Rodmane J.

Madagaskaras pasakas

Madagaskaras pasakas

.

MADAGASKARA, MALGASī UN VIŅU PASAKAS

Ši sala, zināt, Ir pati Jaukākā un pati lielākā pasaulē.

Marko Polo

Madagaskarai par savu nosaukumu jāpateicas pārpratumam. 13. gs. lielais ceļotājs Marko Polo nosauca to par Magadokšu — tāpat, kā saucās Āfrikas austrumu piekraste, kuras tuvumā tā atrodas. Bet, tā kā salas iedzīvotāji teicās esam madegasi (malagasi jeb malgaši), vārds Izrādījās piemērots un saglabājās.

Šī sala, lai gan nebūt ne, kā domāja Marko Polo, pati lielākā pasaulē, aizņem 590 000 km2 lielu teritoriju; lielākas par to ir tikai Grenlande, Jaungvineja un Borneo. Jautājums par Madagaskaras izcelsmi vēl līdz šim nav skaidrs un izraisa daudzas diskusijas. Apmēram pirms 60 gadiem vācu meteorologs Vegeners izvirzīja «kontinentu dreifa» teoriju. Pamanījis, ka krastu kontūras divām pasaules dalām, kas atrodas viena otrai pretī, proti, Āfrikai un Dienvidamerikai, sakrīt, viņš izvirzīja hipotēzi, ka Vecā un Jaunā Pasaule agrāk nebija atdalītas. No otras puses, daudzi ģeologi domā, ka dienvidu puslodē kādreiz bijis grandiozs kontinents Gondvāna, kas aptvēris Āfriku, Madagaskaru, Austrāliju, Indostānu un Brazīliju. Atsevišķām sauszemes daļām nevienmērīgi iegrimstot ūdenī, šis milzīgais kontinents pamazām sairis. Vienā no etapiem no Gondvānas atdalījusies Indomadagaskaras dala, kas nosaukta Lemurijas (lemuru dzimtene) vārdā, bet pēc tam nodalījusies Āfrika ltdz ar vēl agrāk atšķēlušos Madagaskaru, ko tagad no sauszemes rietumos atdala Mozambikas jūras šaurums, bet dienvidos — Indijas okeāns.

Salas straujā, līdz šim daudzējādā ziņā pilnīgi nenoskaidrotā ģeoloģiskā vēsture atspoguļojas tās izskatā. Ceļotājā, kas nonācis Madagaskarā pirmoreiz, izbrīnu izraisa itin viss: gan ģeogrāfiskā ainava, gan augu, gan dzīvnieku valsts.

Salas centrā, aizņemot vairāk nekā pusi tās teritorijas, paceļas Augstais plato. Tā ir plakankalne, lai gan to var nosaukt visādi citādi, tikai ne par plakanu. Akmeņaini pauguri, dīvaini izrobotas klintis, dziļas aizas, kuru dibenā vijas upes, milzīgi vientuļi akmeņi, izdzisuši vulkāni ar krāteriem, kas pilni ar ūdeni, kurā mudž krokodili, — tas ir skats, kas izraisa iztēlē sākotnējā baosa ainas; vienīgi šur tur majestātisko un bargo ainavu maigāku padara rīsu plantāciju zaļie plankumi un sarkanā māla būdas. Madagaskarā vispār sarkanā krāsa ir dominējošā. Vairāk nekā 50% no salas teritorijas aizņem sarkandzeltenās laterītaugsnes, kas zemkopībai nav īsti noderīgas. Līdzenumos sarkano zemi klāj trūda slānis, bet pakalnos lietus straumes augsnes virsējo kārtu noskalo, atsedzot sarkanās klintis. Ne velti franču ģeogrāfs Gotjē Madagaskaru pēc formas, krāsas un auglības jokojot salīdzinājis ar ķieģeli. Austrumos Augstais plato jūras pusē izbeidzas divu stāvu, vairāk simt metru augstu pakāpienu veidā. No augšas plūstošās upes brāzmaini •traucas uz jūru, veidojot daudz krāču un ūdenskritumu. Augstā plato kraujas klāj biezs tropu mežs, kurā bagātīgi aug sandalkoki, ebenkoki, sarkankoki un citu vērtigu sugu koki.

Lejpus mēžu zonai stiepjas savuka — krūmāji, kas stājušies nesaudzīgi iznīcinātā meža vietā. Okeāna tuvumā plešas šaurs, paugurains līdzenums, kas piekrastē ir stipri purvains. Rietumos piekrastes joslu klāj kāpas, tās pāriet smilšainos tuksnešos, kas lietus sezonā pārplūst. Tuvāk centrālajai plakankalnei tuksnesi nomaina stepe, kuras vienmuļību retumis pārtrauc baobabi un tamarindi.

Lielākā daļa Madagaskaras atrodas tropu joslā. Austrumu piekrastes līdzenumos ir daudz nokrišņu un cauru gadu valda mokošs, mitrs karstums. Turpretī rietumos mitruma trūkst. Centrālajā plakankalnē klimats ir mērens un mēdz būt pat nelielas salnas.

Madagaskaras augu valsts ir apbrīnojami bagāta un savdabīga. Salā ir apmēram 7000 augu sugu (Padomju Savienībā — t. i., apmēram 40 reižu lielākā platībā, — 17 000), turklāt 95% no tām ir endēmiskas (t. i., vietējas) formas. To augu vidū, kas sastopami tikai Madagaskarā, interesantākās ir kaučukliānas, dažas orhidejas un, protams, vēdeklim līdzīgā ravenālpalma. Lūk, kā šo koku apraksta poļu ceļotājs Fidlers: «Slaida stumbra virsotnē aug vairāk metru garas lapas, taču nevis ui visām pusēm kā parasti palmu lapas, bet gan milzīga vēdekļa veidā, turklāt līdzīgi riteņa spieķiem veidojot lēzenu pusloku… Daba radījusi zaļu, monumentālu vēdekli, kuru redzot cilvēks pārsteigts sastingst, neticēdams savām acīm.» [1] eiropieši ravenālu nosaukuši par «ceļinieka koku», jo pie palmas lapu pamatnes allaž uzkrājas ūdens, ar ko var veldzēt slāpes. Tiesa, ravenālpalma aug tādās vietās, kas parasti jau lr bagātas ar ūdeni, tā ka šis nosaukums ir diezgan nosacīts. It kā apstiprinot hipotēzi, ka pastāvējusi Gondvāna, Madagaskarā aug kazuarīna — augsts koks ar lokaniem zaļiem zariem, bez lapām, kurš ārpus Madagaskaras sastopams vēl tikai Austrālijā, un Indijas ceriņi, kas, izņemot Madagaskaru un Indiju, aug Malajā; sausuma apvidu augu valsts ir visai līdzīga Āfrikas augu valstij.

Pavisam neparasta ir salas fauna. Atšķirībā no augu valsts tā samērā nabadzīga ar sugām. Madagaskarā nemaz nav tādu dzīvnieku, kas ir tās tuvākās kaimiņienes Āfrikas neatņemama sastāvdaļa, kā, piemēram, lauvu, leopardu, hiēnu, zebru, antilopu, ziloņu, degunradžu, indīgo čūsku. Pēc zinātnieku domām, šo dzīvnieku trūkums Madagaskarā izskaidrojams ar to, ka Madagaskara atdalījusies no kontinenta tai laikā, kad daudzas no mūsdienās sastopamajām zīdītāju sugām vēl neeksistēja. Acīmredzot tāpēc salā nemaz nav pērtiķu, bot pārpilnībā sastopami to zemāk organizētie radinieki — lemuri. Lielākā daļa lemuru sugu ir endēmiskas. Endēmiski ir ari hameleoni un daudzi spilgti neparastu krāsu putni. Salā mīt zaļi baloži, melni papagaiļi, vārnas ar baltu kaklu un zilas dzeguzes.

Salas pamatiedzīvotāji ir malgaši (pēc 1960. g. datiem, to skaits sasniedz 5 183 000). Sīs tautas izcelsme nav precīzi noskaidrota. Nav atklātas nekādas pēdas, kas liecinātu, ka malgaši dzīvojuši aizvēsturiskos laikos. Malgašu mutvārdu teikas neiesniedzas tālāk par 16. gs., nedaudzie arābu un eiropiešu rakstītie pieminekļi attiecināmi tikai uz atsevišķām piekrastē dzīvojošām tautībām. Daži zinātnieki uzskata, ka Madagaskaras apdzīvošana sākusies caur Mozambikas šaurumu; laikā no 10.—6. gs. p. m. ē. līdz m. ē. 1.—10. gs. Madagaskarā ienākuši indonēziešu pārceļotāji, kas izspieda vietējos iedzīvotājus, vēlāk tiem pievienojās arābi, bantu ciltis no Āfrikas austrumu piekrastes un eiropieši. Daļa zinātnieku pieņem, ka pirmie Madagaskaras iedzīvotāji bijuši malajiešu pārceļotāji. Malgašu sakari ar Dienvidaustrumāzijas tautām nav apstrīdami. Pats pārliecinošākais šo sakaru pierādījums ir malgašu valoda, kas pēc savas gramatiskās uzbūves un vārdu sastāva pieder pie malajiešu valodām. Tomēr kategoriski apgalvot, ka Madagaskaras iedzīvotāji pēc izcelsmes ir malajieši, nevar, jo dažādajās etniskajās grupās, kas apdzīvo Madagaskaru, pārstāvēts gan mongoloīdais, gan negroldais antropoloģiskais tips. Tā, piemēram, 90% merinas tautības piederīgo, kas apdzīvo salas centrālo daļu, pieder pie mongoloīdā tipa, bet lielākā daļa sakalavu, kas dzīvo rietumu piekrastē, — pie negroīdā tipa, taču ka pirmējie, tā arī pēdējie runā vienu un to pašu valodu un ir viena un tā pati tauta.

Pirmās malgašu valstis radās acīmredzot 14, gs.; lielākā no tām bija sakalavu valsts salas rietumu da|ā. Apmēram kopš 16. gs. vidus galveno nozīmi iegūst Imerinas valsts. Imerinas karaļi pirmie mēģināja izveidot Madagaskarā vienotu feodāla tipa valsti. 18. gs. beigās Andrianampuinimerinas valdīšanas laikā (1794.—1010.) šie mēģinājumi vainagojās ar panākumiem; ap šo laiku visas Madagaskaras zemes bija apvienotas karaļa varā un vienīgi šur tur piekrastē saglabājās ģints-cilšu attiecību paliekas.

Tomēr malgašu karalistes pastāvēšana jau pašā sākumā izrādījās apdraudēta, jo 18. gs. vidū Madagaskaru sāka iekarot eiropieši; pēc ilgas un asiņainas cīņas iekarošana 1895.—1896. g. beidzās vispirms ar Francijas protektorātu, vēlāk ar koloniālo kundzību. Tikai 1960. g., kad tika nodibināta Malagasiešu Republika, Madagaskara beidzot ieguva politisko brīvību un neatkarību.

Sajā grāmatā sakopoti malgašu mutvārdu daiļrades paraugi. To oriģinalitāte, savdabīgums un krāsainība liecina, ka Madagaskara pelnīti tiek daudzināta par brīnumainu un noslēpumainu salu ne tikai dabas untumu un neatrisinātu vēstures mīklu dēļ vien.

Krājumā sakopotas 76 pasakas. Saskaņā ar vispārpieņemto klasifikāciju, pasakas kārtotas, vairākās grupās. Krājumu ievada mīti un leģendas, tiem seko dzīvnieku pasakas, tad brīnumpasakas un, beidzot, sadzīves pasakas (noveles tipa). Sāds dalījums ir visai nosacīts un ne vienmēr ir ērts, jo malgašu pasakās žanri nav izteikti sevišķi skaidri. Un tomēr, ta kā šī sistēma ievērojamā mērā atvieglina pasaku pētīšanu un ieviesusies visas pasaules folkloristu darbā, tā saglabāta arī šeit, lai gan ar zināmām atkāpēm.

Tā, pirmajā daļā, kurā sakopoti mīti un leģendas, ievietoti daži folkloras vācēju pieraksti, kas parāda malgašu ticējumus, bet nav vēstītāji sacerējumi («Punduris kalanuro», «Kinuli», «Ci-aumbi-aumbi»); daži etioloģiskie (izskaidrojošie) mīti, kas pēc rakstura tuvi dzīvnieku pasakām («Kankafutra», «Vinci un kankafutra», «Takatra un vurundulu», «Pērļuvista un gailis», «Perļuvista un mājas vīsta», «Vista un papango», «Vista un žurka», «Cilvēks un ods»), ievietoti otrajā daļā. Sīs atkāpes^ kā arī citi ne visai skaidri gadījumi, speciāli minēti komentāros.

Malgašu folklorā mītu un leģendu nav daudz. Daži pētnieki uzskata, ka šī parādība netieši saistīta ar Madagaskarā izplatīto senču kultu — savdabīgu reliģiju, kuras pamatā dieviem pielīdzinātu ciltstēvu godSšana. Senču kults vēsturiski saistīts ar patriarhālo ģints iekārtu, kas ilgu laiku valdīja Madagaskarā.' Tomēr jāatzītnē, ka, apliecinot vēsturisko kopību, par kuru minēts iepriekš, senču kults plaši izplatīts arī Madagaskarai kaimiņos esošajā Āfrikā un tālajā Indonēzijā, bet, starp citu, šo zemju folklora tieši ir bagāta mītiem un leģendām.

Dzīvnieku pasakas daudzi folkloristi uzskata par vissenākajām. Tā kā šajās pasakās bieži figurē dzīvnieki, turklāt tādi, kas pazīstami tikai Madagaskarā (skat., piemēram, pasakas par fosu un takatru), jautājums par to lielākās daļas izcelsmi neizraisa šaubas. Un tomēr par dažām pasakām droši var teikt, ka tās ir Lafontēna fabulu pārstrādājums (skat., piemēram, pasaku «Par vardēm, kas gribēja dabūt valdnieku»). Ne velti pazīstamais malgašu pasaku vācējs Renels sava krājuma ievadā sarūgtināts norāda, ka piecpadsmit gadu ilgajā franču kundzības laikā (viņa grāmata iznāca 1910. g.) malgašu folklora bija pakļauta spēcīgākām ietekmēm nekā visos iepriekšējos gadsimtos.

Daži pētnieki uzskata, ka pasakas par dzīvniekiem ir visšaurākā malgašu pasaku grupa (šo uzskatu aizstāv, piemēram, populārā malgašu pasaku krājuma sastādītājs Ferāns). Konstatēt, vai tas ir tā, pagaidām nav iespējams. Pats fakts, ka šo pasaku ir mazāk nekā pārējo, vēl ne par ko neliecina, jo daudzas no tām saistītas ar vietējo lādi (tabu), un malgaši, dabiski, tās nestāsta tik labprāt kā pārējās.

Pēc sava rakstura malgašu dzīvnieku pasakas ir tuvas sadzīves pasakām. Ja aizmirstu, ka dzīvnieku izskatā darbojas cilvēki, nekādu brinurrielementu tanīs vairs nepaliktu. Šajās pasakās reti sastopamas pamācības, tanīs nav nekādu alegoriju pazīmju, tām trūkst aforistiskuma. Tieši tāpēc tās ir sadzīves pasakas un nevis fabulas.

Visbiežāk tanīs darbojas dzīvnieki, ar kuriem malgaši tiekas ik dienas: mežacūkas, mežakaķi, eži, hameleoni un tādi Madagaskarā bieži sastopami putni kā vurundreu, takatra, pērļuvista, papango. Par zivīm pasaku samērā maz, iespējams, tāpēc, ka zvejniecībai malgašu saimnieciskajā dzīvē nav nozīmīgas vietas. Madagaskaras upēs zivju praktiski nav, jūras zvejniecība attīstīta vienīgi salas dienvidrietumu piekrastē, Tulearas ostas rajonā. Salas iekšējos rajonos zivis zvejo tikai pārplūdušos rīsa laukos.

Daudzām dzīvnieku pasakām ir izskaidrojošs raksturs. Tanīs stāstīts par dažādu dzīvnieku īpašībām (skat., piemēram, «Govs un mežacūka», «Putnu valdnieks», «Kankafutra», «Vista un žurka»), par viņu ārējām īpatnībām (skat. «Racibiluka un Raciririatra»), par meža un mājas dzīvnieku izcelsmi (skpt. «Pērļuvista un gailis», «Pērļuvista un mājas vista»). Dažās pasakās tiek paskaidrots, kālab dzīvnieki ir cits ar citu ienaidā (skat. «Meža suns un meža kaķis», «Kāpēc čūskas ēd vardes», «Vinci un kankafutra»). Ar īpašu prieku malgaši stāsta par mazo un vājo dzīvnieku uzvaru pār lielajiem un spēcīgajiem (skat. «Krokodils un ezis», «Mežacūka un hameleons», «Tuhubevava, Ambacibedrangi un mazie vili»).

Interesanti, ka pat šinī visvienkāršākajā un nemākslotajā pasaku grupā skaidri izpaužas raksturīga malgašu folkloras īpatnība, kas saistīta ar tās neparasto vēsturisko likteni, — un proti, dziļi oriģinālu lokālu pasaku motīvu (skat., piemēram, pasakas «Zebu vērsis un krokodils», «Fosa un bruņurupucis», «Lielais zutis un mazais zutēns») savienojums, no vienas puses, ar eiropiešu (skat. komentārus pasakām «Meža vērsis», «Govs un mežacūka») un, no otras puses, ar afrikāņu un indonēziešu motīviem (skat. komentārus pasakām «Mežacūka un hameleons», «Vista un žurka»).

Interesantāko malgašu pasaku grupu veido brīnumpasakas. Atšķirībā no dzīvnieku pasakām tās kompozicionāli parasti ir visai sarežģītas, tanīs bieži saplūst vairāki savstarpēji savijusies temati un darbojas vairāki varoņi. Viena no to izteiksmīgākajām īpatnībām ir spilgtā, dīvaini sarežģītā fantastika. Kādi brīnumi tikai tur nenotiek! Varoņa sieva nokrīt no debesīm zieda izskatā; govs ar mēli norauj no meitenes sejas ādu un miesu, bet pēc tam atkal pārvērš viņu par skaistuli; mirušie, kas divus gadus nogulējuši zemē, sarunājas ar vergu, kas atsūtīts pie tiem; vīrietis pārvēršas par čūsku ar septiņām galvām; vārīts putns joprojām turpina dziedāt viņu apēduša cilvēka vēderā; sievietes asaras pārvēršas par bangojošu straumi, vērša āda — par govi, no kuras iekšām iznāk vīrietis un sieviete… Stāstītāju fantāzija patiesi ir neizsmeļama. Turklāt visneiespējamākie atgadījumi notiek tik dabiski (gribas pat teikt — ikdienišķi), ka pēc kontrasta likuma šķiet vēl neticamāki. Šo iespaidu pastiprina tas, ka brīnumainais notikums bieži vien nepavisam neietekmē sižeta attīstību, un pēc tam, kad tas ir noticis, turpina darboties novārtā atstātie sadzīves motīvi (skat., piemēram, «Faralahi, bagatais mantinieks», «Vērša āda, no kuras radās vesela govs», «Divi brāļi Andriambahuakas»), Visdīvainākie varoņi — Rabibibe pasakā «Rabibibe un Kifundri», Bibiulu pasakā «Bibiulu, milzīgais nezvērs, un viltīgie zēni», cilvēka galva pasakā «Rataulanduhamivulana», bezragu govs tāda paša nosaukuma pasakā — uzvedas kā parasti cilvēki, izraisot sajūtu par visas šīs fantastiskās pasaules neaptveramo dīvainību. Turklāt malgaši no sirds tic šajām brīnumainajām parādībām, uztver tās kā pilnīgi reālus notikumus. Tieši tālab viņu pasakās par brīnumiem vienmēr stāstīts it kā garāmejot, kā par kaut ko pašu par sevi saprotamu, un fantastisku būtņu uzvedība neatšķiras no cilvēku uzvedības. Tāda «prozaiska» attieksme pret brīnumaino kā pret ikdienišķās dzīves elementu raksturīga pasaku daiļrades agrīnajai stadijai, par kuras paraugu var noderēt malgašu folklora.

Iemīļota malgašu brīnumpasaku tēma ir cīņa ar nezvēriem. Šī tēma plaši sastopama visas pasaules folklorā. Neskaitāmas dažādu tautu pasakas stāsta par varoņa sadursmi ar briesmīgiem nezvēriem, kas apveltīti ar pārdabisku spēku. Dažkārt tie ir pūķi vai daudzgalvainas čūskas, citreiz milži cilvēkēdāji, vēl citreiz — vienkārši fantastiskas būtnes, kam nav noteikta ārējā veidola. Malgašu pasakās parasti izmantots pēdējais variants. Bibiulu, Rabibibe, Icihitanancu un nezvērs pasakā «Večiņa un nešpetnais nezvērs» — tie ir puszvēri, puscilvēki, kuru ārējais izskats netiek konkretizēts. Sāda veida pasakas ir neparasti populāras. Eiropā, piemēram, kā norāda amerikāņu folklorists Tompsons, pazīstami apmēram no0 šī tipa pasakas klasiskā parauga, proti, pasakas «Pfiķa nogalinātājs», varianti. Tomēr malgašu pasakām par briesmoņiem ir tik spilgtas specifiskas»īpatnības, ka par šīm pasakām var runāt kā par pilnīgi savdabīgiem sacerējumiem.

Vispirms, atšķirībā no Eiropas un Āzijas pasakām malgašu pasakām trūkst jebkādu heroikas elementu. Ne pasakā par Icihitanancu, ne pasakā par Bibiulu, ne pasakā par Rabibibi un Kifundri, kas ievietotas mūsu krājumā, neviens nepaveic drosmīgus varoņdarbus. 5o pasaku varoņi gūst uzvaru savas veiklības un atjautības dēļ, bet neviens no viņiem neizaicina briesmoņus uz aktīvu cīņu, nestājas ar tiem divcīņā. Pēc sava rakstura malgašu folklora, tāpat kā tauta, kas to radījusi, vispār nav kareivīga. Malgašu pasakās bieži vien tiek slavināta viltība (piemēram, pasakā «Bibiulu, milzīgais nezvērs, un viltīgie zēni», «Rabibibe un Kifundri jeb Lielais zvērs un mazais puisēns», «Izilakuluna, kuram puse ķermeņa bija no koka», «Mežacūka un hameleons», «Tuhubevava, Ambacibedrangi un mazie vili»), turpretī loti reti — drosme un bezbailība.

Otrkārt, malgašu pasakās par nezvēriem trūkst folklorā plaši izplatītā motīva par precībām ar karaļmeitu, lai gan tas parasti ir šāda veida pasaku neatņemama sastāvdaļa. Iespējams, ka tas saistīts ar Madagaskarā valdošo poligāmiju, ar savdabīgajām paražām, kas neaizliedz meitenēm pirmslaulību sakarus ar vīrieti. Katrā ziņā mīlestības un romantisma motīvi vispār malgašu folklorai nav raksturīgi un pasakās par cīņu ar nezvēriem to nav.

Dabiski, ka šīs īpatnības ievērojamā mērā noteikušas varoņu — uzvarētāju raksturu. Atšķirībā no eiropiešu pasakām, kurās uzvarētājs parasti ir nabadzīgs un drosmīgs jauneklis, malgašu folklorā tie ir vai nti bērni (skat. pasakas «Bibiulu, milzīgais nezvērs, un viltīgie zēni», «Rabibibe un Kifundri jeb Lielais zvērs un mazais puisēns», «Izilakuluna, kuram puse ķermeņa bija no koka», «Večiņa un nešpetnais nezvērs»), vai vecs vecis («Icihitanancu jeb Zēns, kas pārvērtās par nezvēru, un ar līmi noziestā māla lelle»), tas ir, tie, kas jau pēc savas būtības ir izslēgti no mīlestības pārdzīvojumu loka un var cīnīties pret spēku tikai ar viltību un izmanību.

Liela pasaku grupa šai krājumā saistīta ar brīnumainu pārvērtību, piemēram, pasakas «Bezragu govs», «Andriamaruzua, cilvēks, kas gribēja pazudināt savu svaini, bet pazudināja pats sevi», «Andamuhami». «Razuanurumanga un Teluvuhaluguzi», «Andriambahuaķa Ravuhimena un burvju graudi» u. c. Brīnumainas pārvērtības malgašu pasakās sastopamas ļoti bieži. Daļā pasaku tām ir galvenā nozīme (piemēram, pasakā «Andamuhami»), citās — pakārtota (kā pasakā «Razatuvu un Ranunera»). Diemžēl pagaidām nav ziņu, vai šis motīvs Madagaskarā sastopams biežāk vai retāk nekā Eiropā, Āzijā vai kontinentālajā Āfrikā. Bet jau tagad pilnīgi skaidrs, ka malgašu pasakās tam ir citāda jēga Eiropiešu folklorā brīnumainās pārvērtības parasti saistītas ar tēmu par labā un ļaunā cīņu, tēlaini pasvītrojot labā spēku un ļaunā vājumu. Kad varenais burvis pārvērš jaunavas gulbjos, bet daiļo princi pretīgā nezvērā, uzticības, mīlestības un drosmes uzvara, sagraujot baismīgo burvību, dabiski, kļūst sevišķi spilgta un nozīmīga. Malgašu pasakās hameleons (pasakā «Andamuhami») un zutis (pasakā «Razuanurumanga un Teluvuhaluguzi») pārvēršas cilvēkos bez jebkādas labu vai ļaunu burvju palīdzības, bet Razuandranurnanga kļūst par putnu tikai tāpēc, ka sāncense to nogāzusi zemē un sadūrusi viņas ķermenī spalvas. Malgašu folklorā vēl nepastāv noteiktas robežas, kas atdala cilvēka pasauli no dzīvnieku pasaules; viss dzīvais zemes virsū tiek uztverts kā viena vesela vienība. Tāpēc acīmredzot šāda veida metamorfozas šķiet pilnigi dabiski dzīves notikumi, kuriem laupīts ārkārtējuma oreols.

Nedaudz šī krājuma brīnumpasaku nosacīti varētu nosaukt par didaktiskām. So pasaku atšķirīgās iezīmes ir tanīs ievītie sakāmvārdi un beigu aforismi, kas izsaka galveno domu, kuras dēļ pasaka tiek stāstīta. «Rafaranumbi», «Trīs astaini brāļi», «Ifaramalemi un Ikutubekibu», «Divi brāļi un Zanahari», «Večiņa un nešpetnais nezvērs», «Razatuvu un Ranunera» — lūk, pasakas, kurās kā īpatnējā dārgumu šķirstiņā malgašu tauta glabā sev dārgas patiesības, senu paražu un tabu izskaidrojumu. Sevišķi interesantas šīs pasakas būs pētniekiem, tāpēc ka tās pieejamākā formā nekā citas atsedz to cilvēku raksturu, kas tās radījuši.

Jau Ferāns, viens no pirmajiem Madagaskaras folkloras vācējiem, pievērsa uzmanību malgašu fatālismam; viņi ticēja, ka ikviena liktenis jau iepriekš ir nolemts un nav pārvarams. Pasaka «Rafaranumbi», kas stāsta par to, kā nabaga meitene kļuva par bagāta andriambahuakas vienīgo sievu, liekas esam izvērsta šīs izplatītās pārliecības ilustrācija; arī bagātnieks var kļūt nelaimīgs un nabags, bet nabags var pēkšņi tapt bagāts un laimīgs — viss ir atkarīgs no likteņa!

Cita raksturīga malgašu īpatnība, kas labi saskatāma šajās pasakās, ir zināms primitīvs demokrātisms. Andriambahuakas dodas uz lauku kopā ar saviem strādniekiem un nevilcinoties ņem sev par sievām nabadzīgas meitenes. Kārtu ziņā jauktu laulību izcelsmes interesants izskaidrojums rodams pasakā «Trīs astaini brā|i».

Ļoti savdabīga ir malgašu attieksme pret nabadzību. Neraugoties uz līdzcietību, kas, atbilstoši pasaules folkloras tradīcijām, pavada vajātos un nabagos malgašu pasaku varoņus, nabadzība pati par sevi malgašos neizraisa ne lidzcietību, ne žēluma jūtas. Nabadzības baidās, no tās vairās kā no slimības, pat vairāk — par nabadzību draud sods, kā tas notiek pasakā «Divi brālī un Zanahari». Un otrādi: ja nabagam izdodas k|ūt bagātam, viņš tūdaļ gūst cieņu un mīlestību; par to ne bez rūgtas ironijas stāstīts pasakā «Ifaramalemi un Ikutubekibu». Interesanta ir pasaka «Večiņa un nešpetnais nezvērs». Pēc daudziem negaidītiem darbības pavērsieniem tā beidzas ar finālu, kas paskaidro, kālab malgaši baidās lauzt doto vārdu.

Šos piemērus varētu vēl turpināt, bet, tā kā nekāds pārstāstījums nevar aizstāt iepazīšanos ar oriģinālu, būs labāk, ja raidīsim lasītāju pie pašām pasakām.

Brinumpasaku īpašu grupu veido pasakas «Rataulanduhamivulana», «Ramanungavatu», «Izilakuluna, kuram puse ķermeņa bija no koka», «Septiņi brāļi, kas uzdomāja precēt Ramituviamandrenini» un «Besurungula». Šo pasaku galvenais varonis ir jaunākais dēls jeb, kā viņu Madagaskarā sauc, Faralahi. Liktenis viņam nodarījis pāri (Rataulanduhamivulana ir kroplis, viņam nav ķernļieņa), gados vecāku cilvēku piemānīts un vajāts (Izilakulunu tēvs izdzen no mājas), viņš sacensībā ar brāļiem allaž paliek uzvarētājs un godam veic visus pārbaudījumus, ko liktenis viņam sūtījis. Malgašu pasakās Faralahi vienmēr ir pats veiklākais, atjautīgākais un drosmīgākais no brāļiem. Bet tā vēl ir par maz. Viņš vienmēr ir arī pats gudrākais, labākais un taisnīgākais. Faralahi tiek galā ar visiem šķēršļiem, tāpēc ka ievēro senču likumus un izdabā gariem (skat. pasaku «Besurungula»). Faralahi izdodas tas, kas neizdodas citiem, tāpēc ka viņš nedara pāri dzīvniekiem (skat. pasaku «Septiņi brāļi, kas uzdomāja precēt Ramituviamandrenini»), — vārdu sakot, viņš ir visu to īpašību iemiesojums, kuras malgaši jo sevišķi ciena. Tādēļ malgašu pasakās Faralahi ir tas, kuram visvairāk jūt līdz tauta, kuru tā mīl visvairāk, par kura uzvaru priecājas visvairāk. Madagaskarā Faralahi ir iemīļots tautas varonis.

Simpātijas pret jaunāko vispār ir viena no tradicionālākajām un bieži sastopamajām humānisma izpausmes formām pasaules tautu pasaku daiļradē. Piemēram, malajiešu-indonēziešu folklorai ari raksturīga jaunākā dēla idealizācija, Āfrikā šie paši motīvi sastopami zulusu un Senegalas nēģeru pasakas; daudz pasaku par jaunāko dēlu (meitu) pazīstamas Eiropā (pasakai par Pelnrušķīti ir apmēram 500 variantu!). Bet jaunākā dēla pastāvīga augsta idealizācija, kas nemainīgi atkārtojas no pasakas pasakā, vispirms ir malgašu folkloras atšķirīga iezīme un saistīta ar dažām specifiskām Madagaskaras attīstības īpatnībām.

Tagad jau var uzskatīt par pierādītu, ka dažādu zemju folklorā izplatītā jaunākā dēla idealizācija radusies tautās ar klasisku patriarhātu ģints iekārtas attīstības augstākajā pakāpē, kad princips, pēc kura priekšroka dodama vecākajam dēlam, radīja priekšnoteikumus jaunākā dēla atstāšanai pabērna lomā, dabiski, izraisot līdzjūtību pret viņa likstām.

Madagaskara ir klasiska attīstīta patriarhāta zeme. Šeit ilgāk nekā citur saglabājās lielās patriarhālās dzimtas formas un tās sairšanas process bija lēnāks. Acīmredzot tieši tāpēc motīvi, kas saistīti ar brāļu nevienlīdzību, ar jaunākā dēla tiesību ierobežošanu par labu vecākajiem, ieņēma šeit savu īpašu vietu un ieguva spilgtāko izpausmi tautas daiļradē. Un, lai arī jaunākā dēla idealizācija apstiprina malgašu kultūras kopību ar pasaules kultūru, pasakas par Faralahi vēlreiz ļauj pārliecināties par malgašu folkloras dziļo oriģinalitāti un savdabību; malgašu folklorā šī idealizācija kļuvusi par pasaku estētikas normu un likumu.

Krājuma pēdējā daļā ievietotas tā saucamās sadzīves jeb novelistiskās pasakas. Tie ir nelieli stāstiņi, kuros brīnumaino elementu vai nu pavisam trūkst, vai arī tiem ir tikai otrās pakāpes nozīme. Šajās pasakās bieži izmantoti tie paši motīvi, kas brīnumpasakās, — sievu sacensiba («Par vīru, kuram bija trīs sievas»), bagātība un nabadzība («Zagļi»), bet šeit darbība notiek parastos, labi pazīstamos apstākļos. Dažām no šīm pasakam ir didaktisks raksturs: kādā pasakā stāstītājs grib iebiedēt neuzticīgus vīrus un sievas («Jafulavitra, kura dēļ tika pārkāpta laulāto draugu uzticība»), citā — nokaunināt pļāpīgas sievas («Vīrs, kas gribēja pārbaudīt sievu»).

Turpretī dažām pasakām pavisam trūkst didaktikas, un tās stāstītas, lai uzjautrinātu ar asprātīgu joku vai mīklu, kas liktu palauzīt galvu. Malgaši labprāt mīl parunāt un pastrīdēties un paši mēdz pasmieties par šo savu īpašību (skat. pasaku «Risa lauks»). Viņu folklorā ir daudz pasaku, kuru pamatā alegorijas, vārdu spēle (skat. «Rafuciarifanahi un Randrianarizena», «Zalahifina un Zavavifina», «Andriamihanini trīs sievas», «Vecais vīrs un septiņi dēli»). Viņiem tāpat kā visiem citiem cilvēkiem nav nekas pretī pasmieties par kroplību, un viņi ar labpatiku stāsta anekdotes par klibiem, akliem un kurliem (skat. pasaku «Trīs kurlie»), Un, protams, viņi no sirds uzjautrinās, stāstot par dieva datiem cilvēciņiem, par to, kā izjokots bagātnieks, kā likuši skopulim izkratīt maku, iestāstījuši nebijušas lietas lētticīgajam utt., utt. Šāda veida joku stāstiņi ir pietiekami universāli un, neskatoties uz savu nepretenciozitāti, ļoti iemīļoti un izplatīti visā pasaulē. Madagaskarā tie apvienoti īpašā ciklā ar diviem pastāvīgiem varoņiem-šķelmjiem Kutufeci un Mahaku. Stāstus par viņu piedzīvojumiem pazīst visā salā un ar patiku klausās atkal un atkal, papildinot tos ar jaunām detaļām, pārveidojot vecās epizodes un iespraužot jaunas.

Lai arī mīti, dzīvnieku, brīnumu un sadzīves pasakas ir visai daudzveidīgas (gan pēc satura, gan žanra), tām visām ir dažas kopīgas izklāsta īpatnības, kas veido malgašu folkloras atšķirīgās stilistiskās iezīmes. Pie tām vispirms pieder savdabīgais ievadījums un nobeigums. Vairums malgašu pasaku, sākas ar vārdiem: «Stāsta, ka…» Tāds ievadījums, aizstājot eiropiešu folklorā tradicionālo atsaukšanos uz senseniem laikiem un tāltālām zemēm, rada iespaidu, ka stāstītājs paziņos kaut ko ticamu, un malgašiem, kam pasakas šķiet patiesi notikumi, tas ir ļoti svarīgi. Jau Ferāns norādījis, ka Madagaskarā plaši izplatīta ticība pasaku personāžu reālajai eksistencei un daudzi sakās redzējuši tos paši savām acīm. Ļoti bieži malgašu pasakas sākas (vai beidzas, vai arī sākas un beidzas) ar humoristiskām piebildēm, kam nav tieša sakara ar saturu (skat. «Zatuvu, kas nebija Zartabari radīts», «Icihitanancu jeb Zēns, kas pārvērtās par nezvēru, un ar līmi noziestā māla lelle», «Ramanungavatu», «Besurungula» u. c.). Ar šiem ievadījuma vai nobeiguma vārdiem stāstītājs allaž cenšas pasvītrot savu neieinteresētību paša stāstītajā, aizbildinoties ar to, ka pasaku nav vis izdomājis viņš, bet gan veci cilvēki. Šīs jautrās piebildes, tāpat kā īsais «stāsta», no vienas puses, padara pasaku nozīmīgāku (Madagaskarā nav lielākas autoritātes par senču autoritāti), bet, no otras puses, — nodrošina stāstītāju pret pārmetumiem un nopēlumiem, ja pasaka nepatiks.

Malgašu pasakās bieži vien ne tikai ievadījuma un nobeiguma vārdi nav saistīti ar pamatsižetu, bet arī pats saturs izklāstīts nekonsekventi, ar robiem vēstījumā un negaidītām pārejām no vienas tēmas uz citu (skat., piemēram, pasakas «Divi brāļi Andriambahuakas», «Vērša āda, no kuras radās vesela govs» u. c.). Brīvā kompozīcija tiek pasvītrota ar to, ka prozaisko izklāstu bieži nomaina ritmiska proza un dziedāšana («Rafara, Ūdeņu jaunava», «Bezragu govs», «Ramanungavatu» u. c.), piešķirot pasakām īpašu emocionalitāti, izteiksmību un poētiskumu.

Malgašiem raksturīgā tēlainā pasaules uztvere izpaudusies vēl vienā viņu pasaku īpatnībā — daudzajās parunās un sakāmvārdos. Daļā paSāto' tie bagātīgi izkaisīti tekstā (skat., piemēram, pasaku «Razatuvu un Ranunera»), citās — nobeidz stāstījumu («Septiņi brāļi, kas uzdomāja precēt Ramituviamandrenini»), vēl citās veido satura pamatu («Vecais vīrs un septiņi dēli»), un tikai nedaudzās pasakās to trūkst pavisam. Lielais skaits tekstā ievīto teicienu, kas glabā gadsimtiem krāto tautas

gudrību, padara malgašu pasakas sevišķi interesantas gan plašam lasītāju lokam, gan speciālistiem.

Sī krājuma pamatā likti franču pieraksti, ko paveikuši pazīstamie malgašu folkloras vācēji Ferāns, Renels un Lonšāna (skat. literatūras sarakstā I nodalījuma Nr. 4, Nr. 5 un Nr. 6). Pasakām pievienotie ko mentāri sniedz ziņas, kuras palīdz gūt pilnīgāku priekšstatu par malgašu folkloru. Sastādot komentārus, vairākos gadījumos tikuši izmantoti franču folklorista Pola Delarī materiāli (skat. literatūras sarakstā II nodalījuma Nr. 7), kas ikreiz attiecīgi atzīmēts. Tekstā sastopamie malgašu vārdi skaidroti speciālā vārdnīcā. Grāmatas beigās sniegts literatūras saraksts, kurā uzskaitīti izdotie malgašu pasaku krājumi un komentāros minētie darbi.

J. Rodmane

MĪTI UN LEĢENDAS

.

IBUTITI JEB KURS IR PATS STIPRĀKAIS

Kad būsiet dzirdējuši stāstu par Ibutiti, pastāstiet to citiem.

Veci jaudis stāsta tā, jā, lūk, tā viņi stāsta.

Ibutiti aizgāja un uzrāpās kokā. Uzpūta vējš un izrāva koku no zemes. Ibutiti nokrita un salauza kāju.

Viņš nobrīnījās:

—    Ta^u stipru koku! Tas salauza Ibutiti kāju!

Bet koks atbildēja:

—           Vai tad es esmu stiprs? Ja es tāds būtu, vējš mani vis nebūtu izrāvis no zemes.

Ibutiti sacīja:

—           Tavu stipru vēju! Tas izrāva no zemes koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

Bet vējš sāka kliegt:

— Ne jau es esmu stiprs, bet kalns, tas dod man spēku.

—           Nu tad kalns ir stiprs, — prātoja Ibutiti. — Tas deva spēku vējam, vējš izrāva no zemes koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

Taču kalns vairījās:

—           Edrei! Es nepavisam neesmu stiprs. Ja es būtu stiprs, žurka nebūtu izgrauzusi manī alu.

—           Tad jau žurka ir tā stiprā, — sacīja Ibutiti. — 2urka izgrauza kalnā alu, kalns deva spēku vējam, vējš izrāva no zemes koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

—           Es nepavisam neesmu stipra, — iebilda žurka. — Ja žurkas būtu bijušas stipras, vai tad kaķi tās saplosītu?

—           Tātad kaķi ir stipri, — Ibutiti prātoja. — Kaķi saplosa žurkas, žurkas izgrauž kalnu, kalns dod spēku vējam, vējš izrauj no zemes koku, bet koks salauza Ibutiti kāju! ~

—           Nē, es vis neesmu stiprs, — teica kaķis. — Ja es būtu stiprs, virve mani nenoturētu.

—    Are, kas ir stiprs — virve! — Ibutiti iesaucās.

—    Virve notur kaķi, kaķis saplosa žurkas, žurkas izgrauž kalnu, kalns dod spēku vējam, vējš izrauj no zemes koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

—    Kas to teica, ka es esmu stipra? — virve jautāja.

—   Ja es būtu stipra, vai tad nazis mani pārgrieztu?

—            Iznāk, ka nazis ir tas stiprais, — Ibutiti teica, — jo nazis pārgriež virvi, virve notur kaķi, kaķis saplosa žurkas, žurkas izgrauza kalnu, kalns deva spēku vējam, vējš izrava no zemes koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

_— Nē, es neesmu stiprs, — nazis ierunājās. — Ja es butu stiprs, tad es vis nebītos uguns.

—           U§uns — re, kas ir stipra, — Ibutiti sacīja. — Uguns pievārē nazi, nazis pārgriež virvi, virve notur kaķi, kaķis saplosa žurkas, žurkas sagrauž kalnu, kalns dod spēku vējam, vējš izrauj no zemes koku, bet koks salauza Ibutiti kaju.

—           Nē! — sacīja uguns. — Ja es būtu stipra, ūdens mani nevarētu apdzēst.

—    Nu tad jau ūdens ir stiprs. — Ibutiti runāja.

—   Ūdens apdzēš uguni, uguns pievārē nazi, nazis pārgriež virvi, virve notur kaķi, kaķis saplosa žurkas, žurkas izgrauž kalnu, kalns palīdz vējam, vējš gāž koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

—           Nē, es neesmu stiprs, — ierunājās ūdens. — Pirogas taču peld man pa virsu.

—           Tātad pirogas ir stipras, — Ibutiti turpināja. — Pirogas peld pa ūdeni, ūdens apdzēš uguni, uguns pievārē nazi, nazis pārgriež virvi, virve notur kaķi, kaķis saplosa žurkas, žurkas izgrauž kalnu, kalns palīdz vējam, vējš gāž koku, bet koks salauza Ibutiti kāju!

—     Nevis es esmu stipra, bet akmens, — piroga iebilda.

—    Ja es būtu stipra, vai tad akmens spētu izsist man sanos caurumu?

—           Tad laikam akmens ir stiprs, — teica Ibutiti. — Akmens izsit pirogai sānos caurumu, piroga peld pa ūdeni, ūdens apdzēš uguni, uguns pievārē nazi, nazis pārgriež virvi, virve notur kaķi, kaķis saplosa žurkas, žurkas izgrauž kalnu, kalns palīdz vējam, vējš gāž koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

—           Nē, — akmens iebilda, — stiprs ir kāds cits. Ja jau es būtu stiprs, vai tad cilvēki spētu mani saskaldīt?

—    Nu tad cilvēki ir stipri, jā gan, — Ibutiti noteica.

—     Cilvēki saskalda akmeni, akmens izsit pirogai sānos caurumu, piroga peld pa ūdeni, ūdens apdzēš uguni, uguns pievārē nazi, nazis pārgriež virvi, virve notur kaķi, kaķis saplosa žurkas, žurkas izgrauž kalnu, kalns palīdz vējam, vējš gāž koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

Bet cilvēki teica, ka ari viņi neesot stipri.

—    Ja mēs būtu stipri, vai tad burvji varētu mūs pārspēt?

—    Tātad burvji ir stipri, — nolēma Ibutiti. — Burvji ņem virsroku pār cilvēkiem, cilvēki saskalda akmeņus, akmens izsit pirogai sānos caurumu, piroga peld pa ūdeni, ūdens apdzēš uguni, uguns pievārē nazi, nazis pārgriež virvi, virve notur kaķi, kaķis saplosa žurkas, žurkas izgrauž kalnu, kalns palīdz vējam, vējš gāž koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

—    Tad nē jau, es neesmu stiprs, — atzinās burvis. — Ja es būtu stiprs, tanguins nevarētu mani nogalēt.

—    Nu re, kas ir stiprs, — tanguins! — Ibutiti prātoja.

—    Tanguins nogalē burvjus, burvji ņem virsroku pār cilvēkiem, cilvēki saskalda akmeņus, akmeņi izsit pirogai sānos caurumus, pirogas peld pa ūdeni, ūdens apdzēš uguni, uguns pievārē nazi, nazis pārgriež virvi, virve notur kaķi, kaķis saplosa žurkas, žurkas izgrauž kalnu, kalns palīdz vējam, vējš izrauj no zemes koku, bet koks salauza Ibutiti kāju.

—    Nē, es nepavisam neesmu stiprs, — tanguins iebilda.

—    Ja es būtu stiprs, vai tad Andriamanitra uzdrošinātos man pavēlēt?

—    Stiprais ir Andriamanitra, — Ibutiti nolēma.

Andriamanitra neatbildēja Ibutiti, un tad Ibutiti saprata, ^

ka Andriamanitra ir visustiprākais, ka viņš ir tas, kas valda pār zemi un debesi līdz pašam apvārsnim.

Veci ļaudis nemānās. Andriamanitra ir cilvēku radītājs.

Viņš iznācis no pazemes. Viņam ir četras acis. Viņš redz to, kas ir viņam priekšā, un to, kas aiz muguras. Acis Andriamanitram tādā pašā zilza|ā krāsā kā Pu. Mati viņam sarkani. Kad viņš soļo pa zemi, nav dzirdama ne skaņa.

