iedeva lēdijai trīs pilienus no šķidruma, kas bija palicis glāzē, par spīti trakajam skrējienam pāri kartupeļu laukam.

Lēdija sāka runāt, un viņas pirmie vārdi bija pateicība Džemijam.

Visiem trim būdiņas iemītniekiem bija daudz ko pārrunāt, tā ka viņi vēl joprojām tērzēja, sēžot pie pavarda uguns, kad gailis jau sen bija nodziedājis un burvju mūzika apklususi.

— Džemij, — lēdija sacīja, — dod man, lūdzams, papīru, spalvu un tinti, lai es varu aizrakstīt tēvam un pastāstīt, kas ar mani noticis.

Lēdija aizrakstīja, bet pagāja nedēļas, un atbildi viņa nesaņēma. Viņa rakstīja atkal un atkal, taču atbildes ka nebija, tā nebija.

Beidzot lēdija sacīja:

— Tev jānāk man līdz uz Dublinu pie mana tēva, Džemij.

— Man nav naudas, lai noīrētu jums ratus, — viņš atbildēja, — un kā jūs nokļūsiet Dublinā ar kājām?

Bet lēdija tik gauži lūdzās, ka Džemijs bija ar mieru doties kopā ar viņu un nostaigat visu gabalu no Fane-tas līdz Dublinai. Tas nebija tik viegli kā piedalīties elfu ceļojumā, taču galu galā viņi piezvanīja pie Sti-vengrlnas nama durvīm.

— Pasakiet manam tēvam, ka viņa meita ieradusies, — lēdija sacīja sulainim, kas atvēra durvis.

— Džentlmenim, kurš šeit dzīvo, nav meitas, manu meitenīt. Kādreiz bija gan, bet tā nomira jau vairāk nekā pirms gada.

— Vai tu manis nepazīsti, Saliven?

— Nē, nabaga meitenīt, nepazīstu.

— Ļauj man satikt pašu džentlmeni, es vairāk neko nelūdzu.

— Labi, tas nav daudz prasīts, paskatīsimies, kas šai lietā darāms.

Pēc maza brītiņa pie durvīm pienāca lēdijas tēvs.

— Dārgais tēv, — viņa sacīja, — vai tu nepazīsti mani?

— Kā jūs iedrīkstaties saukt mani par tēvu? — vecais džentlmenis pikti iesaucās. — Jūs esat krāpniece. Man nav meitas.

— Ielūkojies man sejā, tēv, tad tu noteikti atcerēsies mani.

— Mana meita ir mirusi un apbedīta. Viņa nomira sen, sen. — Vecā džentlmeņa balsī ieskanējās sāpes.

— Jūs varat iet, — viņš piebilda.

— Pag, dārgais tēv, paskaties uz šo gredzenu manā pirkstā. Tur iegravēts tavs un mans vārds.

— Tas patiešām ir manas meitas gredzens, bet nesaprotu, kā jūs esat tikusi pie tā. Baidos, ka godīgā ceļā tas nebūs noticis.

— Pasauc manu māti, viņa noteikti pazīs mani, — sacīja nelaimīgā meitene, rūgti raudādama.

— Mana nabaga sieva sak jau aizmirst savas bēdas. Viņa tagad reti piemin meitu. Kāpēc lai atkal skumdinu viņu, atgādinot viņas zaudējumu?

Taču jaunā lēdija neatlaidās, kamēr aizsūtīja pēc mātes.

— Māt, — viņa iesaka, kad vecā lēdija pienāca pie durvīm, — vai tu nepazīsti savu meitu?

— Man nav meitas; mana meita nomira un tika apbedīta sen,sen.

— Paskaties tikai manā sejā, un tu noteikti pazīsi mani.

Vecā lēdija papurināja galvu.

— Jūs visi esat mani aizmirsuši; bet paskaties uz dzimumzīmīti man uz kakla. Nu taču tu pazīsti mani, māt?

— Jā, jā, — māte teica, — manai Greisai bija dzi-

sus kauliņus tam zostēviņam, — dūdinieks iesaucās,

— tikai vienu spārniņu es iedevu Rudajai Mērijai, un tā ir viņa, kas pateica mācītājam, ka es nozagu zostēviņu.

Zostēviņš novāca ēdienus, aiznesa galdu, un paks uzaicināja:

— Uzspēlē šīm lēdijām.

Dūdinieks sāka spēlēt, večas — dejot un dejoja, kamēr piekusa. Tad paks sacīja, ka muzikantam jāmaksā. Ikviena vecene izvilka no kabatas zelta gabalu un iedeva spēlmanim.

— Zvēru pie Patrika zoba, — puisis iesaucās, — nu esmu bagāts kā lorda dēls!

— Nāc man līdz, — aicināja paks, — es tevi nogādāšu uz mājām.

Viņi izgāja laukā, un, līdzko dūdinieks taisījās sēsties pakam mugurā, pienāca zostēviņš un pasniedza viņam jaunas dūdas.

Necik ilgi, te paks jau aiznesa viņu uz Danmoru, nometa pie tiltiņa un lika iet uz mājām, piebilzdams:

— Tev tagad ir divas mantas nākušas klāt — prāts un mūzika.

Dūdinieks gāja uz mājām un pieklauvēja pie mātes durvīm, saukdams:

— Laid mani iekšā, es esmu bagāts kā lords un pats labākais dūdinieks visā Īrijā!

— Tu esi pilnā, — māte atteica.

— Tad nē jel, — dūdinieks turējās pretī, — man ne lāsītes nav bijis mutē.

Māte ielaida viņu, viņš atdeva tai zelta gabalus un sacīja:

— Pag, nu tu dzirdēsi, kā es spēlēju.

Un viņš iepūta jaunajās dūdās, bet jaukās meldijas vietā atskanēja tāda gāgināšana, it kā visas Īrijas zosis un zostēviņi būtu sapulcējušies vienuviet. Dūdinieks uzcēla no miega visus kaimiņus, tie saka zoboties par viņu, līdz beidzot nabags ķērās pie vecajām dūdām un uzspēlēja tiem jauku dziesmiņu, un pēc tam izstāstīja, ko šonakt pieredzējis.

Nākamajā rītā, kad māte gāja palūkoties uz zelta gabaliem, tie bija pārvērtušies par sausām lapām.

Dūdinieks devās pie mācītāja un izstāstīja tam visu notikumu, bet mācītājs neticēja nevienam vārdam, kamēr dūdinieks nebija ķēries pie jaunajām dūdām un nebija sākusies zosu un zostēviņu gāgināšana.

— Prom no manām acīm, garnadzi! — mācītājs uzsauca.

Taču dūdinieks nekustēja ne no vietas, iekams nebija paņēmis vecās dūdas, lai pierādītu mācītājam, ka stāstījis skaidru patiesību.

Viņš turpmāk lietoja tikai vecās dūdas un spēlēja jaukas dziesmas, un kopš tās dienas līdz pat viņa nāvei visā Golvejas grāfistē nebija labāka dudinieka par viņu.

DVĒSELES KRĀTIŅOS

Džeks Dogertijs dzīvoja Klēras grāfistes piekrastē. Džeks bija zvejnieks, tāpat kā viņa tēvs un vectēvs. Tāpat kā tie, viņš dzīvoja viens pats (atskaitot sievu) un tieši tai pašā vietā. Ļaudis mēdza brīnīties, kāpēc Dogertiju dzimta tā pieķērusies šim mežonīgajam apvidum. tik tālu projām no cilvēkiem, starp izmētātiem milzīgiem klinšu bluķiem, kur nekas cits nav redzams kā vien plašais okeāns. Taču Dogertijiem bija savi nopietni iemesli.

Džeka māja atradās vienīgajā vietā visā piekrastē, kur cilvēks varēja dzīvot. Te bija jauka maza joma, kur laiva varēja atdusēties tik omulīgi kā kaija savā ligzdā, un no šīs jomas vesela grēda zemūdens klinšu sniedzās tālu iekšā jūrā. Un, kad Atlantijas okeānā kā parasti sāk plosīties vētra un pamatīgs rietumu vējš dūšīgi pūš uz krasta pusi, dažs labs bagātīgi piekrauts kuģis liek sadragāts pret šīm klintīm un krastā izsviestas lieliskas kokvilnas vai tabakas ķīpas un tamlīdzīgas mantas, vīna vātis, ruma mucas, konjaka vērpeles vai strucīši ar Holandes džinu. Danbegas joma Dogertijiem bija fermas vietā.

Protams, viņi bija laipni un atsaucīgi pret nelaimi cietušajiem jūrniekiem, ja kādam no tiem laimējās izkļūt krastā, un Džeks daudzreiz laidās savā mazajā lai-velē (kura, lai gan nebija salīdzināma ar Endrjū Hene-sija pamatīgo glābšanas laivu, šķēla viļņus ne sliktāk par vētrasputnu), lai sniegtu palīdzīgu roku un novāktu komandu no vraka. Taču, kad kuģis bija sadragāts gabalos un komanda gājusi bojā, kas varēja vainot Džeku, ja viņš pievāca to, ko varēja atrast?

— Un kam no tā kāds zaudējums? — viņš mēdza teikt. — Ja runājam par karali, — lai dievs viņu svētī! — tad visi zina, ka viņam mantas pietiek arī bez tas, ko jūra izmet krastā.

Lai arī Džeks dzīvoja kā vientuļnieks, viņš tomēr bija jautrs un omulīgs vīrs. Kurš cits būtu varējis piedabūt Bidiju Mahoniju pamest tēva ērto un silto maju Enisas pilsētas centra un doties projām jūdzēm tālu, lai dzīvotu starp klintīm, kur tuvākie kaimiņi ir roņi un kaijas. Taču Bidija zināja, ka Džeks ir īstais vīrs sievietei, kura grib dzīvot labklājībā un laimē, jo, nemaz nerunājot par zivīm, Džeks apgādāja pusi visu dižciltīgo ģimeņu savā apvidū ari ar dieva dāvanām, kuras nonāca jomā. Un Bidija bija pareizi izvēlējusies, jo neviena cita sieviete nebaudīja tik labu ēdienu un dzērienu, negulēja tik mīkstā gultā un neparādījās svētdienas dievkalpojumā lepnāk uzcirtusies kā misis Dogertija.

Skaidrs, ka Džekam gadījās daudz ko dīvainu redzēt un daudz ko ērmīgu dzirdēt, bet nekas viņam neiedzina bailes. Viņš tik maz baidījās no ūdensvīriem un tamlīdzīgām būtnēm, ka viņa dziļākā sirds vēlēšanās bija satikt kādu no tiem. Džeks bija dzirdējis, ka ūdensvīri izskatoties gluži līdzigi kristīgiem cilvēkiem un ka laime bēgot no tiem, kas ar viņiem pazīstami. Viņam nekad neizdevās pat pamanīt jūras iemītniekus, kad tie savos miglas tērpos šūpojās virs ūdens līmeņa, bet viņš tieši tos meklēja un saņēma daudz bārienu no Bi-dijas — bez lieka skaļuma, kā viņa to prata, — ka viņš pavada augu dienu uz jūras un nepārnes mājās nevienu zivi. Būtu nabaga Bidija zinājusi, kādai zivij dzenas pakaļ viņas Džeks!

Džekam tīri vai sirds sāpēja, ka, dzīvojot tādā vietā, kur jūras iemītnieku tikpat daudz kā krabju, viņš nekad nav nevienu pa īstam redzējis. Visvairāk viņu kaitināja tas, ka tēvs un vectēvs tos bija bieži jo bieži sastapuši, un viņš pat atcerējās bērnībā dzirdējis, ka viņa vectēvs, kas pats pirmais bija apmeties pie šīs jomas, bijis tādos draugos ar kādu ūdensvīru, ka būtu pieņēmis to par savu bērnu, ja vien nebūtu baidījies no priestera dusmām. Džeks gan nebija īsti skaidrībā, cik šim stāstam var ticēt.

Beidzot laimes mate sāka domāt, ka būtu tikai pareizi, ja Džeks zinātu tikpat daudz, cik viņa tēvs un vectēvs. Un kādu dienu, kad viņš bija aizairējis mazliet tālāk nekā parasti gar krastu uz ziemeļiem un patlaban griezās gar kādu zemes ragu, tad ieraudzīja netālu jūrā uz klints kaut ko agrāk neredzētu. Cik nu iztālēm varēja saskatīt, tas izskatījās viscaur zaļš, un Džeks būtu vai apzvērējis, ka tam rokā ir smaila cepure, lai arī tas šķita neiespējami. Džeks vai pusstundu blenza un brīnījās, bet tas visu laiku nepakustināja ne

roku, ne kāju. Beidzot Džeka pacietībai pienāca gals, viņš skaļi iesvilpās un iesaucās, un ūdensvīrs (jo tas viņš patiešām bija) satrūkās, uzlika cepuri galvā un metās no klints uz galvas jūrā.

Džeka ziņkāre nu bija iesvelta, un viņš pastāvīgi virzīja laivu uz to vietu, bet nekad vairs neredzēja ne zīmes no jūras džentlmeņa ar smailo cepuri un, labi pārdomājis visu, nosprieda, ka būšot gan sasapņojies. Kādā visai vētrainā dienā, kad viļņi cēlās augsti kā kalni, Džoks Dogertijs nolēma pamest aci uz ūdensvīra klinti (līdz šim viņš allaž bija izvēlējies jauku laiku) un ieraudzīja ērmīgo radījumu ķepurojamies augšā uz klints un lecam lejā, kāpjam atkal augšā un lecam lejā.

Džekam nu tikai vajadzēja izraudzīties piemērotu laiku (tas ir, labi vējainu dienu), un viņš varēja skatīties uz ūdensvīru, cik ilgi vien gribēja. Taču tas viņu vairs neapmierināja — «jo ir, jo gribas», viņš alka ar ūdensvīru iepazīties, un arī tas viņam izdevās. Kādā baismīgi aukainā dienā, pirms viņš nokļuva pie zemes raga, no kura varēja redzēt ūdensvīra klinti, vētra

uzbruka tik pēkšņi, ka Džeks bija spiests meklēt patvērumu kādā no neskaitāmajām alām piekrastē un sev par brīnumu ieraudzīja alā sēžam radījumu ar zaļiem matiem, gariem, zaļiem zobiem, sarkanu degunu un mazām ačelēm. Tam bija zivs aste, zvīņām klātas kājas un īsas rokas kā peldspuras. Radījumam nebija drēbju, vienīgi cepure iemiegta padusē, un tas likās iegrimis visai nopietnās pārdomās.

Džeks ar visu savu drosmi jutās mazliet iztrūcināts, bet tad nodomāja — tagad vai nekad, piegāja drosmīgi pie domās iegrimušā ūdensvīra, noņēma cepuri un palocījās, cik zemu prata.

— Jūsu padevīgais kalps, ser, — Džeks uzrunāja viņu.

— Ar prieku gatavs tev pakalpot, Džek Dogertij, — ūdensvīrs atbildēja.

— Nu tu joks, kā tad jūsu godība tik labi zina manu vārdu? — Džeks nobrīnījās.

— Kā lai es nezinātu tavu vārdu, Džek Dogertij! Mīļais draugs, es taču pazinu tavu vectēvu, vēl pirms viņš bija apprecējis Džudiju Rigenu, tavu vecmāmuļu. Ak, Džek, Džek, es tā mīlēju tavu vectēvu, viņš bija ļoti cienījams vīrs savā laikā: ne augšā, ne lejā, ne pirms, ne pēc viņa neesmu vairs sastapis kādu viņa vērtē, kas tā prastu iemest konjaku tieši no gliemežvāka. Es gan ceru, manu zēn, — vecais sacīja, jautri pamirkšķinādams ar aci, — ka tu esi viņa cienīgs mazdēls!

— Par to nav jāraizējas, — Džeks atbildēja. — Ja māte būtu dzirdinājusi mani tikai ar konjaku, es būtu ar mieru vēl šobaltdien dzīvot kā zīdainis!

— Prieks dzirdēt īstu vīra valodu; mums abiem tuvāk jāiepazīstas, kaut vai tava vectēva piemiņas dēļ. Bet tavs tēvs, Džek, vairs nebija tā gājuma! Viņa galva nekam nederēja!

— Manuprāt, — Džeks sacīja, — tā kā jūsu godība dzīvo zem ūdens, tad jums krietni vien jāiestiprinās, lai varētu sasildīties tādā nelādzīgā, mitrā un aukstā vietā. Esmu bieži dzirdējis kristīgos sakām: dzer kā zivs, un vai drīkstu apvaicāties, kur jūs ņemat dzeramo?

— Un kur tu pats to ņem, Džek? — ūdensvīrs at-smēja, iespiedis savu sarkano degunu starp īkšķi un rādītāja pirkstu.

— Uhuhū! —iesaucās Džeks, — nu es saprotu gan, bet ceru, ser, ka jūsu godībai ir drošs un sauss pagrabs tur lejā, kur uzglabāt dzeramo?

— Nebēda nu par manu pagrabu, — atteica ūdensvīrs, visgudri piemiegdams kreiso aci.

— Es domāju, — Džeks turpināja, — ka to būtu vērts apskatīt.

— Tas nav izslēgts, Džek, — ūdensvīrs sacīja, — un, ja mēs satiksimies nākamo pirmdien šai vietā un šai pašā laikā, tad parunāsim vairāk par to.

Džeks un ūdensvīrs šķīrās kā labākie draugi pasaulē. Pirmdien viņi atkal sastapās, un Džeks nemaz nebija pārsteigts, ieraugot, ka ūdensvīram katrā padusē pa sarkanai cepurei.

— Vai drīkstu apvaicāties, ser, — Džeks jautāja,

— kāpēc jūsu godība šodien paņēmusi līdz divas cepures? Jūs taču nedomājat atdot vienu no tām man, lai es to glabāju kā lielu retumu?

— Nē, nē, Džek, — viņš atteica, — es pie savām cepurēm tik viegli vis netieku, lai izdāvātu tās pa labi, pa kreisi, bet man gribētos, lai tu nonāc lejā un paēd pusdienas kopā ar mani, tāpēc paņēmu otro cepuri līdz.

— Lai dievs mums žēlīgs! — Džeks pārsteigts izsaucās. — Vai tad jūs gribat, lai laižos sāļā okeāna dzelmē? Es taču aizrīšos un nosmakšu tai ūdenī, nemaz nerunājot par noslīkšanu! Ko tad nabaga Bidija darīs bez manis un ko viņa teiks?

— Un kas tev par bēdu, ko viņa teiks, pienapuika? Kam kāda daļa gar Bidijas kurnēšanu? Senos laikos arī tavs vectēvs tāpat runāja, bet cik daudz reižu pēc tam viņš uzbāza šo pašu sarkano cepuri galvā un droši nira man pakaļ un cik daudz gardu ēdienu un pamatīgu gliemežvāku ar konjaku mūs gaidīja tur lejā, zem ūdens.

— Vai tas ir tiesa, ser, un nav nekādi joki? — Džeks noprasīja. — Nu, tad lai nelaime mani piemeklē visu manu mūžu un vēl vienu dienu pēc tam, ja es izrādos kaut par mata tiesu sliktāks par savu vectēvu! Ejam, bet bez krāpšanas! Kas neriskē, tas nevinnē!

— Izplēsts vectēvs, nav vārdam vietas, — vecais vīrs nopriecājās, — tagad nāc un dari visu tāpat kā es.

Viņi pameta alu, iebrida jūrā, papeldēja gabaliņu, kamēr nonāca pie klints. Ūdensvīrs uzkāpa uz tās, un Džeks viņam sekoja. Otrā pusē klints bija tik stāva kā nama siena un jūra zem tās tik dziļa, ka Džekam gandrīz vai bail sametās.

— Tagad ievēro, Džek, — ūdensvīrs sacīja, — uzliec šo cepuri galvā un turi acis labi plati vaļā. Pieķeries man pie astes un seko, tad tu redzēsi visu, kas tev jciredz.

Viņš ielēca jūrā, un Džeks drosmīgi iedrāzās pakaļ. Viņi grima un grima, un Džekam šķita, ka tas nekad nebeigsies. Vairākkārt viņš jau vēlējās, kaut labāk sēdētu mājās pie pavarda kopā ar Bidiju. Bet kāda jēga tā vēlēties, ja viņš, kā likās, atrodas jūdzēm dziļi zem Atlantijas okeāna viļņiem? Viņš joprojām cieši turējās pie ūdensvīra glumās astes, un beidzot, Džekam par lieliem brīnumiem, viņi iznāca no ūdens un atradās uz sauszemes jūras dibenā, tieši pie maza, jauka namiņa, kurš bija celts no austeru vākiem. Ūdensvīrs, pagriezies pret Džeku, aicināja viņu iekšā.

Džeks aiz izbrīna tikko varēja parunāt, viņš bija aizelsies un palicis bez elpas, tik ātri traucoties caur ūdeni. Apskatījies visapkārt, viņš neredzēja nevienas citas dzīvas radības, tikai krabjus un omārus, kuri bariem rāpoja pa smiltīm. Virs galvas jūra pletās kā debesis, un zivis šaudījās pa to kā putni.

— Ko tu, puis, ne vārda nerunā? — sacīja ūdensvīrs.

— Manuprāt, tev nebija ne jausmas, ka man te ir tik omulīga ligzdiņa? Vai tu esi aizrijies, aizsmacis vai noslīcis, jeb vai raizējies par savu Bidiju?

— Tad nē jel, — Džeks atbildēja, smaidā atsegdams visus zobus, — bet kas gan pasaulē būtu domājis, ka te ieraudzīs kaut ko tādu?

— Nu, tad iesim tālāk un paskatīsimies, kas labs mums pagādāts pusdienām.

Džeks patiešām bija izsalcis, un ne mazumu prieka viņam sagādāja tievais dūmu stabs, kas pacēlās no skursteņa, liecinot, ka virtuvē kaut kas notiek. Viņš sekoja ūdensvīram, un viņi iegāja glītā virtuvē, kas bija apgādāta ar visu vajadzīgo.

Tur bija varens trauku skapis, daudz katlu un pannu un divas jaunas nāras, kas te saimniekoja. Namatēvs ieveda viesi blakus telpā, kas bija diezgan trūcīgi iekārtota. Te nebija ne galdu, ne krēslu, tikai celmi, uz kā sēdēt, un dēļi, kur uzlikt ēdienu. Toties pavardā kurējās kārtīga uguns, un tas Džeku iepriecināja.

— Panāc šurp, es tev parādīšu, kur es glabāju — nu, tu jau zini, ko, — ūdensvīrs ar šķelmīgu skatienu uzsauca un, atvēris mazas durtiņas, ieveda Džeku lepnā pagrabā, kas bija piekrauts ar vātīm un mucām, vērpelēm un strucīšiem.

— Ko tu teiksi par to, Džek Dogertij? Ko? Vai tā nav jauka dzīve arī zem ūdens?

— Par to es nekad neesmu šaubījies, — Džeks atteica, jau juzdams uz mēles kāroto garšu un pats pārliecināts par saviem vārdiem.

Viņi atgriezās istabā un atrada, ka pusdienas jau gaida. Galdauta nebija, bet vai tā kāda nelaime? Vai tad Džekam mājās tas vienmēr bija uz galda? Pusdienas darītu godu dižciltīgākajai ģimenei visā valstī gavēņa dienā. Te ajradās visizmeklētākās zivis, un vai tas kāds brīnums? Ate, store, jūras mēle, omāri, austeres un vēl savs desmits citu zivju bija sakrauts uz dēļiem, un vislabākie ārzemju konjaki vairumā. Vīns viņa iekšas vairs nesildot, tā vecais paskaidroja.

Džeks ēda un dzēra, kamēr vairs nevarēja ne kumosa iedabūt, tad, satvēris ar konjaku pildītu gliemežvāku, sacīja:

— Uz jūsu veselību, ser, bet, lūdzu piedošanu, vai tas nav pavisam dīvaini, ka tagad, kad esam iepazinušies, vēl aizvien nezinu, kā jūs sauc.

— Pareizi, Džek, — viņš atbildēja, — es neiedomājos par to, taču labāk vēlāk nekā nekad. Mani sauc par Kūmaru.

— Tas ir varen skaists vārds, ser, — Džeks izsaucās, ņemdams otru gliemežvāku. — Uz jūsu veselību, Kū-mar, un lai jūs dzīvotu vēl piecdesmit gadu!

— Piecdesmit gadu! — atkārtoja Kūmara. — Sirsnīgi pateicos! Būtu teicis — piecsimt gadu, tad tas būtu vēlējums ko vērts.

— Pasaulīt mīļā, jūs gan dzīvojat varen ilgi te zem ūdens! — iesaucās Džeks. — Jūs pazināt manu vectēvu, bet viņš jau skaitās nelaiķos vairāk nekā sešdesmit gadu. Jums te ir dzīve kā paradīzē.

— Tā tas patiešām ir, bet tagad, Džek, iemet ko stiprāku.

Tā viņi tukšoja vienu gliemežvāku pēc otra, un Dže-kam par lieliem brīnumiem dzēriens nemaz nekāpa viņam galvā, laikam gan tāpēc, ka virs viņu galvām atradās jūra, kas atvēsināja prātus.

Vecais Kūmara jutās varen labā omā un dziedāja dziesmu pēc dziesmas, bet Džeks, pat ja viņa dzīvība būtu no tā atkarīga, nevarēja vairāk atcerēties kā vien

Ram fam biidlbū,

Ripl dipi niti dob,

Dum dū dūdlkū,

Rad tafl čitibū!

Tāds bija kādas dziesmas piedziedājums, un, patiesību sakot, cik man zināms, neviens no maniem paziņām nav spējis atklāt tanī kādu jēgu; bet tā jau ir arī ar daudzām mūsdienu dziesmām.

Beidzot Kūmara sacīja Džekam:

— Nu, mans dārgais zēn, ja nāksi man līdz, es parādīšu savus retumus!

Viņš atvēra mazas durtiņas un ieveda Džeku lielā telpā. Te glabājās dažādas mantas, kuras Kūmara šad tad bija atradis jūras dibenā. Galvenokārt Džeka uzmanību piesaistīja omāru čaulām līdzīgi trauki, sastādīti rindā gar sienu tieši uz zemes.

— Nu, Džek, kā tev patīk mani retumi? — vecais Kū vaicāja.

— Zvēru pie savas dvēseles, ser, — Džeks atbildēja,

— tie ir patiešam apskatīšanas vērti, bet vai drīkstu apjautāties, kas šie te ir par priekšmetiem, kas atgādina omāru čaulas?

— O, dvēseju krātiņi, vai?

— Kas, ser?

— Tās čaulas, kurās es turu dvēseles.

— Na nu! Kādas dvēseles, ser? — Džeks pārsteigts jautāja. — Manuprāt, zivīm nav dvēseju.

— Protams, ne, — Kū gluži mierīgi atbildēja, — bet tās ir noslīkušu jūrnieku dvēseles.

— Dievs, sargi mūs no visa ļauna! — Džeks nomurmināja. — Kā tad jūs tiekat pie tām?

— Pavisam vienkārši: kad taisas laba vētra, es izlieku ārā pāris duču šo čaulu, un tad, kad jūrnieki ir

noslīkuši un dvēseles nonāk ūdenī, nabadzītēm jau nāve zobu galā, jo dvēseles nav pieradušas pie tāda aukstuma; tad tās patveras manās čaulās. Tā paglābtas, es nogādāju dvēseles mājās un turu šeit sausumā un siltumā; un kas tad tām bēdulītēm kaiš tik piemērotā mājoklī?

Džeks stāvēja kā zibeņa ķerts un nezināja, ko sacīt, un tā arī palika atbildi parādā. Viņi atgriezās ēdamistabā, iedzēra vēl kādu malku teicamā konjaka un tad Džeks, zinādams, ka ir jau vēls un Bidija sāks raizēties, piecēlās un sacīja, ka nu gan šim būšot laiks doties ceļā.

— Kā vēlies, Džek, — Kū sacīja, — tikai iedzer ceļakāju, pirms ej, jo tevi gaida auksts ceļojums.

Džeks zināja, ka neklājas noraidīt atvadu malku.

-— Es tikai baidos, vai atradīšu ceļu uz mājām, — viņš piebilda.

— Kas tev par bēdu, ja es rādu ceļu?

Viņi izgāja no mājas, Kūmara paņēma vienu sarkano cepuri, uzlika Džekam ačgārni galvā un uzsēdināja pašu sev uz pleca, lai būtu vieglāk pasviest viņu ūdenī uz augšu.

— Nu, — viņš sacīja, pasviezdams Džeku augšup,

— tagad tu iznirsi tai pašā vietā, kur ieniri, tikai, Džek, neaizmirsti iemest atpakaļ manu cepuri.

Viņš pagrūda Džeku, un tas šāvās augšup kā burbulis — bul, bul, bul — aizvien augstāk un augstāk, kamēr uzšāvās pie klints, no kuras bija ielēcis jūrā; tur viņš atrada piemērotu vietu izniršanai un tad iemeta cepuri ūdenī, un tā nogrima kā akmens.

Tikmēr jaukajās rāmā vasaras vakara debesīs rietēja saule. Dzidrajā debesu velvē blāvi mirgoja vientuļa zvaigzne — Rieteklis, un Atlantijas okeāna viļņi laistījās zeltainā gaismas plūsmā. Nopratis, ka ir jau vēls, Džeks steidzās mājup, bet pārnācis ne vārda nebilda Bidijai, kur pavadījis šo dienu.

Džekam sagādāja daudz raižu čaulās iesprostotās nabaga dvēseles, un viņš lauzīja galvu, kā tās atbrīvot. Vispirms viņam ienāca prātā aprunāties ar mācītāju. Bet ko mācītājs varēja darit, un kāda bēda Kūmaram par mācītāju? Bez tam vecais Kū bija lāga vīrs un nedomāja, ka nodara dvēselēm pāri. Tāpat Džeks bija viņam pieķēries, bet tas jau arī Džeka godam ierautu robu, ja tiktu zināms, ka viņš viesojies pie ūdensvīra. Galu galā Džeks nolēma, ka visprātīgākais būtu uzaicināt Kū uz pusdienām un, ja iespējams, piedzirdīt viņu, tad paņemt cepuri, nolaisties dzelmē un apsviest čaulas otrādi. Bet vispirms bija nepieciešams dabūt Bi-diju nost no ceļa, jo Džeks bija pietiekami gudrs un nedomāja uzticēt viņai noslēpumu, tāpēc ka viņa bija sieviete.

Un tad nu Džeks pēkšņi kļuva visai dievbijīgs un izteicās Bidijai, ka tas nāktu viņu dvēselēm par labu, ja viņa apmeklētu Svētā Džona avotu Enisas tuvumā. Bi-dija bija tanīs pašās domās un kādā jaukā rītā, gaismiņai austot, devās ceļā, cieši piekodinājusi Džekam uzraudzīt māju. Kad nu gaiss bija tīrs, Džeks devās uz klinti, lai dotu Kūmaram norunāto signālu, proti, iemestu prāvu akmeni ūdenī. Džeks iemeta to, un Kū mirklī iznira.

— Labrīt, Džek, — viņš teica, — ko tu gribi no manis?

— Neko sevišķu, ser, — Džeks atbildēja, — tikai lai jūs atnāktu un iebaudītu kādu nieku manās mājās, ja jūs neuzskatāt šādu lūgumu par lielu pārdrošību no manas puses, kā tas laikam arī ir.

— Ar lielāko prieku, Džek, kāpēc ne; kad lai ierodos?

— Kad vien jums labpatīk, ser, — teiksim, pulksten vienos, lai varat tikt mājās ar gaismu, ja gribat.

— Labi, es ieradīšos, vari būt bez bēdu, — Kū atbildēja.

Džeks pārgāja mājās, sarīkoja lepnas pusdienas ar zivju ēdieniem un salika galdā daudz labāko ārzemju dzērienu, — pietiktu, lai piedzirdītu divdesmit cilvēku. Norunātā laikā ieradās Kū, savu sarkano cepuri pasitis padusē. Pusdienas bija galdā, abi apsēdās, ēda un dzēra, kā vīriem klājas. Džeks, domādams par nabaga dvēselēm krātiņos, cienāja veco Kū ar konjaku un skubināja uz dziedāšanu, cerēdams nodabūt viesi pagaldē, bet nabaga Džeks piemirsa, ka viņiem virs galvas nav jūras, kas atvēsinātu prātu viņam pašam. Konjaks sa-kapa viņam galvā, darīja savu darāmo, un Kū steberēja uz māju, atstājis savu namatēvu mēmu kā mencu.

Džeks atmodās tikai otrā rītā, un bija dziļi noskumis.

— Nav ko domāt, ka izdosies piedzirdīt šo veco plītnieku, — viņš sacīja, — bet kā, pie visiem svētajiem, lai es izdabūju nabaga dvēseles ārā no omāru čaulām?

Viņš domāja par to gandrīz visu dienu, un beidzot viņam kas iešāvās galvā.

— Nu man viņš rokā, — Džeks iesaucās, uzsizdams sev uz ceļgala, — varu derēt, ka Kū, lai cik vecs būdams, nav baudījis ne pilīti mūsu potīna [6], un tā ir manta, kas ies viņam pie sirds! Cik labi, ka Bidija vēl veselas divas dienas nebūs mājās, es varu vēlreiz izmēģināt roku.

Džeks uzlūdza Kū otrreiz; tas smējās par Džeka neizturīgo galvu, teikdams, ka šis netiekot savam vectēvam ne tuvumā.

— Pārbaudiet mani vēlreiz, — Džeks lūdza, — un es galvoju, ka piedzirdīšu jūs, atskurbināšu un atkal piedzirdīšu.

— Esmu tavā rīcībā ar visu, kas manos spēkos, — Kū atbildēja.

Šoreiz pie pusdienu galda Džeks uzmanījās, lai paša glāze būtu krietni atšķaidīta, un lēja Kū visstiprākos konjakus. Beidzot viņš ievaicājās:

— Klau, ser, vai esat kādreiz dzēris potīnu? īsta kalnu rasa!

— Nē, — Kū atbildēja, — kas tas ir un no kurienes nācis?

— Noslēpums, — Džeks atteica, — bet tas ir īsts dzēriens, un neticiet turpmāk nevienam manam vārdam, ja potlns nav piecdesmit reizes stiprāks par jebkuru konjaku vai rumu. Bidijas brālis nesen atsūtīja man tādu lāsīti apmaiņai pret konjaku, un, tā kā jūs esat vecs mūsu ģimenes draugs, tad es to pataupīju, lai pamielotu jūs.

— Labi, nogaršosim, kas tā ir par mantu, — Kūmara piekrita.

Potīns bija taisni tāds, kāds vajadzīgs. Pirmā labuma, un kas par garšu! Kū bija iepriecināts, viņš dzēra un neskaitāmas reizes dziedāja Ram lam būdlbū, smējās un dejoja, kamēr pakrita uz grīdas un iemiga. Tad

Džeks, kurš bija ļoti uzmanījies, lai paliktu skaidra prātā, paķēra sarkano cepuri, aizdrāzās līdz klintij, ielēca jūrā un drīz vien sasniedza Kū mājokli.

Te valdīja tāds klusums kā kapsētā ap pusnakti — neredzēja nevienas nāras, ne jaunas, ne vecas. Džeks iegāja iekšā un apgāza krātiņus, bet neko nedzirdēja, vienīgi vieglu iesvilpšanos vai iečirkstēšanos, kad apsvieda tos otrādi. Viņš bija pārsteigts, bet tad atcerējās mācītāja bieži atkārtotos vārdus, ka dvēseles neviens cilvēks nevar redzēt, tāpat kā neredz vēju vai gaisu. Izdarījis visu, kas bija viņa spēkos, Džeks salika čaulas parastajā kārtībā un piesauca svētību pār nabaga dvēselēm viņu nezināmajā ceļojumā. Tad Džeks sāka domāt par atgriešanos, uzlika cepuri ačgārni, kā piederējās, bet,.izgājis no mājas, atklāja, ka ūdens ir pārāk augstu,virs viņa galvas un nav cerību tikt augšā, jo nav vecā Kūmaras, kas viņu paceļ. Viņš staigāja, meklēdams kāpnes, bet neko neatrada, pat klints nebija nekur redzama. Beidzot viņš ieraudzīja, ka vienā vieta jura likās ieslīgstam zemāk, un nolēma pamēģināt tur. Kad viņš pienāca pie šīs vietas, liela menca nejauši nolaida lejup asti. Džeks palēcās, pieķērās pie tās, pārsteigtā menca rāvās uz augšu un uzvilka Džeku līdz. l.idzko cepure pieskārās pie ūdens, Džeku kā rautin uzrāva augšā un viņš, turēdams joprojām aiz astes nabaga mencu, ko bija aizmirsis palaist vaļā, uzšāvās virs ūdens kā korķis. Vienā mirklī viņš uztrausās uz klints un bez kavēšanās metās uz māju, priecādamies par paveikto labo darbu.

Pa tam mājās notika jaukas lietas. Tikko mūsu draugs Džeks bija pametis mājas, lai dotos atbrīvot dvēseles, pārradās Bidija no sava dvēseļu glābšanas gājiena uz svēto avotu. Ienākusi mājā un ieraudzījusi uz galda visādus gardumus juku jukām, Bidija iesaucās:

— Tā nu gan ir jauka bilde! Ak, tas mans nelietis! Kāpēc es, nelaimīgā, gāju pie viņa par sievu! Viņš pievācis kādu blandoni, kamēr es aizlūdzu par viņa dvēseli, un abi izdzēruši visu potīnu, ko mans pašas brālis atsūtījis, un droši vien visu vīnu, ko viņam uzticējuši pārdot.

Tad, izdzirdējusi dīvainas, rukšķēšanai līdzīgas skaņas, viņa paskatījās pagaldē un ieraudzīja tur guļam Kūmaru.

— Lai svētā jaunava stāv man klāt! — viņa iesaucās. — Viņš taču ir pavisam lopa kārtā nonācis! Nūjā, vai tad nav dzirdēts, ka cilvēks pārvēršas kustonī, kad piedzēries! Ak dievs, ak dievs! Džek, mīļais, ko lai es daru ar tevi vai ko es darišu bez tevis? Kā var godīga sieviete dzīvot kopā ar tādu lopiņu?

Tā gauzdamās, Bidija izskrēja no mājas un pati nesaprata, uz kurieni doties, kad izdzirdēja labi pazīstamo Džeka balsi dziedam jautru dziesmiņu. Saprazdama, ka viņš sveiks un vesels un nav pārvērties par vilks zina ko, Bidija nezināja, kā nopriecāties. Džeks bija spiests izstāstīt viņai visu, un Bidija, kaut gan joprojām dusmojās, ka vīrs nav pateicis to agrāk, tomēr atzina, ka viņš izdarījis nabaga dvēselēm lielu pakalpojumu. Abi labā saticībā atgriezās mājās, un Džeks ņēmās modināt Kūmaru. Pamanījis, ka vecais virs vēl pavisam skurbs, Džeks iegalvoja viņam, ka nav ko noskumt, jo tā klājies dažam labam krietnam vīram; visa vaina tā, ka viņš nekad iepriekš nav dzēris potīnu, un ieteica viņam atskurbšanas labad vēl mazliet uzņemt uz krūts. Kū tomēr domāja, ka esot jau diezgan baudījis. Viņš piecēlās, tikko turēdamies uz kājām, un, nespēdams pateikt neviena jēdzīga atvadu vārda, steidzās ienirt ūdenī, lai sāļa jūra viņu mazliet atvēsinātu.

Kūmara ij manīt nemanīja, ka dvēseļu trūkst. Viņš palika labos draugos ar Džeku un laikam nekad neturēja Džeku aizdomās, ka viņš izglābj dvēseles no šķīstītavas, jo Džeks atrada desmitiem iemeslu, lai, vecajam vīram nezinot, iekļūtu namiņā zem jūras, apgrieztu čaulas otrādi un izlaistu dvēseles no krātiņiem. Džeks gan pukojās, ka neredz šīs dvēseles, bet, zinādams, ka tas nav iespējams, samierinājās.

Abu draudzība turpinājās vairākus gadus. Bet kādu rītu Džeks, iesviedis akmeni ūdenī, nesaņēma atbildi. Viņš iemeta citu, tomēr atbildi nesagaidīja. Tad viņš devās projām un atnāca atkal otrajā rītā, bet veltīgi. Tā kā sarkanās cepures viņam nebija, Džeks nevarēja nolaisties jūrā un paskatīties, kas noticis ar veco Kū, un nolēma, ka vecais vīrs vai vecā zivs, vienalga, kas viņš galu galā bija, ir miris, vai pametis šo apvidu.

NOMAS DIENA

-AK vai, ak vai! Pasaule ir tik plaša, bet ko mēs tanī darīsim, uz kurieni dosimies? — murmināja Bils Dūdijs, sēdēdams uz klints pie Kilernejas ezera. — Ko lai mēs darām? Rīt ir nomas diena, un Tims, tas izspiedējs, zvēr, ka viņš apgriezīs otrādi visas mūsu grabažas, ja nenomaksāsim nomu, un tad ir skaidrs, ka Džudija, es un nabaga knēvelis dabūs mirt badā uz lielceļa, jo man nav ne pus penija kabatā! Kālab man vispār vajadzēja piedzīvot šo dienu!

Tā Bils Dūdijs apraudāja savu grūto likteni, pauzdams savas bēdas šī visskaistākā ezera nemierīgajiem viļņiem, kuri, līksmodami zem maija rīta dzidrajām debesīm, šķita izsmejam viņa nelaimi. Saules staros mirdzošais ezers, piebārstīts ar sīkām klinšu un zāļainām saliņām un milzīgu kalnu ieskauts, kuru nokrāsā mūžam mainījās, varēja ar savu burvīgo daili izgaisināt jebkuras skumjas un izmisumu, bet

Vai! ainai tai, kas atpūtu mums dāvā,

Un sirdij, kura nespēj pieņemt tol

Taču Bils Dūdijs nebija tik vientuļš, kā viņš domāja; kāds, kas viņam nebija prātā nācis, klausījās viņā, un palīdzība bija klāt no gluži negaidītas puses.

— Kas jums noticis, nabaga vīrs? — vaicāja stalts, iznesīgs džentlmenis, kas pašulaik iznāca no irbuleņu biezokņa. Bils sēdēja uz klints, no kuras varēja labi pārredzēt visu plašo apkārtni. Nekas klajumā nevarēja palikt viņam noslēpts, vienīgi šis irbuleņu biezoknis, kas auga ieplakā krasta tuvumā. Tāpēc viņš bija ne mazumu pārsteigts par džentlmeņa pēkšņo parādīšanos un sāka prātot, vai šis cilvēks viņa priekšā maz pieder pie šīs pasaules. Tomēr viņš drīz vien sadūšojas un izstāstīja svešajam, ka viņam nav padevusies labība, ka sazin kāds ļaunprātis nobūris viņa sviestu un ka Tims, tas izspiedējs, piedraudējis izmest viņu no fermas, ja rīt pulksten divpadsmitos netiks samaksāta noma līdz pēdējam penijam.

— Patiešām bēdīgs gadījums, — sacīja svešais, — bet droši vien, ja jūs izstāstīsiet to jūsu lendlorda iekasētājam, viņam sirds neļaus izmest jūs no fermas.

— Sirds, jūsu godība? Kur tad nodokļu piedzinējam gadīsies sirds! — Bils izsaucās. — Es redzu, jūsu godība viņu nepazīst, bez tam viņš jau kopš laba laika metis acis uz šo fermu un grib to dabūt savam mežsargam, tāpēc es negaidu no viņa itin nekādas žēlastības, vienīgi izdzīšanu.

— Tad ņemiet šo, nabaga vīrs, ņemiet šo, — teica svešais, izbērdams ar zeltu pilna maka saturu Bila vecajā platmalē, ko viņš savās bēdās bija nometis zemē.

— Samaksājiet tam cilvēkam nomu, bet es parūpēšos, lai viņam no tās nebūtu nekāda labuma. Atceros tos laikus, kad šai zemē klājās citādi un kad es tādu necilvēku bez liekas runāšanas būtu varējis likt pakārt!

Sos vārdus Bils palaida gar ausīm, jo bija nejūtīgs pret visu, viņš redzēja tikai zeltu, un, pirms varēja atraut no tā skatienu un pacelt galvu, lai izpaustu savu bezgalīgo pateicību, svešais bija nozudis. Apjukušais zemnieks lūkojās visapkārt, meklēdams savu labdari, un beidzot viņam šķita, ka redz to jājam uz balta zirga labi tālu no ezera.

— O' Donagjū, O’ Donagjū, — sauca Bils, — labais, svētītais O' Donagjū! — un viņš skrēja, lēkādams kā bez prāta, lai parādītu Džudijai zeltu un ielīksmotu viņas sirdi ar labklājības un laimes izredzēm.

Otrajā dienā Bils devās pie nodokļu piedzinēja, nevis pazemīgi ar cepuri rokā, nodūris acis un ar trīcošiem ceļiem, bet droši un stalti kā vīrs, kas apzinās savu neatkarību.

— Kāpēc tu neņem cepuri nost, puis? Vai tu nezini, ka runā ar valsts ierēdni? — nodokļu piedzinējs prasīja.

— Es zinu, ka ar karali nerunāju, ser, — Bils atbildēja, — un es noņemu cepuri tikai to priekšā, kurus cienu un mīlu. Tā acs, kas redz visu, zina, ka es nejūtu ne cieņas, ne mīlestības pret nodokļu piedzinēju.

— Tu smerdeli! — iesaucās šī amatpersona, aiz dusmām par tik neparastu un negaidītu pretestību kozdama lūpās, — es tev izdzīšu šo nekaunību, neaizmirsti, ka man ir spēks rokā.

— Uz valsts rēķina, to es zinu, — atbildēja Bils, kas joprojām stāvēja ar cepuri galvā tik stingri, it kā būtu pats lords.

— Pag, pag, bet vai tev ir nauda? — jautāja ierēdnis. — Šodien ir nomas diena. Ja tur trūks kaut viena penija vai pienācīgo procentu, tad taisies laukā no fermas, pirms vēl nakts iestājusies, jo nevienu stundu ilgāk tu nedrīksti tur uzkavēties.

— Te ir jūsu nomas nauda, — Bils atbildēja ar aukstasinīgu balsi un seju, — labāk pārskaitiet to un izsniedziet man kvīti, ka esat saņēmis pilnos apmēros nomu un procentus, tas ir viss.

Ierēdnis uzmeta pārsteigtu skatienu zeltam, jo tas bija zelts — īstas ginejas, nevis netīras applūkātas papīra naudas zīmes, kuras derēja tikai, ko aizsmēķēt pīpi. Lai cik labprāt viņš būtu izputinājis nelaimīgo nomnieku, viņš saņēma naudu un izsniedza kvīti Bilam, kurš slāja projām, pilns lepnības kā kaķis uz savām ūsām.

Vēlāk, piegājis pie pults, ierēdnis vai prātu zaudēja, ieraudzījis novietotās naudas vietā piparkūku kaudzīti. Viņš ārdījās un lādējās, bet ko nu vairs; zelts bija pārvērties par piparkūkām, uz kurām bija iespiesta karaļa galva tapat kā uz ginejām, un Bilam bija kvīts kabatā; ierēdnis saprata, ka nav vērts kaut ko runāt par šo notikumu, jo viņu tikai izsmies.

Kopš tas reizes Bils Dūdijs kļuva bagāts; visi viņa pasākumi plauka, un viņš bieži svētīja to dienu, kad bija sastapies ar O' Donagjū, lielo valdnieku, kas dzīvo Kilernejas ezera dzīlēs.

MILŽA KĀPNES

Ceļā starp Pasedžu un Korķu ir kāda veca māja, ko sauc par Roneina sētu. To varēja viegli pazīt pēc daudzajiem skursteņiem un jumtgalēm, kas bija redzamas, skaties no kuras puses skatīdamies. Te bija tā vieta, kur saimniekoja Moriss Roneins un viņa sieva Margarita Golda. To var spriest vēl šobaltdien pēc lielas senlaicīga kamīna dzegas, uz kuras iegravētas viņu rokas. Viņi bija varen bagāts pāris, un viņu vienīgo dēlu sauca par Filipu — ne mazak ievērojamas personas kā paša Spānijas karaļa vārdā.

Tikko saodis šīs pasaules dzestro gaisu, bērns nošķaudījās, ko pilnīgi dabiski uztvēra kā labu pazīmi tam, ka

viņam ir skaidra galva; ātrums, ar kādu viņš mācījās, bija patiesi pārsteidzošs, jo pašā pirmajā dienā ābecei, ko viņam ielika rokās, viņš izplēsa lapu un saplosīja to kā lietu, kas nav viņa ievērības cienīga. Nav brīnums, ka tiklab tēvs, kā māte bija lepni uz savu mantinieku, kas izrādīja tik neapstrīdamas ģēnija vai, kā tai pusē mēdza teikt, ģēniņa pazīmes.

Tomēr kādu ritu māsters Fils, kas tolaik bija septiņus gadus vecs, bija pazudis, un neviens nevarēja pateikt, kas ar viņu noticis; saimes ļaudis tika izsūtīti gan jāšus, gan kājām uz visām pusēm viņu meklēt, bet atgriezās bez jebkādām vēstīm par zēnu, kura pazušana visumā bija galīgi neizprotama. Tika piedāvāta bagātīga atlīdzība, bet arī tā nesagādāja nekādu ziņu, un gadi gāja, bet misters un misis Roneini nesaņēma nekāda apmierinoša izskaidrojuma, kas noticis ar viņu pazudušo dēlu.

Tolaik Karigelinas tuvumā dzīvoja kāds Roberts Kel-lijs, pēc amata kalējs. Viņš bija tas, ko mēdz dēvēt par veiklu viru, un apkartnes puiši un meičas viņa spējas turēja augstā cieņā, jo neatkarīgi no zirgu apkalšanas, ko Roberts veica teicami, kā ari dzelzs arklu kalšanas, viņš skaidroja jaunu sieviešu sapņus, dziedāja viņu kāzās «Arturu O'Bredliju» [7] un bija tik labi piemērots cilvēks kristībās, ka vai puse visu apkārtnes iedzīvotāju aicināja viņu kūmās.

Un tad gadījās, ka Robins redzēja sapni, kurā viņam pašā pusnakts stundā parādījās jaunais Filips Roneins. Robiņam šķita, ka viņš redz zēnu uz skaista, balta zirga, un zēns pastāstīja, ka kļuvis par pāžu milzim Maho-nam Makmahonam, kurš viņu aiznesis un kura mājvieta atrodas pašā klintī.

— Septiņi gadi — mans kalpošanas laiks — ir jau apritējuši, Robiņ, — viņš sacīja, — un, ja tu šonakt mani atbrīvosi, es būšu tev pateicīgs uz mūžīgiem laikiem.

— Bet kā es zināšu, vai tas nav tikai sapnis? — iejautājās Robins, būdams pietiekami gudrs pat miegā.

— Paturi to par piemiņas zīmi, — zēns atbildēja, un reizē ar šiem vārdiem baltais zirgs pacēla pakaļkāju, lai dotu nabaga Robiņam tādu spērienu pa pieri, ka, iedomādamies sevi nosistu, kalējs ieaurojās tik skaļi, cik galva turēja, un pamodas, lādēdamies bez sava gala. Izrādījās, ka viņš atrodas gultā, bet uz pieres viņam bija belziena zīme, zirga pakava nospiedums, sarkans kā asins, un Robins Kellijs, kuru nekad nemulsināja citas personas sapņi, nesaprata, ko domāt par savējo.

Robins labi pazina Milža kāpnes — un patiešām, kurš tās nezina, kas zina ostu? Tās sastāv no milzīgiem klinšu bluķiem, kuri, sakrauti cits uz cita, kā pakāpienu rinda paceļas no visai dzijas dzelmes iepretim Karigmaho-nas stavajai kraujai. Tie gan labi piemēroti tādiem, kuru kājas ir pietiekami garas, lai pārkāptu pāri vidēji augstai mājai, vai kuriem jūdze ir tikai viens kāpiens, solis vai lēciens. Kā stāsta, tad šos varoņdarbus milzis Makmahons esot veicis Fina [8] slavas laikā un, pēc tautas ticējumiem, viņa mājoklis atrodoties kraujā, uz kuras pusi kāpnes veda.

Sapnis bija tā ietekmējis Robiņu, ka viņš nolēma pārbaudīt tā patiesību. Pirms došanās cejā viņam ienāca prātā, ka dzelzs lemesis nebūtu slikts ceļabiedrs, jo no pieredzes zināja, kas tas ir par satriecošu pārliecināšanas līdzekli. Robins ne reizi vien ar tā palīdzību pavisam vienkārši bija nokārtojis dažādas sīkas nesaskaņas, tāpēc, uzlicis lemesi uz pleca, viņš vakara dzestrumā soļoja cauri Vanaga ielejai uz Monkstaunas ciematu, kur dzīvoja viņa kūms, Toms Klensijs vārdā, kas, noklausījies Robiņa sapni, piesolīja viņam savu laivu un pat vēl piedāvājās palīdzēt to aizairēt līdz Milža kāpnēm.

Pēc pamatīgām vakariņām abi sēdās laivā. Bija jauka, rāma nakts, un laiva slīdēja diezgan ātri uz priekšu. Airu ritmiskā klaudzēšana, iztālēm atplūdusi jūrnieka dziesma un vēlīna ceļavīra balss Karigelū pārceltuvē bija vienīgās skaņas, kas pārtrauca klusumu uz zemes, jūras un debesīs. Paisums bija viņiem labvēlīgs, un jau pēc dažām minūtēm Robins un kūms atpūtās pie airiem Milža kāpņu tumšajā ēnā. Robins ziņkāri pētīja, kur varētu būt Milža pils ieeja, kas, kā stāsta, meklējama un atrodama tikai pusnaktī, bet nekur tādas ieejas neredzēja. Nepacietība bija atdzinusi viņu šeit pirms

laika, un, nogaidījis kādu brīdi neizsakāmi mokošā neziņa, Robīns nevarēja novaldīties, dusmās neuzsaucis savam biedram:

— Mēs nu gan esam divi muļķi, Tom Klensij, ka, paklausīdami sapnim, vispār ieradāmies te.

— Un kas tur vainīgs, ja ne tu pats? — Toms atteica.

Abi, tā runājot, pamanīja atvizam no klints blāvu

gaišumu, un pamazām klintī izveidojās karaļa pilij atbilstoša ieeja, kas atvērās gandrīz līdz ar ūdens līmeni. Viņi pievilka laivu taisni pretī ieejai, un Robins Kel-lijs, paķēris savu lemesi, ar stingru roku un bezbailīgu sirdi droši devās klintī iekšā. Ieeja bija atbaidoša un ērmīga, it kā izveidota no baigām un ķēmīgām sejām, kuras tik dīvaini bija savienotas, ka nevarēja pateikt, kur īsti viena sākās un otra beidzās: vienas zods izveidoja citas degunu, tas, kas šķita esam stinga un barga acs, tuvāk ieskatoties, kļuva par atplestu muti, bet cēlas pieres līnijas pārvērtās diženā, plīvojošā bārdā. Jo vairāk Robins vēroja šīs sejas, jo baismīgākas tās

kļuva, tāpēc ka seju gūzmas stingā izteiksme pauda mežonīgu nežēlību. Pametis mijkrēsli, kurā šie nenoteiktie veidojumi bija saskatāmi, viņš pa tumšu un līkumotu gaiteni devās tālāk, kamēr aiz viņa noskanēja dobjš un grandošs troksnis, it kā klints grasītos aizvērties un ierīt viņu dzīvu uz mūžīgiem laikiem. Tagad nabaga Robins patiešām juta bailes.

— Robiņ, Robiņ, — viņš sev teica, — ja tu biji tāds muļķis, ka te ieradies, tad kāda vilka pēc tu tagad kavējies?

Bet, tāpat kā pirmīt, līdzko viņš bija to izteicis, Robins ieraudzīja tālumā mirgojam uguntiņu kā zvaigzni pusnakts debesīs. Par atkāpšanos nebija ko domāt, jo gaitenī bija tik daudz līkumu un pagriezienu, ka bija maz izredžu rast ceļu atpakaļ. Tāpēc viņš devās uz priekšu gaismas stara virzienā un beidzot nonāca plašā kambari, kur no griestiem nokarājās lampa, kas bija viņu atvadijusi šurp. Iznākot no tik dziļas tumsas, šī viena lampa sniedza bagātīgu gaismu, lai Robins saskatītu vairākus milzu stāvus sēžam ap masīvu akmens galdu it kā nopietnās pārdomās. Mēmo klusumu netraucēja ne vārds. Galda galā sēdēja pats Makmahons, kura varenā bārda bija izlaidusi saknes un gadsimtu gaitā ieaugusi akmens plāksnē. Viņš bija pirmais, kas pamanīja Robiņu un, pēkšņi uztrūcies, izvilka garo bārdu no lielā klints gabala tādā steigā un ar tik pēkšņu rāvienu, ka akmens saplīsa tūkstoš gabalos.

— Ko tu te meklē? — viņš uzprasīja pērkona balsī.

— Es ierados, — Robins atbildēja, cik nu braši varēja, jo viņa sirds vai pamira krūtīs, — es ierados, — viņš teica, — lai pieprasītu Filipu Roneinu, kura kalpošanas laiks šonakt izbeidzas.

— Un kas tevi sūta? — jautāja milzis.

— Es nāku pats uz savu galvu, — Robins atbildēja.

— Tad tev vajag atrast viņu starp maniem pāžiem, — milzis sacīja, — un, ja tu izvēlēsies nepareizi, tava dzīvība ir paspēlēta. Seko man.

Viņš ieveda Robiņu plašā, spoži apgaismotā telpā, kur gar abām sienām rindā stāvēja skaisti zēni, visi ap septiņi gadi veci un visi vienādi ģērbti zaļās drānas.

— Tu drīksti ņemt līdz Filipu Roneinu, ja vēlies, —

Mahons teica, — tikai neaizmirsti, ka es izvēlei dodu tev tikai vienu reizi.

Robins bija pilnīgi apjucis, jo te bija simtiem bērnu, un viņam nebija skaidra priekšstata par meklējamo zēnu. Tomēr viņš it kā pavisam vienaldzīgi sojoja pa zāli Makmahonam līdzās, kaut arī milža platais dzelzs uzvalks uz katra soļa baismīgi klaudzēja, vēl skaļak nekā paša Robiņa veseris, dārdinot laktu.

Ne vārda nepārmijuši, viņi gandrīz jau bija nonākuši līdz rindas galam, kad Robins, redzēdams, ka vienīgā iespēja ir tikt draugos ar milzi, nolēma izmēģināt, ko var panākt ar dažiem laipniem vārdiem.

— Nabaga bērni izskatās tīri veselīgi, — viņš piezīmēja, — lai gan tik ilgi nav tikuši pie svaiga gaisa un debesu svētītās gaismas. Cik rūpīgi jūsu godība ir viņus audzinājusi!

— Ja, tas ir pareizi teikts, — milzis piekrita, — tāpēc sniedziet man savu roku, jo redzu, ka esat godīgs cilvēks, kaut arī tikai kalējs.

Robiņam jau no pirmā acu uzmetiena diezin kā vis nepatika milža prāvā roka, un tāpēc viņš pasniedza savu lemesi, kuru milzis sagrabis locīja uz visām pusēm kā kartupeļu lakstu. To redzot, visi bērni sāka skaļi smieties. Cauri viņu čalām Robins sadzirdēja saucam savu vārdu un sasprindzis uzlika roku uz pleca zēnam, kuru domāja dzirdējis saucam.

— Vai nu es dzīvoju, vai mirstu, bet tas ir jaunais Fils Roneins, — viņš teica.

— Tas ir Filips Roneins, laimīgais Filips Roneins, — sauca viņa biedri, un pēkšņi zālē kļuva tumšs. Bija dzirdama grandoņa un dīvaina kņada, bet Robins turēja cieši savu guvumu un atjēdzas pelēkajā rīta svīdumā Milža kāpņu augšgala ar zēnu rokās.

Robiņam bija milzums draugu, tāpēc valodas par viņa brīnumaino dēku ātri izplatījās. Pasedža, Monk-stauna, Karigelina — visa Kerikarihijas baronija bija pilna ar tām.

— Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, Robiņ, ka tas ir jaunais Fils Roneins, ko esi pārvedis mājās? — bija parastais jautājums, jo, kaut gan bija pagājuši septiņi gadi, zēns izskatījās tāds pats kā todien, kad bija pazudis. Viņš nebija kļuvis ne garāks augumā, ne vecāks pēc izskata un runāja par notikumiem, kas bija atgadījušies pirms viņa nozušanas, it kā nule būtu uzmodies no miega vai it kā viss būtu noticis vakardien.

— Vai esmu pārliecināts? Tas nu gan ir ērmīgs jautājums, — skanēja Robiņa parastā atbilde, — redzat, ka zēnam ir viņa mātes zilās acis un viņa tēva rudie mati, nemaz jau nerunājot par to smuko kārpiņu viņa de-guntiņa labajā pusē.

Lai nu kā iztaujāja Robiņu Kelliju, cienījamais Ro-neinu laulātais pāris nemaz nešaubījās, ka Kellijs no milža Makmahona varas atbrīvojis viņu bērnu, un atlīdzība, ar ko viņi Kelliju apbalvoja, atsvēra viņu pateicību.

Filips Roneins nodzīvoja līdz sirmam vecumam un līdz pat savai nāves dienai bija ievērojams ar izveicību misiņa un dzelzs apstrādāšanā, un ļaudis ticēja, ka šo mākslu viņš apguvis savos septiņos mācekļa gados pie milža Makmahona.