SAULE, MĒNESS, ZVAIGZNES UN VISTAS

Stāsta, ka sensenos laikos Saule un Mēness bijuši sirdsdraugi. Viņiem bija mazi brāļi un māsas: Saulei — fitekutra jeb, citiem vārdiem, vistas, Mēnesim — kintana

jeb zvaigznes. Saule pastaigājās ar zvaigznēm, bet Mēness — ar vistām.

Reiz Mēnesi uzaicināja uz svinībām. Bet tur nepietika visiem vietas, kur sasēsties, un Mēness nolēma tikt vaļā no saviem mazajiem pavadoņiem. Viņš atvēra debess durvis, un gailis ar vistu nokrita zemes virsū. Brālis un māsa novēlās liela ciema vidū; no kritiena apdulluši, viņi nespēja piecelties un gulēja kā beigti. Ciema ļaudis nolēma, ka abus atsūtījis Zanahari, un sāka pielūgt neredzētās būtnes, kas joprojām gulēja, neizdodot ne skaņas un nekustoties. Ciema ļaudis vienā laidā runāja: «Piecelsim! Piecelsim Zanahari bērnus, lai viņu tēvs būtu mums labvēlīgs!» Lūk, kālab vistu agrākā nosaukuma fitekulras vietā radās to tagadējais nosaukums akuhu: tas cēlies no vārda ankuhunkuhi, kas nozīmē «piecelsim».

Saule pa tam nevarēja vien sagaidīt atgriežamies savu draugu Mēnesi.

—    Kur tad tavi mazie pavadoņi? — tā iesaucās, redzēdama, ka Mēness atgriežas viens pats.

—    Viņi cilpoja man pa priekšu un paklupa. Lai kā es centos tos noturēt, viņi nokrita zemes virsū.

—    Tavu nelaimi! — Saule iekliedzās, neganti saniknodamās. — Nebrīnies, ja es tev atriebšos.

—    Kā nu tā, mās! — Mēness atbildēja. — Apdomā labi, vai tad tā ir mana vaina? Tavs brālis un māsa tikai dabūja samaksāt paši par savu neuzmanību. Ja tu draudi man atriebties, es tev vairs neuzticēšos.

—     Kā lai neatriebjos, ja tevis dēļ notikusi tāda nelaime. Kopš šis dienas mēs esam šķirti ļaudis. Tagad tu vairs nenāksi manā tuvumā. Mani brāļi un māsas nekad vairs nepastaigāsies kopā ar tevi, un pat tiem, kas tagad atrodas zemes virsū, es likšu paslēpties, līdzko viņi ieraudzīs pie debess tevi vai kādu no tavām māsām zvaigznēm.

—    Labi, lai notiek! — atbildēja Mēness. — Es aizeju. Kopš šī .brīža mēs esam svešinieki. Manas māsas arī paslēpsies, ieraudzījušas tevi pie debess, un priecāsies, kad tevi neredzēs.

Lūk, kālab, ataustot dienai, zvaigznes un Mēness paslēpjas. Ja nu tomēr Mēness kādreiz parādās kopā ar Sauli, tas cenšas turēties no Saules patālāk.

Vistas paklausīja savu māsu, un, kad pie debess iemirdzas zvaigznes, paslēpjas kūtī. Gaiļi nemēdz dziedāt vakaros, tālab ka tie nejūtas labi, redzot zvaigznes un Mēnesi. Toties ik rītus viņi dzied dziesmiņu: «Tunga-zuki-o! Tunga-zuki-o!» Tā viņi līksmi pavēsta visiem par savas māsas Saules drīzu atnākšanu.

ZATUVU, KAS NEBIJA ZANAHARI RADĪTS

Re, ko stāsta veci ļaudis.

Bija tā vai nebija, tiesa tā vai ne,

Kā lai to z^nu —

Es stāstu to, kas man stāstīts.

Zatuvu nebija Zanahari radīts. Zatuvu izspraucās no zemes kā augs. Viņam bija vērši, bet Zanahari tos nebija radījis. Zatuvu bija treknas aitas, bet tās neēda zāli, ko bija radījis Zanahari. Zatuvu bija tikai viena acs, viena auss, viena vienīga roka un viena vienīga kāja.

Reiz Zatuvu aizdedzināja tik lielu ugunskuru, ka dūmi nonāca līdz paša Zanahari degunam un sāka kost.

—    Kas tur zemes virsū notiek? — iejautājās Zanahari.

Viņš aizsūtīja pie Zatuvu ziņnesi.

Ziņnesis nokāpa zemes virsū.

—    Kas noticis? — viņš jautāja. — Kas tu tāds esi?

•— Mani nav radījis Zanahari, — atbildēja Zatuvu.

—   Es pats izspraucos no zemes.

—    Kā tevi sauc?

—    Mani sauc Zatuvucinatau-nandriananahari.

Ziņnesis atgriezās pie Zanahari un atkārtoja Zatuvu

vārdus. Tos izdzirdis, Zanahari pārlieku noskaitās un sūtīja uz zemi briesmīgu lietus gāzi, lai apdzēstu uguni. Tā radās upes un jūras. Bet Zatuvu sanesa augstu kalnu un izraka kalnā alas. Kamēr lija lietus, viņš slēpās, bet pēc tam uzkāpa kalna galā un vēlreiz iekūra ugunskuru. Dūmi atkal sāka kost Zanahari degunā.

—           Tas nu patiesi ir brīnums, — Zanahari teica un no jauna aizsūtīja ziņnesi uz zemi.

—           Kas tu, galu galā, tāds esi, ka uzdrošinies saīdzināt Zanahari ar dūmiem?

—            Es jau reiz tev sacīju, — Zatuvu atbildēja. — Esmu Zatuvucinatau-nandriananahari. Es izspraucos no zemes kā augs. Zanahari nav mani radījis, un viņš man nevar aizliegt kurināt uguni.

Kad ziņnesis atstastīja šos vārdus Zanahari, tas pagalam nobrīnījās.

—    Aizved šim Zatuvu govi ar teli un pajautā viņam, kura ir māte un kura — meita, — viņš sacīja ziņnesim.

Zatuvu aizveda katru lopiņu uz savu pusi. Govs iemāvās, un tele gāja tai pakaļ.

—     Pasaki Zanahari, ka māte ir tā, kas māva, — Zatuvu sacīja, norādīdams uz govi.

Ziņnesis atgriezās pie Zanahari un pastāstīja, ko teicis Zatuvu. Nu Zanahari izbrīnījās vēl vairāk.

—    Es neesmu radījis šo cilvēku, bet viņš tomēr uzminējis manu mīklu. Aiznes viņam šo nūju, un lai viņš pasaka, kur tai apakša, kur augša.

Bet Zatuvu arī šoreiz neapjuka. Viņš pasvieda nūju gaisā, tā divas trīs reizes apgriezās un tad ar vienu galu iedūrās zemē.

—     Pasaki Zanahari, ka tas gals, kas iedūries zemē, ir apakšgals.

Nu Zanahari vajadzēja atzīt, ka ar cilvēku, ko viņš nav radījis, nebūs vis tik viegli sadzīvot. Un viņš nozvērējās to pievārēt.

Zanahari aizsūtīja savu meitu uz avotu pēc ūdens. Meitene bija brīnumdaiļa. Viņa ņoliecās pie strauta, bet, saskatījusi ūdenī savu atspulgu, izbijās, jo īstenībā bija ieraudzījusi Zatuvu, kas bija nācis meitenes pēdās un paslēpies aiz klints. Meitene noskuma un atgriezās pie strauta, lai vēlreiz paskatītos savā sejā. Taču atkal tāpat kā pirmoreiz ieraudzīja ūdenī Zatuvu atspulgu un nodomāja, ka viņai ir tikai viena acs, viena auss, viena vienīga roka un viena vienīga kāja.

Tai pašā brīdī Zatuvu iznāca no savas paslēptuves aiz akmens un teica, ka gribot ņemt viņu par sievu. Meitene bija ar mieru.

Uzzinājis to, Zanahari varen sadusmojās, tā ka viss zemes virsū no viņa dusmām sāka drebēt. Zatuvu ar sievu noslēpās, lai izbēgtu no briesmīgā soda. Pa tam Zatuvu pārstāja būt kroplis. Viņam radās vēl viena acs, vēl viena auss un viss pārējais. Nu viņam bija divas acis, divas ausis, divas rokas un divas kājas. Un viņš dzīvoja ar sievu ļoti laimīgi, taču ne ilgi.

Reiz Zatuvu izveidoja no māla cilvēciņus. Bet tie tikai

stāvēja un nekustējās. Viņš deva tiem manioku, bet cilvēciņi neēda. Tad Zatuvu nokāva vēršus un sagrieza tos gabalos, pēc tam apkāva aitas, taču māla cilvēciņi nekādi nebija piedabūjami ēst. Vēl viņš izveidoja no māla dzīvnieciņus.

Zanahari iegribējās pašam savām acīm paskatīties, ko zemes virsū dara Zatuvu, un viņš nolaidās pa sudraba ķēdi. Ieraudzījis māla figūriņas, Zanahari pajautāja Zatuvu:

—    Kālab tu neiepūt viņās dzīvību?

—    Es nezinu,.ķā to izdarīt, — Zatuvu atbildēja.

Zanahari tāda atbilde iepatikās. Viņš uzpūta, figūriņas

sāka kustēties un pārvērtās par cilvēkiem un dzīvniekiem. Dala cilvēku bija loti gaiši, citi — ļoti tumši.

Pagāja kāds laiks; cilvēki bija apēduši visu, kas atradās zemes virsū, un sāka plēsties cits ar citu, bet krokodili sēja šausmas visur, kur vien parādījās. Zemē izcēlās briesmīgs bads, un Zatuvu atzina, ka Zanahari viņu pievārējis.

Tad Zanahari sūtīja uz zemi ūdens straumes, kurās peldēja rīsa graudi. Zatuvu nogrūda no kalna daudz akmeņu, uzcēla līdzenumā aizsprostu, un uz laukiem pārpilnībā sāka augt rīss.

Bet Zatuvu un viņa sievu nekas nespēja iepriecēt, jo viņiem nebija pēcnācēju.

—    Tas ir viegli labojams, — mierināja Zanahari.

—    Bērni tev būs, tikai tu nekad neuzzināsi, kā es viņiem dodu dzīvību.

Viņš uzpūta, un sievietes vēders sāka briest un briest, un viņa dzemdēja daudz bērnu.

Pēc tam Zanahari uzdāvāja viņiem udi, kas pasargā no

nelaimēm.

—            Šie udi atrodami tikai, svētajos kokos, — Zanahari teica, — bet zini, kad es gribēšu, es tik un tā atņemšu tev dzīvības elpu.

—           Bet kas tad paliks man? — iejautājās Zatuvu. — Es taču biju tas, kas izveidoja cilvēku un dzīvnieku ķermeņus.

Tev taisnība, — atbildēja Zanahari. — Norunāsim tā: tu glabāsi ķermeņus zemē, no kurienes tu pats izspraucies kā augs, bet es aiznfesīšu sev līdz dzīvības elpu.

Zatuvu atkal atzina sevi par uzvarētu. Bet mirušos kopš tā laika glabā zemē.

.

ŪDENS VĒRSIS

Stāsta, ka trīs māsas, staigājot gar dīķmalu, atrada trīs ciketrikas olas.

—    Es pati izperēšu olu, — teica vecākā.

—     Bet es likšu perēt vistai, — teica vidējā.

—    Bet es ielaidīšu olu dīķī, — teica jaunākā.

To izdzirdušas, vecākās māsas smējās vai plīsdamas. Faravavi tomēr ielaida olu ūdenī, un pēc dažām dienām no tās izšķīlās cālēns. Faravavi nostājās dīķmalā un sauca:

—      Ciketrikas -ola! Ciketrikas ola! Man garlaicīgi bez tevis. Iznāc pie manis!

No ūdens iznāca kāds radījums un pārvērtās par lielu vistu. Faravavi ļoti nopriecājās, apmīļoja vistu un ielaida atpakaļ dīķī.

Nākošajā dienā viņa atkal pasauca olu, un atkal no ūdens iznāca tas pats radījums, taču šoreiz pārvērtās nevis par vistu, bet par lielu vērsi. Faravavi aiz priekiem saka diet. Ik dienas viņa tecēja apskatīt savu vērsi.] [2] vecāki nevarēja vien nobrīnīties, kurp gan viņu meita iet. Reiz, kad meitene atgriezās mājā, vecāki teica:

—    Tava māsa stipri savārgusi, ej apraugi viņu.

Faravavi aizgāja, bet vecāki steidzās uz dīķmalu un

sāka saukt vērsi, tāpat kā to bija darījusi meita. Vispirms sauca tēvs:

—    Ciketrikas ola! Ciketrikas ola!

Tomēr vērsis nerādījās, tālab ka tēvam bija pavisam citāda balss nekā Faravavi. Pēc tam sāka aicināt māte, bet arī viņai nekas neiznāca. Tad vecāki vēlēja saukt vērsi Faniviuvei, un vērsis tūdaļ bija klāt, jo Faniviuves un Faravavi balsis bija ļoti līdzīgas. Tikko vērsis bija izkāpis krastā, vecāki to sasēja un nokāva.

Faravavi drīz atgriezās mājās. Viņa sasveicinājās ar vecākiem un aizgāja pie dīķa, kur mita vērsis. Kā parasti, viņa sāka saukt vērsi, bet neviens nerādījās. Faravavi atgriezās mājās un, skumju mākta, nespēja ieēst ne kumosa. Ieraudzījusi pagalmā sava vērša gaļas atliekas, viņa devās atpakaļ uz dīķmalu un iedziedājās:

—    Smiltis, smiltis, paņemiet mani, tēvs un māte mani nemīl.

Smiltis sāka plūst un apraka Faravavi. No viņas radās dzīvnieki, kas mīt ūdenī.

ČETRAS MASAS

Stāsta, ka reiz četras māsas devās meklēt laimi. Vecāko sauca par Itaulanulunu, otru par Ifanivuivu, trešo — par Ifanarakaraku, bet pašu jaunāko — par Ifaravavi. Māsas atnāca pie Ranavavibes, kas prata zīlēt, un pajautāja, kuru no viņām četrām gaida labākais liktenis. Mpsikidi pareģoja, ka visjaunāko: viņu paņemšot par sievu andriambahuaka Randriamihamina. Vēl viņa meitenēm deva šādus padomus:

—    Ceļš aizvedīs jūs pie upes, kurā mudžēs krokodili. Pār upi ved tilts, taču pār tiltu neejiet, bet brieniet pāri braslam. Mazliet tālāk ieraudzīsiet dzidru avotu un līdzās tam — netīru lāmu: mazgājieties nevis avotā, bet lāmā. Pēc tam jūs sastapsiet zebu vērsi. Tas stāvēs ceļa vidū un draudīgi kratīs ragus; tad nu negriezieties vis maliņā, bet izlieniet vērsim pa vēdera apakšu. Beidzot nonāksiet Randriamihaminas ciemā un ieraudzīsiet cilvēkus spēlējam valihu; jūs nepalieciet stāvam, mūziku neklausieties un uz viņiem neskatieties.

Četras māsas devās ceļā. Vecākā nobijās no krokodiliem un pārgāja upei pa tiltu; viņa pārvērtās par kazu. Otrā nomazgājās dzidrajā ūdenī un pārvērtās par mežacūku. Trešā nobijās no zebu vērša un nogriezās sānis; tā pārvērtās par suni. Tikai pati jaunākā rīkojās tieši tā, kā bija vēlējusi mpsikidi, un, nonākusi andriambahuakas ciemā, neatskatoties pagāja garām vīriešiem, kas spēlēja valihu. Viņa iepatikās andriambahuakam, un tas paņēma viņu par sievu. Bet no trim māsām pasaulē radās kazas, mežacūkas un suņi.

RAZUABE UN RAZUAMASAJI

Ceļā no Tamataves uz Tananarivi netālu no Anduvuranto ir divi ezeri — Razuabe un Razuamasaji.

Razuabe un Razuamasaji bija milža Darafifi sievas. Viņas dzīvoja līdzās šiem ezeriem, kurus milzis bija

uzdāvinājis sievām, lai tās varētu audzēt rīsu. Reiz, kad vīra nebija mājās, sievietes viņu pievīla. Darafifi, to uzzinājis, iemeta vienu sievu vienā ezerā, otru — otrā; un tā šie ezeri tagad nosaukti sievu vārdos. Razuabe un Razuamasaji iekārtoja zem ūdens jaunus ciemus un dzīvo tur ar saviem vēršiem un vergiem. Stāsta, ka rāmā laikā ezera dibenā redzamas būdas.

VATUMANDRI

Sensenos laikos, kad jūras ūdens vēl bija salds, Madagaskara dzīvoja milzis, kas devās pēc sāls uz zemi viņpus jūrai. Nopircis sāli, viņš bambusnūjas vienā galā piesēja sals maisu, bet otrā — milzīgu akmeni, lai sāls nebūtu smagāka. Bet, kad viņš atgriezās Madagaskarā un kāpa malā salas austrumu krastā, nūja pārlūza. Sāls maiss iegāzās jūrā, un jūras ūdens kjuva sājš, bet akmens nokrita krasta un guļ tur vēl šobaltdien. Ciemu, kuru uzcēla šai vietā, nosauca par Vatumandri.

PUNDURIS KALANURO

Becileu zina stāstīt, ka viņu zeme kādreiz piederējusi punduriem kalanuro, taču, no kurienes punduri radušies, to becileu nezina.

Kalanuro, stāsta, esot mazi cilvēciņi ar gariem nagiem. Viņi varot paslēpties paši savos matos. Kalanuro ir maza auguma, un, kad tas skrien, viņu grūti pamanīt, jo mati viņu noslēpj. Savu mājokli punduris kalanuro ce| no iegareniem akmeņiem. Kalanuro ļoti mīl pienu un mēdz iegriezties cilvēku mītnēs, lai padzertos pienu. Kalanuro klejo apkārt tikai naktīs un izlaiza klijas, kas palikušas piestās, kur grūsti rīsi. Balstiņa viņam ir tikko dzirdama, kā putniņam.

Ja viņu saķer cilvēks, kalanuro jautā: «Kāds nīkulis tu esi — liels vai mazs?» Kad cilvēks atbild «mazs», kalanuro to skrāpē, ielaizdams nagus miesā. Ja cilvēks atbild «liels», viņš saskrāpē to visu, no galvas līdz kājām.

Ja raud mazs becileu bērns, viņu biedē ar punduri kalanuro un stāsta šo stāstu. Becileu saka: «Stāvi klusu, citādi kalanuro izdarīs ar tevi tāpat kā ar mazo nīkuli.»

KINULI

Hccileu stāsta, ka daži cilvēki pēc nāves pārvēršas par klmili. Kinuli esot šādi: kārni, bez zobiem, ar garugariem no «lem, un viņi runājot caur degunu. Barība, ko viņi icrd, acumirklī iekrīt ķermeņa otrā galā, tālab ka viņiem imv zobu, lai to satvertu un sakošļātu. Stāsta, vēl nevie^ mini neesot izdevies sagūstīt kinuli pat ar spēku; ja uzsāk cīniņu ar kinuli, viņš iecērtas ar saviem garajiem nagiem I h ši miesā. Biedējot ienaidniekus, kinuli sauc: «Mūsu ik'it ir visi desmit tūkstoši.» Uzbrucēji, nobijušies, ka kinnli viņus saķers, metas bēgt kur kurais.

Hccileu stāsta, ka ļoti interesanti ir aplūkot alas, kur it:it kinuli. Kinuli darina zīda paklājus un sedzas ar tiem. Viņi ik nakti iet zagt zīdu, un daudzi domā, ka viņi saz<iguši zīdu jau par kādiem desmit tūkstošiem piastru.

Vēl stāsta, ka māte, kas kļuvusi par kinuli, dažkārt atnākot apraudzīt bērnus. Viņa izlūdzas no tiem barību: pupas, kukurūzas graudus. Dabūjusi pupas un kukurūzu, māte vairs neatgriežas, jo viņa taukšķē graudus. Ja graudi, ko māte ierok zemē, neuzdīgst, viņa otrreiz pēc graudiem nenāk. Tā nu iznāk, ka māte aiziet uz visiem laikiem, tālab ka taukšķētas pupas un kukurūza nevar uzdīgt.

Ja kinuli gājis pāri laukam vai arī ja palicis kādā vietā stāvam, saimnieks noteikti pamanīs viņa pēdas, tāpēc ka ap tām riņķo mušas mākoņiem vien, jo kinuli mīl karstu sauli un smirdīgas vietas. Becileu nepļāpā tā pa tukšu, daudzi no viņiem kinuli redzējuši paši savām acīm. Tiesa, dažs labs becileu apšauba, ka par kinuli varot kļūt divas trīs dienas pēc apbedīšanas, kad sākot pūt zarnas. Viņi netic, ka cilvēks, uzminis uz kinuli kapa, pats pārvēršas par kinuli. Viņuprāt, tas neesot tiesa.

CI-AUMBI-AUMBI

Јj-aumbi-aumbi vērsis īsteni nemaz nav vērsis, — taču ķermenis tam ir tieši kā vērsim, vienīgi galvai nav ragu un nagi ir tādi kā zirgam — nešķelti. Viņš mīt mežos, kas apjož Mahavelunu.

Ci-aumbi-aumbi ēd zāli, kukaiņus un aprij cilvēkus. Viņš joņo ātrāk par vēju. Cilvēkam šķiet vai pat ir droši

zināms, ka ci-aumbi-aumbi atrodas tālu, bet tai pašā mirklī vērsis to panāk.

Uzbrūkot cilvēkiem, ci-aumbi-aumbi vajā tos tikmēr, kamēr nav pieēdis līdz kaklam cilvēka gaļas. Ja kāds mēģina no viņa izlavīties, uzrāpdamies kokā, ci-aumbi-aumbi gaida to lejā. Viņš mēģina ar dažādiem viltīgiem paņēmieniem piespiest cilvēku nokāpt no koka. Ja viltus neizdodas, ci-aumbi-aumbi uzlaiž bēglim varenu strūklu mīzalu. Lai izsargātos no strūklas, cilvēks aizsedz seju rokām un līdz ar to vairs neturas pie koka: zaudējis līdzsvaru, viņš drīz vien nokrīt, un asinskārais zvērs to aprij.

IVUNDRUMBULU

Stāsta, ka Ivundrumbulu reiz devies uz mežu, lai nolīstu kādu zemes gabalu laukam. Kad visi koki jau bija nogāzti un vajadzēja tos tikai sadedzināt, viņš nostājās tavi vidū un sauca:

—    Ē! Senči un jūs, dzīvie, kas tagad mītat šeit! Es brīd; nu jūs, ka izdedzināšu šo zemes gabalu. Ejiet projām! Nesiet projām savus mazuļus, ņemiet līdz vārgos un vecos. Citādi jūs sadegsiet, bet pēc tam uzsūtīsiet man slimību vai neļausiet augt manam risam. Ejiet projām!

Visi, kas bija mituši šai tavi, dWās projām. Palika tikai Ramambabe — milzīga boačūska, kas bija trīs reizes lielāka par cilvēku. Veltīgi Ramambabes sieva sauca vīru: i — Ak, mans vīrs! Vīrs, nāc jel projām no turienes! Ivundrumbulu dedzinās tavi, es tevi brīdinu!

I — Gan jau es pratīšu sevi aizstāvēt, — Ramambabe atbildēja sievai, piepūzdams balto vēderu. — Es Ramambabe, neiešu vis projām, es gribu palikt tepat.

Ramambabes tēvs un māte un tēva un mātes vecāki — visi centās pierunāt to aiziet, bet čūska nepaklausīja. Cit.is čūskas — menarana, antuhulena, maruandavaka, taratununanma, anciririatra — arī lūgtin lūdza viņu iet proj un, bet Ramambabe visiem atbildēja vienu un to pašu. Tad visi zvēri metās projām, ko kājas nesa, un Ivundrumliulu aizdedzināja tavi. Ieraudzījis paceļamies gaisā dūmu stabu, Ramambabe iekliedzās, cik spēka:

—    Man vajadzīga dzelzs siena! Draugi, man vajadzīga dzelzs siena!

No kokiem un sausas zāles Ramambabe uzcēla sienu. Ivundrumbulu pa tam dedzināja tavi un pie sevis runāja:

—    Ja čūska sadegs, jo sliktāk viņai pašai. Es taču teicu, lai viņa iet projām.

Kad uguns aizsniedza sienu, Ramambabe ārkārtīgi uztraucās un centās apdzēst liesmu, bet liesma ātri iznīcināja sienu, uz kuras aizsardzību viņš bija licis tik ļoti lielas cerības, un pēc sienas sadega arī pats Ramambabe. Viņa līķis pārvērtās mēslos, un rīss zemes gabalā auga Joti labi.

Kopš tā laika stāsta, ka allaž, kad kādā tavi sadeg ankoma vai manditra, rīss padosies, jo šīs čūskas ir tā Ramambabes pēcnācēji, kurš negribēja aiziet, kad vecāki to sauca. Bet, ja sadeg kādi citi dzīvnieki, tavi saimnieks, kuram nav varenu udi, kas atvaira garus, saslims vai ievāks sliktu ražu.

DZĪVNIEKU PASAKAS

.

KANKAFUTRA

Stāsta, ka sensenos laikos nomira viens no Zanahari di-liem un Zanahari savāca visus dzīvos radījumus, kas mita zemes virsū, lai tie dziedātu dēla bērēs. Pēc Zanahari pavēles koris sāka dziedāt, taču daži drīz vien apklusa, viņu balsis nedzirdēja. Pēc stundas vairs tikai nedaudzi vilka žēlabu dziesmu. Pēc divām stundām dziedāšana bija jau gandrīz pavisam apklususi. Pēc trim stundām visi, izņemot kankafutru, bija aizsmakuši un zaudējuši balsi, un tikai kankafutra vienīgā joprojām dziedāja pilnā rīklē. Ta dziedāja visu dienu un nakti, līdz beidzot Zanahari lika beigt. Tad kankafutra lūdza Zanahari kādu atlīdzību, un viņš teica:

—     Esmu apmierināts ar tevi. Kopš šīs dienas tev nevajadzēs vīt ligzdu savām olām kā pārējiem putniem. Tu droši vien būsi ļoti nogurusi, tik ilgi dziedādama. Tu dēsi olas citu putnu ligzdās, bet svešās olas nesīsi projām vai sasitīsi, lai atbrīvotu vietu savējām. Tagad citiem putniem vajadzēs tavā vietā perēt tavus bērnus.

Rau, kāpēc saka, ka kankafutra neperē olas, bet dēj tās citu putnu ligzdās.

VINCI UN KANKAFUTRA

Stāsta, ka kādreiz vinci un kankafutra bijuši draugi. Kādudien kankafutra sasirga un palūdza savu draugu izmazgāt tai lambu. Vinci bija ar mieru. Atnācis upmalā, viņš atritināja lambu.

—    Tavu skaistu lambu, tik zīdaina! — vinci izsaucās, pētīdams lambu. — Savu mūžu tādu neesmu redzējis. Neparko neatdošu to! Ņemšu un vairs neatgriezīšos ciemā, labāk apmetīšos šeit, upmalā.

Kankafutra netika gudra, kālab draugs tik ilgi neatgriežas. Nostājusies uz takas, kas veda uz upmalu, viņa vai acis izskatīja, taču vinci nerādījās. «Vai tik viņš nebūs apslimis?» nodomāja kankafutra. «Varbūt kāds būs viņu nogalējis. Lambai jau sen vajadzēja būt sausai. Nez, vai man pašai neaiziet un nepalūkoties, kas tur īsti noticis?»

Kankafutrai nekas cits neatlika kā lidot uz upi. Nolaidusies upmalā, tā lūkojās uz visām pusēm; vinci sēdēja, ne spalviņu nepakustinādams, skaistā sarkanā mājā, kuru bija paspējis sev uzcelt. Kankafutra sauca draugu, bet vinci neatbildēja. Kankafutra nolamāja vinci, bet tas pat aci nepamirkšķināja. Viņš bija ietērpies greznajā lambā, kuru tagad uzskatīja par savējo, un bija varen lepns, ka tā laistījās tik skaistās krāsās.

Lūk, kālab stāsta, ka vinci un kankafutra nemīlot viens otru. Kopš tā laika vinci dzīvo pašā upmalā un nekad neielido kankafutras īpašumos.

TAKATRA UN VURUNDULU

Stāsta, ka ezera krastā reiz satikās takatra un vurundulu. Takatra meklēja vakariņām vardi, bet vurundulu — rītišķim peles, tāpēc ka takatra jau atgriezās mājup, bet vurundulu tikai vēl izgāja no mājas. Viņi apstājās, sāka tērzēt un iepatikās viens otram.

—    Kā tevi sauc? — vurundulu jautāja takatrai.

—    Mani sauc Andriatakabulamanana, — takatra atbildēja. — Bet kā tevi?

—    Rabeluhatauna, — vurundulu atteica.

Lai nostiprinātu draudzības saites, viņi nolēma viens otru uzaicināt pusdienās. Pirmais pusdienas rīkoja vurundulu. Noteiktajā dienā takatra devās pie viņa viesos. Bet vurundulu nebija savas mājas. Viņš dzīvoja klints plaisa, kur svilpoja vējš, un visa ēdmaņa bija nolikta tieši uz kailiem akmeņiem. Takatra trīcēja no aukstuma un nevarēja ieēst ne kumosa. Tomēr promejot viņa pieklājīgi atsveicinājās no drauga, jo bija ļoti labsirdīga pēc dabas. Vurundulu gabaliņu pavadīja takatru un tad atgriezās savā klints plaisā.

I’ienāca diena, kad vurundulu bija jāapciemo takatra. Tikko viņš ieradās, takatra lepni ieveda to savā siltajā nuijā. Vurundulu ēda vai plīsdams, ko takatra bija savīkftnsi, un priecīgs pļāpāja. Bet sirdī viņš takatrai vēlēja ļaunu, nevis labu, jo viņam bija varen iepatikusies takutras lielā, siltā māja un viņš tikai to vien domāja, kā 1 )cilikt tanī pavisam. Kad pusdienas bija paēstas, takatra, redzēdama, ka viesis netaisās atvadīties, ierunājās:

—    Draugs, nakts ir tumša, es tevi pavadīšu mājup.

Taču vurundulu nelikās saprotam viņas vārdus un, kad

lakatra beidzot lūdza viņu iet projām, izplūda žēlabās:

—      Tu gribi, lai es eju prom un trīcu tur nosalis uz kailiem akmeņiem, bet pati paliec siltā mājā. Neparko neatstāšu šo silto ligzdu, vai arī šeit līs asinis!

Viņi sāka plūkties. Takatra izrādījās nespēcīgāka par vurundulu: glābdamās no nāves, viņa aizlidoja projām un pavadīja bēdpilnu nakti ezera krastā. No rīta viņu ieraudzīja gārnis.

—      Hījā! — gārnis izbrīnījies iesaucās. — Ko tad tu te dari' tādā agrumā? Manuprāt, tev taču nav ne rīss jāpārstāda, ne aizsprosts jāpielāpa?

—           Vurundulu ieņēmis manu māju, — takatra atbildēja.

—    Tas, kurš viņu izdzīs, dabūs daudz sienāzīšu, varžu un vēl lambamenu.

Solījumu iekārdināts, gārnis devās uz takatras māju un ieprasījās tik nikni, cik nu vien spēja:

—      Kas padzinis takatru no viņas mājas? Takatra noskumusi un nobēdājusies sēž ezera krastā.

—      Es, vurundulu, es viņu padzinu, — atteica vurundulu. — Kad skatos debesīs, tās pārvēršas tuksnesī; kad apsēžos kokā, tas noliecas zem mana svara.

Sakot šos vārdus, vurundulu atplēta knābi, cik plati vien spēja. Gārnis tā nobijās, ka pa galvu pa kaklu metās atpakaļ pie takatras un stāstīja:

—    Piedod, dārgā, vurundulu nav pieveicams.

Un aizlaidās.

Tad takatrai savu palīdzību piedāvāja papango, gueika un pustelga. Bet ari viņiem nekas nesanāca. Te takatras priekšā zarā nometās cincina un, lēkādama uz savām mazajām kājiņām, iečiepstējās:

—      Cin! Cin! Cin! Ko tu tik skumīga, Andriatakabulamanana?

Aiz bēdām takatra nekā neatbildēja, jo neticēja, ka tāds sīks putnēns varētu ko palīdzēt. Taču cincina neatlaidās, un takatra viņai pastāstīja:

—      Ravurundulu ievācies manā mājā un negrib iet projām.

—    Ko man dosi, ja viņu izdzīšu?

—      Tu domā, ka tev izdosies izdarīt to, kas neizdevās papango, gueikai un pustelgai? Esi gan tu muļķītis, mazo putniņ! Vai tiešām tev nav žēl dzīves un tu nekad vairs negribi ēst sienāžus?

—    Saki labāk, ko dosi?

—      Nu labi. Ja aizdzīsi vurundulu, došu tev daudz sienāžu, varžu un vienu lambamenu.

Cincina devās ceļā un pie pašas takatras ligzdas iesaucās:

—      Kas šeit izliekas, it kā viņš būtu saimnieks Andriatakabulamananas mājā, kamēr nabadzīte nīkst ezera krastā?

—           Tas esmu es, — vurundulu atsaucās vēl skaļāk.

—    Kad skatos debesīs, tās pārvēršas tuksnesī, kad apsēžos kokā, tas noliecas zem mana svara. Nāc iekšā, ja gribi pamēroties spēkiem ar mani!

Vurundulu atplēta milzīgo knābi un aizvēra acis, kā mēdz darīt tie, kas nekā nebīstas. Bet cincina pa atvērto knābi ielīda vurundulu vēderā un sāka knābāt putna iekšas. Vurundulu tūdaļ bija pagalam. Cincina tai pašā mirklī aizlaidās pēc takatras. Ieraudzījusi savu ienaidnieku beigtu, takatra ļoti nobrīnījās; viņa izvilka no ligzdas beigto vurundulu un gribēja dot cincinai, ko bija solījusi. Vispirms viņa piedāvāja tai lambamenu.

—     Ko nu! Kad mēs, cincinas, nomirstam, mūs netin lambamenā, man tā nav vajadzīga.

—    Tad ņem vardes.

—      Pateicos tev no sirds, taču vardes ir pārlieku cietas, un mans knābis ir tik maigs, es nevaru tās ēst.

—    Tad še ņem sienāžus.

Cincina priecīga metās virsū resnvēderainajiem sienāžiem un bija ļoti apmierināta, tālab ka sienāžu izrādījās vairāk, nekā viņa spēja apēst.

Saka, ka no tā laika tautā izgājušas tādas valodas: saķērusi sienāžus, cincina priecājas, bet viņas vēders ir pārāk mazs, lai varētu apēst visus, ko noķērusi.

PĒRĻU VISTA UN GAILIS

Stāsta, ka agrāk pērļuvista un gailis mituši debesīs. Reiz abi dzēruši tuaku. Kad vairs nekas nebija palicis pāri, pnrļuvista teica gailim:

—    Aizteci un atnes vēl tuaku!

—          Tu esi jaunāka par mani, — gailis nebija ar mieru,

—   tātad jāiet ir tev.

Viņi sāka strīdēties, kurš no abiem ir vecākais, un neviens nevarēja pārliecināt otru. Tad viņi aizgāja pie Saules un lūdza, lai tā izšķirot viņu strīdu.

—    Nokāpiet lejā uz zemes, — Saule teica. — Kurš pirmais ieraudzīs, kā es iznāku no jūras, tas arī būs vecākais.

Nekā darīt, abi draugi nokāpa lejā uz zemes. Pērļuvista notupās pašā augstākajā koka zarā. Gailis mierīgi palika mājā, bet, tikko uzlēca saule, viņš iedziedājās: «Avi i 7.ukii! Avi i zukii!» Turpretī pērļuvista nosebojusies sāka vilkt: «Tratrandru fandriana! Tratrandru landriana!»

Sarūgtināta par neveiksmi, pērļuvista aizbēga un paslēpās laukā. Tā viņa kļuva par savvaļas putnu, lai gan agrāk bija dzīvojusi kopā ar gaili.

VISTA UN PĀPANGO

Stāsta, ka reiz vistai ievajadzējās adatas. Viņa apskrēja visu novadu, lai aizņemtos to, bet kaimiņienes bija kaut kur aizgājušas, un vista nezināja, ko iesākt. Pēkšņi viņa izdzirda, ka tai virs galvas kāds putns kliedz: «Kuhu! Kuhu!» Tas bija papango. Tolaik vista un papango bija draugi, un papango bija ar mieru aizdot tai adatu. Bet, par nelaimi, Rakuhuvavi — tā sauca vistu — adatu pazaudēja. Vakarā papango atnāca pēc adatas, bet vista nevarēja to atdot un kā prazdama atvainojās draugam. Papango saniknots negribēja nekā dzirdēt un brīdināja, ka rīt atkal nāks pēc adatas. Augu dienu vista ar biedrenēm meklēja adatu, bet nekā. Vista kašājās pa zemi, ieskatījās zem katra zāles stiebriņa — bet adata kā bija, tā palika pazudusi. Papango atnāca un briesmīgās dusmās atlīdzībai par zaudējumu pieprasīja kādu citu lietu. Taču vista, kas bija paradusi krāt un vākt, negribēja tam nekā dot.

Tad papango adatas vietā sakampa vistas cālēnu un ieķērcās:

—     Lai nolādēti visi mani pēcnācēji, kas aizmirsīs man nodarīto ļaunumu, sadraudzēsies ar vistu un pārstās vajāt vistas bērnus un mazbērnus!

Stāsta, ka kopš tās reizes vista un papango dzīvo ienaidā. Kad papango riņķo gaisā virs ciema, viņš sauc: «Filu! Kuhu! Kuhu!» Tā viņš prasa vistai adatu. Ja viņam izdodas, viņš nozog vistas cālēnus. Bet vista līdz šai baltai dienai kašajas pa zemi un grūž knābi zemē: viņa, redziet, joprojām cenšas atrast adatu.

PĒRĻU VISTA UN MĀJAS VISTA

Stāsta, ka reiz, kad rīss no laukiem bija novākts, pērļuvista un mājas vista nozaga batātes un nolēma tās apēst. Viņas iekurināja uguni, un, kad batātes bija gatavas, vista sacīja:

—    Pašas lielākās es aiznesīšu uz savu būdu, bet šeit uz lauka apēdīšu mazākās.

—    Es gan rīkošos prātīgāk, — teica pērļuvista. — Es papriekš apēdīšu lielākās. Ja nu pēkšņi ierodas lauka saimnieks, mazās pametīšu un aizlidošu.

—     Saimnieks? — nobrīnījās vista. — Es viņa nebaidos. Ja viņš atnāks, es aizlidošu un lielās batātes paņemšu līdz.

Mielasts gāja vaļā. Viena knābāja mazās batātes, otra locīja iekšā lielās. Pēkšņi atnāca saimnieks un metās ķert zagles.

Pērļuvista, paguvusi pieest, cik vēders ņēma pretī, aizlidoja un pameta vistu, kas kā sajukusi skraidīja uz priekšu un atpakaļ, nezinādama, ko iesākt ar lielajām batātēm. Saimnieks vistu noķēra un aiznesa sev līdz.

Stāsta, ka tā cilvēks saķēris un piejaucējis vistu.

VISTA UN ŽURKA

Kādā jaukā dienā aci pret aci satikās vista un žurka. Žurka izbijās no tāda liela putna, jo nekad agrāk nebija redzējusi vistu.

—    Vistiņ, mīļā, — žurka drebošā balsī izdvesa, — nāc dosim asins zverestu, ka esam draudzenes.

Labsirdīgā vista labprāt piekrita un, kad abas bija apstiprinājušas draudzību ar fatidru, teica jaunajai māsai:

—           Iesim paknābāsim rīsus, mans saimnieks izbēris tos saulītē, lai pažūst.

—           Ai, mās, es nevaru meklēt sev barību dienā, pagaidi, lūdzama, kad iestāsies nakts, tad arī iesim.

—    Bet es taču neesmu nakts putns. Ko lai darām?

Galu galā abas nolēma tā: žurka, kas baidās cilvēku, nogaidīs -tumsu un ies meklēt sev barību naktī, bet vista dosies šais gaitās dienā un tīšuprāt izbārstīs graudus, lai žurka vēlāk varētu tos uzlasīt.

Tāpēc arī višta, knābājot izsvaida graudus: viņa rūpējas, lai žurka, viņas asinsmāsa, naktī varētu atrast un apēst to, kas izbārstīts un izlaistīts pa zemi.

CILVĒKS UN ODS

Senos laikos Raulumbeluna un Rekehica bija draugi; viņi pat nolēma apstiprināt savu draudzību ar fatidru. Ods Rekehica mazliet iesūca cilvēka Raulumbelunas asiņu, un viņam tās pārlieku iegaršojās. Atlidojis pie citiem odiem,

tas teica:

—           Mums tik grūti nākas dabūt kaut drusciņas asiņu. Kālab gan lai mēs nonicinātu savu brāli, kam ir loti gardas asinis?

Tad viens ods ieteicās:

—            Nāciet, apciemosim viņu un sadzersimies viņa asiņu. Tad viņam nevajadzēs rūpēties par rīsiem, nevajadzēs nest ūdeni rīsu vārīšanai, pirkt gaļu, saknes un pārējo. Viņš iztiks ar pavisam vienkāršu cienastu.

Kad atlaidās odi, Raulumbeluna gulēja un skaļi krāca. Odi, kā pieklājas, prasīja atļauju ienākt, bet Raulumbeluna nekā nedzirdēja un neatbildēja.

—           Bzz, bzz! — iesīcās odi. — [Esam pašā laikā,] ejam tik iekšā.

To teikuši, viņi devās būdā iekšā, aplipa cilvēkam nO' galvas līdz kājām un sāka sūkt asinis. Bet Raulumbeluna pēkšņi pamodās un briesmīgās dusmās iekliedzās:

—    Es jūs nospiedīšu! Vai tad tā rīkojas asinsbrāļi?!

Plaukš! Plaukš! Plaukš! — un visi odi bija pagalam.

Stāsta, kopš tās reizes odi un cilvēki pārstāja būt brāļi.

Ja cilvēks ierauga odu, viņš to nospiež, ja ods satiek cilvēku, tas kož viņam, lai padzertos asiņu.

PAR MEŽA VĒRSI, KAS IERAUDZĪJA ŪDENI SAVU ATSPULGU

Reiz bezkuprainais meža vērsis dzēra pie dzidra strauta. Vērsim bija garas kājas un gari ragi. Ieraudzījis ūdenī savu atspulgu, viņš nopriecājās un teica:

—           Ē, kas man par skaistu galvu! Kādi slaidi ragi, cik v brīnišķīgi tie abi krustojas! Ja es viscaur būtu tikpat

N skaists kā mani ragi, man nevajadzētu apgriezties, kad eju atpakaļ. Tiesa, vaigi un zobi man diezkā vis nepatīk. Cilvēki, gribēdami mani paslavēt, saka: «Viņam ir lieliskas kājas.» Bet, manuprāt, kājas tikai bojā manu augumu. Labāk to pavisam nebūtu bijis.

Tīksminādamies ap sevi, vērsis pēkšņi izdzirda tuvojamies medniekus un suņus. Ieraudzījuši vērsi, suņi metās uz priekšu. Vērsis metās skriet, ko kājas nesa. Ceļā patrāpījās mežiņš, un vērša ragi sapinās koku zaros. Viņa lepnums kļuva par viņa nāves cēloni. Vērsis nevarēja atsvabināt ragus no zariem, kuros tie bija aizķērušies, un suņi viņu panāca. Pirms nāves vērsis teica:

—           Ak posts! Es nonicināju kājas, kas mani varēja izglābt, un lepojos ar ragiem, kas man atnesa nāvi, jo neļāva man aizbēgt no ienaidnieka.

ZEBU VĒRSIS UN KROKODILS

Stāsta, ka reiz vērsis atnāca upmalā paplūkt zāli. Un redz: atplētis rīkli, saulītē zviln milzīgs krokodils. Abi sāka tērzēt.

—           No kurienes nākdams, jaunāko brāl? — krokodils jautāja.

—    Es, vecāko brāl, biju tepat tuvumā, — atteica vērsis.

—    Ko esi nodomājis darīt?

—           Gribu mazlietiņ paganīties. Bet tu, vecāko brāl, no kurienes tu ieradies?

—    No upes.

—           Zini ko, mainīsimies ar to, kas mums piešķirts, — piedāvāja vērsis.

—    Ko nu pļāpā niekus, jaunāko brāl!

—           Kas tur liels, apmainīsimies, un viss. Man ir daudz zobu, taču nav mēles. Bet tev, otrādi: ir mēle, un nav zobu. — Stāsta, ka tos laikus krokodiliem vēl nebijis zobu.

Krokodils bija ar mieru; viņš nogrieza sev pusi mēles un iedeva vērsim, bet vērsis par lo iedeva viņam pusi /.obu. Vērsis ielika mutē mēli, krokodils saspraudīja zobus, un viņi nolēma tā: tas, kurš doto prasīs atpakaļ, lai krīt kaunā; tas, kurš neievēros norunu, lai ir nolādēts. Abi izšķīrās un aizgāja savu ceļu.

Nākošajā dienā vērša dēls atnāca strauta malā padzerties. Krokodils atcerējās jaunos zobus un aprija vērsēnu. Vērsim vairs nebija lemts redzēt savu mazuli. Ilgi nomeklējies, viņš skumīgs atgriezās mājās un sacīja govij.

—    Es iedevu krokodilam zobus, un viņš apēda mūsu vērsēniņu.

Lūk, kālab vērsim esot maz zobu, bet krokodilam neesot mēles. Un vēl stāsta, ka kopš tās reizes viņi viens otru vairs nemīlot.

KROKODILS UN EZIS

Stāsta, ka reiz ezis pastaigājās upmalā. Meklēdams kaut ko ēdamu, viņš rakājās upes dūņās un priecīgs tiesāja nost tārpus. Pēkšņi viņš atjēdzās līdzās milzīgam guļošam krokodilam. Ezis pārbijās un gribēja laisties lapās, bet krokodils pamodās un, pamanījis ezi, ieprasījās, kur tad šis tā iedams. Pārbiedētais ezife neiedrošinājās teikt, ka meklējis ēsmu, un atbildējis:

—    Es atnācu pateikt labasdienas un uzzināt, kā tev klājas.

—    Tad nāc šurp, patērzēsim.

Viņi sāka runāties. Drīz abi bija sadraudzējušies un uzaicināja viens otru ciemā. Nolēma, ka ezis pirmais apciemos krokodilu, jo krokodils ir vecākais no abiem.

Noteiktajā dienā ezis bija klāt. Krokodils nebija laikus sagatavojis svētku maltīti, tālab metās virsū vērsim, kas upmalā plūca zāli, un atvilka to ezim. Ezis ēda ar pilnu muti. Viņš notiesāja milzīgu gaļas gabalu, — protams, salīdzinājumā ar viņa paša augumiņu, tāpēc ka salīdzinājumā ar veselu vērsi gabaliņš bija pavisam niecīgs. Sagremojuši barību, abi vienojās par dienu, kad krokodils viesosies pie eža. Bet noliktajā dienā ezis svētku maltītei bija sagādājis tikai dažus sienāžus un avuku ziedus. Krokodils kļuva pārlieku nikns un teica:

—       Ceru, ka tu nesauksi šos niekus par pusdienām. Tevis sagatavotās maltītes dēļ jau nav vērts pat žokļus

k ustināt.

—       Vai, kungs, es no tīras sirds piedāvāju tev visu, ko varēju sadabūt.

—       Ak tu nelietil Kad tu atnāci pie manis, es uzņēmu livvi kā visdārgāko viesi. Vai esi aizmirsis lielisko vērsi, ar ko tevi pacienāju? Un ar ko tu pēc visa tā pacienā mani?

To sacījis, krokodils atplēta rīkli, un vienā guldzienā eža sagādātais cienasts bija pazudis. Sadusmotais ezis aiz riknuma iešņācās, bet krokodils sāka par viņu ņirgāties:

—       Ko nu izliecies, ka esi apvainojies, nekaunīgais viltniek. Acīmredzot tev no prāta izkritusi ļaužu paruna: «Lai gan ezis par sevi nekad netīksminās, tomēr par acīm ir priecīgs.» Tātad tiesa vien ir, ka bezgodīgi zvēri neprot ne kauna, ne goda.

Ezis sadusmojās vēl vairāk un iesaucās:

—       Manas acis ir radījis Andriamanitra, un nav manos spēkos tās pārtaisīt. Bet, iekams smejies par mani, paskaties labāk pats uz sevi. Tev gan izkritis no prāta, ka ļaudis saka: «Radīdams krokodilu, Andriamanitra gribēja, lai tas ir stiprs un nevis skaists.» Un ir vēl viena paruna: «Pērļuvista izsmej čūsku, bet pati tāpat ir raiba.»

Dusmās aizmirsis visu uz pasaules, krokodils atplēta žokļus un gribēja aprīt ezi, bet tas, sacēlis adatas, pats ieripoja krokodilam rīklē; viņš tā sadurstīja krokodilu, ka pēc dažiem mirkļiem upju valdnieks izlaida garu. Ezis priecīgs izlīda no ienaidnieka rīkles un diedams skaitīja:

—    Mazais pieveica lielo! Mazais pieveica lielo!

Stāsta, ka kopš tiem laikiem sāka dziedāt dziesmiņu,

kuru tagad pazīst visi: «Ezis esmu, pa krastu klaiņāju, milzīgās krokodila rīkles nebīstos.»

GOVS UN MEŽACŪKA

Stāsta, ka reiz kādā vientuļā ielejā dzīvoja kopā govs un mežacūka. Abām vienā un tajā pašā dienā piedzima bērni.

—       Es nu gan esmu vaislīga, — lielījās cūka. — Vai tad es ar saviem pēcnācējiem neesmu skaistāka par tevi?

—Nāc, iziesim cauri ciemam ar saviem mazuļiem, — ierosināja govs. — Kuru no mums ļaudis uzņems labāk, tā, protams, būs skaistākā.

Cūka bija ar mieru, un abas devās ceļā. Pirmā pa ciema ceļu aizsoļoja govs. Govi ieraudzījuši, ļaudis ierunājās vienā balsī:

—           Kas par lielisku govi! Paskat, cik viņai skaista spalva.

Pēc tam parādījās mežacūka. Tikko ciema ļaudis ieraudzīja cūku, tie sāka svilpt un aurot:

—    Ak tu pretīgā cūka!

Lūk, tāpēc cūka staigā, galvu nodūrusi: viņa kaunas par ļaužu nievām. Turpretī govs galvu ceļ augstu, jo lepojas par uzslavu, kādu dzirdējusi no ļaužu mutes.

MEŽACŪKA UN HAMELEONS

Stāsta, ka reiz mežacūka un hameleons, meklēdami laupījumu, satikās grāvja malā. Pa grāvi tecēja ūdens uz rīsa lauku. Mežacūka sāka iztaujāt hameleonu, no kurienes šis nākdams, uz kurieni iedams.

—    Eju lūkot kaut ko ēdamu, — tā hameleons.

—           Kā gan tu izmanies atrast sev barību? Tev tāds kārns augums, un pats tik tikko velc kājas. Vai nebūtu labāk, ja tu sēdētu uz vietas? Vai nebīsties, ka kāds liels zvērs, kaut vai tāds kā es, varētu tevi nospiest ar nagu?

—           Tiesa, kas tiesa, — piekrita hameleons, — tu runā tīru patiesību. Bet apdomā, tāds niecīgs zvēriņš kā es ēd jau arī tikai kādu nieku; redz, tālab es tīri viegli sameklēju, cik nu man vajadzīgs.

Izbrīnījusies mežacūka nesamanīja, ko atbildēt. Bet hameleons turpināja:

—           Ja vēlies, vecāko brāl, varam sacensties. Tikai nedomā, ka gribu tevi, stiprāko, kaitināt. Es vienkārši uzaicinu tevi parotaļāties.

—           Labi, ja jau tāds sīkulis sadūšojies, vai tad lai es, spēkainis un milzenis, atkāpjos. Saki, kā tad mēs sacentīsimies?

—    Kā vien vēlies.

Abi nolēma sacensties skriešanā līdz lielam kokam, kas bija redzams tālumā.

—    Esmu gatava, — sacīja mežacūka.

—     Pagaidi mazliet, es vēl īsti labi neesmu noskatījis, kur man skriet, — lūdza hameleons, bet pats to vien tik darīja kā lūkojās pēc piemērotākas vietas, lai varētu uzlēkt mežacūkai mugurā. Nostājies pēc iespējas ērtāk, viņš nokliedza:

—           Laižam nu, vecāko brāl! — Un tai pašā mirklī uzlēca mežacūkai mugurā. Tā, ko kājas nes, metās uz priekšu. Kad cūka sasniedza koku, hameleons noslīdēja zālē. Mežacūka, pārliecināta, ka hameleons palicis tālu aizmugurē, atskatījās, bet hameleons iesaucās:

—           Vecāko brāl, velti tu lūkojies atpakaļ, esmu šeit, priekšā!

Mežacūka saniknojās un sacīja, ka gribot skriet vēlreiz. Hameleons neko, kad jāskrien, jāskrien; un atkal, viltnieks, izrīkojās tāpat un arī šoreiz bija pirmais. Nu mežacūka noskaitās pavisam briesmīgi.

—          Vēl nevienam zvēram nav izdevies mani pārspēt! Es tev atriebšos! Es tevi apēdīšu!

—           Esi gan tu krāpnieks, vecāko brāl! Vai tad mēs jau iepriekš ar tevi par visu nenorunājām?

—    Nekā negribu zināt. Gribu tevi apēst!

—           Nu tad ļauj man tikai brīdināt vecākus. Tas, ko esi nodomājis, vairs nav nekāda rotaļa, bet gan nopietna lieta.

—    Labi, ej, — teica mežacūka. — Gaidīšu tevi tepat.

Hameleons devās ceļā un vispirms satika cincinu.

—           Eju spēkoties ar mežacūku, — viņš sacīja. — No sirds lūdzu tevi, nāc man palīgā! Tu taču nemēdz nevienu pamest nelaimē.

—          Labi, — atteica cincina, — vari uz mani paļauties. Es tupēšu zālītē, lai varētu tevi redzēt.

Pēc tam hameleons ieraudzīja kibubu un lūdza arī viņu sev palīgos. Kibubu apsolīja; viņš apmetīšoties grāvī, lai redzētu cīņu. Tad hameleons, saticis suruhitru, paipalu un vardi, aicināja arī tās talkā, un visas labprāt deva savu piekrišanu.

Pa tam mežacūkas pacietība bija izsīkusi; nesagaidījusi ienaidnieku, cūka devās to meklēt. Cincina, ieraudzījusi mežacūku nākam, iečivinājās:

—    Inti, inti!

Mežacūkai likās, ka skan cilvēka balss, tāpēc tā nogriezās sāņus. Tuvējā ielejā to sagaidīja paipalas kliedziens:

—    Safaleu! Safaleu!

Mežacūka metās uz priekšu. Kalna nogāzē to pamanīja kibubu.

—    Bubu! Bubu! — kibubu sauca.

Ielejā suruhitra, ieraudzījusi bēgošo mežacūku, iedziedājās: '

—    Suruhi! Suruhi!

Bet, kad mežacūka drāzās pāri rīsa laukam, varde iekurcās:

—    Rehetu! Rehetu!

Nokausētā mežacūka nezināja, kur dēties. Tieši tobrīd garām gāja cilvēks ar suni, un viņi pa diviem nogalināja mežacūku.

Lūk, kā mazais gudrinieks hameleons pievārēja lielo, stipro mežacūku.

MEžA SUNS UN MEZA KAĶIS

Senāk meža suns un meža kaķis dzīvoja draugos. Kādā jaukā dienā, kad abus pārlieku bija nomocījuši apkārtnes iedzīvotāji, tie nosprieda izbeigt laupīšanu un sākt nodarboties ar kaut ko derīgu. Viņi nolēma aust rabanas, tālab ka šī nodarbošanās šķita izdevīgāka par citām.

Visu apsprieduši, viņi nopirka rafiju. Kad vajadzēja mazgāt un mīstīt šķiedru, lai tā kļūtu mīksta un elastīga, kaķis teica sunim:

—     Man ir asi nagi, es varu saplēst rafiju, bez tam esmu pārāk viegls, lai mīstītu tādu cietu, grūti apstrādājamu šķiedru. Izdari šos darbus pats, bet es vēlāk sasiešu pavedienus.

Vientiesīgais suns devās uz tuvējo strautu mazgāt un mīstīt rafiju. Kad viņš atgriezās, kaķis palūdza, lai suns pie reizes sasienot pavedienus. Suns padarīja arī to, un nu vajadzēja sākt aust.

—     Dārgais draugs! — izsaucās kaķis. — Savu mūžu neesmu audis rabanas un varu tikai samaitāt rafiju. Kad audīsim zīdu, tad gan tu redzēsi, kas es par varenu meistaru.

Labsirdīgais suns noauda rabanas un palūdza savu viltīgo draugu aiziet uz tirgu un pārdot tās. Kaķis nezināja, ko iesākt: tirgū viņu līdz nāvei varēja piekaut ciema ļaudis. Bet viņš tā kāroja vienatnē noēst gaļu, ko varēs nopirkt par ietirgoto naudu! Kaķis nolēma iet.

Cilvēki, ieraudzījuši kaķi, sāka apmētāt to akmeņiem. Kaķis tūdaļ diedza atpakaļ uz būdu un izstāstīja sunim par savu neveiksmi. Sunim ļoti iegribējās pašam izmēģināt laimi. Tirgū tas par rabanām dabūja divpadsmit naudas gabalus un nopirka gaļu. Nenoēdis ne kumosiņa, suns atgriezās mājā. Tikko viņš parādījās, kaķis iesaucās:

—    Gaļa steidzīgi jāuznes kokā, citādi atnāks kāds, kas būs stiprāks par mums abiem, un atņems to.

Viltīgais radījums uznesa gaļu kokā un mierīgi notiesāja to. Velti suns ar draudiem un lūgšanos centās dabūt kādu gabaliņu — viņam tika vienīgi gaļas smarža. Noguruma un badā pieveikts, viņš nokrita zemē pie koka un nosprāga, iepriekš vēl nolādējis visus savus pēcnācējus, kas neatriebs viņa nāvi.

RAFOSA, RAFANALUKA UN RAVUANCIRA

Stāsta, ka reiz Rafosa un Rafanaluka devās apsērst Raundianu. Pa ceļam Rafosa teica Rafanalukai:

—    Ja man iesāpēsies zobi, saplūc, lūk, tur tā koka lapas. Tās man ļoti labi palīdz.

īstenībā fosa nerunāja taisnību, viņa vienkārši gribēja piemānīt fanaluku maltītes laikā. Fosa atkārtoja savu lūgumu piecas reizes un ikreiz iļādīja citu koku. Kad viņas bija atnākušas, Raundiana ieveda tās tīrā būdā, kas bija domāta tikai viesiem. Rafosa un Raundiana pēc visiem likumiem apsveica viena otru.

—    Kā labi klājas? — jautāja Raundiana Rafosai, kas bija vecākā.

—    Kas vainas, — atbildēja Rafosa.

—    Vai tavējie visi pie labas veselības? Te pie mums visi veseli.

—    Pie mums tāpat. Nelaime nav piemeklējusi mūsu māju. Atnācām vienkārši tāpat, tālab ka tevi ilgi neesam redzēj ušas.

—     Nu tad laipni lūdzu, ja visi esat sveiki un veseli. Ja esat atnākušas pie manis viesos, noskūpstīšu jūsu kājas.

—    To es tev neparko neatļaušu!

Ar to arī apsveicināšanās beidzās.

Raundiana un Rafosa skaitījās tā kā radinieces, bet Rafanaluka bija vienkārši Rafosas kalpone. Raundiana izsniedza viesiem fahanu — vistas, pīles, zosis — un rīsus zupai. Rafanaluka stājās pie maltītes gatavošanas. Kad pusdiena jau nāca gatava, negause Rafosa ķērās pie viltus, ko jau sen bija izperinājusi.

—    Ak tavu bēdu, kā man iesāpējās zobi. Ja neatnesīsi man lapas no tiem kokiem, kurus tev pirmāk rādīju, mana pēdējā stundiņa klāt!

Labsirdīgā Rafanaluka aizdiedza pēc lapām, bet fošā tūlīt noņēma katlam vāku un alkatīgi uzklupa gaļai. Rīsus viņa neaiztika, bet gaļu nolocīja visu līdz pēdējam kauliņam un atkal uzlika katlam vāku.

Rafanaluka atgriezās un atrada savu saimnieci guļam; Rafosa trīcēja pie visām miesām, it kā būtu ļoti slima. Bet, pakošļājusi Rafanalukas atnestās lapas, tūdaļ kļuva vesela. Rafanaluka piegāja pie katla un ieraudzīja, ka gaļa pazudusi.

—    Kur tad gaļa?

—    Es gan nezinu, man tik nežēlīgi sāpēja zobi!

Rafanaluka neteica vairs ne vārda, jo bija taču kalpone.

Viņa iebaudīja rīsu zupu, un tad abas ar fosu devās atpakaļ uz savu ciemu.

Pagāja laiciņš, un Rafosai atkal iegribējās apsērst Raundianu. Šoreiz viņa paņēma līdz Ravuanciru, lai tā izvārītu pusdienas. Pa ceļam fosa atkārtoja savu joku. Rafosa un Raundiana sasveicinājās. Raundiana izsniedza viesiem fahanu, un Ravuancira sāka vārīt gaļu. Kad gaļa bija gatava, fosa, izlikdamās, ka tai briesmīgi iesāpējušies zobi, aizsūtīja Ravuanciru pēc lapām. Bet Ravuancira arī nebija no vientiesīgajām: kamēr Rafosa stāstīja tai pasaciņas par dažādām lapām, viņa bija bāzusi tās kabatā. Tāpēc, brīdi pastāvējusi aizdurvē, viņa ienāca iekšā tieši tanī mirklī, kad fosa, pēkšņi izveseļojusies, bija ielaidusi katlā nagus. Ravuancira sāka viņu kaunināt, un Rafosai neatlika nekas cits kā dalīties gaļā. Tāpēc negause fosa nedabūja paēst pilnu vēderu, un naktī izsalkums tai neļāva aizmigt.

Pusnaktī, vairs nespēdama paciest, fosa klusītēm izslīdēja no būdas un nokoda pagalmā visas vistas, pīles un zosis. Ravuancira, izdzirdusi, ka saimniece iziet laukā, naski piecēlās un noslēdza durvis. Pieēdusies līdz acīm, fosa gribēja tikt atpakaļ mājā, bet nevarēja atvērt durvis. Tā nu viņa tur sēdēja zem loga līdz pašam rītam, aukstumā drebēdama, pat purnu no spalvām nenotīrījusi.

Raundiana pamanīja, ka pazudis viņas mīļais gailis un līdz ar gaili arī vistas. Viņa meklēja zagli gan še, gan tur, bet viss velti.

Tad Raundiana sakūra ciema vidū lielu ugunskuru un lika visiem pēc kārtas lēkt ugunij pāri, lai tas, kurš noēdis viņas lielo gaili un vistas un kuram tālab būs smagāks vēders, iekristu ugunī. Visi pārlēca, ka nebija ko redzēt, bet, kad pienāca fosas kārta, tā iekrita ugunskuram pašā vidū un sadega. Tā beidza dzīvi šis nelietīgais radījums.

FOSA UN BRUŅURUPUCIS

Stāsta, ka reiz fosa un bruņurupucis izgāja kopā pastaigāties un ieraudzīja lielu banānkoku, kurā karājās gatavu banānu ķekars. Tolaik abi bija labi draugi. Ieraudzījis banānus, bruņurupucis ierunājās:

—           Ai, kas par garšīgiem banāniem! Kā varētu dabūt tos rokā?

—           Pavisam vienkārši, — fosa atsaucās. — Es tūlīt uzrāpšos kokā.

—    Lien ātrāk!

Fosa patiešām uzrāpās kokā un sāka aizgūtnēm ēst bananus. Bruņurupucis, galvu atgāzis, kvernēja apakšā un lūdzās:

—    Vecāko mās, mīļo, dārgo, nosvied man pāris banānu.

—           Tūlīt, tūlīt, pagaidi, — atbildēja fosa, — ļauj man vēl mazuliet pamieloties.

Viņa mudīgi notiesāja visus banānus, bet bruņurupucim nenosvieda itin neviena.

Redzēdams, ka banānu vairs nav, bruņurupucis nosmailināja vajrākas nūjas un sasprauda tās zemē visapkārt banānkokam. Fosa pieēdusi bija kļuvusi smaga un neveikla. Gribēdama nokļūt zemē, tā nokrita tieši uz nūjām; nūjas iedūrās tai vēderā, un negause uz vietas bija pagalam. Bruņurupucis noplēsa viņai visus taukus un aiznesa sev līdz.

Iedams tas satika fosas radus — arī fosas. Tās iejautājās:

—    Kas tie par taukiem, ko tu tur nes?

—           Es nesu fosas taukus, nedomājiet, ka tie ir bruņurupuča tauki, — bruņurupucis atbildēja.

—    Ko? Ko tu nes?

—    Fosas, ne jau bruņurupuča taukus.

—    Tātad tu esi nokāvis mūsu radagabalu! — iekliedzās fosas un gribēja bruņurupuci saķert.

—    Nodursim viņu ar šķēpiem, — fosas nosprieda.

—    Ar šķēpiem jūs mani nenodursiet.

—    Nošausim viņu!

—    Nošaut jūs mani nenošausiet.

—    Kā tad var tevi nogalēt?

—    Saplūciet banānu lapas, ietiniet mani lapās un iesviediet ūdenī. Tad es būšu pagalam.

Fosas izdarīja, kā bruņurupucis bija teicis, bet, ticis ūdenī, bruņurupucis mierīgi aizpeldēja uz savu būdu un vēl paķēra līdz banānu lapas, kuras ļoti mīlēja. Atgriezies mājās, tas sāka izsmiet un kaitināt fosas. Bet fosas, ieraudzījušas, ka bruņurupucis prot peldēt, no brīnumiem mutes vien atplēta.

PAR VARDĒM, KAS GRIBĒJA DABŪT VALDNIEKU

Stāsta, ka reiz kādā dīķī mājvietu bija radušas vardes. Valdnieka vardēm nebija, visas savas lietas tās kārtoja pašas un dzīvoja, kā katrai iegribējās. Bet reiz, sapulcējušās vienuviet, tās nolēma izvēlēt valdnieku, jo zināja, ka bez valdnieka dzīvot, nav labi, un prasīja padomu Saulei. Vardēm šķita, ka, dabūjušas valdnieku, tās laimīgi vadīs dzīvi katra savā ģimenē. Saule, izdzirdusi varžu lūgumu, iesmējās un sāka svelmēt vēl karstāk. Tad nolauza mazu koka gabaliņu un iesvieda dīķī; ūdens sāka mest lokus. Vardes pārlieku izbijās un neparko neuzdrošinājās tuvoties koka gabaliņam. Pēc brīža, mazuliet atjēgušās un redzēdamas, ka viss ir mierīgi, tās sāka uzmanīgi zagties klāt sprungulim. Vardes ilgi vēroja to, bet, redzēdamas, ka koka gabals nekustas, jau bez bailēm izbāza galvas no ūdens.

—    Mēs negribam, lai mums par valdnieku būtu nekustīgs sprungulis, kas ne par ko neliekas zinis. Dod mums citu valdnieku! — vardes kurkstēja.

Saule aizsūtīja tām gārni. Gārnis atlidoja un tūdaļ metās virsū vardēm, aprīdams citu pēc citas, cik nu vēders ņēma pretī. Tad vardes slepus lūdza Mēnesi aizlikt par tām kādu labu vārdiņu Saulei un pierunāt Sauli aizvākt gārni un atkal nomest tām koka gabaliņu.

—      Es aizsūtīju jums divus valdniekus, — Saule atbildēja, — vienu labu, otru ļaunu. Jums, vardēm, vajadzēja priecāties par pirmo, bet koka gabaliņš jums šķita labs tikai tad, kad par jūsu valdnieku biju padarījusi gārni. Iegaumējiet, ko es jums teikšu: tas, kas pārāk rūpējas par savu labklājību, bieži vien nespēj paciest pat visniecīgākās nepatikšanas.

KĀPĒC ČŪSKAS ĒD VARDES

Stāsta, ka čūska reiz satikusi vardi.

—      Zini ko, draudzēsimies, ja? — varde teica. — Tu esi liela, es — maza. Tālab mēs viena otrai varēsim palīdzēt. Tu esi tik gara, ka spēsi aizsniegt jebkuru augstu vietu, bet es iespraukšos tur, kur tev nav pa spēkam. Turklāt man ir skaļa balss, tas arī mums lieti noderēs. Tikai, iekams kļūstam par labiem draugiem, mums jāpamērojas spēkiem. Nāc, iesim skrieties, redzēs, vai noķersim viena otru. Tu esi vecākā, sāc pirmā.

Čūska zibenīgi izlocījās, tad vēl reizi un vēl, un varde nevarēja to noķert.

—     Esi gan tu varena skrējēja, — varde noteica.

Nu bija vardes reize skriet. Tā sāka lēkt, bet ceturtajā lēcienā čūska to panāca un saķēra aiz pakaļkājām.

—     Neaprij mani, — varde lūdza. — Paver mazuliet muti un saki «a».

Čūska sacīja «a», bet, tikko tā atvēra muti, varde metās ūdenī; čūska pagalam nobrīnījās. Vardes dīķī ņēmās slavēt biedreni, ka tā ir tik viltīga un veikla, un smējās par muļķa čūsku. Čūska nekādi nespēja samierināties, ka varde to apvedusi ap stūri; tā sapulcināja savus bērnus un sacīja:

—      Ēdiet vardes, kur vien tās gadās jums ceļā, ēdiet pat tad, ja neesat izsalkuši. Tikai pielūkojiet, allaž rijiet vardes veselas, lai tās jums neizbēgtu. Vienīgi tā iznīdēsim visu viņu dzimumu.

LIELAIS ZUTIS UN MAZAIS ZUTĒNS

Mazs zutēns reiz sastapa lielu zuti un vaicāja:

—     Kā tu esi kļuvis tik resns?

Lielais zutis atbildēja:

—           Es neesmu rijis dzelzi, kas apslēpta gaļā, un neesmu gājis aukstajā mājā. Vēl es allažiņ esmu turējies tālāk no nakts ugunim, lai zvejnieki nevarētu mani uzdurt uz žebērkļa. Ja gribi nodzīvot līdz vecumam -un kļūt tikpat liels, kāds esmu es, tad dari tā, kā darīju es, — tas ir viss.

—     Tev taisnība, — atbildēja zutēns, lai gan dvēseles dziļumos nenoticēja lielajam zutim.

Tikko abi bija izšķīrušies, zutēns ieraudzīja āķi. «Tāds niecīgs dzelzs gabaliņš vis nevar mani nogalēt,» viņš noteica un sakampa āķi. Bet āķis iedūrās zutēnam lūpā, un nabags nekādi nevarēja to izraut. Lielais zutis atkal atpeldēja uz to vietu, kur bija ticies ar mazo zutēnu. Zutēns nožēloja, ka nēbija klausījis viņa padomiem, un pajautāja, kā tikt laukā no nelaimes.

—      Izliecies par beigtu, — atbildēja lielais zutis, — varbūt tā tev izdosies izglābties.

Drīz atnāca zvejnieks. Viņš izvilka makšķeri, noņēma zivi no āķa un, nodomājis, ka tā beigta, nolika krastā. Tai pašā mirklī zutēns sveiks un vesels jau bija ūdenī.

Pagāja laiks, zutēns bija paspējis aizmirst pārdzīvotās nepatikšanas un iepeldēja murdā. Zvejniekam ceļot murdu no ūdens, zutēns atkal izlikās par beigtu, un arī šoreiz viņam laimējās. Mazais zutēns nodomāja, ka šī viltība viņu allaž glābs no nāves.

Kādu citu reizi zvejnieks zvejoja zivis lāpas gaismā. Zutēns peldēja uz uguns pusi, tm zvejnieks to nodūra ar žebērkli. Zutēns aizgāja bojā tāpēc, ka nebija klausījis lielā zuša padomiem.

TUHUBEVAVA, AMBACIBEDRANGI UN MAZIE VILI

Stāsta, ka senos laikos mazie vili nekur nevarēja atrast sev barību, jo baidījās no zivīm, kas bija lielākas par viņiem. Kādā upē, kur viņu bija tik daudz, ka čumēja vien, dzīvoja divas lielas zivis, kas gan nebija līdzīgas viena otrai, bet abas bija plēsones. Vienu sauca par Tuhubevavu, otru — par Ambacibedrangi. Viena dzīvoja upes augštecē, otra — netālu no grīvas. Mazie vili dzīvoja gabalā starp abu lielo zivju mājvietām. Peldot uz augšu pa straumi, viņiem iznāca sastapties ar Tuhubevavu, peldot uz leju, tie iekļuva Ambacibedrangi rīklē.

Vili sapulcējās, lai apspriestos, un nolēma briesmīgos ienaidniekus uzveikt ar viltu. Ilgi viņi strīdējās un beidzot izdomāja, lūk, ko. Vispirms vili aizpeldēja pie Ambacibedrangi.

—            Piedod, cienījamā, mēs gribam tikai pateikt to, ko mums lūdza. Tuhubevava vēlēja sacīt, ka gaida tevi rīt savā pusē, viņa gribot cīkstēties ar tevi, lai kļūtu par vienīgo upes valdnieci.

—            Dodieties pie Tuhubevavas un pasakiet, ja viņa grib ar mani cīkstēties, lai pati peld šurp. Es neesmu vājāka par viņu un neiešu sevi nopūlēt.

Nabaga vili aizsteidzās pie Tuhubevavas un teica:

—            Piedod, cienījamā. Mēs tikai izpildām, kas mums uzdots. Ambacibedrangi gaida upes lejtecē, lai cīkstētos ar tevi. Ambacibedrangi sacīja, ka esot stiprāka par tevi un gribot būt upes valdniece.

Tuhubevava dusmās piepūtās.

—            Pasakiet viņai, lai viņa peld līdz upes vidum, un rīt mēs abas cīkstēsimies.

Vili atstāstīja Tuhubevavas vārdus Ambacibedrangi.

Pagāja nakts. No rīta noteiktajā stundā Tuhubevava atpeldēja no augšteces, bet Ambacibedrangi — no grīvas puses. Sākās kauja; Tuhubevava bija lielāka un vienā paņēmienā aprija Ambacibedrangi, bet kaulainā Ambacibedrangi izslēja stāvus savus dzelkšņus, un tie iedūrās Tuhubevavi rīklē. Tuhubevava noslāpa un bija pagalam; sāncense nespēja izkļūt laukā no rīkles un arī nobeidzās.

Kopš tā laika mazie vili peld pa upi bez baiļu.

RACIBILUKA UN RACIRIRIATRA

Senos laikos, kā stāsta, dzīvojuši brālēni Racibiluka un Raciririatra. Vienam no viņiem acis bija, otram — ne. Kādureiz abi gāja pastaigāties un Raciririatra teica:

—            Racibiluka, aizdod man acis. Mēs pašreiz ejam garām ciemam, un man ir kauns, ka esmu akls.

—            Nem vien, — atbildēja Racibiluka. — Tikai dod ātrāk atpakaļ, man arī tās ir vajadzīgas.

—     Es tev atdošu, līdzko man tās vairs nevajadzēs.

Racibiluka atnāca mājā bez acīm un jautāja mātei, vai

viņa acis jau neesot atnestas.

—            Mans dēls zaudējis prātu! — māte sāka klaigāt.

—    Viņš atdevis kādam savas acis un prasa tās man.

Palicis bez acīm, Racibiluka nu vairs neuzdrīkstējās iziet no mājas un gaidīja, kad viņam ieaugs jaunas acis, jo viņa brālēns tā ari neatdeva acu pāri, ko bija aizņēmies.

Racibiluka ir mandutra, čūska, kas mēdz lodāt tumsā; tā izlien laukā vienīgi naktīs, jo viņai ir vēl pavisam jaunas acis. Raciririatra, kas atņēma mandutrai acis, tieši otrādi, rāpo, kad ir gaišs.

PUTNU VALDNIEKS

Stāsta, ka reiz putni sarīkoja plašu kabari, lai izraudzītos valdnieku. Daudzi gribēja izvēlēt vurumaheri, tālab ka nav stiprāka putna par piekūnu un tikai viņš vienīgais spēj tā nobiedēt jebkuru ienaidnieku, ka tam spalvas sacelsies stāvus. Putni piedāvāja viņam valdnieka godu, taču vurumaheri, šis lepnais putns, nonicināja varu, kuru viņam jau tik un tā deva knābis un nagi, un atteicās. Tad putni nolēma valdnieka godā iecelt gueiku, papango vai pustelgu, bet. nu gāja vaļā tādi bezgalīgi strīdi, ka nekādi nebija iespējams vienoties. Kāds deva padomu ievēlēt par valdnieku fudi. Lūk, ko viņš teica:

—     Fudi nav līdzīgs citiem putniem. Ziemu viņš ne ar ko neatšķiras no mums, bet vasaru ietērpjas greznā koši sarkanā spalvu rotā. Acīmredzot pati daba dāvājusi viņam valdnieka mantiju, lai palīdzētu mums izvēlēties.

Ar to visi bija vienisprātis. Un tā fudi kļuva par valdnieku. Būdams jautrs, sprigans un veikls, viņš drīz vien iemantoja pavalstnieku mīlestību. īpaši fudi mīlēja un cienīja skumīgā takatra, kuras dzīvību neviens neapdraudēja, kamēr fudi bija valdnieks. Bet ne velti sakāmvārds ( skan: «Augstu koku vēji viegli loka» un «Labajam allaž daudz ienaidnieku». Drīz vien fudi nācās to izjust uz savas ādas. Saniknots, ka par valdnieku kļuvis tāds sīks putniņš, vurumaheri metās virsū fudi, noknāba to un pēc tam pasludināja sevi par putnu valdnieku. Putni bailēs neuzdrošinājās nekā iebilst un pakļāvās piekūna kundzībai.

Bet sakāmvārds skan: «Vainīgais neizbēgs no soda, un, kas nodara ļaunu, piesauc savu nelaimi.» Takatra neaizmirsa fudi labo sirdi un nevarēja samierināties ar vurumaheri viltu. Reiz, kad jaunais valdnieks bija nez par ko iegrimis domās, takatra klusītēm piezagās tam klāt un

vairākas reizes no visa spēka ieknāba. Piekūns nokrita; takatra nolēma, ka valdnieks ir pagalam, atstāja to guļam un aizlaidās sasaukt putnus. Kad sākās lielais kabari, takatra lūdza atļauju runāt un izstāstīja, kā un kālab viņa nogalinājusi vurumaheri. Gandrīz visi bija apmierināti ar notikušo; ap nogalināto sapulcējās daudz putnu. Viņi stāvēja un pētīja piekūnu, kad pēkšņi par mirušu uzskatītais sakustējās. Sacēlās briesmīgs uztraukums, un daži jau teju, teju gatavojās piebeigt vurumaheri, kad ierunājās pustelga.

—      Es negribu aizstāvēt vurumaheri, viņš bija Jauns un cietsirdīgs, jo bija paradis iegūt ar spēku to, ko viņam negribēja dot no laba prāta. Takatra, atriebdama fudi nāvi, taisnīgi pelnījusi mūsu pateicību. Bet mēs ar vurumaheri esam divu māsu dēli. Viņa nelaime ir mana nelaime. Lūk, kālab es jūs lūdzu dāvāt man viņa dzīvību. Viņš zaudējis savu valdnieka godu, tas viņam būs jau pietiekams sods.

Putni paklausīja pustelgas lūgumam, un tā steidza palīdzēt ievainotajam. Tāpēc, kā stāsta, vurumaheri nestrīdas ar pustelgu, bet bēg projām no tās, lai gan pustelga ir sīks putniņš. Vurumaheri tur prātā, ka jābūt tai pateicīgam par dzīvību. Bet takatru, kas bija tam uzbrukusi un to ievainojusi, viņš neieredz ne acu galā un nelaiž garām izdevību, lai tai kaitētu.

Putniem atkal vajadzēja vēlēt valdnieku. Šoreiz viņi izvēlēja reiluvi, kam ir varen skaista balss un tāpēc viegli runāt kabari, turklāt reiluvi ir vidēja auguma, tātad visai bīstams pretinieks skauģiem, bet pārējiem ne gluži tik bīstams, lai tiem no bailēm spalvas celtos stāvu. Reiluvi vēl līdz šai dienai turas valdnieka godā. Bet klaušu vietā, kuras cilvēki atstrādā valdniekam, reiluvi ir tiesības savākt dažādu putnu spalvas, ar ko izklāt savu ligzdu.

BRINUMPASAKAS

.

RAFARA, ŪDEŅU JAUNAVA

; Es atnācu šodien, es stāstu.

f Ūdeņu jaunava — tā zina teikt veci ļaudis, tā nav mana gudrība — dzīvojusi apburtā pilī Zaļo ūdeņu dzīlēs. Viņai bijuši gari mati uguns krāsā. Rafara, lūk, kā viņai bijis vjrdā, bet viņas mazo verdzenīti sauca par Ikalu.

Reiz abas slepus aizbēga no mājām, lai padraiskuļotos Odeņu krasta sārtajās smiltis. Andriambahuaka ieraudzīja abas rotaļājamies un gribēja Zaļo ūdeņu jaunavu noķert. Bet Rafara kopā ar verdzeni metās upē, un viņš nepaspēja to satvert. Andriambahuaka bija noskumis, ka daiļās meitenes pazudušas. Viņš mazuliet pastāvēja un tad atgriezās savā lielajā būdā uz pakalna.

Nākošajā dienā andriambahuaka aizgāja pie mpanandru Renikutumbes un lūdza izlikt sikidi.

—      Vēlu tev laimību, tēv, — andriambahuaka teica.

—            Tevi māc nemiers? Kas tev kaiš, mans dēls? — mpanandru jautāja.

—            Tur, Zaļo ūdeņu krastā es redzēju divas brīnumdaiļas jaunavas, un man ļoti gribas vienu no viņām ņemt par sievu. Bet jaunavas pazuda, un viļņi sakļāvās virs viņu galvām.

Renikutumbe izsvaidīja sikidi graudiņus un sacīja:

—             Jā, mans dēls, šīs jaunavas mīt Odeņu dzīlēs, un bez manas palīdzības nemūžam nedabūsi to, pēc kuras tvīkst tava sirds.

—            Kas tad man jādara? — andriambahuaka jautāja burvim.

—             Rau, kas… Bet tev vajadzēs man par samaksu dot melnu gaili, kas vēl ne reizes nav dziedājis, un piecus sudraba naudas gabalus!

—     Labi, — andriambahuaka bija ar mieru.

—        Se, ņem šo udi cara. Ierocies smiltīs tai vietā, kur jaunavas mēdz rotājāties. Kad viņas atnāks, pagaidi, kamēr ūdens uz viņu augumiem būs pilnīgi nožuvis, bet pēc tam pieskrien un saķer viņas aiz matiem.

Andriambahuaka aizgāja un noslēpās smiltīs. Pēc brīža J Zaļo ūdeņu jaunava kopā ar verdzeni izkāpa krastā. An> driambahuaka ilgi vēroja jaunavas un, kad uz to augu-ļ miem vairs neredzēja ne pilītes ūdens, klusītēm pielavījās! un saķēra viņas aiz matiem.

—       Es gribu ņemt tevi par sievu, — andriambahuaka] teica Rafarai.

Rafara neatbildēja ne vārda, un andriambahuaka zaudēja drosmi: viņš nobijās, ka jaunava varētu būt mēma.1 Mazliet pagaidījis, viņš aizveda jaunavu sev līdz un stāstīja ļaudīm:

—       Palūk, ļaudis. Es atvedu Rafaru no Zaļajiem ūdeņiem. Viņa būs mana galvenā sieva.

—       Kas ir viņas tēvs? Kas māte? No kurienes viņa nākusi? — ļaudis taujāja.

Andriambahuaka nekā nevarēja ļaudīm pateikt. Bet Rafara un Ikala klusēja, viņas stāvēja, neizdvesdamas ne skaņu, mēmas kā akmeņi, kā nokaltušu koku stumbri. Ļaudis devās lejā no pakalna un, galvas kratīdami, aizgāja katrs savu ceļu.

Zināmu laiku pēc kāzām Rafara dzemdēja dēlu. Reiz, kad andriambahuaka bija aizgājis uz rīsa lauku, mazais ieraudājās. Māte paņēma bērniņu rokās un sāka aijāt.

—            Ak, tu mana drostaliņa, ak, mana mīla, Ravelunahana… Ravelunahana.

Dusi klusi… Dusi klusi.

Rafarana dziedāja, un viņas balss skanēja kā sīks zvārgulītis. Kāda verdzene dzirdēja dziedāšanu. Kad atgriezās! andriambahuaka, tā piegāja pie viņa un iečukstēja ausī:ļ

—       O, kungs, kamēr tu biji uz rīsa laukiem, es biju ap-> sēdusies pie vēršu aploka, lai pasildītu saulē savas vātis,! un pēkšņi izdzirdu, ka tava sieva dzied. Kad tevis nav, viņa runā, un viņas balss skan kā sudraba zvārgulītis.

—     Zvēri, ka tā ir taisnība! Un viņa patiesi dziedāja?

—     Zvēru tev, viņa dziedāja, — verdzene atbildēja.

Andriambahuaka iegāja būdā un paslēpās zem pīteņa

līdzās Rafarai un īkalai.

Bērns ieraudājās, māte sāka to aijāt un dziedāt. Izdzir(Iis viņas balsi, andriambahuaka izlēca no plteņa apakšas un iesaucās:

Ak, Rafara, tātad, kad manis nav, tu runā!

Bet Rafara atkal pazaudēja valodu. Andriambahuaka lūdzās sievu un ko tikai visu nedarīja, lai piespiestu viņu runāt, taču Rafara neparko nebija piedabūjama bilst kaut vārdu; pat rājieni nepiespieda viņu atvērt muti. Tad andriambahuaka sāka viņu sist un sita tikām, kamēr pavisam zaudēja spēkus.

Rafara klusēja, vienīgi no acīm tai lielām lāsēm ritēja asaras. Pēkšņi atskanēja briesmīgs troksnis, un andriambahuaka bailēs ieraudzīja, ka Rafaras asaras pārvērtušās par brāzmainu straumi, kas dārdot drāžas uz Zaļajiem ūdeņiem. Rafara un Ikala metās ūdenī, bet tēvs ar dēlu palika būdā.

Andriambahuaka paņēma puisēnu rokās un aizskrēja pakaļ sievai.

—      Rafara, Ūdeņu jaunava,

Rafara, Ūdeņu jaunava,

Atgriezies! Atdošu tev visdārgāko, kas vien ir pasaulē: Vecāko dēlu, jaunāko dēlu,

Tēvu un māti, — tā andriambahuaka viņu aicināja.

—     Andriambahuaka, andriambahuaka,

To saku tev: ne vecākais dels, ne jaunākais dēls,

Ne tēvs un ne māte Nav velte man, — atsaucās Rafara. Andriambahuaka skrēja uz balss pusi un sauca:

—     Rafara, Rafara, Ūdeņu jaunava!

Atdošu tev vecāko dēlu, jaunāko dēlu,

Tēvu un māti,

Simt vergu un tūkstoti vēršu!

Rafara atbildēja:

—     Andriambahuaka, andriambahuaka! …

Ne vecākais dēls, ne jaunākais dēls,

Ne tēvs un ne māte,

Ne simts vergu un tūkstotis vēršu.

Nav veltes man.

Kamēr viņi tā sasaucās, Rafara un Ikala bija nopeldējušas līdz Zaļo ūdeņu vidum. Sīs vietas sargāja milzīgs krokodils, kura īgnā acs rēgojās ārā no ūdens.

—     Krokodil, ak, zilais krokodil,

Vai tu guli? Vai neredzi?

Ūdeņu jaunava ir klāt.

Kāpēc viņas priekšā neveras durvis?

Krokodils, kas sargāja pirmo koraļļu grēdu, izdzirdis šo , balsi, pārlieku izbrīnījās. Viņš piepeldēja pie klints. Ūdeņu jaunava līdz ar verdzeni uzrāpās tam mugurā un aizpeldēja garām septiņām koraļļu grēdām, kas viņu priekšā pavērās, lai tūlīt pat atkal aizvērtos. Un visi lielie un mazie krokodili ar zvīņainām mugurām vēroja, kā viņi peld, un līksmi sasaucās:

—     Vai tas ir taisnība? Zaļo ūdeņu jaunava atgriezusies?

—            Kā tad, — teica milzīgs krokodils, — tā ir viņa, es viņu pazīstu.

Bet andriambahuaka joprojām stāvēja krastā un rūgti raudāja:

—     Rafara, Ūdeņu jaunava,

Jel atgriezies, jel atgriezies!

Tavs vīrs ir nelaimē,

Tavs dēls mīt trūkumā.

Ilgi žēlojās andriambahuaka, līdz beidzot no ūdens izpeldēja divi krokodilu tēvaiņi, kas bija nodzīvojuši pasaulē daudz simtu gadu. Krokodilus bija atsūtījuši Rafaras vecāki, lai tie atvestu andriambahuaku un puisēnu.

—            Mēs ūdenī noslāpsim un būsim pagalam, — andriambahuaka teica.

Bet lielākais krokodils viņu mierināja:

—            Nebīsties. Kamēr esat kopā ar mums, nekas ļauns jums nenotiks.

Viņi ienira ūdenī un pat apģērbu nesaslapēja. Kad abi bija ilgi peldējuši pakaļ krokodiliem, pēkšņi parādījās apburta pils. No pils viņiem pretī iznāca Rafara. Viņa runāja, un viņas balss plūda kā dziesma. Rafarai sekoja gara virtene verdzeņu; apģērba vietā viņu augumus sedza tikai garie mati.

Laimīgais Ūdeņu karalis un viņa sieva ar prieku uzņēma andriambahuaku un puisēnu. Un viņi visi kopā dzīvoja ilgus gadus.

Es nesākšu stāstīt, cik labi viņi dzīvoja, bet valodas par viņiem klīdīs pa pasauli līdz laika galam.

ANTSALI MAZULIS JEB PUTNĒNS, KAS TURPINĀJA DZIEDĀT CILVĒKA VĒDERĀ

Stāsta, ka reiz lidoja mazs putniņš — antsali mazulis, |>cl; kāds nežēlīgs cilvēks svieda tam ar akmeni.

1 Mazais putniņš sāka cilvēku kaitināt:

—     Šis cilvēks meta akmeni, he, he, he …

Viņš meta akmeni antsali mazulim.

Viņš meta akmeni.. .

liet cilvēks svieda vēlreiz un trāpīja tam pa kājiņu. Putnēns nokrita zemē, un cilvēks to saķēra. Bet putnēns lodziedājās:

—     Šis cilvēks mani noķēra,

Viņš noķēra antsali mazuli.

Viņš mani noķēra!

Cilvēks pārnesa putnēnu mājā un parādīja sievai. Bet putnēns atkal iedziedājās:

—     Šis cilvēks mani noķēra,

Viņš noķēra antsali mazuli.

Viņš mani noķēra!

Sieva nevarēja vien nobrīnīties.

—            Tas jau ir runājošais putns! — viņa izsaucās. — Es nepieduršu tam ne pirksta. Kamēr vien dzīvoju pasaulē, tāda neesmu redzējusi.

Vīrs atbildēja:

—     Ja tu un bērni negribat to ēst, noēdīšu viens pats.

Viņš nokāva putniņu, noplūca to un piedāvāja bērniem.

Taču sieva sauca:

—            Ja esat mani bērni, neēdiet, citādi piesauksiet nelaimi!

Bērni baidījās mātes un novērsās no ēdiena. Bet putns no jauna iedziedājās:

—     Šis cilvēks sagriezīs mani gabalos,

Viņš sagriezīs antsali mazuli.

Viņš mani sagriezīs!

—            Tev patiesi netrūkst drosmes, — atkal ierunājās sieva. — Vai tiešām tev pietiks dūšas sagriezt putnu, kas prot runāt?

Cilvēks nekā neatbildēja un sagatavoja visu, kas vajadzīgs vārīšanai. Bet mazais putniņš iedziedājās:

—     Šis cilvēks tūdaļ mani izvārīs,

Viņš izvārīs antsali mazuli.

Viņš tūdaļ mani izvārīs!

Cilvēks uzlika putnu uz uguns. Kad putns bija gatavs, viņš sāka to ēst, bet putns atkal iedziedājās:

—     Cilvēks ēd mani,

Viņš ēd antsali mazuli.