NOKMENIJAS TEIKA

Kurš īru vīrietis, sieviete vai bērns nav dzirdējuši par mūsu izdaudzināto Hibernijas Herkulesu, dižo un varonīgo Finu Makkoulu? Tāda nebūs no Skaidrā raga līdz Milža dambim, nedz ari no tā atpakaļ līdz Skaidrajam ragam. Un pie reizes Milža dambja pieminēšana noved mani tūliņ pie mana stāsta sākuma. Nu, tas tā gadījās, ka Fins un viņa milžu ģints radinieki strādāja pie dambja, lai uzceltu tiltu vai kaut ko vēl labāku — kārtīgu, pamatīgu braucamo ceļu uz Skotiju, un tad Fins, kas ļoti mīlēja savu sievu Unahu, ieņēmās galvā, ka viņam jāaiziet uz mājām, lai redzētu, kā nabaga sieviete jūtas viņa prombūtnē. Varat ticēt, ka Fins bija īstens īrs un gribēja nokļūt mājās vienīgi tādēļ, lai pārliecinātos, ka sieva jūtas ērti un omulīgi un galvenokārt — ka viņa mierīgi guļ nakti, jo viņš zināja, ka nabaga sieviete, arī kad viņš bija mājās, mēdza ciest no naktspamašām un lietuvēna, un mīlošais vīrs, kas pūlējās uzturēt sievu pie labas omas un veselības, — tādu, kāda viņa bija, kad abi tikko bija apprecējušies, ļoti bažījās. Viņš izrāva egli un, aplauzis tai saknes un

zarus, iztaisīja no tās ceļa spieķi un devās uz mājām pie Unahas.

Unaha vai, pareizāk sakot, Fins tolaik dzīvoja pašā Nokmenijas kalnā, tieši pretī savam paša brālēnam, sauktam Kalemoram, kurš — pus pakalns, pus kalns — slejas augšup pretējā pusē — dienvidaustrumu austru-mos, kā mēdz sacīt jūrnieki, kad grib paāzēt sauszemes iemītniekus.

Patiesība gan ir tāda, jo tas tik un tā nāks klajā, ka godavīra Fina pieķeršanās sievai, lai cik sirsnīga, tomēr nekādi nebija īstais iemesls viņa gājienam uz mājām. Tolaik dzīvoja kāds cits milzis, vārdā Kukulins — daži teica, ka viņš esot īrs, daži — ka skots, taču skots vai irs, ko tur galvu lauzīt, bet viņš bija īsts tīģeris. Neviens tā laika milzis nevarēja stāties viņam pretī, un viņš bija tik stiprs, ka visa zeme nodrebēja, kad viņš špetnās dusmās piecirta kāju. Viņa vārds un slava bija plaši pazīstami, un, kā stāsta, neviens mirstīgais nav

varējis uzveikt viņu kaujā. Vai nu šis stāsts ir patiess, vai ne, to es nemāku teikt, bet mēdza runāt, ka ar vienu dūres sitienu viņš saplacinājis zibeni un glabajis to kabatā kā plāceni, lai parādītu ienaidniekiem, kad tie grasījās uzsākt cīniņu ar viņu. Neapšaubāmi, viņš bija ikvienam Īrijas milzim devis bagātīgu mācību, izņemot tikai Finu Makkoulu, un nozvērējies pie Mollas Kelli-jas ābeces noslēpumainā satura, ka nekad nemetīs mieru, ne nakti, ne dienu, ne vasaru, ne ziemu, kamēr nesagādas Finam tos pašus priekus, ja vien izdosies viņu notvert. Taču Fins, kas, bez šaubām, jutās pietiekami liels gailis pats uz savas mēslu kaudzes, nepavisam neilgojās sastapties ar tādu milzi, kas var izsaukt jaunu zemestrīci vai, iededzies dusmās, saplacināt zibeni, tāpēc Fins, kad vien pagadījās dzirdēt baigo vēsti, ka Kukulins ir viņam uz pēdām, aizvien mētājās no vienas vietas uz otru, kas viņam nemaz goda nedarīja. Tas tad nu būtu īstenais ceļā došanās iemesls, lai gan Fins visu izskaidroja ar vēlēšanos satikties ar Unahu. un es neteikšu, ka tur nebūtu sava daļa patiesības klat. Tomēr ar visu mūsu cieņu jāatzīst, ka Finam bija uzbrukušas šīs karstās un pēkšņās ilgas pēc sievas, nabaga sievietes, kurai tik vārga veselība un kura vīra prombūtnē dzīvo tik vientuļa un noskumusi (tā viņš apgalvoja), tieši tad, kad paklīda valodas, ka Kukulins nāk uz dambi, lai mērotos spēkiem ar Finu.

Tātad, kā jau sacīju iepriekš, Fins izrāva egli un, nodrimelējis to par ceļa spieķi, devās ilgotajā ceļojumā pie savas dārgās Unahas Nokmenijas kalna galā.

Īstenībā, neslēpdami savas aizdomas, ļaudis tolaik ļoti brīnījās, kāpēc Fins izraudzījies tādu vējiem pieejamu vietu par savu mājokli, un viņi pat iedrīkstējās teikt Finam to acīs.

— Ko jūs gan domājāt, mister Makkoul, — viņi sacīja, — novietodams savu telti Nokmenijas kalna galā, kur jums nekad nav miera no vēja, diena vai nakts, ziema vai vasara, un kur jūs esat bieži spiests uzlikt savu naktscepuri,[9] vēl pirms domājat likties gulēt vai tā uz to pusi, un bez tam ir taču liela bēda ar ūdeni!

— Nu, — atteica Fins, — jau kopš tiem laikiem, kad es biju torņa augstumā, visi zināja, ka man gribas dabūt savā rīcībā labu ainavu, un, pie velna, kaimiņi, es nekur gan neatradīšu labāku ainavu par to, kāda paveras skatienam no Nokmenijas kalna gala! Un ūdeni es piegādāšu ar sūkni, un tik tiešām, līdzko dambis būs pabeigts, es ķeršos pie darba.

Tā nu drīzāk bija tāda prātošana, jo īstais iemesls apmesties Nokmenijas kalna galā bija nepieciešamība redzēt Kukulinu virzāmies uz Fina mājas pusi un iespēja pašam paturēt acīs viņa izrīkošanos citās Īrijas malās nekā — bet lai paliek, mēs nevēlamies būt pārāk stingri pret Finu. Viss, ko varam sacīt, ir, ka viņam vajadzēja vietas, no kuras varētu visu labi novērot — un, mūsu starpā runājot, viņam tās vajadzēja traki, jo, atskaitot Slivkrubu vai Slivdonardu, vai šo kalnu brālēnu Kalemoru, viņš nevarēja atrast jaukāku vai ērtāku apmešanās vietu mīļajā un saprātīgajā Alsteras provincē.

— Dievs palīdz visiem! — teica Fins labā omā, kad viņa godīgā seja parādījās paša nama durvīs.

— Ko, Fin, puis, tu esi sveiks ieradies mājās pie savas Unahas, mans dārgais trakuli? — Tad atskanēja tāds šmūksts, ka pat ezera ūdeņi kalna pakājē esot augstu uzmutuļojuši aiz prieka un labvēlības.

— Nudien, sveiks, — teica Fins, — un kā tev klājas, Unaha, kā tu pavadīji laiku, kamēr biju prom, manu brūklenīt?

— Cik jautri varēju — lēkādama kā salmu atraitne, kā teikts tai jaukajā dziesmiņā «Tairons krūmājā».

Fins labā omā nokrekšķinājās un no sirds pasmējās, lai parādītu, cik viņš priecīgs, ka sieva centusies uzjautrināties viņa prombūtnē.

— Un kas tevi atdzina tik ātri mājās, Fin? — viņa apvaicājās.

— Ak, mīlulīt, — Fins atteica, izmantodams atbildei vispiemērotākos vārdus, — nekas cits, tikai vistīrākā mīlestība un dziļākās jūtas pret tevi. Tu noteikti zini, ka ta ir patiesība, Unaha.

Fins pavadīja divas trīs laimīgas dienas kopā ar sievu un jutās visai omulīgi, ja neskaita bailes no Ku-kulina. Taču tās aizvien pieņēmās spēkā, un sieva nojauta, ka vīram kaut kas nomāc prātu. Ja sieviete gribēs izokšķerēt vai izdibināt kādu sava mīļā vīra noslēpumu, tad viņa to arī izdarīs. Fins šeit varēja noderēt par pierādījumu.

— Tas ir Kukulins, kas liek man bažīties, — viņš atzinās. — Kad tāds vīrs noskaišas un sāk spārdīties ar kājām, viņš sagāž juku jukām veselu pilsētu, un tas labi zināms, ka viņš var apturēt zibeni, jo allaž nēsā vienu līdz, saspiestu kā plāceni, lai parādītu katram, kas par to šaubās.

Runājot Fins iebāza īkšķi mutē, kā viņš vienmēr mēdza darīt, kad gribēja pareģot vai uzzināt kaut ko tādu, kas noticis viņa prombūtnē, un sieva, kas zināja, kāpēc viņš tā dara, ļoti mīļi sacīja:

— Fin, dārgais, es ceru, ka tu nesūkā īkšķi manis dēļ, mīļumiņ?

— Nē, — Fins atteica, — bet vispār es sūkāju gan īkšķi, atvaino.

— Jā, dārgumiņ, bet esi uzmanīgs un nesakod pirkstu līdz asinīm, — viņa brīdināja. — Ak, Fin, nedari tā, manu trakuli, nedari tā.

— Viņš nāk, — sauca Fins, — es redzu viņu aiz Dangenonas.

— Paldies dievam, dārgais! Bet kas viņš ir, vīriņ? Lai slavēts dievs!

— Tas lielībnieks Kukulins, — Fins atbildēja, — un es nezinu, kā tikšu ar viņu galā. Ja bēgšu projām, tad kritīšu kaunā, un es zinu, ka agri vai vēlu man būs jāsastopas ar viņu, mans īkšķis man to saka.

— Kad viņš būs klāt? — sieva jautāja.

— Rīt ap pulksten diviem, — Fins novaidējās.

— Nebēdājies tik daudz, manu trakuli, — Unaha sacīja, — paļaujies uz mani, un varbūt es tevi labāk izdabūšu ārā no šīs likstas neka tu pats ar sava īkšķa palīdzību.

Tas stipri nomierināja Fina sirdi, jo viņš zināja, ka Unaha ir ciešos draugos ar elfām un, patiesību sakot, Unahu pašu arī uzskatīja par elfu. Ja viņa tā arī bija, tad tomēr no labsirdīgajām, jo, kā runā, viņa visiem labu vien dalījusi.

Unahai bija māsa, vārdā Grenjua, kas dzīvoja iepretī, jau iepriekš minētā Kalemora virsotnē, un ši Grenjua bija apveltīta ar tādu pašu burvju spēku kā viņa pati. Skaistā ieleja starp abiem kalniem nebija platāka par trim vai četrām jūdzēm, tā ka vasaras vakaros Grenjua un Unaha daudzreiz omulīgi tērzēja viena ar otru katra sava kalna galā. Unaha nolēma šai gadījumā apspriesties ar māsu, kā labāk rīkoties grūtajā brīdī, kas neatvairāmi tuvojās.

— Grenjua,— viņa sauca, — vai tu esi mājās?

— Nē, — māsa atbildēja, — es lasu brūklenes Velna ielejā.

— Nāc augšā Kalemorā, apskaties visapkārt un pasaki mums, ko tu redzi.

— Ļoti labi, — Grenjua atbildēja pēc maza brītiņa,

— es esmu kalna galā.

— Ko tu redzi? — taujaja māsa.

— Lai dievs mums žēlīgs! — izsaucās Grenjua, — es redzu vislielāko milzi, kāds jebkad nācis augšup no Dangenonas.

— Nūjā, — Unaha teica, — tās jau ir mūsu briesmas Sis milzis ir dižais Kukulins, un viņš nāk šurp, lai ģērētu Finam ādu. Ko nu lai dara?

— Es viņu aicināšu apmeklēt Kalemoru, — Grenjua atbildēja, — lai atspirdzinātos, un varbūt tikmēr jūs ar Finu kaut ko izgudrosiet, ka tikt āra no likstas. Bet man nav daudz sviesta, — viņa turpināja, — tikai kāds pusducis muciņu, un, tā kā šovakar pie manis būs viesos vairāki milži un milzenes, tad es būtu tev pateicīga, Unaha, ja tu atsviestu man piecpadsmit vai sešpadsmit kubliņus vai pašu lielāko toveri, kāds tev ir, — tu man izdarīsi lielu pakalpojumu.

— No visas sirds un pat vēl vairāk, — atbildēja Unaha. — Patiešām, Grenjua, es jūtos liela parādniece tev par lavu laipnību, ka tu viņu aizturēsi, kamēr mēs apdomāsim, ko darīt, jo kas būs ar mums visiem, ja kaut kas notiks ar Finu, to nabaga vīru?

Viņa tūliņ paņēma lielāko sviesta toveri, kāds viņai bija — tas svēra apmēram tik daudz kā divi duči dzirnakmeņu, tā ka jūs varat viegli spriest, kāds tas izskatījās, — un uzsauca māsai:

— Grenjua, vai tu dzirdi? Es sviedīšu tev toveri, taisies, ka vari saķert to.

— Dzirdu, — atsaucās māsa, — met labi dūšīgi un uzmanies, ka nenokrīt par tuvu.

Unaha meta, bet aiz bažām par Finu un Kukulinu aizmirsa noskaitīt burvju vārdus, lai toveris lidotu augšup, un tāpēc Kalemora vietā, kā tika gaidīts, toveris nokrita pusceļā starp abiem kalniem, taisni Platā striegoņa malā Ogeras tuvumā.

— Lāsts pār tevi! — viņa iesaucās, — tu mani apkaunoji. Es tevi pārvērtīšu par pelēku akmeni. Guli tur kā liecinieks notikušajam, un lai nelaime piemeklē pirmo dzīvo cilvēku, kas kādreiz mēģinātu tevi pakustināt vai dauzīt.

Un patiešām, akmens gul vēl šobaltdien turpat, un tanī redzami četru pirkstu un īkšķa nospiedumi, taisni tā, ka tas mests no Unahas rokas.

— Nekas, — teica Grenjua, — es papūlēšos, cik pratīšu, lai labi uzņemtu Kukulinu. Ja kaut kas ies greizi, es došu viņam viršu viru, lai noiet sliktais gaiss, vai ozola mizu novārījumu, lai uzpūšas vēders, bet par visām lietām izdomā kādu plānu, kā Finam/ izkulties no likstas, citādi viņam gals klāt. Tu zini, ka tev jabūt attapīgai un jāsaņem visi prāti kopā, Unaha, jo, pēc manām domām, jums klāsies grūti, ja netiksiet galā ar Kukulinu.

Tad viņa sataisīja lielus dūmus kalna galā, iebāza pirkstus mutē un trīs reizes iesvilpās, un tad Kukulins zināja, ka viņš ielūgts viesos Kalemorā, jo šādā veidā īri kopš seniem laikiem paziņo visiem svešiniekiem un ceļiniekiem, ka viņus laipni lūdz ierasties un ņemt dalību visā, kas notiek.

Tikmēr Fins bija iegrimis dzijā grūtsirdībā un nezi-naja, ko darīt un kā vispār rīkoties. Nav šaubu, ka Kukulins bija nepatīkams viesis, un bez tam domas par jau minēto sasodīto «plāceni» galīgi saplacināja Fina dūšu. Lai cik viņš stiprs un drošs, kādas gan ir viņa izredzes cīņā pret vīru, kas parskaities ar kājas spērienu rada zemestrīces un saspiež zibeņus plāceņos? Ciņa nebija iespējama, un Fins nezināja, kā no tās izvairīties. Pa labi vai pa kreisi, atpakaļ vai priekšu — viņš nevarēja saprast, uz kurieni doties.

— Unaha, vai tu neko nevari darīt manā labā? — viņš jautāja. — Kur ir tava izdoma? Vai lai mani no-

ģērē kā trusīti tavu acu priekšā un mans vārds tiek likts kaunā un negodā, visai manai ģintij redzot, un es taču esmu pārākais starp viņiem? Kā lai cīnos ar šo kalnam līdzīgo vīru, šo milzu stabu starp zemestrīci un zibeni? Turklāt viņam plācenis kabatā, kas reiz bijis...

— Esi mierīgs, Fin, — Unaha atbildēja, — man patiešām kauns par tevi. Sēdi rāms. Iespējams, ka mēs viņu pamielosim ar tikpat labiem plāceņiem, kādus viņš nēsā sev līdz, lai tie būtu zibeņi vai kas cits. Ja es viņu nepamielošu ar tik lepnu ēdmaņu, kādu viņš sen nav baudījis, tad netici Unahai vairs nekad. Atstāj viņu manā ziņā un dari visu tā, kā es tev likšu.

Tas stipri vien atvieglināja Fina sirdi, jo galu galā viņš Joti pajāvās uz savu sievu, labi zinādams, ka Unaha jau agrāk izpestījusi viņu no dažādām ķibelēm. Tomēr pašreizējā bija lielāka par visām, bet nu Finam sāka rasties dūša un viņš atkal ķērās pie ēdiena kā parasts.

Unaha vispirms izstiepa deviņus vilnas pavedienus dažādās krāsās, jo viņa vienmēr tā darīja, lai atrastu labāko veidu vest galā kaut ko svarīgu, pie kā ķērusies. Pēc tam viņa savija pavedienus trīs šķiedrās, pa trim krāsām katrā, un vienu šķiedru aptina ap labo roku, otru ap krūtīm, trešo ap labo potīti, jo tad viņa zināja, ka nekas no pasāktā neizies greizi.

Tā visu sagatavojusi, viņa aizņēmās no kaimiņiem divdesmit vienu dzelzs pannu, ielika tās divdesmit vienā maizes klaipā, klaipus izcepa krāsnī parastā veidā un izcepušus salika bufetē. Tad viņa sasildīja lielu katlu jaunpiena, kamēr tas sadalījās biezpienā un sūkalās, un pamācīja Finu, kā rīkoties ar biezpienu, kad Kukulins ieradīsies. To visu izdarījusi, viņa apsēdās un vienā mierā gaidīja Kukulinu ierodamies nākamajā dienā ap pulksten diviem, — to Fins zināja, pasūkājis savu īkšķi. Jā, tā bija brīnumaina spēja, kas piemita Fina īkšķim, taču, par spīti visai gudrībai un saprātam, ko viņš no ta izsūca, tas nekad nebūtu viņam palīdzējis, ja viņam nebūtu bijusi tik attapīga sieva. Sai ziņā viņš bija stipri līdzīgs savam lielajam ienaidniekam Kukulinam, jo bija plaši zināms, ka Kukulina milzu spēks slēpjas viņa labās rokas vidējā pirkstā, un, ja viņam gadītos kādā nelaimīgā reizē pazaudēt to, viņš, par spīti savam milzu augumam, būtu parasts vidusmēra cilvēciņš.

Beidzot nākamajā dienā redzēja Kukulinu tuvojamies pa ieleju, un Unaha saprata, ka nu pienācis laiks rīkoties. Viņa mirklī pagādāja šūpuli, lika Finam iegulties tanī un apsegties.

— Tev vajag izlikties par sava paša bērnu, — viņa teica, — tāpēc guli rāmi un nesaki neko, bet dari, ko likšu.

Tas droši vien Finam stipri kremta sirdi — es domāju, tāda blēdīga iegulšanās šūpulī, bet viņš labi pazina Unahu, tāpēc, sapratis, ka nekas cits neatliek, ar visai bēdīgu seju ieritinājās un gulēja rāmi, kā Unaha bija vēlējusi.

Ap pulksten diviem, kā jau gaidīts, Kukulins bija klāt.

— Dievs palīdz visapkārt! — viņš sveicināja. — Vai šeit dzīvo dižais Fins Makkouls?

— Tik tiešām jā, krietnais vīrs, — Unaha atbildēja.

— Lai dievs ir ar jums, — vai neapsēdīsieties?

— Paldies jums, mem, — viņš apsēzdamies patencināja, — jūs esat misis Makkoula, man šķiet?

— Tā tas ir, — viņa atteica, — un es ceru, ka man nav iemesla kaunēties par savu vīru.

— Nē, nē, — milzis atsaucās, — par viņu runā kā par stiprāko un dūšīgāko vīru visā Īrijā, bet tomēr šeit ir vīrs, kas loti vēlas spēkoties ar viņu. Vai viņš ir mājās?

— Nav vis, — viņa atbildēja, — un, ja vien kāds vīrs atstājis māju, nāvīgi pārskaities, tad tas ir Fins. Izrādās, viņam sastāstīta pilna galva par kādu lielu plātausi, kādu milzi Kukulinu, kurš ieradies pie dambja viņu meklēt, un tā viņš aizdrāzās uz turieni, lai paspētu noķert šo Kukulinu. Tiesa, es ceru nabaga milža labā, ka Fins nesastaps viņu, jo, ja tas notiks, Fins mirklī samals nabagu miltos.

— Es esmu Kukulins, — milzis atsaucās, — un meklēju Finu veselu gadu apkārt, bet viņš allaž lasās projām no manis, un man nebūs miera ne nakti, ne dienu, kamēr nebūšu viņu dabūjis rokā.

Te nu Unaha sāka ska(i smieties, turklāt ar lielu nicināšanu, un paskatījās uz Kukulinu tā, it kā viņš būtu pundurītis.

— Vai jūs vispār esat redzējis Finu? — viņa prasīja pavisam citā balsī.

— Kā lai es būtu varējis? — Kukulins atbildēja,

— viņš vienmēr pacenties turēties tālāk no manis.

— Es jau tā domāju, — viņa sacīja, — es tā spriedu, un, ja gribat pieņemt manu padomu, jūs, nabaga zemes pīte, tad lūdziet dievu nakti un dienu, lai nekad Finu nesatiktu, jo es jums saku, tā būs nelaimīga diena, kad tas notiks. Bet jūs, manuprāt, arī jūtat, ka vējš iegriezies durvīs, un, tā kā Fina paša nav mājās, varbūt jūs būtu tik laipns un apgrieztu māju otrādi, jo Fins to vienmēr dara, kad ir šeit.

Tas pat Kukulinam bija pārsteigums, bet viņš tomēt piecēlās, trīs reizes nokrakšķināja labās rokas vidējo pirkstu, izgāja ārā un, aptvēris māju ar rokām, apgrieza to tā, kā Unaha vēlējās. Kad Fins to redzēja, viņš juta spiežamies ārā pa visām ādas porām zināmu mitrumu, ko nesauksim vārdā, bet Unaha, paļaudamās uz savu sievietes atjautību, nejutās ne par mata tiesu nobiedēta.

— Ja nu jūs esat tik laipns, — viņa sacīja, — varbūt jūs izdarītu mums vēl kādu pakalpojumu, ja jau Fina nav šeit, lai to paveiktu. Redziet, pēc šī ieilgušā sausuma mums ļoti trūkst ūdens. Fins stāstīja, ka te kaut kur zem klintīm kalna pakājē esot ļoti labs strūklavots, un viņš bija nodomājis pāršķelt šīs klintis, bet, padzirdējis par jums, pameta mājas tādās dusmās, ka šīs domas viņam izkrita no prata. Ja jūs papūlētos atrast šo vietu, es patiešām uzskatītu to par lielu laipnību no jūsu puses.

Viņa noveda Kukulinu lejā, lai parādītu avota vietu, kas toreiz bija viena vienīga klints. Brīdi nolūkojies uz to, Kukulins nokrakšķināja labās rokas vidējo pirkstu deviņas reizes un tad pieliecies izrava klintī ap četrsimt pēdas dziļu un ceturtdaļjūdzi garu aizu, kuru kopš tās reizes iesaukuši par Lamfordas ieleju. Šis varoņdarbs gandrīz izsita Unahu no sliedēm, bet ko gan nevar veikt sievietes saprats un aukstasinība?

— Nāciet nu iekšā, — viņa uzaicināja, — un iebaudiet kādu drusku no pieticīgā cienasta, ko mēs varam jums sniegt. Fins, kaut jūs abi esat ienaidnieki, būs pikts, ja nebūšu jūs viesmīlīgi uzņēmusi viņa namā, un patiešām, ja es to nedarīšu pat viņa prombūtnē, viņš nebūs mierā ar mani.

Viņa ieveda Kukulinu iekšā un, nolikusi viņa priekšā kādu pusduci jau minēto klaipu, vairākas bļodas ar sviestu, vārītu cūkas gurnu un kaudzi kāpostu, lūdza Kukulinu iebaudīt, — tas, kā jau zināms, notika labu laiku pirms kartupeļu ieviešanas. Kukulins, kurš, starp citu, bija tikpat rijīgs, cik varonīgs, iebāza vienu klaipu mutē, lai nokostu pamatīgu kumosu, kad Fins un Unaha apdulla no trokšņa, kas reizē atgādināja rēcienu un kaucienu.

— Elle un asinis! — viņš brēca. — Kas tas ir? Man izlūza divi zobi. Kas tā par maizi, ko jūs man iedevāt?

— Kas jums notika? — Unaha mierīgi apvaicājās.

— Notika! — milzis atbrēca. — Divi labākie zobi pagalam!

— Dīvaini, — viņa noteica, — tā ir Fina maize, vienīgā maize, ko viņš ēd, kad ir mājās, bet ak! es aizmirsu jums pateikt, ka to nevar ēst neviens cits kā vienīgi Fins un tas bērns šeit šūpulī. Es gan spriedu pēc jūsu uzstāšanas, ka neesat gluži zemē metams un varēsiet to saēst, bez tam negribēju aizvainot cilvēku, kas uzskata sevi par spējīgu cīnīties ar Finu. Te ir cits klaips — varbūt tas nebūs tik ciets kā iepriekšējais.

Kukulins tobrīd bija ne tikai izsalcis, bet galīgi izbadojies, tāpēc viņš ķērās pie nakamā klaipa, un tūlīt atskanēja divtik skaļš bļāviens kā pirmo reizi.

— Zibeņi un pērkoni, — viņš auroja, — pievāciet savu maizi, citādi man nepaliks neviena zoba mutē, jo nupat izlūza atkal divi!

— Krietnais vīrs, — Unaha atbildēja, — ja nevarat ēst šo maizi, tad pasakiet to rāmā garā un neuzmodiniet manu bērnu šūpulī. Re nu, viņš ir jau pamodies.

Fins nu savukārt izgrūda bļāvienu, un Kukulins bija pārsteigts, ka tāds mazulis, kas vēl guļ šūpulī, var tā brēkt.

— Māt, — Fins teica, — es esmu izsalcis, dod man kaut ko ēst.

Unaha pienāca un ielika viņam rokā plāceni, kurā nebija iecepta panna, un Fins, kura ēstgriba pa to laiku bija iekairināta, redzot notikušo, drīz vien to notiesāja. Kukulins bija kā zibeņa ķerts un klusībā pateicās savai labajai zvaigznei, ka viņam laimējies izvairīties no sastapšanās ar Finu, jo saprata, ka nav izredžu uzveikt vīru, kas ne vien pats var ēst tādu maizi, bet kuru arī viņa dēls, kas vēl guļ šūpulī, sakošļā kā nieku.

— Es gribētu uzmest acis tam zēnam šūpulī, — viņš sacīja Unahai, — jo man patiešām jāsaka: bērns, kas var tikt galā ar tādu barību, nevar būt nekāds sīkaliņš un nav viegli uzturams tukšā vasarā.

— Es jums viņu parādīšu ar lielāko prieku, — Unaha atbildēja, — celies augšā, lūdzams, un parādi šim pieklājīgajam mazajam vīriņam kaut ko tādu, kas nebūtu tava tēva Fina Makkoula necienīgs.

Fins, kas šai gadījumā bija saģērbts tā, lai pēc iespējas izskatītos pēc maza puikas, piecēlās un skaidri un gaiši uzprasīja Kukulinam:

— Vai tu esi stiprs?

— Pērkoņi un zibeņi, — izsaucās Kukulins, — kas par balsi tādam mazam knauķim!

— Vai tu esi stiprs? — Fins atkārtoja, — vai tu vari izspiest ūdeni no šī baltā akmens? — viņš prasīja, ielikdams akmeni Kukulinam rokā. Pēdējais spieda un spieda akmeni, bet bez panākumiem. Viņš bija varējis pāršķelt Lamfordas ielejas klinti un saplacināt zibeni, bet izspiest ūdeni no baltā akmens bija pāri viņa spēkiem. Fins blenza lielā nicināšanā, kā Kukulins pūlējās un spieda, spieda un pūlējās, kamēr aiz sasprindzinājumā kļuva pavisam melns sejā.

— Ak, tu esi nieks no vīra! — Fins teica. — Un tāds esot milzis! Dod šurp man to akmeni, un, kad es parādīšu, ko var izdarīt Fina mazais dēls, tad tu varēsi spriest, kas par viru ir mans tētis.

Fins paņēma akmeni un, veikli apmainījis to pret biezpiena piku, spieda to tikmēr, kamēr sūkalas, dzidras kā ūdens, saka tecēt no viņa saujas.

— Es kāpšu atpakaļ šūpulī, — viņš sacīja, — jo man kauns šķiest laiku ar tādiem, kas nespēj ēst mana tētes maizi vai izspiest ūdeni no akmens. Dieva vārds, tev labāk jālasās projām, pirms atgriežas tētis, jo, kad viņš grābs tevi ciet, no tevis putekļi vien pajuks.

Kukulins pēc visa redzētā bija tādās pašās domās; viņa ceļgali ļodzījās aiz bailēm, ka varētu ierasties Fins, tāpēc viņš steidzās atvadīties un iegalvot Unahai, ka kopš šīs dienas negrib vairs ne dzirdēt, ne redzēt viņas vīru.

— Es godīgi atzīstos, ka, lai cik stiprs esmu, tomēr nevaru viņam līdzināties; pasakiet, ka vairīšos no viņa kā no mēra un, kamēr vien dzīvoju, nerādīšos vairs šai pusē.

Tikmēr Fins bija iekāpis šūpulī un mierīgi gulēja, kamēr sirds viņam aiz priekiem kāpa vai pa muti laukā, jo Kukulins dzīrās doties projām, neatklājis tos jokus, kas ar viņu tika dzīti.

— Tā ir jūsu laime, — Unaha sacīja, — ka Fins netrāpījās mājās, jo viņš būtu jūs saplosījis sīkos gabaliņos.

— Es to ticu, — Kukulins piekrita, — velns vien zina, kas no manis būtu pāri palicis, taču, pirms eju, ļaujiet man pataustīt, kas tie puikam ir par zobiem, ka viņš var ēst šito dzelzs maizi? — un viņš norādīja uz klaipu.

— Ar lielāko prieku, — Unaha teica, — tikai jums vajadzēs iebāzt pirkstu labi tālu viņa mutē, jo zobi ir krietni dziļi.

Kukulins bija pārsteigts, atrodot tik mazam bērnam tādus spēcīgus dzerokļus, bet vēl vairāk viņš bija pārsteigts, kad, izvilcis roku no Fina mutes, atklāja, ka pazaudējis taisni to pirkstu, kurā slēpjas viss viņa spēks. Milzis skaļi ievaidējās un aiz šausmām un nespēka pakrita pie zemes. Tieši to Fins bija vēlējies, jo nu viņš zināja, ka stiprākais un negantākais ienaidnieks tagad ir pilnīgi viņa varā. Fins tūliņ izlēca no šūpuļa, un pēc dažiem mirkļiem dižais Kukulins, kas tik ilgi bija šausminājis viņu un viņa piekritējus, bija pagalam. Tā Fins ar savas sievas Unahas asprātības un izdomas palīdzību beidzot pārspēja savu ienaidnieku ar kara viltību, ko nekad nebūtu izdarījis ar spēku; un tas arī ir pierādīts, ka sievietes, lai gan tās ieved mūs daudzās un nepatīkamas likstās, tomēr dažreiz ar panākumiem paglābj mūs no citām, kas ir ne mazāk ļaunas.

STĀSTS PAR KONU EDU VAI PAR ERNA EZERA ZELTA ĀBOLIEM

Pirms daudziem, daudziem gadiem, kad Innis Fodhla [10] rietumu novadiem vēl nebija nekāda pieņemta nosaukuma un tos parasti dēvēja viena vai otra valdnieka vārdā, kamēr tie atradās zem viņa sceptera, pār šo svētās salas daļu valdīja kāds stiprs karalis. Viņš bija dižens karotājs, un neviens nevarēja ne sacensties ar viņu uz sauszemes vai juras, ne ari apstrīdēt viņa tiesības uz iekarotu zemi. Lielais rietumu valdnieks bija neierobežots noteicējs par apgabalu no Retlinas salas līdz Šenonas grīvai gar jūru un tiktāl, cik sniedzās zemes mirdzošā strēle. Šis senlaiku rietumu karalis, kura vārds bija Kons, bija tikpat labs, cik slavens, un tauta viņu karsti mīlēja. Viņa sieva bija britu princese un tika tāpat mīlēta un godāta, jo bija karaļa vērta jebkurā ziņā, un, ja kāda laba īpašība trūka vienam, tad otrs noteikti šo iztrūkumu atsvēra.

Bija skaidri redzams, ka pati debess gādā par tikumīgu cilvēku panākumiem dzīvē, jo viņu valdīšanas laikā tīrumi deva bagātīgu ražu, dārzi nesa deviņkārt vairāk augļu nekā parasti, upes, ezeri un jūra ap salu bija vislabako zivju pārpilni, ganāmpulki vairojās neparasti ātri, govis un aitas deva tauku pienu tādā pārpilnībā, ka tas straumēm plūda pa ganībām un vagas un iedobes allaž bija pilnas ar raudzētu pienu. Visu šo svētību debess bagātīgi izlēja pār novadiem, kuri atradās zem žēlsirdīgā un taisnīgā Kona sceptera, tā atzīdama par pareizu viņa valdīšanas veidu un virzienu. Saprotams, ka pavalstnieki, kas pakļāvās šim dižajam un labajam valdniekam, bija paši laimīgākie ļaudis uz visas plašās zemeslodes. Viņa un viņa dēla un pēcnācēja valdīšanas laikā citas tautas iedēvēja Īriju par «laimīgo rietumu salu».

Kons Mors un viņa labā karaliene Eda valdīja daudz gadu slavā un godā; dievs bija viņus apsvētījis ar vienu vienīgu dēlu, ko viņi nosauca abu vārdā par Konu Edu, jo druīdu * priesteri, viņam dzimstot, bija pareģojuši, ka viņš mantos abu vecāku labās īpašības. Jaunajam princim pieaugot, aizvien spēcīgāk izpaudās viņa pievilcīgās un cēlās garīgās īpašības, tāpat viņa lielais miesīgais spēks un vīrišķība. Viņš bija savu vecāku elks un savas tautas lepnums, viņu mīlēja un godāja tā, ka ne princis vai lords, ne ari vienkāršie ļaudis vairs nezvērēja pie saules, mēness, zvaigznēm vai dabas spēkiem, bet pie Kona Edas galvas. Šim slavas pilnajam rīta cēlienam bija lemts satumst, jo labā karaliene Eda pēkšņi un smagi saslima un pēc dažām dienām nomira, tā iegrūzdama savu laulāto draugu, dēlu un visu tautu bēdu un ciešanu bezdibenī, no kura tiem bija grūti izkļūt.

Labais karalis un viņa pavalstnieki sēroja pēc karalienes gadu un vienu dienu, un pēc šī laika notecēšanas Kons Mors, nelabprāt pakļaujoties savu druīdu un padomnieku ieteikumam, apņēma par sievu augstāka druīdu priestera meitu. Jaunā karaliene par lielu gandarījumu saviem pavalstniekiem vairākus gadus likās ejam labās Edas pēdās. Taču, laidusi šai laikā pasaulē vairākus bērnus un nopratusi, ka Kons Eda ir karaļa mīlulis un pavalstnieku luteklis, viņa nekļūdīgi secināja, ka pēc karaļa atkāpšanās troni mantos Kons Eda, bet viņas pašas dēls droši vien tiks izslēgts no troņa mantošanas tiesībām. Šīs domas druīda meitā iesvēla tādu naidu un iekveldināja tādu greizsirdību pret padēlu, ka viņa savā prātā nolēma neatstāt neko neizmēģinātu, kas stāvēja viņas spēkos, lai panāktu prinča nāvi vai izraidīšanu trimdā. Viņa sāka izlaist ļaunas valodas par princi, bet, tā kā viņš stāvēja pāri jebkurām aizdomām, tad karalis tikai pasmējās par šo karalienes vājību, un tautas atbalstītie lielie dižcilšī un augstmaņi visas šādas baumas noteikti atspēkoja, kamēr pats princis panesa šos pārbaudījumus ar vislielāko pacietību un vienmēr atmaksāja karalienei par viņas negodīgo un ļaunprātīgo rīcību ar krietniem un labiem darbiem. Kad karaliene redzēja, ka ar nepatiesajām valodām tā Konam Edam nespēj nodarīt nekādu pārestību, viņas naidam pret padēlu vairs nebija robežu. Tad viņa ķērās pie pēdējā līdzekļa un nolēma apspriesties ar savu putnu kopēju, kas bija pazīstama burve.

Domāts, darīts; rītam austot, karaliene ieradās putnu kopējas namiņā un atklāja savu raižu cēloni.

— Es nevaru sniegt tev nekādu palīdzību, — putnu kopēja atbildēja, — iekams tu nebūsi nosaukusi atlīdzību, ko man sniegsi.

— Kādu atlīdzību tu prasi? — karaliene nepacietīgi jautāja.

— Es prasu tādu atlīdzību, — burve teica, — piepildi manas rokas līkumu ar vilnu un pieber ar skaidriem kviešu graudiem caurumu, ko es izurbšu.

— Tu tūliņ saņemsi prasīto atlīdzību, — karaliene nosolījās. Tad burve nostājās sava namiņa durvīs un, iespriedusi roku sānos, lika cauri rokas līkumam kalpiem sviest istabā vilnu un ātrāk nemest mieru, kamēr istaba nebūs pilna. Pēc tam burve uzkāpa uz sava brāļa nama jumta, izurba jumtā ar spieķi caurumu un lika bērt pa to iekša skaidrus kviešu graudus, kamēr namiņš bija pilns lidz pašam jumtam un nevienam graudam tur vairs nebija vietas.

— Tagad, kad esi atlīdzibu saņēmusi, pasaki man, kā varu sasniegt savu mērķi, — karaliene sacīja.

— Ņem šo šaha galdiņu un figūras un uzaicini princi izspēlēt partiju; pirmo tu laimēsi. Norunā ar viņu tā, ka uzveicējs var uzstādīt jebkuras prasības zaudētājam. Kad tu uzveiksi, pavēli princim, nepaklausības gadījumā piedraudot ar trimdu, lai viņš gada un vienas dienas laikā pagādā tev trīs zelta ābolus, melno kumeļu un burvju suni Seimeru, kas pieder Firbolgu cilts karalim, kurš valda Erna ezera. Pēdējās divas mantas ir tik dārgas un tik labi apsargātas, ka princis pats ar savu spēku tās nekad neiegūs un, ja pārsteidzīgi mēģinās tikt pie tām, tad pazaudēs dzīvību.

Karaliene bija ļoti priecīga par padomu un, nezaudēdama laiku, aicināja Konu Edu izspēlēt partiju šaha uz burves minētajiem noteikumiem. Pirmo partiju viņa laimēja, kā jau burve bija pareģojusi, bet viņas vēlēšanās dabūt princi pilnīgi savā varā bija tik liela, ka viņa nenovaldījās un uzaicināja princi izspēlēt vēl vienu partiju, ko viņa sev par brīnumu un pazemojumu zaudēja.

— Tā kā jūs laimējāt pirmo partiju, — princis sacīja,

— tad jums tiesības izsacīt pirmajai savu prasību.

— Mana prasība ir šāda, — karaliene teica, — atnes gada un vienas dienas laikā trīs zelta ābolus, kas aug Firbolgu cilts karaja dārzā Erna ezerā, un atved melno kurnēju un burvju suni Seimeru, kas pieder tam pašam karalim. Ja tas tev neizdosies, tad tev jādodas trimdā un tu nedrīksti atgriezties, ja negribi zaudēt galvu un dzīvību.

— Esmu ar mieru, — princis piekrita. — Mana prasība ir tāda: jums jāsēž tur tā torņa galā, kamēr es atgriežos, un jāpārtiek vienīgi no skaidriem kviešu graudiem, cik varat uzdurt uz sava dunča smailes; ja es pēc gada un vienas dienas neatgriezīšos, tad jūs varat pilnīgi mierīgi nākt lejā.

Kons Eda bija stipri noraizējies, domājot par sarežģīto un bīstamo uzdevumu, un, labi zinādams, ka priekšā garš cejš, tūdaļ sāka posties, bet vispirms ar gandarījumu noskatījās, kā pamāte uzkāpa torņa gala, kur viņai vajadzēja palikt vasaras tveicīgajā saulē un ziemas vēju brāzmās vismaz gadu un vienu dienu.

Kons Eda saprata, ka ar cilvēka spēku nepietiks, lai iegūtu melno kumeļu un burvju suni, tāpēc nolēma iepriekš apspriesties ar savu draugu, lielo druīdu Finu Danu no Slavbanas. Kad Kons Eda ieradās druīda mītnē, viņu uzņēma sirsnīgā draudzībā, pasniedzot parasto apsveikuma malku, bet, kad viņš apsēdās, tika ienests silts ūdens un nomazgātas kājas, tā ka garā ceļojuma radītais nogurums pagaisa. Druīds, atspirdzinājis princi ar svaigāko ēdienu un vecāko vīnu, apjautājās pēc apciemojuma iemesla un it sevišķi pēc skumju cēloņa, jo princis izskatījās ārkārtīgi nomākts. Kons Eda izstāstīja draugam visu par norunu ar pamāti no sākuma līdz beigām.

— Vai tu vari dot man padomu? — jautāja sagrauztais princis.

— Es, protams, nevaru tev tūdaļ nekādu padomu dot, — druīds atbildēja, — bet rīt, saulei lecot, es došos uz savu zaļo pļavu un ar savu druīdu zinšu palīdzību uzzināšu, kā tev līdzēt.

Nakošajā rītā, saulei lecot, druīds devās uz zaļo p|avu un lūdza padomu savam dievam. Pārnācis viņš pasauca Konu Edu nomaļus un uzrunāja viņu tā:

— Mans dārgais dēls, es noskaidroju, ka tev pildāma

nežēlīga un gandrīz nepiepildāma prasība, kuras mērķis ir tava bojā eja; neviena cita dzīva dvēsele zemes virsū nevarēja dot karalienei tādu padomu kā vienīgi no Koriba ezera nākusī putnu kopēja, Erna ezera valdnieka Firbolga māsa, kura patlaban ir lielākā druīdu priesteriene Īrijā. Ne manos, ne ari manis pielūgtās dievības spēkos nav iejaukties šai lietā tev par labu, bet dodies taisnā ceļā uz Slibmisu un lūdz padomu putnam ar cilvēka galvu, un, ja vien ir kāda iespēja tev palīdzēt, putns var to atklāt, jo visā rietumu pasaulē nekas tā netiek cildināts kā viņš, tāpēc ka viņš zina visu, kas pagājis, visu, kas ir un pastāv tagad, un visu, kas būs un pastāvēs nākotnē. Ir grūti atrast putna apmešanās vietu un vēl grūtāk saņemt no viņa atbildi, bet to es pacentīšos nokārtot. Tas tad nu ir viss, ko varu darīt tavā labā.

Tad augstākais druīdu priesteris pamācīja princi:

— Ņem šo mazo pinkaino zirdziņu un tūdaļ sēdies tam mugurā, jo nākamajās trijās dienās putns būs redzams, un zirdziņš novedīs tevi pie viņa apmešanas vietas. Bet, ja putns atteiksies atbildēt uz taviem jautājumiem, ņem šo dārgakmeni un dāvā to putnam, tad vairs nevar būt nekādu lielu šaubu, ka viņš sniegs tev vajadzīgo atbildi.

Princis no visas sirds pateicās druīdam un, apseglojis pinkaino zirdziņu, nekavējoties sēdās tam mugurā. Paņēmis druīda pasniegto dārgakmeni, viņš atvadījās un uzsāka ceļojumu, ļaudams, kā bija mācīts, pavadai brīvi nokarāties uz zirga kakla, tā ka zirgs varēja pats izvēlēties ceļu.

Būtu pārāk garš stāsts, ja gribētu minēt neskaitāmās dēkas, kādas pieredzēja princis ar pinkaino zirdziņu, kurš bija apveltīts ar neparastu spēju runāt.

Noteiktajā laikā sasniedzis dīvainā putna slēptuvi un iedevis tam dārgakmeni, kā Fins Dana bija mācījis, princis apjautājās, kā vislabāk iespējams izpildīt doto solījumu. Putns, paķēris dārglietu knābī, aizlidoja gabaliņu tālāk uz neaizsniedzamu klinti un, nometies tur, uzrunāja princi skaļā, ķērkstošā cilvēka balsī:

— Kon Eda, Kruahanas karaļa dēls, izkustini no vietas akmeni zem savas labās kājas, paņem dzelzs bumbiņu un kausu, kas zem ta atrodas, kāp zirgam mugurā,

laid, lai bumbiņa ripo pa priekšu, un visu pārējo, kas darāms tālāk, pateiks tavs zirgs.

To sacījis, putns mirklī aizlidoja.

Kons Eda rūpīgi centās izdarīt visu, kā putns bija norādījis. Putna minētājā vietā viņš atrada dzelzs bumbu un kausu, paņēma tos, uzkāpa zirgā un nometa bumbu sev priekšā zemē. Bumbiņa vienmērīgi ritēja uz priekšu un pinkainais zirdziņš sekoja tai, kamēr viņi sasniedza Erna ezera krastu. Te bumba ieritēja ūdenī un nozuda.

— Kāp zemē, — teica apburtais zirgs, — iebāz roku man ausi un izņem no turienes pudelīti ar balzamu un pītu groziņu; tad steigšus sēsties man mugurā, jo nu sāksies lielās briesmas un grūtības.

Kons Eda, allaž klausīdams apburtā ponija laipnajiem norādījumiem, izdarīja visu, kā mācīts. Izņēmis no zirdziņa auss pudelīti un groziņu, viņš sēdās seglos un turpināja ceļu, pie kam ezera ūdens pletās kā gaiss virs viņa galvas. Kad viņš iejāja ezerā, bumbiņa para-dījās atkal un ritēja tālāk, līdz sasniedza joslu, ko šķērsoja triju briesmīgu čūsku apsargāts dambis; riebekļu šņākšana bija dzirdama jau iztālēm, bet viņu atplestas rīkles un baismīgie ilkņi varēja nobiedēt pašu drosmīgāko sirdi.

— Tagad, — sacīja zirgs, — atdari groziņu, izņem no tā gaļu un met katrai čūskai rīklē, un tad turies seglos, cik labi proti, lai mēs varam tikt garām šiem apburtajiem briesmoņiem. Ja tu nekļūdīgi ikvienam iemetīsi viņa devu rīklē, mēs tiksim laimīgi garām, citādi esam pagalam.

Kons Eda trāpīgi iemeta gaļas gabalus katrai čūskai rīklē.

— Svētība un uzvara, — noteica apburtais zirgs,

— tu esi jauneklis, ko gaida veiksme un labklājība.

Un, teicis šos vārdus, zirdziņš palēcās un vienā lēcienā tika pāri čūsku apsargātajai upei un braslam, un vēl septiņus jardus tālāk.

— Vai tu vēl turies seglos, princi Kon Eda? — zirgs apvaicājās.

— Man vajadzēja tikai pusi manas izveicības, lai noturētos, — Kons Eda atbildēja.

— Tu esi princis, kas pelnījis uzvaru, — ponijs sacīja, — vienas briesmas ir aiz muguras, bet divas vēl paliek.

Viņi sekoja bumbiņai, kamēr ieraudzīja lielu kalnu, kas liesmoja vienās ugunīs.

— Saturies, jo nu būs otrs bīstams lēciens, — zirgs brīdināja.

Bailēs trīcēdams, princis neko neatbildēja, bet turējās seglos tik stingri, cik vien lielās briesmas ļāva. Nākošajā mirklī zirgs pacēlās gaisā un pāršāvās kā bulta pāri degošajam kalnam.

— Vai tu vēl esi dzīvs, Kon Eda, Kona Mora dēls? — jautāja uzticamais zirgs.

— Dzīvs gan esmu, bet ne vairāk, jo esmu stipri apsvilis, — princis atbildēja.

— Ja esi dzīvs, tad esmu pārliecināts, ka tev lemti pārdabiski panākumi un svētība, — sacīja druīdu zirgs.

— Mūsu lielākās briesmas ir aiz muguras, un ir cerības, ka tiksim galā arī ar nākamajām un pēdējām briesmām.

Pēc brīža uzticamais zirgs uzrunāja Konu Edu:

— Kāp zemē un apzied savas brūces ar balzamu no pudelītes.

Princis tūdaļ paklausīja padomdevējam un, līdzko bija apziedis brūces ar balzamu, kļuva atkal spirgts un vesels kā iepriekš. Pēc tam Kons Eda atkal sēdās zirgā un, sekojot bumbiņai, viņi drīz vien ieraudzīja augstu mūru apjoztu pilsētu. Vienīgos redzamos vārtus neapsargāja vis bruņoti viri, bet divi torņi. Tie meta liesmas, ko varēja redzēt jau pa gabalu.

— Tagad kāp zemē, — teica zirgs, — izņem no manas otras auss nazīti, nokauj mani, novelc ādu un ietinies tanī. Tad tu tiksi pa vārtiem iekšā netraucēts un neskarts. Kad būsi ticis iekšā, varēsi ārā nākt pēc patikas, jo, kas vienreiz ticis pa vārtiem iekšā, tam briesmas vairs nedraud, tas var iet un nākt, kad vien vēlas. Tagad nu ļauj man pateikt, kādu atlīdzību prasu. Iegājis pa vārtiem, griezies tūdaļ atpakaļ un aizdzen maitas putnus, kas būs saskrējuši pie manām miesām, uzlej tām kādu lāsīti no brīnumainā balzama, ja pudelītē būs kaut cik palicis, lai pasargātu tās no satrūdēšanas. Kad man par piemiņu esi to izdarījis, izroc bedri, ja tas tevi pārāk neapgrūtina, un iemet tanī manas atliekas.

— Mans visucēlais zirgs, — Kons Eda sacīja, — tā kā tu esi bijis man tik uzticams un arī uz priekšu būtu izdarījis man visādus pakalpojumus, es uzskatu, ka šāds priekšlikums apvaino mani kā vīru un ir pilnīgi pretrunā ar manu garu, kas spēj izjust pateicības vērtību, nemaz nerunājot par to, ko jūtu kā princis. Un kā princis es saku: lai nāk kas nākdams, lai nāk nāve savā visbaigākajā un draudīgākajā izskatā — es nekad neupurēšu draugus savu interešu labā. Zvēru pie saviem kara ieročiem, ka drīzāk esmu gatavs saņemt pašu ļaunāko, pat nāvi, nekā pārkāpt cilvēcības, goda un draudzības likumus! Kā tu vari ieteikt tādu upuri!

— Nieki, neliecies par to ne zinis; dari, kā es teicu, un viss būs labi.

— Nekad, nekad! — princis izsaucās.

— Labi, lielā rietumu valdnieka dēls, — zirgs noteica bēdīgā balsī, — ja tu tagad neklausīsi manam padomam, es tev saku — mēs abi iesim bojā un nekad vairs neredzēsimies; taču, ja tu rīkosies pēc mana padoma, viss beigsies daudz laimīgāk un patīkamāk, nekā vari iedomāties. Līdz šim neesmu tevi maldinājis, un, ja to neesmu darījis, tad kāda tev vajadzība apšaubīt

manu padomu vissvarīgāko daļu? Izpildi visu, ko tev liku, citādi tu sagādāsi man ļaunāku likteni par nāvi. Un vēl varu tev teikt — ja paliksi pie savas apņemšanās, mēs šķirsimies uz mūžīgiem laikiem.

Kad princis redzēja, ka cildenais zirgs nav atrunājams no sava nodoma, viņš negribīgi izņēma nazi no kustoņa auss un ar nedrošu un trīcošu roku mēģināja virzīt ieroci pret zirga kaklu. Kona Edas acis bija asaru pilnas, bet, līdzko viņš bija notēmējis druīdu nazi pret krietnā zirga kaklu, ierocis, it ka burvju spēka vadīts, iedūrās dzīvnieka kaklā. Vienā mirklī slepkavības darbs bija padarīts, un cēlais zirgs pakrita pie prinča kājām. Ieraudzījis viņu kritušu no savas rokas, princis metās pie zemes un raudāja, kamēr zaudēja samaņu. Atžilbis viņš saprata, ka zirgs ir pilnīgi pagalam, un, tā kā nebija cerību to atdzīvināt, tad apsvēra, ka pats prātīgākais ir pieņemt doto padomu. Pēc ilgām bažām un dāsniem asaru plūdiem viņš mēģināja zirgam novilkt ādu; tas izdevās dažās minūtēs. Novilcis nedzīvajam ķermenim ādu, viņš mirkļa apjukumā ietinās tanī, kā nemaņā devās uz diženo pilsētu un bez grūtībām un šķēršļiem iegāja' tanī. Viņu pārsteidza lielais ļaužu daudzums un ārkārtīgā greznība. Taču pilsētas skaistums, diženums un bagātība nevaldzināja Konu Edu, jo domas par ciesto zaudējumu — mīļoto zirgu — ņēma virsroku pār visām citām laicīgām izjūtām.

Diezin vai Kons Eda bija atgājis vairāk par piecdesmit soļiem no vārtiem, kad viņam iešāvās prātā mīļotā apburtā zirga pēdējais lūgums, mudinot atgriezties un izpildīt pēdējo svinīgo piekodinājumu. Nonākot pie vietas, kur gulēja mīļotā zirga atliekas, viņš ieraudzīja atbaidošu skatu: kraukļi un citi maitas putni plosīja un rija dārgā zirdziņa miesas. Aši aizdzinis putnus, viņš atvēra mazo balzama pudelīti un izdarīja pēdējo mīlestības darbu, iesvaidīdams sakropļotās atliekas ar brīnumaino šķidrumu. Iedarbīgais balzams tikko bija skāris nedzīvo miesu, kad, Konam Edam par brīnumu, tā sāka dīvaini pārvērsties, un pāris mirkļos, viņam par neizsakāmu pārsteigumu un prieku, no tās izveidojās visskaistākais un dižciltīgākais jauneklis, kādu vien var iedomāties. Jauneklis slēdza princi apkampienos, apbēra ar skūpstiem un slacināja ar līksmes asarām. Kad viens atžilba no prieka, bet otrs — no pārsteiguma, svešais jauneklis uzrunāja princi:

— Viscēlākais un varonīgākais princi, tu esi pats labākais, ko manas acis jebkad redzējušas, un es esmu laimīgākais radījums starp dzīvajiem, ka sastapu tevi! Esmu tavs pinkainais, apburtais zirdziņš, tikai šoreiz savā īstajā veidā! Esmu šās pilsētas valdnieka brālis, un tas bija Jaunais drulds Fins Dana, kas mani tik ilgi turēja verdzībā, bet viņš bija spiests mani atdot, kad tu ieradies pēc padoma, jo reizē ar to mans pienākums bija veikts, taču es nevarēju atgūt agrāko veidu un izskatu, iekams tu nebiji izpildījis manu lūgumu. Tā bija mana māsa, kas uzskubināja karalieni, tavu pamāti, sūtīt tevi meklēt melno zirgu un burvju suni, kas pieder manam brālim. Vari ticēt, ka mana māsa ij nedomāja darīt tev Jaunu, drīzāk gan viņa vēlēja tev labu, kā tu vēlāk pārliecināsies. Ja viņa būtu pret tevi nelabvēlīgi noskaņota, tad būtu varējusi panākt tavu bojā eju bez jebkādām pūlēm. īsi sakot, viņa gribēja atbrīvot tevi no visām tālākajām briesmām un likstām un ar tavas izveicības palīdzību atpestīt mani no maniem nepielūdzamajiem ienaidniekiem. Nāc man līdz, mans draugs un atbrīvotāj. Tiklab melnais zirgs, kā ar pārdabisku spēku apveltītais suns un zelta āboli piederēs tev, un tu tiksi sirsnīgi uzņemts mana brāļa pajumtē, jo esi pelnījis to visu un vēl daudz vairāk.

Līksme un sajūsma bija abpusēja; viņi nešķieda laiku liekos laimes vēlējumos, bet devās uz Erna ezera valdnieka karalisko mītni. Karalis un augstmaņi bija ļoti priecīgi, viņus ieraugot. Kad karalis uzzināja par Kona Edas apciemojuma nolūku, viņš bija ar mieru dot Konam Edam melno zirgu, suni Seimeru un trīs veselības ābolus no sava dārza, vienīgi pieprasīja, lai princis, kamēr pienāks laiks doties atceļā, viesotos_ šeit. Kons Eda, paklausot draugu lūgumam, palika Erna ezera valdnieka Firbolga karaliskajā mītnē un nodevās visjaukākajām un aizraujošākajām izpriecām.

Kad pienāca šķiršanās, izpriecu dārzā no kristāla koka norāva trīs zelta ābolus, ko princis noglabāja azotē; suni Seimeru iesēja saitē un saiti iedeva princim rokā, bet melnais zirgs, grezni saposts, tika apseglots jāšanai. Pats karalis palīdzēja viņam uzkāpt zirgā. Abi brāji apgalvoja, ka Konam Edam nav jābīstas ne no degošiem kalniem, ne no šņācošajām čūskām, jo neviens viņam pāri nedarīs, tāpēc ka melnais zirgs var brīvi staigāt zemūdens karaļvalstī un iet ārā no tās. Abi brāļi pieprasīja no Kona Edas solījumu, ka viņš tos apmeklēs vismaz reizi gadā.

Kons Eda atvadījās no dārgā drauga un viņa brāļa karaļa. Atvadīšanās bija aizkustinoša, un abpusēja nožēla to padarīja skumju. Ceļā princis nesastapa nekādus šķēršļus un īstā laikā ieraudzīja sava tēva pili, kur karaliene sēdēja torņa galā pilnīgā cerībā, ka šī ir viņas ieslodzījuma pēdējā diena un ka princis nepār-rodoties zaudēs tiesības uz tēva kroni mūžīgi mūžam.

Taču karalienei savās cerībās bija lemts rūgti vilties, jo, kad ziņneši, kas bija izsūtīti uzmanīt prinča ierašanos, vēstīja Kona Edas tuvošanos, karaliene gan sākumā neticēja, bet, ieraudzījusi padēlu nokapjam no grezni rotāta, putām klāta melna zirga un sudraba saitē vedam dīvainu dzīvnieku, tūdaļ saprata, ka princis atgriežas kā uzvarētājs un viņas plāni par prinča iznicināšanu ir sabrukuši. Vilšanās bija tik rūgta, ka karaliene metās zemē no torņa un nositās. Tēvs, kurš dēlu bija apraudājis kā uz visiem laikiem pazudušu, mīļi saņēma Konu Edu. Kad kļuva zināma karalienes nekrietnā riciba, karalis un viņa padomdevēji pavēlēja pārvērst viņas atliekas pelnos.

Kons Eda iestādīja trīs zelta ābolus pils dārzā, un tur tūliņ izauga liels koks ar tādiem pašiem augļiem. Un šiem zelta augļiem piemita tāds neparasts spēks, ka visa zeme sāka dāsni dot labību un augļus, tā ka pārpilnībā un auglībā varēja sacensties ar Firbolga karaļvalsti. Suns Seimers un melnais zirgs arī bija Konam Edam ļoti noderīgi, viņa valdīšana bija ilga un sekmīga, un veci ļaudis nerima viņu cildināt, jo šīs laimīgās valdīšanas laika zemē bija pa pilnam labības, augļu, piena, mājputnu un zivju. Kona Edas vārdā vēlāk kādu provinci nosauca par Konohtu, Konedu vai Konahtu.

KUNGS UN KALPS

Bilijs Makdeniels kādreiz arī bija tikpat jauns kā visi, kas jebkad nemītas ādas apavos piespēruši kāju, uzdejojot kādam svētajam par godu, tukšojuši kvartu alus vai rīkojušies ar rungu; viņa vienīgās bailes bija, kaut nepietrūktu dzeramā, vienīgās rūpes, — kas par to samaksās, vienīgās domas, — kā jautri uzdzīvot. Skurbumā vai skaidrā prātā viņš vienlīdz labi rīkojas ar vārdiem un belzieniem, kas ir varen ērts paņēmiens tiklab sākt, kā beigt ķildu. Diemžēl, baidīdamies, rūpēdamies un domādams tikai par vienu, šis pats Bilijs Makdeniels nonāca sliktā sabiedrībā, un patiešām nav nekā ļaunaka par labiem cilvēkiem, kas tādā iekļuvuši.

Un tā gadījās, ka Bilijs kādā skaidrā, saltā naktī drīz pēc ziemsvētkiem atgriezās mājup; mēness bija apaļš un spožs, bet, kaut arī nakts bija tik jauka, cik vien jauku sirds var vēlēties, sals knieba kaulos.

— Nudien, — Bilijs teica, zobiem klabot, — malciņš laba dzēriena, kas paglābtu cilvēku no nosalšanas, nenāktu par Jaunu, un es vēlētos, kaut man būtu pilns mēriņš labākā dzeramā!

— Divreiz tas tev nebūs jāvēlas, Bilij, — sacīja mazs vīriņš zelta auklām apšūtā trīsstūrenē un ar prāvām sudraba sprādzēm uz kurpēm, kas bija tik lielas, ka jābrīnās, kā mazais cilvēciņš varēja kāju pacelt; rokās vīriņš turēja glāzi, prāvu kā pats un pilnu ar tik labu dzērienu, kādu neviena acs nav redzējusi un mēle garšojusi.