Viņš mani ēd!

Cilvēks paēda un apsēdās ziemeļu pusē pavardam, bet sieva — dienvidu pusē. Necik ilgi, un cilvēka vēders sāka tūkt, bet putniņš dziedāja:

—     Cilvēks ir pieēdies,

Viņš pieēdies, tālab ka noēdis antsali mazuli.

Viņš ir pieēdies.

Tad sieva iesvila dusmās.

—            Re nu, ko esi izdarījis! Tu vairs nedrīkstēsi šeit pavēlēt!

Cilvēks neatbildēja ne vārda, no acīm tam sāka plūst asaras.

Bet pa tam antsali tēvs un māte meklēja .savu mazuli pa rīsa laukiem un nevarēja vien nobrīnīties:

—     Kurp aizlidojis antsali bērniņš?

Kurp aizlidojis antsali bērniņš?

Kurp viņš aizlaidies?

Putnēns atbildēja viņiem no cilvēka vēdera:

—     Esmu šeit, tēvs!

Esmu šeit, māt!

Esmu šeit!

Tēvs un māte pielidoja tuvāk un ciema rietumu galā atkal iesaucās:

—     Kurp aizlidojis antsali mazulis?

Kurp aizlidojis antsali mazulis?

Kurp viņš aizlaidies?

Putnēns aiz prieka sāka lēkāt un iedziedājās vēl skaļāk:

—     Esmu šeit, tēvs!

Esmu šeit, māt!

Esmu šeit!

Vecāki ielidoja būdā un ievaicājās:

—     Kas noēda mūsu mazuli?

Bērni nobijās un pastāstīja:

—     Tēvs noēda. Tēvs noēda.

Putni saniknojās un metās virsū cilvēkam.

—      Kāpēc tu noēdi mūsu mazuli?

Cilvēks nekā nevarēja atbildēt. Viņš žēli raudāja. Putni

iii knābjiem saplosīja tam vēderu, atsvabināja mazuli un ni/.iiesa uz mežu. Bet cilvēks, kas nebija klausījis sievai, nokrita zemē beigts.

FARALAHI, BAGATAIS MANTINIEKS

Stāsta, ka kādā ciemā dzīvoja bagāts cilvēks un viņam bija viens vienīgs dēls, Faralahi, kam jau bija pienācis IdikS lūkoties pēc līgavas. Vecāki gribēja tam sameklēt sievu pašu ciemā, taču nekas neiznāca: dēlam neviena meitene nebija .pa prātam. Bet Faralahi tā bija apnikuši vecāku nemitīgie pārmetumi, ka viņš aizgāja no ciema un sāka klimst pa pasauli. Viņš pārtika no lēcām vien, taču viņam labāk patika dzīvot kā puiša cilvēkam, pārtikt no vienkāršas barības, klejot, kur iepatīkas, nekā apprecēties un dzīvot bez bēdu, kā to vēlējās viņa vecāki.

Atgadījās, ka kādā jaukā dienā Zanahari atsūtīja viņam sievu: no debesīm tieši uz Faralahi lambas uzkrita zieds. Faralahi ielika ziedu grozā, un zieds ieguva cilvēka auguma apveidus; pēc neilga laika grozā atradās neredzēti daiļa sieviete, un Faralahi paņēma to sev par sievu.

Tēvs un māte ļoti skuma bez Faralahi un pavēlēja to sameklēt. Faralahi tika sameklēts un atvests uz vecāku māju. Bet viņš sāka bālēt, liesēt un drīz vien kļuva pavisam vārgs. Taču vecāki loloja dēlu, kā nu vien spēja, un galu galā Faralahi atspirga. Tad viņi atkal sāka tam mākties virsū ar lūgumiem, lai jel precoties. Citu pēc citas viņi sūtīja tam krāšņos tērpos ģērbtas ciema meitenes, taču Faralahi neviena nebija pa prātam. Beidzot Faralahi pacietības mērs bija pilns, un viņš atzinās vecākiem, ka tam jau ir sieva, kuru atsūtījis Zanahari.

—     Brīdiniet radus un manus vergus, — viņš sacīja,

—       rīt es svinēšu kāzas. Lai nokauj treknu vērsi kāzu mielastam.

Ciema ļaudīm gribējās palūkoties, kāda tad izskatās Faralahi sieva, bet viņš atteicās to rādīt pirms kāzu svinībām. Faralahi atveda uz savu būdu verdzeni un pavēlēja sagatavot visu nepieciešamo sievas peldei. Pēc tam viņš atvēra grozu, kurā atradās Zanahari atsūtītā sieva, un viņa parādījās — tik skaista, ka acis žilba, uz to lūkojoties. Ieraugot sievu, verdzenei vai prātiņš aptumšojās; viņa tūdaļ izstāstīja Faralahi tuviniekiem, ko redzējusi.

[Tie atskrēja palūkoties uz jaunuvi. Tai bridi virs viņu galvām loku meta varavīksne.

Par godu kāzām sarīkoja lielas dzīres, uz kurām sapulcējās visi ciema iedzīvotāji. Nokāva treknu vērsi un izpildīja pteņemtās izdarības. Nākošajā dienā vecāki saaicināja un aizsūtīja uz Faralahi jauno būdu ciema meitenes, lai tās patērzētu un parotaļātos ar viņa sievu. Jautrībai nebija gala. Skanot mūzikai un lielajām bungām, sievietes dejoja un dziedāja visskaistākās dziesmas.

Pēc tam Faralahi ar draugiem devās uz ciemu un aizveda sev līdz muzikantus. Kamēr viņš bija projām, biedrenes pierunāja jauno sievu iet izpeldēties upītē. Kad sieva sāka peldēt, biedrenes iegremdēja to ar galvu ūdenī un aizskrēja, domādamas, ka viņa noslīks. Bet otrajā krastā stāvēja veca sieviete; ieraudzījusi, ka meitene pazūd zem ūdens, viņa metās palīgā, izvilka nabadzīti no upes, ai/veda uz savu būdu un ņēmās aprūpēt.

Atceļā Faralahi ar draugiem gāja garām vecās sievietes būdai un palūdza ūdeni, ko remdēt slāpes. Faralahi, ieraudzījis, ka būdā kāds guļ, ietinies lambā, pajautāja, kas tur guļot.

—     Tas ir kāds ceļinieks, — vecā atbildēja, — viņš ir noguris un atpūšas.

Faralahi ar draugiem aizgāja savu ceļu. Pārnācis mājā un atradis būdu tukšu, viņš aizskrēja pie vecākiem, bet arī tur neatrada sievu. Vecāki pateica, ka sieva ar biedrenēm aizgājusi peldēties un nav atgriezusies. Faralahi bija sāpīgi zaudēt mīļoto sievu, viņš sapulcināja savus vergus un devās to meklēt. Pa ceļam viņi atkal satika veco sievu, kas pastāstīja, ka Faralahi sieva atnākusi kopā ar biedrenēm peldēties un biedrenes gribējušas to noslīcināt, bet, < par laimi, viņa stāvējusi otrā krastā un paspējusi atsteigties palīgā.

—     Tagad viņa ir pie manis, —vecā piebilda. — Jūs pirmāk redzējāt viņu guļam, ietinušos lambā. Es tad jums sacīju, ka pie manis atpūšas kāds ceļinieks.

Faralahi patencināja vecajai sievietei un aizsteidzās pie sievas. Kopā ar sievu viņš atgriezās ciemā, sapulcināja biedrenes un, visiem dzirdot, pastāstīja, cik neglīti viņas rīkojušās. Tad Faralahi kopā ar sievu un vergiem devās projām no ciema, lai apmestos jaunā vietā un dzīvotu mierā un laimē, neviena nebaidoties.

Stāsta, ka reiz dzīvojuši divi brāļi un abiem bijis vārdā Andriambahuaka. Vecākais brālis bija ļoti bagāts, daudz bagātāks par jaunāko.

Reiz vecākajam ienāca prātā tikt vaļā no visas savas mantas. Viņš pasauca vergu Kutufanazinu un teica:

—            Aizej un saaicini kopā tos, kas nomiruši pirms diviem gadiem.

Kutufanazina paklausīja saimnieku un sāka aicināt mirušos, sacīdams šādus vārdus: .

—     E, jūs, mirušie, kas dusat zemē divus gadus, ei!

E, jūs, mirušie, kas dusat zemē divus gadus, ei!

Es aicinu, es aicinu,

Es aicinu jūs!

Esmu atnācis jūs aicināt.

Mani atsūtīja Andriambahuaka.

Stāsta, ka Andriambahuakam esot labi vērši,

Bet nav, kas tos ēd.

Stāsta, ka Andriambahuakam esot labi vergi,

Bet nav, kas tos ēd.

Stāsta, ka Andriambahuakam esot labs sudrabs,

Bet nav, kas to ēd.

Stāsta, ka mirušie, kas divus gadus bija nogulējuši zemē, atbildējuši tā:

—    Griezies mājup, ak, Kutufanazina!

Vai tu neredzi, ka mūsu lūpas pārvērtušās akmeņos?

Vai tu neredzi, ka acu vietas mums ir tukšas?

Vai tu neredzi, ka mūsu galvu vietā baltu kaulu

kaudze?

Kā stāsta, Kutufanazina atgriezies mājā un pastāstījis Andriambahuakam, ko teikuši mirušie, kas divus gadus bija nogulējuši zemē. Tad Andriambahuaka pavēlēja vergam:

—     Aizej un pasauc Fananimpituluhu.

Kutufanazina paklausīja saimniekam un aizgāja saukt

nezvēru, sacīdams šādus vārdus:

—     Ē, tu, septiņgalvu čūska!

E, tu, septiņgalvu čūska!

Es aicinu, es aicinu,

Es aicinu tevi!

Mani atsūtīja Andriambahuaka.

Stāsta, ka Andriambahuakam esot labi vērši,

Bet nav, kas tos ēd.

Stāsta, ka Andriambahuakam esot labi vergi,

Bet nav, kas tos ēd.

Stāsta, ka Andriambahuakam esot labs sudrabs,

Bet nav, kas to ēd.

Necik ilgi, un ūdens sāka sārtoties. Kutufanazina atkārtoja savu aicinājumu, un stāsta, ka tai pašā mirklī izpeldējusi septiņgalvu čūska. Vergam bailēs sāka trīcēt rokas un kājas. Bet čūska viņam sacīja:

—            Ej mājā. Es ieradīšos pie tava saimnieka. Saki viņam, lai gaida. *

Vergs atstāstīja Andriambahuakam čūskas vārdus, un tas sāka gatavoties uz tikšanos.

Viņš pavēlēja izklāt pagalmu ar tīriem pīteņiem un sadzīt kopā četrus vēršu ganāmpulkus. Nepagāja nekāds lielais laiks, un Fananimpituluha bija klāt. Andriambahuaka pavēlēja piedzīt pirmo vēršu ganāmpulku pie vienas no c'ūskas galvām. Čūska aprija visus vēršus. Trīs atlikušie ganāmpulki nokļuva trīs citās rīklēs. Četros Andriambahuakas aplokos nepalika neviena vērša. Tad viņš pavēlēja salikt visu savu sudrabu čūskas piektās galvas priekšā.

Čūska aprija visu. Vēl vajadzēja piepildīt divas rīkles.

Vienas priekšā Andriambahuaka nostādīja savus vergus.

Čūska aprija arī tos. Andriambahuakam nebija nekā, ko likt septītajā rīklē. Tad viņa ģimene un viņš pats ietinās lambamenās un nozuda pēdējā rīklē kā kapā.

Andriambahuakas meita Kaluvula un viņas verdzene Kalubutretra, kas bija mazliet lielāka auguma nekā Kaluvula, paslēpās ēnā pie sliekšņa, un septiņgalvu čūska tās nepamanīja. Neatradusi vairs nekā, ko varētu vēl norīt, <

čūska aizlīda. Tad abas meitenes iznāca no paslēptuves.

Kaluvula nolēma iet pie sava tēvabrāļa Andriambahuakas, kas dzīvoja rietumos. Viņas abas ar verdzeni devās ceļā. Pa ceļam Kalubutretra sacīja Kaluvulai:

—            Dod man mazliet panēsāt tavu lambu, bet tu tikām paņem manējo.

Kaluvula bija ar mieru. Kad viņas pienāca pie rietumu Andriambahuakas ciema, Kaluvula prasīja atpakaļ savu lambu. Bet Kalubutretra sāka kliegt:

—            Kā! Tu, verdzene, esi uzdomājusi aplikt manu skaisto lambu! Ja teiksi vēl kaut vārdu, es tevi nositīšu!

Kaluvula augumā bija mazāka par Kalubutretru, un

viņai vajadzēja klusēt. Drīz abas atnaca pie Andriambahuakas.

—     Nāc iekšā, meit! — viņš aicināja.

Andriambahuaka nezināja, kura ir viņa brāļameita. Kalubutretra, tērpusies Kaluvulas skaistajās drānās, iegāja; Kaluvula baidījās viņas un neiedrošinājās strīdēties pretī.

Pēc dažām dienām Kaluvulas tēvabrālis iedēstīja rīsus un lika Kaluvulai iet sargāt lauku no fudi. Meitene paklausīja, un ikreiz, kad atlaidās fudi, sacīja;

—    Ei, jūs! Meža fudi, ei!

Ei, jūs! Meža fudi, ei!

Neknābājiet Andriambahuakas rīsu!

Jums es saku to.

Andriambahuaka ir dižciltīgs vīrs.

Kalubutretra kļuvusi par andrianu,

Bet Kaluvula — par verdzeni.

Kad vien atlaidās fudi, Kaluvula allaž atkārtoja vienu un to pašu.

Stāsta, ka Andriambahuaka reiz devās apskatīt savus risa laukus un izdzirda Kaluvulas vārdus. Viņš sāka prātot, kura tad īsti ir viņa brāļameita: lielā meitene vai mazākā? Beidzot viņš atrada līdzekli, kā uzzināt patiesību. «Es likšu viņām abam saukt melno vērsi. Ja vērsis pieies pie lielākās, tā būs man meitas vietā; ja vērsis paklausīs mazāko, es zināšu, ka īstā meita ir viņa.»

Kalubutretra bija vecāka par Kaluvulu, tāpēc Andriambahuaka lika tai pirmajai saukt vērsi. Kalubutretra sauca:

—    E, tu, Melnais, ei!

E, tu, Melnais, ei!

Nāc šurp! Nāc šurp! Es tevi saucu!

Tava saimniece tevi sauc!

Bet melnais vērsis nenāca tai klāt. Tagad bija jaunākās kārta, un Andriambahuaka lika Kaluvulai pasaukt vērsi. Viņa sauca:

—    E, tu, Melnais, ei!

Ē, tu, Melnais, ei!

Nāc šurp! Nāc šurp! Es tevi saucu!

Tava saimniece tevi sauc!

Un, kā stāsta, melnais vērsis pienāca tai klāt. Andriambahuaka izbrīnījies uzzināja, ka viņa brāļameita ir Kaluvula, bet Kalubutretra — tikai verdzene. Viņš pieņēma

Kaluvulu pie sevis mājā, bet Kalubutretru aizsūtīja sargāt rīsa laukus.

Pasaciņas! Pasaciņas! Vecu vīru valodiņas! Ne jau es las melis esmu, veci ļaudis melsa tā.

ANDRIAMBAHUAKA ANDRIANUNIBE UN VIŅA BEZBĒRNU SIEVA

Kādudien andriambahuaka Andrianunibe pasauca sievu un skumju pilns teica:

—     Mēs jau tik ilgi esam precējušies, bet bērnu mums kā nav, tā nav. Kā tas nākas? Ja tev, dārgā siev, nav nekas pretī, iesim un uzmeklēsim kādu, kam ir udi, kas atsūta bērnus, un tad tu kļūsi māte.

Sieva ar vīru devās meklēt un galu galā arī atrada cilvēku, kam bija udi.

—      Pie visiem svētajiem lūgšus lūdzu tevi — dod mums savus udi, — andriambahuaka lūdzās. — Man ar sievu nav bērnu, un mums palikusi tikai viena cerība — tavi udi.

—      Tavi vārdi man patīk. Tas, kam nav bērnu, patiesi ir pelnījis nožēlu. Tomēr neskumstiet, ticiet man, bērni jums būs. Mani udi nav šeit. Bet jums vienīgi vajadzēs izdarīt, visu mats matā, kā teikšu. Ejiet abi — tu ar sievu — un sazvejojiet jūrā dažas džunu. Kad zivis noķersiet, tūdaļ pat nesiet tās mājā un uzcepiet. Paēduši izmetiet atliekas tādā vietā, kur neviens nekad nemēdz iet, lai ne dzīva dvēsele tās neredzētu. Zini, Andrianunibe: mazā zivtiņa pēc kāda laika tavas sievas klēpī pārvērtīsies par

bērnu; ja no šās zivs būs baudījusi vēl kāda sieviete, arī <

viņai piedzims bērns, pat tad, ja viņa būs noēdusi pavisam mazītiņu gabaliņu.

Andrianunibe ar sievu no sirds patencināja udi īpašniekam un nosolījās izpildīt visu, kā viņš teicis. Tad viņi devās ķert zivis. Noķēruši dažas džunu, abi atgriezās savā būdā, kuru viņu prombūtnē apsargāja jauniņa kalpone un suns, un izdarīja, kā bija vēlēts.

Pēc ēšanas Andrianunibes sieva visu, kas bija palicis pāri, ievīstīja zāles kumšķītī un sacīja kalponei:

—     Ej izmet.

Kalpone paklausīgi izgāja, taču pagalmā izjauca zāles kumšķi, atrada gabalu zivs un noēda, bet paliekas izmeta.

Suns, saodis zivs smaku, sāka meklēt visapkārt, atrada, ko kalpone bija izmetusi, un noēda visu līdz pēdējai kripatiņai.

Pagāja daži mēneši, un Andrianunibes sievai sāka briest vēders. Bet kā izbrīnījās vīrs ar sievu, uzzinājuši, ka arī viņu kalpone ir tādu ļaužu un kuce gaida drīz atskrienam kucēnus. Jo visas trīs taču bija ēdušas zivi! Andrianunibe pajautāja sievai:

—     Vai tad tu iedevi džunu nobaudīt arī kalponei un sunim?

—     Nē, neesmu devusi ne krislīša! Pati nezinu, kā tas iznācis, ka ari tās abas gaida mazuļus.

Pēc deviņiem mēnešiem Andrianunibes sievai atskrēja dēls, un kalponei arī. Bet kucei uzradās divi jauki kucentiņi. Visi četri piedzima vienā dienā. Andrianunibes un kalpones dēls abi bija tik līdzīgi viens otram, it kā būtu vienu vecāku bērni. Bērni auga, bet joprojām palika līdzīgi kā divi ūdens pilieni, tā ka viņus bija grūti atšķirt. Katram bija savs suns — tās pašas kuces kucēns. Kādudien andriambahuakas dēls atnāca pie mātes un sacīja:

—      Māt, es vēlos, lai kalpones dēls dzīvotu tāpat kā es. Lai viņš vairs nebūtu vergs; gribu, lai viņu uzskata par manu brāli. Tu zini, cik mēs abi esam līdzīgi. Sākot ar šo dienu, es saukšu viņu par savu jaunāko brāli.

—            Dēls, tu runā kā bez prāta, — sadusmojās māte.

—    Tu gribi vergu padarīt par savu brāli! Mēs ar tēvu nekad nebūsim ar to mierā.

—      Bet es tik un tā saukšu viņu par savu brāli, pat ja jūs mani padzītu.

Galu galā vecākiem vajadzēja piekāpties.

Kādureiz Andrianunibe nopirka dēlam apģērbu, bet zēns bija ar mieru pieņemt to tikai tad, ja jaunākais brālis saņems tādu pašu dāvanu. Pēc kāda laika abiem iedeva šautenes, un viņi iemanījās veikli izsekot un nogalināt medījumu.

Kad abi bija sasnieguši vīra gadus, jaunākais brālis teica vecākajam:

—     Esmu pieaudzis un došos tālu projām meklēt sievu. Bet, iekams aizeju, dārgo brāli, gribu tev dāvāt šo smaržīgo krūmu. Iedēsti krūmu leknā zemē un rūpējies par to cik spēdams. Ja krūms sāks vīst, tas nozīmēs, ka būšu sasirdzis, ja tas nolīks pie zemes, es būšu miris. Ja krūms pavisam nokaltīs, dodies meklēt manu liķi.

Vecākais brālis loti nobēdājās, uzzinājis, ka jaunākais to atstāj; viņi atvadījās, un jaunākais aizgāja, paņēmis līdz šauteni un suni. Vecākais izdarīja, kā brālis bija vēlējis: iedēstīja krūmu un uzcītīgi laistīja to divas reizes dienā — no rīta un vakarā. Pēc dažiem mēnešiem krūms bija krietni ieaudzies un viņš priecājās: «Krūms ir svaigs un zaļš, tātad mans brālis ir vesels.» Pēc gada krūms sāka vīst un pārstāja augt. Vecākais skumīgs nodomāja, ka jaunākais brālis sasirdzis. Bet viņš tik rūpīgi kopa kociņu, ka tas atkal sāka zaļot, padarīdams viņu laimīgu, jo — tā viņš sevī domāja — jaunākais brālis ir izveseļojies. Aizritēja vēl gads; krūms sāka strauji vīst, nokalta un iznīka. Tā vecākais brālis uzzināja, ka viņa dārgais brālis ir miris. Viņš paņēma šauteni, pasauca suni un tūdaļ pat devās ceļā, lai uzmeklētu brāļa līķi.

Veselu mēnesi gājis, viņš beidzot atrada ciemu, kur bija dzīvojis brālis. Viņš iztaujāja ļaudis, un viņam parādīja brāļa namu. Iegājis pagalmā, viņš ieraudzīja sievieti, kuru sauca par Rabaru. Tā bija brāļa sieva. Vecākais brālis lūdza sievietei;

—     Aizved mani uz turieni, kur atdusas mans jaunākais brālis.

Viņi iegāja būdā, un vecākais atkārtoja savu lūgumu. Sieviete neatbildēja ne vārda, viņa, rau, domāja, ka ar viņu runā vīrs! Svešinieks trešo reizi atkārtoja savu lūgumu. Un tad sieviete noskaitās.

-— Atstājies ar saviem muļķīgajiem lūgumiem! Kāda man daļa par tavu jaunāko brāli. Man ir tikai viens vīrs — tas esi tu. Kālab tu man prasi par brāli? — viņa sāka kliegt.

Svešinieks pavadīja nakti būdā un gulēja uz sava brāļa pīteņa, bet starp sevi un sievieti nolika šauteni. No rīta, neteicis ne vārda, viņš piecēlās, paņēma šauteni, pasauca suni un aizgāja meklēt brāļa līķi. Visu dienu viņš klīda pa mežu un beidzot atrada izkaltušu līķi, kas jau bija pārvērties par ģindeni. Viņš zināja, ka tas ir brāļa līķis, jo brālis bija vienīgais mednieks ciemā. Līdzās līķim viņš uzcēla būdu un apmetās tur uz dzīvi. Reiz viņš pamanīja netālu mežacūku un nogalināja to. Viņš sadalīja medījumu, gaļu iesālīja un sakāra koka zaros.

Pagāja dažas dienas. Kādurīt viņš nejauši sastapa kāku, kas bija nogalinājis brāli. Kāķa jautāja:

—     Vai tavs suns ir nikns?

—     Nē, nav nikns. Panāc šurp, es vēlos tev ko pajautāt.

—     Negribu iet pie tevis. Tev ir nikns suns, baidos, ka l<is man iekodīs. Vismaz piesien to kādā valgā, tad iešu un parunāšu ar tevi.

Vecākais brālis paņēma valgu, piesēja suni, un viņi sāka runāties. Paslepus brālis valgu palaida vaļīgāk, suns nikni metās virsū nezvēram, un arī brālis pats zvetēja, cik spēka. Kāķa, tikko dzīvs, sāka kliegt:

—     Nenogalini mani, es atdzīvināšu tavu jaunāko brāli!

Vecākais bija ar mieru un beidza viņu slānīt. Abi devās

uz to vietu, kur gulēja līķis. Nezvērs paberzēja kaulus pret zemi, un mirušais atdzīvojās. Tikko tas bija dzīvs, brāļi divatā metās virsū ievainotajam nezvēram un piebeidza viņu. Pēc tam viņi atgriezās ciemā, un visi brīnīties brīnījās, redzot divus vīrus tik līdzīgus vienu otram kā divas ūdens piles. Vecākais teica Rabaru:

—     Re, kur mans jaunākais brālis, kura dēļ es tevi tincināju pirms dažām dienām. Tu noturēji mani par viņu.

Sieviete no brīnumiem nevarēja izteikt ne vārda.

Pagāja kāds laiks, un Rabaru vīram nāca ausīs ļaužu valodas, ka vecākais brālis esot pavadījis nakti ar viņa sievu. Viņš pasauca brāli un sāka to izprašņāt.

—     Kā gan tu varēji tam noticēt? — izsaucās vecākais brālis. — Atņemt sievu brālim! Ķāds kauns!

Tomēr jaunākais pastāvēja pie sava, viņš atveda vecāko brāli uz ciemu un sāka nabagu zākāt ciema ļaužu priekšā. Ļaudis centās pierunāt brāļus izlīgt un mīlēt vienam otru kā agrāk, bet jaunākais brālis par to negribēja ne dzirdēt. Viņu tik tikko varēja atturēt, lai tas nemestos virsū vecākajam un nenogalinātu to. Tad parādījās Zanahari māte un sacīja:

—     Aizliedzu jums kauties, tālab ka esat brāļi; es atnācu izšķirt jūsu strīdu. Ja paliksiet abi kopā, nekad vairs viens otru nemīlēsiet. Tāpēc no šīs dienas dzīvosiet tālu viens no otra un varēsiet tikties tikai reizi gadā.

Teikusi šos vārdus, Zanahari māte paņēma vecāko brāli aiz rokas un iesvieda jūrā; iekritis ūdenī, tas tūlīt pārvērtās par vali. Pēc tam viņa saņēma jaunāko brāli aiz kājas un pasvieda uz augšu; gaisā tas pārvērtās par zibeni.

Lūk, no kurienes, kā stāsta, radušies zibens un valis. Vasarā, kad līst lieti, zibens iekrīt jūrā, lai apciemotu vecāko brāli. Tā viņi reizi gadā tiekas.

Galā ir mans īsais stāsts! Galā ir mana garā pasaka! Ja varat man kaut ko teikt par atbildi, būs labs laiks, ja ne — līs lietus!

TRIS ANDRIANAS UN ANDRIAMUHAMUNA

Reiz kādā ciemā dzīvoja trīs māsas, andriambahuakas meitas. Andriana Andriamuhamuna, daudzinātā kaimiņzemes andriambahuakas dēls, gribēja tās ņemt par sievām. Viņš atnāca, turēdams rokā tīra zelta nūju. Ieraudzījušas viņu, māsas aiz prieka nokrita zemē bez dzīvības. Aadriamuhamuna paraustīja meitenes aiz tērpa, un tās atdzīvojās; tad viņš krita pie zemes un vairs neelpoja. Meitenes pavilka to aiz gurnu jostas, un viņš tūda] atžilba.

—     Es uzcelšu būdu, — viņš sacīja, — un, tikko tā būs gatava, atnākšu jums pakaļ.

Andriamuhamuna aizgāja, bet trīs māsas sāka viņu gaidīt.

—     Ja Andriamuhamuna paņems mani par sievu, — vecākā teica, — es nopīšu skaistu pīteni no jaunām niedrēm un paklāšu to zem lielā pīteņa, uz kura mēs divatā atpūtīsimies.

—     Ja es apprecēšos ar Andriamuhamunu, — vidējā māsa bilda, — es nopīšu pīteni no smalkiem salmiem, un mēs uz tā gulēsim.

Bet Fara, pati jaunākā, sacīja:

—     Es noēdīšu batāti, un tā pārvērtīsies par mūsu bērnu.

Taču Andriamuhamuna neatgriezās, un māsas nolēma pašas iet pie viņa. Kad pienāca laiks doties ceļā, vecākās māsas sāka pierunāt jaunāko, lai tā paliek mājā — jo viņa bija visdaiļākā —, bet Fara par to ne dzirdēt negribēja. Pa ceļam māsām iznāca iet garām vīram, kas uzraka risa lauku.

—     Kura no mums divām ir daiļākā? — vecākās māsas jautāja.

—     Tu, vecākā, esi skaista, un tu, vidējā, esi skaista, — virs atbildēja, — bet mazā Fara ir daiļāka par jums abām.

Māsas gāja tālāk un sastapa sargus, kas gaiņāja fudi no rīsa laukiem. Vecākās māsas atkal jautāja, kura no viņām ir skaistākā, un izdzirda to pašu atbildi. Viņas apskauda Faru un nolēma izķēmot nabadzīti: nogrieza tai

matus un lika nest abu nastas, it kā viņa būtu verdzene. Viņas pat deva tai citu vārdu, sāka saukt Faru par Sandrui. Necik ilgi, Un māsām bija jāiet garām vīriešiem, kas kūla rīsus, un abas atkal jautāja, kura no viņām ir skaistākā.

—     Gan tu, vecākā, esi skaista, gan tu, vidējā, esi skaista, bet mazā Fara ir daiļāka par jums abām, — vīrieši atteica.

Māsas nenoticēja viņiem un tikai vēl stiprāk ienīda Faru. Tās uzkrāva viņai plecos jaunas nastas, neļāva Farai mazgāties, „ tā ka viss viņas augums pārklājās ar kraupi.

Beidzot trīs māsas nonāca līdz ciemam, kur dzīvoja Andriamuhamuna, un sameklēja sev būdu. Tai pašā vakarā viņas pavēlēja Sandrui sagatavot ūdeni, ko mazgāties, sacīdamas:

—     Mēs iesim pie andriambahuakas dēla, bet tu sargi māju.

Māsas atnāca pie Andriamuhamunas, un viņš uzaicināja tās dejot kopā ar pārējām meitenēm. Andriambahuakas dēla ciemā mēdza dejot ik vakarus.

Būdā, kur bija palikusi jaunākā māsa, dzīvoja žurka. Tā jautāja:

—     Kālab tu, Sandrui, negāji dejot?

—      Ko lai dara, — Sandrui atbildēja, — man nav greznu drānu, un manas māsas negrib, lai es dejotu kopā ar viņām.

Žurka tūdaļ iedeva Sandrui krāšņu tērpu, nomazgāja, saposa meiteni un pārvērta viņas īsos matus garos. Sandrui atnāca pie andriambahuakas dēla. Meitene jauneklim tik ļoti iepatikās, ka viņš paņēma to pie rokas un aizveda dejot. Pusnaktī Sandrui atgriezās mājās un atdeva tērpu žurkai. Viņa tīšuprāt atgriezās agrāk par māsām, lai tās nekā neuzzinātu. Nākošajā dienā, tikko atskanēja bungas, vecākās māsas atkal aizsteidzās pie Andriamuhamunas un dejoja kā pirmajā vakarā. Sandrui arī šoreiz ieradās vēlāk par māsām; viņai bija skaists tērps, mati cieši sapīti (tie bija atauguši, kamēr žurka viņai mazgāja galvu). Andriamuhamuna sagaidīja viņu tikpat mīlīgi kā iepriekšējā vakarā un atkal aizveda dejot. Viņam iegribējās to ņemt par sievu. Pusnaktī Sandrui atgriezās būdā, kur viņa dzīvoja kopā ar māsām. Drīz pārradās māsas.

—     Zini ko, Sandrui, — tās stāstīja, — ik vakarus ierodas kāda meitene un dejo ar Andriamuhamunu, izjaucot mūsu nodomus. Andriamuhamuna pat nepaskatās ne uz vienu citu kā tikai uz viņu. Viņa tam patīk labāk par mums.

—     Vai patiesi?! — Sandrui iesaucās.

Nākošajā vakarā māsas atkal devās pie Andriamuhamunas. Žurka saposa Sandrui un iedeva viņai zelta kurpes. Sandrui tūdaļ devās uz svētkiem. Tikko viņa parādījās, karaļa dēls priekpilns pieskrēja pie viņas, paņēma pie rokas un aizveda dejot. Pret pusnakti visi viesi devās mājup. Aizejot Sandrui atstāja vienu kurpi zem pīteņa un skrēja atdot žurkai tērpu. Pēc dažām minūtēm pārnāca māsas.

—      Lai viņa ir nolādēta! — tās kliedza. — Lai viņa mūžam būtu nelaimīga! Viņa nolaupījusi mums Andriamuhamunas sirdi. O, Sandrui! Kāds ir dzirdējis Andriamuhamunu sakām, ka viņš ņemšot šo meiteni par sievu, ja tikai vēl reizi viņu ieraudzīšot.

Otrajā dienā karaļa vergi, piekopdami būdu, uzgāja zem pīteņa zelta kurpīti un aiznesa to Andriamuhamunam.

—     Meitene, kurai šī kurpīte būs pašā laikā, kļūs par manu sievu, — viņš teica. — To sūta Zanahari, viņš dod man zīmi, lai es varētu meiteni atrast.

Vakarā, tikko sāka rībēt bungas, vecākās māsas devās pie andriambahuakas dēla. Sandrui atnāca vēlāk; viņu kā aizvien bija uzposusi žurka, un Andriamuhamuna atkal nenolaida no viņas ne acu. Viņš sapulcināja visas meitenes un sacīja:

—     Atnāciet rīt. Es iedošu jums kurpīti, un meitene, kura varēs to uzvilkt, kļūs par manu sievu.

Nākošajā dienā neviena no meitenēm nevarēja uzvilkt mazītiņo kurpīti.

—      Vai ciemā citu meiteņu nav? — karalis jautāja abām māsām.

—     Ir, — viņas atbildēja. — Mums ir verdzene, kas sargā būdu.

—     Lai viņa atnāk šurp, — Andriamuhamuna pavēlēja.

Sandrui atnāca un uzvilka kājā zelta kurpīti. Visas meitenes nevarēja vien nobrīnīties, bet abas māsas ļoti nokaunējās. Karaļa dēls nolēma izpildīt solījumu un pavēlēja iedot Sandrui krāšņu apģērbu. Viņa atgriezās atpakaļ būdā; žurka palīdzēja meitenei nomazgāties, pārvērta viņas īsos matus garos un sapina ciešās bizēs. Sandrui atkal kļuva skaista. Paņēmusi otru zelta kurpīti, viņa aiznesa to karaļa dēlam.

—            Vai tu patiesi esi šo divu meiteņu verdzene? — Andriamuhamuna viņai jautāja.

—            Nē, — Sandrui atteica, — esmu viņu jaunākā māsa. Viņas nogrieza man matus, lai izķēmotu mani, un pavēlēja man kā verdzenei nest viņu lietas; to viņas darīja tāpēc, ka esmu daiļāka par viņām.

—            Sīs sievietes nodarījušas tev pāri, un es aizdzīšu viņas no sava ciema, — teica andriambahuakas dēls.

Abām vecākajām māsām bija jāaiziet, un ļaudis kliedza lamas tām nopakaļis, bet pa ceļam viņas pārvērtās par ķirzakām. Turpretī Sandrui dzīvoja laimīgi ar Andriamuhamunu.

IC1HITANANCU JEB ZĒNS, KAS PĀRVĒRTAS PAR NEZVĒRU, UN AR LĪMI NOZIESTA MĀLA LELLE

Joki vien, joki vien,

Brīnumaini brīnumi,

Veci ļaudis mēļoja,

Pasaku šo stāstīja …

Kādam bagātam cilvēkam bija trīs dēli. Vecāko sauca par Icihitanancu. Viņš paaugās, aizgāja uz mežu un pārvērtās par nezvēru. Tā stāsta veci ļaudis! Ja kāds atnāca uz mežu žagaros vai gribēja nocirst koku, Icihitanancu kliedza:

—      Kas atnācis uz mežu cirst svešus kokus?

—      Mēs, kas gan cits, — ļaudis atbildēja.

Icihitanancu kliedza atkal:

—            Labi, nāciet šurp, aprunāsimies kā draugi. Tikai vispirms pasakiet: kad mans tēvs nomirs, kam paliks viņa manta?

Malkascirtēji, daudz nedomādami, atbildēja:

—            Ja jau tu esi kļuvis par nezvēru, visu mantu dabūs Inevu un Ifaralahi.

Tieši tā viņi teica, šie malkascirtēji. Bet Icihitanancu, izdzirdis viņu vārdus, kļuva neganti nikns. Viņš nogalināja ļaudis citu pēc cita un apēda viņus; jā, jā, apēda!

Reiz kāds jauns malkascirtējs atnāca uz mežu, lai nocirstu koku. Icihitanancu kā parasti sāka taujāt:

—     Kas atnācis uz mežu cirst svešus kokus?

—     Es, kas gan cits, — malkascirtējs atbildēja.

—            Labi, panāc šu, aprunāsimies pa labam. Kad mans tēvs nomirs, kam paliks viņa manta?

—            Ja reiz tu esi kļuvis par nezvēru, — malkascirtējs atbildēja, — tad ne jau nu tev. Kam gan citam tā patiks, ja ne Inevu un Ifaralahi?

Izdzirdis viņa vārdus, Icihitanancu briesmīgi saniknojās. Nezvērs uzgāza atnācējam virsū resnu koku, nogalināja viņu un apēda.

To uzzinājuši, malkascirtēji sāka ar nezvēru runāt citu valodu. Reiz Icihitanancu atkal jautāja:

—            Sakiet, labie ļaudis, kam paliks visa bagātība, kad mans tēvs nomirs?

Ļaudis atbildēja:

—            Lai arī Inevu un Ifaralahi dzīvo kopā ar tēvu, — kam gan, ja ne tev, vecākajam, paliks visa manta.

—            Tas ir labi, — nopriecājās Icihitanancu, — pat ļoti labi!

—            Mēs tev vēl ko gribam teikt, — ļaudis piebilda.

—     Tavs tēvs ir stipri sasirdzis. Kad izdzirdēsi, ka ciemā sāk rībēt hazulahi, tad zini: viņš ir nomiris.

—            Labi, — Icihitanancu apsolīja, — kā izdzirdēšu, tā atnākšu.

Pagāja laiks, un kādudien atskanēja hazulahi rīboņa. Icihitanancu, žēlabaini kliegdams, devās ceļā; viņš gāja un atkārtoja:

—     Kālab tik maz miroņu?

Cilvēkiem aiz brīnumiem mute palika vaļā: neviens nebija dzirdējis, ka tā varētu raudāt pēc mirušā.

—     Atkārto, ko tu teici! — viņi sauca.

—            Nebrīnieties par maniem vārdiem, jūs, akmens cilvēki. Mēs, meža cilvēki, mēdzam raudāt pēc sava prāta.

Tad ļaudis bija ar mieru ielaist viņu ciemā. Viņi jautāja tam:

—            Tavs tēvs ir miris, Icihitanancu. Kā tu viņu apbedīsi?

—            Nokaujiet vēršus un dejojiet, tikai vispirms nolaidiet mirušo stāvus kapā.

Viņš tālab lika tā rīkoties, lai vēlāk, kad ļaudis izklīdīs,

būtu vieglāk izvilkt mironi no kapa, — tā stāsta veci ļaudis!

Tai pašā vakarā Icihitanancu atstāja visus un devās projām. Viņš aizlavījās pie tēva kapa, izvilka mironi, uzvēla sev mugurā, aiznesa uz mežu un apēda. Ļaudis, ieskatījušies kapā, redzēja, ka vecais virs ir pazudis. Sapulcējās milzums ļaužu, un atraitne apsolīja trešo daļu savas bagātības tam, kas noķers Icihitanancu; jā, jā, apsolīja trešo daļu no visas savas mantas!

Sos vārdus dzirdēja kāds jauneklis. Velti nezaudēdams laiku, viņš devās ceļā. Un, palūk, kādu viltību bija izdomājis, lai saķertu Icihitanancu: viņš saēdās līdz acīm liānu sēklas un zaļas batātes, atraugāja nelabi smirdošu žurgu un nogāzās uz ceļa, it kā būtu pagalam. Drīz parādījās Icihitanancu.

—     Oho! — viņš teica. — Nu gan man ir laime: no rīta līdz vakaram atrodu miroņus.

Icihitanancu apgrieza jaunekli otrādi. Tas nekustējās; vēmekļi smirdēja aizvien negantāk un negantāk. Icihitanancu uzvēla jaunekli mugurā. Bet šim tikai to vien vajadzēja: viņš palika nezvēram kāju priekšā un nogāza to zemē. Taču Icihitanancu izrāvās un aizbēga uz mežu.

Kāds cits cilvēks izveidoja no māliem skaistu smejošu sievieti un nozieda to ar līmi. Viņš nostatīja lelli ceļa vidū, bet pats paslēpās. Icihitanancu gāja garām un sacīja:

—     Fū, cik nejauka sieviete, velti viņa man uzsmaida.

Tad iespēra lellei ar kāju. Bet kāja pielipa, un viņš

nevarēja tikt projām.

—     Kālab tu mani saķēri? — Icihitanancu iesaucās un ņēmās zvetēt māla lelli. Bet ar katru jaunu sitienu viņš pielipa aizvien ciešāk un ciešāk.

Cilvēks iznāca no paslēptuves un sāka smieties par Icihitanancu. Tad Icihitanancu viņam sacīja:

—     Lai arī tu esi veikls, tik un tā mani nenogalēsi bez uguns.

Cilvēks, ilgi nedomādams, savāca malkas pagales un aizdedzināja tās. Līme kļuva mīksta, un viltīgais Icihitanancu aizmuka. Cilvēks bija ļoti sarūgtināts. Viņam vajadzēja griezties atpakaļ tukšām rokām.

—     Es nevarēju noķert Icihitanancu, — viņš pavēstīja.

Ciema ļaudis noskuma.

Nākošajā dienā kāds vecs vīrs devās meklēt Icihitanancu; jā, jā, devās meklēt, un tad, kad saule svelmēja tā,

ka galva nokaita, viņš to atrada! Icihitanancu bija sataisījies iet pēc medus,

—            O, Icihitanancu, nāc, izpeldēsimies, citādi ir ļoti karsts, — vecais vīrs vedināja.

—     Labi, — Icihitanancu atbildēja.

Kad abi bija ielīduši ūdenī, vecais vīrs ieteicās:

—            Zini, Icihitanancu, ja galvu samērcē ūdenī, to ne ar cirvi nepārcirtīsi. • iļmd

—            Ak tu melis tāds, — nezvērs atbildēja, — es tūlīt to pārbaudīšu ar tavu galvu.

—            Pārbaudi vien, — vecais vīrs bija ar mieru, bet pats mudīgi uzvāza galvā dzelzs bļodu.

Icihitanancu zvēla viņam, zvēla no visa spēka, bet vecā vīra galva kā bija, tā palika vesela. Tad vecais teica:

—     Tagad nāc, es pamēģināšu ar tavu galvu.

Vecais vīrs zvēla un sašķaidīja nezvēra galvu; Icihitanancu nokrita beigts.

Ļaudis nopriecājās par labo vēsti, bet vecajam vīram tika trešā daļa no visas bagātības, lauki un ciems.

BIBIULU, MILZĪGAIS NEZVĒRS, UN VILTĪGIE ZĒNI

Ē, vīri! Ehē, jaunie, ehē, ehehē!

Tūdaļ mēs nodziedāsim jums dīvainu dziesmu.

Klausieties stāstu par Bibiulu.

Ehehē! Ehehē!

Bibiulu aprija visu. Neviens vairs nevarēja atrast nekā ēdama. Reiz, kā tas gadījās, kā ne, kāda sieviete ilgi, ilgi gāja pa ceļu un ieraudzīja koku ar neparastiem augļiem. Viņa paēdās, cik kāroja, un atnesa veselu grozu mājā.

—            Māt, — ieprasījās jaunākais no trim bērniem, — pasaki mums, kur tu atradi šos augļus. Mēs aiziesim un saplūksim vēl.

—            Tūlīt pastāstīšu, bērni. Ejiet pa ceļu iigi, ilgi, un jūs nonāksiet pie koka. Tikai neejiet pa to ceļu, kas ved pie Bibiulu. a

—      Nē, nē, māt, — jaunākais atbildēja.

Bērni gāja un gāja … Tālu, tālu no mājas viņi ieraudzīja pamestu, aizaugušu ceļu.

—             Rau, kur ir ceļš, pa kuru mums jāiet, — viņi teica,

—    tas novedīs mūs pie koka,

Bērni devās pa ceļu uz priekšu un atrada koku, kura zari līka no augļu nastas.

—            Nu gan mēs saēdīsimies, — vecākais sacīja. — Ilgi esam cietuši izsalkumu, bet šodien mums būs varens mielasts, mēs taču atradām šos augļus! _

E, mēs tos atradām! … E-ē-ē! A-ā-ā!

E, mēs tos atradām! … Ē-ē-ē! A-ā-ā!

Brā)i sāka vilkt līdz! Vispirms iedziedājās vidējais:

—    Pasaki tu, veco brāl,

Pasaki tu, jaunākais,

Būtu gājuši mēs citu ceļu,

Būtu nonākuši pie Bibiulu Un viņš sen būtu mūs apēdis.

Bet nu mēs esam sveiki un veseli,

Kā tas nācies, nesaprotu!

—            Kas tur ko nesaprast. Neizbēgt mums no nelaimes, — jaunākais atsaucās.

Bet vecākais viņu pārtrauca.

—            E, kāda nelaime gan var notikt, ja esam atraduši augļus?

—     Tiesa kas tiesa, — piebalsoja vidējais.

—             Viņš ir tīrais muļķis, — atkal ierunājās vecākais.

—      Kāda gan nelaime tagad var notikt, ja jau ceļš mūs nav aizvedis pie Bibiulu?

—            Lai arī esmu muļķis, — jaunākais atbildēja, — to gan zinu, ka šis nav nekāds parastais koks un nevar piederēt nevienam citam kā vien Bibiulu. Bet tagad jau vienalga, ēdīsim vien.

Viņš nepaspēja vēl izteikt līdz galam savu sakāmo, kad zēnu priekšā nostājās Bibiulu.

—            Suņi tādi! — viņš iekliedzās. — Jūs ēdat manus augļus!

Bērni sāka rūgti raudāt.

—     Ak! Bibiulu mūs apēdīs.

Bet Bibiulu ierunājās laipni jo laipni:

—      Kāpiet zemē, bērniņi.

—            Nē, nekāpsim vis, tu mūs tūlīt pat apēdīsi, — vecākais sacīja.

—      Nē, mēs nekāpsim, — vidējais atkārtoja.

Bet jaunākais sacīja:

—      Kāpsim vien zemē, tik un tā no viņa neizbēgsim.

—            Kāpiet zemē, bērniņi. Es neēdīšu jūs, — Bibiulu saldā balsī mēģināja pierunāt.

Bērni nokāpa. Bibiulu aizveda vilkus uz savu būdu un lika mātei tos sargāt:

—            Te, māt, būs bērniņi, kurus es apēdīšu, kad viņi krietni nobarosies.

Bibiulu mēdza iet medībās. Ik vakarus viņš nesa mājā laupījumu: žņaudzējčūskas, tanrekus, medu. Viņš nesa visu, kas tikai gadījās. Un tā daudzus mēnešus no vietas.

Reiz Bibiulu iedziedājās:

—    Pie mana tēva dara tā:

Tur, pie viņa, bērniņi, skan dziesmas un dejas,

Bet pie jums, bērniņi, — tikai asaras un asaras.

Pie mana tēva( bērniņi, ā-ā-ā!

Jaunākais viņam atbildēja:

—    Milzums šķēpu ir manam tēvam —

Rau, kas ir manam tēvam. A-ā-ā!

Bibiulu iesmējās.

—     Ak tu viens, cik veikli šis mazais atbild.

Atgriežoties no medībām, Bibiulu nesa daudz dažādu

zvēru un vienādiņ mudināja:

—     Ēdiet nur bērniņi!

Bet bērni viņam atbildēja:

—            Mēs, cilvēki, neēdam šos zvērus. Medus, eži, tanreki, batātes — tāds ir mūs\i ēdiens, bet čūskas un suņus mes neēdam.

—           labi, — Bibiulu sacīja, — jūs ēdiet, kas jums patīk, bet pārējo ēdīšu es. Tikai, kamēr es ēdu, stāviet pret mani ar muguru.

Un vienā mirklī Bibiulu visu aprija. Vakaros viņš dziedāja:

—    Tā dara pie mana tēva.

Es salauzīšu ar cirvi viņiem astoņus kauliņus.

Jaunākais viņam atbildēja:

—    Rau, kas ir manam tēvam.

Manam tēvam ir milzums šķēpu.

—            Ai! Ai! Cik veikli šis mazais atbild! Cik labi viņš prot dziedāt! Un kas viņš par viltnieku, šis puišelis!

Reiz Bibiulu sacīja:

—            E-ē-ē! Vecākais jau ir pietiekami trekns, vidējais arī. Šo pārīti drīz vien varēs ēst. Bet mazais joprojām tikpat kārns. Acīmredzot, nevarēšu viņu nobarot.

«Ē! Bibiulu grib mūs apēst,» jaunākais aptvēra. Nākošajā dienā viņš pastāstīja brājiem, ko bija dzirdējis.

—     Zināt ko, neēdīsim tik daudz, citādi Bibiulu mūs

apēdīs.

—     Allaž tu piesauc nelaimi, — brāļi sadusmojās. — Tu

melo. !

—     Ja domājat, ka meloju, tad paklausieties paši.

Tai pašā vakarā visi trīs dzirdēja, ko runā Bibiulu. Nezvērs pačamdīja divus vecākos un teica:

—     Jā, šie divi jau krietni nobarojušies.

Pēc tam Bibiulu pataustīja jaunāko:

—            Bet šis te ir tīrais sprāgoņa, izkaltis kā tāds gliemežvāks.

Tagad zēni saprata, ko Bibiulu nodomājis.

Otrā dienā viņi piebēra mazu kalebasi pilnu ar miltiem, lielākā kalebasē iebēra sagrūstu kukurūzu, bet vislielāko kalebasi piepildīja ar medu. Tikko Bibiulu bija aizgājis medībās, zēni aizbēga. Skriedami garām asai dzelkšņu zālei, viņi lūdza:

—            Ja tu, dzelkšņu zāle, patiesi esi māte, ja tu, asais ērkšķi, patiesi esi tēvs, tad savaino Bibiulu kājas, bet, ja neesat, tad ļaujiet viņam paiet garām.

Kad Bibiulu pamanīja, ka zēni aizbēguši, viņi jau bija tālu tikuši. Bibiulu metās tiem pakaļ, bet dzelkšņu zāle savainoja viņa kājas un viņam vajadzēja griezties atpakaļ uz māju pēc sandalēm.

Pēc laiciņa zēni pamanīja kuraji koku ar asām ērkšķu adatām. Viņi atkārtoja savu lūgumu. Kad Bibiulu gāja garām kuraji kokam, ērkšķi savainoja viņa ausis un viņam vajadzēja griezties atpakaļ uz māju pēc cirvja.

Pēc tam zēniem ceļā gadījās ezers; viņi atkal lūdza palīdzību, kā bija lūguši dzelkšņu zālei un kuraji kokam. Bibiulu mēģināja pārpeldēt ezeru, bet tikām ķepurojās pa ūdeni, kamēr gandrīz vai noslīka. Beidzot viņš izdzēra pusi ezera un tikai tad varēja aizpeldēt līdz otram krastam.

Zēni pa tam skrēja un skrēja, bet tagad Bibiulu — ūdens dārdot bija izšļācies tam no rīkles — bija viņiem uz papēžiem, un likās, teju, teju notvers. Tad zēni izbēra zemē rīsus.

—            Kas par muļķa bērniem, — Bibiulu sacīja. — Sviež zemē to, ko var ēst, bet grib atgriezties pie vecākiem. Tūlīt pat viss jāuzlasa, citādi putni neatstās ne graudiņa.

Sacīts, darīts, bet zēni pa tam joza tālāk. Taču drīz vien Bibiulu atkal bija uz papēžiem. Tad viņi izbēra uz

ceļa kukurūzas miltus un pēc tam izlēja medu. Bibiulu savāca visu, ko atrada, un nesa atpakaļ uz savu māju. Pa to laiku zēni bija nokļuvuši mājā.

Ciema ļaudis, uzzinājuši, ka bērniem dzenas pakaļ Bibiulu, ņēmās malt kukurūzu; piepildījuši divdesmit katlus, viņi aizgāja pēc kuraji koka. Un nu visi gaida. Drīz parādās Bibiulu.

—            Sveiks, — viņš teica andriambahuakam. — Daudz gan te, tavā pusē, maļ kukurūzu.

—            Nāc, apsēdīsimies, — ieteica andriambahuaka,

—    vispirms jāieēd.

Un viņš pasniedza Bibiulu pienu, — tikai īstenībā tas bija nevis piens, bet gan kuraji koka sula. Pa to laiku ļaudis ņēmās, vārīdami kukurūzu ar indīgo sulu. Sula jau sāka biezēt. Kad vārāmais bija gatavs, ēdmaņu iedeva Bibiulu, un tas iztukšoja desmit katlus.

—            Šodien es gan pieēdu, — ieņurrājās Bibiulu. — Viss bija ļoti gards. Bet nu, bērniņi, uzdziediet man dziesmiņu.

Zeni sāka dejot tam apkārt un dziedāt:

—    Lai Bibiulu galvu aiznes vējš,

Lai viņa augumu saknābā papango,

Lai viņa zarnas pārvēršas par čūskām.

—     Gana, — Bibiulu pārtrauca, — pietiek dziedāt.

Necik ilgi, un Bibiulu no kuraji koka sulas uzpūtās un

nobeidzās.

RABIBIBE UN KIFUNDRI JEB LIELAIS ZVĒRS UN MAZAIS PUISĒNS

1

Reiz Rabibibe atnāca uz ciemu. Viņš centās darīt visu to pašu, ko cilvēki, un kā spēdams slēpa asti, lai nevienam neienāktu prātā, kas viņš īstenībā ir. Viņu ieaicināja mājā. Iedzēris tuaku, Rabibibe ņēmās vēcināt asti, un ļaudis sāka sačukstēties:

—     Tas nav cilvēks, tas ir Bibibe.

—            Tiesa gan, — veci vīri runāja. — Kaut nu nenotiktu nelaime. Viņam ir gari nagi.

Bibibein par godu sarīkoja mielastu. Cilvēki kāva vērsi pēc vērša un cēla viņam priekšā gaļu.

—     Smaržo labi, — Bibibe noteica un sāka ēst.

—            Vai tu patiešām vari visu to noēst? — ļaudis jautāja.

—• Protams, ka varu, un vēl tikpat daudz, — Bibibe

atbildēja.

Viņš notiesāja vēršus citu pēc cita un tomēr nevarēja pieēsties. Tā turpinājās vairākas dienas. Laiku pa laikam cilvēki pienāca pie viņa un jautāja:

—     Vai gribi vēl ēst?

—            Protams, ka gribu! — atteica Bibibe. •— Kaujiet vēršus! To, kas paliks pāri, aiznesīšu projām grozos.

Tā viņš ari izdarīja. Visu jēlo gaļu Bibibe salika grozos, kaulus piesēja pie rokām, galvas un muguras un aizgāja uz mežu pie sievas un bērniem.

2

Kādā ciemā dzīvoja sieviete, kas nekā cita negribēja ēst kā vien meža plūmes. Kad vīrs vairs nevarēja tās sameklēt, sieva teica, ka nomiršot badā. Vīrs ļoti bēdājās.

—            Mums jāsargā sava dzīvība, — viņš centās pierunāt sievu. — Seit vairs nav plūmju, bet Bibibem tās ir. Taču, iekams es dodos pie viņa, padomāsim, vai esam ar mieru dot samaksai par plūmēm bērnu, kuru tu nes zem sirds. Vai Bibibe gribēs dot mums plūrļies par šādu cenu?

—            Izlem pats, — sieviete atbildēja. — Esmu ar mieru atdot viņam pat vienu no saviem pieaugušajiem bērniem, ja viņš negribēs ņemt to, kuru nesu zem sirds. Rabibibe taču ņem tikai to, ko redz savām acīm.

Viņi devās pie Rabibibes. Ceļojums ilga dažas dienas. Beidzot viņi nonāca galā. Rabibibe bija mājās.

—            Paskat vien, tie esat jūs! — viņš teica. — Kas jauns ciemā? Pie mums pašreiz liels sausums.

—            Patīkamu ziņu nav, melot negribam — tas taču nav labi. Vairāki no mūsu ciema ļaudīm nomiruši.

Pēc daudziem jautājumiem un atbildēm viņi beidzot ierunājās par lietu.

—           Atnācām pie tevis, Rabibibe, jo atcerējāmies, ka esam ar tevi rados. Mēs uzsākām šo garo ceļojumu tikai tādēļ, lai tiktos ar tevi.

—            Ļoti labi, — Rabibibe sacīja. — Es taču patiesi esmu jums radagabals.

— Tev, liekas, ir meža plūmes, kas ir ļoti ražīgas.

—            Ir gan, — Rabibibe teica. — Manos kokos ir ļoti daudz plūmju.

—            Pec tām mēs arī atnācām. Ja izpildīsi mūsu lūgumu, būsim laimīgi, ja atteiksi mums, — atgriezīsimies mājās tukšām rokām un gaidīsim nelaimi.

—     Labi, runājiet, — Rabibibe sacīja.

—            Rau, tavā priekšā stāv mana sieva. Viņai tā gribas meža plūmes, ka vai jāmirst nost, nekā cita viņa mutē neņem. Mums vairs nav plūmju, bet tev to ir daudz. Ja būsi ar mieru dot mums plūmes, mēs uzdāvāsim tev bērnu, ko mana sieva nes zem sirds. Ja piedzims zēns, viņš būs tavs mantinieks, ja meitene, viņa būs tava sieva.

Rabibibem šie vārdi bija pa prātam.

—            Lieliski. Esmu ar mieru, — viņš sacīja, — ņemiet plūmes. Ņemiet, cik vien gribat. Esmu jūsu radagabals un nemīlu runāt pa tukšu.

Vīrs ar sievu devās lasīt plūmes. Sieva pielasīja milzīgu grozu un uzcēla to sev uz galvas. Vīrs uzvēla plecos divus pilnus grozus; tie bija tik smagi, ka viņš tik tikko spēja kājas pavilkt. Visu laiku, kamēr bērns nebija piedzimis, viņi gāja pie Rabibibes pēc plūmēm.

Jaundzimušo nosauca par Kifundri. Rabibibe zināja, ka piedzimis puisēns, taču negribēja to vest pie sevis, kamēr tas nebūs mazliet paaudzies. Beidzot viņš nolēma zēnu paņemt.

Rabibibe ieradās pie vecākiem.

—            Tu nu esi atnācis, — māte teica, — bet tava puisēna šeit nav. Viņš nule aizgāja ķert putnus. Ja gribi, paejies viņam pretī.

—            Protams, ka iešu, — teica Rabibibe, — tikai pastāsti man, kā viņš ģērbies.

—     Viņam ap vidu melns gurnu apsējs ar baltu jostu.

Rabibibe aizgāja. Bērni iztālēm pamanīja viņu nākam.

Kifundri saplēsa savu gurnu apsēju .un iedeva katram brālim pa skrandai. Kad Rabibibe pienāca, visiem bērniem ap vidu bija vienādi melni gurnu apsēji.

—     Tu nu esi klāt, — teica Kifundri.

—            Kā tad, klāt esmu, — atbildēja Rabibibe un tūdaļ pat noprasīja. — Kuru no jums sauc par Kifundri?

—            Mēs visi esam Kifundri, — atteica Kifundri. — Man līdzās stāv Kifundri, un tie citi arī ir Kifundri. Lūk, tas ir Kifundri, un es pats esmu Kifundri.

—           Nesaprotu jūsu bērnišķīgās aušības,— Rabibibe sadusmojās.

Kamēr notika saruna, īstais Kifundri klusītēm aizlavījās projām un atskrēja mājās. Viņš centās nerādīties acīs nevienam, it īpaši mātei. Drīz atgriezās arī Rabibibe.

—           Viņi visi melš, ka esot Kifundri, — Rabibibe stāstīja. — Bet tas, kuram es jautāju, tikai tērgāja un tērfjrija… Viņiem visiem ap vidu melni gurnu apsēji, un es neatradu savu puisēnu.

Kifundri bija paslēpies zem pīteņa un visu dzirdēja.

—            Atnāc šonakt, — māte sacīja, — apsolu tev, ka tu viņu dabūsi.

—     Kā tad es viņu atradīšu?

—            Viņš gulēs pavarda priekšā. Aiznes viņu lēnītēm, lai viņš nekā nedzirdētu un neaizmuktu.

—     Labi, — Rabibibe teica.

Pienāca nakts. Māte lika Kifundri nogulties pavarda priekšā. Viņš nogūlās. Bet, tikko pārējie bija aizmiguši, Kifundri paņēma mazo māsiņu un noguldīja savā vietā. Rabibibe klusītēm iezagās būdā, pacēla meitenīti — viņa lam likās ļoti maziņa — un aiznesa. Taču meitenīte skaļi ieraudājās, un māte pamodās.

—            Atstāj viņu man, es tev lūdzu! — māte sauca. — Palūk, kur ir Kifundri.

—            To nu gan ne, — Rabibibej atbildēja, — es pārlieku mīlu maigu gaļu. Šis skuķēns man patik labāk par Kifundri. Lai Kifundri paliek dzīvot pie tevis.

Kifundri bija izskrējis no būdas un neuzdrošinājās atgriezties, jo zināja^ ka māte viņu nogalēs. Paņēmis šķēpu un cirvi, viņš devās uz mežu. Tur viņš uzcēla sev mazu būdiņu un dzīvoja viens, pārtikdams no meža melonēm un tanrekiem.

Reiz Kifundri iznāca uz ceļa, pa kuru mēdza staigāt Bibibe. Viņš gāja vien pa ceļu uz priekšu, nozaga klēpi malkas no Bibibes krājumiem, iekūra ugunskuru un sāka cept tanrekus. Kad tanreki bija gatavi, parādījās Rabibibe.

—     Palūk, izrādās, ka tu, Kifundri, te cep kaut ko gardu!

—     Kā tad, ka es, — Kifundri atbildēja.

—     Kas tev tur cepas tik trekns?

—            Neteikšu, — Kifundri atbildēja, — ja gribi, pagaršo.

Rabibibe pagaršoja, un viņam varen gāja pie sirds. Kad

Rabibibe jau taisījās iet projām, Kifundri pajautāja, vai patiesi šis cejš vedot uz viņa mājām.

—            Nē, — Rabibibe atbildēja, — tas ved uz sakņu dārziem, uz māju jāiet pa citu ceļu.

Nākošajā diena Kifundri devās uz sakņu dārziem, bet neatrada tur nekā cita kā vien pupas. Jo tālāk viņš gāja, jo vairāk dažādu šķirņu pupas tas redzēja augam. Pēdīgi viņš iznāca uz lauka, kur auga batātes un kukurūza. Kifundri saraka batātes, sarāva kukurūzas vālītes, un tai pašā mirkli viņa priekšā stāvēja Rabibibe.

—            O-o! Redzu, ka tu mani apzodz… Tūlīt es ar tevi izrēķināšos.

—            Labi, — Kifundri sacīja, — izrēķinies vien, neko darīt.

—            Es sacirtīšu tevi ar cirvi un apēdīšu, — Rabibibe draudēja.

—            Tikko tu mani sacirtīsi, gaļa sāks bojāties un kļūs negaršīga, — Kifundri pasteidzās iebilst.

—     Tad es noduršu tevi ar šķēpu.

—            Ja nodursi mani ar šķēpu, manā miesā salīdīs tārpi un tu nevarēsi mani apēst. Klausi manam padomam un dari tā: paņem tur to lielo akmeni un uzliec sev uz galvas, bet es uzrāpšos tam virsū. Ja tev liksies, ka dzirdi kaut ko krītam, tad, nepagriezdamies atpakaļ, saki: «Es nesu Kifundri, krīti vien, es nepagriezīšos.»

—     Labi, mazais viltniek, — Rabibibe bija ar mieru.

Viņš tūdaļ paņēma lielu akmeni, uzlika sev uz galvas,

un Kifundri uzrāpās tam virsū. Pa ceļam Kifundri nolēca zemē. Bet Rabibibe mierīgi gāja tālāk un tikai noteica:

—     Krīti vien! Es nesu Kifundri un nepagriezīšos.

Tā viņš gāja un gāja, bet Kifundri devās atpakaļ uz sakņu dārzu, lai sameklētu sev ko ēdamu.

Atnācis mājā, Rabibibe uzsauca sievai:

—     Izmazgā katlu, es atnesu Kifundri!

Bet uz akmens, izrādījās, neviena nebija.

—            Ko nu jokus dzen! — sieva sacīja. — Tu domā, ka šis akmens ir Kifundfi?!

—            O-o-o! Kas par viltīgu puiku! — Rabibibe nobrīnījās. — Gadīsies viņš vēlreiz man pa ķērienam, gals viņam klāt.

—     Kāpēc tu nesacirti viņu ar cirvi?

—            Nevar. Ja Kifundri sacirtis ar cirvi, viņa gaļa sabojāsies.

—     Kāpēc tad nenodūri ar šķēpu?

—            Nevar. Ja Kifundri nodurs ar šķēpu, viņa miesā salīdīs tārpi. Tomēr nākošu reizi es viņu tik un tā noduršu. ! Kifundri joprojām apciemoja Rabibibes sakņu dārzus. Reiz Rabibibe pārsteidza viņu nesam projām batātes.

ļ — Atkal tu esi šeit, nelietīgais zaglēn!

—     Jā, — mierīgi atbildēja Kifundri, — tas esmu es.

—     Šoreiz es tevi noduršu ar šķēpu, — Rabibibe sacīja.

—            Ja tu mani nodursi, manā miesā salīdīs tārpi, — Kifundri atkārtoja.

—     Tad es līdz nāvei noslānīšu tevi ar nūju.

—            Ja tu aizskarsi mani ar nūju, tevi gaida nāve un tavu ģimeni arī.

—     Ko tad man darīt? — Rabibibe jautāja.

—            Ieliec mani lielā grozā, labi cieši uzliec vāku un aiznes uz māju.

Rabibibe darīja, kā ieteicis Kifundri. Viņš iesēdināja to grozā, cieši jo cieši uzvāza vāku un nesa uz māju.

—            Mazgā nu katlu! — viņš uzsauca sievai, atnācis mājā. — Es atnesu Kifundri.

—            Kāpēc mazgāt katlu, ja mums mājā tik vien ir kā viena pagale malkas, — atbildēja sieva.

—            Tad iesim uz mežu, bet Kifundri atstāsim šeit. Lai bērni viņu uzrauga.

Rabibibe ar sievu aizgāja, betj divi bērni palika sargāt Kifundri. Viņi grieza vilciņu. Kifundri, izdzirdis, ko bērni dara, iedziedājās: «Pie mums, tur tāltālu, arī tāpat rotaļājas.)^ Bērni ļoti izbrīnījās.

—     Ē-ē! — bērni sacīja, — grozā kāds dzied!

Pēc tam viņi turpināja savu rotaļu, bet Kifundri iedziedājās no jauna: «Pie mums, tur tāltālu, arī tāpat rotaļājas.» Bērni pienāca tuvāk un ieklausījās.

—            Paņemsim šķēpu un izdursim grozā caurumu, — viens teica.

—            Nevajag! — Kifundri iekliedzās. — Labāk noņemiet vāku.

Kifundri izlīda no groza un sāka rotaļāties kopā ar bērniem.

—            Tagad jums grozs vairs nav jāsargā, tas taču ir tukšs, — viņš teica.

—     Kā tad, ka nav, — bērni piekrita.

—      Iesim uz mežu malkā.

Viņi iekūra lielu ugunskuru.

—            Zināt ko, padejosim apkārt ugunij, — Kifundri ierosināja.

Viņi saķērās rokās un sāka dejot. Kifundri pagaidīja, kamēr ugunskurs labi iedegas, un iegrūda abus bērnus uguni. Viņš iekaustīja tos ar nūju un pēc tam piemeta vēl zarus.

Kad Rabibibes bērni bija krietni apcepuši, Kifundri izvilka tos no uguns un uzlika uz pīteņa, lai atdziest. Sagriezis bērnus gabalos, viņš gaļu apsedza, bet pats noslēpās aiz būdas.

Drīz pārradās Rabibibe ar sievu. Viņi nopriecājās, kaļ gaļa jau atdzisusi.

—            Labi gan, ka ir bērni. Viņi jau paspējuši uzcept Ki-j fundri!

Vecāki ar lielu ēstgribu ņēmās lēkšēt galu. Pēkšņi sievai ieraudzīja divas galvas un kļuva nemierīga. Bet vīrs mie-1 rināja:

—            Ēd vien, tas ir Kifundri. Bērni vienkārši nav zinājuši,! kā sagriezt gaļu.

Viņš pasauca bērnus. Atbildēja Kifundri, atdarinādams^ bērnu balsis. Bet, kad viss bija noēsts, viņš aizdiedza,] atvadām vēl uzkliegdams: «Negausīgās rīkles aprijušas savus bērnus!» Izdzirduši šos vārdus, vecāki saprata, kāda nelaime tos piemeklējusi. Viņiem aptumšojās prāts, un abi nokrita gar zemi. Pēc dažām minūtēm Rabibibe metās vajāt bēgli, bet nepanāca Kifundri, kas sveiks un vesels atgriezās mājā.

Dažas dienas vēlāk Kifundri netālu no Rabibibes būdas, atkal cepa treknus tanrekus. Viņš sēdēja un spieda no tiem taukus. Rabibibe sajuta tauku smaku un bija klāt kā likts.

—            Palūk vien, viltnieks Kifundri atnācis, — viņš brī-1 nījās.

—     Jā, tas esmu es, — Kifundri atbildēja.

—     Tu cep tādu pašu galu kā todien?

—     Jā, — atbildēja Kifundri.

—     Iedod man kumosiņu.

—     Vēl nav gatava.

—     Tu vienkārši negribi man dot.

—     Mazliet pacieties.

Pēc brīža Kifundri iedeva Rabibibem gaļas bļodu, un nezvērs tūlīt pat aprija labākos gabalus.

—            Par cienastu es tev uzdāvāšu govi ar telēnu, — Rabibibe solījās.

—            Tu pārāk dārgi maksā par to, kas viegli iegūstams, — Kifundri atbildēja.

—     Tad pasaki, kā, es Joti gribu zināt!

—     Neteikšu vis, tev tik un tā būs bailes.

—            Ko? Tu, puika, nebaidījies, un es, Rabibibe, lai bīstos!

—            Labi, pateikšu, — Kifundri bija ar mieru. — Paņem asu dzelzs nūju, iebāz to ugunī un, kad tā nokaitis sarkana, iegrūd sev nabā.

—     Kas tur nu liels! — Rabibibe sacīja.

Viņi paņēma asu dzelzs nūju un to pamatīgi nokaitēja.

—            Tagad gulsties uz muguras, es tev palīdzēšu, — Kifundri piesolījās.

Rabibibe nogūlās. Kifundri iegrūda dzelzs nūju viņam vēderā, tieši pašā nabā, un izdūra cauri, Rabibibe bija pagalam.

Necik ilgi, un pie Kifundri atnāca Rabibibes sieva. Viņa atrada to sakņu dārzā rokam batātes.

—     Manu vīru neredzēji? — sieva jautāja.

—            Redzēju gan, — Kifundri atbildēja. — Viņš, rau, tur cep tanrekus, paejies vien, gan jau tad manīsi.

—     Parādi man ceļu.

—            Ej taisni vien. Es piekraušu pilnu maisu un panākšu tevi.

Viņš patiesi drīz to panāca.

—            Iesim kopā, — Kifundri sacīja. — Liekas, ka tavs vīrs cep tanrekus, redz, tur.

Nonācis līdz tai vietai, kur viņš bija nogalinājis Rabibibi, Kifundri nosvieda maisu zemē, paņēma nūju, iebikstīja ar to vīram un teica sievai:

—     Paskat, kur viņa līķis, ēd, es viņu nogalēju.

—            Ak tu tas esi! Un vēl mani mānīji… Tāda] tikšu ar tevi galā, — Rabibibes sieva iesaucās.

Viņa metās Kifundri virsū, bet tas tik ilgi skrēja apkārt Rabibibes līķim, līdz sieva pavisam zaudēja spēkus. Tad Kifundri apstājās un sāka zvetēt sievu ar nūju. Viņš zvetēja tikām, kamēr tā izlaida garu.

Visi lauki, visi lopi un visa Rabibibes manta tagad pārgāja Kifundri īpašumā.

Šai neparastajai bezragu govij nebija ne saimnieka, ne radu, un viņa dzīvoja būdā pavisam viena, it kā būtu atraitne. Govs prata pīt pīteņus, aust audeklu un runāt cilvēku mēlē. Un pat gulēja īstā guļas vietā. Tie, kas slepus bija ielavījušies govs būdā, redzēja, ka viņai tur katra lieta stāv savā vietā, grīda tīri uzslaucīta, trauki nomazgāti, — kā jau tas mēdz būt rūpīgas saimnieces mājā.

Kā daždien govis, ari šī govs pārtika no zāles, bet, tāpat kā visas sievietes, ēda arī vārītus rīsus. Rīta agrumā viņa devās uz ganībām un atgriezās mājās vēlu vakarā, nesdama uz muguras žagaru klēpi savam pavardam. Bez rīsiem, manioka un kartupeļiem viņa audzēja vēl dažādus dārzeņus, kā, piemēram, pupas, un nekad neaizmirsa pirms ēšanas tās novārīt. īsi sakot, tā bija visīstākā sieviete, vienīgi ar asti un četrām kājām un apaugusi ar spalvu.

Reiz Bezragu govs ganījās ganībās un pamanīja zālē kaut ko dīvainu. Viņa piegāja tuvāk, lai paskatītos uzmanīgak, un ieraudzīja lielu, baltu jo baltu olu. Govij ola likās tik skaista, tik neparasta, ka viņa, cik uzmanīgi varēdama, bīdamās olu sadauzīt, paņēma to un aiznesa uz māju.

Bezragu govs nopina trīs grozus, ielika citu citā un paša mazākā groziņa dibenā noguldīja olu. Vairākas reizes dienā viņa atvēra grozus, lai pamielotu acis pie sava dārguma.

Cik liels bija viņas sarūgtinājums, kādu rītu pamanot, ka ola izskatās it kā ieplaisājusi! Govs kā arvien devās uz ganībām, bet nelaime, kas bija notikusi ar olu, nedeva tai miera; līdzko viņa iedomājās par notikušo, tūdaļ acīs sariesās asaras. Tikko bija klāt vakars, Bezragu govs steidzās uz māju un, tikko pabāzusi galvu pa durvīm, tūdaļ skatījās uz groziem. Un tavu brīnumu! Ola patiešām bija pušu, bet kas par glītu meiteni bija izšķīlusies no tās! Govs nezināja, ko domāt: te viņai likās, ka bērns nozīmē lielu veiksmi, te viņa bijās, ka tā ir slikta zīme. Tomēr viņa nolēma atstāt meiteni pie sevis un, kā nu mācēja, audzināja to.

Pagāja daudz gadu, un no olas izšķīlusies sīkaliņa bija izaugusi par skaistu jaunavu. Govs bija nosaukusi viņu par Razualavavulu, kas nozīmē Garmatainā skaistule. Kādudien dienvidu andriambahuaka, medīdams meža putnus, ieklīda šai pusē un ieraudzīja Garmataino skaistuli,

k i pastaigājās savas būdas tuvumā. Pārsteigts par meitenes sejas daiļumu, andriambahuaka panācās tuvāk un saka sarunāties ar viņu. Andriambahuakam pārlieku iepa-

l ikās jaunavas maigā balss, un viņš lūdza Garmataino skaistuli kļūt par viņa sievu.

—     Tavu postu! — meitene sacīja. — Es neuzdrošinos tev atteikt, bet esmu pārliecināta, ka tu pats negribēsi mani precēt. Mana māte nav vis sieviete, bet govs, lai arī dzīvo kopā ar mani, ēd no tiem pašiem traukiem, no kuriem es, un guļ ar mani vienā guļas vietā. Kad viņa ir dusmīga, viņa nplaiza man seju, un no tās nepaliek nekas cits kā vien kauli.

Izdzirdis šos vārdus, andriambahuaka nobijās. Viņš atsveicinājās no nelaimīgās meitenes un skumju pilns devās projām. Pēc tam atnāca ziemeļu andriambahuaka un arī aizgāja, kā bija aizgājis dienvidu andriambahuaka. Tad viens pēc otra ieradās austrumu un rietumu andriambahuakas un tāpat aizgāja, kā nākuši. Beidzot meiteni bildināt ieradās salas vidienes andriambahuaka un izdzirda to pašu, ko pārējie. Taču šis andriambahuaka izsaucās:

—     Es tevi mīlu un tik un tā gribu ņemt par sievu! Posies, mēs tūdaļ ejam projām.

Kas atlika Garmatainajai skaistulei? Viņa būtu gribējusi lūgt mātei atļauju, taču zināja, ka nesaņems to; iet projām patvarīgi būtu nekrietns un bīstams solis. Galu galā, tā kā viņas sirds tiektin tiecās pēc andriambahuakas, viņa nolēma iet tam līdz. Jaunie ļaudis un viņu pavadoņi iznesa no Govs mājas visus pārtikas krājumus — kukurūzu, pupas, rīsus, zemesriekstus —, visus aušanas piederumus un traukus, paķerdami līdz pat podus un šķīvjus. Viņi labi cieši aizdarīja logus un durvis un devās ceļā, cenzdamies iet pēc iespējas ātrāk.

Bet, tikko viņi bija kādu gabalu pagājuši no būdas, kad juta dzenamies pakaļ briesmīgu viesuli.

—            Vai mums! — izsaucās Garmatainā skaistule.

—    Māte mūs vajā. Šis viesulis rāda, ka viņa jau tuvu.

Bezragu govs drāzās, ko kājas nesa. Tikusi bēgļiem pavisam tuvu, viņa iedziedājās:

—     Ak, Garmatainā skaistule! Ak, Garmatainā skaistule!

Kurp tu steidzies? Kurp tu steidzies?

Kālab mani pameti?

Vai tev pāri darīju?

Bēgļi bailēs turpināja ceļu, bet Govs nāca aizvien tu-j vāk. Viņi varēja jau saskatīt tās milzīgās, sarkanās acis, kas likās metam ugunīgas dzirkstis. Govs atkal sāka aiciļ nāt savu audžumeitu, kura jau sajuta tās elpu. Tad Razualavavulu mierīgi, it kā viņai nebūtu, no kā bīties, un nebūtu arī, ko slēpt, atbildēja:

—     Ak, mīļā māt! Ak, mīļā māt!

Es nepametu tevi. Es nepametu tevi.

Bet vai tad slikti vīram līdzi iet?

Vai vīra mājā dzīvot neklājas?

Sacīdama šos vārdus, viņa bārstīja pa ceļu pupas. Ieraudzījusi pupas, Govs apstājās kā piekalta. «Kāda muļķīte gan ir mana Garmatainā skaistule!» viņa nobrīnījās.] «Saka, ka grib iziet pie vīra, bet pati bez jēgas izbārsta pa ceļu pupas! Ko tad viņa stādīs sava vīra dārzā? Ņemšu un ātrāk salasīšu to, ko viņa izbārstījusi.» Un Govs ņēmās lasīt augšā pupas. Pa tam Garmatainā skaistule un viņas ceļabiedri aizbēga. Noskaitusies Govs atkal metās tosļ vajāt; viņa sāka saukt savu meitu un arī šoreiz izdzirda to pašu atbildi. Nu bēgļi izbārstīja uz ceļa zemesriekstus.

—      Ir gan muļķīte mana meita, — Govs sacīja. — Ja jau viņa vairs negribēja dzīvot kopā ar mani, kālab viņa neaizgāja tukšām rokām? Un, ja nu reiz viņa aiznesusi manus krājumus, kālab viņa liek man tos uzlasīt? Acīmredzot nekas cits neatliks, vajadzēs vien parādīt, ka ne velti es ēdu zemesriekstus.

Tā runāja Govs, uzlasīdama to, ko bija nosviedusi meitene. Pēc tam tā atkal metās skriešus. Govij vajadzēja uzlasīt gan kukurūzu, gan rīsus, gan māla kausus, koka šķīvjus un citas mājsaimniecības lietas, gan visus aušanas piederumus. Drīz vien bēgļiem aptrūka, ko mest, bet līdz andriambahuakas ciemam vēl bija tālu. Baismīgais dzīvnieks tuvojās. Tad Razualavavulu sacīja savam iemīļotajam:

—     Bēdz, es negribu, lai tu ietu bojā līdz ar mani!

Salas vidienes andriambahuaka kopā ar biedriem metās bēgt un noslēpās turpat netālu dziļā meža biezoknī. Satracinātā Govs panāca meiteni. Briesmīgā balsī viņa ņēmās audžumeitu rāt:

—      Ak, Garmatainā skaistule, kālab tu mani pameti? Ja jau negribēji vairs dzīvot kopā ar mani, kāpēc tu man nekā neteici? Vai tad tas ir prāta darbs — aiznest visu

manu iedzīvi un pēc tam tīšuprāt nomest to uz ceļa, lai man būtu jāuzlasa!

Sakot šos vārdus, Govs ar aso mēli nolaizīja Skaistules seju '•un norāva no tās visu ādu un miesu, tā ka palika tikai balti kauli.

—     Tagad ej, kur gribi, un dari, ko gribi, — viņa teica.

Pēc tam Govs savāca visu, ko ceļā bija pacēlusi, paņēma no meitenes sejas norauto ādu un atgriezās savā vientuļajā būdā. Mājā viņa pakāra ādu virs pavarda.

Kad Bezragu govs bija aizgājusi, jaunais andriambaIniaka atgriezās pie Garmatainās skaistules. Kā viņš izbrīnījās un nobijās, ieraudzījis kailo galvaskausu, kas runāja cilvēka balsīi Salas vidienes andriambahuaka iesēdināja nelaimīgo meiteni nestuvēs un, nonācis ciemā, aizliedza saviem ceļabiedriem bilst kaut vārdu par notikušo. Lai neviens ciemā neieraudzītu viņa līgavu, andriambahuaka nometināja Garmataino skaistuli visnomaļākajā būdā un stingri jo stingri aizliedza tai tuvoties. Taču pļāpas tālab nebūt, nemitējās. Andriambahuakas divas pirmās sievas nevarēja beigt ņirgāties par viņu un viņa jauno draudzeni, un tas andriambahuaku ļoti sarūgtināja.

Tomēr viņš nolika kāzu dienu ar trešo sievu, un noteiktajā laikā sapulcējās milzums ļaužu, lai piedalītos svinībās. Kā jau tas parasts, šajā dienā sievām — sāncensēm jāiznāk no savām būdām, lai ļaudis izspriestu, kura'no viņām ir skaistākā. Spriešanā piedalās visi: skaistākās sievas priekšā sit plaukstas, bet par pārējām smejas un ņirgājas. Pēc citas paražas, sievām jau laikus liek nopīt vairākus pīteņus un noaust vīram gurnu apsēju. Kad to visu pavēstīja Razualavavulu, viņa sāka rūgti raudāt; pār meitenes sejas ādu, ko Bezragu govs bija uzkārusi virs pavarda, sāka ritēt asaras, un uguns pavardā apdzisa. Govs sadusmojās, jo nevarēja izvārīt pusdienas. Bet, ieraudzījusi, ka uguni apdzēsušas meitas asaras, viņa aizsteidzās pie Garmatainās skaistules, lai uzzinātu, kāpēc meita raud.

—     Kālab es raudu, māt? Tālab, ka nevaru nopīt pīteņus, kurus man lika pagatavot andriambahuakam, manam vīram.

Mātei kļuva viņas žēl.

—     Neskumsti, meitiņ, atnes man kādu niedri.

Bezragu govs sāka gremot niedri, un tā pārvērtās skaisti

nopītos pīteņos. Pēc tam Govs sacīja:

—     Dod man zīdu, lai varu pagatavot gurnu apsēju. •

Govs sāka gremot zīdu, un zīds jau tās mutē pārvērtās par skaistu gurnu apsēju, kas laistījās dažādās krāsās.

Meitene pateicās mātei, un Bezragu govs atgriezās savā budā. Nākošajā dienā Garmatainajai skaistulei lika gatavoties kāzām. Meitene atkal sāka raudāt, un Govs būdā atkal sāka līt asaras pavardā, apdzēsdamas liesmu. Māte .iri šoreiz atsteidzās uz salas vidienes andriambahuakas ciemu.

—     Ak, māt! Rīt ir manas kāzas. Man vajadzēs visiem rādīt savu seju, no kuras palikuši vieni vienīgi kauli. Vīram būs kauns par mani, bet ciema ļaudis smiesies par manu nelaimi, Kfcut es labāk būtu mirusi.

Bezragu govs iežēlojās, nolaizīja meitas seju, kas tūdaļ pat atplauka un iemirdzējās brīnumdaiļa.

Nākošajā dienā ciema sapulču laukumā drūzmējās milzums ļaužu: ikviens gribēja piedalīties kāzu dzīrēs un sievu skatē. Saskaņā ar paražu, vispirms parādījās andriambahuakas pirmās divas sievas: visi slavēt slavēja viņu skaistumu. Pēc tam pienāca Garmatainās skaistules kārta iznākt no būdas. Kad viņa parādījās, ļaudīm šķita, ka būtu uzlēcis mēness vai iemirdzējies zelts. Meiteni pasludināja par skaistāko no skaistākajām, daiļāko no daiļākajām. Ar lielu godu viņu aizveda uz andriambahuakas būdu, bet abas sāncenses, nopulgotas un izsmietas, aizbēga uz ciema viņu galu, lai slēptu no viesiem savu īgnumu. Abas šīs sievietes splvi nīda Bezragu govi, kas meitenei ar garajiem matiem bija atdevusi daiļumu, un nolēma tai atriebties. Apspriedušās ar ciema burvjiem, viņas izlikās par slimām. Andriambahuaka tūdaļ pat atnāca pie burvjiem, lai uzzinātu, kaslēcics viņ<^ sievām. Burvji vienā balsī pavēstīja, ka abu slimībā vainojama Bezragu govs. Ja tā netikšot upurēta, abām sievietēm gals būšot klāt. Andriambahuaka to izstāstīja Garmatainajai skaistulei, un viņa ataicināja māti, lai brīdinātu par briesmām, taču Govs nebūt nenobijās un atbildēja:

—      Nebīsties neko, ja viņas mani nogalinās, es pratīšu atriebt. Tu tikai neēd manu gaļu. Savāc manus kauliņus visus līdz pēdējam, saliec septiņos grozos, ieliec grozus citu citā un aproc būdas ziemeļaustrumu stūrī.

Tai pašā dienā Bezragu govi, andriambahuakas trešās sievas māti, nokāva, bet abas pārējās sievas izlikās, it kā tūdaļ būtu izveseļojušās. Govs gaļu izvārīja un noēda.

Garmatainā skaistule darīja mats matā, kā māte bija vēlējusi: gaļai viņa nepieskārās, visus kauliņus rūpīgi savāca, salika tos septiņos grozos un apraka savas būdas ziemeļaustrumu stūrī. Viņa bieži nāca pie kapa un raudāja. Un palūk, — kādā jaukā dienā šai vietā uzdīga kociņš. Tas izauga un sāka ziedēt brīnumjaukiem baltiem ziediem, kas pārvērtās pērlēs un sudraba augļos. Līdzko augļi parādījās, Razualavavulu tos norāva, un drīz vien kļuva ļoti bagāta. Abas pārējās sievas apskauda viņu un arī sagribēja plūkt brīnumainā koka augjus. Bet alkatībā tās tik spēcīgi ieķērās zaros, ka pērles un sudraba augļi līdzīgi krusai nobira pār viņu augumiem, kas uzreiz pārklājās nedzīstošām čūlām. Abas sievas tika padzītas no andriambahuakas būdas; tālu projām no ciema tām no zozoro grīšļiem uzslēja nožēlojamu telti, kas pēc nāves kļuva par viņu kapu. Bet Garmatainā skaistule palika andriambahuakas vienīgā sieva.

Pasaciņas, pasaciņas! Vecu vīru valodiņas! Nevis es esmu melis, bet veci ļaudis melsa tā!

ANDRIAMARUZUA, CILVĒKS, KAS GRIBĒJA PAZUDINĀT SAVU SVAINI, BET PAZUDINĀJA PATS SEVI

Stāsta — man to zināja teikt veci vīri, bet viņiem ir jātic! —, ka reiz kāds cilvēks, vārdā Andriamaruzua, devies meklēt sievu. Viņš ieraudzīja Itunambulu, Andrianuranuranas māsu, un atveda sev līdz.

Kādudien Andrianuranurana sacīja sievai:

—     Aiziešu apsērst māsu un svaini.

Un aizgāja uz ziemeļiem.

Vairākas dienas radinieki priecājās par tikšanos, un Andriamaruzua to vien tik darīja kā kliedza uz vergiem:

—            Ei, nokaujiet vēršus! Ei, jūs, nokaujiet vēl vēršus par godu manam svainim! Ei, jūs tur, nokaujiet vēršus!

—     Oi-lā! Mēs kaujam vēršus, — vergi atsaucās.

Bet pēc tam Andriamaruzua nodomāja: «Pienācis laiks tikt vaļā no svaiņa, citādi viņš pieradīs ēst pie mums, cik tik lien, un negribēs atgriezties mājās.»

Un viņš devās pēc padoma pie mpsikidi.

—            Cilvēki man nodarījuši pāri, tēvs, — viņš sacīja.

—     Izliec sikidi, pajautā, vai man izdosies viņus nogalēt vai ne.

Paskatījies uz graudiem, burvis noteica:

—            Lai kur arī atrastos šie cilvēki, tu nogalēsi viņus ar saviem lāstiem.

Un viņš iedeva Andriamaružuam udi raci.

—     Tas ir labi, — Andriamaruzua nopriecājās.

Viņš atgriezās būdā un izlikās slims. Sieva visiem spēkiem centās viņam izdabāt.

—           Esmu ļoti slims, — Andriamaruzua sacīja svainim.

—    Ej uz dienvidiem no ciema un pameklē zaļus banānus, es likšu tos uzcept.

Andrianuranurana devās pēc banāniem, bet, izgājis no ciema, nodomāja: «Andriamaruzua ir viltīgs, viņam nevar ticēt. Dienvidu pusē droši vien tādu banānu nav. Iešu uz ziemeļiem.» Bet pa tam Andriamaruzua noskaitīja burvju vārdus un dienvidos no ciema iespēra zibens; visi, kas tur atradās, aizgāja bojā. To uzzinājis, Andrianuranurana nopriecājās par savu piesardzību. «Edrei!» viņš nodomāja. «Būtu es bijis kopā ar šiem cilvēkiem, es tagad būtu miris,» It kā nekas nebūtu noticis, viņš atgriezās būdā un sacīja:

—     Es neatradu zaļos banānus.

Andriamaruzua vai pārsprāga aiz piktuma, ieraudzīdams, ka zibens viņa svainim nav nodarījis nekādu ļaunumu.

—           Ja banānu nav dienvidos, varbūt pameklē tos ziemeļos, — viņš sacīja.

Andrianuranurana atkal aizgāja. Necik ilgi, un Andriamaruzuas sūtītais zibens iespēra ziemeļos no ciema, bet, par laimi, Andrianuranurana šoreiz atradās dienvidos. Viņš atkal atgriezās būdā, sacīdams:

—     Draugs, es neatradu neviena banāna.

Redzēdams, ka viņa lāsti ir bezspēcīgi, Andriamaruzua

paņēma svaini pie rokas un sacīja:

—            Iesim uz mežu, pameklēsim piemērotu koku; ūdens ceļas, mums drīz būs vajadzīga piroga.

Abi aizgāja. Nonākuši mežā, viņi sāka cirst koku. Tad Andriamaruzua sacīja — jā, jā, tieši tā sacīja:

—     Svaini, nostājies, lūk, tur, velc uz savu pusi.

Bet pats pa tam centās nogāzt koku uz to pusi, kur stāvēja Andrianuranurana. Taču tieši tai mirklī, kad koks krita, svainis atlēca malā, un koks viņu neskāra.

Abi kopīgiem spēkiem piecēla stumbru un izdoba serdi, lai pagatavotu pirogu.

—     Svaini, iekāp pirogā un nogulies augšpēdu. Palūkosim, vai tā der tavam augumam vai ne, — Andriamaruzua ļ sacīja.

Andrianuranurana nogūlās.

—      Šī piroga diezkā vis neder. Taisīsim citu!