— Lai jums labi veicas, mans mazais draugs, — sacīja Bilijs Makdeniels, ij aci nepamirkšķinot, lai gan labi zinaja, ka punduris pieder pie «labajiem ļautiņiem», — uz jūsu veselību šā vai tā, padevīgi pateicos, vienalga, kas maksā par dzērienu.

Un viņš satvēra glāzi un izdzēra līdz dibenam, pat elpu neatvilcis.

— Veiksmi arī tev, — punduris atbildēja, — man liels prieks tevi redzēt, Bilij, tikai nedomā izāzēt mani, kā tu mēdz to darīt ar citiem, — maku ārā un maksa ciet, kā džentlmenim pieklājas!

— Ko, man būs jāmaksā? — brīnījās Bilijs. — Es

taču varu uz karstām pēdām paķert tevi un iebāzt kabata kā ogu.

— Bilij Makdeniel, — punduris teica, visai noskaities, — tu būsi mans kalps septiņus gadus un vienu dienu, tā mēs abi norēķināsimies, un tagad taisies, ka vari man sekot.

Kad Bilijs to dzirdēja, viņš ļoti nožēloja, ka tik pārdroši izrunājies, bet nezin kāpēc juta, ka viņam jāseko pundurim, un tā viņš rikšoja tam nopakaļ kalnup un lejup, pari dzīvžogiem un grāvjiem, cauri purviem un biežņām visu garu nakti bez atpūtas.

Ritam austot, punduris pagriezās pret viņu un teica:

— Nu tu vari iet uz mājām, Bilij, bet, ja negribi iekulties ķibelē, tad tā kā tu nākamnakt ierastos uz cietokšņa vaļņa, citādi tev izies greizi. Ja būsi labs kalps, tad es būšu tev iecietīgs kungs.

Bilijs Makdeniels devas mājup, un, kaut gan bija pietiekami noguris un nokausēts, viņš ne uz mirkli neaizdarīja acis, domādams par punduri. Pārkāpt pavēli viņš tomēr neiedrīkstējās, tāpēc pievakarē izgāja no

mājas un devās uz cietokšņa valni. Necik ilgi, te ieradās punduris un sacīja:

— Bilij, šonakt es gribu doties garā ceļojumā, tāpēc apseglo man zirgu; otru vari apseglot sev, jo tu jāsi man līdz un būsi gan piekusis pēc pagājušās nakts pastaigas.

Bilijs uzskatīja, ka tas ļoti prātīgi no viņa kunga puses un pienācīgi pateicās.

— Bet, ja drīkstu vaicāt, ser, — viņš sacīja, — kur ir ceļš uz jūsu stalli? Šeit es redzu tikai cietoksni, veco vilkābeli viņā lauka stūrī, strautu paugura pakājē un purviņu mums iepretī.

— Nerunā tik daudz, Bilij, — vīriņš atbildēja, — bet ej uz to pašu purviņu un atnes divas niedres, cik vien resnas vari atrast.

Bilijs tā arī izdarīja, klusībā brīnīdamies, ko punduris ar tām iesāks. Viņš nolauza pašas staltākās niedres, kam bija brūns ziedu pušķītis klāt, un atnesa kungam.

— Kāp mugurā, Bilij, — punduris pavēlēja, uzsēzdamies jāteniski uz vienas niedres.

— Kam lai kāpju mugurā, jūsu godība? — Bilijs prasīja.

— Zirgam, kam citam, tāpat kā es, — vīriņš atbildēja.

— Jūs gan gribat mani pataisīt par muļķi, — Bilijs atteica, — ja liekat kāpt mugurā šitam stublājam. Vai gribat iegalvot, ka niedre, ko nupat nolauzu purvā, ir zirgs?

— Dari, ko lieku, un nepļāpā, — punduris uzsauca, uzmezdams viņam visai niknu skatienu, — pats labākais zirgs, kādu esi jājis, netiek šim ne tuvu.

Tad Bilijs, uzskatīdams to par joku un baidīdamies kungu nokaitināt, uzsēdās uz niedres.

— Borram! Borram! Borram! — punduris trīs reizes izsaucās (tas cilvēku valodā nozīmē kļūt lielam), un Bilijs darīja to pašu. Niedres tūdaļ sāka briest un pārvērtās par staltiem zirgiem, un viņi auļoja uz priekšu, bet Bilijs, kas bija ieņēmis niedri kājstarpē, daudz nedomādams, kas un kā, saprata, ka sēž zirgā ačgārni, ar seju pret asti. Tas bija diezgan neērti, bet, tā kā zirgs traucās uz priekšu ātri, tad Bilijs nespēja apgriezties un viņam neatlika nekas cits, kā turēties zirgam pie astes.

Beidzot cejojums bija gala un viņi apstājas pie lepna nama vārtiem.

— Nu, Bilij, — sacīja punduris, — dari visu to, ko es darīšu, un neatpaliec ne soli, bet, tā kā tu neproti atšķirt zirga galvu no astes, tad negrozi daudz galvu, iekams nezini skaidri, vai tu stāvi uz tās vai uz kājām. Paturi prātā, ka vecs vīns var gan iedot valodu pat kaķim, taču cilvēku var padarīt mēmu.

Tad punduris noskaitīja tādus ērmotus vārdus, no kuriem Bilijs itin nekā nesaprata, taču papūlējās tos atkārtot, un viņi izlīda caur atslēgas caurumu durvīs un arī caur pārējiem atslēgas caurumiem, kamēr nonāca viņa pagrabā, kas bija pilns ar visādiem dzērieniem.

Punduris dzēra, cik jaudas, un Bilijs, negribēdams atpalikt no labā parauga, darīja to pašu.

— Jūs patiešām esat labākais kungs pasaulē, — Bilijs viņu uzrunāja, — vienalga, kas būs tālāk, es labprāt jums kalpošu, ja vien jūs man dosiet dzert, cik sirds ņem pretī.

— Es nekādus līgumus ar tevi neesmu slēdzis un neslēgšu arī, — ukris atteica, — bet tagad seko man!

Viņi atkal izlīda caur visiem alslēgu caurumiem, uzkāpa niedrēs, ko bija atstājuši pie ieejas, un, līdzko viņu lūpas bija izteikušas vārdus «Borram! Borram! Borram!», tā zirgi ar jātniekiem aizauļoja, spārdīdami mākoņus kā sniega pikas.

Pie cietokšņa vaļņa ukris atlaida Biliju, piekodinādams ierasties nākamnakt tai pašā laikā. Tā nu tas turpinājās caurām naktīm. Te viņi jāja uz vienu, te otru pusi, dažreiz uz ziemeļiem, dažreiz uz austrumiem, dažreiz uz dienvidiem, un beidzot nebija neviena laba vīna pagraba Īrijā, ko viņi nebūtu apmeklējuši, un tagad varēja spriest par vīna garšu tikpat labi kā namzinis, ja vēl ne labāk.

Kādu nakti, kad Bilijs Makdeniels kā parasts sastapās ar ukrīti uz cietokšņa vaļņa un grasījās iet un apgādāt zirgus viņu ceļojumam, kungs viņam sacīja:

— Bilij, šonakt man vajag vienu lieku zirgu, jo varbūt mēs atgriezīsimies vairāki, nekā aizjājam.

Un Bilijs, kurš nu labāk zināja, ka nav ko izjautāt par kunga dotu pavēli, atnesa trešo niedri, kaut klusībā lauzīja galvu, kas būs trešais jājējs un vai tas nebūs atkal kāds kalps viņam pašam.

— Ja tā būs, — Bilijs domāja, — tad lai viņš gādā šurp niedres no purva katru nakti, jo es gan domāju, ka esmu tāds pats džentlmenis no galvas līdz kājām kā mans kungs.

Tā nu viņi jāja, Bilijs turēja pie pavadas trešo zirgu, un viņi ātrāk neapstājās, kamēr sasniedza glītu fermera māju Limerikas grāfistē, gluži tuvu pie vecās Ka-rigoganielas pils, kuru, pēc nostāstiem, cēlis pats dižais Brins Boru. Mājās bija lieliskas dzīres, un ukrītis brītiņu pakavējās, lai ieklausītos, tad apgriezies pēkšņi sacīja:

— Bilij, rīt man apritēs apaļi tūkstoš gadi!

— Ko jūs sakāt? Tad lai dievs jūs svētī, ser.

— Ka es vairs nedzirdētu tādus vārdus, Bilij, — ukrītis uzsauca, — citādi tu mani iedzīsi galīgā postā. Bet redzi, Bilij, ja nu man rīt aprit pilni tūkstoš gadi šai pasaulē, tad, manuprāt, pienācis īstais laiks precēties.

— Gluži manas domas, par to nevar būt nekādu šaubu, ja vien jūs patiešām domājat par precēšanos.

— Tāpēc jau es arī esmu mērījis šo ceļu līdz Kari-goganielai, jo šai mājā šonakt jaunais Dārbijs Railijs grasās salaulāties ar Bridžitu Rūniju. Viņa ir smuidra un piemīlīga meitene, no labas ģimenes, tāpēc es domāju pats precēt viņu un aizvest sev līdz.

— Bet ko par to teiks Dārbijs Railijs? — ievaicājās Bilijs.

— Klusu! — uzsauca ukrītis, uzmezdams viņam va-ron bargu skatienu, — es tevi neatvedu šeit tādēļ, lai tu mani iztaujātu.

Un bez turpmākiem paskaidrojumiem punduris sāka murmināt ērmīgos vārdus, ar kuru palīdzību abi viegli bija tikuši cauri atslēgu caurumiem, un Bilijs domājās esam varen gudrs, ka prata tos atkārtot.

Viņi iekjuva iekšā, un, lai labāk aplūkotu visu sabiedrību, ukrītis viegli kā zvirbulis uzmetās uz resnas sijas, kas stiepās visā griestu garumā virs viņu galvām. Bilijs uzsēdās uz otras, kungam iepretī, bet, tā kā nebija radis tupēt šādā vietā, tad viņa kājas karājās lejup loti neveikli. Bija pilnīgi skaidrs, ka šai ziņā viņš neprot sekot sava kunga paraugam. Ja ukrītis visu savu mūžu būtu bijis drēbnieks, arī tad viņš nevarētu ierīkoties ērtāk kā patlaban, pavilcis kājas sev apakšā.

Tā nu kungs un kalps sēdēja un lūkojās lejup uz dzīrēm, kas turpinājās pilnā sparā; zem viņiem sēdēja priesteris un dūdinieks, Dārbija Railija tēvs ar abiem Dārbija brāļiem un viņa brālēnu; tur bija arī Bridžitas Rūnijas tēvs un māte, un abi vecie tonakt bija visai lepni uz savu meitu un, jāsaka, ar pilnām tiesībām; tur bija Bridžitas četras līgavas māsas ar gluži jaunām cepuru lentēm un viņas trīs brāļi, kuri izskatījās tik spodri un moži, nu tieši kā trīs puisīši no Mansteras,[11] un tur bija tēvoči un krustmātes, un kaimiņienes, un radinieces, tā ka nams bija stāvgrūdām pilns, bet uz galda bija tik daudz ēdamā un dzeramā, ka varētu atliku likām pamielot arī divtik lielu baru.

Bet tad tieši tobrīd, kad misis Rūnīja bija palīdzējusi cienīgtēvam uzlikt uz šķīvja pirmo kumosu no cūkas galvas, kas bija skaisti garnēta ar baltkāpostiem, līgava nošķaudījās un visi pie galda sarāvās, bet neviena dzīva dvēsele neiedomājās padot dievpalīgu. Visi domāja, ka to pienākas darit mācītājam, kā tam arī vajadzētu būt, un neviens negribēja izņemt viņam šo vārdu no mutes, kura, par nelaimi, bija aizņemta ar cūkas galvu un piedevām, un tā pēc mirkļa kāzu prieki un jautrība turpinājās bez dieva svētības piesaukšanas.

Tomēr Bilijs un viņa kungs no saviem augstumiem nepalika vienaldzīgi šā gadījuma novērotāji.

— Hā! — izsaucās ukrītis, līksmi vicinādams vienu kāju, un viņa acis iedegās dīvainā spožumā, kamēr uzacis sacēlās un izliecēs līdzīgi arkām. — Hā! — viņš teica, ļaunā priekā pašķielēdams lejup uz līgavu un tad augšup uz Biliju, — viņa jau pa pusei ir mana. Lai viņa tikai nošķaudās vēl divreiz, tad viņa ir mana, par spīti mācītājam, lūgsnu grāmatai un Dārbijam Railijam.

Daiļā Bridžita atkal nošķaudījās, šoreiz tik klusu un turklāt pati tā pietvīkdama, ka bez ukrīša to dzirdēja vienīgi tuvāk sēdošie vai izlikās nedzirdam, un neviens nedomāja piesaukt dievpalīgu.

Bilijs visu laiku vēroja nabaga meiteni ar pavisam sērīgu seju, jo viņam nedeva miera domas, cik tas briesmīgi, ka tādai jaukai deviņpadsmit gadus vecai meitenei ar lielām, zilām acīm, maigu sejas ādu, bedrītēm vaigos, ar ziedošu veselību un līksmu prātu būs jāprec neglītais ukrītis, kuram bez vienas dienas ir tūkstoš gadu.

Šai izšķirošajā mirklī līgava nošķaudījās trešo reizi, un Bilijs uzsauca, cik skaļi jaudāja:

— Dievs palīdz!

Vai viņš to darīja aiz līdzcietības vai aiz paraduma, to viņš pats skaidri nevarēja pateikt, bet, līdzko šie vārdi bija atskanējuši, te ukrītis, acīm aiz niknuma un vilšanās zvērojot, nolēca no sijas, uz kuras bija attu-pies, un spalgā balsī ka samaitājusies stabule, iekliedzās: — Es tevi atlaižu no darba, Bilij Makdeniel, bet par algu saņem to!

Un viņš deva nabaga Bilijam tādu drausmīgu belzienu pa muguru, ka nelaimīgais kalps novēlās no sijas un kņūpus iegāzās svētku galda vidū.

Ja nu pats Bilijs bija pārsteigts, tad daudz vairāk pārsteigti bija kāzu viesi, kuru vidū viņš tik pēkšņi tika iemests. Taču, kad viņi noklausījās Bilija stāstu, cienīgtēvs nolika pie malas nazi un dakšiņu un uz karstām pēdām salaulāja jauno pāri, un Bilijs Makdeniels grieza apaļdanci viņu kazās un dzēra arī ne mazumu, jo vīna malks viņam gaja vairāk pie sirds nekā dejošana.

VELSIEŠU PASAKAS UN TEIKAS

.

GVARVINS-A-TROTS

Cj varvins-a-Trots bija velsiešu majas gariņš, jāsaka, untumains elfs, un viņa dīvainais vārds tulkots skanētu «baltkaklis, kas rikšo», tātad mēs varam iedomāties, ka viņam bija garš, balts kakls un viņš tecēja riksi apmēram kā jauns ponijs.

Pirms daudziem gadiem kādā Monmutširas fermā strādāja par kalponi jautras dabas spēcīga meitene, un Gvarvins-a-Trots bija viņas draugs. Neviens nezināja, no kurienes meitene bija ieradusies, iespējams, ka no Elfu zemes, jo elfs ieradās fermā reizē ar viņu un izrādījās visai noderīgs. Viņš palīdzēja meitenei visos mājas darbos, mazgāja veļu, gludināja to un vērpa vilnu, par savu darbu neprasot daudz, tikai reizi diena krūzi svaiga piena un baltmaizes riecienu. Kaut arī meitene zināja, ka elfs ir šeit, tomēr nekad nedabūja viņu redzēt; viņš padarīja meitenes darbu naktī, kad visi gulēja. Ik vakaru pirms gulēt iešanas meitene nolika patrepē krūzi ar pienu un maizi, un ik rītu krūze bija izdzerta, maize apēsta un darbs padarīts.

Meitene bija pateicīga Gvarvinam-a-Trotam, bet prāts viņai nesās uz jokiem, un kādu vakaru aiz nerātnības viņa ielēja krūzē piena vietā šķidrumu, kurā bija krāsojusi vilnu. Kad tovakar elfs iedzēra malku no krūzes, šis joks viņam nebūt nelikās tik asprātīgs. Šķidrumam bija pretīga garša, un Gvarvins-a-Trots pārskaities skraidīja patrepē šurp un turp, rīstīdamies un pikti buldurēdams.

Meitene drīz vien dabūja nožēlot savu joku. Kad viņa nākošajā rītā piecēlās, kāds viņu pēkšņi nogrāba aiz kakla, un saniknotais elfs sāka viņu sist un spārdīt, trenkādams no viena mājas gala uz otru. Meitene brēca pēc palīdzības, un, kad daži kalpi ieskrēja viņai palīgā, Gvarvins-a-Trots palaida meiteni vaļā un aizbēga tik ātri, cik vien viņa tievās kājeles jaudāja skriet.

Gvarvins-a-Trots nosprieda, ka viņš šai fermā nav pietiekami augsti novērtēts, un pārcēlās uz kādu cilu tepat tuvumā. Kalpone uzņēma viņu laipni un mieloja bagātīgi, atstādama daudz vairāk piena un maizes, nekā viņš varēja apēst. Gvarvins-a-Trots strādāja labi un sevišķi izveicīgi vērpa un šķetināja vilnu. Viņš joprojām nekad nerādījās kalponei acīs un, tā kā elfas parasti neatklāj savus vārdus, tad arī Gvarvins-a-Trots nekad neteica, kā viņu sauc. Ar laiku meiteni sāka mocīt ziņkāre, un kādu vakaru, kad viņi virtuvē bija vieni, viņa ierunājās:

— Gariņ, lai kur tu arī būtu, un es zinu, ka esi kaut kur tepat, nāc ārā no sava kakta un pasaki, kā tevi sauc. Pasaki gan, tu esi labs gariņš.

— Nē, — viņš atbildēja, — to es negribu.

Nedēļām ejot, meitene apņēmās uzzināt Gvarvina-a-

Trota vārdu, bet ikreiz vaicājot saņēma to pašu atbildi.

— Nē, 1o es negribu.

Taču kādā pēcpusdienā, kad neviena cita nebija mājās, meitene nolēma izspēlēt ar gariņu joku. Viņš vērpa vilnu; meitene, protams, nevarēja viņu redzēt, taču bija redzams, ka vārpstiņa griežas.

— Es iziešu uz kādu laiku, gariņ, — viņa sacīja.

— Vērp vien tālāk.

Viņa izgāja no istabas; elfs, nezinādams, ka meitene nostājusies tepat aiz durvīm, sāka strādādams dziedāt. Un viņš dziedāja augstā, pīkstošā balsī:

Ak, las viņai gan būtu smējiens gards,

Zinot, ka Gvarvins-a-Trots ir mans vārds.

Meiča atrāva durvis un sauca:

— Ha, ha, gariņ, es zinu tavu vārdu, es zinu tavu vārdu!

— Kā tad mani sauc? — viņš jautāja.

— Gvarvins-a-Trots, Gvarvins-a-Trots, — un meitene sāka skaļi smieties.

Arī viņa dabūja nožēlot savu muļķību, jo elfs nometa vārpstiņu un nozuda uz neatgriešanos.

Šoreiz viņš devās uz fermu, kur strādāja kalps Mou-zis. Elfam kalpones jau bija līdz kaklam, un drīz vien viņš un Mouzis kļuva labi draugi. Gvarvins-a-Trots strādāja Mouzim tikpat labi, kā bija strādājis meitenēm, un par atlīdzību Mouzis deva viņam pieprasīto pienu un maizi. Abi dzīvoja saticīgi, un tikai vienu reizi Gvar-vinam-a-Trotam iznāca saskriešanās ar Mouzi.

— Gariņ, vai tu esi šorīt izslaucis govis? — Mouzis kādu dienu jautāja.

— Protams, ka esmu, — Gvarvins-a-Trots atbildēja.

— Liekas gan, ka neesi, citādi tās neceltu tādu traci, — Mouzis sacīja.

— Tu apšaubi manus vārdus? — elfs iebrēcās.

— Jā gan, — Mouzis atteica.

Nu Gvarvins-a-Trots metās viņam virsū, knieba, skrāpēja un koda, kamēr Mouzis bija zili melns. Vēlāk, ieraudzījis pilnos piena kublus, Mouzis atvainojās, un pēc tam abi atkal bija draugi ilgus gadus.

Tad Anglijai pienāca nemierīgi laiki. Karalis Ričards III, saukts Likmuguris, nebaudīja tautas mīlestību, un Henrijs, Ričmondas grāfs, vāca kopā karaspēku, lai dotos pret viņu. Henrijs bija velsietis, un daudz velsiešu pievienojās viņa karapulkam, lai cīnītos ar nīsto Ričardu; to vidū bija arī Mouzis. Gvarvins-a-Trots gan lūdza draugu neiet karā, bet Mouzis atteicās pieņemt viņa padomu.

— Patlaban mums Anglijā vajadzīgs karalis velsietis, — Mouzis sacīja, — un es gribu palīdzēt tikt pie tāda.

Kaujā pie Bozvortas Henrijs uzvarēja un iemantoja kroni, bet krietnais Mouzis pazaudēja savu dzīvību.

Kad šī vēsts sasniedza fermu, Gvarvins-a-Trots bija neremdināms savās bēdās. Viņš pārtrauca darbu un visu dienu sēdēja vaidēdams un raudādams, iespiedis galvu rokās. Pazaudējis savu draugu Mouzi, Gvarvins-a-Trots kļuva neciešams un ar viņu bija gandrīz neiespējami sadzīvot. Viņš kaitināja vēršus un aizvadīja

tos nepareizā virzienā, kad tie ara, ķircināja vistas, darīja pāri govīm un maitāja fermera sējumus. Mājās viņš dauzīja porcelānu, izlaistīja pienu, apgrieza mēbeles otrādi un noslēpa katru sīkāku priekšmetu, kas gadījās pa rokai. Fermeris lūdza viņu atstāt fermu, fermera sieva centās pierunāt pamest vismaz dzīvojamo māju, bet Gvarvins-a-Trots joprojām dzina savus nelāgos jokus.

Fermeris krita izmisumā un aizgāja pie kāda gudra vīra, kas dzīvoja tepat netālu, Kairleonā.

— Gudrais vīrs, — fermeris sacīja, — ne man, ne manai nabaga sievai nav vairs nekāda prieka dzīvot. Kā lai tieku vaļā no tā jukušā mājas gariņa?

— Es tev varu palīdzēt, — gudrais virs atbildēja,

— bet tam janotiek pilnmēnesī, nākamās nedēļas beigās. Tad es ieradīšos pie tevis.

Gudrais vīrs turēja vārdu un nākošajā pilnmēness dienā ieradās fermā. Viņš iegāja virtuvē un, paodis gaisu, drīz vien saoda to vietu, kur sēdēja cilvēku acīm neredzamais elfs. Tad gudrais vīrs piegāja elfam pavisam tuvu klāt un ar pēkšņu tvērienu viņam izdevās nogrābt elfu aiz tā varen garā deguna.

— Nu tu man esi nagos, — viņš izsaucās un, turēdams Gvarvinu-a-Trotu vienā rokā, ar otru atvēra savu buramvārdu un gudrības grāmatu un nolasīja buramvārdus:

— Es pavēlu tev, gariņ, pārcelties uz Sarkanās jūras krastiem un palikt tur, kamēr nomainīsies četrpadsmit paaudzes, un lai stiprs, ražens vējš tevi aiznes uz turieni.

Līdzko gudrais vīrs bija izteicis šos vārdus, tā gaudojot uzbrāzās stiprs vējš, tā ka visa māja nodrebēja. Nākošais, vēl stiprāks viesulis izrāva elfu no gudra vīra rokām un aiznesa projām. Kopš tā laika viņš nav redzēts, un fermā iestājās miers.

Četrpadsmit paaudžu laiks, kuru Gvarvinam-a-Tro-tam vajadzēja pavadīt pie Sarkanās jūras, drīz būs apritējis, un kas zina, vai viņš kādu dienu atkal neparadīsies Velsā.

LĪGAVA NO LINIVANVAHAS

Divpadsmitā gadsimta beigas kada Lanteusantas fermā Karmartenširā dzīvoja atraitne, kas vīru bija zaudējusi karā. Viņai nebija daudz zemes, tāpēc atraitnes dēlam vajadzēja dzit lopus uz attālajām ganībām kalnu tuvuma. Lopiņi allaž bija kāri uz leknu, garšīgu zāli, kas auga pie Linivanvahas ezera Melnajos kalnos.

Kādu dienu atraitnes dēls staigāja gar ezera krastu un, par lieliem brīnumiem, ieraudzīja parādāmies virs ūdens visskaistāko lēdiju, kādu jebkad bija redzējis. Lēdija sukāja garos, brūnos, cirtainos matus, kas plūda pār baltajiem, apaļīgajiem pleciem. Jauneklis bija tik pārsteigts, ka nevarēja izteikt ne vārda, un tikai pastiepa roku uz jaunavas pusi, bet rokā turēja gabalu maizes, ko māte bija iedevusi pusdienu tiesai. Jaunava pieslīdēja viņam tuvāk, taču piedāvāto maizi atraidīja, teikdama:

Tava maize par cietu izcepta,

Es neesmu tik viegli gūstama.

Tad viņa ienira ūdenī un vairs nerādījās.

Jauneklis iemīlējās skaistulē no sirds un, pārnācis mājās, pastāstīja mātei par skaisto ezera jaunavu un par to, kā viņa apsmādējusi cieti cepto maizi.

— Neraizējies, dēls, — māte sacīja, — ej rīt atkal uz ezeru un šoreiz paņem līdz piku iejava. Varbūt ar cieti ceptu maizi saistās kāda burvestība un tāpēc lēdija tevi noraidīja.

Nākošajā rītā jauneklis devās uz kalniem, paņēmis līdz neceptas mīklas piku. Viņš staigāja šurp turp gar ezera krastu un gaidīja. Laiks pagāja, bet ezera jaunava nerādījās. Tad puisis pamanīja, ka ganāmpulks otrpus ezera var pienākt pārāk tuvu ūdenim, un aizskrēja uz turieni pieskatīt to. Bet otrajā krastā viņš, sev par prieku, ieraudzīja iemīļoto, kas izskatījās skaistāka nekā vakar. Viņš pasniedza jaunavai necepto iejavu un šoreiz sadūšojās tiktāl, ka izsacīja viņai savu mīlestību un apbrīnošanu un piedāvāja savu sirdi. Jaunava papurināja galvu un nomurmināja:

Tava maize pavisam necepta,

Es nebūšu tava līgava.

Taču, ienirdama zem ūdens, viņa mīļi uzsmaidīja jauneklim, un, kaut viņš jutās nelaimīgs, šis smaids viņu iedrošināja.

Noklausījusies par dēla otro neveiksmi, māte nāca ar citu ierosinājumu.

— Neraizējies, dēls, — viņa sacīja, — ej rīt atkal uz ezeru un šoreiz ņem līdz mīksti ceptu maizi; varbūt tā ezera jaunavai būs pa prātam.

Agri no rīta jauneklis atkal bija kalnos pie ezera. Visu dienu viņš gaidīja jaunavu. Lopi klejoja apkārt, saule spīdēja, lietus lija, bet jauneklis nekā no tā nemanīja, jo nenolaida acu no ezera rāmajiem ūdeņiem. Vakarā, kad saules pēdējie stari sāka jau dzist un cerības ieraudzīt jaunavu puisim bija zudušas, viņa parādījās un tuvojās krastam. Jauneklis ieskrēja ūdeni, lai sastaptu ilgoto. Jaunava smaidīja, jauneklis satvēra viņas roku un piedāvāja maizi. Šoreiz jaunava maizi pieņēma un, kad atraitnes dēls lika priekšā salaulāties, bija ar mieru.

— Bet, ja tu kādreiz man trīs reizes nepelnīti iesitīsi, — ezera jaunava piebilda, — man vajadzēs tevi atstāt uz visiem laikiem.

Tad viņa atbrīvoja roku, aizšāvās projām un ienira ezerā. Jauneklis paguva ievērot, cik viņai skaistas kājas un potītes un cik savādi sasietas sandales. Redzot jaunavu nozūdam, it sevišķi vēl pēc nule saņemtā solījuma kļūt par viņa sievu, jaunekli pārņēma sāpes un nabags jau grasījās izmisumā mesties iekšā dziļajā ūdenī, kad pēkšņi virs ezera parādījās cildens vecs vīrs ar divām skaistām meitenēm.

— Nebēdājies, — vecais vīrs uzrunāja jaunekli,

— es zinu, ka tu gribi precēt vienu no manām meitām; tas varēs notikt, ja tu pateiksi, kura no abām ir tava iemīļotā.

Apjukušais jauneklis skatījās te uz vienu, te uz otru ezera jaunavu. Abas izskatījās pilnīgi vienādas, abām tadi paši mati un acis, tāds pats augums un stāvs. Nebija iespējams pateikt, kuru no abām viņš pirms dažiem mirkļiem bija bildinājis. Atraitnes dēls jau gribēja atteikties no grūtā uzdevuma, kad viena jaunava pēkšņi paspēra kāju uz priekšu. Jauneklis to tūdaļ pamanīja un ievēroja ari, cik savādi bija sasietas viņas san-dalčs. Norādīdams uz šo jaunavu, viņš teica vecajam vīram:

— Tā ir mana iemīļotā.

— Tu esi pareizi uzminējis, — vecais vīrs sacīja.

— Esi viņai labs un uzticams vīrs. Es viņai došu par kāzu dāvanu tik daudz aitu, govju, kazu un zirgu, cik viņa varēs saskaitīt vienā elpas atņēmienā. Bet iegaumē, ja tu būsi pret viņu nelaipns vai viņai trīs reizes bez iemesla iesitīsi, meita atgriezīsies pie manis ar visu ganāmpulku.

Jauneklis bija ar mieru, un jaunava sāka skaitīt aitas, ko viņai vajadzēja saņemt. Viņa skaitīja pa ducim uzreiz — viens ducis, divi, trīs, četri, pieci, un no jauna — viens ducis, divi, trīs, četri, pieci, tik reizes, cik paguva vienā elpas vilcienā. Tāpat viņa saskaitīja govis, kazas un zirgus. Kad skaitīšana bija galā, visi saskaitītie, paklausot jaunavas tēva saucienam, nāca ārā no ezera, un tas patiešām bija glīts ganāmpulks, uz ko prieks paskatīties.

Pēc apprecēšanās jaunais pāris pārcēlās uz dzīvi Es-geras Laisdijas fermā, netālu no Mitvajas ciema, dzīvoja tur laimīgi ilgus gadus, un viņiem piedzima trīs veselīgi dēli.

Neviens sitiens bez iemesla nebija sists, bet tad kādu dienu vīru un sievu ielūdza kristībās. Sievai diezin kā netikās iet.

— Man tas ir pārāk tāls gājiens, — viņa sūdzējās, kad abi izgāja no mājām.

— Nu, tad ej un paņem zirgu, kas tur pļavā ganās, — vīrs ieteica.

— Labi, — sieva atbildēja, — bet tu tikmēr atnes manus cimdus, ko aizmirsu paņemt.

Vīrs atgriezās mājās un atnesa cimdus. Ieraudzījis, ka sieva nav aizgājusi pēc zirga, viņš pa jokam uzsita tai ar cimdu pa plecu, teikdams:

— Un tu vēl neesi aizgājusi pēc zirga?

— Ak vai, — viņa iesaucās, — 1u man iesiti pirmo sitienu bez iemesla. Esi turpmāk piesardzīgāks.

Pēc kāda laika vīrs un sieva gāja uz kāzām. Tur bija daudz viesu un visādu izpriecu un valdīja jautrība, kā jau tas kāzās mēdz būt. Visi mielojās un dejoja, un vijolnieki spēlēja. Sai līksmības brīdī sieva pēkšņi sāka raudāt, un viņas elsās bija žēl klausīties. Vīrs viegli uzsita viņai uz pleca un apvaicājās:

— Kas tev noticis, dārgā?

— Cilvēki uzņemas raižu nastu, — viņa atbildēja,

— un tavas raizes ari, šķiet, sāksies, jo, ak vai! tu man otru reizi iesiti bez iemesla. Palicis tikai viens sitiens. Kopš šī brīža mums loti jāuzmanās.

Ezera lēdija mīlēja savu vīru tikpat karsti, kā viņš mīlēja sievu, viņa nevēlējās šķirties no vīra un gudrajiem bērniem un lūdza dievu, lai nenotiktu nekas tāds, kas liktu viņiem šķirties. Laimīgie gadi turpinājās, un vīrs acīmredzot piemirsa piesardzību. Vismaz kādu dienu, kad viņi abi bija bērēs un pavadītāji klusu nolieca galvas sērās par mirušo, sieva likās būt varen jautrā omā, jo sāka skali smieties. Vīrs, sašutis par tādu izlēcienu, uzsita viņai uz pleca, teikdams:

— Kuš, kuš! Nesmejies!

— Es priecājos par to, — sieva sacīja, — ka cilvēki mirdami atbrīvojas no raizēm. Bet, ak vai! ak vai! tu man iesiti trešo un pēdējo reizi. Paliec sveiks, mans mīļotais vīrs.

Viņa pameta bēru namu un atgriežas savās mājās, kur sasauca kopā aitas, govis, kazas un zirgus, ko pirms daudziem gadiem bija saņēmusi pūrā. Visi paklausīja viņas saucienam; pat nesen nokautais melnais teļš ieradās dzīvs un pievienojas pārējiem, un četri vērši, kuri ara tīrumā, pameta darbu, izdzirdējuši saimnieces saucienu:

Nāciet, pelēkie vērši,

Naskdk cilājiet kājas,

Lai paliek grūtie darbi.

Mēs nu dosimies mājās.

Un visi gāja projām, sekodami Linivanvahas lēdijai, pāri kalnam, kamēr nonāca pie ezera, no kura kādreiz bija iznākuši. Gājiens pazuda zem ūdens, neatstājis nekādas pēdas kā vien vagu, ko ievilka arkls, kurā vērši bija iejūgti.

Mēs neko nezinām, kas notika ar ezera lēdijas pamesto vīru, bet viņas trīs dēli bieži apmeklēja ezeru, cerēdami kādreiz ieraudzīt mīļo māti. Kādu dienu tas arī notika. Viņa parādījās un uzrunāja vecāko dēlu, kura vārds bija Rivelons.

— Jums jāpalīdz cilvēkiem un jābūt tiem noderīgiem, — viņa sacīja. — Es iemācīšu jums dziedniecības mākslu, lai jūs un jūsu pēcnācēji varētu kļūt par dižiem un prasmīgiem dziedniekiem. Kad vien jums vajadzēs mana padoma, es ieradīšos.

To teikusi, viņa nozuda, bet vēlāk vairākkārt sastapās ar dēliem, mācīja tos dziedniecības mākslā un parādīja, kur meklēt labākos augus un stādus, no kā gatavojamas dziedējošas zāles. Drīz vien dēli kļuva slaveni dziednieki, viņi bija ne vien gudri, bet arī augstsirdīgi, un ikviens slimnieks, kam vajadzēja palīdzības, saņēma to, vienalga, vai varēja par to samaksat vai nevarēja. Zināšanas un māku, ko Rivelons bija saņēmis no matēs, Linivanvahas lēdijas, mantoja Rivelona dēls, viņa dēls un mazdēli, un viņus visā zemē daudzināja par Mitvajas dziedniekiem.

VĒRŠI UN AFANKS

Ponvejas ielejas iemītnieki bija ārkārtīgi noraizējušies: kopš kāda laika viņu auglīgā zeme atkārtoti cieta no postošiem plūdiem, kas noslīcināja mājlopus, izpostīja sējumus un padarīja iekoptos tīrumus neauglīgus. Viņi zināja, ka šie plūdi nav dabas parādību sekas, tanīs bija vainojams afanks — teiksmains Velsas ūdeņu briesmonis, tāds kā, teiksim, Nesas ezera briesmonis, un šis Konvejas ielejas afanks turklāt bija milzīga apjoma. Līdzko nezvērs ezerā pakustējās, ūdens līmenis pacēlās un ūdens gāzās pāri ezera krastiem. Ļaudis daudzkārt bija izmēģinājušies viņu nogalināt, bet nezvēra āda šķita pārāk cieta un tanī nevarēja ieurbties ne pīķis, ne metamais šķēps, ne bulta.

Tad kādā no lielākajām pilsētām tirgus laukumā sasauca sapulci, lai apspriestu, kā tikt galā ar šo grūto jautājumu.

— Ir tikai viena izeja, — kāds fermeris teica.

— Mums jāizvelk afanks no ezera ārā.

— Būtu jau ļoti jauki, bet ko mēs izvilkuši ar viņu darīsim? — jautāja otrs.

— Mēs, protams, nevaram ļaut viņam klaiņāt apkārt, piedevām vēl nopostot visu un biedējot ļaudis, — aitu gans aizrādīja.

— Mēs varam aizvilkt viņu no šī ezera uz kādu citu augstāk kalnos, teiksim, uz Snoudonu, kur viņš nevienam nekā nevar nodarīt, — fermeris neatlaidās.

Tad pūlī ierunājās kāds praktisks vīrs:

— Vai drīkstu jautāt, kā esat iecerējuši pakustināt šo afanku, kurš, cik saprotu, sver simtreiz vairāk nekā lielākā māja visā apgabalā?

Šis jautājums izraisīja pūlī murdoņu un dažus nedrošus priekšlikumus, kuri nekur nederēja. Tad atkal ierunājās fermeris:

— Mums jāliek lietā dzelzs ķēdes, — viņš sacīja,

— un jāaizņemas abi spēcīgākie vērši visā zemē, tie ar garajiem ragiem no He Gadarnas, Raibās govs dvīņi.

Pūlis uzņēma šo priekšlikumu ar gavilēm un piekrišanas saucieniem.

— Es nokalšu visstiprākās ķēdes visā karaļvalstī, — nosolījās kalējs un steidzās uz smēdi, lai stātos pie darba.

Mazliet vēlāk, kad dzelzs ķēdes bija izkaltas un izdaudzinātie vērši atgadati, radās citas grūtības. Kā izdabūt afanku no ezera, sasiet ar ķēdēm un piestiprināt ķēdes pie vēršiem? So jautājumu atrisināja fermera meita, drosmīga un piemīlīga jaunava.

— Stāsta, ka afankam patīkot jaunas meitenes, — viņa sacīja, — es domāju, ka varēšu pārliecināt briesmoni iznākt ārā no ezera.

Meitene nogāja lejā pie ezera, kamēr tēvs un viņa draugi palika netālu noslēpušies. Nostājusies rāmā ūdens malā, meitene maigā balsī sauca:

— Afank, afank, vai tu esi te?

Ne skaņas, ne kustības. Meitene atkal sauca, šoreiz skaļāk, un viņas balss pārvilnīja pāri zaļajam ūdenim kā arfas mūzika.

— Afank, afank, vai tu esi te?

Ūdeņi sāka cilāties un putot; milzu viļņi gāzās pāri ezera krastiem, tā ka meitenei, lai izvairītos no tiem, vajadzēja aizskriet dažus jardus tālāk, un sakulto ūdeņu vidū parādījās briesmoņa milzīgā galva.

Meitenei uzmācās vēlēšanās apsviesties un bēgt uz mājām, taču, apzinādamās, cik svarīgi ir sagūstīt šo posta radītāju afanku, viņa palika uz vietas un bezbailīgi lūkojās briesmoņa gļotainajās, zaļgani melnajas

acīs.

— Afank, — viņa sacīja, — kāpēc tu nenāc ārā no ezera un nepasēdi kopā ar mani? Es tev kaut ko padziedāšu.

Afanks nosprauslojās, un ūdens izšāvās gaisā kā no strūklakas.

— Nāc ārā, dārgais afank, nāc taču ārā, — meitene vilināja.

Afanks sakustējās, un atkal ūdeņi nošalcās un saviļņojās. Lielais ķermenis gausi līda ārā no ezera uz meitenes pusi. Tas bija tik augsts, ka meitene nevarēja neko saskatīt ne virs tā, ne arī aiz tā. Sīkstās ādas mel-num melnā krāsa lika domāt, ka pēkšņi iestājusies nakts un visa gaisma izdzisusi. Meitene tomēr nekustējās. Kad afanks pabeidza smagnējo vilkšanos un kā milzu blāķis nogūlās dažu pēdu atstatumā, viņa saņēma drosmi un trīcošā balsī sāka dziedāt dziesmiņu. Meitene dziedāja visjaukāko un iemidzinošāko aiju dziesmu, ko viņai, vēl guļot šūpulī, mēdza dziedāt māte. Afanka galva lēnām noslīdēja smiltīs, un drīz vien meitenes dziedāšanu pārspēja baismīgs troksnis, kas skanēja kā tūkstošiem pērkona grāvienu. Afanks bija iemidzis un krāca!

Meitene pamāja tēvam, un ļaudis iznāca no paslēptuves un visai piesardzīgi uzsāka gulošo afanku sasaistīt ar dzelzs ķēdēm.

Tikko viņi bija pabeiguši, te afanks pamodās un, sapratis, kādu joku ar viņu izspēlējuši, tik nikni rēkdams, ka draudēja sagrūt pat kalni, metās atpakaļ ezerā. Par laimi, ķēdes bija garas un vairāki stiprākie vīri spēja saķert to galus un piestiprināt pie raženajiem vēršiem, kurus viņi bija atveduši līdz. Vērši sasprindzināja muskuļus un sāka vilkt. Afanks velti cīnījās un turējās pretī. Pakāpeniski viņu lēnām izvilka ārā no ezera. Tagad arī vīri sāka palīdzēt vilkt, un, kaut ari tie bija vērši, kas īstenībā darīja visu darbu, daži vīri jau sāka lielīties.

— Re, kur stiprs es esmu, — teica fermeris, — bez manis afanku savu mūžu nebūtu izvilkuši no ezera.

— Nieki, — atteica aitu gans, — tas ir mans raženais spēks, kas to izdarīja.

— Jūs abi maldāties, — iejaucās kalējs, — tās ir manas stiprās rokas, mans spēks, ko esmu uzkrājis, gadiem ilgi sizdams ar veseri uz laktas, — tas tik labi veica šo darbu.

Dzirdot šos iebildumus, afanks, kurš labi zināja, ka bez vēršiem neviens nebūtu viņu izkustinājis, sacīja šādus vārdus:

Ja vērši nebūtu likti lietā,

Afanks paliktu tai pašā vietā.

Sie vārdi lika lielīgajiem vīriem sakaunēties, un viņu mēles apklusa, kamēr vilkšana turpinājās.

Viņi gribēja aizvilkt afanku uz ezeru, ko sauca par Linvinanlasu, un ceļš bija garš. Vērši stīvēja afanku cauri Dolvitelenas draudzei, tālāk pa kalnu pāreju, ko kopš tā laika sauc par Vēršu pāreju, un tad pa kalnu kori. Te vērši, velkot smago kravu, tā sasprindzināja spēkus, ka vienam aiz pārpūles izkrita acs, un to vietu tagad sauc par Vēršacs lauku. Vērsis raudāja par savu pazaudēto aci, un no viņa asarām radās dīķis, ko kopš tā laika sauc par Vēršacs dīķi. Vērši cīnījās tālāk un beidzot sasniedza Linvinanlasu. Te viņi apstājās un apgūlās, nokausēti, bet lepni par lielisko darbu, ko bija veikuši. Afanku atbrīvoja no ķēdēm, un briesmonis rēkdams ielēca ezerā, kas nu bija viņa jaunā mājvieta.

Sā apvidus ļaudīm nebija ne jausmas, ka ezerā ir afanks, jo ezers jau tā bija pilns ar visādiem nepatīkamiem radījumiem un pārak talu no viņu labās aramas zemes, lai afanks varētu nodarīt viņiem kādu postu.

SVĒTAIS KADOGS UN KARALIS ARTURS

Britu ģenerālis, vārdā Līdžsoks, bija nonāvējis trīs Artura karavīrus, un, lai gan tas bija noticis godīgā kaujā, Arturs bija noskaities uz viņu un nolēmis mest viņu cietumā.

Ģenerālis bēga pa visu zemi no vienas vietas uz citu, bet Artura karavīri viņu neatlaidīgi vajāja. Neviens negribēja dot bēglim pajumti, jo bailes no Artura bija pārāk lielas, taču beidzot Līdžsoks ieradās Velsā, kur meklēja patvērumu pie svētā Kadoga. Te viņu nenoraidīja, un viņš klusu un mierīgi, piesaukdams dievu klosterī un palīdzēdams Kadogam un viņa mūkiem lauku darbos, dzīvoja septiņus laimīgus gadus. Karalim Arturam nebija ne jausmas, kur bēglis atrodas, kamēr kāds beidzot nodeva viņu.

Kādu dienu pie Kadoga atsteidzās sūtnis saplēstām drēbēm un šausmu pilnām acīm.

— Kungs, — viņš teica, — liels pulks Artura karavīru ir uzcēlis nometni otrpus upes, un Arturs pieprasa Līdžsoka padošanos.

To dzirdot, Līdžsoks bija ar mieru drīzāk padoties, nekā sagādāt nepatikšanas krietnajam vīram un viņa mūkiem, kas bija viņu laipni uzņēmuši.

— Nieki, — Kadogs atteica, — tu lūdzi patvērumu un saņēmi to, un šeit tev jāpaliek. Šo lietu noteikti var nokārtot ar vārdiem, nevis ar kaušanos.

Un viņš devās uz upmalu viens. Otrpus Askas upes bija milzums Artura karapulku, viņu teltis plīvoja vējā, ieroči laistījās saulē, un viņu kaujas zirgi patlaban mierīgi plūca mīksto zāli.

— Es vēlos runāt ar Arturu, — Kadogs sauca ūdenim pāri.

— Viņš negrib runāt, — skanēja atbilde, — viņš grib Līdžsoku.

— Bet es tomēr gribētu pārmīt kādus vārdus ar Arturu, — Kadogs atkārtoja, un vēstnesis, ko ietekmēja šī mūka staltais, vientuļais stāvs, devās pie Artura, lai pēc brīža atgrieztos kopā ar raženo un skaisto karali.

— Vai Līdžsoks pie tevis, svētais vīrs? — Arturs sauca.

— Jā, — Kadogs atbildēja, — viņš ir manā klosterī.

— Labi, tad darīsim tam visam galu. Izdod viņu vai nu man, vai maniem karavīriem, un es došos pāri upei un saņemšu viņu.

— Es viņu neizdošu, — Kadogs turējās pretī. — Viņš lūdza patvērumu un saņēma to. Cilvēks, kam ir tavs gods un drosme, sapratīs, ka es nevaru būt tik gļēvs un izdot viņu bailēs no draudiem.

Arturs klusēja, apzinādamies šo vārdu patiesību.

— Šis jautājums jānodod izspriešanai, — Kadogs turpināja. — Visi zina, ka tu esi tikpat taisnīgs, cik drosmīgs virs. Vai tu nebūtu ar mieru izšķirt šo jautājumu ar izvēlētu tiesnešu starpniecību? Es pakļaušos viņu spriedumam, ja tu darīsi to pašu.

Pēc ilgiem apsvērumiem Arturs piekrita. Tika sameklēti pieci izslavēti tiesneši, un katra partija ieņēma vietu savā upes pusē.

Spriešana turpinājās vairākas dienas. Beidzot Arturs bija ar mieru pieņemt Līdžsoka vietā izpirkšanas naudu.

— Trīs govis par katru Artura karavīru, — ieteica kāds, kas atradās velsiešu krastā.

— Par maz, — atskanēja auri angļu pusē.

Beigās tiesneši paziņoja, ka, pēc viņu uzskatiem, Arturam jāsaņem simt govis par katru karavīru.

Tagad Arturs sāka celt iebildumus.

— Zināt, es atsakos pieņemt visas govis vienā krāsā, — viņš teica. — Tām jābūt brūnām no priekšas un baltām no mugurpuses.

Kadoga atbalstītāji, to dzirdēdami, apjuka, bet nekāda pārliecināšana nespēja locīt Artura prātu. Tiesneši nolēma, ka Arturs, atteikdamies no pieprasījuma izsniegt LIdžsoku, ieguvis tiesības uzstādīt tādu neparastu prasību.

— Kurš ir kādreiz dzirdējis par tādām govīm? — jautāja kāds apmulsis mūks.

— Un kur tādas var atrast? — jautāja Līdžsoks.

— Neraizējieties, — sacīja Kadogs, — lai daži vīri sameklē vajadzīgo skaitu govju, vienalga, kādā krāsā, un nevaicājiet vairāk neko.

Govis sameklēja un sadzina vienuviet upes krastā. Kadogs pat lāgā acu tām neuzmeta, tikai pacēla roku, kaut ko nomurmināja, un uzreiz visas govis bija brūnas no priekšpuses un baltas no mugurpuses.

Arturs, to redzot, saniknojās; viņš bija ticējis, ka prasība nav izpildāma, un nolēmis pastāvēt uz Lidžsoka izdošanu.

Nu radās citas grūtības: kā pārdabūt govis Artura pusē. Tiesneši atkal apspriedās un lika Kadoga vīriem iedzīt govis Askā līdz pusei, un par tālāko lai atbild Artura vīri.

Kadoga vīri darīja, kā teikts, un iedzina brūnbaltās govis upē, bet, vēl pirms viņi sasniedza upes vidu, Artura vīri aiz nepacietības ātrāk tikt pie lielā guvuma, sāka tvarstīt lopiņus un vilkt tos aiz ragiem uz savu pusi. Bet, ak vai viņu mantkārei! Laimētais ieguvums viņu rokās pārvērtās par siena vīšķiem.

Tā Kadoga burvestība uzveica paša dižā karaļa Artura spēku un varenību.

ZĒNS, KURŠ ATGRIEZĀS NO ELFU ZEMES

Pirms astoņsimt gadiem Nītas upes krastos, Velsas dienvidos, dzīvoja divpadsmit gadus vecs zēns, vārdā Elidirs. Zēna māte cerēja, ka dēls pieaudzis kļūs par priesteri, un tāpēc sūtīja viņu mācībā pie barga skolotāja. Skolotājam bija nieks sist zēnu tā, ka viņš bija sarkanās svītrās un zilos nobrāzumos, kamēr zēns kādu dienu, kad nebija izmācījies uzdoto, aizbēga uz upi un noslēpās iedobumā upes krastā, kur atradās ala. Alā viņš palika divas dienas. Pirmajā dienā viņš teica:

— Labāk ciest izsalkumu, neka saņemt pērienu. — Ot-rajā dienā viņš teica: — Laikam taču labāk ciest izsalkumu, nekā saņemt pērienu. — Trešajā dienā viņš jau

grasījās teikt: — Labāk saņemt pērienu, nekā ciest izsalkumu, — un atgriezties pie sava skolotāja, kad alā ienāca divi mazi vīriņi, nesdami grozus ar ogām un krūzes ar pienu, ko pasniedza Elidiram, sacīdami:

— Mūsuprāt, labāk ir nesaņemt sitienus un neciest izsalkumu. — Zēns nodomāja, ka tie ir visprātīgākie vārdi, kādus viņam jebkad nācies dzirdēt, un ēda un dzēra ar lielu kāri.

— Mūsu sirdis iežēlojās par tevi, — viņi sacīja, kad zēns slaucīja muti pēc mielasta, — un, ja vēlies nākt mums līdz, mēs aizvedīsim tevi uz tādu zemi, kur ir tikai rotaļas un prieki.

Elidiram tas likās daudz patīkamāk, nekā stāties skolotāja vaiga priekšā, un viņš bez bailēm vai vilcināšanās sekoja vīriņiem pa nelīdzenu taku, kas veda aizvien tālāk un tālāk alā, kamēr viņi sasniedza brīnišķīgi skaistu zemi, pilnu ar kokiem un ziedošiem krūmājiem, ar upēm un leknām pļavām. Tā atšķīrās no pasaules tur augšā tikai ar to, ka te nespīdēja ne saule, ne mēness, tāpēc dienas bija palsas un pelēkas, bet naktis piķa melnumā. Mazie vīriņi, nesdami tukšos grozus un krūzes, aizveda Elidiru pie sava karaļa, cienījamas personas, augumā īsta īkšķīša, kas tomēr slējās pari saviem pavalstniekiem kā bērzs starp kazenājiem un valdīja pār tiem žēlīgā cildenumā. Viņš iztaujāja Elidiru par dzīvi pasaulē un solījās izturēties pret viņu tikpat laipni kā pret savu īsteno dēlu. — Lai ari tu vari rotaļāties, cik patīk, — karalis piebilda, — tu tomēr darīsi labi, ja turpināsi savas mācības, jo ķēniņš Zālamans ir mums teicis: kaut mācībām rūgtas saknes, toties augļi saldi. Un, ja mācīšanās ir laba princim, tad tā ir laba ari priesterim.

Arī šī valoda Elidiram likās prātīga, un viņš nosolījās mācīties no visas sirds.

Elidirs šai Citpasaulē kopā ar elfiem pavadīja apmēram gadu, mācīdamies un spēlēdams bumbu ar karaļa vienīgo dēlu. Lai arī elfu vīrieši un sievietes augumā bija mazi, Elidirs līdz tam neko tik skaistu nebija redzējis, jo viņu augumi bija ļoti samērīgi. Viņiem bija zirgi, medību suņi un citi derīgi dzīvnieki, kādi ir ari zemes virsū, bet visi piemēroti elfu augumiņiem. Viņi nekad neēda gaļu un zivis, tikai pienu, ko pasniedza traukos kopā ar safrānu un saldām, gardām saknēm. Elfi bija ārkārtīgi laipni un mīļi cits pret citu un neko neturēja tādā godā kā patiesību un uzticību.

— Godīgums ir mūsu klints, — karalis daudzkārt sacīja Elidiram. — Lai tā būtu arī tava klints!

Šā gada laikā zēns vairākas reizes atgriezās zemes dzīvē, dažreiz pa taku, kur pirmo reizi bija gājis, dažreiz pa citu, garāku un dziļāku. Sākumā viņu pavadīja abi elfi, kas bija atnesuši viņam ogas un pienu, bet vēlāk viņš gāja pilnīgi viens, tik liela bija elfu uzticēšanās viņam. Viņš ieradās arī pie mātes, kuras priekam nebija robežu, un, kad viņa apmeklējumi kļuva biežāki, zēns izstāstīja visu par Citpasaules iemītnieku izturēšanos, dzīves veidu un raksturu.

— Un pat viņu kausi un šķīvji ir no zelta? — māte izbrīnījusies taujāja.

— Jā gan, — zēns apliecināja. — Un bumba, ko mēs spēlējam ar karaļa dēlu, visa ir no skaidra zelta.

Kad māte tā klausījās, viņas prātu un sirdi pārņēma domas, cik labi būtu, ja viņai, nabaga atraitnei, kurai sūri, grūti jāstrādā, piederētu tāda zelta bumba, jo neviens zemes virsū gan nav par viņu nabagāks, lai tādu mantu saņemtu.

— Dēls, — viņa vaicāja, — vai tu mīli savu māti?

— Protams, — viņš atbildēja.

— Tad sagādā man to prieku, ko es tev lūgšu.

Skaidrs, ka viņš to darīs, zēns atbildēja. Bet viņš bija

dziļi apbēdināts, kad izrādījās, ka māte pieprasa Citpasaules zelta bumbu. Solījums tomēr bija dots, un šķita, ka Citpasaulē nebija zelta trūkums, ne arī to kāds sargāja. Tāpēc jau nākamajā dienā, kad zēns un karaļa dēls rotaļājās ar bumbu, viņš bumbu nozaga un pa taku cauri alai devās uz virszemi. Papriekš viņš gāja soļos, bet tad sāka skriet, jo bija sadzirdējis čabēšanu, it kā palsajā ēnā viņam pakaļ steigtos peles. Vēl nenonācis dienas gaismā, zēns jau noprata, ka viņam neatlaidīgi dzenas pakaļ, un, noskrienot lejup pa upes krastu, redzēja, ka tie ir abi viņa agrākie draugi, kas tik aši skrien pa pēdām, visu laiku smalkās putnu balsīs saucot pēc zelta bumbas. Par spīti šikajiem augumiem, viņi panāca zēnu tieši tad, kad viņš paklupa un pakrita uz mātes mājas sliekšņa. Elfi paķēra bumbu, kas bija izripojusi zēnam no rokām, un turēja to stingri.

— Piedodiet, — viņš sauca, — es darīju nepareizi savas mātes dēļ. Tas bija tikai cilvēcīgi.

— Mūsuprāt, — elfi atbildēja, — nevajag būt nodevīgam un nevajag aizbildināt padarītu ļaunumu ar cilvēcību.

Kad zēns uzslējās kājās, elfi pameta viņu, visādi izrādīdami savu nicināšanu un nievas.

— Ņemiet mani līdz, — viņš sauca. — Piedodiet man, lūdzu, piedodiet man!

Bet viņi pat nepaskatījās atpakaļ, un zēna kauns un nožēla bija tik lieli, ka asaras aptumšoja viņa acis, un mazie cilvēciņi asaru varavīksnē izplūda un nozuda.

Vēl kādu gadu pēc tam zēns ik dienu nāca uz upmalu, meklēdams alu un nelīdzeno taku, pa kuru bija izkļuvis ārā, taču neko nevarēja atrast.

— Ak posts, ak posts! — viņš sauca un dauzīja krasta klinti, kamēr rokas sāka asiņot.

Tomēr laiks, kas aizvelk ciet ikvienu brūci, aizdziedēja arī šo ievainojumu, zēns atgriezās pie sava skolotāja un, gadiem aizritot, kļuva priesteris un saucās brālis Elidiors. Daudz reižu un daudziem cilvēkiem, pat bīskapiem, viņš tika stāstījis par savu ceļojumu uz Citpasauli, kamēr kļuva vecs vecs vīrs ar pavisam baltiem matiem ap galvvidu. Un visvairāk viņa klausītājus ietekmēja tas, ka arī mūža galā viņš nekad nespēja pabeigt savu stāstu, neliedams tādas pašas asaras kā todien, kad bija lauzis uzticību saviem draugiem un pazaudējis mazos elfus uz visiem laikiem.

ARTURA ATDUSAS VIETA

Kadreiz Velsas rietumos dzīvoja kads jauneklis, kas bija septītā dēla septītais dēls. Stāsta, ka tādiem lemts dižs liktenis, jo pie viņu četrdesmit deviņām daļām cilvēka ir piejaukta viena daļa no Māšu,[12] tas ir, elfu, svētības. Kādu dienu jauneklis saķildojās ar tēvu un pameta mājas, lai meklētu laimi Anglijā. Ejot cauri Velsai, viņš satika bagātu fermeri, kurš nolīga viņu lopu aizdzīšanai uz Londonu.

— Manām acīm tu izskaties glīts zēns, — fermeris teica, — un laimīgs arī. Ar suni pie sāniem un gana nūju rokā tu būtu īsts princis starp lopu dzinējiem. Suns te ir, bet kur lai sadzen to nūju?

— Atstājiet to manā ziņā, — mūsu velsietis atteica un, pagājis gabaliņu tālāk līdz klinšainam pauguram, nogrieza visslaidāko lazdu, kādu vien varēja atrast. Nūjai vajadzēja būt labai, jo kas sunim ir zobi, tas lopu dzinējam — nūja. Tā bija smuidra kā paša augums, raiba kā forele un ar tik cietu koksni, ka ne plīsa, ne plaisāja, kamēr viņa biedru nūjas jau bija sašķīdušas kā salmi.

Jauneklis izdzina lopu baru cauri Anglijai, neviena nepazaudējis, un atbrīvojās no tā Londonā. Mazliet vēlāk viņš nostājās uz Londonas tilta, prātodams, ko darīt tālāk, kad viņam blakus apstājās kāds svešinieks un vaicāja, no kurienes viņš ieradies.

— No savas zemes, — viņš atbildēja, jo velsietim jābūt piesardzīgam Anglijā.

— Un kā tevi sauc? — svešais taujāja.

— Tai vārdā, kādu tēvs man devis.

— Un kur tu nogriezi savu nūju, draugs?

— No koka.

— Tava atturība ir slavējama, — svešais sacīja.

— Bet ko tu teiksi, ja sacīšu, ka ar tās nūjas palīdzību, kas ir tev rokā, varu apgādāt tevi ar zeltu un sudrabu?

— Teikšu, ka jūs esat gudrs vīrs.

— Gudrs gan, tiesa, kas tiesa, — apstiprināja svešais un sāka skaidrot, ka šī lazdas nūja ņemta no tādas vietas, kur paslēptas milzu bagātības.

— Ja vien tu atcerētos, kur to nogriezi, un aizvestu mani uz turieni, bagātība būtu tava.

— To es labprāt darīšu, — velsietis atteica, — jo kāpēc tad es esmu šeit, ja ne savu laimi meklēdams?

Bez liekas vilcināšanās abi nu devās uz Velsu un beidzot sasniedza Cietokšņa klinti. Te velsietis parādīja gudrajam vīram (jo tāds viņš arī bija) īsto vietu, kur nogriezis nūju. Tā bija lielas, vecas lazdas atvase, un naža griezums, dzeltens kā zelts un plats kā liela pupa, vēl bija skaidri redzams. Ar dunci un kapli viņi izraka lazdu un atrada zem tās prāvu, plakanu akmeni. Pacēluši akmeni, viņi ieraudzīja eju un tālu tās galā — blāvu gaismu.