Viņi nogāza vēl vienu koku, izdoba serdi, un Andria\ maruzua atkal lūdza Andrianuranuranu iegulties pirogā. ] Tas, nekā Jauna nedomādams, iegūlās arī, bet, kad svainis ] izstiepās visā augumā, Andriamaruzua veikli uzgāza virsū to pirogu, kuru viņi bija pagatavojuši pirmo. Pirogas salipa, un Andrianuranurana nosmaka.

—            Kas noticis ar manu vīru? — Andrianuranuranas sieva jautāja.

—            Nezinu, — Andriamaruzua atbildēja. — Viņš bija j gan pie mums, bet pēc tam pazuda.

Andrianuranuranas sieva aizgāja.

—            Ei, jūs, vai nezināt, kur palicis Andrianuranurana? — ! viņa jautāja vīriešiem, kas sargāja vēršus.

—            Kā lai to zinām, — viņi atbildēja. — Pajautā kaut ko par mūsu vēršiem, tad pateiksim tev.

Andrianuranuranas sieva uzsauca sievietēm, kas nesa krūzēs ūdeni.

—            Ei, jūs, sievietes, kas nesat krūzes, vai nezināt, uz kurieni aizgājis Andrianuranurana?

—            Kā lai to zinām, — sievietes atbildēja. — Pajautā kaut ko par mūsu krūzēm, tad pateiksim tev.

Sieva devās pie Andrianuranuranas vecākiem.

—            Ak, tēv! Ak, māt! Uz kurieni aizgājis jūsu dēls? — viņa jautāja.

—            Neesam viņu redzējuši. Edrei! Vai gan mēs tagad zinām, kas notiek aiz mūsu būdas durvīm?

Sieva noskumusi atgriezās mājās.

—            Oh-oh-o! Ak tu manu bēdu! Andrianuranurana ir miris, bet ļaudis izliekas, it kā nekā nezinātu …

Laiks gāja. Uz pirogas, zem kuras atradās Andrianuranuranas līķis, uzlaidās sarkanspalvu putniņš.

—            Putniņ, putniņ, sarkanais putns, — mirušais ierunājās. — Mana sieva ir tālu, un es guļu šeit miris. Esmu nelaimīgs mironis: sieva vai no kājām krīt, meklēdama vīru, mani drīz aprīs zeme. Laidies, parādi tēvam un mātei, kur guļ viņu dēls.

Taču sarkanspalvu putniņš negribēja izpildīt lūgumu.

—            Kad laižos pāri jūsu rīsa laukam, jūs kliedzat: «Sviediet tam ar akmeņiem, citādi tas izknābs mūsu rīsus!» Kā l.id es varēšu parunāt ar taviem vecākiem?

Tā sacīja sarkanspalvu putniņš un aizlidoja.

Atlaidās krauklis. Andrianuranurana sāka to lūgt:

—            Ak, kraukli, dārgais draugs! Mana sieva ir tālu, un es esmu šeit. Esmu nelaimīgs mironis: sieva vai no kājām k rīt, meklēdama vīru, bet mani drīz aprīs zeme. Laidies, 1rādi tēvam un mātei, kur gul viņu dēls.

Bet krauklis par atbildi ieķērcās:

—           Kad tuvojoj; jūsu augļiem, jūs kliedzat: «Dzeniet projām kraukli, viņš mūs apzog!» Nedarīšu nekā tavā l,ibā. Pameklē kādu citu, kas izpildītu tavus uzdevumus.

Garām lidoja papango. Andrianuranurana pasauca to. Ili't asinskārais putns dusmīgi atbildēja:

—            Kad lidoju pāri jūsu būdām, jūs kliedzat: «Ķeriet (iot šo neģēlīgo radījumu, citādi tas noknābs mūsu put-

11  s!» Kā gan varēšu pateikt tavus vārdus?

Pagāja atkal kāds laiks, un pie pirogām atlidoja nožēlojams putns, gandrīz pilnīgi bez spalvām. Tas bija vurundreu. Putns mira badu un gribēja kaut ko saņemt par savu pakalpojumu.

—            Ko man dosi, ja aizlidošu pie taviem vecākiem? — v;ņš jautāja.

—     Ko tu gribētu? — Andrianuranurana atjautāja.

—     Neko citu kā tikai mazliet barības.

—            Dodies vien ceļā. Kad aizlidosi, tēvs un māte nokaus lev vērsi.

Putns aizlaidās. Vurundreu nometās strauta malā netālu no Andrianuranuranas vecāku būdas un sāka vīterot:

—            Klausaities tie, kuri bīstas, ka viņu bērnu aprīs zeme! Vai tāds ir miris, kuru meklē sieva un tūdaļ aprīs zeme? Es parādīšu tēvam un mātei, kur guļ viņu dēls.

Sievietes, kas bija atnākušas pēc ūdens, izdzirdēja putna vārdus.

—     Pie strauta sēž runājošs putns, — viņas stāstīja.

ciemā.

—            Kādas nevalodas tik nemelš šīs tenku vācelesl — Andrianuranuranas vecāki noteica.

Taču māte, baidīdamās, ka teiktais tiešām varētu būt patiesība, iestājoties vakaram, devās pie strauta. Tikko viņa bija atnākusi, putns iedziedājās. Sieviete nevarēja vien nobrīnīties un skriešus metās atpakaļ uz ciemu.

—            Kādus neparastus vārdus šis putns runā! — viņa izsaucās.

—            Iesim pie strauta, paklausīsimies, ko tas stāsta, — sacīja tēvs.

Kad viņi atnāca, putns atkal iedziedājās.

—            Nokaujiet vērsi, sagrūdiet rīsus, labi krietni pabarojiet šo putnu, — tēvs pavēlēja. — Tas parādīs mums, kā atrast mūsu dēla līķi.

Putns paēdis pacēlās spārnos, un vecāki steidzās tam pakaļ. Vurundreu aizlaidās pie pirogām un nometās zemē. Kad pirogas atvēra, Andrianuranuranas asinis izlija pa zemi. Asiņu bija tik daudz, ka izveidojās vesels ezers. Bet vecāki tomēr paņēma līdz astoņus dēla kaulus.

Pēc kāda laika no Andrianuranuranas asinīm radās tārps, kas auga arvien resnāks un garāks. Reiz naktī tārps pielīda pie ciema, kur dzīvoja Andriamaruzua, uzvilkās uz kādas būdas un ierunājās:

—     Ei, ļaudis! Dodiet man vērša gaļu, esmu izsalcis!

Izdzirdusi viņa balsi, Itunambula nobijās.

—            Viņš runā mats matā kā Andrianuranurana, — viņa sacīja.

—            Ej atpakaļ, no kurienes esi nācis! Rīt atnesīsim tev galu, — viņa uzsauca tārpam un kopā ar vīru aizbēga.

Tārps atgriezās ezerā.

No rīta Andriamaruzua kopā ar sievu atnesa tam vērša gaļu un ieraudzīja, ka tārps pamazām pārvēršas par čūsku.

—            Es esmu vainīga pie nelaimes, kas piemeklēs visu mūsu ciemu, — raudādama iesaucās Itunambula. — Ak, brāl, vai tiešām tu pārvērtīsies par čūsku?

Nākošajā naktī Andrianuranurana atkal atgriezās ciemā, pa šo laiku paspējis pārvērsties par septiņgalvu čūsku fanampituluhu.

—            Es aprīšu visus, līdzko varēšu apvīties visām būdām, — čūska sacīja.

Čūska aplīda apkārt ciemam, redzēja, ka vēl nav sasniegusi vajadzīgo garumu, un devās atpakaļ uz ezeru. Tagad tā ieradās ciemā ik nakti, taču ķermenis joprojām bija par īsu. Beidzot čūskai izdevās noslēgt apli.

No rīta Andriamaruzua, kopā ar saviem ļaudīm iznācis no būdas, šausmās sastinga: čūska bija apvijusi visu ciemu. Andriamaruzua sāka trīcēt — viņam jau sen bija skaidrs, ka nogalinātais svainis pārvērties par čūsku.

cMana pēdējā stundiņa klāt,» viņš nodomāja. «Andrianulanurana mani apris.» Nokritis ceļos, viņš lūdzās žēlastību:

—            Apžēlojies, manas rokas tevi lūdz, manas kājas tevi lūdz! Uzklausi mani, Andrianuranurana! Es atdodu tev visus savus vēršus, tikai atstāj mani dzīvu.

—            Man nav vajadzīgi tavi vērši, — septiņgalvu čūska atbildēja, — man pašai to ir diezgan.

Un, sakot šos vārdus, viņa ar reizi aprija visus vēršus, cik vien ciemā bija.

Andriamaruzua bailēs drebēja.

—            Es simtkārt lūdzu tev piedošanu, Andrianuranurana. Es tūkstoškārt lūdzu tev piedošanu, — viņš teica, tikko valstīdams mēli. — Re, kur mani ļaudis. Es visus atdošu tev, tikai saudzē manu dzīvību.

—            Kam man viņi, — septiņgalvu čūska atbildēja,

—     visi cilvēki zemes virsū ir mani.

Teikusi šos vārdus, čūska aprija daļu ciema. Un nu tuvojās Andriamaruzuam.

Andriamaruzuam pamira sirds.

—            Es laizu tavu kāju pēdas, Andrianuranurana, — viņš stenēja. — Nem manu sievu, ņem manus bērnus. Es upurēju viņus tev, lai mazinātu tavas dusmas.

—            Man nevajag nekā cita kā vien tavu dzīvību, — noteica čūska un aprija Andriamaruzuu, kas vēl murmināja:

—            Apžēlojies, re, kur mans tēvs, re, kur mana māte, es atdodu viņus tev.

—            Pietiek, muļķi, — čūska iešņācās, — tu jau esi miris.

Fanampituluha pavēlēja māsai atvest sievu, bet mpsikidi pa to laiku pārvērta čūsku atkal par Andrianuranuranu. Kopā ar savu ģimeni viņš palika dzīvot šai ciemā.

Palūk, cik taisnīgi izrīkojās Andrianuranurana, — tā stāsta veci ļaudis!

VĒRSA ĀDA, NO KURAS RADĀS VESELA GOVS

Stāsta,.ka reiz bijusi vērša āda, kura pārvērtusies par dzīvu govi. Kad gani govi sita, no tās vēdera atskanēja balss: «Kāpēc jūs mūs sitat?» Izbrīnījušies gani atveda

govi pie andriambahuakas un pastāstīja, ka govs vēderā kāds runājot.

—r Lai parunā manā klātbūtnē! — pavēlēja andriambahuaka.

Gani iesita govij, un balss ieprasījās: «Kāpēc jūs gribat mūs nosist?» Andriambahuakam tas tik ļoti iepatikās, ka viņš izsaucās:

—     Tūdaļ nāc laukā no govs vēdera, es padarīšu tevi par andriambahuaku!

Tai pašā mirklī parādījās purpurā tērpts vīrietis un , sieviete.

Pagāja laiks, un sievietei piedzima divas meitas. Kad meitas paaugās, daudzi, gribēja ņemt tās par sievām. Tīkotāji nāca no ziemeļiem un dienvidiem, no austrumiem un rietumiem, bet meitenēm neviens nebija pa prātam. Tad atnāca Cangarira, un meitenes bija ar mieru precēties. Taču Cangarira īstenībā bija nezvērs, bet viņš bija ietērpies greznās drānās un paņēmis rokā zelta zizli. Vecāki nolēma, ka meitas atradušas labu vīru, un sarīkoja kāzas.

Cangarira ar divām sievām un verdzeni devās atceļā ! uz mājām. Ceļš visu laiku veda pa mežu. Beidzot viņi nonāca pie būdas, kas atradās pašā meža biezoknī.

—     Jūs atpūtieties, — Cangarira teica sievām, — bet es iešu palūkot kaut ko ēdamu.

Trīs sievietes mierīgu prātu palika būdā. Kad bija jau pavisam satumsis, Cangarira pienāca pie durvīm un uzj sauca:

•— Vai ļūs guļat?

Abas viņa sievas gulēja, bet verdzene, kas aiz bailēm nekādi nevarēja iemigt, neatbildēja ne vārda. Taču Cangarira pamanīja, ka tā neguļ, un baidījās ienākt. Daudzas naktis pēc kārtas nezvērs nāca pie durvīm, taču viss velti.

—     Kālab tu naktīs neguli? — Cangarira jautāja verdzenei.

—     Es baidos no biezi saaugušās cukurniedru audzes austrumos no būdas, — verdzene atbildēja.

Otrā dienā Cangarira nocirta niedres, tomēr verdzene tik un tā naktī nevarēja aizmigt.

—     Kālab tu naktīs neguli? — Cangarira atkal jautāja.

—     Es baidos banānu birzes rietumos no būdas, — viņa atbildēja.

Otrā dienā birze pazuda. Verdzene pastāstīja sievietēm, ka Cangarira naktīs ar viņu runā, un pierunāja tās bēgt, tāpēc ka Cangarira ir nezvērs cilvēkēdājs. Jo tikai lAdi nezvēri ik naktis nākot pie sievām un jautājot, vai t.is guļ vai ne. Kad sievas kļuvušas pietiekami tuklas, nozvēri, nesaņēmuši atbildi, ienākot būdā un apēdot tās. Uzzinājušas, ka Cangarira ir cilvēkēdājs, sievietes salika maisā rīsus un pupas un aizbēga.

Nākošajā naktī Cangarira, kā paradis, atnāca palūkot, vai sievietes guļ. Atbildi nesaņēmis, viņš iegāja būdā. Redz — būda tijķša. Viņš tūdaļ metās bēgles vajāt un

: īdrīz jau bija panācis tās, kad verdzene, ieraudzījusi Ccingariru tuvojamies, sāka rībināt bungas, kuras tā aizvien mēdza nēsāt līdz. Cilvēkēdāja niknums tūlīt aprima, un viņš sāka dejot. Sievas pa to laiku aizskrēja tālāk, l ec tam Cangarira atkal joza viņām pakaļ, bet ikreiz tuvojoties bungu skaņas lika nezvēram dejot, tā ka šis pastāvīgi atpalika. Tā sievietēm izdevās sasniegt savu vecāku būdu ātrāk par viņu.

Pēc kāda laika ieradās Cangarira un lūdza sievastēvu atdot viņam meitas. Sievastēvs bija ar mieru un ierādīja nezvēram būdu, kurā tas varētu atpūsties kopa ar meitām un viņu verdzeni. Bet, kad Cangarira aizmiga, trīs sievietes iznāca no būdas un aizdedzināja to. Un cilvēkēdājs sadega.

ANDRIAMBAHUAKA, KAS GRIBĒJA DABŪT BĒRNU

Stāsta, ka reiz dzīvojis andriambahuaka, ļoti bagāts, bet bez bērniem. Viņam bija vairāk nekā divdesmit sievu, lāču neviena no tām viņam nebija dāvājusi bērnu. Andriambahuaka nolēma aizsūtīt četrus vergus pēc umbiazi, kas bija tālu izdaudzināta ar savu izmaņu. Umbiazi Rafutsibe bija vecumveca vecene un mita pussagruvušā būdā ciema malā. Uz acīm tai bija uzauguši tik lieli pelēki nagi, ka viņa gandrīz nekā neredzēja, bet zobu vecajai pavisam nebija. Izdzirdusi, ka viņu sauc četri vergi, vecā atvēra durvis. Vergi ienāca būdā, un Ralutsibe viņiem sacīja:

—     Nokasiet no manām acīm nagus, citādi es nevaru jūs saskatīt.

Vergi mēģināja nokasīt nagus ar lielu nazi, taču viņiem nekas neiznāca: nagi bija tik cieti, ka lielajam nazim izlūza robi. Viņi mēģināja noņemt nagus ar cirvi, bet ari cirvis kļuva robains.

—     Jūs nedarāt pareizi, — Rafutsibe sacīja, — paņemiet pusi no mana mata, un viss būs tā, kā vajag.

Vergi izrāva vecajai matu, pārgrieza to uz pusēm un bez pūlēm nokasīja pelēkos nagus. Rafutsibe atguva acu gaismu un pajautāja četriem vergiem, kālab viņi atnākuši.

—     Mēs atnācām, lūk, kāpēc. Saimnieks vēlēja mums atvest veiklu umbiazi, kas varētu izārstēt viņa sievas no neauglības. Varbūt tāda cienījama veca sieviete kā jūs pratīs viņam līdzēt.

—      Nezinu, — Rafutsibe sacīja, — nezinu vis. Griezie-i ties atpakaļ pie sava saimnieka un sakiet, lai viņš pats atnāk parīt pie manis un atved līdz visvecāko sievu.

Pagāja divas dienas, un andriambahuaka ar savu vecāko sievu ieradās pie Rafutsibes. Rafutsibe atkal bija kļuvusi akla.

—     Kas tu tāds esi? — viņa jautāja.

—     Esmu andriambahuaka, kuram tu aizvakar liki atnākt šurp.

—      Nokasi pelēkos nagus no manām acīm, lai varu tevi saskatīt.

Andriambahuaka mēģināja kasīt nagus ar nazi, bet nazim izlūza robi. Tad viņš atminējās, ko bija stāstījuši vergi, izrāva vecenei matiņu un bez pūlēm nokasīja pelekos nagus.

—     Tagad iešu un pasaukšu meitu, lai viņa jums pagatavo rīsus, — vecā sacīja.

Vecajai pašai nekad nebija bijuši bērni, taču viņa iegremdējās burvju ūdenī, kas vecus padara jaunus, bet jaunus — par večiem, un pārvērtās par skaistu meiteni. Apgādājusies ar šo ūdeni, viņa atgriezās būdā. Andriambahuaku tā pārsteidza meitenes skaistums, ka viņš gandri/. nekii neēda, lai gan bija izsalcis. Kad pusdienas bija galā, meitene atkal iegremdējās burvju ūdenī, kas vecus padara jaunus, bet jaunus — par večiem, un atgriezās būdā kā veca vecene.

—     Meita, kas pasniedza jums ēdienu, stāstīja, ka andriambahuaka tik tikko pieskāries ēdienam. Bet tu taču esi izsalcis. Te tev būs rīsi, ēd.

Andriambahuaka alkatīgi sāka ēst. Rafutsibe noprata, ka viņš pārmēru mīl sievietes un ka tāpēc viņam nevar būt bērni.

—     Atsakies no visām sievām, tikai ne no pirmās, — viņa sacīja. — Skrien skriešus, kamēr pietiek spēka. Kad paklupsi pār koka gabalu, pacel to, ar nazi sadrupini ūdenī un dod ūdeni izdzert sievai.

Andriambahuaka skrēja, cik spēki ļāva, tomēr kā neklupa, tā neklupa; viņš jau sāka domāt, ka Rafutsibe nekā nejēdz un vienkārši gribējusi pasmieties par viņu. Bet pie savas ,būdas sliekšņa viņš ar kājas lielo pirkstu aizķērās aiz kāda koka gabala. Laimīgais vīrs un sieva aiz priekiem sāka lēkāt. Viņi tūdaļ pat sadrupināja koka gabalu, sajauca ar ūdeni, un sieva izdzēra šo dziru. Tai pašā dienā sievai sametās nelabi ap dūšu, sākās vemšana un viņa bija tādu ļaužu. Pēc noteikta laika viņai piedzima trīs meitas.

Trīs māsas pieauga un aizgāja apraudzīt labo večiņu, kuru uzskatīja par savu vecomāti, jo tā bija palīdzējusi viņu mātei tikt pie bērniem.

—     Vecomāt, — viņas sacīja, — mēs gribam precēties, un ejam meklēt vīriešus, kas ņems mūs par sievām.

—     Ejiet, ejiet, — vecā atbildēja. — Bet tu, Ifaravavi, paņem šo sēkliņu un noslēp mutē. Kad nonāksi tur, kur tev gribēsies apmesties uz dzīvi, iedēsti to.

Trīs māsas devās ceļā. Iedamas garām tavi, viņas uzsauca cilvēkiem, kas tur strādāja:

—     Sakiet, ļaudis, kura no mums trim ir visskaistākā?

—     Tu, Ramatua, esi skaista, un tu, Revu, esi skaista, taču Ifaravavi ir vēl skaistāka, — atteica ļaudis.

Vecākās māsas sadusmojās un nolēma atņemt Ifaravavi pērles, kas rotāja tās kaklu un rokas, jo domāja, ka tad māsa nebūs vairs tik skaista. Viņas atņēma tai dārglietas, un pēc kāda brīža nonāca līdz vīriešiem, kas dēstīja rīsu.

—     Sakiet, vīri, kura no mums trim ir visskaistākā?

—     Tu, Ramatua, esi skaista, — viņi atbildēja. — Un tu, Revu, esi skaista, taču Ifaravavi ir skaistāka.

Vecākās māsas vēl vairāk sadusmojās. «Nogriezīsim viņai matus,» tās nolēma un apcirpa Ifaravavi.

Tad viņām iznāca iet garām vīriešiem, kas ravēja rīsu.

—     Pasakiet, kura no mums ir visskaistākā?

—     Tu, Ramatua, esi skaista, un tu, Revu, esi skaista, taču Ifaravavi ir vēl skaistāka, lai arī bizes tai nogrieztas.

Tad Ramatua teica Revu:

—     Dārgā mās, atņemsim Ifaravavi skaisto apģērba un iedosim tai vienkāršu lūku pinumu.

Tā viņas ari izdarīja.

Beidzot māsas nonāca pie avota, kas piederēja andriambahuakam, kuram nebija sievas, un apsēdās atpūsties. Tai pašā mirklī Ifaravavi iedēstīja zemē vecāsmātes doto sēkliņu. Kamēr trīs māsas atpūtās, pie avota pēc ūdens atnāca andriambahuakas verdzene. Tā pastāstīja saimniekam, ka avota malā sēžot trīs daiļas meitenes, un andriambahuaka pavēlēja tās pasaukt. Vecākās māsas uz-. vilka skaistas drānas, bet Ifaravavi ietinās lūku pinumā un gāja aiz māsām kā verdzene. Andriambahuaka nosvinēja kāzas ar Ramatuu un Revu, un Ifaravavi kļuva par viņu kalponi.

Pēc neilga laika no Ifaravavi iedēstītās sēkliņas izauga koks, kura zaros augļu vietā parādījās sudrabs, koraļļi, pērles, lambas, šautenes un citas jaukas lietas. Ļaudis no visām pusēm saskrēja skatīties brīnumā, bet, tiklīdz kāds mēģināja paņemt kaut vienu dārglietu, koks izauga līdz pašām debesīm, un neviens nekā nevarēja dabūt. Vecākās māsas, izdzirdušas par brīnumaino koku, skaļi iesaucās:

—     Mēs jau zinām par to! Tas ir mūsu koks!

—     Ja jau tā, — andriambahuaka sacīja, — tad nāciet, noplūksim dārglietas, kas aug koka zaros. Tās ir mūsu. Es tūdaļ sasaukšu visu ciemu.

Tai pašā brīdī Ifaravavi mati atkal atauga, un par godu šim priecīgajam notikumam viņai iedeva skaistas drānas.

Kad visi bija sapulcējušies, vecākās māsas lepni uzrunāja koku šādiem vārdiem:

—     Ja mēs esam tevi dēstījušas, noliecies uz mūsu pusi; ja ne — pacelies pret debesīm.

Acumirklī koks pacēlās tik augstu, ka zari tikko bija saredzami.

—     Tas nav viņu koks, — ļaudis sāka čukstēt.

Te panācās priekšā Ifaravavi un sacīja:

—     Ja mans tēvs ir andriana un ja mana māte ir andriana, ja man tevi iedeva vecāmāte, ak, šī koka sēkla, tad lai tavi zari noliecas uz manu pusi; ja ne. lai tie .paceļas pret debesīm!

Un koks nolieca zarus tik zemu, ka visi varēja noplūkt brīnumainos augļus.

—     Paskat, kam pieder koks! — ļaudis sačukstējās.

Andriambahuaka nezināja, ko domāt. Viņš lūkojās Ifa-

ravavi, priecājās par viņas daiļumu un nevarēja nobrīnīties, kālab māsas padarījušas viņu par kalponi. Un tad pilnā balsī iesaucās:

—     Ak, ļaudis, es saku jums, ka no šī brīža mana sieva būs Ifaravavi!

Ramatua, izdzirdusi šos vārdus, gribēja sākt strīdiņu, bet, līdzko viņa pavēra muti un pateica «O, o…», tā tūlīt pārvērtās par odu. «Vu…» paspēja izsacīt Revu un tūdaļ pārvērtās par vuantaji krūmu.

Tagad lai stāsta kāds cits, es esmu piekusis.

ANDAMUHAMI

Andamuhami klausījās, klausījās, kā tiek daudzināta Rafaranumbi, kas mita viņpus jūrai, un nolēma aizbraukt pie tās. Viņš iesēdās laivā, nonāca līdz Rafaranumbi mājoklim un lūdza meiteni kļūt par viņa sievu. Rafaranumbi bija ar mieru, un abi devās atpakaļceļā. Pa ceļam laiva piestāja pie smilšu sēres. Andamuhami aicināja sievu izpeldēties, un abi metās ūdenī. Brīdi papeldējuši, viņi uzsāka rotaļu: kurš ilgāk varēs noturēties zem ūdens. Kamēr viņi tā draiskojās, maza tangarirana, pieņēmusi Faranumbi izskatu, ielīda laivā, uzvilka viņas drānas un mierīgi apsēdās tās vietā. Damuhami, kādus mirkļus pabijis zem ūdens, iznira un ieraudzīja tangariranu. Domādams, ka tā ir Faranumbi, viņš sāka zoboties, ka viņa tik ātri atpeldējusi atpakaļ. Tangarirana nekā neatbildēja, un Damuhami, nepamanījis, ka ir piekrāpts, apģērbās.

Laiva atkal laidās ceļā. Tikko viņi bija sākuši braukt, Faranumbi iznira no ūdens un metās tiem pakaļ. Viņa pārvērtās par putnu un iekliedzās:

—     Ei, Damuhami! Ei, Damuhami! Tu esi pametis mani un ved sev līdzi tangariranu! Atdod manu apģērbu!

—            Cik skaisti dzied šis putns! — izsaucās Damuhami.

—      Airējiet taču, airējiet, cik jaudas! Laiva gandrīz nekustas no vietas.

Viņš joprojām domāja, ka Faranumbi ir kopā ar viņu. Tad Faranumbi pārvērtās par nobriedušiem augļiem.

—       Saimniek, paskatiet, kas par skaistiem augļiem! — airētāji iesaucās.

Damuhami lika savākt augļus, lai papildinātu krājumus. Bet tangarirana nebija ar mieru:

—       Mani vecāki teica, ka es nedrīkstu ne piedurties šiem augļiem.

Damuhami pavēlēja airētājiem aizsviest augļus, kas viņa sievai bija fadi, un braukt tālāk. Bet Faranumbi vēl vairākas reizes parādījās viņiem dažādu augu izskatā.

Atgriezies mājā, Damuhami sievai par godu sarīkoja varenas dzīres.w Bet tangarirana nekā neēda un visu, ko tai iedeva,-.svieda pār plecu, teikdama, ka viņai esot drudzis.

—       Vai vēlies, lai aizsūtu kādu pēc dziedinošām zālēm? — Damuhami jautāja.

—       Nē, — atbildēja tangarirana, — zāles nelīdzēs, man vajadzīgi sienāži.

Damuhami atsauca vergus un sacīja:

—       Tas, kurš neies vākt sienāžus, vairs nebūs mans vergs.

Vergi visi kā viens aizskrēja meklēt sienāžus un savāca veselu kuli. Vienīgi divas mazas verdzenītes nekur neaizgāja un palika būdā. Vienu sauca par Ikutuantenu, otru par Ikutundavenunu. Ikutuantena iebēga kaktā, bet Ikutundavenuna paslēpās pelnot

Drīz vergi atgriezās ar milzīgiem sienāžu krājumiem un aiznesa tos tangariranai.

—       Ejiet visi projām, — Damuhami pavēlēja. — Mana sieva gatavos fanafudi.

Visi izgāja, un tangarirana, nospriedusi, ka būdā neviena nav, izģērbās. Damuhami arī nebija mājās, viņš bija aizgājis uz lauku. Novilkusi tērpu, tangarirana izlaida sienāžus un sāka tos ēst. Ikreiz, norīdama sienāzi, viņa piebilda:

—     Tā dara visa mana cilts.

Ieraudzījušas, ka Damuhami sievai ir aste kā hameleonam, abas mazās verdzenes nobijās un sāka skaļi kliegt.

—       Nekliedziet, — ļaudis no pagalma viņām teica, — citādi Damuhami izdzirdēs un sadusmosies uz jums.

Bet Damuhami nebija tuvumā, viņš bija aizgājis uz smēdi. Tā kā viņam sagribējās dzert, viņš aizsūtīja verdzeni pēc ūdens. Meitene atskrēja pie avota un sāka mazgāt seju, bet koka zarā tieši virs strauta sēdēja

Faranumbi. Verdzene mazgādamās ieraudzīja ūdeni ēnu, un viņai likās, ka tas ir pašas atspulgs.

—     A, palūk, kas man par skaistu seju, — viņa brīnījās. — Un, iedomājies, Damuhami padarījis mani par verdzeni!

Aiz žēlabām viņa sadaudzīja krūzi un atgriezās mājā.

—     Kur tad ir ūdens, pēc kā es tevi sūtīju? — Damuhami jautāja.

—     Tev ir ļoti nikns āzis. Viņš iebelza man ar ragiem, un es saplēsu krūzi.

—     Tad ej uz māju un saki vecajai kalponei, lai tā atnāk šurp.

Rafutsibe atnāca, un Damuhami aizsūtīja viņu pēc ūdens. Nonākusi pie avota, Rafutsibe nomazgājās, iesmēla krūzē ūdeni un nolika to sev līdzās zemē. Pēkšņi viņa ieraudzīja ūdenī divus atspulgus. Tas viņai likās ļoti dīvaini. Bet Faranumbi sacīja:

—     Vai tad tu nepazīsti mani? Es esmu Damuhami izvēlētā līgava, kas savu likteni saistījusi ar viņu. Atgriezdamies šur-p, mēs apstājāmies smilšainā līcī, lai atpūstos un izpeldētos. Sākām rotaļāties, kurš ilgāk varēs palikt zem ūdens. Bet — ak bēdas! — kamēr es niru, hameleonu mātīte pieņēma manu izskatu un uzvilka manas drānas. Tā tangarirana piemānīja Damuhami.

—     Kāp zemē no koka, dārgā kundze, — Rafutsibe sacīja.

—     Nē, — atbildēja Faranumbi, — es nokāpšu tikai tad, kad būs nogalināta tangarirana.

Rafutsibe aizgāja pie Damuhami un pastāstīja visu, ko bija dzirdējusi un redzējusi.

—     Izdzer šo ūdeni, itas atnesīs tev laimi, — verdzene piebilda.

—     Ko tu tur runā? — Damuhami brīnījās.

—     Tu esi pametis Faranumbi, kuru tā mīlēji, un viņas vietā pārvedis tangariranu. Faranumbi nenokāps no koka, kamēr pati savām acīm nebūs redzējusi tangariranas līķi.

Izdzirdīs šos vārdus, Damuhami atstāja darbu un aizsteidzās uz avotu. Viņš uzmeklēja Faranumbi un sāka lūgties, lai tā kāpjot zemē, solīdams viņai simt vergu.

—     Maniem vecākiem jau tā ir daudz vergu, — Faranumbi teica. — Esmu atbraukusi šurp, lai kļūtu par tavu sievu. Ja mani mīli, ej un nogalini tangariranu un sagjriez viņas ķermeni divās vienādās daļās. Vienu pusi noliec pa labi no ceja, otru — pa kreisi. Iedama garām, es gribu abās pusēs ceļam redzēt tangariranas līķi. Citādi neparko nekāpšu zemē.

Damuhami metās uz ciemu, lai nogalinātu tangariranu. Viņš to nogalināja, līķi sagrieza divās daļās un nolika abās pusēs ceļam. Faranumbi nokāpa no koka un svinīgi ienāca ciemā. Viņai par godu sarīkoja varenu mielastu.

Pēc neilga laika Faranumbi kļuva grūta. Kādudien viņa sacīja vīram:

—     Esmu cerībās, atnes man atiatindranumalali.

Damuhami ^izgāja ķert zivi. Faranumbi dzemdēja

meitu, bet viņš kā neatgriežas, tā neatgriežas. Meiteni nosauca par Begi. Bet Damuhami bija divas sievas. Reiz, kad Damuhami vēl nebija atgriezies, pirmā sieva pasauca Faranumbi:

—     Iesim uz upīti izpeldēties.

Abas devās peldēties, bet — ak bēdas! — pirmā sieva piekrāpa Faranumbi.

Damuhami atgriezās, noķēris atiatindranumalali, un jautāja ciema ļaudīm:

—     Kur palikusi Faranumbi?

—            Neesam viņu redzējuši, — atbildēja ļaudis, kas vairāk mīlēja pirmo sievu.

Faranumbi meitu audzināja kā verdzeni. Kad meitene pieauga, viņa atnāca pie alas, kur bija noslēpta māte, un saka saukt:

—            Ak, māt! Nabaga nevainīgā māt! Pamet šo vietu! Nāc pie manis!

Faranumbi iznāca no tumšās alas un apkampa savu mīļoto meitu. Abas izrādījās viena auguma, un Damuhami nekādi nevarēja atšķirt sievu no meitas. Viņš nezināja, ko darīt, un aizgāja pie umbiazi.

Bet umbiazi bija kļuvis akls un nekā neredzēja.

—            Ja tu neizmazgāsi man acis, — viņš teica, — nevarēšu tev palīdzēt.

Damuhami izmazgāja viņam acis, un umbiazi kļuva redzīgs.

—     Kas tev vajadzīgs? — viņš jautāja.

—            Kad mana sieva vēl bija cerībās, viņai sagribējās atiatindranumalali, bet, kamēr es meklēju šo zivi, viņa dzemdēja meiteni, tagad abas ir vienāda auguma un es nevaru vienu no otras atšķirt. Rau, tāpēc atnācu pie tevis.

Umbiazi teica, lai Damuhami paņem divus citronus — vienu zaļu, otru ienākušos — un lai met tos mātei ar meitu. Damuhami izdarīja, kā umbiazi bija vēlējis. Faranumbi krita ienācies citrons, bet Begi — zaļais. Meitene tūdaļ teica:

—     Māt, dod man savu citronu, manējais ir zaļš.

Māte atdeva ienākušos citronu meitai, bet Damuhami uzzināja, kura ir Faranumbi, un paņēma to pie rokas. Viņš tā sadusmojās uz pirmo sievu par tās ļaunajām izdarībām, ka padzina viņu, un tā pārvērtās par suni.

RAZUANDRANUVULA UN RAZUANDRANUMANGA

Stāsta, ka reiz kādā ciemā dzīvoja divas meitenes: Razuandranuvula un Razuandranumanga. Pirmējās tēvs bija bagāts, bet otrās — ļoti nabags. Ik vakarus meitenes mēdza pasēdēt pie ciema sētas.

Stāsta, ka reiz pie viņām pienāca ziemeļu andriambahuaka un gribēja ņemt par sievu Razuandranumangu; uz Razuandranuvulu pat nepaskatījās. Bet Razuandranumanga viņam sacīja:

—     Tu, andriambahuaka, nevarēsi izdarīt man pa prātam: es gribu nēsāt nodriskātu lambu un gulēt uz saplēsta pīteņa.

—     Ja tev ir tāda iedaba, es labāk griezīšos mājup, — viņš atbildēja. — Es patiesi nepratīšu izdarīt tev pa prātam.

Un viņš aizgāja.

Stāsta, ka drīz pēc tam pie meitenēm atnācis dienvidu andriambahuaka; uz Razuandranuvulu viņš tikko paskatījies, bet Razuandranumangu gribējis ņemt par sievu. Taču viņa tam sacījusi tos pašus vārdus, kādus bijateikusi ziemeļu andriambahuakam, un arī šis aizgājis. Stāsta, ka pie viņām nākuši andriambahuakas no četrām debess pusēm un visi, izdzirduši Razuandranumangas vārdus, griezušies atpakaļ.

Beidzot pēdējais ieradās salas vidienes andriambahuaka un teica Razuandranumangai:

—     Nebīsties, man mājā ir daudz apģērbu, lambu un pīteņu.

—     Tomēr es baidos, ka tu nespēsi izpildīt manu vēlēšanos. Baidos, ka tu mani nemīli, es taču esmu nabadze un bārene. Tev nāksies man aizstāt vecākus.

—            Neuztraucies, Razuandranumanga, solies nākt pie manis un neraizējies ne par ko: būšu tev tēva un mātes vietā.

Razuandranumanga bija ar mieru; salas vidienes andri-/ ambahuaka iedeva tai skaistus tērpus un aizveda sev līdz^

Drīz pēc tam andriambahuaka uz pieciem mēnešierfi aizbrauca uz piekrasti. Tai pašā dienā Razuandranuvula atnāca pie Razuandranumangas un sacīja:

—            Vari atgriezties mājā, andriambahuaka tevi vairs nemīl, es būšu tavā vietā viņa sieva.

—     Es neiešu projām, kamēr viņš pats mani neaizdzīs.

Razuandranuvula devās uz māju un teica mātei:

—            Māt, es atradu sev vīru, viņš lika man atnest veselu grozu pilnu ar spalvām.

—      Neuztraucies, meit, šovakar nokausim daudz putnu.

Vakarā māte pavēlēja nokaut putnus un savākt spalvas

grozā. Vergi savāca pilnu grozu un atnesa Razuandranu! vulai. No rīta viņa paņēma spalvas, atnāca pie Razuandranumangas un sacīja:

—            Kālab tu neesi aizgājusi, andriambahuaka taču no tevis atteicās!

—     Es negribu iet projām!

Tad Razuandranuvula saķēra Razuandranumangu, nogāza zemē un sadūra viņai miesā spalvas. Razuandranumanga pārvērtās par putnu un aizlaidās. Bet Razuandranuvula apmetās andriarnbahuakas mājā.

Pēc pieciem mēnešiem andriambahuaka atgriezās un domāja, ka Razuandranuvula ir viņa Razuandranumanga.’ Kādureiz Razuandranumanga, kas bija pārvērtusies par putnu, atlaidās pie viņu mājas un sāka dziedāt:

—            Ak, andriambahuaka! Sī sieviete nav Razuandranumanga. Tavas sievas miesā sadūra spalvas, un viņa pārvērtās par putnu.

To izdzirdējis, andriambahuaka iesaucas:

—     Cik jauki dzied šis putns!

Bet Razuandranuvulai tā nelikās. Putns bieži atlaidas pie viņu mājas un nometās uz jumta. Kādudien andriambahuaka teica Razuandranuvulai: «Es ievilināšu viņu cilpā.» Viņš patiesi noķēra putnu, izplūca tam spalvas un gribēja likt putnu vārīt, taču putns pēkšņi pārvērtās par Razuandranumangu. Kas par to brīnījās? Andriambahuaka.

Kad Razuandranumangai bija izpluktas visas spalvas, andriambahuaka jautāja, kā viņa pārvērtusies par putnu.

—     Tai dienā, kad tu aizbrauci uz piekrasti, — Razuandranumanga stāstīja, — Zuandranuvula atnāca pie manis un sacīja, ka tu ņemot viņu par sievu un mani padzenot. I s negribēju iet projām. Tad viņa nogāza mani zemē, sadūra manā miesā spalvas, un es pārvērtos par putnu.

Andriambahuaka briesmīgi sadusmojās un atļāva Razuandranumangai darīt ar savu sāncensi visu, ko viņa grib.

Razuandranumanga pavēlēja nocirst galvas vairākiem elliņiem un savai sāncensei. Aunu galvas viņa sakrāva k>rozā, turpat ielika arī Zuandranuvulas galvu un pavēlēja aiznest tās vecākiem. Nesējiem viņa lika pateikt tikai vienu: «To jums sūta znots!» Kā viņa bija teikusi, tā neseji arī izdarīja. Zuandranuvulas vecāki atvēra grozu, ieraudzīja auna galvas un starp tām savas meitas galvu. Viņi sāka liet asaras un taujāt, kāpēc nogalinājuši viņu i :eitu. Vergi pastāstīja, kā Razuandranumanga tikusi pārvērsta par putnu un kā par to atriebusies. Vecāki lūdza atdot viņiem meitas līķi, lai apglabātu to senču kapā. Bet viņiem to neatdeva. Viņi ilgi skuma un nēsāja sēras. Lūk, kāds gals piemeklēja Razuandranuvulu! Bet Razuandranumanga palika salas vidienes andriambahuakas sieva, un viņi dzīvoja kopā līdz sirmam vecumam.

RAZUANURUMANGA UN TELUVUHALUGUZI

Divas meitenes reiz gāja pa svešu pusi un apstājās ciemā, kuram garām tecēja liela upe: viņām sagribējās izpeldēties. Līdzko viņas bija iegājušas ūdenī, gara, resna zušu mātīte pārvērtās par cilvēku, pienāca tām klāt un

sacīja:

—     Vai gribat tikt pāri uz otru krastu?

—     Nē, — atbildēja meitenes, — šeit ir pārāk dziļš.

—      Par to nebēdājiet, es pārnesīšu jūs uz muguras. Meitenes bija ar mieru, un Razuanurumanga uzrāpās

cilvēkam zutim uz pleciem.

Upes vidū zušu mātīte sāka lēnām nirt ūdenī. Razuanurumanga juta samirkstam kājas un nobijās. Bet zutiene izvēlējās aizvien dziļākas un dziļākas vietas. Mazpamazām ūdens aizsniedza Razuanurumangas ceļus, tad pacēlās līdz krūtīm, tad līdz kaklam… Meitene sāka kliegt, bet zutiene ievilka viņu ūdenī.

Ieraudzījusi, kas noticis, Teluvuhaluguzi no bailēm nezināja, ko darīt, un sāka raudāt. Te viņai dūrās acīs marangas krūms.

—     Ja mani vecāki ir andriana, lai šis krūms pārvēršas par augstu koku! — viņa izsaucās.

Un krūms pārvērtās par augstu koku. Teluvuhaluguzi uzkāpa kokā. Kad netālu laidās garām putni, viņa pasauca tos un lūdza aiznest vēsti vecākiem. Pirmais parādījās fudi.

—     Mīļais fudi! Mīļais fudi! Vai tu nepastāstīsi manus vārdus vecākiem?

—     Nē, — fudi atbildēja, — negribu stāstīt tavus vārdus. Agrāk, kad es atlaidos pie jūsu rīsa laukiem, tu vienādiņ kliedzi: «Pretīgais putns! Pretīgais putns!»

Pēc fudi atlaidās karaku.

—     Skaistulīt karaku, skaistulīt karaku, vai neaiznesīsi manus vārdus vecākiem?

—     Nē, negribu aiznest tavus vārdus. Agrāk, kad es atlaidos pie jūsu laukiem, tu vienādiņ kliedzi: «Nejaukais putns! Nejaukais putns!»

Garām kokam laidās daudz dažādu putnu, bet neviens no tiem negribēja aiznest Teluvuhaluguzi vēsti. Beidzot pie koka atlaidās vurundreu, un meitene tam teica:

—      Ja tu pastāstīsi vecākiem manus vārdus, es tevi labi apdāvināšu. Pasaki viņiem, ka zutis saplosījis Zuanurumangu trijos gabalos un apēdis, bet es, Telavuhaluguzi, mirstu badu šai kokā.

Vurundreu aizlidoja, ieraudzīja lauku, kurā strādāja daudz cilvēku, apstājās un iekliedzās:

—      Kur ir Razuanurumangas vecāki? Viņu meitu apēdis zutis. Teluvuhaluguzi, otra meitene, mirst badu koka galotnē.

Lauka saimnieks, kas uzraudzīja strādniekus, atbildēja:

—      Razuanurumangas vecāku šeit nav; protams, meitenei ir izgājis ļauni. Cilvēki nav nekas cits kā sadauzīta poda lauskas: vieni tiek aizmesti uz ziemeļiem, citi uz dienvidiem, bet nāve atnāk pavisam negaidot.

Putns aizlaidās tālāk; visur, kur bija cilvēki, vurundreu meklēja Razuanurumangas vecākus. Teluvuhaluguzi bija teikusi viņam, ka jālaižas līdz ciemam, pie kura aug vani|as krūms. Beidzot vurundreu atlidoja līdz šim ciemam un atrada Razuanurumangas vecākus. Viņš tiem stāstīja:

—       Zutis saplosījis jūsu meitu trijos gabalos un apēdis. Bet viņas draudzene Teluvuhaluguzi mirst badu koka galotnē.

Izdzirduši šo skumjo vēsti, Razuanurumangas vecāki saka rūgti raudāt. Bet vurundreu turpināja:

—      Teluvuhaluguzi teica, lai uz lielās upes krastu, kur /utis apēda Zuanurumangu, atvedot vērsi.

Un Razuanurumangas vecāki, sekodami vurundreu, devās uz to vietu,' kur zutis bija apēdis viņu meitu. Nonākuši upes krastā, viņi nokāva vērsi un sacirta sīkos gabalos, lai uz šīs ēsmas noķertu garo, resno zutieni.

Teluvuhaluguzi vecāki, ieraudzījuši savu meitu kokā, solīja atdot meiteni par sievu tam, kas palīdzēs viņai nokāpt. Acumirklī kāds jauneklis uzrāpās kokā, uzsēdināja Teluvuhaluguzi sev mugurā un nonesa zemē.

Tikusi zemē, Teluvuhaluguzi sacīja:

—       Te ir tā vieta, kur mēs peldējāmies. Zuanurumangu aiznesa gara, resna zutiene. Lūk, tur viņa pazuda zem ūdens.

Cilvēki iesēdās pirogā un sāka mest upē ēsmu. No rīta zutieni noķēra. To izvilka krastā, nogalināja un uzšķērda. Iekšā gulēja Zuanurumanga, saplosīta trijos gabalos. Aplieti ar zutienes asinīm, gabali saauga, un meitene kopā ar saviem laimīgajiem vecākiem atgriezās mājup. Ciemā sarīkoja lielus svētkus: dzēra daudz tuakas un nokāva daudz vēršu. Arī vurundreu netika aizmirsts — viņš par atalgojumu saņēma lielu maisu graudu.

Kopš tā laika vurundreu uzskata par loti viedīgu putnu.

ANDRIAMBAHUAKA RAVUHIMENA UN BURVJU GRAUDI

Andriambahuakam Ravuhimenam bija daudz zemes. Reiz viņš, pirogā apbraukādams savus īpašumus, izdzirda trīs meitenes savā starpā sarunājamies.

—            Ja es būtu Ravuhimenas sieva, — vecākā teica,

—    es no viena diega noaustu simt lambu.

—      Ja es būtu Ravuhimenas sieva, — vidējā teica, — es no vienas niedres nopītu tūkstoš pīteņu.

—            Ja es būtu Ravuhimenas sieva, — jaunākā teica,

—    es norītu piecus graudus un dzemdētu piecus dēlus.

Te trīs māsas ieraudzīja Ravuhimenas pirogu. Vecākā j un vidējā iekliedzās:

—            Ē, Ravuhimena, piebrauc tuvāk, citādi neviens nej zina, varbūt tu esi akls, varbūt tev sapuvuši zobi…

—            Vai tiešām es pieļaušu, ka šīs skuķes par mani zo; bojas! — Ravuhimena izsaucās. — Ei, grieziet pirogu krastā, lai varu pāridarītājas sodīt.

Piroga piestāja pie augsta krasta.

—     Nu, nāciet šurp, jūs abas, kuras kliedzāt!

Abas vecākās māsas pienāca, galvas nodūrušas. Bet te j Ravuhimena ieraudzīja jaunāko, un meitene tam likās tik.1 skaista, ka viņam sagribējās to precēt.

Ravuhimena iesēdināja trīs māsas savā pirogā.

•— Es ņemšu par sievām visas trīs, — viņš sacīja.

Atbraucis mājā, Ravuhimena iedeva vecākajai vienu diegu, bet tā nevarēja izaust no diega simt lambu, iedeva vidējai vienu niedri, bet tā nevarēja no niedres nopīt tūkstoš pīteņu. Viņš iedeva jaunākajai piecus graudus. Tā norija piecus graudus, un drīz Ravuhimena dabūja zināt, ka viņai piedzims pieci dēli.

Necik ilgi, un Ravuhimena aizgāja karā, pavēlējis māsām rūpēties par Refaranu — tā sauca jaunāko. Refaranai piedzima pieci dēli, bet māsas aiz skaudības dzemdībās aizsēja viņai acis un bērnu vietā nolika vērša žokļu kaulus un lupatas.

—            Paskaties, kādu draņķi tu te esi dzemdējusi, — viņas] sacīja, — ne domiņas no dēliem.

—            Vai patiesi esmu dzemdējusi draņķi!? — Refarana nevarēja vien nobrīnīties.

Vecākās māsas lūdza kādu veceni noburt Refaranu; tai; pašā mirklī Refarana pārvērtās par lemuru un iebēga mežā. Bet māsas ielika piecus puisēnus grozā un iesvieda upē.

Grozu atrada Meža cilvēks. Atvēris to, viņš ieraudzīja piecus maziņus puisēnus. Meža cilvēks ņēma un aiznesa tos uz savu būdu un sacīja sievai:

—            Ko lai iesākam ar viņiem? Pašiem mums bērnu nav;J audzināsim šos.

Meža cilvēks ar sievu dzīvoja ļoti nabadzīgi. Būda atra-dās mežā, viņi pārtika no medus, tanrekiem, ežiem, tik

tikko vilkdami dzīvību. Meža cilvēkam vajadzēja samekI' t govi, lai zēni dabūtu pienu.

f Reiz Ravuhimenas vergs aizgāja uz mežu malkā. Pēkšņi Viņš izdzirda kādu balsi saucam:

[ — Kas tu tāds esi, ka uzdrīksties nākt uz Ravuhimenas mežu malkā?

Vergs nobijās un aizskrēja.

—     Tur mežā klīst ļauns gars, — viņš stāstīja.

' Pēc kāda laika vergs atkal devās uz mežu, jo nodomāja, ka toreiz viņam vienkārši būs licies. Tikko viņš ienāca mežā, kad $tkal dzird:

—            Kas tu tāds esi, ka uzdrīksties nākt uz Ravuhimenas mežu malkā?

—            Kas gan cits, ja ne andriambahuakas vecais vergs, — viņš atbildēja.

—            Vai Ravuhimena atgriezies no kara? — balss jautāja.

—            Ja viņš būtu atgriezies, vai tad tu nebūtu dzirdējis pūšam gliemežvāku taures un rībinām lielās kara bungas? — vergs atbildēja. Viņš lūkojās uz visām pusēm, bet neredzēja neviena, kā vien lemuru, kas lēkāja no zara uz zaru.

—            Droši vien man atkal būs tikai licies, — vergs noteica pie sevis.

Atpakaļceļā vergs iegriezās Meza cilvēka būdā.

—            Tur mežā mīt runājošs lemurs, kas visu laiku jautā: «Vai Ravuhimena atgriezies no kara?»

Meža cilvēks nezināja, ko sacīt.

—            Aizej turp vēlreiz, — viņš ieteica, — bet pēc tam atstāstīsi man vārds vārdā visu, ko būsi dzirdējis.

Nākošajā dienā vergs atkal atnāca uz mežu un, kā parasts, sāka cirst malku. Izdzirdis cirvja klaudzienus, le-

I rnurs iesaucās:

—            Kas tu tāds esi, ka uzdrīksties nākt uz Ravuhimenas mežu malkā?

—                Kas gan cits, ja ne andriambahuakas vecais vergs, — I vīrs atbildēja.

—            Vai Ravuhimena atgriezies no kara? — atkal jautāja lemurs.

—                Ja viņš būtu atgriezies, tu būtu dzirdējis pūšam gliej mežvāku taures un rībinām lielās kara bungas.

Vairāk neviens nekā nejautāja, un vergs atkal redzēja tikai lemuru. Viņš aizskrēja atpakaļ un vārds vārdā at-ļ stāstīja Meža cilvēkam lemura vārdus.

—            Labi, — sacīja Meža cilvēks, — aiziesim uz turieniļ kopā.

Tikko viņi bija pienākuši pie koka, Meža cilvēks iesaucās:

—     Tu, kas šeit runā, pasaki, kas tu tāds esi!

—     Esmu Refarana, — atskanēja atbilde.

—     Ja esi Refarana, kāp zemē no šī koka.

—            Ja es neesmu Refarana, — balss runāja, — lai sis| koks aug taisni, ja esmu Refarana, lai tas noliecas.

Tai pašā mirklī koks noliecās.

—            Esmu Refarana, — lemurs stāstīja. — Ļaunās māsas mani nobūra, tālab ka es dēlu vietā dzemdēju kaut kādul draņķi.

—            Neraizējies neko, — Meža cilvēks sacīja. — Kad atj griezīsies Ravuhimena, mēs viņam izstāstīsim taisnību.

Pa tam pieci zēni bija paaugušies. Kādā jaukā dienai ļaudis izdzirda pūšam gliemežvāku taures un rībinām lie» lās kara bungas.

—     Kur tad Refarana? — andriambahuaka jautāja.

—            Viņa dzemdēja kaut kādu draņķi un aizbēga uzl mežu, — māsas atbildēja.

Izdzirdis tādu jaunumu, andriambahuaka noskuma.

Reiz, dodoties medībās, Ravuhimena ieraudzīja Mežaf cilvēka būdas priekšā rotaļājamies piecus puisēnus.

—     Kas tie par bērniem? — viņš jautāja.

—            Viņiem nav ne tēva, ne mātes, mēs viņus atra-| dām, — Meža cilvēks atbildēja.

Andriambahuaka reizē ticēja un neticēja viņam.

—            Tiešām nezinu, ko lai domāju, — viņš sacīja, — Re-j faranas māsas stāsta, ka viņa dzemdējusi kaut kādu draņķi un aizbēgusi uz mežu.

—            Mēs paši nevaram vien nobrīnīties, — atbildējaļļ Meža cilvēks. — Sākumā trīs māsas dzīvoja kopā, bet ta-J gad Refarana aizbēgusi.

Meža cilvēks palūdza no andriambahuakas govi, laij bērniem būtu piens, un andriambahuaka izpildīja viņai lūgumu.

Ravuhimena bieži nāca pie Meža cilvēka, bet tas ikreiz j stāstīja viņam vienu un to pašu. Beidzot kādu dienu, kad andriambahuaka sāka viņu iztaujāt, Meža cilvēks pastās-'ļ tīja, no kurienes radušies bērni:

—      Reiz es eju gar upi un redzu — pa upi peld grozs. Ņēmu un atvēru to, bet grozā pieci puisēni. Es sacīju sievai: «Ko iesāksim ar viņiem? Pašiem mums bērnu nav, un nu esam atraduši piecus puisēnus.» Mēs pieņēmām tos, un es devos meklēt govi, lai dabūtu viņiem pienu. Tagad zēni domā, ka ir mūsu bērni.

—     Lai viņi pagaidām dzīvo pie tevis, — Ravuhimena sacīja, jo nojauta, ka tie ir viņa bērni. — Man jāiztaujā vecākās māsas, varbūt es atradīšu Refaranu.

Un viņš devās medībās.

Nākošajā dienā Ravuhimena atnāca uz Meža cilvēka būdu un pajautāja, vai tas nav ko dzirdējis par Refaranu.

—     Ja nu tu man jautā, — Meža cilvēks atbildēja, — pateikšu tev, ka mežā redzēju lemuru, kas sakās esam Refarana.

Izdzirdis šos vārdus, andriambahuaka pārlieku izbrīnījās un nolēma aiziet pie mpsikidi. Mpsikidi izbārstīja graudus un pastāstīja to pašu, ko Meža cilvēks.

—     Tēvs, — andriambahuaka ievaidējās, — tuvojas pavasaris, bet man ir tik skumji bez Refaranas. Ko man darīt, lai viņa atgrieztos?

—     Ej, dēls, un sameklē Garmataino mazuli. Refarana nokļuvusi ļaunu briesmoņu rokās, neviens cits to nespēs atbrīvot kā vien tu.

Ravuhimena atgriezās mājā un teica mātei:

—      Māt, es aizeju, mani gaida daudz briesmu. Vēro pēc iespējas biežāk banānkokus, kas aug mūsu būdas dienvidu pusē. Ja lapas sāks dzeltēt, zini, ka man draud briesmas; ja tās novītīs, es būšu miris.

Un viņš devās ceļā.

Gāja Ravuhimena, gāja, līdz beidzot ieraudzīja klinti, uz kuras gozējās Garmatainais mazulis.

—     Ko tev no manis vajag? — Mazulis jautāja.

—     Es gribu atrast Refaranu, — Ravuhimena atbildēja.

—     Atnes man sarkano bišu medu uz jaunas banānu lapas, — Garmatainais mazulis sacīja, iesmējās pilnā rīklē un pazuda klintī.

Ravuhimena devās uz mežu. Viņš uzmeklēja sarkano bišu stropu un izņēma medu, bet tai pašā mirklī bites metās virsū viņam un sardzei un dzēla tik ilgi, kamēr medus nebija nomests. Ravuhimena atgriezās pie klints tukšom rokām. Bet Garmatainais mazulis, kas atkal gozējās saulītē, iesmējās:

—     Ej nogalini balto mežakuili; ja atnesīsi man to, es uzdāvāšu tev amuletu, kas dod spēku.

Ravuhimena aizgāja. Šoreiz viņš paņēma līdz tūkstoš cilvēku. Vispirms viņi satika vīrus, kas ganīja vēršus.

—     Ei, gani! Vai neesat redzējuši baltā mežakuiļa pēdas?

—     Rau, te jau tās ir, — gani atbildēja.

—     Kā jūs to zināt? — Ravuhimena jautāja.

—     Baltajam mežakuilim ejot vēders velkas pa zemi, tā ka visur, kur tas gājis, paliek svītra.

Ravuhimena ar savu sardzi devās pa pēdām. Satumsa; viņi nokāva parasto mežacūku, apēda to un pārlaida nakti mežā.

Kad uzlēca saule, meklētāji turpināja ceļu un atkal uzgāja pēdas. Un tad viņi ieraudzīja milzīgu baltu mežakuili, kas gāja, tūkstoš parasto mežacūku apsargāts. Ravuhimena mēģināja to nogalināt, bet mežacūkas metās te uz labo pusi, te uz kreiso, aizsargādamas savu valdnieku. Vakars bija klāt, bet Ravuhimena aizvien vēl nebija to panācis. Nākošajā dienā andriambahuaka un viņa sardze atkal ieraudzīja balto mežakuili.

Ap to laiku Ravuhimenas māte ciemā paskatījās uz banānu kokiem; koku lapas trīsēja un bija sākušas dzeltēt. «Dēlam, ko esmu dzemdējusi, draud briesmas,» māte nodomāja.

Baltais mežakuilis kopā ar citām mežacūkām, kuras neparko neļāva to nogalināt, joprojām bēga. Beidzot Ravuhimena uzrāpās kokā, svieda šķēpu un trāpīja baltajam mežakuilim. Tai pašā mirklī pārējās mežacūkas metās uz visām pusēm. Kad Ravuhimenas ļaudis sāka nest balto mežakuili pa mežu, pēkšņi aizmugurē atskanēja dārdi, kas pārspēja pērkona dārdus, un viņi ieraudzīja, ka visas mežacūkas seko sava valdnieka līķim. Sardze pameta balto mežakuili, un andriambahuaka atkal atnāca pie Mazuļa tukšām rokām.

—     Ah! ah! ah! — Garmatainais mazulis vai aizrijās aiz smiekliem. — Tu nobijies no tūkstoš mežacūkām! Tad nāc un pameklē man utis.

Ravuhimena sāka meklēt Garmatainajam mazulim utis. Taču utis viņš neatrada, bet uzgāja tikai rīsa graudus.

—     Tēvs, — viņš sacīja, — tev nav utu. Es atradu tikai rīsa graudus. Ko man ar tiem darīt?

—     Salasi! — Garmatainais mazulis pavēlēja.

Kad Ravuhimena bija pielasījis veselu grozu, Mazulis ierunājās:

—            Paņem šo grozu ar rīsiem un nolaupi Ampelamananuhi viņas bērneli.

—            Tēvs! — Ravuhimena izsaucās. — Ampelamananuhi ir pārlieku briesmīgs nezvērs. Ja mēģināšu nolaupīt tai bērneli, viņa mani nogalinās.

Bet Mazulis bija pazudis.

Ravuhimena ar saviem ļaudīm devās uz mežu un, pienācis pie nezvēra būdas, izbārstīja rīsa graudus pa zemi. Paši viņi aizslēpās aiz kokiem. Vakarā Ampelamananuhi līdz ar bērneli atgriezās mājās un tūlīt pat ar savu garo degunu sāka izošņāt apkārtni. Izošņāja un sāka ēst rīsus, graudiņu pēc graudiņa. Ravuhimena meta šķēpu un nodūra nezvēru. Bērneli, kuram jau bija izauguši gari nagi, viņš paņēma līdz. Andriambahuaka aiznesa Ampelamananuhi bērneli uz ciemu. Bet pieci zēni, redzēdami viņu ejam garām, lūdza atstāt bērneli viņiem.

Drīz vien Ravuhimena pavēlēja par godu saviem dēliem sarīkot varenas dzīres un nokaut daudz treknu vēršu. Pienāca svētku diena, un pēkšņi Ampelamananuhi bērnelis iedziedājās:

—     Trīs meitenes sarunājās, lūk, ko viņas teica:

«Ja es būtu Ravuhimenas sieva, es no viena diega noaustu simt lambu.»

Tā teica vecākā. Bet vidējā sacīja: «Ja es būtu Ravuhimenas sieva, es no vienas niedres nopītu tūkstoš pīteņu.»

Bet jaunākā sacīja: «Ja es būtu Ravuhimenas sieva, es norītu piecus rīsa graudus un dzemdētu piecus dēlus.»

Ravuhimena atveda trīs māsas pie sevis un apprecēja tās.

Viņš iedeva vecākajai vienu diegu, bet tā neprata noaust simt lambu.

Viņš iedeva vidējai vienu niedri, bet tā neprata nopīt tūkstoš pīteņu.

Viņš iedeva jaunākajai piecus graudus, un viņa dzemdēja piecus dēlus.

Cauru dienu Ampelamananuhi bērnelis atkārtoja:

—            Jaunākā norija piecus graudus un dzemdēja piecus dēlus.

Beidzot andriambahuaka pajautāja tam:

—     Kur ir jaunākā māsa? Kur ir Refarana?

Ampelamananuhi bērnelis devās uz mežu; visi gaja tam lidz. Viņš gāja un atkārtoja:

—           Jaunākā māsa norija piecus graudus un dzemdēja piecus dēlus. .

Un visi cilvēki uzzināja patiesību. Augsta koka pakājē Ampelamananuhi bērnelis apstājās, un Ravuhimena ieraudzīja lemuru. Lemurs lēkāja no zara uz zaru.

—           Te neviena nav — vienīgi lemurēns rotaļājas savā rodabā, — andriambahuaka sacīja.

Bet Ampelamananuhi bērnelis atkal atkārtoja:

—            Viņa norija piecus graudus un dzemdēja piecus dēlus.

Tad Ravuhimena iesaucās:

—           Ja tu esi Refarana, kas pārvērsta par lemuru, kāp zemē no šī koka!

—            Es esmu Refarana, — atbildēja lemurs. — Ja neesmu Refarana, lai šis koks stāv taisni, ja esmu Refarana, lai tas

noliecas.

Tai pašā mirklī koks noliecās, Refarana nokāpa un atkal pārvērtās par daiļu meiteni. Ravuhimena pazina sievu, un viņa priekam nebija gala. Vecākās māsas stāvēja, galvas nokārušas. Pēc tam viena no viņām pārvērtās par lemuru, otra — par sienāzi, bet Refarana palika par Ravuhimenas vienīgo sievu, un viņi nodzīvoja ilgu mūžu kopā ar saviem pieciem dēliem.

RAFARANUMBI

Stāsta, ka reiz dzīvoja tēvs un māte ar meitu Silavua- (

tavu. Viņiem bija zebu vērsis bez ragiem. Māte ātri nomira. Tēvs apņēma jaunu sievu, un viņiem piedzima divi dēli. Drīz tēvam vajadzēja doties projām no mājas tirgoties. Sieva palika ar trim bērniem. Puisēni ganīja uz lauka vēršus. Reiz, kad viņi bija aizgājuši, pamāte sacīja Silavuatavu:

—            Atnes labi daudz siseņu, lai mums pietiktu, ko paēst, un savāc grozu govs mēslu, ar ko iekurināt uguni.

Silavuatavu devās ķert siseņus, bet drīz iestājās vakars un viņa nepaguva savākt mēslus. Maltītē brāļi saņēma divas lielas bļodas rīsu, bet viņai iznāca tikai viena karote. Kad pamāte jautāja, kur ir siseņi un govs mēsli, Silavuatavu atbildēja:

—     Siseņi ir šeit, māt, bet mēslus es nepaguvu savākt, jo uznāca vakars.

Tad pamāte iepēra meiteni ar nūju par to, ka tā nebija izpildījusi viņas pavēles. Nākošajā dienā pamāte pieteica meitenei atnest tikpat daudz siseņu, cik iepriekšējā vakarā, un savākt trīs grozus mēslu. Bet zēniem nebija nekā, ko darīt. Silavuatavu aizgāja uz lauku un sāka vākt mēslus, siseņiem neuzmetot ne acu. Kad satumsa, viņa tik tikko bija piepildījusi vienu grozu. Vakarā viņai atkal iznāca pavisam maz rīsu, bet brāļi saēdās, cik vēders ņēma pretī. Pēc maltītes pamāte Jika meitenei parādīt, ko viņa uz lauka savākusi. Silavuatavu atnesa vienu grozu mēslu un teica, ka vairāk nekā nav paguvusi savākt, jo uznācis vakars.

—     Ak tu mele, — pamāte sacīja un atkal iepēra meiteni ar nūju.

Otrā dienā pamāte pret pameitu izturējās tikpat slikti un pēc tam nākošajās arī tāpat. Tā pagāja kāds laiks. Reiz, kad Silavuatavu sēdēja uz akmens, pie viņas pienāca bezragu vērsis un jautāja:

—     Vai tev, Silavuatavu, ir kādas bēdas? Kālab tu esi tik skumja, vāja un bāla?

—     Kopš tā laika, kad nomira mana māte, esmu aizmirsusi, kas ir prieks, — Silavuatavu atbildēja. — Mans tēvs aizgāja tirgoties, bet pamāte izmanto to un katru dienu mani per. Man pat nedod kārtīgi ēst. Lūk, kāpēc es esmu skumja, lūk, kādas bēdas mani māc.

—     Tev vairs nevajadzēs bēdāties, Silavuatavu, — bezragu vērsis sacīja.

Viņš nolaizīja meitenei pieri, un tai pašā mirklī Silavuatavu pārvērtās par neredzētu daiļavu, bet viņas tērps — par greznām drānām. Vērsis lika viņai atsēsties uz akmens ceļa malā. Katrs, kas gāja pa ceļu, nopriecājās par daiļo meiteni. Vienam ceļiniekam — no ziemeļiem nākošajam andriambahuakam — Silavuatavu iepatikās tik ļoti, ka viņš sagribēja to precēt.

—     Esmu ar mieru kļūt par lavu sievu, — Silavuatavu atbildēja, — bet tikai tad, ja tu izpildīsi manu lūgumu. Sis bezragu vērsis ir mana māte. Viņam jāēd no tiem pašiem traukiem, no kuriem ēdīsim mēs, ar to pašu karoti, ar kuru ēdam mēs, un jādzīvo tai pašā mājā, kur dzīvosim mēs.

No ziemeļiem nākošais andriambahuaka teica, ka šādu lūgumu viņš nevar izpildīt, un aizgāja savu ceļu. Pienāca vakars. Vērsis nolaizīja Silavuatavu pieri, meitene atkal kļuva tāda, kāda bija agrāk, un atgriezās pie pamātes, kura viņu, kā parasts, iepēra. Otrā dienā zēni devās uz lauku, bet vērsis atkal nolaizīja Silavuatavu, un viņa atkal kļuva par skaistuli greznā tērpā. No dienvidiem nākošais andriambahuaka sagribēja viņu precēt. Bet, uzzinājis, ka vērsis — meitenes māte — dzīvos un ēdīs kopā tir viņiem, pārdomāja un aizgāja. Pēc tam meiteni gribēja precēt andriambahuaka, kas nāca no austrumiem, tad andriambahuaka, kas nāca no rietumiem, bet arī viņi bijās saradoties ar vērsi. Beidzot andriambahuaka, kas nāca no salas vidienes, bija ar mieru dalīties savā mājā un ēdienā ar Silavuatavu vērsi un kļuva par viņas vīru.

—            Bet es gribu, lai tev būtu cits vārds, — viņš sacīja.

—      Kopš šī brīža tevi sauks par Rafaranumbi, tāpēc ka tava māte ir vērsis.

Ieraudzījis, ka andriambahuaka ar mīļoto par visu vienojušies, bezragu vērsis aizauļoja uz priekšu, bet Rafaranumbi iesēdās nestuvēs, kuras nesa viņas vīra vergi. Pamāte par notikušo nekā nezināja. Ieraudzījusi skrienam vērsi, viņa sāka kliegt:

—     Ei, Silavuatavu! Skaties, nepalaid vērsi!

Bet vērsis skrēja kā skrējis, līdz atradās andriambahuakas aplokā. Andriambahuakas divas pirmās sievas un ciema ļaudis izbrīnījušies raudzījās vērsī un jautāja cits citam, kas gan ir tā saimnieks. Pēc kāda brīža parādījās Rafaranumbi un andriambahuaka. Andriambahuakas pirmās divas sievas tūlīt kļuva greizsirdīgas uz jauno biedreni. Kad andriambahuaka un Rafaranumbi iegāja mājā, viena no sievām iejautājās, kam pieder vērsis, kuru neviens līdz šim te nebija redzējis.

—     Liec, lai kalpi saplūc zāli, — andriambahuaka pavēlēja, — lai kāds aiznes tam paēst.

Par godu Rafaranumbi tika sarīkoti lieli svētki. Bija pavasaris — laiks gatavot sējai rīsa laukus. Rafaranumbi nebija savu vergu, viņa lūdza vīru aizņemties vergus no kāda ciema iedzīvotāja, lai arī viņa varētu parūpēties par rīsa laukiem. Ciema dižciltīgie aizdeva Rafaranumbi vergus, un viņa paskaidroja tiem, kas darāms. Bet pati sāka gatavot ēdienu, lai vakarā tos pamielotu. Kad satumsa, andriambahuaka atnāca paraudzīties, ko viņa sieva sagatavojusi, un redzēja, ka nekas nav padarīts. Bet, kad viņš sāka sievu rāt, tā atteica, ka viņam nav ko baidīties: vergi būs paēduši. Tai pašā mirklī no lauka atgriezās vergi. Andriambahuaka atkal sāka pārmest Rafaranumbi, ka viņa ne par ko nav parūpējusies, bet Rafaranumbi pavēlēja kalpiem izklāt zemē pīteņus un ierādīt katram vergam vietu. Pēc tam viņa aizgāja aprunāties ar bezragu vērsi, jo viņa no tiesas nekā nebija sagatavojusi pusdienām.

•— Izdari tā, — vērsis viņai sacīja. — Tavā labajā rokā ir rīsi, bet kreisajā — aizdars, īkšķis izdalīs ceptu gaļu. Kad tu pirmo reizi pamāsi ar roku, paskaties uz austrumiem, pamāsi otru reizi — paskaties uz dienvidaustrumiem, māsi trešo reizi — skaties uz rietumiem.

Rafaranumbi atgriezās pie vergiem; viņa pamāja ar labo roku, un vergu trauki piepildījās ar rīsiem, pamāja ar kreiso roku — bļodās radās aizdars, novilka ar īkšķi — un uz galda parādījās cepta gaļa. Andriambahuaka, dižciltīgie ļaudis un vergi pārsteigumā sastinga. Rafaranumbi pirmā nogaršoja ēdienu, lai neviens neiedomātos ko sliktu, un pēc viņas sāka ēst pārējie. Viesi brīnījās nenobrīnīdamies: tādus dīvus vēl neviens nebija redzējis!

Pēc kāda laika andriambahuakas abas pirmās sievas sagribēja izdarīt to pašu, ko Rafaranumbi. Viņas apskauda Rafaranumbi, jo vīrs ar katru jaunu dienu mīlēja to aizvien karstāk un karstāk. Aizņēmušās no dižciltīgiem ļaudīm vergus, viņas, tāpat kā Rafaranumbi, sagatavoja mazliet manioka un vairāk ne par ko nerūpējās, uz andriambahuakas pārmetumiem atbildot, ka gan jau arī tāpat viss būšot labi.

—     Pielūkojiet, — andriambahuaka brīdināja, — ja jums neizdosies izdarīt tāpat kā Rafaranumbi, jūs kritīsiet kaunā.

Sievas pavēlēja izklāt pīteņus un salikt traukus un bļodas. Kad pārnāca vergi, viņas, skatīdamās uz austrumiem, mēģināja māt ar labo roku, tad — ar kreiso, pēc tam dot zīmi ar īkšķi, tomēr viņām nekas neiznāca. Trauki kā bija, tā palika tukši. Apkaunotās sievietes nezināja, ko iesākt. Andriambahuaka sarāja viņas par to, ka bijušas pārāk lielas savā garā, un steidzās pēc padoma un palīdzības pie Rafaranumbi, jo bijās, ka sievu muļķības dēļ visi sāks par viņu smieties, bez tam arī izsalkušos vergus taču kaut kā vajadzēja paēdināt. Rafaranumbi atnāca uz būdu, kur vergi gaidīja ēdienu. Viņa pamāja ar labo roku, un parādījās nelobīti rīsi, pamāja ar kreiso — un bļodas piepil

<11 jās ar rūgtu zāju piedevām, novilka ar īkšķi — un bjo«las radās smirdoša gaļa. Izsalkušie vergi mazliet ieēda un .•izgāja, atstājuši lielāko daļu ēdiena traukos. Andriambaliuakam bija kauns, ka viņa sievas tik slikti paēdinājušas cilvēkus, kuri viņam bija aizdoti.

Pēc kāda laika Rafaranumbi ieteicās, ka vēloties izpeldēties. Andriambahuaka aizveda viņu pie dīķa.

—     Man netīk auksts ūdens, — jaunā sieviete sacīja,

—     es varu peldēties tikai karstā vai vismaz siltā ūdenī. Aizsūti savus vergus sacirst malku. Lai ikviens atnes pa trim pagalēm.

Andriambahuaka darīja tā, kā bija vēlējusi Rafaranumbi. Kad malkascirtēji bija sanesuši pietiekami daudz malkas, pagalma vidū iekūra ugunskuru. Līdzko uguns bija iedegusies, Rafaranumbi teica vīram:

—     Nu var peldēties.

—     Es iešu pēc tevis, — bīdamies noplaucēties, atbildēja andriambahuaka.

Bet, tikko Rafaranumbi ar kāju piedūrās degošajām pagalēm, tās tūdaļ pārvērtās par tīru, dzidru ūdeni, kurā varēja peldēties visi ciema ļaudis.

Pēc dažām dienām arī abas pārējās sievas sacīja, ka vēloties nopeldēties. Andriambahuaka aizveda viņas pie dīķa.

—     Aizsūti savus vergus pēc malkas, — sievietes teica,

—    lai katrs atnes pa trim pagalēm.

Vergi aizgāja uz mežu un atgriezušies sakrava pagalma vidū ugunskuru. Kad uguns bija iedegusies, sievietes aicināja andriambahuaku peldēties, bet, piedūrušās ar kāju pie degošajām pagalēm, apdedzinājās un metās projām no ugunskura. Andriambahuakam bija kauns, ka sievas atkal piemeklējusi neveiksme. Viņš aicināja talkā Rafaranumbi. Viņa sāka mīdīt ugunskuru, kas acumirklī pārvērtās netīrā peļķē, kurā neviens negribēja peldēties. Tad andriambahuaka teica ciema ļaudīm:

—     Es saku jums, ka vairs negribu būt šo divu sievu vīrs; man kauns, ka viņas ir tādas muļķes un tik niķīgas.

Tā nu Rafaranumbi palika andriambahuakas vienīgā sieva. Kādreiz viņa bija nabaga un nelaimīga, bet apprecējusies kļuva bagāta un laimīga. Lūk, kālab saka, ka ar cilvēkiem esot tāpat kā ar vārītiem rīsiem: kad rīsus ņem laukā no katla, graudi no katla dibena paceļas uz augšu, bet graudi, kas bijuši virspusē, nogrimst katla dibenā.

TRIS ASTAINI BRAĻI

Stāsta, ka kādam andriambahuakam bija trīs meitas, kas nebija ar mieru iziet pie hovām, bet gribēja, lai viņu vīri noteikti būtu andrianas kā viņas pašas. Trīs astaini brāļi izdzirdēja, ka trīs māsas negrib precēties ar vienkāršiem zemniekiem, un atnāca pie tām derībās. Viņi bija ietērpušies dārgās drānās un virsū uzmetuši greznas lambas, tā ka astes nemaz nebija redzamas. Brāļi ieradās pie andriambahuakas un pavēstīja, ka esot atnākuši no tālas puses, lai lūgtu viņa meitas kļūt par sievām. Meitenes piekrita; viņas bija iekārdinājuši skaistie tērpi, un bez tam viņām bija pa prātam — tā viņas pašas izteicās —, ka trīs līgavaiņi savā starpā ir tādi paši radinieki kā viņas.

Māsas saposās, lai sekotu vīriem uz viņu māju; līdzi gāja vergs, kuru sauca par Ibitriku. Brāļi dzīvoja ļoti tālu, alā zem lielām klintīm. Nonākuši līdz klintīm, viņi sacīja māsām:

—     Te nu ir mūsu māja. Jūs pasēdiet šeit, bet mēs iesim pameklēt kaut ko ēdamu.

Atgriezušies viņi atnesa daudz medus un treknu zušu. Visi kopā ieturēja maltīti un pamatīgi pieēdās. Trim brāļiem bija savs nodoms: viņi gribēja nobarot sievietes un vergu Ibitriku, lai vēlāk, kad tie būs kļuvuši resni un tauki, tos apēstu. Ik dienas viņi devās medībās, atgriezdamies ar bagātu guvumu. Un tā beidzot sievietes bija kļuvušas resnas un taukas. Kādu vakaru trīs astainie brāļi, tvīkdami nepacietībā, uzrāpās klintīs un, kamēr andriambahuakas meitas gulēja, sāka dejot. Viņi dejoja, sila sevi ar astēm un dziedāja šādu dziesmu:

—     Kaimiņu jaunekļi gribēja viņas precēt,

Viņas sacīja «nē».

Jaunekļi no tālienes gribēja viņas precēt,

Viņas sacīja «nē».

Ļaunie gribēja viņas precēt,

Viņas sacīja «jā».

Bet kas tad esam mēs? Mēs esam zvēri.

Taču vergs Ibitrika negulēja. Viņš dzirdēja triju brāļu dziesmu un otrā rītā sacīja trim sievietēm:

—     Jūsu vīri naktī dzied dīvainas dziesmas.

Pienāca vakars. Brāļi atkal sāka sevi sist ar astēm un dziedāt tāpat kā iepriekšējā naktī. Ibitrika uzmodināja trīs māsas, lai tās paklausītos savu vīru dziesmu. Māsas

uzzināja, ka apprecējušas zvērus, un briesmīgi izbijās. Nakošajā dienā, nogaidījušas, kamēr brāļi, kā parasts, aiz>;<!ja medībās, sievietes nocirta trim banānkokiem trīs resnus stumbeņus, nolika tos savās guļasvietās, pārklāja ar pīteņiem un aizbēga.

Tai pašā dienā trīs astainie brāļi bija nolēmuši pēc medibām apēst sievas. Viņi atgriezās mājās un sacīja:

—     Tagad mūsu sievas ir resnas un taukas: palūk, cik cieši tās guļ, apēdīsim viņas.

Viens no viņiem tūdaļ sakampa augumu, kas gulēja zem pīteņa. Nokodis prāvu gabalu, viņš nevarēja vien nobrīnīties: asinis netek, gaļa negaršīga un cieta, pat zobs izlūza. Arī pārējie metās pie pīteņiem, lai grābtu ciet savas sievas, un te nu visi ieraudzīja, ka sievu vietā ir banānkoku stumbeņi. Nu brāļi devās meklēt bēgles pie andriambahuakas, viņu tēva.

Sievietes atgriezās mājās sveikas un veselas, bet negāja uzreiz uz būdu. Viņas uzrāpās un paslēpās kokos, kas auga pie akas. Andriambahuakas verdzene, iedama pēc ūdens, ieraudzīja akā vienas māsas atspulgu un sacīja:

—     Es esmu pārāk skaista, lai būtu verdzene.

Aiz žēlabām viņa pat krūzi sadauzīja. Māsas sāka smieties. Verdzene pacēla acis, ieraudzīja, ka tās slēpjas kokos, un pa galvu pa kaklu aizdrāzās uz andriambahuakas būdu.

—     Tavas meitas atgriezušās! — verdzene sauca. — Viņas paslēpušās kokos pie akas.

Andriambahuaka sasauca savus vergus, pavēlēja nokaut lielu skaitu vēršu un nolikt tos citu aiz cita ceļā no būdas līdz akai. Māsas atgriezās mājās, neskārušas kājām zemi.

Sievietes izstāstīja andriambahuakam, kā viņas ievērojušas, ka viņu vīri nemaz nav cilvēki, bet zvēri. Šai pašā mirklī parādījās trīs astainie brāļi.Viņi bija ģērbušies tikpat grezni kā pirmoreiz un astes paslēpuši zem lambām.

—      Atnācām pakaļ savām sievām, — viņi teica. — Mēs izturējāmies labi pret viņām, taču viņas aizgāja, mums ne vārda nesacījušas, un mēs bijām ļoti izbrīnījušies.

—     Nedusmojieties uz viņām, — andriambahuaka sacīja. — Šodien gribu sarīkot jums par godu svētkus, nāciet, dzīrosim un priecāsimies visi kopā, bet rīt jūs ar sievām atgriezīsieties mājup.

Visi sāka ēst un dzert, bet trim brāļiem andriambahuaka atvēla veselu mucu ar tuaku. Drīz vien brāļi pagalam noreiba un nekautrēdamies rādīja savas astes. Tad andriambahuaka lika tos nogalināt, jo tie bija zvēri.

Kopš tā laika hova un andriana vairs nenaidojas savā starpā un andriana bieži apprec hovu.

IFARAMALEMI UN 1KUTUBEKIBU

Kādam vīram ar sievu bija daudz bērnu. Jaunāko meitu sauca par Ifaramalemi, tāpēc ka puse auguma tai bija no koka. Jaunāko dēlu sauca par Ikutubekibu, tāpēc ka viņam bija milzīgs vēders, kas vilkās pa zemi. Vecāki nemīlēja savus ķēmīgos bērnus. Viņi bieži ņirgājās par Ifaru.

—            Vai tad no šitā skuķa ir kāds labums? Viņa taču neprot ne divas rafijas šķiedriņas kopā sasiet, bet zina tikai ēst un ēst…

Lūkodamies zēnā, viņi nicīgi sacīja:

—     Sitais lielvēderis nespēj pacelt ne lāpstu zemes.

Tūdaļ jūs dzirdēsiet, cik tālu nogāja tēva un mātes ļaunums.

Kādā jaukā dienā vecāki izraka dziļu bedri. Bērni sāka viņus izvaicāt:

—            Tēv, kāpēc tu izraki šo bedri? Māt, kāpēc tu izraki šo bedri?

—            Mēs gribam salikt bedrē zaļus banānus, lai tie ienākas, — vecāki atteica.

—            Bet kur tad ir banāni, kurus jūs gribat likt bedrē? — bērni nelikās mierā.

Taču vecāki viņiem neko neatbildēja. Tad Ikutu sacīja māsai:

—            Tēvs un māte šo bedri nebūt nav sagatavojuši zaļiem banāniem. Viņi grib mūs dzīvus aprakt.

Naktī abi aizbēga. Ifara vilka stīvo kāju, bet Ikutu sava lielā vēdera dēļ tik tikko varēja paiet. Uzrāpies pakalna virsotnē, Ikutu skaļi ieraudājās. Ifara sāka viņu mierināt:

—            Kālab tu raudi tik rūgtas asaras, jaunāko brāli? Mēs esam izglābušies no lielām briesmām. Aizmirsti par nogurumu, mūs gaida tāls ceļš.

—     Es vairs nevaru paiet, — atbildēja Ikutu.

Tad Ifara uzvēla brāli sev mugurā. Viņa stipri kliboja

un tikai ar pūlēm tika uz priekšu. Ikutu to redzēja un

sacīja:

—            Nolaid mani zemē, mās. Lūkošu parāpot vēl mazliet, tu esi pārāk nogurusi.

Brālis un māsa raudādami vilkās tālāk katrs par sevi, lai neapbēdinātu viens otru vēl vairāk un neaizkavētos vēl ilgāk. Pēc trim dienām viņi ieraudzīja jauku vietu un nolēma tur palikt.

Savākuši zāli un zarus, viņi uzslēja nelielu būdu. Ikutu paaugās, gāja medībās, un viņa iedaba mainījās: vīrietis taču ir kā tumšs trauks, — kas tajā iekšā, to vis neredzēsi. Tagad Ikutu savu māsu mīlēja mazāk, jo tā viņam vairs nebija tik vajadzīga.

Reiz Ikutu pārnāca ar medījumu un sacīja:

—     Ifara, ej savā pusē!

Ifara iegāja savā būdas pusē, un Ikutu viens pats apēda visus tanrekus un ežus. Aiziedams no mājas, viņš māsai dusmīgi pieteica:

—            Es tev aizliedzu medīt austrumos. Nesper savu kāju arī ziemeļos un dienvidos. Šajās vietās medīju es. Ja tu nāksi man pakaļ, es tevi iekaustīšu un sviedīšu zemes pikas tev tieši pa galvu.

—            Labi, — klusu atbildēja Ifara, — es iešu uz rietumiem lasīt sienāžus un ēdīšu to, ko atradīšu.

Taču kādu dienu Ifara nevarēja atrast nekā ēdama un aizklīda tālu, tālu, daudz tālāk par to vietu, kur beidzās rietumi. Tur viņa uzgāja Itrimubes būdu. Milža nebija mājās. Ifara paņēma visu ēdamo, ko vien tur atrada, un atgriezās mājās.

Brālis viņu jau gaidīja.

—     No kurienes tad tu tik vēlu, Ifara?

—     Biju tālu projām. Rietumos vairs nav barības.

To, ko Ifara bija nozagusi Itrimubes būdā, viņa noslēpa. Ikutu pagatavoja pusdienas un, kā parasts, sacīja:

—     Ej savā pusē, Ifara.

Ifara iegāja, apsēdās savā pusē un taisījās ēst. Viņa sadalīja rīsus un pienu un pusi pabāza brālim. Ikutu nobrīnījās.

—     Zanahari atsūtījis man rīsus un pienu, — viņš sacīja.

Ifara nekā neatbildēja. Viņa paņēma dažus zušus un

pabāza tos zem starpsienas.

—     Zanahari atsūtījis man zušus, — Ikutu atkal sacīja.

Ifara arī šoreiz nebilda ne vārda. Viņa atvēra krūzi ar medu, un visā būdā izplatījās medus smarža. Tad Ikutu salauza starpsienu un iekliedzās:

—     Kur tu visu to ņēmi?

Ifara joprojām klusēja. Viņa baidījās, ka Ikutu gribēs doties uz Itrimubes mājokli un, lielā vēdera aizkavēts, nespēs no turienes aizbēgt. Bet Ikutu nelikās mierā, sāka māsai draudēt, un galu galā tā izstāstīja viņam patiesību.

Ikutu tūdaj devās meklēt Itrimubes budu, bet Ifara gāja viņam nopakaļ. Drīz vien zēns ar milzīgo vēderu nometās zemē. Ifara viņu uzvēla sev mugurā un nesa tālāk.

—            Vai redzi Itrimubes būdu? — vienā laidā viņa vaicāja brālim.

Taču Ikutu neko neredzēja. Beidzot viņš iesaucās: «Redzu!» Ifara devās vien uz priekšu un pamācīja viņu:

—            Kad mēs tur aiziesim, neēd daudz, citādi nevarēsi paiet un Itrimube mūs noķers.

Pēc brītiņa Ifara atrada vērša ragu un iedeva to brālim. Tad viņa atrada lāpstu, ar ko vētī rīsus, pēc tam dzelzs stieni.

—     Kālab tu man to visu krauj virsū? — Ikutu jautāja.

Bet Ifara neatbildēja. Viņa tikai gāja un gāja, stiepdama uz muguras brāli.

Beidzot viņi sasniedza milža būdu. Mājās bija vienīgi Itrimubes sieva.

—     Kurp iedami, bērni? — viņa jautāja.

—            Esam atnākuši jūs apraudzīt, māmiņ, — Ifara atbildēja.

—     Vai jūs zināt, kas ir šīs būdas saimnieks?

—     Nē, māmiņ.

—     Ja viņš jūs šeit sastaps, viņš jūs apēdīs.

—            Kā tad sauc šo briesmīgo cilvēku? — Ifara vaicāja.

—     Vai tiešām visas šīs bagātības pieder viņam vienam pašam?

—             Viņu sauc par Itrimubi, un visas šīs bagātības pieder viņam. Viņš aprij veselus ciemus, un tie kļūst par viņa īpašumu.

—     Vai viņam kāds ierocis arī ir? — Ifara jautāja.

—            Viņam nav nekāda ieroča. Viņš pagrabj, ko vien grib, un apēd.

—            Māmiņ, ļaujiet mums mazuliet atvilkt elpu. Nabaga zēns nemaz vairs nevar paiet, bet es esmu ļoti nogurusi.

Viņus ielaida būdā. .

—            Bēgsim projām, — Ikutu lūdzās. — Atnāks Itrimube un mūs apēdīs.

No bailēm viņš paslēpās sadžujā. Un tad jau arī Itrimube bija klāt; visa apkārtne nodrebēja zem viņa soļiem.

—           Te ož pēc cilvēka… Te ož pēc cilvēka… — viņš izgrūda. Viņa balss dārdēja kā pērkons.

—            Tā esmu es, — atsaucās Ifara, — es, tava astainā milzene.

—      Parādi man savu zobu! — Itrimube pieprasīja.

Ifara parādīja vērša ragu.

—     Nu, vai tas nav astainās milzenes zobs?

—     Parādi man savu ausi!

Ifara pastiepa lāpstu.

—     Vai tā nav astainās milzenes auss?

—     Parādi man savu roku!

Ifara nokaitēja līdz kvēlei dzelzs stieni un pastiepa to milzim. Itrimube aiz sāpēm iekaucās. Ikutu sadauzīja sadžuju un abi ar māsu sāka kliegt nelabā balsī. Itrimube nodomāja,, ka viņa priekšā ir nezvērs ar divām galvām, un aizbēga.

Ikutu kāri metās virsū milža krājumiem; viņš apēda tik daudz, ka Ifara vairs nespēja viņu pacelt.

—     Atgriezīsies Itrimube un mūs apēdīs, — viņa sacīja.

Ilgi viņa domāja, ko tagad iesākt, un beidzot izdomāja ar.

Rīsu krājumos viņa sameklēja smailus koka mietiņus, šķēpu un nazi. Ifara apsedza brāli ar pīteni un sacīja:

—            Kad ienāks Itrimube, nekusties. Ja viņš kaut ko jautās, vicini viņa priekšā šķēpu. Ja viņš sacīs: «Parādi mēli,» tad parādi lielo nazi; ja viņš metīsies tev virsū, iegrūd viņu bedrē, bet tur es jau iepriekš būšu saspraudusi šos asos mietus. Kad viņš tur ievelsies, zvel viņam ar šķēpu, kamēr būsi viņu nositis.

Un Ifara devās mājup.

Pēc kāda laika Itrimube atgriezās, lai gan baidījās sastapt būdā nezvēru.

—            Ož pēc cilvēka… — viņš noteica. Tiklīdz Itrimube apsēdās, viņa priekšā sāka lēkāt šķēps.

—     Kas tu esi? — viņš jautāja. — Parādi savu mēli!

Tūdaļ parādījās nazis. Itrimube izbijās un gribēja mesties projām, taču Ikutu pagrūda cilvēkēdāju, un tas nokrita tieši uz smailajiem mietiem.

Uzzinājusi, ka Itrimube miris, Ifara atgriezās pie brāļa,

un milža bagātības tagad krita viņiem. Bet, kad ziņa par to sasniedza viņu vecākus, tie ieradās pie viņiem ar mīlestību un maigumu.

Tālab cilvēki mēdz sacīt: tuvinieki mīl skaistos un bagātos; ja esi slims vai nabags, viņiem neatradīsies tev ne asaru lāsītes.