— Ej tu pirmais, — gudrais vīrs sacīja, jo anglim der būt piesardzīgam Velsā. Tad abi uzmanīgi virzījās uz priekšu pa eju pretī gaismai. No ejas griestiem nokarājās bronzas zvans bišu stropa izskatā ar mēli cilvēka rokas garumā, un gudrais vīrs lūdza velsieti ne par kādu cenu nepieskarties zvana mēlei, jo tad noteikti uzbrukšot kāda nelaime. Drīz viņi sasniedza galveno alu un nevarēja vien nobrīnīties par tās plašumu un vēl jo vairāk par to, ko šeit redzēja. Ala bija pilna ar karavīriem spožās bruņās, kuri aizmiguši gulēja uz grīdas. Arējā aplī bija kāds tūkstotis vīru, iekšējā, ar galvām uz sienas pusi un kājām uz alas vidu, kāds simts; ikvienam bija zobens, vairogs, cirvis un kaujas pīķis; ārpus loka gulēja karaviru zirgi bez laužņiem un acu aizsargiem, un zirglietās bija sakrautas kaudzē viņiem pie purniem. Ienācēji varēja visu tik labi saredzēt tāpēc, ka ieroči un bruņas ārkārtīgi zaigoja un laistījās, bruņu cepures kvēloja kā saules un zirgu pakavi staroja kā pilns mēness. Un pašā vidū atdusējās karalis un pavēlnieks, to ienācēji pazina pēc krāšņā tērpa un dārgakmeņiem rotātā kroņa blakus viņa rokai un viņa paša cildenuma un majestātiskuma.

Tad velsietis pamanīja, ka alā ir divas augstas zelta un sudraba naudas kaudzes. Mantkārē elsodams, viņš metās pie tām, bet gudrais virs pamāja, lai mazliet pagaida.

— Nem vai nu no vienas, vai otras kaudzes, bet nekādā ziņā ne no abam, — viņš brīdināja.

Nu velsietis pievāca tik daudz zelta, ka nespēja vairs pacelt nevienu lieku naudas gabalu. Viņam par pārsteigumu, gudrais vīrs neņēma neko.

— Es neesmu iemantojis gudrību, tīkodams pēc zelta un sudraba, — viņš sacīja.

Velsietim gan šķita, ka tas skan vairāk pēc tukšām pļāpām nekā pēc gudrības, bet viņš neko neteica, un abi devās uz alas izejas pusi. Gudrais vīrs atkal darīja viņu uzmanīgu, lai nepieskaras zvanam.

— Tas var mums būt liktenīgi, ja viens vai vairāki karavīri pamostas, paceļ galvu un jautā: «Vai jau rīts?» Ja tomēr tā gadīsies, tad ir tikai viena izeja. Tev tūdaļ jāatbild: «Nē, guli vien!», un cerēsim, ka viņi atkal nolieks galvu un mēs tādā kārtā izbēgsim.

Tā tas arī notika. Velsietis bija pārāk apkrāvies ar zeltu un nevarēja aizspiesties garām zvanam, neaizskāris to ar elkoni. Tūdaļ bronzas skanīgās šķindas satrauca eju, un kāds karavīrs pacēla galvu.

— Vai jau rīts? — viņš jautāja.

— Nē, guli vien, — velsietis atbildēja.

Dzirdot tik nepārprotamu atbildi, karavīrs nolieca galvu un iemiga, un abi sabiedrotie, ne aci sānis nepamezdami, sasniedza dienas gaismu un atlika vietā akmeni un lazdu. Gudrais vīrs atvadījās no velsieša, bel vispirms deva viņam padomu.

— Lieto šo bagātību ar prātu, — viņš sacīja, — un ar to tev pietiks līdz mūža galam. Bet, ja tev, kā es paredzu, ievajadzēsies vēl, tad tu vari atgriezties un ņemt no sudraba naudas kaudzes. Mēģini nepieskarties zvanam, bet, ja tas notiks, karavīrs pamodīsies un jautās: «Vai Kimrija briesmās?» — tev tad jāatbild: «Vēl ne, guli vien!» Bet es tev nekādā gadījumā neieteiktu doties uz alu trešo reizi.

— Kas ir šie karavīri un viņu aizmigušais karalis? — velsietis vaicāja.

— Karalis ir Arturs, un ap viņu atdusas spēkavīri no Vareno vīru salas. Viņi guļ kopā ar saviem rumakiem un ieročiem, jo pienāks diena, kad zeme un debesis satumsīs no ienaidnieka klaigām un zvans šūposies un skanēs, un tad šie karavīri ar Arturu priekšgalā izjās no alas un ietrieks mūsu naidniekus jūrā, un tad starp cilvēkiem valdīs taisnība un miers, kamēr vien pastāvēs pasaule.

— Tā gan var notikt, — velsietis sacīja, mādams ardievas. — Nekas, man ir zelts.

Taču pienāca laiks, kad viss zelts bija izdots. Velsietis iegāja alā otro reizi un arī tagad paņēma pārāk lielu nešļavu, tikai šoreiz sudrabu. Un atkal viņa elkonis pieskārās pie zvana. Trīs karavīri pacēla galvas. «Vai Kimrija briesmās?» Viena karavīra balss bija gaiša kā putnam, otra — dobja kā vērsim, bet trešā tik draudīga, ka velsietis tikko jaudāja izdvest atbildi: «Vēl ne, guliet vien!» Gausi, nopūzdamies un murminādami, viņi nolieca galvas, un zirgi sprausloja un klaudzināja pakavus, kamēr atkal klusums iestājās alā.

Ilgu laiku pēc šis laimīgās izbēgšanas velsietis centās iegalvot sev, ka viņš nekādā ziņā nedosies uz alu trešo reizi. Taču paris gados sudrabs aizgāja to pašu ceļu, kur zelts, un velsietis gandrīz pats pret savu gribu atkal stavēja pie lazdas ar kapli rokā. Trešo reizi viņš iegāja alā un trešo reizi paņēma pārak lielu nešļavu, tiklab zeltu, kā sudrabu. Trešo reizi viņa elkonis pieskārās pie zvana. Kad tas nodunēja, visi karavīri pielēca kājās, un zvana dunoņa, bruņu šķindas un zirgu spalgās zvaigas sacēla tādu troksni, kāds pasaules vēsturē vēl nav dzirdēts tik ierobežotā telpā kā šeit. Tad Artura balss pacēlās pāri žvankstoņai, apsaucot visus, un Kajs, vienrocis Bedvirs, Ovains, Tristans un Gval-hmejs izlauzās pūlim cauri un pieveda zirgus pie slitām.

— Laiks vēl nav pienācis, — Arturs teica. Viņš norādīja uz velsieti, kurš, stāvot ejā ar savu zeltu un sudrabu, drebēja kā apses lapa. — Vai tad jūs gribat doties ārā viņa dēļ?

Pie šiem vārdiem Kajs sagrāba iebrucēju aiz kājām un grasījās triekt viņu pret sienu, bet Arturs aizliedza to un lika izvest velsieti ārā, un Kajs tā arī izdarīja, izmezdams viņu no ejas kā novilktu trušādu un aizlikdams alai akmeni priekšā. Nu nabags tur gulēja plakaniski uz muguras saules vaiga priekšā bez plika penija kabatā, zils kā katla dibens no bailēm un belzieniem.

Pagāja ilgs laiks, iekams velsietis bija piedabūjams izstāstīt, kas ar viņu noticis, un vēl ilgāks, iekams viņš atveseļojās. Kādu dienu viņš tomēr atgriezās pie Cietokšņa klints kopā ar dažiem draugiem.

— Kur ir tā lazda? — viņi jautāja, jo tā nebija nekur redzama. — Un kur ir tas akmens? — viņi taujāja, jo nevarēja to atrast. Kad velsietis palika pie sava stāsta, viņi ņirgājās un, nevarēdami viņu apklusināt, piekāva. Un tā iznāca, ka aiz kauna un dusmām velsietis pameta šo pusi uz visiem laikiem. Un kopš tās dienas neviens pats, kaut viņš būtu septiņkārtīgs septītā dēla septītais dēls, nav redzējis Arturu atdusamies kopā ar savu pulku, ja nu tikai, kad pienāks Britānijai lielākā briesmu diena. Un ar cerību, ka šāda diena ir vēl ļoti talu, mēs esam mūsu stāsta galā.

MĀRČA ausis

Karalim Mārčam, Kastelmārčas īpašniekam Leinā, hija kāds noslēpums, kuru bez viņa zināja tikai viņa bārddzinis. Protams, tādu lietu būtu grūti noslēpt no bārddziņa, jo patiesība un noslēpums bija tas, ka karalim Mārčam bija zirga ausis! Parasti viņš mēdza tās apslēpt, bet, protams, nespēja noslēpt, no vīra, kas grieza viņam matus un skuva bārdu. Karalis briesmīgi kaunējās par šo savu trūkumu un lika bārddzinim nozvērēties, ka neizpaudīs noslēpumu nevienai dzīvai dvēselei.

— Ja tu kādam izpļāpāsi kaut vārdiņu, es tūlīt likšu tevi sodīt ar nāvi, — karalis piedraudēja.

Noslēpumu glabāt ir grūti, un tas, ko bārddzinis zināja, līdz ar nāves draudiem sāka spiest viņu kā smags slogs. Viņš raizējās par to, un raizes padajīja viņu slimu. Bārddzinim vajadzēja aicināt ārstu. Ārsts bija gudrs un viedīgs vīrs; pārbaudījis un iztaujājis slimo, viņš sacīja:

— Labais cilvēk, ja jūs tā turpināsiet, tad nekad netiksiet vaļā no slimības. Esmu pārliecināts, ka jūs pamazām beidzat sevi nost ar kādu noslēpumu. Ne jums palīdzēs uzturēšanās gultā, ne arī es varu jums dot kādas zāles. Vienīgais ceļš uz atlabšanu ir — atklāt noslēpumu.

— Ak vai, — bārddzinis atbildēja, — tas ir tiesa, ka man ir noslēpums, bet es to nevienam nevaru atklāt.

— Tad pasakiet to zemei, — ārsts ieteica, — tikai neturiet ilgāk sevī.

Bārddzinis piecēlās no gultas un atstāja pili. Nonācis kādā tīrelī, vientuļā vietā vairākas jūdzes no pils, viņš nometās ceļos, piespieda muti pie zemes un čukstēja:

— Karalim Mārčam ir zirga ausis.

Līdzko bārddzinis bija dalījies savā noslēpumā kaut vai tikai ar zemi, viņš jutās labāk, bet tur, kur viņš bija čukstējis slepenos vārdus, uzauga vairākas sevišķi skaistas niedres.

Mazliet vēlāk kādu dienu daži dūdinieki no Melgin-gvinedas ceļā uz svētkiem karaļa Mārča pilī gāja garām tai vietai, kur bārddzinis bija uzticējis zemei savu noslēpumu, un ieraudzīja tur skaistas, slaidas un taisnas niedres.

— No tām iznāks labas stabules, — viens dūdinieks teica. Viņi nogrieza niedres un iztaisīja stabules.

— Mēs jauki uzspēlēsim karalim viņa svētkos, — otrs sacīja. Un tad viņi gaja savu ceļu tālāk.

Tovakar, kad svētku līksme bija sasniegusi kalngalus, karalis Marčs sauca pēc muzikantiem:

— Lai stabulnieki spēlē, — viņš pavēlēja, — man prāts nesas uz mūziku.

Stabulnieki panācās uz priekšu un lepni pacēla jaunās, skaistās stabules pie lūpam. Bet, kad viņi bija no-stabulējuši pirmās notis no karalim mīļās dziesmas, notika kaut kas briesmīgs. Stabules cita pār citu sāka saukt:

— Karalim Mārčam ir zirga ausis! Karalim Mārčam ir zirga ausis!

Stabulnieki šausmās nolaida stabules un pārbijušies blenza karalī. Tas izskatījās baigs. Noslēpums, kuru viņš centās tik stingri glabāt, nu bija atklāts un zināms visu ausīm. Pērkonīgā balsī viņš brēca:

— Lai visus stabulniekus tūdaļ soda ar nāvi, — un pamāja sardzes karavīriem, kas stāvēja viņam līdzās.

Viens stabulnieks tomēr bija drošsirdīgs vīrs un panācās priekšā, iekams vēl karavīri bija paguvuši viņu satvert.

— Esiet tik laipni, ser, — viņš teica, — tā nav mūsu vaina. Stabules ir apburtas. Pamēģiniet pats. Redzat, tās atsakās spēlēt kādu citu melodiju, — un viņš pasniedza stabules karalim.

Karalis Mārčs bija taisnīgs vīrs, tikai ātras dabas un varbūt pārmērīgi nobažījies par savām ausīm. Viņš paņēma piedāvāto stabuli un pielika pie lūpām. Rūpīgi spaidīdams taustiņus, viņš mēģināja izspēlēt kādu. džīgu, kas viņam ļoti patika.

— Karalim Mārčam ir zirga ausis, — dziedāja stabule. — Karalim Mārčam ir zirga ausis!

Karalis lēni nolaida stabuli un pavēlēja karavīriem atbrīvot stabulniekus. Smagā noslēpuma nasta vairs nepiederēja viņam vien; viņš pats jutās atvieglots. Neviens nesmējās par viņu. Klātesošie šķita izjūtam līdzcietību. Vēlāk, kad bārddzinis atzinās, ka uzticējis noslēpumu zemei un tai vietā tad izaugušas niedres, no kā taisītas stabules, karalis pat spēja pasmieties par sevi.

Šāds ir pirmsākums velsiešu parunai: «Tas jau ir iekļuvis stabulē vai dūdās,» un tas nozīmē, ka iedomātais noslēpums droši vien nekāds noslēpums vairs nav.

BĒRNS GADOS

Lianvabonas draudze, Glemorgenas austrumu robežu tuvumā, pirms vairākiem gadsimtiem kādā fermā dzīvoja jauna atraitne ar mazu dēlu. Zēns bija trīs ziemas vecs, Grifs vārdā; saviem gadiem viņš bija krietni pastiepies, un neviena māte un bērns visā karaļvalstī tā nemīlēja viens otru kā viņi. Tad gadījās tā, ka Lanva-bonas draudzi apsēda veseli bari elfu jeb, kā viņas dēvējās, Māšu svētības pārstāvju, un šīs elfas bija izdaudzinātas aiz diviem iemesliem: aiz pārmērīga neglītuma un tieksmes uz ļaunprātībām. No visām viņu izdarībām visvairāk elfām bija pa prātam divas, proti, ar dziesmām un mūziku ievilināt cilvēkus līdz kaklam purvā vai dīķī un izzagt bērnus no šūpuļa tik viegli, kā mēs izlobām riekstu no čaulas. Tāpēc nav brīnums, ka jaunā atraitne nenolaida ne acu no sava dēla un to briesmu dēļ, kas viņam uzglūnēja, mīlēja viņu jo karstāk.

Taču, kam jānotiek, tas notiks, to neaizkavēs ne vētra, ne plūdi. Kādu dienu, kad atraitne virtuvē sildīja Grifam putriņu, pēkšņi kūtī atskanēja smagi vaidi un kunksti, it kā kustonis ciestu lielas sāpes vai nupat beigtos nost. Viņa aši noņēma putru no uguns un izskrēja kūtī, taču tur nekas ļauns nebija manāms, tikai govis bija satrauktas un žvadzināja ķēdes. Bet kādas gan bija mātes sāpes un šausmas, kad, atgriezusies virtuvē, viņa neatrada ne zīmes no dēla. Atraitne uzskrēja bēniņos: tur nebija ne dvēseles. Atskrēja atpakaļ virtuvē: tas pats. Ne iekšā, ne ārā nebija nekā, it nekā.

Visu to pēcpusdienu viņa meklēja zēnu pa fermu un tās apkārtni. — Grif! — viņa sauca gan vienā, gan otrā vietā, bet ar visu meklēšanu un saukšanu no zēna nebija ne ziņas, ne miņas. Saule jau taisījās rietēt, kad atraitne, pārmetusi priekšautu par galvu, nogurusi apsēdās istabā. Te viņa izdzirdēja kādu troksni aiz durvīm. Viņa pacēla galvu un iekliedzās, ieraudzīdama mazu cilvēciņu, kurš lūkojās viņā.

— Māt! — viņš teica. Viens vārds, vairāk nekas.

Atraitne savukārt noskatīja bērnu no matu cekula

uz galvas līdz sarkano kurpīšu pazolēm. Viņa lēni pakratīja galvu.

— Tu neesi mans Grifs.

— Esmu, — viņš atbildēja, — noteikti esmu.

Viņš izskatījās tik līdzīgs Grifam kā viens jērs otram (kaut gan aitām, kas jērus baro, tie nebūt nav vienādi). Tādēļ, lai neizdarītu kādu liktenīgu kļūdu, atraitne iesauca zēnu iekšā, paēdināja ar Grifam domāto putriņu un turpmāk izturējās tā, it kā zēns nebūtu nekas cits kā viņas īstens dēls. Taču visu šo laiku viņas prāts nebija mierīgs. Pirmkārt, zēns neauga lielāks, kamēr Grifam ik gadu drēbītes kļuva par mazām, otrkārt, viņš kļuva ik dienas jo neglītāks, kamēr Grifs bija izskatījies skaists kā bilde. Beidzot viņa nolēma apmeklēt Kastelinosas Gudro vīru un lūgt viņam šai lietā padomu.

— Tu esi ieradusies pie īstā vīra, — Gudrais vīrs sacīja, kad bija noklausījies atraitnes stāstu un uzstādījis viņai divdesmit vienu jautājumu, — un, ja tu klausīsi maniem padomiem, tavas likstas drīz būs aiz muguras. Rit tieši pusdienas laikā paņem vistas olu un pārgriez to vidū pušu. Vienu pusi aizmet projām, bet otru paturi kreisaja rokā, un ar labo kulsti tās saturu un maisi no vienas puses uz, otru. Lai puika redz to, tikai tīšuprāt necenties pievērst viņa uzmanību. Es ceru, ka viņš apjautāsies, ko tu dari. Ja viņš jautā, atbildi, ka tu sit kulteni pļāvējiem, un, ja viņš ko atbildēs, tad šo viņa atbildi es gribu dzirdēt.

Atraitne pārnāca mājās un nākošajā dienā pusdienas laikā izpildīja Gudrā vīra norādījumus uz mata.

Atraitne manīja, ka mazais blenž uz viņu, kad viņa aizmeta projām pusi olas un atlikumu sāka kulstīt čaumalā. Bērna seja kļuva tāda kā tumšāka, kad viņš apvaicājās:

— Māt, ko tu sit tai olas čaumalā?

— Es situ kulteni pļāvējiem, puisīt.

— Ak tā? — viņš noteica un tad noskaitīja pantiņu:

Esmu redzējis zīli, pirms ozols tā kļuva,

Esmu redzējis olu, pirms tapa vista,

Bet neesmu redzējis, ka pļāvējiem druvā Kāds olas čaumalā kulteni sistu.

To teikdams, viņš izskatījās tik ļauns un neglīts, ka atraitnei grūti nācās uzlūkot viņu.

Tai pašā pēcpusdienā viņa atkal aizgāja uz Kasteli-nosu un pastāstīja Gudrajam vīram par visu, kas noticis.

— Tur nav vairs ko gudrot, — viņš sacīja, — punduris ir viens no elfiem, ko viņi atstājuši tev audzināšanā. Ja viņš ir redzējis zīli, pirms no tās izauga ozols, viņam jābūt vismaz trīssimt gadu vecam. Nākošais pilnmēness būs pēc četrām naktīm, un, lūk, ko es gribētu, lai tu dari. Pulksten divpadsmitos tai naktī tev jāaiziet uz tādu vietu, kur ceļi krustojas aiz brasla, un tur tev tā jāpaslēpjas, ka tu vari redzēt visu, bet tevi neredz neviens. Var gluži labi gadīties, ka uz viena no šiem ceļiem, vai nu uz augšu pa upi, vai uz leju, tu ieraudzīsi kaut ko tādu, ka jutīsi kārdināšanu skriet ārā no paslēptuves vai skaļi iekliegties, bet es jau laikus tevi brīdinu: līdzko tu kaut mazliet sakustēsies, tevi pamanīs, un tu nekad vairs neredzēsi savu īsto dēlu.

Atraitne atgriezās mājās ļoti satraukta, ne zinādama, ko viņai pilnmēness nesīs, ne arī pārliecināta, ka var paļauties uz Gudrā vīra padomiem, jo viņa nebija nodevusies pusnakts pastaigām pat savos labākajos laikos, bet šis noteikti bija viens no sliktākajiem. Taču ilgas redzēt savu īsto dēlu Grifu un pretīgums pret punduri, kas bija ieņēmis dēla vietu, stiprināja viņas apņemšanos. Ceturtajā naktī, uzvilkusi melnu mēteli un ietinusi lakatā galvu un seju, viņa noteiktā laikā aizgāja, kur Gudrais vīrs bija teicis. Brasla tuvumā pakalnītī auga liels un plallapains krūms, viņa uzmanīgi noslēpās aiz

tā un gaidīja pusnakti. Kādu laiku valdīja klusums, tad aiz pakalna ieķilkstējās lapsa. Sekoja ilgāks klusuma brīdis, ko pārtrauca pūces brēciens upes tuvumā. Un lad klusumā ielauzās tikko dzirdamas mūzikas skaņas — tur skanēja vijoles, arfas un smalkas balstiņas, kas no tālienes tuvojās braslam. Atraitne apņēmīgi dzina miegu projām no acīm, lai gan mūzika aijāt aijāja snaudā, un beidzot viņa ieraudzīja nākam pa ceļu no ziemeļiem sīkus vīriņus sarkanās kokvilnas cepurēs un sievietes zilos un zaļos svārkos. Daži dejoja viegli ka kaņepju putniņi, citi nāca ar saulsargiem vai stīgu instrumentiem. Drīz vien mazie cilvēciņi soļoja viņai garām simtiem, un gājiena vidū starp četriem clfiem, kas likās zēnu apsargājam, ko viņa ieraudzīja, ja ne Grifu, pastiepušos garāku pa šo gadu, bet vāju un, kā viņai šķita, novārgušu.

To redzot, atraitne tiktāl aizmirsās, ka paslējās augstāk, lai varētu mesties uz priekšu un atbrīvot, zēnu, bet, par laimi, pie upes iebrēcās tā pati pūce un mātei iešāvās prātā Gudrā vira brīdinājums, tā ka viņa vēl vairāk sarāvās čokurā aiz krūma. Pēc brītiņa viņa redzēja mēnesnīcu pārslīdam pār sarkanajām cepurēm, zilajiem un zaļajiem svārkiem un dzirdēja mūziku un balsis saplūstam elfu dziesmā, tad šī aina un skaņas pagaisa dienvidu virzienā. Nu atraitne piecēlās un aši soļoja mājup.

No rīta viņa tikko varēja novaldīties, neizrādījusi savu riebumu pundurītim, kad tas ienāca ēst brokasiis un tam vajadzēja sasukāt galvu. Ikreiz, kad viņš sauca:

— Māt, — viņai sametas pavisam nelabi. Taču tik daudz bija līkts uz spēles, ka viņa valdījās, cik nu vien spēja, un pundura acīm un ausīm šķita tikpat mīloša māte lcā vienmēr. Pirms vēl rīts bija beidzies, viņa jau atradās ceļā pie Gudrā vīra, un tik pārliecināts viņš bija par savām zinašanām, ka jau sēdēja uz vaļņa un gaidīja viņu.

— Jā, — viņš sacīja, noklausījies mātes stāstu un saņēmis atbildi uz savu divdesmit vienu jautājumu,

— nakdama pie manis, tu esi ieradusies pie īstā vīra. Tiktai esmu izlasījis visas zīmes pareizi, un tagad es tas izlasīšu pareizi vēlreiz. Lūk, ko es gribu, lai tu darītu. Apstaigā visu draudzi un dabū melnu vistu, viscaur melnu. Manuprat, tu daudzkārt esi cepusi noplūktu vistu, bet šoreiz es gribu, lai tu cep to ar visām spalvām. Līdzko vista ir nokauta, noliec to uguns priekšā uz lēzenas bļodas un tad aizbāz ikkatru šķirbu un plaisu savā mājā, atstāj tikai brīvu caurumu, kur dūmiem iziet caur jumtu. Lai punduris redz, ko tu dari, bet nekādā ziņā necenties pievērst tam viņa uzmanību, tāpat arī neliecies daudz zinis, ko viņš dara. Bet, kad vista ir griežama uz otru pusi un sacepusi tā, ka ikviena spalviņa nokrīt bļodā, tad ir laiks uzmest viņam acis!

Mātes ausīm tas gan skanēja mazliet dīvaini, bet divas reizes vīram bija izrādījusies taisnība, un viņa domāja, ka droši vien ari šoreiz būs tāpat. Tūliņ nākamajā dienā māte devās meklet melnu vistu un nemaz nebija pārsteigta, neatradusi starp savām raibajām ka-šatājām neko tai līdzīgu. Nākamajās divās dienās viņa izstaigāja visu draudzi no ziemeļiem uz dienvidiem un turpmākajās divās — no rītiem uz vakariem, bet nekur neatrada melnu, viscaur melnu vistu.

Neapmeklēta bija palikusi tikai viena ferma. Kad māte devās uz turieni, viņa redzēja putnu kopēju skraidām mājā iekšā un ārā ar tukšu sietiņu, un ikreiz, skriedama iekšā, sieviete pārsedza priekšautu pār sietiņu, it kā gribēdama tanī kaut ko noturēt, bet, ieskrējusi, apmeta sietiņu otrādi, it kā iztukšodama uz grīdas.

— Mījā sieviņ, ko tu dari? — māte jautāja.

— Gribu ienest mazliet saules gaismas tanī ēkā, — uzrunātā atbildēja, — tikai man tas negrib diezcik labi izdoties. Arā man sietiņš ir pilns līdz malām, bet, ejot istabā, gaisma pazūd, kā nebijusi. Es dotu melnu vistu, viscaur melnu, tai sievietei, kas ienestu man iekšā kaut drusku saules.

Mātei šķita, ka tas ir kāds Gudrā vīra joks, tomēr viņa nevilcinādamās iegāja iekšā un atvēra aizvirtņus, tā ka saules gaisma pieplūdināja visu telpu, un tai pašā mirklī vieglām kājām kā cielava un ar melnu vistu padusē jau steidzās mājup.

Nonākusi savā fermā, viņa tūdaļ iekūra uguni un nokāva vistu, pilnīgi pārliecināta, ka ukrītis vēro viņu ar acīm, sīvām kā mežāboli. Tad viņa nolika vistu uz lēzenas bļodas uguns priekšā. Tas gan izklausās dīvaini, bet mātes prātus tā nodarbināja viss, kas notika ar vistu, ka nebija laika pamest acis uz mazo, un, kad spalvas saka krist nost cita pēc citas, viņa pilnīgi aizmirsa, ka tāds ukrītis vispār ir pasaulē. Kad nokrita pēdējā spalva, ārā pēkšņi kļuva dzirdama mūzika, līdzīga tai, ko viņa bija dzirdējusi, noslēpusies krustceļa tuvumā. Māte satraukta palūkojās visapkārt, bet ukrītis bija pazudis bez pēdām. Tai pašā mirklī viņa d/irdēja savu pazudušo bērnu kaut kur ārā saucam:

— Mem, mem! — Pieskrējusi pie durvīm, viņa atrāva tās vaļā, un tur viņš stāvēja pagalmā, pastiepies garumā, vājš un novārdzis, tāds, kādu māte bija viņu redzējusi elfu barā.

Zēns likās pārsteigts, ka māte tik dedzīgi viņu apsveic, taujādama, kur tik ilgi bijis projām.

— Vai tad tas bija ilgi, māt? — viņš brīnījās. — Es tikai pastāvēju kādu brītiņu, lai paklausītos mūzikā.

Un tas bija viss, ko viņš prata pateikt mātei par gadu ilgo uzturēšanos pie elfām. Un, tā kā tas ir tikpat daudz, cik ikviens var pateikt, tad mēs esam nonākuši pie sava stāsta beigām.

KEDULADERS UN VIŅA KAZAS

K adreiz bija gans, vārda Keduladers, kuram piederēja liels bars kazu, un visskaistāko sauca par Dženiju. Neviena kaza nebija tik gluda nedēļas nogalē kā viņa, jo elfas katru piektdienu Dženijai izsukāja visas pinkas un svētku priekšvakaros it sevišķi. Un, ja runā par viņas prātu, tad Keduladers bija pārliecināts, ka tiklab starp kazām, kā cilvēkiem reti kāds var Dženijai līdzināties. Nav brīnums, ka viņš bija kazai tā pieķēries vai ka viņa šķita tāpat pieķērusies ganam.

Bet kā ikvienam sunim ir savs niķis, tā savs untums ir ari ikvienai kazai. Laikam tā bija arī ar Dženiju, jo kadā vasaras vakarā viņa laidās lapās un uzšāvās augša kalnā. Gans tūdaļ metas paka], sākumā kazu saukdams un labinādams, tad draudēdams, kamēr elpas tik vien atlika, lai varētu paskriet. Nogāzes bija stāvas un takas nelīdzenas, un, līdzko Keduladers grasījās sagrābt kazu aiz astes, tā Dženija pārlēca no vienas klints uz otru, tad uz nākamo un viņš palika ar garu degunu. Kazas uzvedībā bija kaut kas tik apzināts, ka gans vai plīsa aiz dusmām, turklāt viņa niknumu lielāku padarīja akmeņi, no kuriem asiņoja kājas un zilumi metās stilbos, lapat kalnu strauti un šļācošie ūdenskritumi. Beidzot viņš nonāca uz šaura laukumiņa. Skurbinoši dziļa aiza atdalīja laukumiņu no otra tāda paša, uz kura ganam tieši pretī stāvēja Dženija, un viņas acis rādīja, ka nebēdne lēks pāri aizai un atstās viņu elsojot vēl sliktākā stāvoklī nekā iepriekš, ja viņš spers soli tālāk.

— Es tev varētu piedot, — Keduladers elsa, — ka tevis dēļ apdauzīju kājas, bet es tev nekad nepiedošu, ka tu pataisi mani par muļķi!

Un, kad Dženija atlēca sānis, viņš meta tai ar akmeni un pamatīgi trāpīja, tā ka viņa skaļi iebrēcās un nokrita lejā uz klintīm.

Ar pūlēm gans nokāpa lejā, kur gulēja kaza, un viņa dusmas jau bija pārvērtušās sāpēs un nožēlā. Kaza gan vēl elpoja, taču tik tikko, un, kad Keduladers pieskaras tai, kaza pacēla galvu un nolaizīja ganam roku.

— Dženij, — viņš iesaucās, — ko es esmu tev nodarījis? Vai tu man kādreiz varēsi to piedot?

Asaras izsprāga no viņa un tāpat arī no kazas acīm,

kad viņš apsēdās blakus Dženijai un paņēma viņas galvu klēpī. Drīz vien satumsa, bet Keduladers joprojām sēdēja, glāstīdams un skūpstīdams kazas vilnu un ieklausīdamies viņas aizvien mierīgākajā elpā.

Kad no kalniem pēkšņi iznira mēness un spoži apspīdēja viņus abus, Keduladers pārsteigts ieraudzīja, ka Dženija pārvērtusies par skaistu jaunavu ar zīdainiem matiem un maigām, brūnām acīm un ka viņa nebūt netaisās mirt, bet izskatās tik apmierināta kā krējumu salaizījies runcis. Bet, ja tas ganu pārsteidza (un ta tas bija tiešām), tad vēl vairak viņu pārsteidza jaunavas mīlīgie vārdi.

— Ak, mans Kedulader, — viņa nopūzdamās sacīja,

— vai nu beidzot tu esi man roka?

Keduladers gan nevarēja atcerēties, ka būtu vēlējies tikt noķerts, turklāt vēl šādā veidā. Viņš arī nevarēja izšķirties, vai uzrunāt šo jaunavu par Dženiju, un jutās ārkārtīgi neomulīgi. Tāpēc viņš bija tīri apmierināts, kad Dženija piecēlās un, paņēmusi viņu pie rokas, knaši veda viņu augšā kalnos. Taču viņas roka nedeva Keduladeram miera. Tā bija mīksta, tur nebija šaubu, rokai bija īkšķis un pārējie četri pirksti, bet viņam joprojām šķita, ka viņa plaukstā ir kazas nags. Un, kaut gan jaunava runāja visu ceļu ļoti mīlīgi, kas ganu taisni vai satrauca, viņas balss tomēr atgādināja kazas blēšanu, un tas viņu biedēja vēl vairāk.

— Nav vārdam vietas, — viņš domāja, vērodams, cik naski baltās kājiņas lēkā pa klintīm, — es esmu nokļuvis nelabā vietā un pats ļaunākais vēl priekšā.

Pēc mirkļa viņš pārliecinājās par savu domu pareizību, jo viņš un tā sauktā Dženija bija nonākuši uz platas klinšainas augstienes kalna galā un viņus ielenca milzīgs kazu bars. Keduladers nekad nebija redzējis tādas bārdas un ragus un dzirdējis tādu blēšanu. Dženija lauza ceļu baram cauri, runādama te kazu, te cilvēku valodā, kamēr viņi nonāca pie milzīga veca āža. Dženija palocījās viņa priekšā tik zemu, kā to mēdz darīt karaļa priekšā.

— Vai šis ir tas vīrs? — āžu karalis jautāja.

— Jā, — viņa atbildēja.

— Hm, — karalis novilka, — es biju gaidījis kaut ko labāku. Pat ka cilvēks viņš izskatās diezgan nožēlojams.

— Vēlāk viņš izskatīsies labāk, — Dženija apgalvoja.

— Kas par vēlāk? — Keduladers brīnījās, bet paturēja savas domas pie sevis.

— Un nu, — turpināja āžu karalis, pievērsis sarkani apmalotās acis Keduladeram, — vai tu gribi ņemt Dženiju par savu likumīgi pielaulātu sievu?

— Skaidrs, — Keduladers domāja, — viņi grib pārvērst mani par āzi. Tad tāpēc viņa sacīja, ka vēlāk es izskatīšos citāds.

— Nē, jūsu majestāte, — viņš izdvesa. — Es negribu būt āzis, nedz arī ielaisties kādās darīšanās ar tiem.

— Tu negribi kļūt. āzis?! — ierēcās āžu karalis. — Tu, nožēlojamais mirstīgais, tie esam mēs, radības kronis, kas negrib ielaisties darīšanās ar tevi!

Un, par spīti Dženijas izmisīgajai blēšanai, viņš metās Keduladeram virsū un ar savu līko ragu baismīgo triecienu nogāza nabagu no kalna lejā.

No rīta Keduladers pamodās ar galvu krūmā, ar kājām purvā, zem augstas klints pārkares. Saule spīdēja un pulni raiti šaudījās gaisā, bet Keduladers to vien tik vēlējas kā ātrāk nokļūt mājās. Pats par sevi saprotams, ka viņš nekad vairs nesastapa savu Dženiju ne šādā, ne tādā izskatā. Tam arī nebija nekādas nozīmes, jo viņš tādā mērā bija zaudējis patiku uz kazām, ka drīz vien pārdeva visu baru un iegādājās to vietā aitas, un, ja būtu vēl kāds cils stāsts, ko stāstīt par viņu (bet tāda nav), tad tas droši vien sauktos «Keduladers un viņa aitas».

|PVILA UN RĪANONAS KAZAS

Kādreiz, sen pagajušās dienas, par Velsas dienvidrietumiem valdīja Divedas princis Pvils. Pēc sejas, auguma un krietnuma viņš bija tāds, kādam jābūt vīram, bet viņam nebija sievas, jo visā zemē nebija lēdijas, kas reizē būtu skaista un tikpat dižciltīga kā viņš. Tās bija lielas bēdas viņa augstmaņiem un audžu brāļiem, kuri bija noraizējušies, ka, Pvilam mirstot, viņiem vairs nebūs tik laba valdnieka. Bieži viņi apspriedās sava

starpā, bet no tā nebija nekāda labuma, līdz beidzot kādu dienu, kad Pvils rīkoja svētkus Arbersā, galmā ieradās vecs vīrs baltu galvu. Viņš atšķiras no ciliem sirmgalvjiem ar to, ka mati un bārda tam bija no sudraba stīgām un tomēr plīvoja vējā vieglāk par mīkstāko zīdu, turklāt viņam sekoja divi medību suņi, baltāki par Eriri sniegiem, bet to ausis bija sarkanas kā lapsām. Sirmgalvis sveicināja Pvilu, un princis atņēma sveicienu.

— Valdniek, — teica vecais vīrs, — es brīnos, redzēdams tevi Arbersā, un tu vēl neesi uzkāpis tā zaļā pakalna galā aiz tavas pils.

— Kas tad tik sevišķs ir šai pakalnā, — Pvils jautāja, — un ko es iegūtu, uzkāpis tanī?

— Šim kalnam īpašs ir tas, — vecais vīrs atbildēja,

— ka īsts karaļa dēls, apsēdies tā galotnē, vai nu saņems triecienu un ievainojumu, vai arī ieraudzīs tādu brīnumu, pēc kura tas ilgojies visvairāk pasaulē.

— No trieciena vai ievainojuma man nav bail, — Pvils sacīja, — bet brīnumus es ar prieku noskatītos.

Tad viņš, sirmgalvis un abi suņi atstāja galmu un augstmaņu pavadībā devās uz zaļo pakalnu, un, tā kā diena bija karsta un pakalns stāvs, tad viņi bija laimīgi, ka varēja atsēsties un atpūsties, sasnieguši kalna galu. Līdzko Pvils apsēdās, viņi ieraudzīja jājam pa lielceļu, kas veda pakalnam garam, lēdiju uz liela, balta zirga mirdzošā, ar zeltu izšūtā zīda tērpā.

— Vai kāds pazīst šo lēdiju? — Pvils jautāja, bet viņam atbildēja, ka neviens. — Tad lai kāds iet un uzzina viņas vārdu un kārtu.

Jauns augstmanis piecēlās un devās uz ceļa pusi, lai sastaptu lēdiju, bet, līdzko viņš bija lejā no pakalna, lēdija jau bija labā gabalā. Augstmanis steidzās pakaļ, taču, lai gan lēdijas zirgs likās ejam soļos, viņš redzēja jātnieci attālināmies aizvien vairāk. Aši paņēmis visstraujāko zirgu, kādu varēja galmā sameklēt, viņš piespieda piešus, taču, jo ātrāk jāja, jo vairāk atpalika, lai gan visu laiku likās, ka lēdija jāja soļiem. Jauna augstmaņa zirgs pārāk ātri sāka pagurt, un, kad viņš to pamanīja, tad apturēja zirgu, jāja atpakaļ uz pakalnu un pastāstīja Pvilam par savu neveiksmi.

— Esi mierīgs, zēn, — Pvils sacīja, — te ir kāda bur-vestiba, un tikai sirmgalvis var mums pateikt, kas tur īsti ir. — Taču, kad viņš atskatījās, lai uzrunātu sirmgalvi, no tā un suņiem nebija vairs ne vēsts ne uz zemes, ne gaisā, un kakla siksnas un saites arī bija nozudušas.

— Mums atliek tikai viens, — Pvils tad sacīja. — Šonakt atgriezīsimies galmā, bet rīt ap šo pašu laiku sēdēsim atkal šeit un cerēsim, ka redzēsim vēlreiz šo brīnumu.

Tā viņi darīja un noteiktā laikā atkal uzkāpa kalnā un apsēdās.

— Zēn, — Pvils sacīja jauneklim, kas bija dzinies pakaļ jātniecei vakar, — paņem līdz visašāko zirgu, kāds vien atrodams mūsu pļavās.

Jauneklis tā darīja un stāvēja gaidīdams ar zirgu pavadā, kamēr pārējie apsēdās. Tai pašā mirklī viņi ieraudzīja lēdiju tuvojamies jāšus tādā pašā līganā solī.

— Esi gatavs, zēn, — Pvils viņu brīdināja un, kad jauneklis bija pilnīgi sagatavojies, pavēlēja: — Jāj un uzzini, kas viņa tāda ir.

Taču, līdzko jauneklis bija uzkāpis zirgā, lēdija jau bija pajājusi garām, bet, kad viņš iesēdās seglos, viņus šķīra jau krietns ceļa gabals. Jauneklis laida zirgu pilnos rikšos un, kad tas nepalīdzēja, palaida pavadu va-ļīgak. Visu laiku lēdija jāja tai pašā nesteidzīgajā gaitā kā iepriekš. Nu jauneklis piespieda piešus un dzina zirgu, kamēr tas bija vienās putās, bet lēdija drīzāk šķita esam vēl tālāk priekšā. Zirgs sāka pagurt, jauneklis grieza to apkārt, jāja atpakaļ uz kalnu un pastāstīja Pvilam, ka cietis neveiksmi otro reizi.

— Redzu, ka man pašam jādzenas viņai pakaļ, citiem nav vērts to darīt, — Pvils noteica. — Un tagad es zinu arī, ka viņai šai līdzenumā ir veicams kāds uzdevums. Šā vai tā, bet tagad mēs atgriezīsimies galmā.

Tā viņi arī darīja un pavadīja nakti dziesmās un dzīrēs, un no rīta viņi tāpat kavēja laiku, kamēr pienāca brīdis doties uz kalnu.

— Zirgupuis, — Pvils sacīja, — apseglo manu labāko zirgu un noved to ceļmalā, tāpat pagādā manus labākos kāpšļus un piešus.

Tas tika izdarīts, un viss bars uzkāpa kalnā un apsēdās. Tai pašā brīdī viņi jau ieraudzīja lēdiju tuvojamies pa to pašu ceļu, tai pašā zirgā, tai pašā tērpā un tādā pašā rāmā solī kā vakardien.

— Zirgupuis, — sauca Pvils, — es redzu jātnieci, pieved manu zirgu.

Viņš uzkāpa zirgā, bet, līdzko viņa kāja pieskārās kāpslim, lēdija pajāja garām. Viņš pagrieza zirgu nopakaļ un palaida pavadu vaļīgāk, būdams pārliecināts, ka ar vienu vai diviem lēcieniem panāks jātnieci, taču, kaut arī viņš drīz vien trieca zirgu, cik ātri jaudāja, un lēdija neko nesteidzās, atstatums starp viņiem nepamazinājās ne par pakava platumu.

— Ak, jaunava, — Pvils tad sauca, — tā vārdā, ko tu mīli visvairāk, apstājies uz brītiņu!

Dzirdot šos vārdus, jaunava apturēja zirgu un gaidīja.

— Ar prieku, — viņa atbildēja. — Un tu būtu labāk izturējies pret savu zirgu, ja šos vārdus būtu sacījis jau pašā sākumā.

— Lēdij, — Pvils viņu uzrunāja. — No kurienes tu nāc un uz kurieni dodies? Es esmu šīs zemes valdnieks, bet ne jau tāpēc vien es tev to jautāju.

— Es jāju sev par patikšanu, — jaunava atbildēja,

— un man prieks redzēt tevi, lord.

Lēdija atvilka šķidrautu, kas sedza viņas seju, un Pvilam šķita, ka salīdzinājumā ar šo seju jebkura jaunava, kuru viņš līdz šim redzējis, ir neglīta.

— Esi sveicināta Divedā, — viņš teica. — Vai tu nepateiksi, kas tu esi?

— Es esmu Rīanona, Heveita Vecā meita, un mani grib izdot pie vira pret manu gribu. Bet es negribu viņu, ja vien tu pats mani nenoraidi, jo tu esi tas, ko es mīlu vairāk par visiem. Un, lai dzirdētu tavu atbildi, es jāju uz šejieni.

— Zvēru pie debesīm, — Pvils priecīgi atbildēja,

— mana atbilde ir aša un gatava, jo, ja es varētu izvēlēties starp visām lēdijām un jaunavām pasaulē, tu būtu tā, ko es izvēlētos.

— Tad norunāsim satikšanos pēc gada, skaitot no šīs dienas, — Rīanona teica, — mana tēva Heveita pilī. Es rīkošu svētkus uz tavu atnākšanas dienu, un šais svētkos tu lūgsi tēvam manu roku. Un tagad man ejams savs ceļš.

Viņi šķirās, jaunava devas uz tēva pili, Pvils — pie savas karadraudzes kalnā. Bet, kad gads aizritēja, viņš ar saviem vīriem noteiktā laikā jāja bildināt līgavu, un viņam bija līdz simt bruņotu augstmaņu. Viņi ieradās I leveita pilī, lūdza Rianonas roku, un Pvila bildinājums tika uzņemts ar prieku. Viss bija lieliski saposts prinča ierašanās dienai par godu, un pils izpriecas tika nodotas viņa rīcībā. Zālē sarīkoja mielastu, un viesi sēdās pie galda, Pvils goda vietā, Heveits Vecais vienā pusē un Rīanona otrā, un pārējie atbilstoši viņu kārtai.

Dzīres sākās. Līksmība bija sasniegusi kalngalus, kad Pvils ieraudzīja ienākam slaidu, sarkanmatainu jaunekli ar karalisku stāju. Jauneklis bija tērpies ar zeltu izšūtā mētelī un sarkanas ādas kurpēm kājās. Viņš braši ienāca zālē un skaļā, skaidrā balsi apsveica Pvilu.

— Esi sveicināts, draugs, — Pvils atbildēja. — Apsēdies, kur tavai kārtai piederas, dzer ar mums un līksmojies.

— Tam visam vēl daudz laika, lord. Zini, ka esmu lūdzējs, kurš atnācis izlūgties no tevis velti.

— Draugs, — Pvils sacīja, — tu esi pirmais, kas lūdz velti no manas rokas šodien. Lūdz, ko vēlies, šis dienas dēļ tas būs tavs.

Bet Rlanona saķēra viņu aiz rokas.

— Ak vai, lord, — viņa izsaucās izbailēs, — tā bija slikta atbilde!

Ari visi galminieki un lēdijas vaimanāja Rīanonai līdz, nožēlojot Pvila pārsteidzīgo atbildi.

— Ko es esmu izdarījis, lēdij? — Pvils brīnījās.

— Lord, — teica sarkanmatainais jauneklis, — tū esi ieķīlājis savu vārdu, visam galmam dzirdot. Vai lai nosaucu savu prasību?

— Nosauc to, — uztrauktais Pvils teica.

— Šovakar tu gribēji apprecēt lēdiju, kuru es mīlu vairāk par visu. Es prasu viņu, un lai šie svētki un šīs dzīres ir man par godu, ka esmu ieradies.

Pvils sēdēja mēms, un ne vārds, ne skaņa nenāca pār viņa lūpām.

— Nu tu vari sēdēt mēms, — Rianona pārmeta, — un labāk būtu bijis mums abiem, ja tu sen tāds būtu bijis.

— Es taču nezināju, kas viņš ir, — gaudās Pvils.

— Nudien, es vēl šobrīd nezinu.

— Kas gan cits, ja ne tas vīrs, pie kura mani gribēja izdot pret manu gribu? Viņš ir Gvavls Klida dēls, noteicējs par daudziem karapulkiem un zemes īpašumiem, un, kad nu tu esi tā izrunājies, tad dod mani viņam bez vilcināšanās, lai tavs gods netiktu aiznests kopā ar tavu lauzto vārdu.

— Ak vai, kas tas par padomu? — Pvils sacīja. — Es nekad nevaru izdarīt kaut ko tik nīstamu.

Lēdija Rīanona pieliecās Pvilam tuvāk un čukstēja:

— Dari, kā es saku, un viss būs labi. Nem šo maisiņu un glabā rūpīgi. Tas ir viens. Apsoli viņam to, ko apsolīt ir tavā varā, bet tu nevari atdot viņam svētkus un mielastu, jo tie nav tavi, tie ir mani. Tas ir otrs. Un pēc tam esi atkal mēms un Jauj pārējo norunāt man.

— Lord, — Gvavls nepacietīgi pārtrauca, — ir laiks, ka saņemu tavu atbildi. Vai tu runāsi tagad?

— Kas ir mans, to tu dabūsi, — Pvils atbildēja, — un tā ir lēdija Rīanona. Bet svētki un kāzu gatavošana nav mani, un tos es nevaru tev dāvināt.

— Draugs Gvavl, — Rīanona piemetināja, — svētki

tika rīkoti Divedas vīriem un mana tēva pils karadrau-dzei. Ierodies pēc gada, skaitot no šīs dienas, tad svētki tiks savukārt sarīkoti tev, un šais svētkos tu apņemsi mani par sievu, ja tā vēlies.

Gvavls tūliņ devās uz savu mājokli, lai sagatavotu visu savu karaļvalsti kāzām, bet Pvilam bija daudz pārrunu ar Rīanonu, iekams viņš atgriezās savā galvenajā pilī Divedā.

Gads pagāja, un tā beigās Gvavls ar lielu pavadoņu baru devās ceļā, lai ierastos svētkos, kas bija viņam sarīkoti Heveita Vecā pilī. Ieradās arī Pvils un Divedas vīri, vesels simts, un viņi kopā nogāja līdz kādam dārzam, kur Pvila vīri apmetās. Pvils saģērbās rupjās, no-skrandušās drēbēs, kājās uzvilka lielus, noplīsušus zābakus, tā ka, dzīru sākumā ienākot zālē, viņam vajadzēja šļūkt pa grīdu kā īstam ubagam. Viņš pienāca pie goda vietas un apsveica Gvavlu un piesauca dieva svētību pār visiem klātesošiem.

— Esi sveicināts, draugs, — Gvavls atbildēja. — Apsēsties, kur tev piederas, dzer un līksmojies.

— Tam visam ir daudz laika, lord. Zini, ka esmu lūdzējs, kas atnācis izlūgties no tevis velti.

— Es pieņemu tavu lūgumu, draugs, — Gvavlam labpatika atbildēt. — Un, ja tas ir godīgs lūgums, kas neskar manus vīrus un lēdiju Rīanonu, tad ar prieku to izpildīšu.

— Vai tas ir godīgs, spried pats, lord. Es nebūtu to lūdzis, ja nevēlētos tikt vaļā no bada un trūkuma. Velte, ko lūdzu, ir — lai man piepilda šo maisiņu ar pārtiku.

— Vīri, — Gvavls uzsauca savai saimei, — piepildiet šo maisu, un turklāt ar vislabāko, kas mums ir no ēdieniem un dzērieniem.

Saimes ļaudis sāka rosīgi skraidīt šurpu turpu, nesdami vīnu, gaļu un maizi, bet, par spīti visam, ko krāva maisā, tas netika pilnāks ne par nieku.

— Kas tas ir, draugs, — Gvavls teica, savilcis uzacis, — vai tad tavs maiss kādreiz būs arī pilns?

— Lord, — sacīja ubags (jo par tādu viņu visi uzskatīja pilī), — šim maisam ir sava īpatnība, tas nekad nebūs pilns, iekams īsts princis, kas sēž pie galda līdzās savai līgavai, nepiecelsies un ar abām kājām nepiespiedīs mantas šai maisā, reizē saukdams tā, ka visi dzird: «Nu šai maisā ir diezgan, sieniet to ciet!»

— Drosmīgais ser, — sacīja Rlanona, kura sēdēja līdzās Gvavlam, — neviens cits to nevar izdarīt, tikai tu. Celies aši kājās.

Paklausot viņas aicinājumam, Gvavls piecēlās no galda un iebāza abas kājas maisā.

— Nu šai maisā ir diezgan, sieniet to ciet! — viņš skaļi teica.

Šie vārdi vēl bija viņam uz mēles, kad Pvils uzrāva maisu augšup tā, ka Gvavls palika tanī ar visu galvu iekšā. Šie vārdi vēl bija viņam uz lūpām, kad Pvils savilka maisa galus un aizsēja tā saites un iepūta taurē. Pūtiens vēl bija taurē, kad iesteidzās Pvila kara-draudze, uzbrukdama galminiekiem, grābdama ciet Gvavla vīrus un mezdama tos citu pēc cita maisā pie viņa paša. Kad ieskrēja pirmais karavīrs, Pvils aizmeta savus noplīsušos apavus, un, kad iesteidzās pēdējais, viņš jau stāvēja pilnā prinča godībā. Un ikviens vīrs, nākdams iekša, spēcīgi iebelza maisam un jautāja: — Kas tur iekšā? — un iepriekšējais atbildēja:

— Āpsis!

— Kas tā par spēli, ko jūs spēlējat? — prasīja He-veits Vecais.

— Tā saucas «Āpsis maisā», — viņam atbildēja, un ši bija pirmā reize, kad vispār kāds spēlēja Apsi maisā Britānijas salā.

— Lord, — sauca vīrs maisā, — ja tu gribi mani uzklausīt, tad zini: tikt nosistam maisā nav man piemērota nāve.

— Viņam taisnība, — atbildējā līksmais Pvils, — un neklājas arī viņam vairāk pāri darīt manā kāzu diena

Tā viņi izlaida Gvavlu no maisa un lika viņam apzvērēt, ka viņš nekad nemēģinās atriebties par notikušo, ne ari iedrīkstēsies pieprasīt visā savā mūžā kaut ko tādu, kas pieder Pvilam vai Rīanonai. Saņēmuši šādus zvērestus, viņi atbrīvoja Gvavla vīrus, tie varēja apmazgāt brūces, dabūja ziedes un dziedinošus balza-mus un vēl to pašu dienu devās uz savu zemi. Un putekļi vēl nebija nosēdušies uz viņu zirgu pakaviem, kad Pvils apprecēja Rīanonu un zāli pušķoja par jaunu viņu kāzu godībām.

No rīta viņi piecēlās agri jo agri un jāja uz Divedu, un, kad viņi sasniedza Arbersu, tur bija sarīkoti lieli svētki. Līdzko tapa zināms par viņu ierašanos, visas zemes karaspēks tika sapulcināts viņu apsveikšanai, un neviens dižmanis vai dižmaņa sieva pēc apsveikšanas neatstāja Rīanonu, nesaņemot dzirkstošu spraudi vai gredzenu, vai dārgakmeni kā pirmo velti no viņas devības. Un tā notika, ka viņi valdīja pār zemi saticībā un labklājībā to gadu un tāpat mierā un netraucēti arī nākošo.

PRIDERIJA PIEDZIMŠANA

Taču vēlāk, Pvila un Rīanonas laulības trešajā gadā, tas zemes iedzīvotājiem kļuva visai smagi ap sirdi, jo Divedas tronim joprojām nebija mantinieka.

— Lord, — viņi sacīja, — mēs esam ļoti noraizējušies, ka tad, kad tavas dienas būs galā, pār mums nevaldīs tik vēlams vīrs kā tu. Ja mums jāsaka taisnība, tad tu taču nedzīvosi mūžīgi, un mūsu padoms ir tāds, ka tev jāpamet sieva, kas tev tagad ir, un jāapņem cita, kura tev dāvās dēlu, tavu pēcnācēju.

— Tam visam vēl daudz laika, draugi, — Pvils aprāja viņus, — un vēl daudz kas var gadīties. Atliksim šīs runas uz gadu un vienu dienu, varbūt tad es paklausīšu jūsu padomam.

Pirms vēl norunātais laiks bija galā, Pvilam un Rīa-nonai piedzima dēls, un visa zeme pateicās dievam un līksmoja. Tonakt, kad piedzima princis, karalienes guļamistabā Arbersā novietoja sešas sievietes, lai tās būtu nomodā pār māti un bērnu. Nakts pirmo daļu viņas bija modras, bet ap pusnakti kļuva miegainas un drīz vien visas iemiga. Sievietes pamodās, gailim dziedot, un, pametušas acis uz to vietu, kur bija noguldījušas zēnu, redzēja, ka tur no bērna nebija ne miņas.

— Ak vai, — viņas iesaucās, — zēns ir pagalam, un mēs esam pazudušas, ja viņu neatradīsim.

Sievietes apsēdās, lai apspriestos, kā rīkoties šai gadījumā, un, lūk, ko izgudroja. Istabā blakus gultai gulēja briežu suns ar kucēniem, un viņas vienojās, ka nogalinās dažus kucēnus, notrieps ar asinīm Rlanonas seju un rokas, nometīs kaulus viņai priekšā un apzvērēs, ka viņa pati nomaitājusi savu dēlu.

— Mēs esam sešas pret vienu, — viņas sprieda, — un karaliene neko nevarēs darīt pret mūsu apgalvojumu.

Līdzko viņas bija tā vienojušās, te lēdija Rīanona pamodās.

— Lēdijas, — viņa jautāja, — kur ir mans dēls? Es nevaru vairs izturēt, kā man gribas viņu redzēt.

— Ak vai, lēdij, — viņas atbildēja, — nevaicā mums pēc sava dēla. Re, mēs esam zilas un melnas, nocīnī-jušās ar tevi, un visā mūžā neesam redzējušas sievieti ar tādu spēku un pārvarību. Mēs darījām, ko varējām, bet tas bija veltīgi, un labāk ir, ja tūdaļ dzirdēsi, kādu noziegumu esi pastrādājusi. Lēdij, tu esi nomaitājusi savu dēlu.

Lēdija Rīanona labi zināja, ka sievietes melo.

— Nabaga radījumi, — viņa sacīja, — tās ir jūsu bailes, kas liek jums mani apvainot. Es jums apsolu, ka aizstāvēšu jūs, ja pateiksiet man patiesību.

— Tik tiešām, — viņas teica, — mums neklājas ciest apvainojumus no jūsu puses, kaut arī jūs esat karaliene un lēdija. Mēs atkārtojam, ka jūs pagājušo nakti nomaitājāt savu dēlu.

— Jūs, nožēlojamās, — Rīanona otrreiz sacīja.

— man būtu daudz labāk, ja es zinātu patiesību.

Taču, lai ko Rīanona teica, runādama laipni vai līdzcietīgi, viņa saņēma no sievietēm to pašu atbildi kā iepriekš.

Kad piecēlās Pvils līdz ar karadraudzi un viesiem, viņiem darīja zināmu nelaimi, kas piemeklējusi karaļvalsti. Cienīgākie vīri salasījās kopā un skubināja Pvilu, lai viņš padzen Rīanonu vai ari lai liek viņu nonāvēt, jo viņa pastrādājusi tādu baismīgu noziegumu. Taču no Pvila viņi saņēma šādu atbildi:

— Jau reizi jūs lūdzāt mani sūtīt projām sievu, un laiks pierādīja, ka jūs spriežat aplam. Es negribu viņu padzīt, un vienīgais sods lai viņai ir tas, ko jūsu likums paredz par nepierādītu pārkāpumu.

— Lai tad viņa saņem sodu, — dižcilši nolēma. — Ar to mēs esam mierā.

Un, tā kā Rīanona labāk bija ar mieru ciest sodu nekā ķildoties ar sievietēm un sievietes stingri palika pie saviem meliem, viņa uzņēmās sodu. Viņai vajadzēja palikt Arbersā septiņus gadus, sēdēt ik dienas ārpus pils vārtiem pie pakāpšļa, kur viesi nokāpj no zirga, un stāstīt par savu pārkāpumu ikvienam jaunpienācējam, kurš varēja to nezināt, un, ja kāds viesis vai svešinieks gribētu aizliegt viņai stāstīt, nabadzītei vajadzēja piedāvāties ienest to uz savas muguras pili. Un šādā kārtā gadi gāja uz priekšu.

Šai pašā laikā pār Gventiskoidu valdīja lords Teir-nons. Labaka cilvēka par viņu šai pasaulē nebija. Viņam piederēja liels dārgums, tā bija viņa ķēve, par kuru skaistakas nebija visā karaļvalstī. Ik gadus maija svētku priekšvakarā ķēve dzemdēja kumeļu, bet, kas ar kumeļu notika, to neviens nezināja. Kādu nakti (un tā bija tieši tā nakts, kad Rīanonai piedzima dēls) Teir-nons pārrunāja to ar sievu.

— Tas ir ļoti nolaidīgi no mūsu puses, — viņš atgādināja sievai, — ka mēs ik gadus ļaujam ķēvei atnesties, bet nekad mums nav kumeļa, ko parādīt viņai par viņas ciešanām. Šovakar ir maija svētku priekšvakars, un kauns pār manu bārdu, ja es neatklāšu, kas tas par ļaunu likteni, kurš aizvāc projām kumeļus.

Viņš bija novietojis ķēvi namā un, apsējies zobenu, devās nakti sardzē. Nakts sākumā ķēve atnesa kumeļu, kas bija neparasti liels un skaists un tik spēcīgs, ka tūliņ nostājās uz kājām. Teirnons piecēlās un patlaban vēroja kumeļa brašumu un glīto krāsu, kad izdzirdēja lielu kņadu un pēc tam ieraudzīja milzīgu ķepu iespraucamies pa logu un sagrābjam kumeļu aiz krēpēm. Teirnons mirklī izrāva zobenu, notēmēja un nocirta ļaundara roku līdz elkonim tā, ka liels gabals rokas līdz ar kumeļu atkrita atpakaļ. Cauri kņadai atskanēja skaļš brēciens. Teirnons atrāva durvis un izdrāzās ārā, bet, tā kā nakts bija tumša un bez zvaigznēm, tad viņš neko neredzēja, kam dzīties pakaļ. Turklāt viņš atcerējās, ka atstājis nama durvis vaļā, un nosprieda, ka prātīgāk būs griezties atpakaļ. Un tur pie durvīm viņš atrada mazu puisīti autiņos, ietītu ar zīdu izšūtā palagā. Viņš brīnīdamies pacēla bērnu un ienesa sievai.

— Lēdij, — viņš jautāja, — vai jūs guļat?

— Es biju iemigusi, — skanēja atbilde, — bet pamodos, kad jūs ienācāt.

— Siev, — viņš teica, — mēs vienmēr esam vēlējušies dēlu, un tagad mums te ir zēns, ja vien jūs gribat ņemt viņu.

Teirnons izstāstīja sievai visu notikumu, sievas sirds atmaiga pret bērnu, un ar zīdu izšūtais palags un bērna baltā āda liecināja, ka viņš ir dižciltīgu laužu dēls.

— Vai paturēsim viņu dēla vietā, siev? — Teirnons viņai jautāja.

Sieva paņēma bērnu uz rokām un noguldīja gultā sev līdzās.

— Tik tiešām, ka dievs debesīs, — Teirnona sieva sacīja, — kopš šīs dienas mums ir dēls.

Tūliņ otrajā dienā viņi bērnu nokristīja, kā tas toreiz bija parasts, un nosauca viņu par Gori Zeltmati, jo bērna mati bija dzelteni kā zelts. Trīs gadus zēns auga Teirnona pilī un šai laikā bija izaudzis jau tik liels, ka izskatījās divkārt vecāks. Kad viņam apritēja ceturtais gads, viņš jau tielējās ar zirgu puišiem, lai ļauj vest viņam zirgus dzirdīt. Tad Teirnons iedeva viņam kumeļu, ko bija paglābis tonakt, kad atrada zēnu, un zēns kļuva tik teicams zirgu kopējs, ka reti kāds karaļvalsti bija tik izveicīgs kā viņš.

Ap to pašu laiku viņi dzirdēja vēstis par Rīanonu un viņas pārkāpuma izpirkšanu, un kādu dienu, kad Teirnons vēroja zēnu jājam, viņa sirdi un prātu pārņēma doma, ka nekad nav redzēts zēns, kas tik labi varētu būt Pvila, Divedas prinča, dēls. Teirnons atsauca atmiņā to nakti, kad bija zēnu atradis, un atklāja, ka tā ir tā pati nakts, kad Rīanona cieta savu sāpīgo zaudējumu. Ciešanas un dusmas sagrāba viņu: ciešanas, ka jāzaudē tik ļoti mīļotais dēls, un dusmas par sodu, kas nepatiesi uzlikts Rīanonai. Līdzko viņš palika vienatnē ar sievu, tā izsacīja savas domas, un abi vienojās, ka, lai cik lielas būtu pašu sāpes un zaudējums, viņi nekad nebūs laimīgi, kamēr neatdos bērnu īstajiem vecākiem. Jau tūliņ otrajā rītā Teirnons kopā ar diviem vīriem un zēnu kā ceturto uz Teirnona dāvātā zirga saposās ceļā. Viņi izjāja un pēc neilga laika sasniedza Arbersu. Piejājuši tuvāk pilij, viņi ieraudzīja sievieti sēžam blakus zirgu pakāpslim.

— Kauns pār manu bārdu, — Teirnons teica, — ja es jaušu šai nekrietnībai ilgāk turpināties.

Viņi rikšoja uz pili un drīz vien bija blakus Rīanonai.

— Valdoni, — Rīanona viņu uzrunāja, — lūdzu tevi, nejāj tālāk. Man katrs no jums jāienes pilī, tā es izpirkšu savu grēku, ka pati savām rokām nomaitāju savu dēlu.

— Karaliene un lēdija, — Teirnons atbildēja, — es nedomāju, ka jel viens no manējiem gribēs tikt ienests pili uz jūsu muguras.

— Lai piesakās, kurš grib, es tas nebūšu, — zēns nozvērējās.

— Mēs tāpat, — Teirnons piebilda.

Viņi iegāja pilī, un tur bija liels prieks par viņu ierašanos. Prieks kļuva vēl lielāks, kad no brauciena cauri Divedai atgriezās Pvils. Viņi nomazgājās, ienāca zālē, un Pvils apsveicinājās ar Teirnonu. Un, pirms viņi sāka dzīres, Teirnons izstāstīja Pvilam savu piedzīvojumu ar ķēvi un zēnu, pastāstīja, kā viņi ar sievu pieņēmuši bērnu par savējo, kā audzinājuši un mācījuši kopt zirgus.

— Sūti pēc Rīanonas, — viņš lūdza Pvilu. — Viņas ciešanas ir lielākas nekā mūsējās jebkad var būt. — Un, kad viņa ienāca zālē, Teirnons turpināja: — Lēdij, te ir jūsu dēls. Meli un ļaunprātība ir likuši jums ciest. Un es ticu, — viņš piebilda, — ka mūsu vidū nav neviena, kas neatzītu, ka šis zēns ir Pvila dēls.

— Ja tas tā būtu, — Rīanona sacīja, — es būtu atbrīvota no visām savām raizēm.

— Lēdij, — sacīja valdonis Pendarans Diveds, — jūs nosaucāt savu dēlu šādā vārdā: Priderijs Pvila dēls (Raižu, Domu vai Saprašanās dēls); neviens cits vārds viņam tā nepiederas.

— Un tomēr, — teica laimīgā Rīanona, — varbūt tas vārds, kas viņam ir tagad, piederas viņam labāk.

— Kāds ir šis vārds? — jautāja Pendarans Diveds.

— Mēs viņam devām vārdu Goris Zeltmatis, — Teirnons atbildēja.

— Nē, — Pendarans Diveds teica, — viņa vārds būs Priderijs.

— Tas ir pilnīgi pareizi, — Pvils piekrita, — ka viņu sauc tai vārdā, ko izteica viņa māte, kad saņēma priecīgo vēsti par viņu.

Visi bija vienis prātis, un Pvils ar Teirnonu zvērēja mūžīgu draudzību. Pvils ar Rīanonu izraudzījās Teir-nona sievai skaistas un vērtīgas dāvanas un lika izteikt viņai savu mīlestību un pateicību. Zēnu nodeva Penda-rana Diveda aizbildnībā, un ikviens augstmanis, kam vien kur bija mājoklis, atgriezās tanī.

Gadi gāja, un Priderijs Pvila dēls tika audzināts ar pienācīgu rūpību, kamēr kjuva par visbrašāko, skaistāko un vīru darbos visizveicīgāko jaunekli visā karaļvalstī. Un tā tas turpinājās, kamēr Pvilam, Divedas princim, pienāca mūža gals un viņš nomira. Tad Priderijs mantoja karaļvalsti, kuru valdīja veiksmīgi, un viņu mīlēja tiklab viņa tauta, kā arī visi, kas viņu pazina. Un tad viņš apprecēja Kigvu, šīs salas augsldzimušo prinču pēcteča Gvina meitu.

LEU UN BLODIDA

T ais sensenajās dienās, kad pār Gvinetu valdīja Mass Masonvaja dēls, viņa galmā dzīvoja un kalpoja kāds, kas bija apveltīts ar vēl lielāku maģisku spēku nekā viņš pats. Tas bija viņa brāļadēls Gvidions Dona dēls, vīrs, kurš bija pārņēmis Gvinetu savā īpašumā un valdīja pār savu karadraudzi — tas pats Gvidions, kurš ar burvestību un spēku nogalināja Prideriju, Divedas valdnieku Velsas ziemeļos pie Maintorogas, pēc tam kad bija aizdzinis viņa cūkas.

Kādu dienu atgadījās, ka Gvidions, gulēdams gultā rīta snaudā pus nomodā, pus miegā, izdzirdēja lādē, ko turēja gultas kājgalī, klusu ieraudāšanos. Pēc mirkļa viņš saklausīja šīs skaņas alkal, lai gan nevienas raudas nevarētu būt klusākas. Gvidions aši izkāpa no gultas un gāja atvērt lādi, un, to izdarījis, ieraudzīja tanī mazu, zīda palagā ietītu puisīti, kurš pūlējās atbrīvot rociņas no palaga krokām. Gvidions izcēla puisīti no lādes un iznesa gaismā, un viņam šķita, ka bērna sejā kaut kas atgādina viņu pašu.

— Kauns pār manu bārdu, — Gvidions teica, — ja negādāšu par viņu tikpat labi kā pats par sevi.

To pašu dienu viņš sameklēja sievieti, kurai nodeva zēnu kopšanā, un zēns pieņēmās augumā tik labi, ka gada vecumā ikviens viņu varēja noturēt par divus gadus vecu. Otra gada beigās viņš bija jau pietiekami liels un spēcīgs, lai viņu varētu sūtīt uz pili, un Gvi-dions viņu tur saņēma un mīlēja kā savu paša dēlu, un zēns mīlēja Gvidionu un sauca viņu par tēvu, un, kas vien viņus redzēja, tie sacīja, ka lielāka līdzība vai lielāka mīlestība Britānijas salā nav pieredzēta.

Tā nu zēns auga, turklāt tik ātri, ka četru gadu vecumā ikviens pēc viņa izskata varētu dot viņam astoņus gadus. Un tad notika tā, ka Gvidions devās ceļa un zēns viņam lidz, un viņi gāja kājām uz lēdijas Aran-rodas pili. Kad viņi iegāja pilī, lēdija, Gvidionam ienākot, piecēlās, lai godinātu viņu un apsveiktu.

— Lai debesis jums labvēlīgas, lord, — viņa sacīja.

— Jūs neierodaties vairs tik bieži, kā mēdzāt darīt.

— Visam ir savi iemesli, — Gvidions atbildēja. — Lai arī jums debesis ir labvēlīgas, lēdij.

— Bet kas ir šis zēns, kas seko jums, — viņa jautāja, — un kura seja jums tik līdzīga?

— Lēdij, — Gvidions teica, — tas ir jūsu dēls.

— Ko jūs runājat, — Aranroda izsaucās, — kāpēc uzkraut man tādu kaunu un teikt, ka tas ir mans dēls! — Un viņa paslēpa seju rokās, tik liels kauns viņu pārņēma.

— Lēdij, — Gvidions atbildēja, — ja arī jūs ciešat lielāku kaunu, nekā cietu es, kad man bija jāuzaudzina tik jauks zēns kā bārenis, ko māte pametusi, tomēr jūsu kauns nav nekas briesmīgs. Saņemiet tagad zēnu no manām rokām.

— Kā viņu sauc? — Aranroda jautāja. — Jo bez vārda viņš nav ne mans, ne jūsu dēls, nedz arī karaļa pavalstnieks.

— Tiesa, — Gvidions sacīja, — līdz šim viņam vēl nav vārda. Dodiet jūs viņam vārdu, lēdij.

To dzirdot, lēdija Aranroda smaidīja vairāk ar zobiem nekā ar acīm.

— Nē, — viņa teica, — nav nekādu cerību, ka es došu viņam vārdu. Vēl vairāk, es uzsūtīšu viņam tādu likteni, ka viņš nekad nedabūs vārdu, ja es viņam to nedošu.

— Ļaunā sieviete, — Gvidions izsaucās dusmās,

— kā jūs izturaties pret savu dēlu! Bet nav ko baidīties, — viņš piebilda mierīgākā balsi, uzlikdams roku uz dēla pleca, — zēns dabūs vārdu, turklāt drīzāk, nekā jūs domājat. — Un tad viņi pameta pili un atgriezās Datilas cietoksnī, kur zēns pavadīja nakti miegā, bet Gvidions dzijās pārdomās un apsvērumos.

No rīta, gaismiņai svīstot, Gvidions piecēlās, ņēma dēlu līdz un abi devās pastaigā pa jūras krastu līdz Abermenejai. Kur vien Gvidions ieraudzīja uz klintīm aļģes un jūras zāles, viņš savāca tās un ar burvju mākslu pārvērta par kuģi, un, kur viņš redzēja jūras zāles un aļģes smiltīs, viņš savāca tās un iztaisīja no tām ādu apaviem. Pēc tam viņš izkrāsoja ādas tik skaisti, ka neviens pasaulē nebija tādas redzējis. Uzvilkuši kuģim buras, viņi abi ar zēnu burāja, kamēr sasniedza Aranrodas cietokšņa jūras vārtus, tur viņi tūliņ sāka darboties, piegriežot un šujot apavus. Sargi no pils torņa viņus redzēja, un, līdzko Gvidions saprata, ka viņi tiek novēroti, tā aizbūra savu un zēna agrāko izskatu un piebūra citu, lai neviens viņus nevarētu pazīt.

— Kas tie par cilvēkiem uz kuģa? — Aranroda jautāja.

— Kurpnieki, — viņai atbildēja.

— Man vajag kurpju. Ejiet un apskatieties, kādas viņiem ir ādas un kāds ir viņu darbs.

Kad sūtņi uzkāpa kuģi, Gvidions patlaban krāsoja ādas zelta krāsā. Sūtņi atgriezās un stāstīja Aranrodai, ka nekad neesot redzējuši tik skaistas ādas un tik labu darbu.

— Noņemiet man kājai mēru, — Aranroda pavēlēja,

— un lai kurpnieks uztaisa man kurpes.

Gvidions uztaisīja gan kurpes, bet piegrieza tās daudz lielākas par atsūtīto mēru.

— Tās ir pašas labākās kurpes pasaulē, — Aranroda teica, — un kurpniekam jāsaņem par tām atlīdzība. Taču kurpes ir pārāk lielas, lai viņš uztaisa mazākas.

Gvidions atkal uztaisīja kurpes, bet šoreiz piegrieza tās daudz mazākas par atsūtīto mēru.

— Kurpniekam pienākas atlīdzība arī par šim, — Aranroda sacīja, — bet man tās ir par mazu un neder kājai.

Sūtņi paziņoja to Gvidionam.

— Es tikai veltīgi izšķiežu pūles, — Gvidions sūrojās. — Vairāk kurpju netaisīšu, pirms nebūšu pats nomērījis kāju.

— Tas gan būs pats labākais, — Aranroda piekrita, kad bija to dzirdējusi. — Pasakiet, ka es dodos ceļā.

Kad viņa uzkāpa uz kuģa, Gvidions piegrieza un zēns šuva.

— Lai debess jums labvēlīga, lēdij, — Gvidions sveicināja Aranrodu.

-— Lai debess labvēlīga arī jums, — viņa atbildēja.

— Bet es gan brīnos, ka virs ar jūsu izveicību nevar uztaisīt kurpes pēc mēra.

— Visam ir savs iemesls, — Gvidions atbildēja.

— Domāju, ka tagad man izdosies.

Tobrīd uz kuģa klāja nolaidās paceplītis. Zēns notēmēja uz paceplīti ar īlenu, meta to, un tas iedūrās putnam kājā starp cīpslu un kaulu. Aranroda iesmējās.

— Nudien, — viņa teica, — šim skaistajam zēnam ir veikla roka.

— Jā, — Gvidions sacīja, — viņš trāpīja veiklāk, nekā jūs domājat, jo tagad viņš ir iemantojis vārdu, turklāt ļoti labu vārdu. Kopš šīs dienas viņš sauksies Leu Lavs Gifs.[13]

Un, kamēr viņš tā runāja, paceplītis pazuda gaisa, ādas pārvērtās aļģēs, un kuģa vietā bija tikai jūras zāles. Tad Gvidions piešķīra dēlam agrāko izskatu un arī pats parādījās savā īstajā veidā. — Lēdij, — viņš teica,

— tas ir jūsu dēls. Vēl nav par vēlu sniegt viņam gandarījumu.

— Uz to nav nekādu cerību, — Aranroda nozvērējās. — Vēl vairāk — es uzsūtīšu viņam tādu likteni, ka viņš nekad nenēsās ieročus, ja nebūs saņēmis tos no manas rokas.

— Ļaunā sieviete! — Gvidions dusmās izsaucās.

— Tā izturēties pret pašas dēlu! Taču esiet bez bailēm, viņš tiks pie ieročiem, turklāt drīzāk, nekā jūs domājat.

Viņi nu atgriezās Masa pilī, kur Leu Lavu Gifu audzināja, kamēr viņš prata jāt ar jebkuru zirgu un noskriet jebkuru ceļa gabalu un kļuva tik nevainojams izskatā, augumā un uzvedībā, cik nu vien vīrietis var būt. Taču Gvidions redzēja, ka viņš cieta aiz ieroču trūkuma, un beidzot turēja par vajadzīgu pateikt viņam:

— Zēn, mēs abi rīt dosimies ceļojumā. Es zinu, ko tu vēlies, un mēs to dabūsim vēl pirms atgriešanās. Tikmēr, zēn, turi jautru prātu.

Otrā rītā, gaismiņai svīstot, abi uzcēlās un devās gar jūras krastu uz Aranrodas pils pusi. Kad viņi jau bija tik tuvu, ka pazina apkārtni, Gvidions pārvērta viņu abu izskatu tā, ka viņi piejāja pie pils vārtiem no sauszemes puses kā jauni vīrieši, no kuriem Gvidions bija cienīgākais un staltākais.

— Ej un pasaki savai kundzei, — viņš pavēlēja vārtu sargam, — ka no dienvidiem ieradušies bardi^14, kuri labprāt pakavētu viņai laiku.

Sargs aši atgriezās un ieveda viņus iekšā.

— Lai jums abiem labi klājas, — Aranroda teica, atbildot uz viņu sveicienu. Bardus pamieloja, un tad sākās liela pasaku un teiksmu stāstīšana, jo Gvidions bija labākais pasaku stāstītājs pasaulē.

Pēc tam viņiem sagatavoja kambarī guļvietas un viņi devās pie miera. Kad gailis dziedāja pirmo reizi, Gvidions zagšus uzcēlās un lika lietā savas burvestības spēku. Mazā gaismiņā ārā sākās liela kņada, skanēja taures un žvadzēja ieroči. Dienai ataustot, viņi dzirdēja klaudzinām pie kambara durvīm, un pati Aranroda lūdza viņus atvērt tās. Zēns uzcēlās, atvēra durvis, un kādas jaunavas pavadībā ienāca Aranroda.

— Labie seri, — viņa sauca, — mēs esam briesmās! Jums jāceļas augšā un jāpalīdz aizstāvēt pili.

— Mēs dzirdējām taures un ieroču žvadzoņu, — Gvidions atzinās. — Kas tam par iemeslu, lēdij?

— Tik tiešām, — viņa sacīja, — ja pieiesiet pie šau-jamlūkas, tad neredzēsiet, kādā krāsā ir jūra, tāds kuģu milzums to pārklājis, un tie traucas pilnā sparā uz krastu.

— Es redzu tos, lēdij, — Gvidions sacīja, — un to ir daudz vairāk, nekā jūs teicāt.

— Ko tad lai mēs darām? Es lūdzu jūs, labie seri, izgudrot kādu plānu.

— Ir tikai viens plāns, ko es zinu, — Gvidions atbildēja. — Mums jānoslēdz pils vārti un jāaizstāvas, cik labi protam. Vai jums ir ieroči? Nesiet tos šurp un apbruņojiet šo jaunekli un mani.

Aranroda izgāja pēc ieročiem un atgriezās divu jaunavu pavadībā. — Lēdij, — Gvidions uzaicināja viņu,

— apbruņojiet šo jaunekli. Es esmu druknāks un garāks, un jaunavas palīdzēs man labāk nekā viņam. Pasteidzieties, lēdij, pasteidzieties! Vai patiešām vīri ir jau pie vārtiem?

Steigā, bet tomēr ar vislielāko rūpību Aranroda apbruņoja jaunekli līdz pēdējam sīkumam.

— Vai viņš ir pilnīgi apbruņots? — Gvidions jautāja.

— Pilnīgi, — Aranroda atbildēja. — Nu, veiciet savu uzdevumu kā vīri.

Gvidions sāka skaļi smieties.

— Ir laiks noņemt mūsu bruņas, — viņš sacīja Aran-rodai, kas nu stāvēja viņa priekšā dusmīga un pārsteigta.

— Bet kāpēc? — viņa uzstājās. — Paskatieties taču, kada flote mūs ielenc!

— Te nav nekādas flotes, lēdij.

— Tad ieklausieties, kādi karapulki uzbrūk no sauszemes!

— Tur nav it nekādu karapulku.

— Bet kas tad tā bija par ļaužu pulcēšanos? — Aran-roda jautāja.

— Tā bija vajadzīga, lai lauztu likteni, ko bijāt piebūrusi savam dēlam, — Gvidions atbildēja. Šos vārdus teikdams, viņš atdeva jauneklim agrāko izskatu un ari pats parādījās savā īstajā veidā. — Te stāv jūsu dēls, lēdij, kas saņēmis ieročus no jūsu rokām. Vai jūs joprojām liedzaties pieņemt viņu un mīlēt kā savu dēlu?

— Es esmu tik tālu no tādām domām, — Aranroda noskaitusies atteica, — ka pieburšu viņam trešo likteni, un viņš nekad nedabūs sievu no tām jaunavām, kas tagad mīt zemes virsū.

— Briesmīgā sieviete! — izsaucās Gvidions. — Tā izturēties pašai pret savu dēlu! Bet esi bez bailēm, zēn, — viņš piemelināja mierīgākā balsī, — tu dabūsi sievu, turklāt drīzāk, nekā viņa domā.

Gvidions ar zēnu pameta pili un devas taisnā ceļā uz Masa Masonvaja dēla galmu. Viņi izstāstīja tam savas bēdas, un Mass pieprasīja, lai viņam ieliek zizli rokā.

— Nekas, — viņš sacīja Gvidionam, — mēs pārspēsim Aranrodu, tu un es. Pamēģināsim ar savu maģiju un burvestībām radīt viņam sievu no ziediem.

Jo tagad Leu pēc sejas, auguma un stājas bija īsts vīrs un skaistākais jauneklis, kādu mirstīgie jebkad skatījuši. Tad nu viņi ņēma ozola, irbulenes un vīgriežu ziedus un izbūra no tiem visskaistāko un visbagātāko jaunavu, kāda jebkad redzēta Gvinetā, un nokristīja viņu tā, kā toreiz mēdza kristīt, un deva viņai vārdu Blodida, tas nozīmē — Zieds. Tad viņi tai vietā, ko sauca par Mirkastelu Ardidvaijaa augstienē, piešķīra Leu 1.avam Gifam pili un zemi ap to, ta ka viņš varēja godam uzturēt sevi, un viņš apmetās tur un pārvaldīja to labi, un ikviens bija mierā ar Leu Lavu Gifu un viņa valdīšanu.

Pagāja viens gads, pagāja otrs, un tad gadījās, ka vienu dienu Leu devās uz Datilu apmeklēt Masu un Gvidionu. Tai pašā dienā, necik ilgi pēc Leu aizjāša-nas, Blodida gāja pāri pagalmam un izdzirdēja pūšam medību ragā un pēc tam ieraudzīja paskrienam garām vajātu briedi; briedim sekoja suņi un mednieki un pēc tiem gausākā gaitā — bars vīru kājām. Blodidai iegribējās uzzināt, kas varētu būt šie vīri un viņu kungs, un viņa sūtīja pāžu apvaicāties.

— Mūsu kungs ir Grons Bebirs, — pāžam tika pateikts, — viņš ir Penlinas lords.

Tikmēr Grons dzinās pakaļ briedim. Suņi notrieca to no kājas Kinfailas upes krastā, un tur Grons briedi nogalināja. Taču, kamēr nogalināja briedi, paēdināja suņus un atpūtināja zirgus, iestājās jau nakts. Kad Grons atkal jāja garām pils vārtiem, bija pavisam tumšs.

— Nudien, — sacīja Blodida, — tā būtu liela nepieklājība ļaut augstdzimušam vīram tādā vēlā stundā meklēt citur naktsmājas.

Aizsūtīja vēstnešus, lai ielūgtu Gronu pilī. Grons pieņēma ielūgumu ar prieku, un Blodida pati iznāca ārā sagaidīt viņu pie vārtiem un apsveicināt.

— Lēdij, — viņš sacīja, — lai debesis jums atmaksā šo cildeno uzņemšanu.

Grons nomazgājās un pārmainīja savu mednieka apģērbu, un tad viņi sēdās pie galda. Blodida lūkojās uz viņu, kā viņš tur sēdēja, un lūkojoties viņu pārņēma mīlestība uz Gronu tā, ka viņas vaigi kļuva te sarkanāki par sarkanajām uzpirkstenēm, te baltāki par jūras putām. Un Grons lūkojās viņā, un, tā kā tās pašas domas bija pārņēmušas abus, tad arī viņš nevarēja noslēpt, ka mīl Blodidu, un kopš tā brīža visas viņu runas grozījās tikai ap mīlestību un jūtām, kādas viņiem bija vienam pret otru. Un viņi runāja arī par to, kā varētu panākt, lai abi paliktu kopā uz mūžīgiem laikiem.

— Ir tikai viens plāns, kādu es zinu, — Grons sacīja Blodidai. — Mums jānonāvē jūsu vīrs Leu.

— Tikai viens cilvēks visā pasaulē zina, kā tas izdarāms, — Blodida atbildēja, — un šis cilvēks ir pats Leu.

— Tad jums jāizdibina šis viņa noslēpums ar ieganstu, ka rūpes par viņu nedod jums mieru, — Grons aizrādīja. Un pirms aizjāšanas no pils viņš vēl atgādināja:

— Atcerieties, lēdij, ko jums sacīju. Jo vienīgi jūs varat izvilināt no sava vīra to, kādā veidā nāve var tikt viņam klāt.

Pirmais, ko Leu pamanīja, pārnācis mājās, bija viņa sievas skumīgais izskats un nerunība.

— Lēdij, — viņš vaicāja, — vai jūs esat slima, jeb vai jūs nomāc kādas raizes? Es nevaru izturēt, kad redzu jūs nelaimīgu.

— Es neesmu slima, — viņa atbildēja, — bet raizējos par jums tā, kā jūs nekad neraizēsieties par mani. Esmu nomocījusies, domājot, kaut tikai jūs nenomirstat ātrāk par mani.

— Lai debesis atmaksā jūsu mīlošās sirds rūpes, — Leu sacīja. — Bet jūs varat būt laimīga, jo, ja mani nenonāvēs dievs, tad tik vienkārši nogalināms es neesmu.

— Es pateicos debesīm par to, — sieva teica. — Tomēr pastāstiet man, kā tas var notikt, jo mans prāts spēs izgudrot labāku aizsardzību pret nogalēšanu nekā jūsējais.

— To es labprāt darīšu, — Leu atbildēja. — Vispirms nav tik vienkārši nonāvēt mani ar ieroci. Šķēps, kas mani var nonāvēt, jākaļ veselu gadu, un neviena roka nedrīkst ķerties pie šā darba citreiz kā vien tad, kad svētdienās visi pārējie aizgājuši uz dievkalpojumu.

— Es pateicos debesīm par to, — atkārtoja viņa sieva.

— Otrkārt, mani nevar nonāvēt namā vai ārpus tā. Mani nevar nonāvēt, kad esmu jāšus vai eju kājām.

— Tad jau jūs nemaz nevar nonāvēt, — sieva iebilda.

— Tā gandrīz ir, — vīrs piekrita, — taču mani var nonāvēt šādā veidā: ja upes krastā sarīko man peldi kubla, virs kura uzsliets ar niedrēm cieši nosegts jumts, atved āzi un nostāda blakus kublam, es nolieku vienu kāju uz āža muguras, bet otru uz kubla malas, un tai brīdī, kad es tā stāvu, kāds met man ar veselu gadu kaltu šķēpu, tad viņš var mani nonāvēt.

— Es pateicos debesīm par to, — sieva atkal sacīja,

— jo tādas briesmas var novērst pavisam vienkārši.

Šis ziņas viņa aizsūtīja Gronam uz Penlinu, un veselu

gadu Grons strādāja, kaldams šķēpu, bet todien, kad apritēja gads, viņš pavēstīja Blodidai, ka šķēps ir gatavs.

— Lord, — viņa tad uzrunāja vīru, — man joprojām nodod miera domas par to, kā jums var piekļūt nāve. Pret to man gribētos nodrošināties vairāk nekā pret savu nāvi vai visa karaļnama bojā eju. Vai jūs neparādītu, kā jūs stāvēsiet uz āža muguras un kubla malas, ja es jums sarīkošu peldi?

— Lai debess atmaksā jūsu mīlošās sirds rūpes, — Leu viņai atbildēja. — Es to parādīšu ar prieku.

Ari šis vēstis viņa aizsūtīja Gronam reizē ar pamācību, ka viņam vajadzēs gulēt un gaidīt pakalna aizvējā uz Kinfailas upes krasta. Viņa arī savāca visus apkārtnes āžus uz krasta pie šā pakalna. Tad no rīta viņa vaicāja Leu:

— Lord, es esmu sarīkojusi peldi un nojumi, un viss ir kārtībā. Vai jūs nenāktu apskatīties?

Viņi aizgāja apskatīt peldi.

— Vai jus iesiet mazgāties kublā, kā jūs solījāt, lord?

Viņš iekāpa kubla.

— Un te ir tie dzīvnieki, kurus jūs dēvējat par āžiem, — viņa turpināja. — Vai kāds no tiem jānostāda līdzās kublam?

Azi pieveda klāt un nostādīja, un Leu izkāpa no kubla un nostājās ar vienu kāju uz āža muguras, ar otru — uz kubla malas. Tai pašā mirkli Grons pakalna aizvējā uzslējās uz viena ceļgala, notēmēja ar saindēto šķēpu un ietrieca to Leu sānos tā, ka kāts rēgojās ārā, bet smaile palika iekšā. Leu tūliņ uzšāvās gaisā kā ērglis un baismīgi iebrēcās. Un pēc tam neviens viņu vairs nedabūja redzēt.

Kad viņš nozuda, Grons un Blodida devās uz pili, un nākamajā dienā Grons cēlās kājās un apspieda Ardid-vaiju tā, ka visas Leu zemes nāca zem viņa varas.

Ziņas par šiem notikumiem nonāca pie Masa Ma-sonvaja dēla un Gvidiona Dona dēla, un bēdas viņus smagi nomāca.

— Lord karali, — sacīja Gvidions, — man nebūs miera, kamēr nebūšu saņēmis kādu vēsti no sava dēla.

Dodiet man brīvu vaļu, lai varu pārmeklēt Gvinetas apvidu.

— Labi, — teica Mass, — lai dievs vada jūsu ceļus.

Gvidions tai pašā dienā atstāja pili un šķērsoja Gvi-

netu, un pārmeklēja garumā un platumā Povisu, bet nekur neviens nezināja teikt kaut pusvārdu par Leu. Reiz viņš nonāca kāda zemnieka mājās Arfonā un pārgulēja tur pa nakti. Zemnieks pārnāca mājās vēlu, bet pats pēdējais pārradās cūkgans.

— Puis, — zemnieks uzprasīja, — vai tava cūka šonakt pārnākusi mājās?

— Jā, — tas atbildēja, — nupat kā iegāja aizgaldā.

— Uz kurieni tad šī cūka mēdz iet? — Gvidions apvaicājās.

— To neviens nezina, — skanēja atbilde. — Ik dienas, līdzko atver aizgaldu, cūka aizdrāžas tādos rikšos, ka neviens līdz šim nav varējis turēt tai līdz.

— Viss, ko es zinu, — piebilda cūkgans, — ir tas, ka cūka pazūd, it kā zemē iegrimusi.

— Izdariet man vienu pakalpojumu, — Gvidions lūdza. — Neatveriet aizgaldu, kamēr es neesmu nostājies jums līdzās.

— Labprāt, — atteica cūkgans, un viņi norunāja laiku, kad rīt celsies.

Pamanījis pirmo gaismas svīdumu, cūkgans pamodināja Gvidionu, un viņi aizgāja un nostājās līdzās pie aizgalda. Tikko atdarīja aizgaldu, cūka izdrāzās ārā un auļoja uz ieleju, ko tagad sauca par Nentliju. Te lopiņš kļuva gausāks un sāka ēst kaut ko zem ozola. Ari Gvidions, kas bija cūkai sekojis, pagājās zem koka, lai redzētu, ko ta ēd. Viņš redzēja, ka cūkas barība bija sabojāta gaļa un kāpuri. Tad viņš palūkojās augšup un koka galotnē ieraudzīja ērgli. Un, līdzko ērglis pakustējās, no viņa krita lejup tārpi un bojāta gaļa. Gvidions nodomāja, ka šim ērglim jabūt Leu, un nodziedāja pantiņu:

Aug ozols uz zaļas nogāzes,

Pār ezeriem ziliem tas galotni slien.

Ja paliesus vārdus runāju es,

Tad vainīga nekrietnā sieva vien.

Izdzirdējis Gvidiona balsi, ērglis nolaidās zemāk, līdz koka vidum. Tad Gvidions nodziedāja otru pantiņu:

Slāv piekalnē klajā ozols stalts,

To svilina saule, plosa vējš,

Tam krusa un negaisi pāri šalc.

Bet pašā galotnē ērglis sēž.

Ērglis laidās vēl zemāk, kamēr atsēdās uz paša zemākā zara.

Tad nu Gvidions nodziedāja trešo pantiņu:

Pleš ozols ēnainas pazares,

Varbūt tur krietnais pilskungs mīt?

Ja paliesus vārdus runāju es.

Lai ērglis uz mana ceļgala krīt.[15]

Pie šiem vārdiem ērglis nolaidās no koka un attupās uz Gvidiona ceļgala. Gvidions aizskāra ērgli ar burvju zizli, un Leu atkal atguva savu izskatu. Neviens gan nebija redzējis tik nožēlojamu cilvēku. Viņam bija tikai kauli un āda.

Ar lielu gādību Gvidions aizveda Leu uz Datilu, uz Masa pili, un visi Gvinetas dziednieki nāca dziedināt viņu. Taču apritēja apa]š gads, iekams Leu bija atkal vesels. Un tad viņš ieradās runāt ar Masu.

— Lord karali, — viņš teica, — ir pats pēdējais laiks, ka atmaksāju tam vīram, kurš sagādāja man šis ciešanas. Un, jo drīzāk es to izdarīšu, jo laimīgāks būšu.

Mass sapulcināja Gvinetas karapulkus, un Leu kopā ar tēvu devas uz Ardidvaiju. Gvidions jāja priekšgalā un drīz vien sasniedza Mirkastelu. Blodida jau zināja, ka viņi nāk šurp, un tik lielas bija viņas bailes, ka viņa ar savām kalponēm pārcēlās pāri upei un aizbēga tālu kalnos. Te visas viņas kalpones noslīka dziļā ezerā un viņa palika viena, kad Gvidions panāca viņu.

— Nenokaujiet mani, — viņa lūdzās. — Es esmu tik jauna. Kāpēc man jāmirst?

— Nē, es tevi nenokaušu, — viņš atbildēja. Šos vārdus dzirdēdama, viņa reizē smējās un raudāja, bet pat tad Gvidions nejuta līdzcietību. — Tavs liktenis būs daudz grūtāks par nāvi. Es tevi palaidīšu putna izskatā, un tā negoda dēļ, ko tu nodarīji manam dēlam Leu, tu nekad nedrīkstēsi rādīties dienas gaismā aiz bailēm no citiem putniem, jo tas būs turpmāk viņu dabā vajāt un trenkāt tevi, kur vien tevi sastaps. Tu arī nezaudēsi savu vārdu Blodida, jo cs to tikai mazliet pārgrozīšu, tā ka no šī brīža un vienmēr uz priekšu tavs vārds būs Blodiveda — Zieda īstā seja.

Un tas ir par cēloni, kāpēc visi putni nīst. pūci un kāpēc pūce vēl šo baltu dienu saucas par Blodivedu.

Tikmēr Grons Bebirs bija aizbēdzis uz Penlinu, no kurienes viņš raidīja sūtņus uzzināt, vai Leu Lavs Gifs par viņam nodarīto pārestību nepieņemtu veselu apgabalu zemes vai zeltu un sudrabu.

— Nekad ne, — Leu atbildēja. — Pats mazākais, ko es pieņemšu, ir, lūk, kas: lai viņš nostājas tai vietā, kur es stāvēju, un es stāvēšu tai vietā, kur bija viņš, un tad es tēmēšu uz viņu ar savu metamo šķēpu.

Šo atbildi aiznesa Gronam.

— Jā, — viņš teica, — tas ir pēdējais, ko es varu darīt. Mani uzticamie lordi, mana karadraudze un mani audžubrāļi, vai starp jums ir kāds, kas grib saņemt nāvīgo triecienu manā vietā?

— Nudien, te nav neviena tāda, — viņi atbildēja. Un tāpēc viņus vēl šobaltdien dēvē par vienu no Trim neuzticamajām karadraudzēm.

— Ja tas ir tā, — Grons noteica, — tad man tas jāuzņemas pašam.

Abi nonāca uz Kinfailas upes krasta. Tad Grons nostājās tur, kur bija atradies Leu, kad Grons meta šķēpu, bet Leu — pakalna aizvējā.

— Lord, — Grons tad ieteicās, — tā kā tas bija aiz sievietes ļaunprātības, ka es jums nodarīju tādu lielu pārestību, tad lūdzu jūs apžēloties par mani un ļaut man nolikt to lielo akmeni starp sevi un jūsu šķēpu.

— Šo lūgumu es nenoraidīšu, — Leu sacīja.

Tad Grons paņēma akmeni un nolika starp sevi un metienu. Leu paslējās uz ceļgala, notēmēja ar šķēpu, un šķēps izdūrās cauri akmenim un Gronam arī, tā ka parlauza viņam mugurkaulu, un tas arī bija viņa gals. Akmens Kinfailas upes krastā redzams vēl šodien, un plaisa iet tam cauri. Tāpēc to sauc par Grona akmeni.

Un, kad Leu Lavs Gifs bija nonāvējis Gronu, viņš atkal atguva savu zemi un valdīja pār to sekmīgi. Un, laikam ritot uz priekšu, kā teiksma stāsta, viņš pēc Masa kļuvis par Gvinetas karali. Un ar to šis stāsts beidzas.

KĀ TRISTANS IEGUVA ISOLTU

Neilgi pēc Citpasaules lāča medībām, kad karaļa galms bija nometies atpūsties, Artura ausis sasniedza vēsts, ka Tristans Traluha dēls un Isolta Gulbjakakls, kas bija izdota par sievu Mārčam Mairčiona dēlam, ir devušies kā trimdinieki uz Kelitonas ozolāju ziemeļos, ņemdami līdz tikai Isoltas istabeni Golugu Haftitu — Vasaras dienas atspulgu, un Tristana mazo pāžu, kuri nesa ēdamo somā un vīnu garosainā krūkā. Mājvietai viņiem bija koki, guļvietai — lapas, un ar līdzpaņemto ēdamo un vīnu, kā arī ar mīlestību, ko viņi juta viens pret otru, gads viņiem aizritēja kā viena nedēļa, un šī nedēļa bija viena vienīga vasara.

Mārčs pats ieradās pie Artura sūdzēties par Tristanu.

— Lord, — viņš teica, — es nezinu, kā jūs esat nodomājis rīkoties, bet jums ir pienākums pret mani, jo esmu jūsu māsas dēls un jūsu pirmais brālēns, kamēr Tristans ir tikai jūsu brālēna dēls, un tāpēc jums nav jāveltī viņam tik daudz vērības kā man. Tad nu atriebiet, lord, man nodarīto apvainojumu.

— To es labprāt darītu, — Arturs atbildēja, — taču viņš ir viens no Trim nepiekāpīgajiem valdoņiem šai salā.

— Lord, — Mārčs neatlaidās, — tas skar jūsu godu ne mazāk par manējo. Viņš ir jūsu vasalis, un nav domājams, ka viņš iedrīkstētos nepaklausīt jums.

— To mēs vēl redzēsim, — Arturs teica.

To pašu dienu viņš sapulcināja savu karadraudzi, un viņi jāja uz ziemeļiem un aplenca Kelitonas ozolāju no visām pusēm. Tristans bija iemidzis, jo aplencēji ieradās šeit nakts tumsībā, taču Isolta dzirdēja ieroču šķindas un vīru čukstus katrā birztalā un krūmā, un viņa tā drebēja Tristana rokās, ka viņš pamodās un vaicāja:

— Lēdij, kāpēc jūs tā drebat, kad es esmu pie jums?

— Ne jau bailēs par sevi, — Isolta atbildēja, — bet bailēs par jums. Mežs ir ielenkts no visam pusēm, un tie būs vīri, kuri meklē nonāvēt jūs.

— Ziniet, lēdij, — Tristans sacīja, — ka man ir nolemts tāds liktenis: kas izlies manas asinis, tas mirs, un, kura asinis es izliešu, tam arī jāmirst. Bez tam daudzi no šiem vīriem ir mani biedri: taisnprātīgais Kajs un špetnais Bedvirs, galantais Gvalhmejs un mani audžu brāļi pie Artura galma.

Viņš aizveda Isoltu drošībā kādā ozola dobumā, kur efejas, aslapes palmas un tuvīnās īves noslēpa viņu no vīru acīm, un pats ar savu debess zibenim līdzīgo zobenu rokā un ar vētras mākonim līdzīgo vairogu uz muguras devās uz turieni, kur murdoņa un čaboņa šķi-tās skaļāka. Un tad savā priekšā viņš ieraudzīja Mārču ar veselu armiju.

— Lord, — Tristans sacīja, — mums ir ķilda, jums un man. Ņemiet zobenu, lai varam to izšķirt.

Bet Mārčs zināja, kāds liktenis nolemts Tristanam un ka gadījumā, ja viņš Tristanu nogalinātu, tā būtu viņa paša nāve, un viņš negribēja kauties. Viņš labāk pasauca savus vīrus, lai tie grābj Tristanu ciet, sasien viņu un aizved kā gūstekni pie Artura. Tomēr Mārča vīri, nezinādami īsto iemeslu, uzskatīja viņu par gļēvuli.

— Kauns pār mūsu bārdām, — viņi teica, — ja mēs kausimies par tādu vīru, kurš pats negrib kauties par sevi.

Un Tristans izgāja viņu baram cauri neaizskarts.

Tad Mārčs otro reizi griezās ar sūdzību pie Artura.

— Jā, — valdnieks sacīja, — es jau domāju, ka tādā ceļā tas ievirzīsies. Tagad mums atliek tikai viena izeja. Mums jāsūta mūsu salas labākie arfas spēlētāji, lai spēlē iztālēm, un, kad Tristana prāts būs mīkstināts un sirds nomierināta, tad jāsūta dzejnieki un teicēji, lai cildina viņu un novērš viņa prātu no dusmām un naida. Tad mēs varēsim runāt ar viņu.

Viņi tā arī izdarīja, un, kad Tristans izdzirdēja arfu skaņas pildām meža biežņu, tā ka putni apklusa un koku galotnes kļuva rāmas un klausījās, viņš aizsūtīja pāžu, lai ataicina menestrelus,[16] un apveltīja viņus ar zeltu un sudrabu. Tad nāca dzejnieki un teicēji, kamēr koku zari un lapas līksmē šalca no viņu vārdiem. Arī tos Tristans atsauca pie sevis un Isoltas, un galvenajam dziesmu teicējam viņš iedeva ar pērlēm un dārgiem rubīniem izgreznotu zelta riņķi, ko pats bija valkājis ap kaklu, un pārējiem viņš riekšavām izdaļāja zeltu un sudrabu. Un tad, kad viņa sirds bija mīkstināta un pacilāta, viņa priekšā parādījās Gvalhmejs ar valdnieka vēsti. Gvalhmeja vārdi bija tik galanti, ka Tris-tans devās viņam līdz pie karaļa, un Arturs piekodināja viņam un Mārčam turēt mieru, kamēr tiks pasludināts spriedums viņu lietā.

Tad Arturs aprunājās ar katru atsevišķi, vai tas nebūtu ar mieru atteikties no lēdijas. Neviens no abiem to negribēja, un tad notika tas, ka Arturs pasludināja savu spriedumu: viņš atvēlēja Isoltu vienam, kamēr lapas turas kokos, un otram, kamēr koki ir bez lapām; un tas bija Mārčs Mairčiona dēls, kurš pirmais varēja izvēlēties.

— Lord, — viņš priecīgi teica, — tas ir pavisam vienkārši. — Un viņš vēlējās paturēt Isoltu pie sevis tad, kad kokiem nebūs lapu, jo ziemas īsā diena bieži šķiet garāka nekā vasaras garā diena, un naktis velkas ilgāk un nedēļas un mēneši rit gausāk.

Arturs devās ar savu karadraudzi uz meža vidu un paziņoja šo vēsti Isoltai.

— Ak, lord, — viņa izsaucās, — lai svētīts šis spriedums un tas, kas to izsacījis!

— Kā tad tā, lēdij? — jautāja taisnprātīgais Kajs. Un par atbildi viņa nodziedāja šo dziesmiņu:

Par prieku man Iris koki aug:

Efeja, īve un kadiķis ass.

Tie mūžam zaļo un mūžam mans draugs Būs kop<i ar mani. Mus nešķirs nekas.[17]

Un tādā kārtā Mārčs Mairčiona dēls pats pazaudēja Isoltu, un Tristans ieguva viņu uz visiem laikiem, kamēr vien dzīvoja.

BRITĀNIJAS TRĪS MOCĪBAS

Sen, sen, paša laika zaļajā rītausmā Britānijas salā dzīvoja karalis, ko sauca par Beli Lielo, un viņam bija četri dēli. Vecāko sauca par Ledu, jaunāko — par Lif-llsu, un, kad beidzot tēvs kļuva vecs un nomira, tad Leds valdīja pār karaļvalstī. Neviena karaļa valdīšanas laiks šai salā nebija tik svētīts kā viņējais, jo tas bija viņš, kas uzcēla Londonas sagruvušos mūrus no jauna un rotāja tos ar neskaitāmiem torņiem, un šie torņi laistījās tādās košās krāsās, kādas neviena mirstīgā acs nebija līdz tam skatījusi. Un viņš uzskubināja pilsētniekus celt lielus namus, lai pilsēta varētu pārspēt bagātībā un krāšņumā visas pārējās pilis un pilsētas karaļvalstī. Viņš pats pavadīja Londonā lielāko dalu gada, un tāpēc to dēvēja par Caer Lfud [18], kas svešās valodās nozīmē Leda cietoksnis vai miteklis, un tāpēc svešinieki galvenos vārtus sauca par Leda vārtiem jeb Ledgeitu, ko zina Londona vēl šobaltdien.

No visiem saviem brāļiem Leds visvairāk mīlēja Lif-līsu, jo neviens cits nebija tik viedīgs un labi audzināts kā viņš. Un tāpēc, kad Francijas karalis nomira un pameta vienīgo meitu, karaļu kopējā apspriedē nolēma, ka Liflīsam tā jāprec, un viņš reizē ar sievu ieguva Francijas karaļa troni un valdīja tur gudri un laimīgi, kamēr vien dzīvoja.

Un tad notika, ka karaļa Leda valdīšanas četrpadsmitajā gadā (un kad viņa brālis bija valdījis Francijā pusi šā laika posma) Britaniju piemeklēja trīs mocības, kādas neviens šinī salā nepazina. Pirmā mocība bija kāda zināma cilvēku suga, koranidi, kas bija izsēdušies šais krastos, lai pastrādātu ļaundarības un nodarītu zaudējumus. Šīs salas iemītnieki vairs neiedrošinājās sarunāties, jo, lai cik klusu tas notika, taču, ja to dzirdēja vējš, lad dzirdēja ari koranīdi. Un tāpēc nevarēja taisīt nekādus plānus, nedz arī pieņemt padomus, ko viņi neuzzinātu, un neviens dzīvs cilvēks ne pilsētā, ne laukos nesaprata, kā tikt no koranīdiem vaļā.

Otra mocība bija brēcieni, kas cēlās ikvienu maija svētku priekšvakarā no ikviena pavarda Britānijas salā, tik spalgi un baismīgi, ka dūrās sirdī kā pīķa smaile. Dzirdot šos brēcienus, jauni ļaudis zaudēja sparu un veci vīri saprātu, jaunavām tika laupīts skaistums un veselība, dzīvnieki un koki panīka, zeme un ūdeņi kļuva tukši un neauglīgi.

Trešā mocība bija tāda: lai cik uztura sagādāja karaļa galmā, pat tad, ja ēdamā un dzeramā varētu pietikt gadam un vienai dienai, tad tomēr jau pēc pirmās dienas nepalika pāri ne kumosa un ne malka, ko iebaudīt.

No šīm trim mocībām pirmā bija atklāta un tēs cēlonis zināms, bet neviens neizprata pārējo divu nozīmi; tāpēc karalis Leds domāja, ka lielākas cerības ir atbrīvoties no pirmās nekā no otrās un trešās. Viņš lika klusībā un slepenībā sarīkot kuģus, lai neviens nezinātu to uzdevumu, tikai galvenie padomnieki, un, kad sacēlās ceļa vējš, viņi pameta savu zemi un šķēla viļņus Francijas virzienā.

Vēstis par flotes tuvošanos lika ziņotas Liflīsam, un viņš tūliņ sūtīja pretī no Francijas krastiem tādu pašu floti. Tad pāri zilajiem ūdeņiem viņš redzēja, kā viens kuģis izpeldēja citiem priekšā un mastā un kuģa priekšgalā plīvoja brāļa kara karogs no koši izrakstīta zīda un izkrāsots vairogs ar smaili uz augšu par miera zīmi bija augsti pacelts pār kuģa klāju. Viņš arī izbrauca savu kuģi citiem priekšā, lai satiktu brāli, mīļi apskautu viņu un apvaicātos, kā klājas viņam un viņa karaļvalstij.

— Ne tik labi, ka nevarētu būt labāk, — Leds atbildēja. Viņš tad sāka stāstīt brālim par savām likstām.

— Un es cerēju, ka tu zināsi līdzekli pret šīm grūtībām, brāl.

— Tad mums jārunā tā, lai runatais nenonāk vēja ausī un mutē, — Liflīss sacīja.

— Kā lai to izdarām? — Leds jautāja.

•— Es neesmu gluži bez padoma, — brālis apgalvoja. Kad viņi nonāca krastā, viņš paņēma garu bronzas ragu, un tam, kas runāja, vajadzēja piespiest muti pie viena gala, bet tam, kas klausījās, — ausi pie vaļējā gala. Taču, kad Liflīss mēģināja sarunāties ar brāli, ragā bija tāda vaidēšana un kaukšana, čaukstoņa un čaboņa, ka neviens vārds nenonāca skaidrs un netraucēts līdz otram galam.

— Kā tad tā, brāl? — Leds brīnījās. — Kāds labums no šī raga?

— Te nav rags vainīgs, — Liflīss atteica. — Vīri, pagādājiet man vīnu mucās un katlos, lai varu izskalot ārā dēmonu, kas mums spītē.

Tas tika izdarīts, un, kad vīns bija atnests, viņi lēja to strūklām iekšā ragā, un, kad vīns gāzās ārā pa otru galu, viņi uz mirkli pamanīja dēmonu, kurš ar vienu roku turēja degunu ciet un ar otru airējās, kad vīns viņu pa galvu pa kaklu izskaloja ārā.

— Manuprāt, šoreiz tu dzirdēsi skaidrāk, brāl, — Liflīss teica, vēlreiz piespiedis muti pie raga.

Līdzeklis, ko viņš ieteica brālim pret pirmo mocību — koranīdiem —, bija tāds: Ledam vajadzēja atvest līdz no Francijas dīvainus kukaiņus. Daļu viņam vajadzēja atstāt un ļaut tiem vairoties, ja gadījumā vēl otrreiz rastos pēc kukaiņiem vajadzība, bet pārējos iejaukt ūdenī, lai iznīcinātu koranīdus. īsi sakot, kad viņš atgriezīsies savā karaļvalstī, viņam jāsapulcē visi valsts iedzīvotāji, ari koranīdi, uz dzīrēm ar ieganstu, ka jāpanāk vienošanās, un, kad visi būs sapulcēti, tad jāņem burvju ūdens un jāapsmidzina visi no vietas.

— Sis ūdens saindēs koranīdus no galvas līdz kājām, — Liflīss apgalvoja, — bet tavējiem tas nekaitēs ne par mata tiesu.

— Otrā mocība, kas nomāc tavu valsti, — Liflīss turpināja, — ir pūķi, un tas pūķis, kurš uzbrucis tavai zemei un cer to uzveikt, ir no svešām zemēm. Tāpēc tas ari saceļ tādu drausmīgu un baismīgu troksni. Tev jādara tā: kad būsi atgriezies mājās un ticis galā ar koranīdiem, izmēri Britānijas salu garumā un platumā; vietā, kur atrodi īsto vidu, ir jāizrok dziļa bedre, tanī jāieliek kubls ar vislabāko medaļu, kāds jebkad gatavots Britānijā, un ar zīda pārklāju jānosedz skatieniem. Tur tev jāstāv sardzē pašam, jo neviens cits, tikai tiesīgs karalis un savas zemes valdnieks var veikt šo darbu. Kad kādu brīdi būsi stāvējis, tu redzēsi cīnāmies pūķus šās zemes ķēmīgu dzīvnieku izskatā. Pēc tam viņi pacelsies gaisā kā pūķi un beidzot, baismīgā kautiņa nokausēti, divu sivēnu izskatā nokritīs uz zīda pārklāja, tā ka tas zem viņu svara iegrims kublā līdz dibenam. Kublā viņi izdzers visu medaļu, nožāvāsies vienreiz, otrieiz, trešoreiz un cieši iemigs. Tad tev viņi jāsatin pārklājā un viscietākajā vietā, kādu vari atrast savas zemes robežās, jāaprok akmens zārkā. Un es tev saku, brāl, ka tik ilgi, kamēr viņi paliks šai pārklāja, šai zārkā, šai drošajā vietā, nekādas mocības nenāks vairs pāri jūrai uz Britānijas salu.

— Un trešo mocību, — viņš sacīja, — rada varens burvis, kas aiznes visu tavu ēdamo un dzeramo, lai remdinātu savas slāpes un izsalkumu. Ar savu burvestību palīdzību viņš aizmidzina jebkuru sargu. Tāpēc sargāšana jāuzņemas atkal tev pašam. Un, ja nu burvja uzsūtītais miegs draudētu tevi pieveikt, tev jātur pie rokas kubls ar ledaini aukstu ūdeni un ikreiz, kad miegs pārāk stipri mācas virsū, negaidi ne mirkli ilgāk, bet lec iekšā kublā.

— To es darīšu, — nosolījās Leds, kad viņi bija nolikuši ragu pie malas, — tikai man jāgaida labi silta nakts tādiem darbiem.

Un, pateicies brālim, Leds atvadījās un atgriezās pats savā zemē.

Viņš bez kavēšanās sapulcināja savus ļaudis un ko-ranīdus. Kā Liflīss bija mācījis, viņš iebēra kukaiņus ūdenī un apsmidzināja visus no vietas, un vienā mirklī koranīdi pilnīgi izgaisa, kamēr britiem netika skarts ne matiņš uz galvas.

Mazliet vēlāk viņš izmērīja salu un atrada tās vidu Oksfordā. Ta nu bija vieta, kur vajadzēja rakt bedri, novietot tanī medalus kublu zem zīda pārklāja un pašam stāvēt sardzē. Viss notika tā, kā Liflīss bija pareģojis. Kad pūķi sivēnu izskatā bija iekrituši kublā, izdzēruši medaļu un nožāvājušies vienu, otru un trešo reizi, viņš tos rūpīgi ietina pārklājā un apraka akmens zārkā viscietākajā vietā, kādu vien varēja atrast, un tā bija Snoudona. Un ar to izbeidzās aukainie brēcieni, kas bija padarījuši visu karaļvalsti tukšu un neauglīgu.

To visu paveicis, karalis Leds pacietīgi gaidīja uz siltu vasaras nakti, un, kad tā pienāca, viņš bija sagatavojis varen bagātīgu mielastu. Visu izkārtojis, viņš pavēlēja nolikt pie rokas kublu ar ledaini aukstu ūdeni un pats, tērpies bruņas, nostājās sardzē. Viņam tā stāvot, pēkšņi ap trešo rīta stundu atskanēja visskaistaka mūzika un dažādas dziesmas, kas uzdzina lielu snaudu-lību un vēlēšanos laisties miegā. Taču, līdzko augšējie plaksti pieskārās apakšējiem, viņš piecēlās un ieklubu-rēja kublā; un tā viņš darīja vienmēr, kad mūzika un dziesmas pieņēmās saldumā un spēkā.

Nākošais, ko viņš ieraudzīja, bija milzu auguma vīrs, tērpies stipras bruņās, kurš ieradās ar grozu un, kā paradis, krāva tanī iekšā visu sagādāto ēdamo un dzeramo un tad knaši taisījās, kā liek. Un, lai cik brīnumains bija laika kavēklis, dziesmas, mūzika un jautrība un lai cik brīnumains pats vīrs un viņa bruņas, visbrīnumainākais Ledam likās tas, ka gadam un vienai dienai sagādātais uzturs sagāja grozā, turklāt grozs vēl nemaz nebija pilns.

— Stāt! — uzsauca Leds, redzēdams milzi ejam projām, — stāt, kad tev saka!

Milzis mirklī nometa grozu zemē un nostājās, gaidīdams uz viņu, lai sāktu kautiņu. Kādu laiku viņi kāvās ar zobeniem, kamēr tie k]uva truli un nederīgi. Tad viņi trieca vairogus vienu pret olru, kamēr tie salūza gabalos. Pēc tam viņi sāka lauzties, un liktenim labpatika,

lai Leds gūtu uzvaru, notriekdams varmāku zemē un pats uzguldamies virsū, tā ka tas lūdza viņu apžēlot.

— Kāpēc man tevi jāapžēlo, — prasīja karalis, — pēc tik lieliem zaudējumiem un ļaundarībām, ko tu esi man nodarījis?

— Visus zaudējumus es atmaksāšu un ļaundarības izlabošu tikpat pilnīgi, kā esmu tās nodarījis, — paskaidroja zemē notriektais vīrs.

— Kāpēc man tevi jāapžēlo, ja tu arī atlīdzini zaudējumus? — karalis prasīja. — Tu taču darīsi atkal to pašu.

— Ne tikai nekad vairs tā nedarīšu, bet es gribu būt tavs vasalis un kalpot tev un tavējiem uz mūžīgiem laikiem.

Tam karalis piekrita un saudzēja burvja dzīvību. Un tā nu viņš bija atbrīvojis Britāniju no visām trim mocībām. Kopš tā laika līdz Leda mūža galam viņa valdīšana bija netraucēta un sekmīga tiklab pilsētās, kā uz laukiem, un Britānijas sala joprojām cildina viņa piemiņu.

SKOTU PASAKAS UN TEIKAS

.

ROŅU MAKKODRUMS

Kad pirmie kuģinieki vēl nebija pagriezuši savu kuģu priekšgalus uz jūras pusi, lai atklātu, kas atrodas aiz viņu pašu dzimtās zemes, Jūras karalis un karaliene mājoja dzīlēs zem viļņiem mierā un laimē. Viņiem bija daudz jauku bērnu, brūnām acīm un slaidiem locekļiem. Jūras bērni mūždien rotaļājās ar jūras zirgiem un pel-dēja caur purpursārtajām jūras anemoņu birzīm, kas auga okeāna dibenā. Viņiem patika muzicēt, šiem pasakainajiem jūras iemītniekiem, un, kur vien viņi gāja, tur plūda dziesmu skaņas kā viļņu smejošās čalas.

Taču kādu dienu Jūras karali un viņa bezrūpīgos bērnus piemeklēja lielas bēdas, jo viņu māte karaliene saslima un nomira un ar lielām žēlabām tika apglabāta karaļvalsts koraļļu alās. Un, kad viņas vairs nebija, tad nebija ari neviena, kas pieskatītu jūras bērnus, sukātu viņu skaistos matus un ar maigo jūras mūziku ieaijātu miegā. Karalis redzēja bērnu nesukātos matus, kas nokarājās kā savēlušās jūras zāles, dzirdēja viņus nemierīgi elsojam naktīs, kad viņi nevarēja iemigt, un nolēma, ka vajadzēs meklēt jaunu sievu, kas apkoptu viņa bērnus.

Tumšajā jūras mežā dzīvoja kāda ērmīga jūras ragana, un tieši viņu karalis lūdza kļūt par savu jauno sievu, lai gan nejuta pret viņu mīlestības, jo viņa sirds bija apbedīta koraļļu alas, kur atdusējās mirusi karaliene. Jūras raganai šķita, ka būtu gluži jauki kļūt par jūras karalieni un valdīt par tādu plašu karaļvalsti, un viņa bija ar mieru precēt karali un kļūt par pamāti jūras bērniem. Taču viņa bija slikta pamāte, jo, kad viņa ieraudzīja jūras bērnu brūnās acis un slaidos locekļus, tad kļuva greizsirdīga uz viņu skaistumu un skaudīga, ka jūrā var mājot kaut kas tāds, uz ko paskatīties ir daudz patīkamak nekā uz viņu pašu.

Kādu dienu pamāte atgriezās savā tumšajā jūras mežā, kur auga jūras vīnogulāji, un saplūca to indīgās, dzeltenās ogas. No tām viņa pagatavoja burvju dziru un piesauca ļaunu burvestību pār jūras bērniem. Viņa vēlējās, lai tie pazaudē savus slaidos locekļus un pārvēršas par roņiem. Tiem viņa novēlēja peldēt mūžam pa jūru, tikai katru gadu uz vienu dienu no viena saules rieta līdz otram viņi drīkstēja atgūt savu agrāko izskatu.

Šī burvestība piemeklēja jūras bērnus, kad viņi rotaļājās ar jūras zirgiem un klīda pa jūras anemoņu purpursārtajām birzīm. Viņu augumi piebrieda un pazaudēja agrako slaidumu; daiļās rokas pārvērtās neveiklās spurās; balto adu pārklājā zīda kažoki ar pelēkiem, melniem un zeltaini brūniem plankumiem. Viņiem tomēr palika maigās, brūnās acis, un viņi joprojām varēja muzicēt, kas tiem tik ļoti patika.

Atklājis kas nolicis, Jūras karalis iedegās dusmās pret ļauno jūras raganu un izraidīja viņu trimdā tumšajos juras mežos uz mūžīgiem laikiem. Tomēr karalis nespēja padarīt par nebijušu burvestību, ko ragana bija uzlaidusi bērniem. Un tad roņi, bijušie jūras bērni, dziedāja gaudu dziesmu, ka nedrīkst ilgāk palikt pie tēva šai vietā, kur kādreiz bijuši laimīgi, bet nu vairs nevar tādi būt. Un vecais karalis noskumis noskatījās, kā viņi aizpeld.

Ilgi, ilgi roņi klīda pa tālām jūrām. Reizi gadā no viena saules rieta līdz otram viņi mēdza uzmeklēt kādu cilvēku acīm slēptu piekrastes strēli, nomest pelēkos, melnos un zeltaini brūnos zīda kažokus un atkal parādīties agrākajā piemīlīgajā izskatā. Taču viņu prieki un rotaļas krastā nevilkās ilgi, un reizē ar nākamo saules rietu viņiem atkal vajadzēja uzvilkt kažokus un ieslīdēt atpakaļ jūrā.

Ļaudis stāsta, ka roņi pirmo reizi ieradušies Rietumu salās kā slepeni sūtņi no norvēģu karaļu galmiem. Lai kada arī būtu patiesība, skaidrs ir tas, ka roņi pamazām iemīlējuši šo miglaino rietumu piekrasti, jo līdz pat šai dienai tos var redzēt kavējamies Luisa vai Ronas salu tuvumā, kura ir īstā roņu sala, jeb vai pie Herinsaundas. Hebridu salu iemītnieki bija dzirdējuši leģendu par jūras bērniem un zināja, ka vienu dienu gadā cilvēki var viņus sastapt, kad tie rotaļājas piekrastē no viena saules rieta līdz otram.

Gadījās, ka reiz šeit dzīvoja kāds zvejnieks no Donaldu klana, Roderiks Makkodjums vārdā. Viņš mita viens pats Bernerarijas salā Arējos Hebridos. Kādu dienu, iedams pa krastu pie savas zvejas laivas, viņš izdzirdēja dziesmu, kas skanēja aiz tuvīno klinšu grēdas. Roderiks piesardzīgi tuvojās klintīm un paskatījās tām pāri. Viņa acu priekšā bars jūras bērnu nodevās izpriecām. Viņu garie mati rotaļājoties plīvoja un acis dzirkstīja priekā. Roderiks nelūkojās ilgi, jo zināja, ka roņi bīstas no mirstīgiem cilvēkiem, bet, kad viņš pagriezās, lai dotos projām, viņam dūrās acīs kaudze zīda kažoku — pelēku, melnu un zeltaini brūnu, kurus jūras bērni bija nometuši uz klints viņam līdzās. Roderiks paķēra vienu zeltaini brūno kažoku, kas šķita spožāks par citiem, un domāja, ka tā būtu jauka trofeja, ko aiznest uz savu krastmalas namiņu. Tāpēc viņš aiziedams paņēma kažoku līdz un noslēpa drošā vietā virs namiņa durvju palodas.

To pašu vakaru īsi pirms saules rieta, kad Roderiks lāpīja zvejas tīklu pie pavarda, aiz namiņa durvīm viņš izdzirdēja dīvainas, sērīgas skaņas. Palūkojies ārā, Roderiks ieraudzīja visskaistāko sievieti, kādu jebkad bija skatījis. Sievietei bija slaidi locekli un brūnas, maigas acis. Baltais augums bija pilnīgi kails, tikai kuplie, zeltaini brūnie mati sedza tā piemīlību.

— O, palīdzi man, palīdzi man, mirstīgais, — viņa lūdzās, — es esmu nelaimīga jūras meita. Esmu pazaudējusi savu zīda roņādas kažoku un, iekams nebūšu to atradusi, nekad nevarēšu atgriezties pie brāļiem un māsām.

Palūdzis sievieti ienākt namiņā un pasniedzis tai savu pledu ko apsegties, Roderiks ļoti labi apzinājās, ka šim valdzinošajam jūras bērnam pieder tas zeltaini brūnais kažoks, ko viņš šorīt paņēmis piekrastē. Viņam vajadzēja tikai pasniegties līdz palodai, paņemt

noslēpto roņādu, un jūras meita varētu brīvi peldēt projām un pievienoties saviem jūras brāļiem un māsām. Bet Roderiks lūkojās pie pavarda sēdošajā sievietē un domāja, cik patīkama būtu dzīve namiņā, ja viņš varētu paturēt šo skaisto roņu sievieti kā savu sievu, kas ienestu prieku viņa vientulībā un ielīksmotu viņa sirdi. Tāpēc viņš sacīja:

— Es nevaru palīdzēt tev uzmeklēt tavu zīda roņādu. Droši vien kāds garāmgājējs būs to nozadzis, ja tā bija nomesta krastmalā, un nu viņš būs jau tālu projām. Bet, ja tu gribi palikt šeit un esi ar mieru būt mana sieva, es turēšu tevi godā savā namā un mīlēšu visu savu mūžu.

Jūras karaļa meita pacēla uz zvejnieku brūnās, sēru pilnās acis.

— Ja patiešām mana zīda āda. ir nozagta un nav cerību to kādreiz atdabūt, tad man nav citas izvēles kā palikt pie tevis un kļūt par tavu sievu, — viņa atbildēja. — Jo es nevaru cerēt uz lielāku laipnību par to, ko tu esi man izrādījis, un man būtu bail klīst vienai šai mirstīgo pasaulē.

Tad jūras meita nopūtās, atcerēdamās dzīvi jūrā, jo domāja, ka tur nekad neatgriezīsies.

— Es gan tik labprāt būtu palikusi pie saviem jūras brāļiem un māsām, kuri gaidīs mani un veltīgi sauks manu vārdu.

Zvejnieka sirdi smagi nospieda svešinieces bēdas, bet viņu tā bija savaldzinājis jaunavas skaistums un piemīlība, ka Roderiks nespēja no viņas šķirties.

Ilgus gadus Roderiks Makkodrums ar savu skaisto roņu sievu dzīvoja krastmalas namiņā, un viņiem piedzima daudz bērnu — visi ar zeltaini brūniem matiem un maigām, dziedošām balsīm. Un ļaudis, kas dzīvoja šai vientuļajā salā, iedēvēja Roderiku par Roņu Mak-kodrumu, jo viņš bija apņēmis par sievu roņu sievieti, un viņa bērni tika saukti par Roņu Makkodruma bērniem. Visu šo laiku Jūras karaļa meita nespēja aizmirst savas lielās bēdas un bieži mēdza staigāt viena pati gar krastu, klausīdamās jūras mūzikā un viļņu smieklos. Un dažreiz viņa pamanīja brāļus un māsas peldam krasta tuvumā, bet citreiz dzirdēja tos saucam sen pazaudētās māsas vārdu. Un viņa ilgojās no visas sirds dziļumiem, kaut varētu atkal pievienoties tiem.

Tad pienāca diena, kad Roderiks, mīļi atvadījies no sievas un bērniem, devās parastajā zvejas braucienā. Taču ceļā uz laivu zaķis pārskrēja pār taku, bet tā ir droša nelaimes pazīme. Roderiks sāka svārstīties, vai pēc šāda nelabvēlīga pareģojuma negriezties atpakaļ, bet, paskatījies uz debesīm, noteica pats sev:

— Mana šīsdienas nelaime būs tikai mazliet vējaināks laiks; esmu jau agrāk pārlaidis diezgan daudz vētru, — un gāja savu ceļu tālāk.

Roderiks Makkodrums nebija necik tālu ticis, kad vējš pieņēmās spēkā, svilpoja pāri jūrai un gaudoja ap viņa namiņu krastā, kur viņš bija pametis sievu un bērnus. Mazākais bērns bija krastmalā un lika pie auss gliemežvākus, lai klausītos viļņu dziesmas, kas viņam tā patika, bet. māte sauca mazo iekšā. Vēja brāzmas kļuva aizvien negantākas. Kad bērns kāpa jau pāri slieksnim, namiņa durvis ar lielu blīkšķi aizcirtās un velēnu jumts nodrebēja. Un, izkustējusies no palodas, aiz kuras tik ilgi bija nogulējusi, zemē nokrita mīkstā roņāda, kas piederēja Roderika skaistajai roņu cilts sievai.

Neviena vārda roņu sieva neteica vīram, kas bija viņu turējis šeit pret viņas gribu visus šos ilgos ilgos gadus. Viņa tikai novilka savas mirstīgo drēbes un apmeta ādu ap pleciem. Tad viņa atvadījās no bērniem un steidzās uz jūru. Un krastā, kur jūras zirgi līksmodami traucās pretī viļņiem, viņa ietērpās savā zeltaini brūnajā ādā un devās viļņos. Vēl gan viņa pagrieza galvu, lai uzmestu pēdējo skatienu mazajam namiņam, kur varbūt tomēr bija baudījusi mazliet laimes, par spīti tam, ka bija uzturējusies šeit piespiedu kārtā. Un aiz putu svītras, ko bangas nesa šurp no dižā Atlantijas okeāna, viņa redzēja bāros bērnus stāvam krastā. Taču jūras aicinājums bija spēcīgāks nekā uz zemes dzimušo bērnu saucieni, un viņa peldēja aizvien tālāk un tālāk, dziedadama aiz prieka un laimes.

Kad Roderiks Makkodrums pārnāca no dienišķā zvejas darba, viņš ieraudzīja, ka namiņa durvis stāv vaļā un pavardā nav ne zīmes no degošās kūdras liesmām, kas apsveiktu viņa atgriešanos, jo māja uz visiem laikiem bija zaudējusi sievietes gādību. Bailes pildīja viņa sirdi, un viņš pastiepa roku, lai aptaustītu durvju palodu. Atklājis, ka roņa āda nozudusi, Roderiks saprata, ka viņa piemīlīgā sieva ir atgriezusies jūrā. Lielas bija viņa sāpes, kad raudošie bērni pastāstīja, ka māte atvadījusies un pametusi viņus vienus krastā.

— Melna bija tā diena, kad zaķis pārskrēja man pāi ceju, ejot uz laivu, — Roderiks sūrojās. — Jo vējš bija stiprs un mazs bija mans loms, un nu vēl man uzbrucis šis lielais posts.

Viņš nekad nespēja aizmirst savu skaisto roņu sievu un sēroja pēc viņas visu savu mūžu. Un, atceroties, ka viņu māte bijusi no roņu cilts, Roderika Makkodruma dēli un viņu dēli kopš tā laika loti uzmanījās, lai netraucētu roņus, kur vien tos redzēja, vai nenodarītu tiem kādu pārestību. Un viņus dēvēja par Roņu Makkodruma klanu, kurš kļuva pazīstams visā ziemeļu Aistā un Arējos Hebridos kā Donaldu klana atzarojums.

TOMASS RĪMĒTĀJS

Ersildorna ir ciemats Eildonas kalnu pavēnī. Senos laikos te dzīvoja kāds vīrs, Tomass Līrmonts vārdā, kurš ne ar ko neatšķīrās no saviem kaimiņiem, ja nu vienīgi ar to, ka viņam labprāt patika spēlēt lautu, kā to mēdz darīt klejojoši menestreli.

Kādā vasaras dienā Tomass aiztaisīja sava namiņa durvis un ar lautu padusē devās apciemot kādu fermeri, kas mājoja kalnu nogāzē, un domāja, ka gājiens neaizņems daudz laika, ja viņš ies sparīgā solī pāri virsājam. Taču virs galvas mirdzēja skaidrā debess un, kad Tomass sasniedza Hantlijas dambi Eildonas kalnu pakājē, saule bija viņu tā nogurdinājusi, ka viņš nolēma atpūsties liela, kupla koka paēnā. Priekšā slējās neliels me-žiņš ar daudzām zaļi ailotām takām, un, kad Tomass tā cieši lūkojās meža vēsajās dzīlēs, laiski trinkšķinādams lautas stīgas, viņš saklausīja, ka viņa mūziku pārspēj kāda attāla skaņa, kas atgādināja strauta čalas. Tad viņš pārsteigts pietrūkās kājas, jo pa vienu no zaļajām takām jāja šurp visskaistākā lēdija pasaulē.

Lēdijas tērps bija no zāles zaļa zīda un mētelis no zāles zaļa samta, bet spožie mati vaļēji krita uz pleciem. Pienbaltais zirgs graciozi soļoja starp kokiem, un Tomass ieraudzīja, ka ikvienā zirga krēpju šķipsnā karājas sīks sudraba zvārgulītis; zvārgulīšu tinkšķēšanu viņš bija aplam noturējis par kalnu strauta čalām.

Viņš norāva cepuri un nometās uz viena ceļa daiļās jātnieces priekšā, bet viņa apturēja pienbalto zirgu un lika Tomasam piecelties.

— Es esmu elfu zemes karaliene un ierados tevi apciemot, Ersildornas Tomas, — viņa sacīja.

Tad viņa pasmaidīja un pastiepa slaido roku, lai Tomass palīdzētu nokāpt no zirga. Apmetis zirga pavadu ap ērkšķu ceru, viņš aizveda lēdiju liela koka ēnā, svešinieces bālā, svešādā skaistuma savaldzināts.

— Uzspēlē man, Tomas, — lēdija uzaicināja, — jauka mūzika un zaļa ēna labi sader kopā.

Tomass atkal paņēma savu lautu, un likās, it kā viņš nekad iepriekš nebūtu spējis spēlēt šādas jautras melodijas. Kad viņš pabeidza, elfu karaliene izsacīja savu prieku.

— Ļauj man tevi apbalvot, Tomas, lūdz man kādu velti, lai varu tev atlīdzināt, — viņa skubinaja.

Tad Tomass lielā pārdrošībā satvēra elfu karalienes abas baltās rokas.

— Ļauj man noskūpstīt tavas lūpas, daiļā karalien, — viņš lūdzās.

Karaliene rokas neatvilka, vienīgi pasmaidīja un sacīja:

— Ja noskūpstīsi manas lūpas, Tomas, tu noteikti nokļūsi manā varā un būsi spiests kalpot man septiņus garus gadus priekos un bēdās, kā vien var gadīties.

— Kas man septiņi gadi! — Tomass attrauca. — Tā ir soda nauda, ko es ar prieku samaksāšu. — Un viņš uzspieda muti uz elfu karalienes lūpām.

Tad karaliene uzlēca kājās, un Tomass saprata, ka ir spiests sekot viņai, kur vien viņa to vedīs. Taču mīlas burvība bija nabadziņu tik stipri pārņēmusi savā varā, ka viņš nenožēloja pārdrošo lūgumu, kas viņam maksāja septiņus gadus no mirstīga cilvēka mūža. Karaliene uzkāpa pienbaltajā zirgā un lika Tomasam uzsēsties aiz muguras, un tad, pavadas sudraba zvārgu-

lišiem jauki tinkšķot, viņi traucās uz priekšu cauri zaļiem izcirtumiem un pāri viršainām nogāzēm, steigdamies ātrāk par četriem debesu vējiem, kamēr sasniedza dīvainu apvidu, kur karaliene nokāpa no zirga un sacīja Tomasam, ka šeit viņi mazliet atpūtīšoties.

Tomass ziņkāri palūkojās visapkārt, zinādams, ka zeme, uz kuras viņi stav, nepieder mirstīgām būtnēm. Aizmugurē pletās leknu paparžu biežņa, kur tikpat kā jūrā neredzēja nekādu pēdu, bet priekšā no kailās ainavas atzarojās trīs ceļi.

Vienu, šauru un stāvu, no abām pusēm cieši norobežoja asi ērkšķi un dzelkšņainas vilkābeles, kuru zari, savijušies virs takas, pārvērta to tumšā tunelī. Otrs bija plats, gaišs, virmojošas saules gaismas pilns un veda pāri samtainam mauram, ko rotāja dārgakmeņiem līdzīgi puķu ķekari. Trešais aizvijās cauri paparžu biezoknim, kur zem kājām klājās sūna, bet virs galvas lapotnes zaļais pārklājs sniedza vēsu ēnu.

Elfu karaliene, redzēdama Tomasa izbrīnu, paskaid roja, uz kurieni šie ceļi veda.

— Stāvo un šauro ceļu sauc par Taisnības taku, — viņa sacīja, — un retais gājējs ir pietiekami drosmīgs, lai dotos augšup pa to. Gaišais, platais ceļš, kas ved pāri mauram, ir Apgrēcības ceļš, jo izskatās tik skaists un gaismas pilns. Bet tas mīlīgais ceļš, kas aizvijas starp zaļiem dzīvžogiem, ved uz skaisto Elfu zemi, kur mēs abi šonakt nokļūsim.

Viņa devās pie zirga, kas spārdīja zemi un skurināja galvu aiz nepacietības ātrāk doties ceļā, bet, pirms viņi atsāka jājienu, karaliene teica Tomasam:

— Ja klausīsi manu padomu un atcerēsies, ka tev jācieš klusu, kamēr atrodies Elfu zemē, vienalga, lai ko tu dzirdētu un redzētu, tad pēc septiņiem gadiem, kas tev jāatkalpo, tu varēsi atgriezties pie cilvēkiem. Taču, ja tu izteiksi kaut vienu vārdu manā valstībā, tu paspēlēsi savu laimi un būsi spiests mūžam maldīties pa tiem biezokņiem, kas atrodas starp skaisto Elfu zemi un cilvēku pasauli.

Viņi jāja uz priekšu pa trešo ceļu, un Tomass noprata, ka vēl veicams liels gabals, iekams viņi nonāks elfu karalienes valstībā. Zirgs nesa viņus pār ielejām un pakalniem, pāri tīreļiem un klajumiem. Dažreiz debesis kļuva melnas kā pusnaktī, un dažreiz saule rotāja visus mākoņus ar zeltu. Viņi uzmeklēja braslas straujās upēs, kurās plūda sarkanas asinis, un pienbaltā zirga sānus izraiboja sarkanas šļakatas, bet karaliene uzsprauda augstāk garo, zaļo mēteli, jo visas zemes virsū jebkad izlietās asinis saplūda cauri avotiem šai dīvainajā zemē.

Beidzot viņi sasniedza Elfu zemes vārtus, kur tūkstošiem tauru apsveica viņu ierašanos, un viņi iesoļoja mirdzošas gaismas pielietajā apburtajā zemē.

Un tālu projām, zemes bērnu valstībā, Ersildornas iemītnieki čukstēja cits citam rēgaino nostāstu par Tomasu Līrmontu, kurš nozudis gaišā vasaras dienā.

*

Visu laiku, kuru Tomass pavadīja Elfu zemē, viņš, par spīti visiem te redzamajiem un dzirdamajiem brīnumiem, neizteica ne vārda. Un, kad viņš bija nokalpojis elfu karalienei septiņus gadus un pienāca laiks at-

vadīties, karaliene pali izvadīja Tomasu pa burvju vārtiem saulainajā dārzā, kas atradās aiz tiem. Te auga slaidas lilijas un citas skaistas puķes un kokus rotāja koši zaļa lapotne, zem kuras cēli pastaigājās lēnīgi vienradži.

Karaliene izstiepa roku, noplūca ābolu no koka un tad sniedza to Tomasam.

— Nu beidzot tu vari pārtraukt klusēšanu, Tomas, — viņa sacīja, — un ņem šo ābolu kā balvu par saviem pakalpojumiem pagājušos septiņos gados. Tas ir burvju auglis un apveltīs tevi ar spējām nekad nemelot.

Bet Tomass bija apķērīgs vīrs un drīz vien noprata, ka spējas visu atlikušo mūža daļu runāt vienīgi patiesību var būt apšaubāma priekšrocība tai pasaulē, kurā viņš dzīrās atgriezties. Viņš mēģināja paskaidrot to karalienei, sacīdams:

— Cilvēku pasaulē bieži vien ir nepieciešams mazliet pārspīlēt, ja ar kaimiņu jāslēdz izdevīgs līgums, un tāpat arī sieviešu labvēlība ir jāiegūst ar daiļrunību.

Karaliene tikai pasmaidīja un atbildēja:

— Esi bez bēdu, Tomas, jo mana dāvana tik viegli vis netiek piešķirta jebkuram. Tā ir vērtīgāka, nekā tu spēj iedomāties, sagādās tev ilgstošu slavu un liks atcerēties Tomasa Līrmonta vārdu tikpat ilgi, cik ilgi pastāvēs Skotija. Un nu tev jādodas atpakaļ, bet vispirms iegaumē manus vārdus. Pienāks laiks, kad es saukšu tevi atpakaļ, un tev jāapņemas klausīt manam aicinājumam, lai kur tu ari būtu. Es sūtīšu divus sūtņus, kurus tu tūdaļ pazīsi, ka tie nav no tavas pasaules.

Tomass cieši lūkojās elfu karalienes melnajās acīs un apzinājās, ka mīlas burvība, ar ko viņa to savaldzinājusi pirms septiņiem gadiem, nekad nezaudēs savu spēku. Viņš labprāt apsolījās paklausīt katrai viņas pavēlei, un tad viņam pēkšņi uznāca snauda. Zaļais dārzs ar lēnīgajiem vienradžiem izgaisa acu priekšā, un no debesīm kā birstoši ābeļu ziedi nolaidās balta migla.

Pamodies Tomass redzēja, ka guļ liela koka lapotnes ēnā pie Hantlijas dambja. Viņš samulsis pielēca kājās un blenza tukšajās meža takās, veltīgi cenzdamies sadzirdēt sudraba zvārgulīšu šķindas. Septiņgadīgā uzturēšanās Elfu zemē šķita esam īsa kā sapnis vasaras diendusā. Skaļi noteicis: — Kādu dienu es atgriezīšos, — viņš paķēra lautu un devās atpakaļ uz Ersildornu, gribēdams ātrāk uzzināt, kas šais septiņos gados tur noticis, un ari — ar ko elfu karaliene apveltījusi viņa mēli.

— Jo es baidos, ka varu apvainot vienu otru kaimiņu, — viņš savā nodabā ķiķina ja, — ja patiešām būšu spējīgs runāt vienīgi patiesību. Viņi dzirdēs vaļsirdīgākas atbildes un uzskatus, nekā gaidījuši, kad vaicās pēc manām domām par sevi un saviem darījumiem!

Līdzko viņš iesoļoja ciemata ielā, kāda vientiesīga veca būtne, iedomājusies, ka Tomass ir rēgs no viņpasaules, izgrūda pārbiedētu brēcienu. Tomass tomēr, pirms vēl lāga ersildornieši bija beiguši brīnīties par viņa atkalparādīšanos, pierādīja, ka ir gluži tāds pats kā citi cilvēki. Taču viņi nekādi nespēja atžilbt no pārsteiguma un bijības, kad dzirdēja Tomasa stāstu par ceļojumu uz Elfu zemi. Bērni rāpās Tomasam klēpī un pinās ap kājām, kāri klausīdamies, kā viņš apjūsmo šīs teiksmainas pasaules saldo burvīgumu, bet vecie ļaudis tikai šūpoja galvas un sačukstējās par citiem, kurus savā laikā bija aizvilinājusi Elfu zemes karaliene. Taču vienu gan Tomass nekad nepieminēja, proti, savu solījumu atgriezties Elfu zemē, kad divi turienes sūtņi viņu aicinās.

Savukārt Tomass bija pārsteigts, nemanīdams nekādas lielas starpības, vienalga, vai bijis projām no Ersil-dornas septiņas dienas vai septiņus gadus. Tiesa, viņa namiņam bija nepieciešami šādi tādi labojumi, kur vējš bija izkustinājis vairākus akmeņus mūrī un lietus triecies pret jumta segumu; tiesa, kaimiņiem bija vairāk grumbu sejā un par dažiem baltiem matiem vairāk. Taču visumā, lai arī bija pagājuši septiņi pavasari, septiņas vasaras, septiņi pļaujas laiki un ziemas puteņi, viss izskatījās gluži tāds pats.

Ik dienu pēc atgriešanās Tomass gaidīja, kā izpaudīsies elfu karalienes dāvana. Ar lielu atvieglojumu viņš atklāja, ka joprojām spēj sacīt jaukus vārdus fermera meitai un ka vēl aizvien var pierunāt šaubu pilnu kaimiņu nopirkt kādu govi vai aitu.

Tad kādu dienu, ciema ļaudīm sanākot kopā un apspriežot postu, ko nodara liellopu mutes un nagu sērga, kas bija uzbrukusi visai zemei, Tomass juta, ka nezināms spēks viņu uzrauj kājās. Vārdi šķita raisāmies no lūpām paši pēc sava prāta, un pārsteigtais Tomass dzirdēja sevi pareģojam, ka sērga neskars nevienu lopu Ersildornas apkartne. Ciema iemītnieki, Tomasa apgarotās izturēšanās aizrauti, dīvainā kārtā nešaubīgi noticēja, ka puisis runā patiesību — viņi bija to zinājuši jau iepriekš, ka sērga paies garam, nenodarījusi nekādu kaiti Ersildornas mājlopiem.

Pēc tam Tomass saka daudz ko pareģot, visvairāk rīmēs, ko bija viegli atcerēties un kas tad gāja no mutes mutē. Pareģojumi piepildījās cits pēc cita, un Tomasa slava izplatījās pa visu Skotiju. Daudzi bagāti lordi un grāfi Tomasu bagātīgi apbalvoja par viņa pareģojumiem un apbrīnoja viņa maģisko spēku. Bet, lai ari Tomass apmeklēja daudzas vietas Skotijā un sasta-pas ar visādiem smalkiem ļaudīm, viņš Ersildornu nepameta. Par jauniemantoto bagātību viņš uzcēla lepnu torni dzīvošanai un mita tur ilgus gadus. Un tomēr cilvēki manīja, ka, par spīti slavai un bagātībai, Tomass nav pilnīgi laimīgs. Viņa acīs allaž kvēloja dīvainu ilgu uguns, it kā viņš nevarētu atbrīvoties no atmiņām par to pasauli, kas nebija no šās zemes.

Katru gadu Tomass savā Ersildornas tornī rīkoja lepnu mielastu un aicināja viesos visus ciemata un apkārtnes ļaudis. Tā bija jautra dzīru nakts, kad dūdinieki lika kājām lēkāt un sirdīm trīsēt, un zāli pildīja līksmas gaviles. Bija sagādats bagātīgs cienasts ar nebeidzamiem putojoša ela krājumiem. Un, kamēr dejotāji atpūtās un no jauna lika pildīti ela kausi, Tomass mēdza spēlēt lautu.

Vienā šādā naktī, kad dzīrošana un līksmība sasniedza kalngalus, niedru sveču apgaismotajā zālē iesteidzās kalps ar dīvainu vēsti uz lūpām. Viņš šķita tik uztraukts, ka Tomass piecēlās un lika visiem apklust, lai vēstnesi varētu skaidri sadzirdēt. Smiekli un klaigas aprima, un pēkšņajā klusumā vīrs teica:

— O, saimniek, es redzēju visdīvaināko skatu pasaulē. No meža aiz kalna nogāzes iznāca briedis un slirna, abi balti kā piens, un nāk šurp pa ielu.

Patiešām dīvaina vēsts! Neviens dzīvnieks, kas mājoja mežā aiz kalna nogāzes, nekad neiedrikstējās iznākt no tumšajiem kokiem, un vai kāds jebkad bija dzirdējis par baltu briedi un baltu stirnu?

Viesi ar Tomasu priekšgalā izskrēja ārā, skaļi brīnīdamies par neredzēto skatu. Jo patiešām, nelikdamās ne zinis par pēkšņi parādījušos lielo ļaužu baru, mēnesnīcas gaismā lēni tuvojās divas gleznas būtnes.

Un Tomass saprata, ka tie nav šīs zemes radījumi, bet divi Elfu zemes karalienes sūtņi, kas aicina viņu karalienes kalpībā. Viņa sirds pārplūda laimē, kad viņš pameta pūli un lēni devās projām. Ar balto briedi pie labās un balto stirnu pie kreisās rokas, Tomass Līrmonts devās augšup pa ciemata ielu uz tumšā meža pusi, atstādams Ersildornu uz visiem laikiem.

Bet, kā jau elfu karaliene bija sacījusi, Tomasa lielās pareģotāja spējas sagādāja viņam ilgstošu slavu, un vēl šobaltdien jūs sastapsiet cilvēkus, kas piemin viņa izteicienus un skandē viņa pantus.

Varbūt pats viņa slavenākais pareģojums saistās ar 1285. gada 18. martu, kad tronī bija Aleksandrs III, viens no Skotijas viedīgākajiem un dižākajiem karaļiem. To dienu Mārčas grāfs bija sūtījis pēc Tomasa Rīmētā ja un pieprasījis ziņu, kāds būšot nākamajā dienā laiks.

— Rīt pirms pusdienas pūtīs pats stiprākais vējš, kāds jebkad pieredzēts Skotijā, — Tomass bija atbildējis.

Jau labi uz pusdienas pusi grāfs atkal sūtīja pēc Tomasa.

— Kur palicis tas niknais vējš, par ko tu runāji? — viņš pārmeta, jo todien laiks bija rāms.

— īstais brīdis vēl nav klāt, — Tomass mierīgi atbildēja.

Un tad kāds vīrs iedrāzās pie grāfa, saukdams, ka Skotijas karalis miris. Viņš nokritis no zirga uz kraujas klinšu takas un bijis uz vietas beigts.

— Šis ir tas vējš, kas atpūtīs Skotijai lielu postu un bēdas, — Tomass noteica, un patiešām, kad baigās vēstis kļuva zināmas, visa zeme dziļi noskuma par šā labā karaļa nāvi, un tai sekoja daudzi nemiera gadi.

Tomass bija arī pareģojis:

Cik ilgi dzeloņplūme pastāvēs,

Tik ilgi ciematam tā zeme piederēs.

Togad, kad dzeloņplūme nolūza, visi Ersildornas tirgotāji izputēja, un drīz pēc tam ciemam atņēma pēdējo kopzemes gabaliņu.

Un te ir vēl divi pareģojumi, kuriem vajagot vēl piepildīties:

Kad Gauru govis iznāks sauszeme,

Tad pastardiena klāt būs te.

Gauru govis ir divi milzu akmeņi, kas tagad atrodas aiz Aivergaurijas palu ūdens zīmes, Tējas upes grīvā. Stāsta, ka tie ik gadus par collu pievirzoties sauszemei tuvāk.

Vai arī:

Jorka bij, Londona ir un Edinburga vistīm Kļūs lielākā un skaistākā no visām trim.

KEILAS DŪDINIEKS

Kintairā ir liela ala, kuras plašais, melnais dobums rēgojas starp klintīm akmeņainajā piekrastē. Senos laikos šī ala bija sīkaliņu mājvieta. Stāstīja, ka aiz šīs tumšās ieejas esot šauras līčuloču ejas, kas tālu iesniedzas zemes iekšienē. Kaut kur šo līkumoto taku vidū sikaliņiem esot liela zāle, ko apgaismo tūkstošiem teiksmainu vaska sveču un kas atbalso tūkstošiem teiksmainu menestrelu mūziku. Te sīkaliņi dejo, dzīro un gaida savu karalieni, un šeit viņi arī spriež tiesu par katru mirstīgo, ko atrod ielauzušos viņu valstībā.

Taču tikai nedaudzi iedrošinājās spert soli aiz lielās alas melnās ieejas, jo šīs rietumu piekrastes apdzīvotāji labi zināja, kādas briesmas un burvestības var uzkrist mirstīgajam, kas ielaužas Elfu zemē.

Toreiz Keilā dzīvoja brašs dūdinieks, vārdā Elasdeirs, kura spēle bija izdaudzināta visā Kintairā. Kad kaimiņi pēc dienas darbiem salasījās vienuviet, viņš bieži spēlēja dūdas, likdams viņu kājām cilāties dejas solī, vai uzraudams senlaiku melodijas, kādas bija spēlējuši viņa senči, kamēr labas omas radīšanai apkārt tika laista putojoša ela krūze, bet ar svētības vārdiem uzpūsta kūdras brikešu liesma visapkārt meta siltu spīdumu. Un Elasdeiram allaž nāca līdz viņa mazais terjers, jo abi bija tā pieķērušies viens otram kā māte bērnam vai mīļa sieva vīram.

Vienā šādā vakarā, kad līksmošana bija pilnā sparā, Elasdeirs, pabeidzis kādu no savām skaistajām melodi-jām, apstājās un, būdams pacilātā omā aiz daudzajiem no ela krūzes baudītajiem malkiem, uzsauca klātesošajiem:

— Tagad es jums uzspēlēšu tikpat labu melodiju kā tās, ko spēlē sīkaliņi lielajā alā piekrastē.

Un viņš paņēma atkal dūdas un gatavojās spēlēt, taču Jaužu barā bija daudzi, kas uz viņa lielību lūkojās greizi, jo tā bija pārdrošība no viņa puses, un visi zināja, cik sīkaliņi greizsirdīgi uz mirstīgajiem, kuri grib viņiem pielīdzināties spējās. Un, iekams Elasdeirs bija paguvis izdabūt no dūdām pāris skaņas, kāds fermeris, saukts Ians Makgrovs, ierunājās:

— Ak, Elasdeir, ņem labāk atpakaļ tos vārdus, ko teici. Ir jau pareizi, ka tu esi brašākais dūdinieks visā Kintairā, taču mēs visi zinām, ka sīkaliņi, kas dzīvo tur tai lielajā alā, var spēlēt daudz labāk, nekā mēs varam iedomāties. Viņi var aizvilināt bērnu no mātes klēpja vai vīru no viņa sirdspuķītes sāniem.

Dūdinieks smaidīja un atbildēja lepni un skaidri:

— Tu pateici savu teicamo, un es pieņemu tavus vārdus, Ian Makgrov. Saderu ar tevi, ka spēlēšu savas dūdas šo pašu nakti tur tas lielās alas takās un atgriezīšos sveiks un neskarts, jo nav neviena elfu menestrela, kas stātos man pretī ar jaukāku mūziku vai brašāku melodiju par šo ...

Un, kamēr kaimiņiem no viņa aplamajiem vārdiem aizrāvās elpa, Elasdeirs pielika dūdas pie lūpām un uzsāka «Bezvārdu melodijas» jautro ritmu. Un neviens visā barā nekad nebija dzirdējis viņu spēlējam tik jauku mūziku vai tik brašu melodiju.

Taču Elasdeira pārdrošā lielība bija sasniegusi sīka-liņu ausis, kad viņi dzīroja lielajā zālē, un viņi iedegās dusmās pret nievīgo Keilas dūdinieku. Spalgāka kļuva tūkstošiem elfu menestrelu spēlētā nemirstīgā mūzika, un tūkstošiem vaska sveču liesmas raustījās un trīsēja, kad pati elfu karaliene dzīrās ar stipru burvestību sagaidīt pārdrošo dūdinieku, ja tas iedrīkstēsies ienākt viņas valstībā. Varbūt nojausma par šo burvestību nonāca līdz dūdinieka sunītim, jo spalva tam uz muguras sacēlās stāvus un viņš ierējās dobjā balsī, kad Elas-

cfeirs pameta kaimiņu pulciņu un pagriezās uz klinšu pusi, joprojām spēlēdams «Bezvārdu melodiju». Taču suns pārāk stipri mīlēja savu saimnieku un negribēja to pamest, tāpēc, kad Elasdeirs tuvojās lielās alas melnajai ieejai, sekoja viņam uz pēdām.

Kad viņi tur nonāca, kaimiņi palika stāvam labu gabalu tālāk, noskatīdamies, kā dūdinieks, cepuri pārgalvīgi atstūmis pakausī, nevilcinādamies ieso]oja tumsā, kiitam [19] plivinoties uz katra soļa. Un cieši viņam uz pēdām sekoja uzticamais suns. Kaimiņi sasprindzināja redzi, lai uztvertu vēl pēdējo, ko varēja saskatīt, dū-diniekam ieejot alā, un vēl ilgi pēc tam, kad viņš bija nozudis skatieniem, ļaudis dzirdēja dūdu jautro, dzidro mūziku. Un ne viens vien šai barā nogrozīja galvu un teica:

— Baidos, ka mēs nekad vairs neredzēsim mūsu brašo Keilas dūdinieku.

Necik ilgi pēc tam jautrā dūdu mūzika pēkšņi aprāvās ar briesmīgu spiedzienu, un baismīgu smieklu dārdi, atbalsodamies bez gala šais ličuloču gaiteņos, sasniedza pašu lielās alas izeju. Tad iestājās klusums. Un, kamēr kaimiņi vēl joprojām stāvēja, bailēs drebēdami par sava krietnā dūdinieka likteni, no alas smilkstēdams iz-kluburēja nabaga šunelis, kuram acis aiz šausmām spiedās vai ārā no pieres. Uz viņa miesas nebija atstāta neviena spalviņa, un grūti bija pazīt Elasdeira mazo terjeru, kas tagad drāzās projām no alas, it kā visi zaļie elfu suņi būtu palaisti no valga un vajātu viņu.

Taču no paša Elasdeira nebija ne miņas, un, lai gan daudzi gaidīja vēl ilgi pēc tam, kad rīta blāzma bija atspīdējusi ūdenī, un, lai gan sauca Elasdeira vārdu, pielikuši rokas pie mutes, Keilas dūdinieku neviens vairs netika redzējis. Un neviens virs visā Kintairā neiedrīk-stējās ieiet melnajā plaisā klinšu nogāzē, lai meklētu dūdinieku, jo ikviens bija dzirdējis baismīgos smieklus, kurus atminoties vien katram tirpas skrēja pār kauliem.

Taču tās vēl nav beigas stāstam par Keilas dūdinieku. Kādu vakaru vairākas jūdzes tālu no krasta fermeris Ians Makgrovs ar sievu sēdēja savā fermā pie pavarda. Piepeši sieva piespieda ausi pie pavarda akmens.

— Saimniek, vai tu nedzirdi dūdu skaņu? — viņa vaicāja vīram.

Fermeris ieklausījās savukārt un beidzot, pagalam izbrīnījies, pacēla galvu, jo tas, ko abi dzirdēja, bija «Bezvārdu melodijas» skaņas, un viņi skaidri zināja, ka dūdinieks bija pats Elasdeirs, kuram sīkaliņu lāsts liek klejot mūžīgi mūžam pa taku labirintu, kas iestiepjas tālu zemes dzīlēs.

Ieklausoties vērīgāk, viņi dzirdēja, ka no gaistošām melodijas skaņām paceļas paša dūdinieka balss šādās vaimanās:

Nekad, nekad

Man netikt ārā!

Vai! manām mūžīgām ciešanām!

Vēl šodien stāsta, ka esot ļaudis, kas iztālēm dzirdējuši dūdinieku spēlējam tai vietā, kur kādreiz atradusies Iana Makgrova ferma, un melodija allaž beigusies ar šo izmisīgo saucienu.

LODS, FERMERA DĒLS

ICādreiz dzīvoja fermeris, kam bija dēls, vārdā Lods. Tas bija stiprs, braša auguma puisis, kam pašam galva uz pleciem. Kādu dienu tēvs sūtija viņu ar lielu bļodu auzu putras pie vīriem, kas grieza kūdru, bet ceļā Lo-dam putra izlija. Kūdras griezēji palika bez pusdienām un, vakarā pamākuši, sūdzējās fermerim. Tas sabāra Lodu skarbiem vārdiem un teica, lai taisoties, kā tiekot, un ejot uz visām četrām debess pusēm laimi meklēt, viņš negribot šo vairs ilgāk mājās turēt.

— Ja nu tādi vēji pūš, tad es tūliņ taisos, kā tieku, — Lods atteica. — Es tikai lūdzu, dod man dzelzs milnu, ar ko aizstāvēties, klīstot pa pasauli.

— To tu dabūsi, — tēvs nosolījās, devās taisnā ceļā uz kalvi un nokala milnu no vesela stouna * dzelzs.

— Te tev būs laba milna, — viņš teica dēlam.

Lods paņēma milnu, sita pret zemi, un tā pārlūza no pirmā sitiena.

— Izkal man kārtīgu milnu, kas piemērota manam spēkam, — Lods sacīja tēvam.

Tēvs gāja atpakaļ uz smēdi un izkala citu milnu no diviem stouniem dzelzs.

— Sī jau nu būs tev pa rokai, — viņš teica.

Taču Lods, divreiz sitis milnu pret zemi, salauza to divos gabalos.

— Arī šī milna nekam neder, — viņš sūrojās. — Izkal man labāku.

Trešo milnu fermeris izkala no trīsarpus stouniem dzelzs.

— Stiprākas milnas nemaz nevar būt pasaulē, — viņš teica dēlam.

Kad Lods trešo reizi sita milnu pret zemi, tā saliecās gandrīz divkārši, bet nelūza.

— Ar to varēs iztikt, — viņš sacīja tēvam, uzlicis milnu uz ceļgala, lai to izstieptu taisnu. — Esmu tevi jau tā diezgan nopūlējis, kamēr tu iztaisīji man ieroci.

Tad viņš atvadījās no tēva un pameta māju, kur bija pavadījis jaunību. Pēc neilga laika viņš nonāca karaļa pilī, jo cerēja te dabūt kādu darbu.

— Ko tu proti darīt? — karalis jautāja.

— Esmu labs govju gans, — Lods atbildēja. — Govju ganīšana ir tāds darbs, pie kā visvairāk esmu pieradis.

— Man tā ir tīrā laime, ka esi ieradies, — karalis sacīja, — jo manas govis nozūd cita pēc citas, un es nevaru dabūt ganu, kas tās pienācīgi uzraudzītu. Vai tu gribi palikt pie manis par ganu?

— Labprat, ja man maksās to algu, ko prasu: desmit ginejas gadā, pus tīnes miltu ik nedēļas un tik daudz piena, cik man vajag putrai. Es ēdu divreiz dienā, brokastīs un vakariņās. Vēl man vajag pašam savu māju, prāvu katlu un gultu.

— Tā nu gan ir pārāk liela alga, — karalis noteica,

— bet es jau ari nemeklēju parasto ganu, tāpēc paturēšu tevi pus gadu uz šiem noteikumiem.

Tā Lods nolīga pie karaļa par ganu un viņam iedeva ganāmpulku. Nākamajā rītā viņš uzcēlās agri un, pasitis padusē smago milnu, dzina lopus uz ganībām. Pamazām viņš nonāca pie vilkābeļu biežņas, kur sāka vākt kurināmo, kamēr lopi mierīgi ganījās paugurainajā pļavā. Viņš nebija biežņā necik ilgi, te kalna nogāze notrīcēja no smagiem soļiem un Loda priekšā nostājās briesmīgs milzis.

— Ko tu te dari, sīkais? — milzis ieaurojās.

— Ak, labais ser, nepārbaidiet mani, — Lods iesaucās, — jo, lai mani pārbiedētu, daudz nevajag. Es tikai lasu kurināmo. Ja esat ieradies pēc kāda lopa no mana ganāmpulka, tad ņemiet to un ejiet savu ceļu.

Milzis gāja un noķēra pašu smagāko un treknāko govi un ar viršu virvi sasēja tai visas četras kājas kopā.

— Nāc šurp un palīdzi man uzmest govi uz muguras, — viņš pasauca Lodu.

— Oi, man bail jums tuvoties, — Lods atbildēja.

— Ha ha! Es tevi neaiztikšu, — milzis nosolījās.

Tad Lods piegāja pie milža un teica:

— Vai nebūtu labāk, ja jus iebāztu galvu starp govs kājām, tad es jums no mugurpuses paceltu govi uz augšu.

Līdzko milzis, paklausīdams Loda viltīgajam padomam, bija iebāzis galvu starp govs kājām, Lods aizgāja viņam aiz muguras un zvēla ar milnu tā, ka milzis nogāzās zemē beigts. Tad viņš atraisīja sasieto govi, nogrieza milzim galvu un pakāra to koka zarā starp zaļajām lapām. Pašam milzim viņš sameta virsū kārtīgu kūdras kaudzi, kas viņu noslēpa. Todien neviens vairs Lodu netraucēja, un vakarā viņš pārdzina govis mājās pilnā skaitā. Kad Lods gāja uz savām mājām, viņš sastapa karali, kurš pārsteigts sacīja:

— Un tu pārdzini visas govis sveikas un veselas mājās?

— Protams; kāpēc lai es nebūtu pārdzinis? — Lods atteica. Viņš nestāstīja karalim, kas dienu noticis, bet paturēja šo noslēpumu pie sevis.

Otrā rītā viņš atkal agri piecēlās un dzina lopus uz ganībām. Un atkal, nonācis pie biežņas kalna nogāzē, viņš iegāja biežņā cirst zarus ugunskuram. Necik ilgi, te pār kalna kori nāca milzis, kas bija pat lielāks par iepriekšējās dienas spēkavīru.

— Ko tu te dari, sīkais? — viņš uzbļāva.

— Cērtu zarus ugunskuram, labais ser, — Lods atbildēja. — Nebiedējiet mani, jo, lai mani nobiedētu, daudz nav vajadzīgs.

— Vai tu vakar neredzēji te kādu vīru manu viežu? — milzis, saraucis pieri, jautāja. — Manai mātei pazudis jaunākais dēls.

— Neredzēju vis, — Lods atteica, — jo vakardien es te nebiju. Ja jums vajag kādas govs, ņemiet pašu lielāko un labāko un ejiet savu ceļu.

Milzis nogāza zemē labāko govi visā ganāmpulkā (to pašu, ko viņa brālis bija izraudzījies vakardien, tā ka nabaga lopiņam bija ko turēt) un sasēja tai kājas ar viršu virves gabaliem. Tad viņš uzsauca Lodam:

— Panāc šurp un palīdzi man uzvelt to lopu uz muguras.

— Ak nē, — Lods atvairījās. — Man bail no jums.

— Ha ha! Es tevi neaiztikšu, — milzis nosolījās.

Viss notika tāpat kā iepriekš, jo, līdzko milzis bija

paklausījis Loda padomam un iebāzis galvu starp govs kājām, Lods iezvēla viņam ar milnu, nogrieza galvu un pakāra starp zaļajām lapām pie koka zara. Milža ķermeni viņš apklāja ar kūdras kaudzi, tā ka neviens garāmgājējs nevarēja to ieraudzīt.

Tovakar, Lodam atgriežoties mājās, atkal gadijas ceļā karalis un ļoti brīnījās, redzēdams, ka visi lopi, tāpat kā iepriekšējā dienā, ir sveiki un veseli.

— Tev droši vien ir kaut kas pastāstāms man, kā tev šodien veicās ganīšana piekalnē, — viņš uzrunāja Lodu.

— Nav nekā. Piekalnē ir tikai virši, mežs un lejāk kūdras purvs, un jums tas viss zināms, — atbildēja Lods, kurš joprojām gribēja paturēt savu noslēpumu pie sevis.

— Kā vēlies, — karalis sacīja. — Tu esi labs un laimīgs gans. Man līdz šim neviens gans nav pārdzinis visus lopus pilnā skaitā mājās.

Trešajā dienā notika tas pats, kas abās iepriekšējās: līdzko Lods bija iegājis piekalnes biežņā, tā lopus zagt ieradās vēl lielāks milzis par iepriekšējiem. Arī viņu Lods uzveica, un nu zarā starp zaļajām lapām karājas trīs galvas un zem kūdras slāņa gulēja trīs ķermeņi.

— Nevar taču būt, ka tev nekas man nav stāstāms par šīs dienas notikumiem, — karalis uzrunāja Lodu, sastapis viņu tovakar dzenam lopus mājup.

— Kāpēc nevar būt? — Lods brīnījās. — Kūdrai-nais strauts, pīlādži un meža sinepju klajums taču nav jums nekas sevišķs.

— Tu patiešām esi vislabākais gans visā zemē, — karalis noteica, — un tās algas vērts, par kuru vienojāmies.

Uzcēlies nākamajā rītā, Lods sev sacīja:

— Redzēs gan, ko man šī diena nesīs? Lielāka milža kā tie trīs, ko es nositu, taču gan nevarētu būt.

Viņš atkal aizdzina lopus uz ganībām un iegāja biežņā sacirst zarus ugunskuram. Necik ilgi, te vēja brāzma pārskrēja pār nokalni, noraudama lapas no kokiem, tomēr tas nebija vis vējš, bet lielas, pelēkas raganas elpa. Ragana milzu soļiem tuvojās Lodam un izstiepa pret viņu kaulaino, līko pirkstu:

— Ak te tu esi, tu nelietis un bezgodis, nicināmais sikala! Tu nokāvi manus trīs skaistos dēlus, un es nāku tev atriebties.

Ragana pienāca klāt un sakampa Lodu ap viduci, bet viņš nogrāba raganu ar cīkstoņa tvērienu, un abi sāka lauzties. Viņi valstījās gan pa mīkstu, gan akmeņainu zemi, notriepās ar dūņām un asinīm, ieķērušies viens otrā uz dzīvību un nāvi. Vecā ragana bija ar tik sīkstām stiegrām, ka Lods ne vienu reizi vien baidījās par savu dzīvību, izmisīgi domādams, cik tuvu viņam ienaidnieks un cik tālu visi draugi. Taču patrāpījās mirklis, kad viņš, saņēmis pēdējos spēkus, sparīgi pagrūda milzeni, pārlauza tai rokas un kājas un nometa atmuguriski zemē.

— Nu, lempenīca, kādu atlīdzību dosi, lai tevi atbrīvoju no sāpēm? — viņš noprasīja.

— Lielu, nevis mazu, — viņa izdvesa. — Šķirstu zelta un šķirstu sudraba, kas ierakti tur tās alas priekšā.

— Tie piederēs man, — Lods noteica, — un tagad tavas ciešanas būs galā. — To sakot, viņš nocirta raganai galvu, pakāra blakus viņas triju dēlu galvām, bet ķermeni iemeta kūdras kaudzē.

Tovakar karalis apturēja viņu un sacīja:

— Droši vien šodien tev kaut kas atgadījās?

— Kalni, zaļās papardes un sloku šaudīšanās gaisā — viens un tas pats kā vienmēr, — Lods atbildēja. — Man nav nekā svarīgāka, ko jums pavēstīt.

— Ak, — karalis noteica, — tu esi apbrīnojams vīrs, un, ja tu būtu bijis mans gans jau agrāk, man būtu aiztaupītas daudzas raizes un rūpes.

Nākamo dienu, pirmo reizi, kopš bija sācis ganīt karaļa lopus, Lods pavadīja mierīgi un netraucēts, un, atgriezies mājās vakarā, bija pārsteigts, ka šoreiz karalis nesagaida viņu un neapjautājas, kā veicies ar ganīšanu. Bet, ieradies pilī, viņš redzēja pagalmā visus raudam un vaimanājam par briesmīgo likteni, kāds gaida karaļa meitu.

Lods dabūja zināt, ka no kaut kurienes pilī ieradies trīsgalvains milzis (jo paši saprotat, ka tais laikos milži visur čumēja un mudžēja) un piedraudējis apkaut visus, ja viņam nedošot princesi. Tad viņš aizgājis, nozvērēdamies, ka atnākšot izpildīt savus draudus, ja princesi šonakt pat nenogādāšot uz viņa alu. Karalis, gan lielās sāpēs, tomēr bija nospriedis, ka viņa pienākums ir atdot meitu, lai glābtu savus pavalstniekus, un tāpēc princesi posa vešanai uz milža alu. Bet pašā pēdēja brīdi karaļa šķielīgais rudmatis pavārs, cerēdams iegūt kaut ko labu no šīs lietas, piedāvājās pavadīt princesi līdz alai.

— Es nogalināšu milzi jūsu vietā, — viņš solījās karalim, — ja pēc tam varu dabūt princesi par sievu.

Karali izredzes dabūt par znotu rudo greizaci pavāru diezin kā vis nepriecēja, bet viņš tomēr deva piekrišanu, un tā pavārs ar princesi bija devušies ceļa mazliet pirms Loda pārnākšanas.

Lods bija iemīlējis princesi kopš pašas pirmās dienas, kad stājās darbā pie karaļa, jo bija redzējis viņu lūkojamies pa pils logu. Līdzko viņš padzirdēja, kādās briesmās princese atrodas, tā tūliņ devās uz milža alu. Padusē viņš iemiedza vareno dzelzs milnu, ko tēvs bija izkalis trešajā kalumā.

Sasniedzis alu, Lods ieraudzīja princesi bailēs drebošu stāvam pie tumšās ieejas, kamēr rudais greizacis pavārs bija noslēpies aiz prāva akmens, — tāds liels gļēvulis viņš bija.

— Ak, kāpēc tu te ieradies? — princese teica, ieraudzījusi Lodu. — Pietiek jau, ka milzis paņem mani, kāpēc lai viņš vēl nogalina tevi?

— Diezin vai tas būs viņam pa spēkam, — Lods atbildēja, — jo man ir sava pieredze, kā ar tādiem vīriem rīkoties.

Tobrīd alā bija dzirdams skaļš troksnis un izlīda ārā pats milzis — baismīgs, ādās ģērbies vīrs ar trim neglītām galvām uz garā kakla. Kad viņš paspēra soli dienas gaismā, viņam pēc alas tumsas apžilba acis. Tai mirklī Lods pielēca klāt un notrieca visas trīs galvas ar reizi, un milzim ar to pašu bija beigas. Loda trieciens bija tik spēcīgs, ka viņš pats pakrita gar zemi un nobrāza roku; princese pārsēja to ar audekla sloksni, ko noplēsa no savām drēbēm. Princese nezināja, ko darīt aiz prieka par atbrīvošanu un aiz mīlestības uz atbrīvotāju, un ieteica tūdaļ steigties atpakaļ uz pili, kur Lods varētu lūgt karalim viņas roku. Taču Lods bija noguris, visu dienu noganījies un nostaigājis garo gabalu līdz milža alai, tāpēc viņš teica princesei, ka pirms došanās mājup gribot mazliet nosnausties, apgūlās zālē un aizvēra acis.

Visu šo laiku rudais greizacis pavārs bija kluknējis slēptuvē aiz akmens, bet, līdzko redzēja, ka Lods ir aizmidzis, tā iznāca ārā, paķēra milža trīs galvas un sagrāba princesi aiz rokas. Nabadzīte velti pūlējās tikt vaļā un sauca Lodu, kurš gulēja cietā miegā, un tādējādi princese pati pret savu gribu atgriezās pilī kopā ar pavāru. Tur pavārs, nolicis milža galvas karalim priekšā, teica, ka izglābis princesi, un pieprasīja viņu par sievu, kā bija solīts. Karalis piekrita, un viņi norunāja kāzu dienu.

Sarīkoja lielas kāzu godības, un, kad visi viesi bija sapulcējušies, karalis pārlaida zālei skatienu, lai redzētu, vai kāda netrūkst. Pēkšņi viņš sarauca pieri.

— Skaidrs, ka viena trūkst, — viņš sacīja. — Kur ir mans govju gans?

— Te es esmu, — no durvju puses atskanēja balss, un durvīs stāvēja Lods, draudīgi vērdamies nelietī pavārā, kurš, sēdēdams līgavaiņa krēslā, aiz bailēm kļuva bāls.

— Ak, tēv, šis ir tas vīrs, kas atpestīja mani no milža, nevis pavārs, — princese iesaucās. — Es jau zināju, ka viņš paglābs mani no šīm laulībām, tāpat kā paglāba mani no milža.

— Kā tu vari to pierādīt? — karalis jautāja.

Tad princese piecēlās un piegāja pie Loda, kura roka joprojām bija pārsieta ar audeklu, ko viņa bija noplēsusi no savām drānām.

— Te ir brūce, ko viņš dabūja, cirzdams nost milža galvas, un es to pārsēju, — viņa sacīja un parādīja tēvam robu drānās, kur bija atrāvusi sloksni.

Nu karalis redzēja, ka viss, ko meita saka, ir patiesība, un, kad viņi bija padzinuši rudo greizaci pavāru, Lods, fermera dēls, un karaļa meita svinēja kāzas liela priekā, un, ja viņu kāzu pēdējā diena nebija pati labākā, tad sliktākā jau nu nekādā ziņā.

Kad kāzu godības bija galā, Lods aizveda sievu un karali uz to vietu, kur bija ganījis govis, un parādīja milžu un vecās raganas galvas koka zarā. Un beidzot karalis dabūja dzirdēt par visu, ko Lods bija piedzīvojis pirmajās dienās pēc salīgšanas par ganu.

Tad viņi pievāca šķirstu ar zeltu un šķirstu ar sudrabu, kas bija aprakti tuvīnās alas priekšā, un dzīvoja bagātībā un laimē līdz mūža galam. Un, ja viņi vēl nav miruši, tad dzīvo šobaltdien.

ZILĀ CEPURE

Kādreiz Kintaira bija kads zvejnieks, kuru sauca par Ianu Makraku un kurš dzīvoja Ardelvā. Kādu ziemas dienu, kad uz zvejošanu nebija cerību, jo jūrā bija sacēlusies vētra, Ians nolēma uztaisīt jaunu ķīli savai laivai un devās uz mežu starp Totelgu un Gle-nelgu, lai uzmeklētu šim nolūkam atbilstoša garuma koku.

Bet viņš tikko bija sācis lūkoties pēc ķīla, kad no kalniem sāka plūst lejup bieza, balta migla un spiedās iekšā starp kokiem. Tā kā Ians atradās krietni tālu no mājām, tad, līdzko parādījās miglas vāli, viņa vienīgās rūpes bija, kā tikt atpakaļ, cik drīz vien iespējams, jo viņam nebija nekādas patikas apmaldīties un pavadīt auksto ziemas nakti zem klajas debess. Viņš nu soļoja pa taku, ko tikko varēja saskatīt, domādams, ka tā ir tā pati, pa kuru mežā ienācis, un ka tā novedīs viņu atpakaļ uz Ardelvu. Bet drīz vien viņš noprata, ka kļūdījies, jo taka izveda viņu no meža svešā malā, un, tumsai iestājoties, viņš bija galīgi apmaldījies. Prātodams, vai neietīties pledā un nepavadīt atlikušo nakts daļu tepat viršos, viņš pamanīja tālumā blāvu uguntiņu. Zvejnieks nu knaši steidzās uz turieni un, tuvāk pienācis, redzēja, ka gaisma spīd pa vecas mūra būdas lodziņu, — šādas būdas ceļ fermeri lopu vasaras ganībās.

— Nu vismaz varu cerēt uz pajumti šonakt un labu kūdras uguni, kur sasildīties, — Ians nodomāja un sāka zvetēt no visa spēka pa pussabrukušajām durvīm.

Viņam par brīnumu, atbildes nebija.

— Kādam taču vajag būt iekšā, — viņš prātoja, — jo svece pati no sevis nevar iedegties.

Un viņš zvetēja pa durvīm vēlreiz. Atbildes nebija, kaut arī viņš dzirdēja būdā balsis. Nu Ians noskaitās un sauca:

— Kas jūs par ļaudīm, ka ziemas naktī nenovēlat pajumti nogurušam ceļiniekam?

Tad viņš sadzirdēja šļūcošus soļus un durvīs pavērās tik liela sprauga, lai ielīstu kaķis, un spraugā Ians ieraudzīja vecum vecu sievu.

— Paliec ari pie mums pa nakti, — viņa īgni no-

teica, — jo te jūdzēm tālu nav cita mājokļa. Nāc iekšā un liecies gulēt pie pavarda. ’

Viņa pavēra durvis platāk, tad atkal ātri aizvēra, un Ians ienāca būdiņā. Pavardā kurējās gaiša kūdras uguns, un otrpus pavarda sēdēja vēl divas vecenes. Šis trīs večas neteica Ianam ne vārda, bet tā, kas viņu ielaida, pamāja uz pavarda pusi, kur viņš, paklājis savu pledu, nolikās guļus, taču aizmigt neaizmiga, jo sajuta šai būdā kaut ko dīvainu un tāpēc nosprieda, ka gudrāk būs palikt nomodā.

Visas trīs večas bieži meta acis uz viņa pusi un likās apmierinātas, ka nelūgtais apmeklētājs iemidzis. Tad viena piecēlās un piegāja pie lielas koka lādes, kas stā' vēja otrajā kaktā. Ians gulēja pavisam klusu un vēroja, kā viņa pacej smago vāku un izņem ārā zilu cepuri, ko svinīgi uzliek galvā. Uzlikusi cepuri, vecene čērkstošā balsī iesaucās:

— Kārlaila!

Un, Ianam par lieliem brīnumiem, veca mirklī nozuda.

Tad viena aiz otras arī pārējās divas piegāja pie lādes, izņēma zilas cepures, uzlika galvā, iesaucās:

— Kārlaila! — un, to teikušas, nozuda.

Kad pēdējā veča bija projām, Ians uzlēca kājās un arī piegāja pie lādes. Lādē viņš ieraudzīja vēl vienu tādu pašu zilu cepuri, un, tā kā viņš vai dega aiz ziņkāres, kur gan šīs trīs vecās raganas palikušas, tad uzlika cepuri galvā un iesaucās drošā balsī, kā viņas to bija darījušas:

— Kārlaila!

Uzreiz nožēlojamās būdas akmens sienas likās izgaistam, un Ians juta, ka viņu griež riņķī un svaida, it kā viņš trakā ātrumā tiktu rauts pa gaisu. Tad viņu ar būkšķi kā mestin nometa lejā un, kad viņš palūkojās apkārt, tad redzēja, ka nonācis lielā vīna pagrabā, kur trīs pazīstamās večas omulīgi mielojās. Taču, līdzko Ians parādījās viņu vidū, tās pārtrauca dzeršanu, pietrūkās kājās, saukdamas:

— Atpakaļ, atpakaļ uz Kinteilu!

Un pazuda kā nebijušas.

Taču Ianam šoreiz prāts nenesās uz sekošanu, jo pašreizējā apkārtne viņam ļoti patika. Viņš rūpīgi pārbaudīja visas muciņas un pudeles, iedzerdams pilīti no vienas, malciņu no otras, kamēr beidzot iesteberēja kaktā un iegrima tik cietā miegā, kādā nebija gulējis visu savu mūžu.

Bet šis vīna pagrabs, kurā Ians tik mīklainā kārtā bija atgādāts, piederēja Kārlailas bīskapam un atradās zem viņa pils Anglijā. No rīta bīskapa kalpi ienāca pagrabā un šausmās ieraudzīja veselu gūzmu izsvaidītu pudeļu un muciņas, no kurām vīns tek uz grīdas.

— Jau agrāk plauktos trūka vīna pudeļu, — namzi-nis teica, — bet tik nekaunīgs zaglis te vēl nav bijis.

Tad kāds kalps pamanīja Ianu guļam kaktā vēl aizvien dziļā miegā un vēl aizvien to pašu zilo cepuri galvā.

— Zaglis, zaglis! — visi brēca, un, kad Ians pamodās, viņam rokas bija sasietas uz muguras un potītes savilktas kopā kā pārdodamiem putniem.

Viņu aizveda kā gūstekni pie paša bīskapa kunga, iepriekš noraujot zilo cepuri no galvas, jo parādīties pilī ar apsegtu galvu bija necienības pazīme. Tad Ianu tiesāja un piesprieda par viņa noziegumu nāves sodu pie staba; Kārlailas tirgus laukumā ap augstu koka stabu sakrāva lielu malkas grēdu. Ianu atveda un piesēja pie staba, malkai pielaida uguni, un pūlis, salasījies, lai noskatītos sadedzināšanu, gaidīja, kad sārts iedegsies spožās liesmās.

Ians patlaban nožēloja savu likteni, un pēdējā brīdī viņu apmeklēja daudzas labas domas, bet pēkšņi viņam iešāvās prātā padoms:

— Pēdējais lūgums, pēdējais lūgums! — viņš sauca.

— Ļaujiet man ieiet mūžībā ar zilo cepuri galvā!

Lūgumu ievēroja, un zilā cepure tika uzlikta Ianam galvā. Līdzko Ians to sajuta, tā, pametis izmisīgu skatienu uz liesmām, kas jau laizīja viņa kāju pēdas, viņš izsaucās skaļā balsī:

— Atpakaļ, atpakaļ uz Kinteilu!

Un, Kārlailas krietnajiem ļautiņiem par brīnumu, Ians pazuda ar visu stabu, pie kura bija piesiets, un nekad vairs Anglijā netika redzēts.

Kad Ians atkal atžilba, viņš atradās kalna nogāzē viņpus mežam starp Totelgu un Glenelgu, bet no vecās ganu būdas, kur bija mājojušas trīs vecenes, nebija ne vēsts. Pēc miglainās nakts diena bija jauka un skaidra, un Ians ieraudzīja tuvojamies vecu fermeri.

— Vai jūs mani neatbrīvotu no šī nelāgā staba? — Ians viņam uzsauca.

Fermeris pienāca un atbrīvoja Ianu, kā tika lūgts.

— Bet kā tevi pavisam varēja pie tā piesiet? — viņš brīnijās.

Ians bēdīgi nolūkojās uz stabu, bet tad redzēja, ka tas ir varens koks, resns un derīgs, un, atcerēdamies, kādā nolūkā iznācis vakar no mājas, viņš sacīja:

— Ak, tas ir baļķa gabals, ko es sadabūju, lai uztaisītu jaunu ķīli savai zvejas laivai. Pats Kārlailas bīskaps man to iedeva.

Un, kad fermeris bija viņam parādījis pareizo ceļu uz Ārdelvu, viņš devās atkal mājup, jautri svilpodams visu ceļu.

TAMS LINS

Dailās Dženetes tēvs bija grāfs, kurš dzīvoja zemienē, pelēkā akmens pilī starp zaļām pļavām. Kādu dienu, nogurusi no izšūšanas, sēdot savā buduārā, apnikusi spēlēt nebeidzamo šahu ar tēva galma dāmām, Dženete apvilka zaļo mēteli, sapina dzeltenos matus un devās viena pati izpētīt lapotos Kārterhogas mežus.

Viņa klaiņoja saules spožumā caur klusiem, aizaugušiem, zaļas ēnas pilniem izcirtumiem, kur krāšņi kuploja mežarozes un baltkātainie zilie pulkstenīši veidoja paklāju zem kājām. Viņa pastiepa roku un noplūca baltu rozi, lai piespraustu pie ņiebura, bet, tikko bija noplūkusi ziedu no krūma, te pēkšņi viņas priekšā uz takas parādījās jauns vīrietis.

— Kā tu iedrīksties plūkt Kārterhogas rozes un staigāt šeit bez manas atļaujas? — viņš uzrunāja Dženeti.

— Es neko ļaunu negribēju darīt, — daiļā Dženete atbildēja.

— Man uzdots apsargāt šos mežus un pielūkot, lai neviens netraucē to mieru, — jauneklis paskaidroja.

Tad viņš lēni pasmaidīja kā cilvēks, kas sen nav smaidījis, un noplūca sarkanu rozi, kas ziedēja tepat līdzās balto rožu krūmam.

— Tik jaukai meitenei es labprāt atdotu visas Kār-terhogas mežarozes, — viņš piebilda, pasniegdams viņai ziedu.

— Kas tu tāds esi, ka runā tik maigā balsī? — Dže-nete jautāja, paņemdama rozi.

— Mani sauca par Tamu Linu, — jauneklis atbildēja.

— Es esmu par tevi dzirdējusi! Tu esi elfu bruņinieks, — Dženete izsaucās un bailēs aizmeta ziedu projām.

— Tavām bailēm nav iemesla, daiļā Dženet, — Tams Lins sacīja. — Lai gan ļaudis mani dēvē par elfu bruņinieku, es esmu dzimis mirstīgs, tāpat kā tu.

Un, kamēr Dženete izbrīnā klausījās, viņš izstāstīja meitenei savu dzīves gājumu.

— Mani vecāki nomira, kad biju vēl bērns, — viņš teica, — un vectēvs, Roksbergas grāfs, mani pieņēma pie sevis. Kādu dienu, kad mēs medījām šais pašos mežos, no ziemeļiem uzbrāza salts, ērmīgs vējš, kas pūta cauri ik lapai. Jutu, ka man uzmācas smags miegs, un, tālu atpalicis no saviem biedriem, es beidzot nokritu no zirga. Bet, kad uzmodos, tad atrados Elfu zemē, jo, kamēr gulēju, bija ieradusies elfu karaliene un mani nolaupījusi.

Tams Lins uz mirkli apklusa, domās skatīdams zaļo, apburto zemi.

— Kopš tā laika, — viņš turpināja, — mani saista elfu karalienes burvestība. Dienu man jāsargā Kārter-hogas meži, bet nakti jāatgriežas Elfu zemē. Ak, Dženet, es ārkārtīgi ilgojos atgriezties pie mirstīgiem cilvēkiem un no visas sirds vēlos atbrīvoties no burvestības!

Viņš runāja tik dziļās skumjās, ka Dženete iesaucās:

— Vai tad tas nekādi nav iespējams?

Tams Lins satvēra viņas rokas un sacīja:

— Šodien ir Visu svēto diena, Dženet, un tikai šonakt no visām naktīm ir iespējams atdabūt mani atpakaļ pie cilvēkiem, jo šonakt visas elfas parādīsies zemes virsū un es līdz ar tām.

— Pasaki, kas man jādara, lai tev palīdzētu, — Dže-nete teica, — jo es gribu no visas sirds, lai tu atgrieztos pie cilvēkiem.

— Pusnaktij tuvojoties, tev jānostājas krustceļos un jāgaida, kad elfu bari jās garām. Kad tuvosies pirmais bars, stāvi mierīgi un palaid to garām, tāpat palaid garām arī otro baru. Es būšu trešajā barā uz sniegbalta zirga, un man ap galvu būs zelta stīpa. Tad pieskrien pie manis, Dženet, novelc no zirga un apskauj mani un, lai kādas burvestības elfas liktu lietā, turi mani cieši un nelaid vaļā. Tikai šādā kārtā tu vari man palīdzēt atgriezties pie cilvēkiem.

To pašu nakti tūliņ pēc divpadsmitiem Dženete aizsteidzās uz ceļu krustojumu un, noslēpusies ērkšķu dzīvžoga ēnā, sāka gaidīt. Lāmas vizēja mēnesnīcā, ērkšķu krūmi meta dīvainas ēnas, un koku zari meitenei virs galvas baigi šalca. Vējš atnesa no tālienes tikko dzirdamas iemauktu šķindas, un Dženete noprata, ka tuvojas elfu gājiens.

Viegli trīsēdama, viņa ciešāk ietinās mēteli un nenolaida acu no ceļa. Vispirms nāca redzami sudraba segli, tad balti atvizēja pirmā zirga piere, un drīz parādījas viss elfu bars; jājēju bālās, kalsnās sejas bija pavērstas pret mēnesnīcu, bet neparasti skaistie mati plivinājās vējā viņiem aiz muguras.

Kad garām jāja pirmais bars kopā ar elfu karalieni uz nakts melna zirga, Dženete stāvēja pavisam klusu un ļāva baram aizjāt; viņa nekustējās arī, kad garām jāja otrs bars. Taču trešajā barā uz sniegbalta zirga viņa ieraudzīja Tamu Linu, un zelta stīpa vizēja ap viņa pieri; izskrējusi no ērkšķu dzīvžoga paēnas, Dženete satvēra Tama Lina zirga pavadu, novilka jaunekli zemē un slēdza savās rokas.

Pēkšņi atskanēja baismīgas klaigas:

— Tams Lins ir nolaupīts!

Elfu karalienes melnais rumaks, strauji apturēts, sacēlās uz pakaļkājām. Karaliene apgrieza zirgu un pievērsa skaistās, pārcilvēciskās acis Dženetei un Tarnam Linam. Un, tā kā Dženete turēja jaunekli rokās, tad aiz elfu karalienes burvestības viņš meitenes skavās samazinājās un sarāvās un pārvērtās par zvīņainu ķirza-ciņu, ko viņa spieda pie sirds. Tad viņa juta kaut ko slīdam caur pirkstiem, un ķirzaka pārvērtās aukstā, glumā čūskā, kuru meitene cieši sagrāba rokās, kad tā apvijās viņai ap kaklu. Beidzot viņas rokas apsvēla nežēlīgas sāpes, jo aukstā čūska bija pārvērtusies par sarkani kvēlojošu dzelzs stieni. Sāpju asaras ritēja pār Dženetes vaigiem, bet meitene tomēr turēja Tamu Linu cieši un nelaida vaļā.

Tad nu elfu karaliene saprata, ka mirstīgās sievietes nelokāmā mīlestība atņēmusi viņai Tamu Linu, un viņa atbūra jaunekli Dženetes rokās viņa agrākajā izskatā: viņš bija kails kā nule dzimis. Dženete uzvaras priekā uzmeta viņam savu zaļo mēteli. Un, kad elfu bars atkal devās tālāk un smuidra, zaļa roka satvēra Tama Lina sniegbaltā zirga pavadu, viņi dzirdēja elfu karalienes balsi paceļamies rūgtās žēlabās:

— Pats labākais no visiem maniem bruņiniekiem ir zaudēts! Ardievu, Tam Lin! Būtu es zinājusi, ka mirstīga sieviete ar savu mīlestību nolaupīs man tevi, es būtu tev krūtīs sirds vietā ielikusi akmeni! Un, ja es būtu zinājusi, ka daiļā Dženete nāks uz Kārterhogas mežiem, es tavas pelēkās acis būtu pārvērtusi par oļiem!

Kamēr viņa runāja, virs zemes jau manīja pirmo palso rīta svīdumu. Dīvaini iekliegdamies, teiksmainie jātnieki piespieda zirgiem piešus un nozuda reizē ar nakts tumsu. Un, kad viņu iemauktu zvārguļu skaņas izgaisa tālē, Tams Lins satvēra Dženetes nabaga apsvilušo rociņu, un abi devās uz pelēko akmens pili, kur mājoja Dženetes tēvs.

ENGUSS MAKDONALDS

šis ir viens no mana vectēva stāstiem, ar kuriem viņš mēdza pakavēt laiku sava ciema ļaudīm ziemas vakaros, kad ārā sala, ka sprakšķēja vien, bet pavardā karsti kvēloja kūdras gabali un jaunie, dejot piekusuši, uz laiciņu atsēdās uz smagajiem ozolkoka soliem gar sienām.

... Makdonaldu klans kādreiz bija tālu izdaudzināts

visā Skotijā. Klana vīrieši bija stipri un bezbailīgi, sievietes — daiļas un tikušas darbos. Klana mājvieta bija Kingsdeila pie Lovezera, un tur pirms kādiem piecsimt gadiem klana vadonim piedzima dēls, kuru nosauca par Engusu. Kā tas kalniešiem parasts, zēnu nodeva audzināt kādai fermeru ģimenei, lai viņš kopš bērna kājas būtu vienkāršu ļaužu vidū, dzīvotu līdz viņu priekiem un bēdām un vēlāk prastu taisnīgi izšķirt dažādus viņu strīdus, bet viņi savukārt palīdzētu nākamajam klana vadonim izveidoties tādam, kādam viņi labprāt paklausītu. Enguss izauga drosmīgs, bezbailīgs un taisnīgs, vienīgi neapdomību un pārsteidzību no viņa nekādi nevarēja izdeldēt, un jūs vēlāk dzirdēsiet, pie kā šīs īpašības viņu noveda.

Neviens jauneklis nevarēja pārspēt Engusu, cīkstoties vai peldot krāčainajās kalnu upēs, neviens medībās neprata tik izveicīgi rīkoties ar dunci vai metamo šķēpu, neviens kautiņos tik viegli necilāja ar abi roki valdāmo zobenu kā viņš. Ieročus viņš sāka likt lietā, līdzko iemācījās noturēties strauja zirga mugurā, jo tais laikos, kad likumam nebija nekāda spēka, ikvienam klanam nācās pašam aizsargāt savu zemi un īpašumu pret sirotājiem un alkatīgiem kaimiņiem. Starp pēdējiem sevišķi izcēlās jaunais barons Ians Makkor-korans, kas bija vienos gados ar Engusu un pastāvīgi meta skaudīgus skatienus uz Makdonaldu klana auglīgajām zemēm ap Lovezeru.

Kad Engusa tēvs nomira, Enguss stājās viņa vietā. Sav\is audžuvecākus, kurus viņš ļoti mīlēja, viņš paņēma līdz uz pili, kur audžutēvam uzticēja medību suņu kopšanu, bet audžumātes rīcībā nodeva putnu māju. Taču visvairāk Enguss mīlēja savu pienabrāli Neilu, uz kuru paļāvās kā pats uz sevi. Kad Enguss bija iecerējis par sievu daiļo Gledisu, tad Neils bija tas, kam pirmajam viņš atklāja savu nodomu, un lepnajās kāzās pie mielasta galda Neils sēdēja jaunajam pārim vistuvāk.

Nu Enguss būtu varējis dzīvot laimīgs, bet karstās asinis nedeva viņam mieru. Nenozīmīgās sadursmes un sīkās ķildas ar kaimiņiem bija apnikušas, viņš kāroja pēc kadas lielas dēkas, ar ko pierādīt savu varonību un sagādāt Makdonaldu klanam slavu, godu un bagātību.

Un kādu dienu šāda izdevība pati pieklauvēja pie viņa nama durvīm.

Drosmīgais karalis Ričards Lauvassirds [20] tolaik bija apņēmies atbrīvot Jeruzalemi no neticīgo saracēņu^21 rokam, un viņa uzticības vīri aicināja drošsirdīgos piedalīties šai visādi teicamajā pasākumā. Kad Enguss dzirdēja šo vēsti, viņu pārņēma neapslāpējama vēlēšanās cīnīties zem Ričarda karoga un tā celt godā savu klanu.

Velti jaunā sieva centās Engusu atrunat, aizrādot, ka Jeruzaleme ir tik tālu un kas zina, vai Engusam lemts dzīvam atgriezties Kingsdeilā. Taču Engusa apņemšanās bi ja nelokāma.

— Es tev atstāšu par padomdevēju savu pienabrāli Neilu, jo par viņu nav neviena uzticamāka zemes virsū, — Enguss sacīja sievai. — Valdi manā prombūtnē pār klanu un gaidi mani pārnākam septiņus gadus. Taču, ja es nepārnākšu, tev jāņem sev par mierinājumu un prieku cits vīrs, lai klanam būtu vīrietis par vadoni, kā jau tas piederas.

— Es gaidītu arī septiņreiz septiņus gadus, — sieva atbildēja, — jo nevienu citu nevarēšu tā mīlēt, kā mīlu tevi. Tomēr tava pavēle ir man svēta, tikai norunāsim, ka tu man atsūtīsi kādu zīmi, kad gulēsi uz nāves cisām, lai skaidri zinu, ka neesi vairs starp dzīvajiem un es neloloju veltīgas cerības.

Tad gudrais Neils ieteica ņemt zelta gredzenu un ierakstīt tam iekšpusē viņu abu vārdus. Gredzenu pārlauza vidū pušu, to pusi, kurā ierakstīja Engusa vārdu, Neils iedeva viņa sievai, bet otru pusi Enguss paturēja pats.

— No tās es šķiršos tikai mirdams, — Enguss nosolījās, — un, kad tu to saņemsi, tā būs zīme, ka es vairs nepārnākšu.

Tad viņš ar daudziem sava klana drošsiržiem devās tālajā ceļojumā, lai pievienotos citiem krusta karotājiem, un drīz vien Engusa sarkanais apmetnis ar balto krustu uz pleca bija redzams starp varonīgākajiem cīnītājiem un viņa zobena veiksme tika tā izslavēta, ka lika drebēt neticīgajiem. Viņš piedalījās daudzās cildenās kaujās un piedzīvoja godu cīnīties blakus pašam Ričardam, taču likteņa ceļi mirstīgajiem ir neizdibināmi. Ričards atgriezās Anglijā, kur paša jaunakais brālis Džons tīkoja ieņemt viņa troni un sagādaja īstajam karalim diezgan nepatikšanu, bet Jeruzaleme palīka neticīgo rokās. Smagi ievainoto Engusu nogādaja uz Rodas salu, kur viņam vajadzēja ilgi dziedināt sa-racēņu cirstās brūces. Viņš bija vienīgais, kas palicis dzīvs no Makdonaldu klana karotājiem, jo viņa uzticamo biedru kaulus saule balināja svešā zemē. Un, kamēr Enguss karoja un atkopās no ievainojumiem, septiņi gadi bija aizritējuši kā viena diena, pašam neapzinoties.

Kad Enguss jau spēja apvilkt bruņas, viņš, nemiera dzīts, devās klaiņot pa Rodas salu un kādas birztalas tuvumā ieraudzīja staba galā vientuļnieku, kurš viņu vārgā balsī uzrunāja:

— Es redzu no tava apmetņa, ka esi piedalījies svētā pasākumā un ka tev var uzticēties. Jūtu, ka tuvojas mana pēdējā stundiņa, bet es negribētu, lai tuvīna ciema ļaudis un kazu gani, kas mani allaž apgādājuši ar kaltētiem augļiem un svaigu ūdeni, redzētu mani nožēlojamu guļam uz zemes, jo tas kungs nav mani dzīvu pagodinājis ar uzņemšanu debesīs, pēc kā es savā apgrēcībā tīkoju. Aizspied man acis, kad pienāks nolikta stunda, un apbedī kādā nomaļā vieta. To lūdzu tev tas lietas vārdā, par ko tu izlēji savas asinis.

Enguss apņēmās izpildīt šo lūgumu. Kad pienāca vientuļnieka pēdējā stunda, viņš aizspieda tam acis, izraka ar šķēpu tuvīnā birztalā kapu un apbedīja mirušo. Bet tad viņam ienāca prātā, ka tas laikam ir augstākās varas mājiens un viņam jāpaliek vientuļnieka vietā, jo kāpēc, tad taisni viņam vajadzēja šeit nonākt un vientuļnieku atrast? Ilgi nedomājis, viņš apraka savas drēbes un bruņas, paņēma audekla kreklu, kas bija plandījies ap nelaiķa izdilušajām miesām, uzspīlēja uz saviem raženajiem pleciem, uzrāpās stabā un apņēmās te stāvēt, kamēr saņems kādu zīmi, ko tālāk darīt.

Tikmēr Kingsdeilas pilskundze pacietīgi gaidīja vīru mājās. Kad apritēja norunātie septiņi gadi, daudz precinieku nāca bildināt viņu, teikdami, ka Enguss droši vien kritis kaujā un nevienai sievietei nav jāgaida ilgāk par septiņiem gadiem. Tomēr pilskundze ikvienam atbildēja, ka ātrāk nedomā precēties otrreiz, pirms nav saņēmusi no sava vīra norunāto zīmi. Sāda atbilde lika atkāpties visiem preciniekiem, tikai vienu tā neatbaidīja, un tas bija Engusa skauģis barons Ians Makkor-korans, kurš cerēja vairot savu spēku un varenību, apprecot senā ienaidnieka atraitni.

Barons nevairījās no viltības, lai sasniegtu savu mērķi. Sākumā viņš gribēja atsūtīt Kingsdeilas pils-kundzei norunātās zīmes atdarinājumu, bet, kad pilskundze nelokāmi atteicās nosaukt šo zīmi, viņš izšķīrās par citu plānu. Kādu dienu pilī ieradās novārdzis ceļavīrs, kurš teicās nācis no pašas Romas, lai atnestu pilskundzei vēstuli, un, to attaisījusi, viņa izlasīja, ka Enguss miris no brūcēm Rodas salā.

Tad viņa jautāja:

— Vai jums nekā cita nav, ko man nodot?

— Nē, — ce]avīrs atbildēja. — Man bija izdevība runāt ar pēdējo vīru no Makdonaldu klana, kas tobrīd vēl bija dzīvs. Jūsu laulātais draugs mirstot uzticējis viņam kādu dārgu mantu, kas jānodod jums, un licis atgādināt norunu, proti, ka jums jāņem cits vīrs, lai klans nepaliktu bez vadoņa. Taču kas tā bija par mantu, to viņš nezināja, jo cejā uz mājām saracēņi viņam to nolaupījuši un pašu tik smagi ievainojuši, ka viņš mēnešiem ilgi gulējis uz slimības gultas un diezin vai šobrīd nav jau slēdzis acis uz mūžību.

Ceļavīrs apbalvots aizgāja, un pilskundze vienatnē lēja rūgtas asaras. Viņa labi atcerējās vira piekodinājumu, lai precas otrreiz, ja viņš nepārnāk, un saprata, ka vienošanās ar baronu nodrošinās klanam labklājību. Viņa zināja ari, ka labāk iemantot bīstamu kaimiņu par draugu nekā par ienaidnieku un tāpēc bildinājums būs jāpieņem, tomēr gribēja vispirms apspriesties ar uzticamo Neilu.

Neils zināja, ka barons, ja tiks atraidīts, var uzbrukt Makdonaldu klanam, un šādā gadījumā būs grūti panākt uzvaru, jo daudzi krietni vīri bija devušies līdz

Engusam un tāpēc klana spēki kļuvuši vājāki. Tomēr viņš neticēja, ka Enguss miris, un nolēma likt viltību pret viltību. Neils apņēmās doties uz Rodas salu un meklēt Engusu, bet pilskundzei ieteica nenoraidīt bildinājumu, ja Makkorkorans viņai atļauj pirms kāzām uzcelt nocietinātu pili Lovezera galā nelaiķim vīram par piemiņu. Kad pēdējais akmens būs iemūrēts, viņa sniegs baronam roku uz mūža saderību, bet pils cēlājiem jāpiekodina, lai viņi strādā, cik gausi vien var, un mēģina novilcināt darbu tik ilgi, kamēr pārnāk Neils. Tā viņi norunāja, un Neils devās tālajās gaitās. Viņš brauca pāri jūrai, un labvēlīgs vējš iekrita kuģa burās, viņš devās pa sauszemes ceļiem, un kājas viņam nepiekusa. Beidzot viņš nonāca Rodas salā, bet tur dabūja dzirdēt, ka bruņinieks pazudis bez vēsts.

Neils noskumis klīda apkārt, jo viņam nebija dūšas atgriezties ar tik bēdīgām vēstīm mājās pie sava klana. Un tā kādu vakaru viņš nonāca ielejā aiz birztalas, kur ieraudzīja staba galā vientuļnieku.

Enguss jau bija diezgan ilgu laiku pavadījis staba galā un sirds dziļumos ne vienreiz vien nožēlojis savu pārsteidzību, kas uzlikusi tādus nepiemērotus pienākumus. Turklāt viņam bija grūti iztikt ar riekšavu kaltētu augļu dienā un malku ūdens, ko kazu gani ik rītu ielēja izdobtajā ķirbī, kuru tad viņš ar auklu uzvilka augšā, grūti bija arī atzīt, ka rīkojies aplam, jo te viņam neradās neviena laba doma, vienīgi nogurums un nožēlas.

— Svētais vientuļniek, — Neils godbijīgi uzrunāja staba galā stāvošo, baltā audekla kreklā ģērbto viru, kura vēju aprautā un saulē iedegusī seja likās melna kā veca koka miza, — vai tu nevari izlūgties dievam, lai viņš apgaismo tavu prātu un dara zināmu, kur meklējams mans kungs, Makdonaldu klana vadonis, Enguss Makdonalds?

Izdzirdējis šo pazīstamo balsi, Enguss tik stipri sarāvās, ka nokrita no staba audžubrālim pie kājām. Tas bija svētlaimes brīdis abiem, lai gan Neils neskopojās ar rūgtiem pārmetumiem un Enguss ar asarām nožēloja savu pārsteidzību un neapdomību.

Kad Neils pavēstīja, ka Kingsdeilas pilskundze pati pret savu gribu var kļūt par sievu Makkorkoranam, tad

Enguss saprata, ka jārikojas ātri, ja grib vērst visu par labu.

Enguss atraka noglabātās bruņas, abi devās cejā un, par laimi, atrada kuģinieku, kas tūliņ posās braukt uz Skotiju. Un, kaut arī bija labs ce]a vējš, Engusa domas traucās ātrāk par kuģi, un bažas, ka sieva varētu viņa vainas dēj sniegt roku viltīgajam baronam, dzina miegu projām no viņa acīm. Beidzot kuģis izmeta enkuru pie Skotijas krastiem, un vadonis ar audžubrāli steidzās pāri kalniem uz dzimto novadu. Tur viņi uzzināja, ka jau rīt tiks svinētas pilskundzes un Makkor-korana kāzas, jo pēdējais akmens jaunajā pilī iemūrēts un nekas vairs nevar laulības aizkavēt.

— Nekas cits, vienīgi mana ierašanās! — Enguss izsaucās. — Ej tagad pie savas mātes un gaidi mani tur. Es sameklēšu kādas skrandas, ko apvilkties, un tad tev sekošu. Tikai neliec manīt, ka mani pazīsti, kad ieiešu tavas mātes namiņā.

Neils aizsteidzās pie mātes, un abi nodevās atkalredzēšanās priekiem. Tad uz sliekšņa ubaga skrandās parādījās Enguss un lūdza pajumti. Labsirdīgā audžumāte to mīļuprāt atvēlēja un piesolīja arī azaidu. Taču, kad viņa piegāja pie pavarda, lai apmaisītu viru, kas vārījās lielā katlā, Enguss pamanīja asaras ritam pār vecās sievas grumbainajiem vaigiem.

— Kāpēc jūs raudat, labā sieviņ? — viņš jautāja.

— Ienākot es dzirdēju, cik jūs līksmi apsveicāt savu dēlu, un nu jūs lejat asaras.

— Es priecājos gan, ka mans dēls pārnācis no tāla ceļojuma, — audžumāte atbildēja, — bet skumstu, ka viņš atgriezies viens, jo viņš devās meklēt kādu, kas pametis mūs pirms daudziem gadiem, un nu baidos, ka šis meklētais patiešām būs miris, ko man nemaz negribējās ticēt.

Tad Enguss uzlēca kājās un apskāva viņu.

— Viņš nav miris, mana saviete, nav miris! — Enguss sauca. — Viņš ir dzīvs un atgriezies pie savējiem.

Prieks bija noskatīties uz vecās sievas līksmi, bet Enguss pārtrauca viņas gaviles un turpināja:

— Man vajag tavas palīdzības, māt. Kā lai noskaidroju, vai manas sievas sirds joprojām pieder man? Man nav uz viņu tiesību, ja viņa mani vairs nemīl, jo pēc vocām paražām viņa var precēties no jauna, ja vīrs bijis ilgāk projām par septiņiem gadiem.

— Tev jārīkojas tā, mans dēls ... — un vecā sieva izklāstīja Engusam savu plānu, ko viņš ar prieku pieņēma.

Nākamajā dienā, joprojām ģērbies ubaga skrandās, kas noslēpa viņa bruņas, Enguss devās uz pili. Zālē bija sapulcējies liels ļaužu bars, un visi bija līksmi, vienīgi pati pilskundze goda galda galā sēdēja bāla un noskumusi. Ap lielajām durvīm drūzmējās daudz ubagu, jo bija parasts visādos godos mielot ikvienu, kas tanīs ierodas. Taču, kaut gan citi ubagi pieņēma ēdienu un dzērienu no saimes ļaužu rokām, Enguss atstūma pasniegto dzeramo ragu un paskaidroja, ka pieņems tikai to cienastu, ko līgava pasniegs pati ar savu roku. Saimes ļaudis gan brīdināja, ka Kingsdeilas pilskundzei diezin vai būšot pa prātam šāda pārdroša prasība, taču viņa, izdzirdējusi ubaga vārdus, piecēlās un nāca uz durvīm, lai izpildītu ubaga vēlēšanos.

— Varbūt arī Enguss Makdonalds savās kara gaitās ir klīdis apkārt kā šis ubags, — viņa atbildēja, kad lepnais barons pārmeta viņas rīcību, — varbūt arī viņš pieredzējis trūkumu pirms nāves, un es gribu ticēt, ka par viņu iežēlojušies, tāpat kā es iežēlojos par šo ubagu.

Kad Enguss sniedza atpakaļ ragu, viņš iemeta tanī ilgi glabāto gredzena pusi. Tad viņš pacēla acis un uzsmaidīja sievai, likdams saprast, ka neturēs uz viņu ļaunu prātu, ja viņa nevēlēsies atzīt ubagu par savu vīru. Bet, līdzko sieva uztvēra šo skatienu, tā tūliņ metās vīram ap kaklu, un viņu atkalredzēšanās bija lielas līksmības pilna.

Tad Enguss nometa skrandas, kas apslēpa spožās bruņas, un sauca pēc zobena, ko uzticamais Neils tūdaļ pasniedza. Enguss izsauca uz cīņu viltīgo un ļaunprātīgo Makkorkoranu, uzveica viņu un pievienoja Mak-donaldu klana bagatībām Makkorkorana plašos zemes gabalus un īpašumus. Tā piepildījās viņa vēlēšanās vairot sava klana godu un bagātību.

Bet Rodas salas kazu gani, neatrazdami staba galā, ne ari zemē savu svēto vientuļnieku, kas pēdējā laikā bija izskatījies tik brašs, nosprieda, ka viņš par saviem neapšaubāmajiem nopelniem acīmredzot dzīvs uzņemts debesīs. Un viņi nemaz nebija tālu no patiesības, jo En-gusa Makdonalda sieva, dāvādama viņam dēlus, kas bija mantojuši no sava tēva tikai viņa labās īpašības, un valdīdama saimi ar stingru un reizē laipnīgu roku, sagādāja viņam debesis tepat zemes virsū.

DANVEGENAS BURVJU KAROGS

Apmēram pirms tūkstoš gadiem Danvegenas pilī, kas atrodas rietumos no Skajas, mājoja Maklaudi no Maklaudu ģints. Vecos laikos pār Danvegenas ezera ūdeņiem daudzi virsaiši bija vadījuši sava klana ļaudis pret mūžīgajiem ienaidniekiem, Makdonaldiem no Eigu ģints, kuri bija sen pazīstami kā patvaļīgi salu valdnieki. Un varbūt visvērtīgākais Maklaudu īpašums bija burvju karogs, ko paaudze bija nodevusi paaudzei, līdz beidzot nostāsts par tā rašanos jau kļuva par plaši pazīstamu leģendu.

Reiz viņos tālos laikos Maklaudu klana vadonis bija kāds Malkolms. Kādu dienu, kad Danvegenas ezera ūdeņi atspoguļoja vasaras debesis un virši klāja savu liesmojošo purpuru pār pakalniem, viņš ņēma sev par līgavu daiļu lēdiju no elfu cilts un kādu laiciņu viena mierā dzīvoja ar savu elfu sievu pelēkajā Danvegenas pili. Taču elfas nekad nevar rast īstu laimi pie cilvēkiem, un, kad Malkolma sieva bija dzemdējusi savam vīram skaistu dēlu, viņa izjuta stipras ilgas atkal pievienoties savējiem. Ilgas bija daudz stiprākas par mīlu pret mirstīgo laulāto draugu. Un, tā kā Malkolms nevarēja izturēt, ka mīļotā sieva ir nelaimīga, viņš solījās pats aizvadīt sievu pa taku uz viņas pašas zemi. Un tad šī elfa sirsnīgi atvadījās no mazuļa, kas gulēja šūpulī, un devās ar vīru pāri ezeram, lai uzsāktu ceļu, kas vedīs viņu atkal uz mājām.

Un, kaut gan bija tāda pati dzirkstoša vasaras diena kā tā, kad viņš pirmo reizi bija elfu pārvedis pilī kā savu līgavu, Malkolmam tagad šķila, ka ezera ūdeņi ir tumši un drūmi, tik smagi sāpes nomāca viņa sirdi. Kad viņi sasniedza otru krastu, Malkolms iznesa sievu uz rokām no laivas un maigi nolaida zemē. Tad viņš pavadīja sievu kādu gabaliņu, bet, kad abi nonāca pie pelēku akmeņu joslas, kura bija pazīstama kā Elfu tilts, sieva lūdza viru nenākt tālāk un devās pa savu ceļu viena pati. Ne reizi viņa neatskatījās, un Malkolms nekad vairs neredzēja savu daiļo sievu.

Tai pašā naktī pils zālē tika svinēti lieli svētki par godu jaunpiedzimušajam Malkolma dēlam, kurš kādu dienu ieņems sava cildā tēva vietu kā Maklaudu klana vadonis. Un, lai gan Malkolmam sirds bija smaga, viņam gribot negribot vajadzēja piedalīties priekos un līksmībā, jo šādi svētki saistījās ar sensenām ieražām. Turklāt viņš pats ļoti lepojās ar savu dēlu, kam lemts būt par nākamo Maklaudu no Maklaudu ģints.

Daudz klana ļaužu pildīja lielo zāli, kas laistījās neskaitāmu lāpu gaismā. Pils saime skraidīja šurp un turp, iznēsājot ar sulīgu brieža gaļu bagātīgi piekrautas bļodas un ar stipru zeltainu elu pildītas krūkas. Un augu nakti skanēja braši, kareivīgi marši, jo Makgrimonu klana Vīri, mūžseni Maklaudu klana dūdinieki, Malkolma viesiem spēlēja jautras melodijas.

Sīs līksmes cēlonis, mazais zēns, gulēja mierīgi šūpulī kādā nomaļā tornī tālu no lielās zāles trokšņainas drūzmas. Līdzās gulošajam bērnam sēdēja aukle, domās iztēlodamās jautro sabiedrību un lielisko cienastu plašajā zālē. Tā bija vēl meitene, jauna un piemīlīga, un, kad mēness pacēlās augstāk un iespīdēja vientuļajā tornī, viņu pārņēma stipra vēlēšanās uzmest kaut skatienu līksmajām dzīrēm. Meitene palūkojās uz gulošo bērnu; šķita, ka tas guļ pietiekami mierīgs un rāms. Viņa klusi piecēlās kājās un uz pirkstgaliem gāja ārā pa meldriem nokaisīto grīdu, tad aši izskrēja caur mēness apgaismotajiem līčuloču gaiteņiem un lejup pa riņķa kāpnēm, kamēr dūdu skaņas sasniedza viņas ausis un viņa ienāca lielajā zālē. Uz brītiņu viņa atsēdās pašā tālākajā kaktā, vērdamās apkārtējā priekā un jautrībā, un, kad bija diezgan pamielojusi acis, piecēlās, lai dotos atpakaļ uz torni. Taču, kad viņa jau dzīrās iet, pēkšņas bailes lika sarauties meitenes sirdij. Jo pats Malkolms bija piecēlies no sava sēdekļa pie goda galda un lūkojās šurp.

— Ak, ļauns ir tas brīdis, kad iedomājos pamest bērnu vienu pašu, — aukle nodomāja, — jo Maklauda dusmas noteikti vērsīsies pret mani.

Tomēr, lai gan Malkolms patiešām bija pievērsis skatienu meitenei, viņam neienāca prātā, ka aukle, pievienodamās viesiem, rīkojusies aplam, jo viņš domāja, ka tā atstājusi bērnu kādas citas kalpones uzraudzībā. Malkolma balsī nebija dusmu, kad viņš uzrunāja meiteni un pavēlēja atnest šurp dēlu, lai parādītu visiem klātesošajiem klana locekļiem viņu nākamo vadoni.

Aiz atvieglojuma nodrebēdama, aukle aizsteidzās izpildīt pavēli, cerēdama no visas sirds, ka viņas prombūtnē bērnam nebūs noticis nekas ļauns.

Bet bērns, pamests viens tornī, kādu brītiņu bija gulējis mierīgi. Taču drīz vien gar logu, baismi iebrēkdamās nolidoja pūce un iztraucēja bērnu, tā ka viņš pamodās sabijies. Kad neviens nenāca viņu nomierināt un ieaijāt atkal miegā, zēniņš sāka raudāt, un šīs skaņas bezcerīgi atbalsojās tukšajā telpā.

Lai gan neviena cilvēka auss nedzirdēja bērna raudas, tās cilvēkiem nezināmā veidā sasniedza mātes dzirdi, kad viņa atradās savējo vidū. Un, tā kā pašas dzemdētais bērns bija dārgs elfas sirdij, viņa lika lietā burvju zintis, lai atsteigtos pie mazuļa un nomierinātu to, kad neviena cita nebija tuvumā. Viņai pat nevajadzēja paņemt bērnu rokās, tikai pārsegt viņu ar elfu mirdzošo zāles zaļa zīda sedzeni, kurā bija izšūtas elfu zīmes un kas bija darināta ar šai zemei svešu māku. Jo, līdzko bērns sajuta šo sedzeni, kas viņu ieaijāja kā mātes mīļās rokas, viņš rimās raudāt un pasmaidīja, laizdamies atkal miegā. Un, redzot, ka mazulis atkal mierīgs un kluss, māte atstāja viņu.

Kad nobijusies aukle atskrēja tornī, viņa bija neizsakāmi laimīga, redzēdama, cik mierīgi guļ viņas kopjamais. Taču, ieraudzījusi bērnam pārklāto sedzeni, meitene noprata, ka te bijušas elfas, jo pazina elfu zaļo krāsu un zīdā iešūtās zīmes. Tomēr bērnam nekas ļauns nebija nodarīts, un aukle, nozvērējusies nekad nepamest maziņo vienu, raidīja pateicības lūgšanu debesīm, ka bērns nav apmainīts.

Tad viņa paņēma rokās joprojām elfu sedzenē ietīto bērnu, lai nestu viņu uz lielo zāli, kā Maklauds bija vēlējis. Tuvojoties dzīrotājiem, meitene dzirdēja, kā burvīgas mūzikas skaņas lidoja pa gaiteņiem viņai nopa-kajis. Tās pildīja gaisu un lidoja pār bērnu viņas rokās, apslāpējot Makgrimonu dūdas un nomācot maršus, un ikviens lielajā zālē kļuva mēms aiz brīnumiem. Un, kamēr Maklauds un viss viņa klans sēdēja klausīdamies, viņi dzirdēja elfu pulka saldās balsis skandējam leģendu, kas bija jāpatur atmiņā, kamēr vien kāds vīrs starp dzīvajiem saucās Maklauda vārdā.

Elfas dziedāja, ka bērna zaļā sedzene ir elfu karogs, volte, ko sīkaliņi pasniedz Maklaudu klanam un kam ja paliek Maklaudu īpašumā tik ilgi, kamēr šis dižais vārds ir pazīstams Skotijā. Un viņas pareģoja, ka šī karoga plīvas paglābs klanu no trim lielām briesmām, bet karogam nekādā gadījumā nedrīkst ļaut plīvot vējā ikdienišķa iemesla dēļ.

Kamēr Malkolms un viss klans nekustēdamies klausījos un aukle joprojām cieši turēja mazuli rokās, elfu balsis pārmainījās. Dobjākā un drūmākā skaņā tās pravietoja lāstu, kas ķers Maklauda klanu, ja klana piederīgie reiz aizmirsīs elfu veltes īsto vērtību un liks karogam plīvot kādā citā un nevis īstas nepieciešamības brīdī. Jo tad notiks tā, ka, vienalga, lai kurā gadsimtā tas atgadītos, karoga nonicināšanai sekos trīs baigi notikumi. Maklaudu ģints pēcnācējs Maklauds drīz mirs; klinšu grēda pie Danvegenas, kuru dēvē par Trim jaunavām, kritīs Kernpbelu rokās, un, kad ruda lapsa laidīs pasaulē savus mazuļus pils tornī, Maklaudu slavai pienāks gals, viņi pazaudēs lielu daļu savu zemju, un paša klana vadoņa ģimenē nebūs tik daudz vīru, lai pārairētu laivu pāri Danvegenas ezeram.

Kad sīkaliņi bija novēlējuši savu velti un izsacījuši lāstu, kas tai nāca līdz, viņu balsis izgaisa, kā migla izgaist nokalnē, un pēdīgi nebija dzirdama ne mazākā dvesma.

Tad Malkolms piecēlās un atraisīja bērnam aptīto elfu karogu. Viņš rūpīgi izgludināja tā zaļās krokas un norīkoja, lai to ieliek glīti darinātā dzelzs šķirstiņā, kas kopš šī laika jānes klana priekšgalā, kad tas dodas kaujā. Un viņš noteica, ka vienīgi Maklauds no Maklaudu ģints drīkst ņemt ārā karogu, attīt to un likt tam plīvot gaisā.

Pagāja laiks, un Malkolms pameta šo zemi, un viņa

dēls sekoja tēvam. Paaudzi nomainīja paaudze, bet elfu karogs joprojām glabājās klanā, līdz pienāca diena, kad Makdonaldu klans ar lielu karapulku nāca pret Mak-laudu klanu. Senais naids starp šiem diviem klaniem aizvien vēl bija negants, lai gan abi klani daudzkārt tika slēguši laulības savā starpā. Patiesi, par viņiem mēdza runāt, ka viņi pastāvīgi maucot gredzenus cits cita pirkstos un durot dunčus cits cita sirdīs. Šai reizē Makdonaldu klans bija apņēmies uz mūžu sadragāt Maklaudu klana lepnumu. Izkāpis krastā Voternišā, Makdonaldu karapulks devās uz Trampenu un izlaupīja turienes baznīcu.

Tikmēr Maklaudu klana vadonis šķērsoja Danvege-nas ezeru, lai vestu savējos pret Makdonaldu klanu, un pie Trampenas sākās kauja, kas plosījās ilgi un nežēlīgi. Beidzot tomēr kļuva skaidrs, ka Maklauda ļaudis būs spiesti padoties Makdonaldu klanam, un viņi saprata: lai uzveiktu iebrucējus, viņiem jāpajaujas uz citu spēku un nevis uz to, ko sniedz zobens un duncis.

Un tad Maklaudu klana vadonis sauca pēc dzelzs šķirstiņa, kurā glabājās elfu karogs. Viņš atdarīja sprādzes un izcēla ārā glezno zaļā zīda audumu, domādams, ka tas patiešām nav ikdienišķs iemesls, kāpēc viņš piesauc elfu spēku. Visi klana ļaudis godbijībā noskatījās, kā kaujas drūzmas vidū karogu pacēla gaisā, kā tas atraisījās un plīvoja virs viņu galvām.

Kaujas laime tūdaļ pārsviedās uz otru pusi, jo Mak-donaldu klanam šķita, ka Maklauda karapulki saņēmuši palīgspēkus un iesvēlušies sparā. Uzskatīdami, ka skaita ziņā pārspēti, Makdonalda ļaudis kļuva nedroši un atkāpās. Maklaudu klans izmantoja izdevību un noslēdza šo dienu ar uzvaru. Tas bija pirmais gadījums, kad elfu karoga spēks tika piesaukts un pārbaudīts.

Otrais gadījums, kad atraisīja karogu, bija citādas dabas. Reiz atkal klana labklājība bija briesmās, lai gan to neapdraudēja ienaidnieks, kurš turēja rokā zobenu vai meta dunci. Nikna sērga bija uzkritusi lopiem, un nebija gandrīz neviena kustoņa, ko nebūtu skāris mēris. Klana ļaudis nonāca lielās grūtībās, jo mājlopi bija viņu iedzīves un labklājības galvenā daļa. Kad Maklaudu klana vadonis redzēja šo postu, kas uzbrucis viņa ļaudīm, un uzzināja, cik maz kustoņu palicis ganībās, viņš saprata, ka jāgriežas pēc palīdzības pie augstāka spēka, ja grib atjaunot klana turību. Tāpēc viņš izņēma no dzelzs šķirstiņa elfu karogu, saci-dams tāpat kā reiz bija sacījis viņa sencis:

— Droši vien šis nav ikdienišķs iemesls, kāpēc es piesaucu elfu palīdzību.

Tad karogu uzvilka kārtī, un tas atraisījās un plīvoja pār posta piemeklēto zemi. Kopš šī brīža sērga neskāra vairs nevienu mājlopu, un daudzi, kam mēris nule bija uzkritis, izveseļojās. Un tā bija otrā reize, kad elfu karoga spēks tika piesaukts un pārbaudīts.

Laiks gāja, un, paaudzēm mainoties, viens vadonis elfu karogu nodeva nākošajam. 1799. gadā kāds vīrs, Bikenens vārdā, bija nolīgts par Maklaudu īpašumu pārvaldnieku. Kā jau ikviens, tā arī viņš bija dzirdējis nostāstu par elfu karogu un zināja par lāstu — vēl līdz

šim nepiepildījušos —, kas nāca karogam līdz. Taču viņš mēdza visu apšaubīt un bija par lepnu, lai ticētu kurai katrai māņticīgai izdomai. Viņš paziņoja, ka elfu karogs nav nekas vairāk kā satrunējis zīda gabals, bet leģenda — tirā pasaka, ko vecenes čukst cita citai.

Kādu dienu tādā brīdī, kad paša Maklauda nebija Danvegenā, Bikenens nolēma pārbaudīt lāstu uz savu roku un reizi par visām reizēm izskaust ar karogu saistīto māņticību. Ciematā uzturējās kāds angļu kalējs, un tieši viņu Bikenens sarunaja, lai tas atlauž dzelzs šķirstiņu, kurā glabājās karogs, jo šķirstiņa atslēga allaž atradās pie vadoņa. Kad vāku nocēla, Bikenens izņēma glezno, zaļo zīda audumu un paplivināja gaisā. Un laikam gan neviens cilvēks nebūtu izdomājis ikdienišķāku iemeslu, lai piesauktu elfu spēku.

Tiem, kas nekad nebija apšaubījuši elfu lāsta spējas, turpmākie notikumi likās neizbēgami. Drīz pēc tam Maklaudu mantinieks gāja bojā angļu karakuģa «Šarlote» eksplozijā, un Trīs jaunavas tika pārdotas Engu-sam Kempbelam no Esnejas. Un atgadījās, tieši kā elfas sensenīm bija pareģojušas, ka pieradināta lapsa, kas piederēja leitnantam Maklīnam, kurš bija apmeties Danvegenas pilī, laida pasaulē četrus mazuļus rietumu tornī, un ap šo laiku Maklaudu bagātība sāka mazināties un liela daļa viņu zemes īpašumu tika pārdota. Kaut arī klana labklājība pakāpeniski tika atgūta, tomēr daudz kas no klana slavas izgaisa uz mūžu, un drīz bija klāt tas laiks, kad paša vadoņa ģimenē bija tikai trīs Maklaudi, un viņu nepietika, lai pārkļūtu ar četru airu laivu pari Danvegenas ezeram.

Tagad elfu karogs glabājas stikla šķirstiņā Danvegenas pilī, un ikviens, kas zina tā dīvaino izcelsmi, apstājas aplūkot šo laika gaitā nobrūnējušo un sadilušo veclaiku zīda gabalu, uz kura vēl saredzamas izšūtās elfu rakstu zīmes.

AILPAS KARAĻA BERNI

Senos laikos starp apledojušiem kalniem un tumšiem kokiem Ailpas karalis cīnījās ar druīdiem. Un, kad kauja beidzās, karalis ar saviem piekritējiem gulēja beigts pie zemes, kamēr druīdi iesoļoja viņa pilī, nevaldāmā priekā dziedādami uzvaras dziesmas. Aiz lielajām ieejas durvīm viņi atrada čokurā savilkušos Ail-pas karaļa bērnus, zēnu un meiteni, kurus nu ar līksmām klaigām izvilka ārā un atvilka pie uzvarētājiem.

— Meiteni atstāsim pie mums, — viņi nolēma, un, lai parādītu, ka viņa nu pieder druīdiem, kāda druīdu sieviete panācās uz priekšu un aizskāra viņas gaišo ādu, kura tūliņ kļuva zaļa kā zāle.

Bet, pirms viņa paguva izlemt, ko darīt ar Ailpas karaļa dēlu, zēns izrāvās no sagūstītāju rokām un aizbēga vajāta brieža ātrumā, ne uz mirkli nejaudams atpūsties kāju pēdām, kamēr sasniedza Stikla kalna virsotni. Taču, kad viņš tonakt iemiga kalna ledaini saltajā smailē, kāds druīds viņu panāca, un, kad druīda ļaunās zintis skāra zēna slaidos, jaunos locekļus, viņš pārvērtās par kurtu, vienīgi cilvēku valoda viņam palika, un nu viņš bija spiests sekot ienaidniekam uz pili. Tad druīdi sūtīja Ailpas princesi gādāt par savu brāli, jo viņa atsacījās uzklausīt druīdu sieviešu pamācības un tās bija priecīgas, ka tiek no princeses vajā.

— Zaļajai meitenei un kurtam jādzīvo kopā viņu tēva namā, — nolēma druīdu virspriesteris. — Un viņi neatbrīvosies no burvestības varas, iekams nenotiks divas lietas: ja kāda sieviete no laba prāta būs ar mieru palikt kopā ar kurtu visu savu mūžu, tad princis atgūs agrāko izskatu, un, ja princesi noskūpstīs kāds karaļa dēls, tad viņas āda kļūs tikpat balta, kā bijusi.

Un, kamēr princese stāvēja durvīs, vienu zaļo roku aplikusi ap kurta kaklu, druīdu virspriesteris plašā vēzienā pacēla roku pār pils pagalmu, ko sedza lielajā kaujā kritušo kauli, un, pirms pameta šo vietu uz mūžīgiem laikiem, izsacīja vēl vienu pareģojumu:

— Jūsu tēva un viņa piekritēju kauli paliks neap-bedīti, saules balināti un lietus skaloti, kamēr jūsu bērnu bērni sagādās viņiem atdusas vietu.

Ilgus gadus brālis un māsa vieni mita sava tēva pili. Un, paparžu biežņai aiz vārtiem kļūstot aizvien augstākai, viņu bērnības dienas ritēja savu ceļu. Smuidra un stalta zaļādainā princese klejoja pa tukšajām telpām, un viņas zaļie mati krita tai pār pleciem, bet māsas pēdās sekoja slaidais kurts ar cilvēka acīm un spēju runāt un domāja jaunekļa nebeidzamās domas.

Tolaik tuvīnās Arbihas karalis ar trīssimt vīriem devās pret tālu ienaidnieku. Bet, tikko viņš bija uzsācis gājienu pāri kalniem, kad uzkrita bieza, balta migla, un viņa kājas nomaldījās no takas. Karalis apjucis taustījās uz priekšu, veltīgi pūlēdamies atrast ceļu un saskatīt pavadoņus.

— Turieties pie manis! — viņš sauca, bet no necaurredzamās miglas atsaucās tikai kāds simts vīru.

Taču karalis joprojām virzījās uz priekšu un, kad viņš ieraudzīja pa labi blāvi atvizam rāmu kalnu ezeriņu, tad sauca atkal:

— Turieties pie manis!

Šoreiz viņam atsaucās tikai divdesmit vīru.

Vicinādams ar abi roki valdāmo zobenu, it kā gribētu aiztriekt miglu, karalis atkal devās uz priekšu. IJn, saskatījis pa kreisi raženas egles aprises, viņš sauca trešo reizi:

— Turieties pie manis!

Un tad viņam atsaucās tikai trīs no visa karapulka.

Beidzot karalis apstājās, līdz ceļiem iestidzis paparžu brikšņos, un sauca savus vīrus pēdējo reizi. Tagad viņa sauciens palika bez atbildes, un viņš zināja, ka nu ir palicis pilnīgi viens.

Ar zobenu rokā viņš palika stāvam uz vietas, kamēr migla beidzot aizplūda no kalniem, izirdama mākoņu plūksnās pa zilajām debesīm. Un nu viņš atradās Ailpas karaļa nama ēnā. Tieši viņam priekšā slējās pils novārtā pamestie mūri ar uzmācīgo paparžu pilnām spraugam. Arbihas karalis piesardzīgi devās cauri neapsargātajiem vārtiem un iekļuva tanī pamestajā pagalmā, kurā bija izkaisīti saules balināti un lietus skaloti senajā kaujā kritušo kauli. Prātodams, kāda sīva cīņa gan radījusi šo posta ainu, karalis devās pāri pagalmam uz ieeju pilī, un ejot viņa kāja atsitās pret paša Ailpas karaļa galvaskausu, tā ka tas aizripoja no vienas pagalma malas uz otru.

Uzreiz pa pils lielajām durvīm izdrāzās neganīs kurts un mežonīgā niknumā metās virsū karalim. Taču pēkšņā uzbrukuma radītais apjukums bija mazāks par karaļa izbrīnu, dzirdot, ka nezvērs, kas bija piespiedis viņu pie zemes un klabināja zobus viņam pie rīkles, runāja jauna vīrieša balsī.

— Tu apgānīji mana tēva kaulus, — kurts izgrūda caur zobiem.

— Tu gāji pāri tiem, kam jāpaliek neapbedītiem, kamēr mūsu bērnu bērni tos apglabās.

— Saudzē manu dzīvību! — Arbihas karalis lūdzās.

— Lai kas arī tu būtu, tu, suns ar cilvēka valodu, saudzē manu dzīvību!

Šai mirklī dzidra balss sauca no nama iekšienes:

— Saudzē svešinieka dzīvību, mans brāli. Jo kas var zināt — varbūt viņš spēj atbrīvot mūs no burvestības.

Kurts atlēca sānis, un, kad karalis nedroši piecēlās kājās, viņš ieraudzīja nākam pāri pagalmam uz viņa pusi smuidru meiteni, kuras mati un āda bija spoži zaļā krāsā.

— Kas šī ir par vietu? — viņš bailēs prasīja. — Un kas esat jūs, pārdabiskās būtnes?

— Sī ir Ailpas karaļa pils, — princese atbildēja.

— Viņš krita kaujā ar mūsu ienaidniekiem druīdiem, un mēs esam karaja nelaimīgie bērni.

Tad kurts panācās uz priekšu.

— Kā tevi sauc, svešiniek? — viņš jautāja.

— Es esmu Arbihas karalis, un mājās man ir dēls un meita, kuri sēros pēc manis, ja neatgriezīšos pie tiem.

Dzirdot šādu atbildi, Ailpas karaļa dēlam ienāca prātā viltīgs plāns: viņš pavilka māsu sānis un klusu paskaidroja savu nodomu.

— Mums jāpapūlas dabūt šurp šā karaļa meitu, — viņš teica, — jo tad es ceru piespiest viņu palikt pie manis visu viņas mūžu, un ļaunā burvestība, kuras varā esmu, izgaisīs. Un, kas zina — var taču notikt, ka arī viņas brālis atbrīvo tevi no nelaimes, sniegdams tev karaja dēla skūpstu.

— Tās ir iepriecinošas domas, — māsa atbildēja,

— bet kā lai īstenojam šo plānu? Jo, kamēr sieviete nav devusi piekrišanu palikt pie tevis, nezinādama, ka īstenībā tu esi princis, un kamēr karaļa dēls nav vēlējies noskūpstīt mani, nezinādams, ka esmu druīdu burvestības upuris, mēs nedrīkstam atklāt mūsu apburšanas noslēpumu Arbihas karalim, kurš, uzzinājis visu, droši vien pasteigtos bez vilcināšanās paglābt mus no mūsu nelaimes.

— Pareizi, mās, — princis piekrita, — tāpēc mums jāsaka šim karalim, ka atstāsim viņu pie dzīvības tikai uz gadu, tā ka viņš var atgriezties savā karaļvalstī un sagatavot visu, kas vajadzīgs, lai dēls mantotu troni. Un tev jāpavada karalis uz turieni un jāatved viņa meita uz šejieni kā ķīlniece, lai esam droši, ka viņš pēc divpadsmit mēnešiem atgriezīsies. Tādā kārtā dabūsim karaļa meitu šurp, un pārējais būs atkarīgs no mums pašiem. Ja mūsu nodoms neizdosies, tad mums jāmēģina izturēt šai nelaimīgajā vientulībā līdz mūsu mūža galam.

Viņi pateica karalim savu lēmumu. Ar sāpēm sirdī karalis apsolījās pildīt to un, Ailpas karaļa meitas pavadīts, uzsāka ceļu cauri paparžu biežņai un neapstājās ne dienu, ne nakti, kamēr sasniedza savu pili.

Un kurtam nebija ilgi jāgaida pie vārtiem, kad viņš ieraudzīja māsu nākam pa nokalni kopā ar jaunu princesi, pārāk lepnu, lai izrādītu bailes. Tā bija Arbihas karaļa meita Oigriga. Līdzko Ailpas karaļa dēls uzmeta tai acis, tā noprata, ka nekad nav redzējis skaistāku meiteni.

Princesi uzņēma ar visu cieņu un godu, ko pils bijusī greznība spēja sniegt, un drīz vien viņas naids un neuzticība pret dīvainajiem sargiem pārvērtās izbrīnā. Princese nesaprata, kā kurts, kam tik maigas acis, un zaļā meitene, kurai tik laipna valoda, var vēlēties viņas tēva nāvi. Taču veltīgi viņa lūdza saudzēt teva dzīvību.

— Te ir kāds noslēpums, ko jūs negribat man atklāt, — viņa beidzot iesaucās, — jo es zinu, ka jūsu sirdīs nav ļaunuma.

Pulkstenītes locījās aprīļa vējā; ķīvītes šaudījās vasaras debesīs, sarkani ogu ķekari rudenī karājās kalnu pīlādža zaros: tuvojās laiks, kad Arbihas karalim vajadzēja atgriezties pie Ailpas karaļa bērniem.

— Cik jauki ir šeit kalnos! — Oigriga izsaucās kādā rudens rītā, bet, lai gan kurta sirds gavilēja priekā, princese tomēr neizrunāja tos vārdus, ko viņš ilgojās dzirdēt.

Kad no debesīm laidās lejup pirmais sniegs, kurts sacīja Oigrigai:

— Drīz tu pametīsi mūs, princese, jo rīt jāatgriežas tavam tēvam un tev jādodas atpakaļ pie savējiem.

— Vienai! — Oigriga apbēdināta izsaucās. — Ak, nelieciet man atgriezties vienai. Es vēlreiz lūdzu jūs saudzēt mana tēva dzīvību. — Un viņa klusu piemetināja:

— Ja negribat ļaut mums aiziet abiem, tad sūtiet manu tēvu uz mājām un paturiet mani pie sevis uz visiem laikiem vai arī nogaliniet mani viņa vietā, kā jums patīk.

Kurts un Ailpas karaļa meita neizsakāmā priekā vērās viņā.

— Vai tu patiešām gribi palikt šeit uz visu mūžu? — viņi jautāja.

— Jā, — Oigriga atbildēja, — lai glābtu sava tēva dzīvību.

Mirklī, kad viņa izteica šos vārdus, ar Ailpas karaļa dēlu notika brīnumaina pārmaiņa, jo druīdu burvestības spēks izgaisa un viņš vairs nebija suns, bet jauneklis ar karalisku stāju.

— Nebīsties par savu tēvu, — viņš smaidīdams uzrunāja Oigrigu, — jo nekad manā sirdī nav mājojušas domas viņu nonāvēt.

Un tad princis izstāstīja noslēpumu, kā ticis noburts, kamēr māsa, priekā raudādama, apskāva abus ar zaļajām rokām.

Viņiem tā līksmojot, ienāca iekšā Arbihas karalis un palika stāvam, brīnīdamies par skatu, ko redzēja viņa acis. Bet, uzzinājis noslēpumu par kurta apburšanu, viņš tūdaļ devās atpakaļ, lai atvestu savu dēlu uz Oigrigas un Ailpas karaļa dela kāzām, jo viņi gribēja likt salaulāti bez kavēšanās.

Jau nākamās dienas pievakarē šurp pa kalna nogāzi žiglos kumeļos jāja Arbihas karalis un viņa dēls. Viņus priecīgi apsveica, un, tagad sastopoties, Ailpas karaļa meita izjuta sāpes, jo Arbihas princis, ieraudzījis viņas zaļo ādu un garos, zaļos matus, nepatikā atrāvās, kamēr viņa pati sajuta pamostamies sirdī lielu mīlestību.

— Ak vai, es nekad nesaņemšu viņa skūpstu, un man viss mūžs būs jāpavada druidu nolādētai, — viņa sacīja brālim, un asaras ritēja pār viņas zaļajiem vaigiem.

— Nevajag galīgi izsamist, — brālis aizrādīja, — labāk pagādā kausu dzeltenā medalus, kas taisīts no kameņu medus. Senos laikos tika stāstīts, ka šim dzērienam esot brīnumainas īpašības, un, kas zina — varbūt tas ir līdzeklis, kas pievērsīs tev prinča sirdi.

Māsa sekoja viņa padomam un tuvojās Arbihas karaļa dēlam ar saules pilnā medalus kausu rokā.

— Vai nevēlies nobaudīt, kā garšo viršu medus? — viņa vaicāja. — Tas atgādinās tev vasaras svētīgo siltumu.

Princis paņēma kausu no viņas rokām un cēla pie lūpām. Un rau, līdzko viņš bija nogaršojis medaino dzērienu, it kā zvīņas nokrita no viņa acīm, un viņš ieraudzīja princesi tās īstajā skaistumā. Jauneklim šķita, ka meitene ir nesalīdzināmi daiļa. Nolicis kausu, viņš apskāva un noskūpstīja meiteni, un tai pašā mirklī druīdu ļaunā burvestība bija lauzta, tā ka Ailpas karaļa meita bija daiļa no visas tiesas.

Todien nosvinēja divējus kāzu godus vienu vietā, un, kamēr Oigriga ar Ailpas karaļa dēlu palika viņa tēva pilī, lai laimē vadītu savas mūža dienas, Arbihas princis ar Ailpas karaļa meitu devās kā vīrs un sieva kopā ar Arbihas karali uz viņa pili. Arī viņi dzīvoja laimīgi visu savu mūžu.

Un ar laiku piepildījās arī trešais druīdu pareģojums, jo Ailpas karaļa bērnu bērni savāca pils pagalmā izkaisītos senajā kaujā kritušo kaulus un sagādāja tiem beidzot atdusas vietu.

FAIENU LEĢENDAS IEVADS

Skotija ir daudzu varoņu dzimtene, un pats dižākais varonis, ko šai zemē atceras, ir ar senu slavu apveltīts, un par viņa izcilajiem varoņdarbiem senlaiku teiksmu stāstītāji pauduši neskaitāmām paaudzēm.

Fins Makhumeils bija vadonis deviņiem tūkstošiem karavīru, kas bija pazīstami kā Faienu karadraudze un nāca tiklab no Eirinas, kā Albas, — kā tanīs tāltālajās dienās dēvēja Īriju un Skotiju; un diezin vai šais abās zemēs būs kāds akrs zemes vai kalna nogāze, kas neglabā atmiņas par viņa varoņdarbiem.

Faienu karapulks tika sapulcēts tolaik, kad lohla-nieši jeb norvēģi postīja Eirinas un Albas piekrastes. Eirinas karalis sasauca padomi, lai uzzinātu, kā uzveikt ienaidniekus, un viņam ieteica saprecināt simt šejienes raženākos vīriešus un sievietes un no viņu mazbērniem izveidot neuzvaramu armiju, kas stātos pretī lohlanie-šiem.

Šādā kārtā nāca pasaulē vesela paaudze ar milzu spēku apveltītu karavīru. Viņi dzima un dzīvoja kaujai, Fina vadībā padzina lohlaniešus un vadīja laiku, aizsargādami zemi no turpmākiem uzbrukumiem un padarīdami apvidu par savu medību iecirkni.

Fins, kaut arī ražens vīrs, nebija stiprākais no saviem deviņiem tūkstošiem karavīru, bet viņu bija izraudzījušies vadībai par viņa lielo gudrību, augstsirdību, vajo un neaizsargāto aizstāvēšanu un neaptraipīto godu. Ir tāda paruna, ka «Fins nekad nepamet savus īstos draugus», un viss Faienu karapulks pilnīgi paļāvās uz viņu. Finam bija gudrības zobs. Kad zobu paspieda ar rādītāja pirkstu, tas sniedza pārējiem cilvēkiem nepieejamas ziņas un tādējādi bija viņam neizteicami derīgs Faienu karad raudzes vadīšanā.

Finam bija divi dēli, Osgars un Oiskens. Osgaru dēvēja par Ļaužu vadoni, un viņš veica sava dižā tēva cienīgus varoņdarbus. Un vienīgās asaras, kuras Fins jebkad lēja, bija Osgara nāves dēļ.

Oiskens bija Faienu dziesminieks un palika pēdējais no savas cilts, kad pārējie jau sen bija nozuduši no zemes virsas. Vecs, akls un vārgs viņš klejoja apkārt, dziedādams bēdu dziesmas par viņu zudušo godību.

Otrs liels Faienu varonis bija Daiermeds ar kastaņbrūniem matiem — Lietpratīgais vairogs. Viņš bija Fina dvīņumāsas dēls un, kā stāsta, bijis Kempbelu klana ciltstēvs; meža kuilis ar briesmīgiem ilkņiem uz kalna kores iemūžina Kempbelu ģerbonī Daiermeda medības Kinteilas mežā.

Konans, Fina medību suņu pārzinis, bija visnešpetnākais no visiem Faieniem. Katram viņa galvas matiņam bija vīra spēks, un, lai pasargātu karabiedrus no viņa negantajām dusmu lēkmēm, Fins pavēlēja viņam staigāt ar pavisam īsi apcirptu galvu.

Gols bija pats stiprākais starp Faieniem; stāsta, ka pusdienās viņš viens pats apēdis septiņus briežus.

Keolits jeb Skangals bija visātrākais skrējējs. Kad viņš skrēja pilnā sparā, tad šķita, ka tur skrien trīs vīri, tik ātri viņš kustējās.

Tie ir nedaudzi no Paienu galvenajiem varoņiem, un turpmākie stāsti parādīs, cik liela loma viņiem bija dažos leģendārās karadraudzes varoņdarbos.

FINA CEĻOJUMS UZ LOHLANU

Kādu dienu drīz pēc lohlaniešu padzīšanas no šejienes Fins ar savu karadraudzi medīja stirnu kalna nogāzē, kad ieraudzīja tuvojamies svešinieku, un viņa sveiciens rādīja, ka šejienes valoda nav viņējā.

— No kurienes tu nāc un ko vēlies no mums? — Fins vaicāja, kamēr līdzās, vērīgām acīm lūkodamies svešiniekā, notupās viņa lielais medību suns Brans, labākais medību suns, kāds jebkad dzīvojis, dzeltenām ķepām, melniem sāniem, baltu vēderu un smailām, stāvam, rudām ausīm.

— Es esmu pāžs, kas nācis no tālienes, meklēdams sev kungu, — svešinieks atbildēja.

— Man vajadzīgs pāžs, kas man kalpotu, — Fins atbildēja. — Kādu atlīdzību vēlies, ja pieņemšu tevi, lai tu man kalpotu vienu gadu un dienu?

— Es neprasu daudz, — svešinieks teica. — Tikai to, lai pēc gada un vienas dienas tu nāc man līdz uz nakts mielastu un dzīrēm Lohlanas karaļa pilī un lai tu nāc viens un tev nav lidz ne suņa, ne vīra, no teļa, ne bērna, ne ieroča.

Fins tik spēcīgi uzsita svešiniekam uz pleca, ka tas kā ripot aizripoja lejup pa nogāzi un tikai pusceļā jaudāja apstāties.

— Man tavi noteikumi pa prātam, jo es nojaušu tur labu dēku, — Fins sacīja. — Nokalpo man gadu un vienu dienu, un es iešu tev līdz uz Lohlanu, kā tu vēlies.

Svešinieks nokalpoja Finam uzticīgi gadu un vienu dienu, un, kad kalpošanas laiks bija pagājis, viņš at-

nāca pie Fina un atgādināja doto solījumu. Tad Fins sasauca zem savas mītnes raženajām sijām deviņus tūkstošus karavīru un teica:

— Man tagad jāiet un jāpilda pienākums pret šo pāžu. Es nozinu, kad pārnākšu, taču, ja neesmu atpakaj pēc gada un vienas dienas, tad ziniet, ka lohlanieši mani nonāvējuši, un, ja tas būs noticis, tad lai ikviens vīrs, kas negrib trīt savu zoben», uzvelk savu stopu, tā ka var svinēt lielu dienu lohlaniešu krastā, atriebjot manu nāvi.

Kad Fins jau bija uz savas mītnes sliekšņa, viņa āksts sauca nopakaļ:

— O, Fin, ļaužu vadoni, ņem vērā manu padomu, jo karaļa gudrība bieži vien glabājas aksta galvā.

— Kāds ir tavs padoms? — Fins jautāja.

— Tas ir šāds. Ņem līdz savā ceļojumā Brana zelta ķēdi. Tā nav ne suns, ne vīrs, ne teļš, ne bērns, nedz arī ierocis, un tomēr tā tev var lieti noderēt.

— Es tā darīšu, — Fins sacīja un, ielicis Brana ķēdi kabatā, šķīrās no savējiem, sekojot pa pēdām jauneklim, kas bija viņam kalpojis.

Kaut gan Fins bija kājots un žigls, viņš tomēr re- • dzēja, ka jauneklis viņu pārspēj, un viņam bija lielas pūles paturēt to acīs, kad viņi devās cauri visai zemei, pāri paparžu noaugušām nokalnēm un muklājiem, pāri upēm un ezeriem. Kad jauneklis jau izzuda no acīm aiz viena kalna pārejas, Fins patlaban kāpa augšup iepriekšējā, un tādu gaitu viņi ieturēja, kamēr sasniedza ceļa mērķi, Lohlanas karaļa pili.

Melna un baiga tā slējās, raudzīdamās pāri jūras krastam, kur putojošas bangas krāca ap klintīm. Noguris no nāciena un kārodams solīto mielastu, Fins iegāja pilī un atsēdās krēslā, lai atpūstos. Taču todien nekāds mielasts nebija rīkots Finam Makhumeilam. Mielasta vietā viņš ieraudzīja Lohlanas karali un viņa visus nīgrsejīgos dižmaņus un augstmaņus, kas, salikuši galvas kopā, gudroja, kādā apkaunojošā nāvē likt viņam mirt. Ienācis pilī, Fins bija kļuvis viņu gūsteknis un zināja, ka no tiem nekādu žēlastību nesagaidīs.

— Liksim viņu pakārt! — kūdīja viens padomdevējs.

— Viņš jāsadedzina! — sauca otrs.

— Noslīcināsim viņu visdziļākajā ezerā! — ieteica trešais. Tad kāds vīrs ar vēl nešpetnāku vaigu nekā viņa biedriem piecēlās un teica:

— Ir tāda nāve, kas sagādās Finam Makhumeilam daudz lielāku negodu nekā jebkāda no iepriekš minētajām. Aizvedīsim viņu uz Lielo ieleju, kur mājo baigais Pelēkais suns, kas bez žēlastības saplosīs viņu gabalu gabalos. Nav nevienas citas nāves visā pasaulē, kas Faieniem liktos apkaunojošāka par šo, kad viņu vadonis ies boja no nelieša suņa.

Pie šiem vārdiem visi sapulcējušies sāka līksmi klaigāt un plaukšķināt rokas, jo neviens nevarēja iedomāties ļaunāku vai baismīgāku nāvi par bojā eju briesmīgā Pelēka suņa niknajos zobos. Suns jau gadiem ilgi klejoja pa Lielo ieleju, padarīdams par saviem upuriem visus, kas gadījās viņam ceļā.

Bez kavēšanās visi cēlās kājas un devās no pils uz Lielo ieleju, un tur, melnu vilkābeļu un stāvu klinšu ierobežotajā miglainajā klajā, kur tālumā jau skanēja aszobainā suņa rejas, viņi pameta Finu vienu.

Palikt uz vietas vai bēgt projām Finam šķita vienlīd? ļauni; ja viņš bēgs atpakaļ, ienaidnieki viņu tik un tā nonāvēs, un, ja paliks uz vietas, viņu saplosīs suns. Bet, tā kā viņam likās labāk iet bojā no suņa zobiem nekā krist no lohlaniešu nodevīgās rokas, tad viņš palika stāvot, klausīdamies nezvēra kaucienos, kas skanēja aizvien tuvāk, un gatavojās sagaidīt nāvi, kā varonim klajas.

Pēkšņi viņš caur miglu ieraudzīja Pelēko suni tepat klat. Par spīti visam, ceļi Finam ļodzījās un viņš trīcēja aiz bailēm. Suns bija Brana lielumā, spalva uz muguras tam stāvēja, izslējusies kā pīķu asmeņi, mute bija vaļā, sarkanā mēle karajās starp divām rindām smailu ilkņu. Elpa, ko suns izgrūda pa nāsīm, apsvēla visu apkārtni trīs jūdžu atstatumā, un Fins juta savu ādu sačervelējamies baismīgajā svelmē.

Sai mirklī viņš atcerējās Brana zelta ķēdi savā kabatā, ko bija tur noglabājis pēc āksta padoma. Tā bija pēdējā cerība, viņš izvilka ķēdi un turēja sev priekša, svārstīdams to rokās. Piepeši, it kā atbrīvots no kādas burvestības, Pelēkais suns apstājās, pārtrauca kaukšanu un sāka luncināt asti. Tad viņš tuvojās Finam un nolaizīja viņu no galvas līdz kāju pēdām, kamēr sadziedēja ar mēli visas vātis, ko bija uzsvēlusi viņa dedzinošā elpa. Beidzot Fins aplika Brana ķēdi sunim ap kaklu un devās cauri ielejai ar padevīgo nezvēru blakus.

Ielejas lejgalā bija mājiņa, kurā dzīvoja kāda veca sieva ar savu vīru, un viņai gadījās stāvēt būdas durvis, kad Fins gāja garām ar Pelēko suni. Ieraudzījusi tādu dīvainu skatu, sieva iešāvās būdā, brēkdama un sizdama rokas.

— Kas noticis? Ko tu ieraudzīji? — prasīja viņas vīrs.

— Pats staltākais un cildenākais vīrs pasaulē nāk pa ieleju ar briesmīgo Pelēko suni pie zelta saites, — viņa teica.

— Ir tikai viens visā pasaulē, kas var kaut ko tamlīdzīgu izdarīt, — vecais vīrs atteica, — un tas ir Fins Makhumeils. Un saite, par ko tu runā, ir Brana zelta ķēde.

Tad viņš piecēlās un devās ārā, lai apsveiktu dižo Finu, kurš pastāstīja, kas noticis Lielajā ielejā. Laipnais laulātais pāris ielūdza viņu pie sevis, un vecais vīrs sacīja:

— Pelēkais suns tāpēc pazaudēja savu niknumu, ieraudzījis Brana zelta ķēdi, ka viņš ir Brana brālis un abi nākuši pasaulē vienā metienā. Un tāpat kā Brans sekos tev uzticīgi līdz sava mūža galam, tā arī šis Pelēkais suns atzīst tevi par savu saimnieku.

Fins brīnījās par šo laimes untumu, kas glābis viņa dzīvību, un cildināja veco vīru par viņa lielajām zināšanām. Vecais vīrs ar sievu savukārt priecājās par Fina ierašanos un lūdza viņu palikt šeit, cik ilgi viņam patiktu.

Finam dzīve mājiņā pie Lielās ielejas šķita visai jauka, un viņš ar prieku pieņēma veco ļaužu viesmīlību. Dzīvot te bija tik patīkami, ka gads un viena diena aizskrēja kā īss mirklis; gads un viena diena, kopš Fins bija pametis Faienu karadraudzi, dodamies uz Lohlanu.

Šī laika posma beigās vecā sieva stāvēja uz paugura pie mājas un ieraudzīja lejā uz krasta brīnumainu skatu. Viņa izbrīnā iepleta acis un aši ieskrēja mājiņā.

— Krastā sapulcējies neskaitāms pulks milzeņu karavīru, — viņa sauca. — Un to priekšgalā ir sarkanma-

tains virs, kura līdziniekam kaujā jāsniedzas augumā līdz zvaigznēm.

Izdzirdējis viņas vārdus, Fins priecīgs uzlēca kājās.

— Tie ir mani mīļotie biedri! — viņš sauca. — Un tas karavīrs, kuru tu aprakstīji, ir mans dēls Osgars. Man jāiet. viņus sagaidīt!

Un viņš taisnā ceļā devās uz piekrasti; un Pelēkais suns izskrēja no aizkrāsnes, lai viņu pavadītu. Kad Fai-enu karadraudze ieraudzīja Finu nākam pretī sveiku un veselu, viņiem izlauzās tik līksmi un skaļi saucieni, ka tie bija dzirdami visos četros Lohlanas stūros. Un, ja Fina un viņa biedru apsveicināšanās bija priecīga, tad ne mazāk priecīga tā bija Branam un viņa brālim Pelēkajam sunim.

— Mēs esam ieradušies ar iztrītiem zobeniem un uzvilktiem stopiem atriebt tavu nāvi, tēv, — Osgars sacīja. — Jo ir jau pagājis gads un viena diena, kopš tu pameti mūs, un mēs spriedām, ka tu droši vien esi nogalināts.

— Nē, mans dēls, es esmu dzivs, — atbildēja Fins.

— Taču tā nav lohlaniešu vaina, ka neesmu miris.

Un viņš izstāstīja savējiem par nodevīgo plānu, kāda bija izdomājis pret viņu Lohlanas karalis ar saviem piekritējiem.

Tad Fins un visa Faienu karadraudze izvilka zobenus un ielika bultas stopos, un nežēlīgi atriebās Lohlanas vīriem, tā ka piekraste kļuva sarkana no asinīm un baismīgās vaimanu skaņas pārskanēja bangu dārdus, tām sitoties pret krastu. Un, kad viss bija paveikts, viņi atgriezās mājās un svinēja lielus uzvaras svētkus.

Un kopš tās dienas Pelēkais suns pievienojās Fina medību suņiem.

DAIERMEDA NĀVE

Pienāca laiks, kad Finam radās vēlēšanās apņemt sievu, un, kaut gan bija daudz piemīlīgu sieviešu, kuras ar prieku būtu gājušas pie viņa, Fins nolēma, ka viņa izvēlētajai jābūt tikpat gudrai un atjautīgai, cik skaistai. Par mērauklu atjautībai un gudrībai Fins izdomāja sešus jautājumus, kurus cēla priekšā ikvienai sievietei, ko apmeklēja; viņš paziņoja, ka tā, kas atbildēs uz šiem jautājumiem, kļūs viņa sieva.

Ulinas grāfam bija meita, vārdā Greine, kuras skaistumu daudzināja visā apvidū, un tā bija tumšmate un daiļace Greine, kas atbildēja uz Fina sešiem jautājumiem, kad viņš apmeklēja Greines tēva namu.

— Kas skaitā pārspēj zāli? — Fins jautāja.

— Rasas lāses, — Greine atbildēja, — jo to ir neskaitāmi daudz uz katra zāles stiebriņa.

— Kas ir baltāks par sniegu? — Fins jautāja.

— Patiesība, — Greine atbildēja.

— Kas ir melnāks par kraukli? — viņš jautāja.

— Nāve, — viņa atbildēja.

— Kas ir sarkanāks par asinīm?

— Krietna vīra seja, kad svešinieki ienāk viņa mājā un viņam nav gaļas, ko celt priekšā.

— Kas ir asāks par zobenu?

— Ienaidnieka pārmetums.

— Un kas ir ašāks par vēju?

— Sievietes mīlestība, kad tā no viena vīrieša pievēršas otram, — Greine atbildēja, un katru atbildi viņa deva, ne mirkli nevilcinādamās.

Tad Fins satvēra viņas abas rokas.

— Patiešām, Greine, — viņš sacīja, — starp visām sievietēm tavs daiļums mirdz visspožāk un tavas atjautības ašums ir nepārspējams. Vai gribi būt mana sieva?

— Būt par Fina Makhumeila sievu ir vislielākais gods, kāds var man atgadīties, — viņa atbildēja.

Tad nu Ulinas grāfa namā lielajā zālē tika rīkotas lepnas kāzu godības, un visi deviņi tūkstoši varonīgo karavīru no Faienu karadraudzes ieradās, lai līksmotu sava dižā vadoņa kāzās. Jumta spāres drebēja no viņu smieklu dārdiem, un sienas līgojās, kad viņi reizē saskandināja dzeramos kausus, un mielošanās un līksmošana turpinājās septiņas dienas.

Sanākušo deviņi tūkstoši varoņu vidū bija arī Daier-meds, Fina māsasdēls, kurš pēc Fina un Osgara bija trešais izcilākais varonis Faienu vidū. Daier-meds ar saviem kastaņbrūnajiem matiem bija visskaistākais vīrietis viņu pulkā; augstu uz kreisā vaiga viņam bija mīlas plankumiņš — dzimum-zīmīte, ko viņš allaž aizsedza, jo tās burvība bija tik liela, ka ikviena sieviete, pametusi uz to acis, tūliņ iedegās mīlestībā pret Daiermedu. Kad dzīres bija sasniegušas kalngalus, Greines abi baltie medību suņi, kas gulēja pie viņas krēsla, zemē nomesta kaula dēļ saka plēsties, un Daiermeds tūdaļ piesteidzās izšķirt viņus. Un ar to sākās nelaime, kura viņam kopš tās dienas uzbruka. Jo, kad viņš nometās ceļos, lai izšķirtu suņus, apsegs nokrita no vaiga, Greine ieraudzīja dzimumzī-miti un tūdaļ iemīlējās Daiermedā.

— Fins ir gudrs un varens vadonis, — viņa domāja,

— un viņš man parādījis lielu godu, bet Daiermeds ir skaistāks par visiem, un viņa acīs ir jaunības spožums. Tas ir Daiermeds, ko es mīlu.

Un vēlāk, kad Fins bija apskurbis no vīna un pa pu sei iemidzis sēdeklī, noliecis galvu uz krūtīm, Greine pārliecās pāri galdam un stāstīja Daiermedam par savu mīlestību.

— Bēgsim abi projām! — viņa lūdza Daiermedu.

— Ņem mani sev līdz šonakt, un mēs aizbēgsim uz turieni, kur Fins nekad mūs neatradīs.

Greines lielais skaistums tikpat stipri valdzināja Daiermedu kā viņa mīlas plankumiņš sievietes, bet, lai gan Greines vārdi ārkārtīgi kārdināja jaunekli, viņš tomēr zvērēja, ka nekad nekrāps Finu un nelaupīs viņam līgavu.

— Vai tu gribi, lai mani piemeklē vislielākais negods, kāds vien jebkad piemeklējis Faienus? — viņš jautāja.

— Es atdodu tev savas dvēseles svētlaimi, lai tu nāc man līdz, — viņa atbildēja.

Kad viņa to sacīja, Daiermeds smagi nopūtās, jo tanīs senajās dienās bija noteikts tā: ja sieviete atdod vīrietim savas dvēseles svētlaimi, viņš ir spiests darīt visu, ko viņa liek. Joprojām meklēdams izeju, kā izvairīties no uzticības laušanas Finam, Daiermeds sacīja:

— O, Greine, smags ir tas slogs, ko tu man uzkrauj. Es aizvedīšu tevi no šejienes, ja tu man to pavēli, bet mūsu aiziešanai jānotiek šādi: es neņemšu tevi ne no mājas, ne ari ārpus mājas. Es neņemšu tevi ne sēdošu zirgā, ne arī nākošu kājām. Un, ja tu man neparādīsi, kā to var izdarīt, tad mēs neiesim projām nepavisam.

Un tad viņš piecēlās no galda un iegāja blakus namā.

No rīta Greine ieradās pie šā nama savu balto medību suņu pavadībā un sauca:

— Daiermed, nāc ārā! Jo nu tu redzēsi, kā esmu izpildījusi mūsu aiziešanas noteikumus.

Un Daiermeds iznācis redzēja, ka Greine patiešām izpildījusi visus noteikumus, jo nebija ne zirga mugura, ne kājām, bet jāja uz āža, un nebija ne namā, ne ārpus tā, bet atradās uz sliekšņa.

— Patiešām Fins ir labi zinājis, ka tu esi tiklab visatjautīgākā, kā arī skaistākā no visām sievietēm, — Daiermeds sacīja, — un nu ir laiks, ka dodamies projām. Es tikai baidos, ka vienalga, uz kurieni mēs bēgtu, tomēr nebūs tādas vietas, kur Fins mūs nevarētu atrast. Viņam tikai jāpieliek rādāmais pirksts pie gudrības zoba, un mūsu slēptuve kļūs viņam zināma. Fina dusmas būs briesmīgas, un viņš nemetīs mieru, kamēr viņa atriebība nenāks pār manu galvu.

Tad Greine nokāpa no āža, un abu balto medību suņu pavadībā bēgļi lielā steigā devās cauri visai zemei, un viņu kāju pēdas nezināja atpūtas, kamēr daudzi zaļi kalni un ielejas nešķīra viņus no Ulinas grāfa nama un viņi nebija nonākuši jaukajā Kintairas apvidū. Bet, lai cik ātri viņi bēga, vēl ātrāk Fins dzinās pakaļ, jo, atklājis, ka Daiermetls aizbēdzis ar viņa līgavu, viņš paspieda ar rādītāja pirkstu savu gudrības zobu un tūdaļ saņēma ziņu, ka abi bēgļi sasnieguši Kinteilas mežu. Tad Fins un visa Faienu karadraudze saposās un devās no Ulinas uz Kintairu, un viņu soļus vadīja Fina nešpetnais niknums.

— Es nekad nebūtu domājis, ka Daiermeds, kurš ieņēma galveno vietu manā sirdī, tā mani piekrāps, — Fins teica, un mezglainās dzīslas uz viņa kakla dusmās pietūka.

Beidzot viņi sasniedza augstu kalna virsotni, no kuras bija pārredzams viss lielais Kinteilas mežs. Fins paķēra savu medību ragu un skaļi pūta tanī, tā ka pūtiens izskanēja cauri visai zemei garumā un platumā.

Bet ikviens Faienu karavīrs bija zvērējis atbildēt uz Fina medību saucienu, un, kad Daiermeds dzirdēja raga skaņas, viņš zināja, ka tā aicinājumam jāpaklausa.

— Man nav vairs nekāda glābiņa, mīļotā, — viņš teica Greinei, — es esmu zvērējis atbildēt uz medību raga saucienu, un man jādodas pie Fina.

Un tad Greine, redzēdama, ka Daiermeds apņēmies iet, sacīja:

— Es iešu tev līdz, mīļotais. Un, ja Fina sirds glabā tev nāvi, tad tā glabā arī manu nāvi.

Tad viņi devās ceļā un sastapa Finu augstā kalna galā, kur viņš stāvēja kopā ar Osgaru un Oiskenu un galvenajiem sava pulka varoņiem, kamēr uzticamais Brans gulēja viņam blakus. Kad Fins ieraudzīja Daier-medu un Greini tuvojamies rokrokā, dusmas viņa sirdī mazliet atslāba.

— Daiermeds ir pārāk jauns, lai mirtu, — viņš do-maja, bet tad atmiņas par māsasdēla nodevību atgriezās ar pilnu spēku. — Viņam vajag mirt, — Fins nolēma, un, tā kā doma nonāvēt pašam Daiermedu ar savu zobenu viņu biedēja, tad viņš izgudroja citu plānu, kā īstenot savu atriebību.

Kinteilas mežā mājoja kāda veca sieva, Mala Lī jeb Sirmā Uzacs vārdā, kurai piederēja vesels ganāmpulks cūku, un tās sargāja indīgs mežakuilis. Daudzi varoņi bi ja devušies to nomedīt, bet neviens nebija atgriezies, tik negants bija kuiļa uzbrukums. Un tagad Finam ienāca prātā sūtīt Daiermedu nomedīt šo kuili; tā viņš iedzīs Daiermedu nāvē un apmierinās savas alkas pēc atriebības.

Viņš sveica Daiermedu un pateica tam, kas darāms, un Daiermeds, zinādams, ka iet drošā nāvē, teica ardievas Osgaram un Oiskenam, saviem brālēniem un jaunības draugiem; viņš svinīgi atvadījās no Fina un pašās beigas ardievojās no skaistās Greines. Tad viņš paķēra pīķi un devās lejup uz mežu, pazuzdams biezajā lapotnē.

Drīz vien tie, kas gaidīja kalna galotnē, saprata, ka Daiermeds sastapis savu medījumu, jo viņu ausis sasniedza tālīnās cīņas skaņas; viņi dzirdēja brakšķēšanu un kņadu krūmos un nezvēra negantā niknuma pilnos rēcienus. Tad pēkšņi iestājās klusums, un tad viņu ausis skaidri sadzirdēja cilvēka uzvaras saucienu. Daiermeds bija nogalinājis mežakuili.

Fins un viņa dēli taisnā ceļā metās biezoknī un atrada Daiermedu neskartu atpūšamies līdzās mežakui-lim, kurš gulēja beigts zemē, un tā melnās asinis plūda no simt mednieka pīķa durtām brūcēm.

— Ne par velti ļaudis tevi dēvē par Daiermedu Lietpratīgo vairogu, — Fins sacīja māsasdēlam, bet aiz šiem uzslavas vārdiem slēpās dziļas dusmas, ka nodoms nav izdevies.

Taču Fins zināja, ka kuiļa muguru sedz neskaitāmi indīgi sari un viens dūriens var nogalināt vīru, tāpēc viņš uzrunāja Daiermedu un teica:

— Izmērī savu guvumu, māsasdēl; noej tam visgarām un pasaki man, cik pēdu ir no snuķa līdz astei.

Daiermeds, neko ļaunu nenojauzdams, piecēlās un basām kājām izmērīja kuili, kā Fins bija licis, un, par laimi, neuzkāpa ne uz viena indīgā sara.

— Skaidras sešpadsmit pēdas, — viņš pabeidzis sauca.

— Pārmērī vēlreiz, vai neesi kļūdījies, — Fins pavēlēja, un Daiermeds atkal nosoļoja gar kuiļa plato muguru. Taču pusceļā viens no liktenīgajiem sariem iedūrās dzimumzīmē labās kājas papēdī, nāvīgā inde acumirklī ieplūda viņa asinīs, un viņš pakrita mirdams pie zemes.

Tad Finu satrieca nožēla, un viņš izsaucās:

— Daiermed, kas tevi var atkal darīt veselu?

Un Daiermeds vārgā balsī atbildēja:

— Malks ūdens no Fina delnas.

Fins tūliņ steidzās uz strautu, kas burbuļoja starp kokiem, un iesmēla ūdeni saujās. Bet, tā darot, viņam no jauna uzplūda lielās dusmas, kuras viņš bija izjutis, atklājot, ka Daiermeds aizbēdzis ar Greini, un viņš ļāva ūdenim iztecēt caur pirkstiem. Taču viņš atkal piesmēla sakļautās delnas pilnas līdz malām, bet, kamēr viņa sirdī senā mīlestība pret Daiermedu cīnījās ar nevaidamo niknumu par viņa nodevību, dārgais ūdens malks atkal iztecēja, un, kad viņš beidzot atgriezās pie māsasdēla, Daiermeds bija miris.

— Es esmu nonāvējis savas māsas vienīgo dēlu sievietes dēļ, kura mani vairs nemīl, — Fins gaudās.

— Viņš, kurš bija trešais pēc skaita no Faienu labākajiem varoņiem, ir kritis no manas rokas.

Tad Osgars un Oiskens, Gols Stiprais un Konans, medību suņu uzraugs, un visi, kas bija uzauguši un pavadījuši jaunību kopā ar Daiermedu, rūgti apraudāja viņu. Bet, kad Greine uzzināja, ka Daiermeds miris, viņas gars bija salauzts, un viņa arī nomira aiz sāpēm, ka pamesta viena.

Un pie Daihas ezera, līdzās pelēkajiem, rāmajiem ūdeņiem, Faieni apglabāja Daiermedu un Greini ar visu pienācīgo godu. Viņi ieguldīja abus Daiermeda garajā laivā un virsū uzlika viņa pīķi, viņa zobenu ar aso smaili, viņa slaveno vairogu un visu, kas viņam piederēja. Un pie Greines kājām viņi novietoja abus Greines baltos medību suņus, kuri arī bija nobeigušies aiz vientulības. Tad viņi uzbēra lielu kapa uzkalnu, lai atzīmētu viņu kapa vietu, un to vēl šodien dēvē par Daiermeda pieminekli.

PĒCVĀRDS

Aizverot Lielbritānijas salu tautu pasaku pēdējo lappusi, vērīgam lasītājam vēlreiz jāpārliecinās, cik pareiza ir doma par lolk-loras nesaraujamo saistību ar jebkuras tautas dzīvi un vēsturiskajiem likteņiem gadsimtu ritējumā.

Tautas mutvārdu daiļrade — dziesmas, pasakas, teikas, leģendas —, daudzu paaudžu veidota un saglabāta līdz mūsu dienām, savā īpatnējā vērojumā, caur tautai tuvu un saprotamu tēlu un sižetu prizmu atspoguļo pašas nozīmīgākās, svarīgākās domas un uzskatus, kas saistījuši un saviļņojuši attiecīgās zemes iedzīvotājus.

Lai kurā pasaules nostūrī būtu meklējama tautas pasakas dzimtene, pasaka vienmēr un visur bijusi aktīva cīnītāja par labo un skaisto, allaž bargi nosodījusi netaisnību, muļķību, ļaunumu. Taču katra tauta ar savām pasakām šīs tautas mutvārdu dzejas pa-matatziņas izteic saviem vārdiem, ar saviem specifiskiem tēliem un tēlošanas paņēmieniem, luk, kādēļ, liekas, nekad nezudīs interese par tuvu un tālu zemju, senu un jaunāku laiku tautu daiļradi.

Raugoties no Baltijas jūras krastiem, otrā Eiropas nostūrī, Atlantijas okeāna un Ziemeļjūras skarbo ūdeņu apskalotas, atrodas Lielbritānijas salas: Anglija, iri ja un daudzas cilas sīkākas salas un saliņas. Lielbritānijas salu tautu pasaku un teiku pasauli veido šejienes lautu vēsturisko likteņu atbalsis, seno cilšu ticējumu un vērojumu atspoguļojums, darba un ģimenes dzīves ieražu īpatnības, tuvākās un tālākās apkartnes dabas apstākļu uztvere, tautas talantu poētiskā gaume un stila īpatnības.

Vēstures ritējumā Lielbritānijas salas pārdzīvojušas ievērojamas izmaiņas, kurās atbalsojās gan visas Eiropas vēsturiskās un sociālās kustības, gan arī savi, salu zemei raksturīgi procesi.

Britu salu iedzīvotāju vēstures aizsākumi meklējami tālā senatnē, Eiropas mūsdienu civilizācijas rītausmā. Pirmās ziņas par Lielbritānijas salām atrodam seno grieķu un feniķiešu rakstu avotos. Senie autori min ķeltus, kas šo zemi saukuši par Albionu. Ķelti šeit ieceļojuši no kontinenta ap 8. gs. pirms mūsu ēras, un viena no viņu ciltīm — briti — vēlāk devuši nosaukumu tagadējai Anglijai.

Romas lielvalsts centieniem pakļaut sev visu līdz tam zināmo pasauli nav šķērslis ari Lamanša juras šaurums. Britu salās 54.—55. g. pirms mūsu ēras iebrūk Romas leģioni, un Jūlijs Cēzars savās «Piezīmēs par galliešu karu» ar cieņu atzīmē Britānijas ķeltu karot-prasmi un dzimtenes mīlestību. Asiņainas kaujas rit desmitiem gadu un ievada veselu posmu Britānijas vēsturē. Sākas gandrīz 400 gadu ilgā Romas impērijas kundzība, kas gan kaut cik ievērojamu ietekmi vietējo cilšu dzīvē un kultūrā nav atstājusi. Romieši apmetas savās nocietinātās nometnēs Anglijas vidienē, no kurām siro un laupa tuvākajā apkārtnē. Lielbritānijas rietumos un ziemeļos, kalnāju, mežu un purvu aizsegā, netraucēti turpināja attīstīties ķeltu valoda un kultūra. Apvienoti patriarhālās dzimtās, kuru atliekas šeit saglabājās līdz pat 18. gs., ķelti neatlaidīgā cīņā ar zemes dabu kopa savus kopienas laukus un ganāmpulkus.

5. gs. Romas impērija sabrūk. Jau gadsimta sākumā, 407. gadā, romiešu leģioni atstāj Britāniju, lai aizsargātu ļjomu no gotu vadoņa Alariha iebrucēju karapulkiem.

Seko seno ķeltu cīņa pret jauniem iebrucējiem. 5. un 6. gs. aizrit visai smagās, nežēlīgās kaujās ar anglosakšu ciltīm, kuras nāk no tagadējās Ziemeļvācijas un ar 7. gs. jau nostiprinās Lielbritānijas salu vidienē. Vel ilgi paliek neatkarīgas ķeltu ciltis Skotijā un Velsa. Divdesmit gadus 13. un 14. gs. mijā rit asiņainas kaujas, lai iekarotu Skotiju, taču bez panākumiem. Ap 12. gs. sākas mēģinājumi iespiesties Īrijā, bet tikai ar 16. gs. īstenībā notiek Īrijas iekļaušana Anglijas politiskajā un saimnieciskajā kopībā. Ievērojamas valodas, kultūras un saimnieciskās dzīves atšķirības dažādo Lielbritānijas salu rajonu starpa saglabājušās līdz pat mūsu dienam. Vēl šodien uzliesmo sarežģītu sociālu un politisku konfliktu liesmas starp Angliju un Īriju.

Anglosakšu ciltis atnes Britānijas salās feodālisma iedīgļus, feodālo attiecību veidošanas procesā iesaistās arī pakļautie ķelti. Sarežģītā un pretrunīgā attīstība norit sociālā diferenciācija, strauji aug brīvo kopienas locekļu slānis un to iekarošanas cīņās iegūtā bagatiba; daļa ķeltu cilšu piederīgo pārvēršas vergos un veido agrā feodālismā sabiedrības pretējo polu.

Seno likumu fragmenti liecina, ka šajā laikā izveidojušās četras galvenās ļaužu kategorijas: cilšu vadoņi — reizē karavīri un lieli zemes īpašnieki —, brīvie zemkopji, apspiesto ķeltu cilšu piederīgie bez zemes un, beidzot — nepārtrauktos karos un sirojumos sagūstītie vergi.

Sabiedriskās dzīves pamatšūna ir ciema kopiena, kuru pārvalda visu brīvo ļaužu kopsapulce. Vairākas ciema kopienas veido grāfisti, kuras savukārt pakāpeniski apvienojas karalistēs.

Politiskās apvienošanās procesu sekmē divi galvenie cēloņi: nepieciešamība apvienoties pret skandināvu sirotāju iebrukumiem un kristietisma izplatīšanās. Normāņu iebrukuma priekšvakarā Anglijas teritorijā jau izveidojušās septiņas karalistes.

1006. gada kaujā pie Heistingsas normāņu hercogs Vilhelms sakauj Eseksas karaļa vadīto anglosakšu karaspēku un pasludina sevi par Anglijas karali. Pēc normāņu varas nostiprināšanās (12. gs.) sakas jauns posms Lielbritānijas salu vēsturē un kultūras attistībā. Strauji veidojas feodālās attiecības, r.elieis bagāto vasaļu slānis nežēlīgi apspiež kādreiz brīvos zemes kopējus. Augstākie sabiedrības slāņi nicina tautas senos ticējumus un ieražas, iekarotāji atbalsta franču valodu un no Normandijas līdzatvesto kultūru. Tāpat pret tautas senajiem uzskatiem un to izpausmēm varoņdziesmās, leģendas un pasakās cīnās kristīgās ticības izplatītāji.

Sājos sarežģītajos apstākļos senie nostāsti, dziesmas, ticējumi, domājams, tautas masas iegūst sava veida ideoloģiskas cīņas ieroča funkcijas savas kultūras un tradīciju aizstāvēšanā pret svešzemnieku un kristietisma uzspiesto kultūru. Tautas plašos slāņos daudzus gadsimtus dzīvo un saglabājas mutvārdos vienīgā īstā tautas literatūra, cieņa pret pagātnes dzejas darbiem.

Senākie angļu agrīnās rakstītās literatūras pieminekļi netieši sniedz samērā daudz norādījumu par tautas dzejas nozīmi un augsto vērtējumu pagātnē. Vairākos no tiem tēloti tautas dziesminieki un seno ieražu zinātāji, skan skumjas par izpostīto zemi un aizmirstajām varoņdziesmām.

Laika ritējumā neizbēgamas ir šo abu kultūras slāņu savstarpējās ietekmes — ķeltu un anglosakšu mutvārdu dzeju bagātina kā skandināvu un normāņu, tā arī kristietisma tēli un idejas. Ievērojamākais angļu senas literatūras sacerējums — dziesma par Beo-vulfu — neapšaubāmi izaudzis no tautas eposa tēliem un sižetiem. Galvenais varonis te cīnās ar ļauno milzi un viņa māti — purvu un pazemes valdnieci; tajā pašā laikā cīņas mērķis ir atbrīvot no burvības lāsta dāņu ķēniņa galmu; poēmas sižetā ievīti arī bī-beles motīvi un tēli.

Lielbritānijas salās radušies un veidojušies folkloras motīvi turpmākajos gadsimtos bagātina viduslaiku bruņinieku poēziju visā Eiropā. Trlstana un Isoltas, karaļa Artūra Apaļā galda bruņinieku tēliem cilme meklējama ķeltu un anglosakšu teikās un leģendās.

Tautas nostāsti un pasakas glabājas tautas masu atmiņā līdz pat 19. gs. beigām, neapšaubāmi veidojoties un variējoties dzīves attīstības, dažādu literāru un reliģisku motīvu ietekmē.

19. gadsimts Eiropā raksturīgs ar plašu interesi par tautas pasaku. Jau 1812. gadā brāļi Grimmi publicē vācu pasaku izdevumu, 50,—60. gados nāk klajā A. Afanasjeva «Krievu tautas pasakas», bet tikai 1890. gadā iznāk Dž. Džekobsa «Angļu tautas pasakas» divos sējumos.

Straujāk nekā citās zemēs Anglijā kapitālisma attīstības gaitā izzudis patriarhalās zemniecības slānis — galvenais tautas daiļrades glabātājs. Kaut saglabāti senie sižeti un tēli, pasaku un leģendu mākslinieciskajā veidojumā lielu ietekmi jau atstājuši jaunāku laiku uzskati. Anglija iesaistījusies pasaules politiskās un saimnieciskās dzīves straujajā ritmā, tās tautas daiļradē daudz tuva un kopīga ar citu centrālās Eiropas tautu folkloru.

Angļu tautas pasaku, tādu, kāda tā nonākusi līdz mūsu dienām, vispirms raksturo tās sižetu un tēlu internacionālais raksturs. Te atrodam daudz visām tautām, to vidū arī latviešiem, labi pazīstamos motīvus par bārenīti un mātes meitu («Divas princeses»), par garo pupu («Džeks un garā pupa»), par sūtni no debesīm («Džeks Henafords»), par ķēniņa meitām, kas dažādi raksturo savu miles-tību uz tēvu («Meldrenīca»), Trūcīgi zemnieki vai amatnieki («Pauni-nieks Džons»), kas cenšas uzlabot dzivi, ir galvenie angļu pasaku varoņtēli. Daudzi visām lautām pazīstami sižeti ļoti bagāti lokalizēti; minētas konkrētas darbības vietas, personu vārdi, uzvārdi, visām pasakām spilgti izteikta tendence reālistiska tēlojuma virzienā. Tās rezultātā pasaka ļoti tuvojas tautas nostāsta formai, tai raksturīgs īpatnēji angliski atturīgs, kaut arī reizēm visai dzēlīgs humors.

Reizē ar šāda veida pasakām, kurās vērojams jaunāku laiku teicēju dzīves skatījums, daudzās angļu pasakās samanāmas arī tālas pagātnes atbalsis. Zemnieka dēls Džeks caur dzīvi iet ne tikai ar saprātu un atjautu bruņots, reizēm tam jāizmanto arī dažādi burvju priekšmeti sadursmēs ar milžiem un cilvēkēdājiem.

Beidzot, daļā angļu pasaku varam saskatīt arī satura un formas radniecību ar senajiem bruņinieku stāstiem un balādēm, dažādas viduslaiku dzīves un darba detaļas.

Pavisam citā, ļoti savdabīgā pasaku pasaulē nokļūstam, ielūkojoties pārējo Lielbritānijas salu tautu daiļradē. Seno ķeltu cilšu pēcteči Skotijā, Īrija un Velsā ievērojami bagātina Eiropas tautu folkloras tematiku ar savu pasaku, teiku un nostāstu īpatnējiem tēliem un sižetiem, kuriem paralēles vērojamas vēl vienīgi Skandināvijas tautu daiļradē.

Nav viegli saskatīt katras šīs tautas īpatnējo, nacionāli specifisko, jo vairums pasaku varoņtēlu kopīgi gan Iru, gan velsiešu un skotu vēstītājā folklorā. Seno ķeltu cilšu mitoloģija un tradīcijas, ilgus gadsimtus garā, no ārpasaules noslēgtā kultūras dzīve devusi bagātu augsni līdzīgu tēlu un motīvu cilmei. Laikā, kad Anglijas vidienē strauji un nesaudzīgi ielaužas feodālisma un vēlāk kapitālisma attiecības, iznīcinot zemnieku sētas tradicionālos pamatus, Lielbritānijas ziemeļu un rietumu rajonos dzīves ritējums vēl joprojām turpina plūst seno ieražu un uzskatu noteiktajā gultnē. Rakstītā literatūra veidojas un atlīstās angļu valodā, kamēr pasakas un teikas turpina pilnskanīgu dzīvi, attiecīgā rajona dialektā stāstot par pagātnes varoņiem, pirmskristietisma reliģiskajiem uzskatiem, senajiem priekšstatiem par dabu un cilvēku attiecībām. Vēl 1891. gadā Fr. Engelss raksta: «Pavadot dažas dienas Īrijā, man atkal skaidri uzausa apziņa, cik dziļi vēl turienes lauku iedzīvotāji dzīvo dzimts laikmeta priekšstatos.» [22]

Pasaku un leģendu stāstījumos bieži sastopamies ar druīdiem — senajiem dzimts iekārtas tautas tiesisko un reliģisko zināšanu glabātājiem; minēti ari senie tautas varoņdziesmu un teiku zinātāji — bardi. Līdz ar dzimts iekārtu aizgājuši pagātnē druīdi un bardi, taču viņu tradīcijas dzīvo vēl šodien. Īrijā līdz pat pēdējam laikam labākie tautas teicēji inēdz sapulcēties vienkopus un pārspriest savu repertuāru. Tikai kopigi akceptētas izmaiņas seno stāstījumu tekstos atļauts izplatīt tālāk. Skotijā, savukārt, druīdi ieguvuši pat pusmi-toloģisku būtņu raksturojumu un sastopami pasaku tēlu vidū («Ail-pas karaļa bērni»).

Folkloras lielā nozīme tautas nacionālajā un sociālajā cīņā, tautas mīlestība un cieņa pret savām pasakām un to glabātājiem nodrošinājusi Iru, skotu un velsiešu folklorā tik ilgu mūžu seniem sižetiem un motīviem.

Reti kada tauta var lepoties ar tādu tautas varoņstāstu bagātību kā ķeltu pēcteči Lielbritānijas nomaļu rajonos. Te atrodamas teikas par dieviem un varoņiem, leģendāriem notikumiem tautas dzīvē, par ievērojamiem karagājieniem un iekarojumiem. Paralēli tām dzīvojušas un tāpat rūpīgi atmiņā saglabātas īpatnējas brīnumu pasakas, fantastikas pārbagātas teikas, kurās apdzīvots katrs ievērojamāks purvs, meža stūris vai kalnu grēda.

Pēc analoģijas ar saturā līdzīgajām islandiešu un citu Skandināvijas lautu sāgām arī īru tautas teikas («scela» — nostāsts) bieži nepareizi dēvētas par sāgām. Tiesa, tāpat kā skotu un velsiešu folklorā, arī īru teikas mēdz grupēties lielākos un mazākos ciklos, taču parasti tas bijušas izstāstāmas vienā ziemas vakara. Līdz mūsu dienām nonākušās pasakas bieži nav saglabājušas visus senā stāstījuma elementus, taču sižeta pamats, varoņu raksturojums visur paliek tradicionālais. Visbiežāk galvenais varonis ir zemnieks, bet sastopam arī ar visām bruņnieciskajām iezīmēm raksturotus karaļus un cilšu vadoņus.

Lielbritānijas nomaļu tautu pasaku un teiku pasaule izaugusi no dzimtā novada dabas vispārinātiem vērojumiem. Mežonīgajos kalnos dzimuši varena spēka pārpilnie milži, kas sevišķi raksturīgi īru pasakām. Ja latviešu pasaku milzis visbiežāk ir gan augumā un spēkā liels, bet pamu|ķigs ganuzēna vai trešā tēva dēla pretinieks, tad īru pasakās milži dzivo un darbojas līdzīgi cilvēkiem, ir savas zemes kalnu, purvu un silu varenības un plašuma cienīgi pārstāvji. «Nokmenijas teika» stāsta par šādiem stipriniekiem, kuru gailas un darbu bieži vien nosaka gluži cilvēciskas tieksmes un kaislības. Velsiešiem raksturīgs afanks — milzīgs briesmonis, kas mīt ezerā un ar kuru samērā viegli tiek gala atjautīgie ļaudis («Vērši un afanks»).

Bagāti apdzīvoti ir Lielbritānijas ezeri un jūras. Velsieši stāsla par ezeru jaunavu («Līgava no Linivanvahas»); skolu pasakā zemnieks apprec par roni pārvērstu jūras valdnieka meitu; īru pasakās darbojas ūdensvīrs, kas dzelmē glabā cilvēku dvēseles, bet reizē mīl iebaudīt ari kādu lāsi stiprāka dzēriena («Dvēseles krātiņos») u. tml.

Līdz pat mūsu dienām īru, skotu un velsiešu tautās dzīvo ticība dažādiem gariem. īpatnējais savijums ar kristīgās baznīcas māņticības motīviem pasakās un teikās liecina, ka kristietisma elementi tikai nedaudz papildinājuši un izmainījuši seno cilšu kuplo, saturā un formās ļoti bagāto pagānisko dievu un dievību sislēmu. Katrs dzimtā novada stūrītis kalpo par mājvietu visdažādākajām elfām, rūķiem, gariņiem. Vairumam ir sava specifiska darbības vieta un uzdevumi. Ir gari, kas savā brīnumzemē aizvilina daiļas meitenes; citu parādīšanās vēsta par nāves tuvošanos. Vieni parādās cilvēkiem dažādu dzīvnieku veidā, citu galvenā pazīme ir sarkana cepurīte vai pastāvīgi kūpoša pīpīle. Atrodams pat gars, kura galvenā nodarbība ir zābaku šūšana, pie tam tikai vienai kājai. Kalnu alās vai vecās pilsdrupās mīt paks, kas ļaudīm parādās kazas vai ēzeļa izskatā. To parasti sastop vientuļi ceļinieki ziemas vakaros, apstākļos, kad ļoti vajadzīgs paka gudrais padoms vai palīdzība.

Ja Lielbritānijas tautu pasaku milzis — savas zemes dabas skarbuma un varenības simbols — dzīvo it kā savu noslēgtu dzīvi, tad dažādās elfas un paki pavada cilvēku gandrīz katrā solī. Pat ģermāņu tautu pasaku rūķi labprātāk mīt pazemē un izvairās cilvēku sabiedrības, kamēr iru, skotu un velsiešu pasaku gariņi parasti ir cilvēkam labvēlīgi un ar savu klātbūtni ienes dzīvību plašajos Lielbritānijas salu mežos un tīreļos. Teikas un nostāsti par to darbiem un ari nedarbiem garajos ziemas vakaros labi palīdzēja aizgainīt vientulības un pamestības sajūtu zemnieku sētās.

īpatnas atbalsis Lielbritānijas salu pasakas atstājusi šejienes tautu vēsture. Skotj teicēji ar lepnumu stāsta par seno klanu vadoņu varoņdarbiem un dēkām krusta karos («Enguss Makdonalds»), par klanu tradīciju lielo spēku («Danvegenas burvju karogs»). Kā liecina velsiešu pasaka «Svētais Kadogs un karalis Arturs», pat valdnieka karapulki nevar mēroties ar tautas tradīciju burvju spēku.

No cieņas pret pagātnes notikumiem izaug domas par dzimtā novada nākotni, tautas brīvības nosargāšanu, kas ieaužas gan skotu pasakā par elfu dāvāto zaļo karogu, kas palīdz nestundā, gan velsiešu leģendā par Artura atdusas vietu. Ari teiku un pasaku grupēšanās ciklos ap vienu galveno varoni, liekas, lielā mērā izskaidrojama ar centieniem izveidot episka rakstura varoņtēlu — visas tautas interešu aizstāvi.

Līdz pat mūsu dienām Īrijas, Skotijas un Velsas ciematos gaidīti viesi ir apkārtceļojošie teicēji — tautas pasaku un gudrības glabātāji. Reizē ar fantastikas pārbagātajiem stāstījumiem tie cenšas saglabāt arī seno bardu tradicionālo stilu uri stāstīšanas manieri. Parasti katrā pasakā un leģendā precīzi nosaukta darbības vieta un galvenās personas. Neieti teicējs cenšas stāstījumā ar kādu vārdu atgādināt par sevi vai arī nosaukt cilvēku, no kura šo stāstījumu dzirdējis. Pasakas bagātas trāpīgiem tautas izteicieniem un paša teicēja raksturojumiem un vērtējumiem, komiskām un humoristiskām piebildēm. Tā senie sižeti un tēli, fantastiskā milžu un gariņu pasaule savijas ar reālās dzīves vērojumiem un uzskatiem un ļauj pasakas klausītājam ar neatslābstošu interesi sekot pasakas varoņu gaitām.

Ar krājumu «Lielbritānijas salu tautu pasakas un teikas» aiī latviešu lasītājam dota iespēja ielūkoties Lielbritānijas salu tautu daiļradē, to pasaku un teiku pasaulē.

O. Ambainis

SATURS

Ievadam 5

ANGĻU PASAKAS

Meldrenīca 13

Džeks Henafords 17

Trīs galvas avotā 19

Zivs un gredzens 23

Kankarīte 27

Naskā Mollija 30

Pauninieks Džons 34

Binori 39

Džeks Milžu uzvarētājs 42

Džeks un garā pupa 51

Ne šis, ne tas, it nekas 57

Divas princeses 62

IRU PASAKAS UN TEIKAS

Baltā forele 75

Nokgraftonas teika 78

Olu čaulu brūvējums 83

Džemijs Frīls un jaunā lēdija 85

Dūdinieks un paks 92

Dvēseles krātiņos 96

Nomas diena 109

Milža kāpnes 111

Nokmenijas teika 117

Slāsts par Konu Edu vai par Erna ezera zella

āboliem 130

Kungs un kalps 141

VELSIEŠU PASAKAS UN TEIKAS

Gvarvins-a-Trots 151

Līgava no Linivanvahas 155

Vērši un afanks 159

Svētais Kadogs un karalis Arturs 162

Zēns, kurš atgriezās no Elfu zemos 165

Artura atdusas vieta '68

Mārča ausis

Bērns gados '75

Keduladers un viņa kazas 181

Pvila un Rīanonas kāzas 183

Priderija piedzimšana 191

Leu un Blodida '96

Kā Tristans ieguva Isoltu 209

Britanijas trīs mocības 211

SKOTU PASAKAS UN TEIKAS

Roņu Makkodrums 221

Tomass Rimētājs 226

Keilas dūdinieks 234

Lods, fermera dēls 238

Zilā cepure 245

Tams Lins • 249

Enguss Makdonalds 252

Danvegenas burvju karogs 260

Aiipas karaļa bērni 266

Faienu leģendas ievads 272

Fina ceļojums uz Lohlanu » . 274

Daiermeda nāve . ' 279

Pēcvārds 285

VELSIEŠU PASAKAS UN TEIKAS

НАРОДНЫЕ СКАЗКИ И ПРЕДАНИЯ НАРОДОВ ОСТРОВОВ ВЕЛИКОБРИТАНИИ

Составитель и переводчик Анна Бауга Издательство «Зннатне»

На латышском языке

LIELBRITĀNIJAS SALU TAUTU PASAKAS UN TEIKAS

Redaktore A. Feldhūne. Māksi, redaktors G. Ķrutojs. Telm. redaktore E. Poča. Korektore L. Brahmarie-Nodota salikšanai 1971. g. 30. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 10. augusta. Tipogr. papīrs Nr. 2. formāts 84X108'/s2. 9.38 fiz. iespiedi.; 15.76 uzsk. iespiedi.; 14,15 izdevu. I. Metiens 70 000 eks. Maksā 97 kap. Izdevniecība «Zinātne» Rīgā. Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 316.

Kr 1

1

A. Jl. M o p t o ii. Or M3.iopn iio S.iHOTa. M. I970.

2

Karalis Arturs — teiksmains britu valdnieks, sakšu uzvarētājs, dzīvojis ap 5. gs. Viņu sargā burvis Merlins. Karalis Arturs iekaro Īriju, cīnās pret Romu, pēc tautas ticējumiem, nav miris, bet atrodas elfu zemē un atgriezīsies, lai nestu tautai jaunu slavu un varenību. Plaša ķeltu teiku cikla galvenais varonis. Dibinājis bruņinieku ordeni, sākumā tanī bija 12 bruņinieki, kas apspriedēs sēdējuši pie apa|a galda; no tā cēlies nosaukums «Apaļā galda bruņinieki». Vēlāk ordenī uzņēmuši arī citus, kas izcēlušies ar varonību un likumību.

3

Lusmore — the loxglove (Digitalis purpurea) — uzpirksteņa.

4

Atdzejojusi V. Belševica.

5

Atdzejojusi V. Belševica.

6

Stiprs modālus.

7

Dziesma par laimigu vīru.

8

Fins — īru, velsiešu un skotu teiku leģendārs varonis.

9

Vispār pieņemts apzīmējums padebesim, kas kā slapja laika vēstnesis apklāj kalna galotni.

10

Ķeltu paganu priesteri, izslavēti ar savām burvestībām.

11

Personāži kādā pasakā par trīnīšiem — tīrīgu, rātnu un paklau sīgu bērnu paraugs.

12

Senās britu leģendās elfas ir dzīvības pirmsākums un visas dzīvās radības mātes.

13

Lleu — skaists, LIaw — roka, Gylles — veikls.

14

Teiksmu un pasaku teicēji, arī dziedātāji viduslaikos.

15

Atdzejojusi V. Belševica.

16

Ceļojoši tautas dziesminieki viduslaiku Anglijā un Francijā.

17

Atdzejojusi V. Belševica.

18

Izrunā Kair Lvid.

19

Kilts — skolu kalniešu apģērba gabals — rūtoti svārciņi, kas sniedzas no jostas vietas līdz ceļgaliem.

20

Ričards I, Anglijas karalis, ar iesauku Lauvassirds (1157.—1199.), sāka kopā ar Francijas karali Filipu II trešo krusta karu — tā tolaik dēvēja Rietumeiropas feodālu ar reliģiskiem lozungiem maskētos laupīšanas karus —, lai pakļautu Tuvo Austrumu ekonomiski attīstītās zemes.

21

Saracēņi — sens arābu apzīmējums; krusta karu laikā tā dēvēja visus islama resp. Muhameda ticības piekritējus.

22

Fr. Engelss. Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās. Rigā, 1946., 120. lpp.

Content

Bauga Anna Lielbritānijas salu tautu pasakas un teikas

IEVADAM

ANGĻU PASAKAS

DŽEKS HENAFORDS

TRĪS GALVAS AVOTĀ

ZIVS UN GREDZENS

KANKARĪTE

NASKA MOLLIJA

PAUNINIEKS DŽONS

BINORI

DŽEKS MILŽU UZVARĒTĀJS

DŽEKS UN GARA PUPA

NE ŠIS NE TAS, IT NEKAS

DIVAS PRINCESES

ĪRU PASAKAS UN TEIKAS

BALTĀ FORELE

NOKGRAFTONAS TEIKA

OLU ČAULU BRŪVĒJUMS

DŽEMIJS FRlLS UN JAUNĀ LĒDIJA

DVĒSELES KRĀTIŅOS

NOMAS DIENA

MILŽA KĀPNES

NOKMENIJAS TEIKA

STĀSTS PAR KONU EDU VAI PAR ERNA EZERA ZELTA ĀBOLIEM

KUNGS UN KALPS

VELSIEŠU PASAKAS UN TEIKAS

GVARVINS-A-TROTS

LĪGAVA NO LINIVANVAHAS

VĒRŠI UN AFANKS

SVĒTAIS KADOGS UN KARALIS ARTURS

ZĒNS, KURŠ ATGRIEZĀS NO ELFU ZEMES

ARTURA ATDUSAS VIETA

MĀRČA ausis

BĒRNS GADOS

KEDULADERS UN VIŅA KAZAS

|PVILA UN RĪANONAS KAZAS

PRIDERIJA PIEDZIMŠANA

LEU UN BLODIDA

KĀ TRISTANS IEGUVA ISOLTU

BRITĀNIJAS TRĪS MOCĪBAS

SKOTU PASAKAS UN TEIKAS

ROŅU MAKKODRUMS

TOMASS RĪMĒTĀJS

KEILAS DŪDINIEKS

LODS, FERMERA DĒLS

ZILĀ CEPURE

TAMS LINS

ENGUSS MAKDONALDS

DANVEGENAS BURVJU KAROGS

AILPAS KARAĻA BERNI

FAIENU LEĢENDAS IEVADS

FINA CEĻOJUMS UZ LOHLANU

DAIERMEDA NĀVE

PĒCVĀRDS

SATURS

1