DIVI BRĀĻI UN ZANAHARI

Stāsta, ka kādureiz dzīvojuši divi brāļi un viņiem abiem nebijis nekā vairāk pie dvēseles kā tikai skrandas. Ilgus gadus viņi bija pūlējušies vaiga sviedros, lai iekrātu kādu mazumiņu, taču nabagi kā bija, tā palika. Un tā nu reiz jaunākais saka vecākajam:

—     Velti mēs te sitamies vai nost, tik un tā nekas neiznāks. Labāk būtu, ja mēs nomirtu.

Viņi aizgāja pie augstas klints, uzrāpās tās virsotnē un metās lejā. Bet kāds Zanahari saķēra viņus un nonesa klints pakājē. Vairākas reizes brāļi metās zemē, nenodarījuši sev ne mazākā Jaunuma, līdz beidzot saprata, ka Zanahari pretojas viņu nodomam. Tad jaunākais atkal saka vecākajam:

—      Lai kā mēs centāmies kaut ko iekrāt, tik un tā palikām nabagi; lai kā centāmies nogalināties, tik un tā esam dzīvi. Vai zini, aiziesim pie mpsikidi un pajautāsim viņam, ko mums darīt.

Abi aizgāja pie mpsikidi. Un, lūk, ko viņš tiem pateica:

—     Nokaujiet melnu vistu un uznesiet to pakalna galā, pēc tam pasauciet Zanahari, kas jūs izglāba.

Brāļi tā arī izdarīja. Vispirms atnāca cits Zanahari, nevis tas, kas viņus bija izglābis; šis pagāja garām, nenoēdis vistu. Pēc tam atnāca Zanahari, kas bija viņiem palīdzējis; tas apēda vistu un sacīja:

—      Es izglābu jums dzīvību. Bet paraugieties, esmu tērpies vienās skrandās un neko nevaru jums dot. Tātad velti esat pūlējušies, nekad jūs nekļūsiet bagāti.

Brāļi noskuma un atkal nolēma doties nāvē. Viņi nostājās bezdibeņa malā un metās lejā, bet palika sveiki un veseli. Zanahari pasauca viņus un sacīja:

—     Jūs gribat iet nāvē bagātības dēļ! Nu labi, norunāsim tā: es padarīšu jūs bagātus, un jums būs viss, ko iekārosiet, bet pēc astoņiem gadiem jūs nogalināšu.

Vecākais brālis nebija ar mieru, bet jaunākais ar prieku piekrita norunai.

—     Kopš šīs dienas izpildīšu visas tavas vēlēšanās, —

Zanahari viņam sacīja. — Bet noteiktajā laikā nocirtīšu tev galvu.

—     Esi klāt, kad laiks būs pienācis. Es tevi gaidīšu, — jaunākais atbildēja. — Varēsi darīt ar mani visu, ko gribēsi.

Pagāja astoņi gadi. Jaunākais brālis bija kļuvis tik bagāts, ka nekādi nevarēja notērēt visu savu bagātību, lai kā arī centās. Bet pa tam noliktā diena tuvojās. Zanahari atsūtīja viņu brīdināt un drīz vien ieradās pats, lai izpildītu savu gribu. Nonācis zemes virsū, viņš sapulcināja ļaudis un sacīja:

—     Mani pavalstnieki, uzklausiet, ko gribu jums pavēstīt. Sis cilvēks deva solījumu pēc astoņiem gadiem atjaut sevi nogalināt. Kādreiz viņš bija nabags, staigāja vienās skrandās, un es viņam sacīju: «Es padarīšu tevi bagātu, bet pēc astoņiem gadiem nocirtīšu tev galvu.» Viņš bija ar mieru. Nu noliktais laiks ir klāt. Tāpēc es jūs sapulcināju.

Visi bija vienisprātis, ka Zanahari ir tiesības viņu nogalināt, ja jau abi tā vienojušies. Zanahari izvilka zobenu un pacēla to cirtienam. Bet dēls atturēja viņa roku.

—     Kālab tu neļauj man nogalināt šo cilvēku? — Zanahari jautāja savam dēlam.

—     Ja tev vajadzīgs upuris, nogalini vecāko, tas ir slinks, viņam patīk staigāt skrandās, viņš pats nevēlējās kļūt bagāts.

Tad jaunākais brālis tika saudzēts, bet vecāko, kuram <

nebija nekā, nogalināja. Pēc viņa nāves visu jaunākā brāļa mantu sadalīja trīs vienādās daļās un vienu daļu atdeva vecākā brāļa bērniem.

Kopš tā laika cimiheti pazīst sakāmvārdu: «Zanahari nemīl nabagos.»

VEČIŅA UN NEŠPETNAIS NEZVĒRS

Stāsta, ka reiz večiņa, kas gatavoja andriambahuakam ēst, aizgāja pēc ūdens uz tālu avotu. Tikko atnākusi, viņa pēkšņi izdzirda brīkšķi, it kā skrietu kāds milzīgs dzīvnieks. Izbrīnījusies viņa pagriezās un bailēs vai pamira:

tieši viņai virsū nāca neredzēti milzīgs zvērs. Vecā, ko kājas nesa, metās uz ciemu, aizskrēja līdz andriambahuakas būdai, nokrita zemē un aiz bailēm zaudēja valodu. Sapulcējās ļaudis, piecēla viņu no zemes un sāka iztaujāt:

—     Kas noticis, labo večiņ? Kas tev lēcies?

Bet vecā bija tā nobijusies, ka nevarēja izrunāt ne vārda. Te no savas būdas iznāca andriambahuaka un sacīja:

—      Nu, stāsti! Stāsti, kas tevi tā nobiedējis?

—            O, andriambahuaka, — vecā iesāka, — man dzinās pakaļ milzīgs zvērs, kas gribēja mani apēst., tūdaļ viņš būs klāt.

—      Ko tu tur mels, — andriambahuaka sadusmojās,

—    tādu zvēru nemaz nav!

—            O, andriambahuaka! Es runāju tīru patiesību. Ja man netici, liec saviem ļaudīm paņemt ieročus, lai viņi iet un paskatās.

—     Lai notiek, kā tu saki, — andriambahuaka piekrita,

—    bet, ja būsi mani piemānījusi, dzīva nepaliksi.

Un viņš aizsūtīja cilvēkus paskatīt, vai vecā runājusi taisnību.

Pēc neilga laika ļaudis atgriezās. Jau iztālēm, tikko ieraudzījuši andriambahuaku, viņi kliedza:

—            O, kungs! Tur patiesi ir briesmīgs zvērs! Tas jau ir tuvu! Tūlīt sasniegs ciemu!

Un gandrīz tai pašā mirklī atskanēja saucieni: «Zvērs nāk! Zvērs nāk! Viņš iet caur ciema vārtiem!» Andriambahuaka ļoti izbrīnījās, pavēlēja saviem ļaudīm ņemt ieročus un apturēt briesmoni. Bet briesmīgais dzīvnieks aprija karavīrus ar visu apģērbu un ieročiem. Pēc tam zvērs — kas viņu redzēja, sastinga aiz bailēm — ienāca ciemā un iznīcināja visas dzīvās būtnes līdz ar pašu. andriambahuaku. Tikai vienai sievietei, kas gaidīja bērnu, izdevās izbēgt: viņa paslēpās dzelzs namā. Zvērs notupās mājas priekšā un sāka pacietīgi gaidīt, kad sieviete iznāks, lai arī viņu apēstu.

Pagāja laiks, un sievietei piedzima dvīņi, divi zēni. Kad dēli izauga, sieviete viņiem sacīja:

—             Nekad neejiet ārā no mājas. Tur sēž zvērs. Kas uz viņu paskatās, tas bailēs sastingst. Viņš aprijis, iznīcinājis visas dzīvās būtnes ciemā un tagad uzglūn mums.

—     Kur ir šis briesmīgais zvērs, māt? — zēni prasīja.

—    Kur viņš ir?

•— Pagalmā.

Abi brāļi paņēma asus nažus un izgāja no mājas, nolēmuši cīnīties ar nezvēru. Ieraudzījis zēnus, nezvērs metas virsū un gribēja viņus aprīt, bet brāļi ar nažiem nocirta tam galvu, tā ka tas izlaida garu. Tad viņi apstaigāja visus, kuriem bija izdevies aizbēgt un paslēpties no nezvēra, un paziņoja labo vēsti. Ar prieku pārliecinājušies, ka teiktais ir tiesa, ļaudis sapulcējās un sāka cits uz citu runāt: «Zināt ko, pārgriezīsim zvēru un paskatīsimies, kas viņam vēderā. Viņš taču nopostījis mūsu ciemu, nežēlodams bērnus un nesaudzēdams pieaugušos.»

Viņi uzšķērda zvēra vēderu un atrada visus, ko tas bija norijis; vīrieši, sievietes, bērni un dzīvnieki — visi bija dzīvi, vienīgi andriambahuaku nekā nevarēja atrast.

Izmisumā ļaudis sāka apraudāt andriambahuakas bojāeju, bet tobrīd garām laidās reiluvi. Putns lidoja un sauca:

—     Ankihiki! Ankihiki!

Ļaudis pārgrieza pašu mazāko nezvēra nadziņu un atrada andriambahuaku, kas bija vēl dzīvs.

Andriambahuaka sapulcināja gan tos pavalstniekus, kas bija izlaisti no nezvēra vēdera, gan visus pārējos un sasauca kabari.

—     Jūs, mani ļaudis, un es, jūsu andriambahuaka, — mēs visi esam dzīvi, tāpēc ka mūs izglāba dvīņu brāļi.

Tālab gribu atdot viņiem savus īpašumus. Ja viņi nebūtu nogalinājuši nezvēru, mēs joprojām atrastos tā vēderā kā kapā. Bet, ja reiluvi nebūtu pateicis, kādā ķermeņa daļā esmu paslēpts, es tagad nebūtu kopā ar jums.

Tāpēc gribu, lai mani pēcnācēji nekad nenogalinātu un <

neēstu reiluvi.

Stāsta, ka tālab tanalas cilts ļaudis, pie kuriem piederēja arī andriambahuaka, līdz šai dienai neēdot reiluvi.

—     Lai notiek, — ļaudis sacīja. — Mēs esam priecīgi, ka divi brāļi saņem atlīdzību, jo, pateicoties viņiem, esam atpestīti no briesmīgās nelaimes.

Necik ilgi, un andriambahuaka lauza vārdu — viņš negribēja atdot savus īpašumus abiem brāļiem. Sākās karš; ļaudis palīdzēja brāļiem karā pret andriambahuaku un nogalināja viņu, jo viņš bija lauzis vārdu. Saka, ka kopš tā laika malgaši baidās lauzt doto vārdu.

RAZATUVU UN RANUNERA

Razatuvu bija andriana, tāpēc ka viņa tēvs bija andriambahuaka, bet — ak bēdas! — ikreiz, kad viņš pārveda sievu, vecāki uzsūtīja tai ļaunus garus un sieva nomira. Stāsta, vecāki tā darījuši tāpēc, ka negribējuši, lai dēls apprecētu sievieti, kas būtu zemākas kārtas, nekā viņi paši bija.

Tā tas arī iegājās: šodien Razatuvu precas, rīt viņa sieva nomirst; viņš apņem citu, nākošajā dienā arī tā tiek noburta un noindēta. Un tad radinieku ļaunprātības Razatuvu tā apriebās, ka viņš nolēma aiziet no sava nežēlīgā tēva un ļaunās mātes. Viņš apprecēja Ranuneru un apmetās uz dzīvi ar to citā ciemā.

Bet, kā teikts parunā, «kad ilgi dzīvo kopā, mazliet jāpadzīvo arī šķirti», un, «kas slinkumu mīl, tam no skrandām neizbēgt». Drīz Razatuvu vajadzēja iet pie Izalu tirgoties ar vēršiem, tālab ka «nabadzība dzen no vietas uz vietu». Šķiroties no jaunās sievas, Razatuvu mīļi patērzēja ar to un deva daudz padomu, kā izvairīties no nelaimes.

—     Nekādā ziņā neēd gaļu, kuru tev dos vīramāte, un labāk būtu, ja tu pavisam neietu ārā no mājas.

Tie bija Razatuvu pēdējie vārdi. Viņš aizgāja, vēl ilgi atskatīdamies, bet sieva stāvēja un stāvēja, nolūkodamās viņam pakaļ.

Diena beidzās, iestājās vakars; pagāja nedēļa, pēc tās otra; pagāja mēnesis, sākās otrs. Un visu šo laiku andriambahuaka un viņa sieva nedarīja nekā cita, tikai sēdēja un domāja, kā iznīdēt vedeklu. Viņi aicināja Ranuneru uz pusdienām, bet tā neatnāca. Viņi sūtīja Ranunerai daždažādus ēdienus, bet viņa nepieskārās tiem. Viņi mēģināja ar varu piespiest vedeklu atnākt, bet tā neatstāja māju. Un ikreiz, kad vedekla atteicās ēst gaļu, vīramāte tūlīt izsvieda to, bīdamās, ka Razatuvu māsa neapēstu kādu gabaliņu un nesaindētos.

Bet laiks ir pacietīgs, un nelaime atgadās pat visgudrākajiem — zušu vectēvs, pat tas uzķeras uz āķa. Saldiem vārdiem un glaimīgām uzslavām vīratēvs un vīramāte panāca, ka Ranunera aizmirsa piesardzību un apsolījās atnākt pie viņiem uz pusdienām.

Viss vīramātes sagatavotais ēdiens bija noburts. Paēmusi mutē pirmo kumosu, Ranunera sajuta dīvainu garšu un sacīja:

—     Te ir inde.

Tai pašā mirklī viņa mēģināja izspļaut visu, ko bija ieēdusi, un viņai uznāca vēmiens.

—            Nekādas indes te nav, — iebilda vīramāte. — Gluži vienkārši laiks ir ļoti karsts un tāpēc tev sametās slikti.

Ranunera atgriezās mājā. Viņa neteica nevienam ne vārda, aizvēra durvis un apgūlās uz sava pīteņa; taču viņai kļuva aizvien sliktāk un sliktāk, un līdzās nebija nevienas dzīvas dvēseles, kas palīdzētu nelaimīgajai. Pēc neilga laika Ranunera nomira.

Kad bija pagājuši vairāki mēneši, Razatuvu atgriezās mājā. Ciemu sasniedzis naktī, viņš apstājās noslēgto vārtu priekšā un sāka saukt:

—     Atver! Atver man! Atver man vārtus!

Nekas pat neiečabējās.

—     Atver! Atver man! Atver man vārtus!

Neviens neteica ne vārda.

—     Atver! Atver man! Atver man vārtus! Atver man,

Ranunera! Tas esmu es, Razatuvu, tavs draugs!

Neviens viņam neatbildēja. Pēc tam atnāca Razatuvu māsa un sacīja:

—      Pagaidi, es tūdaļ atvēršu.

Razatuvu izbrīnījās un nodomāja, ka sieva cieši aizmigusi. Viņam negribējās, lai vārtus atvērtu kāda cita sieviete, un tāpēc viņš, iesaucās:

—     Es pats atvēršu! Es atvēršu patsl

Viņš atgrūda vārtus un iegāja.

Razatuvu piegāja pie savas būdas un ieraudzīja, ka (

pagalms aizaudzis ar zāli, bet durvīm priekšā tīklus aizauduši zirnekļi. Viņš tomēr pieklauvēja un sauca:

—     Atver! Atver man! Atver man durvis!

Nekas pat neiečabējās.

—     Atver! Atver man! Atver man durvis!

Neviens neteica ne vārda.

—     Atver! Atver man! Atver man durvis! Atver man,

Ranunera! Tas esmu es, Razatuvu, tavs draugs!

Neviens viņam neatbildēja. Pēc tam Razatuvu māte iesaucās:

—     Tūdaļ es tev atvēršu!

—            Tūdaļ es tev atvēršu! — iesaucās viņa mazais bērniņš.

Bet viņš tiem atbildēja:

—            Es negribu, lai man atvērtu kāds cits un nevis Ranunera. Labāk pats atvēršu savas mājas durvis.

Razatuvu ar visu spēku grūda durvis. Tās padevās, viņš iegāja un ieraudzīja, ka sieva guļ uz pīteņa nekustīga un sastingusi, zaļa kā mango kauliņš, kas iesviests ūdenī. Viņa sirds bija žēlabu pilna, un viņš juta, ka nespēj izciest tādas bēdas. Paņēmis asu nazi, ko allaž nēsāja pie jostas, viņš iegrūda to sev krūtīs. Tā beidzās šī cilvēka lielās bēdas — viņš mira mīlestības dēļ. Abi mīlētāji gulēja līdzās nekustīgi un salti; viņu dvēseles neatraudamās vērās viena otrā, bet nejutīgās miesas jau sāka trūdēt.

Stāsta, ka pēc kāda laika viņi pārvērtās par vurundreu un aizlidoja uz ciemu, kur dzīvoja Ranuneras māte. Tur pļavā, bērnu uzraudzīti, ganījās vērši. Vurundreu sāka dziedāt bērniem:

—     Reu, reu, reu, reu!

Indriambahuaka uzsūtīja ļaunos garus,

Lai iznīdētu mūs no pasaules.

Reu, reu, reu, reu!

Nomira Ranunera, nomira.

Bērni, kas ganīja vēršus, paskatījās visapkārt un ieraudzīja divus putnus, divus vurundreu; viņi nekad vēl nebija redzējuši tik brīnumjaukus putnus. Bērni pasauca pieaugušos, lai tie paklausītos, kā dzied putni.

—     Reu, reu, reu, reu!

Indriambahuaka uzsūtīja ļaunos garus,

Lai iznīdētu mūs no pasaules.

Reu, reu, reu,reu!

Nomira Ranunera, nomira.

— Bet tā taču ir Ranuneras balss, — ļaudis brīnījās.

—    Jāpasauc viņas māte, lai redzētu, vai viņa pazīs meitas balsi vai ne.

Tā arī izdarīja.

—            Esi sveicināta, kundze! — ļaudis sacīja, jo Ranuneras māte bija viņu indriambahuaka. — Pļavā atlaidušies divi neparasti putni: tie runā cilvēka balsī, un vienam ir tieši tavas meitas balss.

Māte atnāca uz pļavu un dzirdēja, kā vurundreu dzied:

—     Reu, reu, reu, reu! •

Indriambahuaka uzsūtīja ļaunos garus,

Lai iznīdētu mūs no pasaules.

Reu, reu, reu, reu!

Nomira Ranunera, nomira.

Mātei aizrāvās elpa, un viņa nokrita. Viņu atdzīvinādami, ļaudis nopūlējās tik ilgi, ka pa to laiku paspētu izvārīties rīsi. Atjēgusies indriambahuaka sacīja:

—            Atnesiet rīsus, vārītu un jēlu gaļu, nolieciet visu šeit. uz jauna, tīra pīteņa. Ja tā ir mana meita, viņa ēdīs vārīto gaļu, ja cita meitene — ēdīs jēlo.

Tā arī izdarīja. Abi putni nometās uz pīteņa un sāka ēst vārīto gaļu. Indriambahuaka nokrita atkal un vairs neelpoja. Ļaudis lēja viņai virsū ūdeni, lai tā atžilbtu. Putnus aizveda uz ciemu un, kamēr vien tie bija dzīvi, ēdināja kā indriambahuakas bērnus.

Stāsta, ka tālab malgaši nenogalinot vurundreu.

BĒRNS UN FOSA

Reiz Ramaruanaka devās ķert vēžus; bērniem viņa pavēlēja palikt mājā un nekādā ziņā nenākt pakaļ. Pagāja kāds laiciņš, un viens no zēniem tomēr iznāca no būdas un aizskrēja mātei pakaļ. Viņš domāja, ka māte ir tepat tuvumā, tāpēc gāja pa ceļu un sauca:

—     Ak, māt! Ak, māt!

Bailēs viņa balss drebēja.

—     Oh! Oh! — no tālienes atskanēja kāda cita balss.

Izdzirdējis, ka viņam atbild, bērns mazliet sadūšojās.

«Protams, ka tā ir māte,» viņš pats sev teica. «Es ātri vien viņu panākšu, var taču dzirdēt, ka viņa nav tālu.» Zēns laidās teciņus, nepārtraukti saukdams; otra balss visu laiku atsaucās, un viņam likās, ka viņš mazpamazām tai tuvojas. Steigdamies uz priekšu, zēns iemaldījās necaurejamā meža biezoknī. Pēkšņi viņa priekšā parādījās resna, drukna fosa ar sarkanām acīm. Ieraudzījis šo pretīgo zvēru, zēns nobijās un uztraukumā atkal sāka saukt māti:

—      Ak, māt! Ak, māt!

—     Oh! Oh! — fosa atsaucās.

Tai pašā mirklī fosa saķēra zēnu un uzvēla sev mugurā. Zēns sēdēja uz fosas gluži kā vazaha uz mūļa. Ikreiz, kad viņš sauca māti, fosa atbildēja: «Oh!» Zēns bija pavisam maziņš, tāpēc nesaprata, ka viņam atsaucas fosa, un domāja, ka atbild māte.

Pēdīgi zvērs sasniedza savu alu. Fosa gribēja nobarot zēnu, lai vēlāk apēstu; aiziedama meklēt barību, tā zēnu līdz jostasvietai ieraka smiltīs. Fosa nesa viņam medu, augļus, zivis un visu pārējo, ko ēd cilvēki. Viņa gāja projām no rītiem, atgriezās vakaros.

Pamazām Ikutukeli — tā sauca zēnu — pierada pie fosas, un tā, aizejot no rīta medībās, vairs neieraka viņu smiltīs. Zēns skraidelēja turpat alas priekšā. Turpat netālu virs alas slējās liela klints, kuras virsotnē zēns bieži mēdza rotaļāties. No klints bija redzams ciems, kur viņš bija dzimis, un mazais gūsteknis, skumdams pēc brāļiem un vecākiem, dziedāja šādu dziesmu:

—     Tur lejā ir mūsu ciems,

Ciems, kur ir daudz cilvēku Un daudz bērnu.

Mani brāļi gana vēršus,

Manas māsas gana putnus,

Mans tēvs slauc govis,

Mana māte vāra rīsus.

Tur lejā ir mūsu ciems,

Ciems, kur ir daudz cilvēku.

Rītos un vakaros zēns dziedāja šo dziesmu, un no acīm tam ritēja asaras, tik skumji viņam bija ap sirdi.

Beidzot kādā jaukā dienā zēnam palaimējās aizbēgt un atgriezties ciemā. Ieraudzījuši viņu, vecāki no priekiem nezināja, ko darīt: viņi taču bija domājuši, ka dēls ir pagalam.

Bērni, padomājiet par to, un lai Ikutukeli piedzīvojumi noder jums par mācību! Ļaunā fosa gribēja nobarot zēnu un apēst; par laimi, viņa mirstamā stunda vēl nebija pienākusi, un viņš atgriezās mājās sveiks un vesels.

R AT AULAN DUH AMIVULAN A

Stāsta, ka reiz dzīvojuši vīrs ar sievu, kuriem bijuši trīs dēli. Pirmie divi bija skaisti, slaidi, bet trešais ķēmīgs briesmonis: bez ķermeņa, bez rokām, bez kājām — tikai galva vien. Galva ēda un runāja. Viņu sauca par Rataulanduhamivulanu.

Reiz abi vecākie dēli nolēma iet pasaulē laimi meklēt.

Viņi paprasīja vecākiem atjauju, un vecāki to arī neliedza. Bet jaunākais dēls arī sāka lūgties, lai laižot viņu brāļiem līdz.

—            Mēs gan negribam ņemt tevi līdz, — vecākie brāļi atbildēja. — Kā tad iesi bez kājām? Tu tikai kavēsi mūs.

—            Ņemiet mani līdz, — lūdzās Faralahi, — es nebūšu jums par nastu.

Galu galā brāji bija ar mieru. Ietinuši Faralahi lamba, viņi piesēja to pie bambusa nūjas un nesa. Kad viņi iznāca uz lielā ceļa, jaunākais brālis sacīja:

—           Atstājiet mani šeit, tikai neaizmirstiet atceļā pajautāt kaimiņu ciemā, kur mani atrast.

Vecākie brāļi atstāja Faralahi, bet paši aizgāja tālāk uz dienvidiem.

Pēc kāda laika uz ceļa parādījās tirgotājs ar lielu baru vēršu. Rataulanduhamivulana sāka kliegt:

—            Posts nāk no ziemeļiem! Posts nāk no dienvidiem! Posts nāk no austrumiem! Posts nāk no rietumiem!

Ieraudzījis runājošo galvu, tirgotājs nobijās un sāka lūgties:

—            Atdošu tev pusi vēršu, tikai pasaki, kā lai dzīvs nokļūstu mājā un tiekos ar sievu un bērniem.

—            Ceļā tev gadīsies upe, upes krastā aug koks, — sacīja Rataulanduhamivulana. — Kad iesi garām šai vietai, nokauj vērsi. Galvu pakar kokā un ļauj, lai asinis ietek upē; tās ir vajadzīgas ūdens iemītniekiem. Ja nedosi šo upuri, ūdens pats paņems vēršus. Neej pāri upei, iekams neesi izdarījis, ko sacīju.

Stāsta, ka kopš tiem laikiem becimisaraki, nokāvuši vērsi, tā galvu pakarot.

Pēc tam uz ceļa parādījās kāds bagāts vīrs, un kopā ar viņu nāca daudz vergu. Faralahi atkal iekliedzās:

—Posts nāk no ziemeļiem! Posts nāk no dienvidiem! Posts nāk no austrumiem! Posts nāk no rietumiem!

Savu mūžu bagātnieks nebija redzējis tādus brīnumus. No bailēm viņš nezināja pat, ko domāt.

—            Došu tev pusi no saviem vergiem, tikai pasaki man, kā lai izbēgu no posta, — viņš lūdzās.

Rataulanduhamivulana bija ar mieru un sacīja:

—            Paej mazliet uz priekšu, un tu ieraudzīsi ceļa malā akmeni, kas izslējies no zemes. Nonācis pie akmens, noplēs gabalu lambas un uzsedz tam.

Sadalījis uz pusēm vergus, bagātnieks devās tālāk un izdarīja, kā Faralahi bija licis.

Stāsta, ka kopš tā laika becimisaraki uzsedz akmeņiem auduma gabalu.

Pēc tam uz ceļa parādījās kāds cits bagāts vīrs; viņš gribēja pirkt vēršus, tāpēc viņam bija līdz daudz naudas. Rataulanduhamivulana atkal sāka kliegt:

—            Posts nāk no ziemeļiem! Posts nāk no dienvidiem! Posts nāk no austrumiem! Posts nāk no rietumiem!

Pārbijies bagātnieks tuvojās viņam un lūdzās:

—            Palīdzi man atgriezties mājā sveikam un veselam. Atdošu tev pusi no savas naudas.

Tad Faralahi viņam sacīja:

—            Gabaliņu uz priekšu pie paša ceļa tu redzēsi kapus. Kad iesi tiem garām, paņem taukus un nozied akmeņus, kas stāv galvgaļos. Tie ir Zanahari kapi.

Bagātnieks sadalīja naudu un darīja, kā Rataulanduhamivulana bija licis.

Lūk, kalab becimisaraki kopš seniem laikiem noziež ar taukiem akmeņus kapu galvgaļos.

Faralahi sacīja vergiem:

—            Ejiet un uzceliet mums visiem māju, bet līdzās ierīkojiet aploku vēršiem.

Vergi aizgāja; ceļā tie ieraudzīja skaistu pilsētu, uzcēla tur māju un ierīkoja aploku. Pagāja kāds laiks; Faralahi bija kļuvis par izdaudzinātu bagātnieku. Valodas par viņu nonāca līdz pat Andriamanitras meitai, un viņa atnāca, lai lūgtu Faralahi kļūt par viņas vīru.

—            Tikai iegaumē, ko teikšu, — viņa piebilda, — mēs nekad nedzersim tuaku. Ja paņemsi mutē kaut pilienu, mēs viens otru zaudēsim.

Kopš tā laika viņi nedzēra tuaku un ilgus gadus dzīvoja bagāti un laimīgi.

Pa tam atgriezās vecākie brāļi. Ciemā, kura tuvumā kādreiz bija atstājuši Faralahi, tie apjautājās par viņu un uzzināja, kādā pilsētā brālis dzīvo. Abi atnāca uz šo pilsētu un ieradās pie brāļa. Rataulanduhamivulana sarīkoja bagātīgu mielastu, bet brāļiem bija tāds kauns, ka viņi tik tikko varēja norīt mazliet rīsu. Nākošajā rītā viņi sacīja Faralahi:

—            Brāli, mēs atgriežamies pie tēva un mātes, vai tu negribi viņiem kaut ko paziņot? Varbūt dosi mums kādu uzdevumu? .

Faralahi atbildēja:

—     Pastāstiet tēvam un mātei, ka esmu bagāts un laimīgs. Lai viņi par mani neraizējas un nāk mūs apsērst. Man taču nav kāju, nevaru pats pie viņiem aiziet.

Bet Faralahi sieva piebilda:

—    Aiznesiet šos divus piastrus tēvam un mātei un atgriezieties drīzāk kopā ar viņiem.

Vecākie brāļi aizgāja un, sasnieguši dzimto ciemu, sauja vecākiem:

—    Te ir nauda, ko mēs nopelnījām. Mazais Faralahi mūsu klejojumu laikā nomira, un mēs apglabājām viņu ceļa malā.

Izdzirduši šo ziņu, tēvs un māte ļoti noskuma; viņi aplika sēru lambas un sāka apraudāt dēlu.

Rataulanduhamivulana ilgi gaidīja vecākus; nesagaidījis viņš aizsūtīja pie vecākiem cilvēku, lai uzzinātu, kā tiem klājas, un uzaicinātu tos pie sevis. Cilvēks atnāca pie vecākiem, bet vecāki viņam nenoticēja: pēc viņu domām, dēls bija miris un vecākie brāļi to apglabājuši.

Laiks nāca un gāja, bet tēvs ar māti kā nerādījās, tā nerādījās. Tad Faralahi aizsūtīja pie tiem vergu. Vergs atnāca un sacīja:

—     Mani sūtīja jūsu dēls, lai uzzinātu, vai esat dzīvi vai ne. Divas reizes viņš aicināja jūs pie sevis, bet nav saņēmis nekādu atbildi. Dēls raižējas par jums un ir ļoti noskaities. Viņš liek teikt jums šādus vārdus: «Ja esat dzīvi, lūgtin lūdzu jūs, atnāciet pie manis.»

Bet vecāki atkal nenoticēja, ka viņu dēls ir dzīvs.

Tad Rataulanduhamivulana sacīja sievai:

—     Nezinu, ko brāļi sastāstījuši tēvam un mātei. Tik daudz reižu esmu viņus aicinājis, bet viņi kā nenāk, tā nenāk. Ko lai iesākam? Abi reizē mēs nevaram atstāt mājas. Kas rūpēsies par putniem, par lopiem, kamēr būsim projām? Kas uzraudzīs vergus? Būs mums jāiet pēc kārtas. Es iešu pirmais, bet tu paliec un uzraugi māju, vecāki tevi tik un tā nepazīst.

Sieva bija ar mieru.

—     Nepaliec tur pārāk ilgi, — viņa lūdza. — Ja vari, atved līdz tēvu, māti un brāļus.

Faralahi aizgāja. Kad viņš nonāca dzimtajā ciemā, vecāki aiz priekiem sāka raudāt: viņi taču bija domājuši, ka Faralahi ir miris, un pēkšņi redz to dzīvu! Radinieki līksmoja viņiem līdz un sarīkoja varenas dzīres.

Mielasta laikā plūda daudz vazahu tuakas. Visi līksmoja un dzēra. Kad tēvs paņēma ragu un nesa to apkārt, cienādams viesus, Faralahi sacīja, ka nekad nedzerot tuaku. Taču viesi piespieda viņu dzert kopā ar visiem. Faralahi dzēra un reiba arvien vairāk un vairāk. Nākošajā rītā viņš gribēja doties mājup, taču viņam kļuva ļoti nelabi. Velti vecāki meklēja fanafudi, lai dēlu izdziedētu, Faralahi kļuva aizvien sliktāk un sliktāk, un pēc dažām dienām viņš nomira. Bet Faralahi sieva, Andriamanitras meita, atgriezās pie tēva.

Lūk, kālab becimisaraki tā mīl tuaku: viņu vidū vairs nemīt Andriamanitras meita, kas bija tiem aizliegusi dzert.

RAMANUNGAVATU

Senos laikos dzīvoja trīs brāļi; jaunāko sauca par Ramanungavatu, kas nozīmē — Tas, kas spēj akmeņus velt, un vēl par Ifaralahimaheri, kas nozīmē — Jaunākais dēls spēkavīrs. Reiz brāļi izdzirda par apbrīnojami daiļu meiteni, vārdā Iranunamecuecu, un visi trīs sagribēja to precēt. Iranunamecuecu bija Icivalanuranu, pazemes valsts andriambahuakas, meita; visus vīriešus, kas nokāpa viņa valstībā, andriambahuaka nogalināja un no viņu galvām cēla mūri. Taču trīs brāļi nebūt nenobijās un nolēma izmēģināt laimi. Lai nokļūtu Icivalanuranu valstībā, vajadzēja nokāpt dziļā jo dziļā alā. Brāļi sagrieza liānas, lai sietu tās citu citai galā. Kad virve bija vajadzīgajā garumā, viņi cieši piestiprināja to pie ieejas, nolaida alā un vecākais brālis sāka kāpt lejā. Nokāpa dziļi, dziļi un apstājās atpūsties. Lai kur viņš arī skatījās, visur bija tumšs — viņam apkārt, augšā, apakšā. Nekur nedzirdēja ne skaņu. Brālim sāka likties, ka tumsā viņam zogas klāt briesmīgi, nekad neredzēti zvēri. Viņu pēkšņi pārņēma bailes; nodomājis, ka nebūt negrib šķirties no dzīvības, viņš sāka rāpties augšup, cik naski vien spēja. Pēc viņa kāpa lejā otrais brālis, bet arī tas nobijās un atgriezās atpakaļ.

—     Tagad ir mana kārta, — sacīja jaunākais, — taču es atgriezīšos tikai tad, kad būšu sasniedzis virves galu.

Viņš sāka slīdēt lejup un, patiesi, apstājās tikai pazemes valstībā. Viņš apsēdās uz akmens, pie kura Ranunamecuecu allaž mēdza izģērbties, kad gāja peldēties. Tam, kas bija uzdomājis viņu precēt, vajadzēja apsēsties uz šī akmens, cīnīties ar Icivalanuranu un uzvarēt to. Citādi meiteni nebija iespējams iegūt. Kad pazemes valstības iemītnieki ieraudzīja, ka uz akmens sēž cilvēks, viņi devās pie Icivalanuranu un stāstīja:

—     Tai vietā, kur allaž mēdz peldēties tava meita, kāds sēž.

—     Aizejiet, pajautājiet, kā viņu sauc, un sakiet, lai ātrāk taisās projām, tālab ka man trūkst tikai vienas galvas, lai pabeigtu mūri.

Tad pie akmens pienāca vergs un sāka dziedāt šādu

dziesmu:

—     Kas, kas, kas tu esi, kas te sēdi Tai vietā, kur Ranunamecuecu Allaž mēdz peldēties?

Skrej projām ātrāk, lūdzu tevi.

Icivalanuranu vajadzīga vēl tikai viena galva,

Lai pabeigtu mūri.

Ramanungavatu atbildot iedziedājās:

—     Tas esmu es, tas esmu es, tas esmu es,

Tas, kas spēj akmeņus velt!

Tas esmu es, Jaunākais dēls spēkavīrs,

Tas, kas nekad nemeklē strīdu,

Tas, kuru izaicina uz kauju!

Izdzirdis šos vārdus, pazemes valstības andriambahuaka sūtīja savus ļaudis, lai tie nogalina Ifaralahimaheri. Milzums vīru, šķēpiem bruņojušies, devās virsū Ramanungavatu, taču viņiem pietrūka dūšas pienākt tam klāt, tāpēc viņi sāka mest šķēpus pa gabalu. Bet neviens netrāpīja Jaunākajam dēlam spēkavīram, kas veiklu roku uzlasīja mestos šķēpus un svieda tos atpakaļ saviem ienaidniekiem; daudzi no tiem krita — citi miruši, citi ievainoti. Tie, kas bija palikuši dzīvi, metās pie andriambahuakas un pavēstīja, ka uz akmens sēdošais cilvēks ir varens pretinieks un viņi nav spējuši to pievārēt. Pārbiedētais Icivalanuranu pavēlēja vergam steigties pie Jaunākā dēla spēkavīra un teikt, ka pazemes valstības andriambahuaka atzīst sevi par uzvarētu un kā padevības zīmi piedāvā viņam savu meitu, pats sevi ar sievu un visu savu tautu. Vergs pienāca pie akmens un sāka dziedāt šādu dziesmu:

—     Mēs, mēs, mēs padodamies!

Mēs, mēs, mēs padodamies!

Mēs ar tevi vairs nekarojām!

Meitene, kuru tu prasi, ir tava!

Andriambahuaka ar sievu pieder tev!

Viņi atdod tev savu tautu un valsti!

Ramanungavatu par atbildi nodziedāja:

—     Es saku jums vēlreiz:

Es nekaroju ar cilvēkiem,

Cilvēki karo ar mani.

Vergs atkal iedziedājās:

—     Nāc, nāc, nāc uz pilsētu!

Mūsu valsts un visi ļaudis ir tavi!

Meitene, kuru tu prasi, ir tava!

Jaunākais dēls spēkavīrs devās uz pilsētu. Icivalanuranu krita viņam pie kājām, un tauta padevās jaunajam valdniekam.

Pēc kāda laika Ramanungavatu pavēstīja, ka atgriežas uz savu zemi un ņem līdz sievu, ļaudis un visu bagātību. Viņš pavēlēja ļaudīm iet pa priekšu, bet pats palika iepakaļis, lai ietu pēdējais. Ramanungavatu vecākie brāļi, ieraudzījuši, ka no dziļās alas nāk ārā ļaužu bari, nesdami visādus labumus, jautāja, ko tas nozīmē. Ļaudis atbildēja, ka piederot Ramanungavatu un nesot viņa mantu, bet viņš pats nākot pēdējais, aiz visiem. Tad vecākie brāļi nolēma gaidīt pie alas izejas, teikdami, ka gribot satikt dārgo Faralahi. Redzēdami, ka Ramanungavatu palicis alā viens, viņi pārgrieza liānas, pa kurām tas kāpa augšā. Jaunākais dēls spēkavīrs nokrita dziļās alas dibenā un bija pagalam. Bet vecākie brāļi paņēma viņa sievu ar visu mantu un uzmetās viņa ļaudīm par valdniekiem.

Visi sēroja, ka gājis bojā Tas, kas spēja akmeņus velt: vērši pārstāja maut, gaiļi — dziedāt, neviens putniņš nevīteroja koku zaros, koki nometa lapu rotu, nora, kur ļaudis mēdza pulcēties, lai nodotos spēlēm, pārklājās ar dažādiem netīrumiem, ciemos nebija dzirdama ne skaņa, it kā iedzīvotāji būtu pametuši mājas, bet Tā, kas spēja akmeņus velt, suns nemitīgi kauca, stāvēdams pie dzijās alas ieejas.

Kad suņa žēlabas sasniedza Zanahari ausīs, viņš uzkliedza, lai tas apklust, tāpēc ka kaucienu dēļ neko vairs nevarēja dzirdēt, bet suns atbildēja:

—           Es nepārstāšu žēloties, o, Zanahari, kamēr mans Mimnieks neatdzīvosies.

Nomocītais Zanahari sūtīja Vurimbecivazu, lai tas atdzīvina Ramanungavatu. Jaunākais dēls spēkavīrs atdzīvojās un jautāja:

—           Ko man darīt, lai ceļā uz māju ļaudis mani nepazītu?

—           Es noziedīšu tevi ar taukiem, — Vurimbecivazu viņam sacīja. — Kad tev vaicās, kas tu tāds esi, atbildi: «Mani sauc par Melnummelno Bementi.»

Viņš nozieda Ramanungavatu ar taukiem, un tas devās mājup. Pa ceļam Ramanungavatu redzēja ļaudis, kas attīrīja zemes gabalu no krūmiem, un lūdza viņiem:

—            Dodiet man kaut ko ēdamu, ļ — Kā tevi sauc?

—     Mani sauc par Melnummelno Bementi.

—            Kopš tā laika, kad nomira Tas, kas spēja akmeņus velt, — atbildēja ļaudis, slaucīdami asaras, — mēs vairs nevienam nedodam ēdiena.

Pēc tam viņi ieraudzīja Melnummelnā Bementi un viņa suņa pēdas un nevarēja vien nobrīnīties:

—            Raugieties, kādas ir šī cilvēka un viņa suņa pēdas! Mats matā tādas pašas kā Ramanungavatu! Ak posts! Tas, kas spēja akmeņus velt, pametis mūs! Ak posts! Jaunākais dēls spēkavīrs ir miris!

Tad Melnummelnais Bementi iesaucās:

—           Apklustiet! Es neesmu tas, par ko jūs runājat. Mēs vienkārši esam viens otram līdzīgi.

Viņš gāja tālāk, un viņa ceļš veda garām ļaudīm, kas ar lāpstām uzraka zemi. Un atkal viņš palūdza kaut ko ēdamu. Ļaudis jautāja:

—     Kā tevi sauc?

—     Mani sauc par Melnummelno Bementi.

—            Kopš tā laika, kad nomira Tas, kas spēja akmeņus velt, mēs vairs nevienam nedodam ēdiena.

Viņi paskatījās uz suni, pēc tam uz Melnummelnā Bementi pēdām.

—            Tavas pēdas ir ļoti līdzīgas Ramanungavatu pēdām. Tev ir tieši tāds pats suns, kāds bija viņam. Ak posts! Tas, kas spēja akmeņus velt, pametis mūs! Ak posts! Jaunākais dēls spēkavīrs ir miris.

Tad Melnummelnais Bementi iesaucās:

—     Diezgan! Es neesmu tas, par ko jūs runājat. Mēs vienkārši esam viens otram līdzīgi.

Melnummelnais Bementi atnāca uz ciemu un iegāja savas sievas būdā. Vecāko brāļu nebija, viņi bija aizgājuši paklaiņot pa mežu. Melnummelnais Bementi nomazgājās. [Tikko viņš bija nomazgājis taukus, ar kuriem viņu bija ieziedis Vurimbecivazu, ļaudis viņu pazina.] Tūlīt atskanēja andžumbunu skaņas un cilvēki sāka saukt:

—     He! Tas, kas spēj akmeņus velt, ir dzīvs! He! Jaunākais dēls spēkavīrs ir dzīvs! He!

Vecākie brāļi, uzzinājuši, ka Ramanungavatu atgriezies, neuzdrošinājās rādīties ciemā un aizgāja projām uz citu zemi.

Ja esmu sastāstījis blēņas, tad ne jau es esmu melis, — pasaku izdomājuši veci ļaudis!

IZILAKULUNA, KURAM PUSE ĶERMEŅA BIJA NO KOKA

Reiz dzīvoja andriambahuaka, kuru sauca par Andriandžatuvu. Viņam bija četri dēli, bet pats jaunākais bija piedzimis kropls: puse ķermeņa tam bija tāda kā visiem cilvēkiem, bet otra puse — no koka. Viņu sauca par Izilakulunu. Vecākajiem dēliem gaudenais bija apnicis. Kādudien viņi sacīja tēvam:

—     Ko lai darām, tēvs? Kā lai dzīvojam kopā ar šo kropli? Mēs vairs negribam noņemties ar viņu. Izdomā kaut ko.

—     Ja jau jūs nevarat dzīvot kopā ar viņu, būs viņš jāpadzen, — tēvs atbildēja.

Brāļiem tēva atbilde bija pa prātam, bet māte, izdzirdusi vīra vārdus, noskuma.

—     Es nepametīšu savu bērnu, — viņa sacīja. — Ja gribi viņu padzīt, tad padzen arī mani. Kamēr esmu dzīva, es no viņa nešķiršos.

Andriambahuaka padzina Izilakulunu un savu sievu un palika dzīvojam ar trim dēliem. Bet māte kopā ar jaunāko dēlu aizgāja uz mežu. Mežā Izilakuluna izaudzēja daudz suņu.

Trīs brāļi nezināja, ko iesākt aiz gara laika. Reiz viņi jautāja tēvam:

—           Kas tie ir par brīnumiem pasaulē, kurus tik grūti uziet, ka cilvēki tos nekad nav redzējuši? Pasaki, kas mums skaitās īsts luzu, mēs dosimies to meklēt.

—     Luzu, bērni, ir baltās pērļuvistas, sarkano bišu medus, meža vērsis un nezvērs ar sievietes galvu un gariem nagiem. Vēl nevienam nav izdevies tos uziet. Tie patiesi ir luzu. Varbūt jums palaimēsies tos atrast.

Trīs brāļi devās meklējumos. Pa ceļam viņi iegāja Izilakulunas būdā un pajautāja, vai viņš nenākšot kopā ar viņiem ķert baltās pērļuvistas. Izilakuluna bija ar mieru un aiziedams teica mātei:

—     Māt, es aizeju un atstāju tev savus suņus. Neaizmirsti tos pabarot. Nokauj viņiem ik dienas pa vērsim. Dienvidos aiz būdas aug banānkoki, vēro tos biežāk. Ja koku lapas sāks vīst, zini, ka man draud briesmas; ja tās nokaltīs, zini, ka esmu gājis bojā.

Četri brāļi uzsāka ceļu. Drīz viņi ieraudzīja pērļuvistas, bet putni tūlīt pat aizbēga. Trīs brāļi uzreiz sašļuka.

—     Ko nu lai iesākam? Kā lai atgriežamies pie tēva ar tukšām rokām?

Izilakuluna pa tam bija sācis vilināt klāt putnus:

—     Mana tēva, andrianas, dēļ, manas mātes, andrianas, dēļ, baltās pērļuvistas, pienāciet tuvāk, man ir skumji bez jums.

Un baltās pērļuvistas pienāc^. Izilakuluna, neizbiedējis putnu pulku, pa vienai vien saķēra tās un aiznesa līdz.

Pusceļā uz māju brāļi ieraudzīja tēva sūtņus, kuri nāca tiem pretī, sizdami bungas. Vecākie brāļi pagriezās pret Izilakulunu un, draudot ar šķēpiem, jautāja:

—     Kas tev ir dārgāks, dzīvība vai pērļuvistas?

—     Dzīvība, — nabaga Izilakuluna atbildēja. — Ņemiet putnus.

Un trīs brāļi svinīgi atnesa baltās pērļuvistas tēvam.

Pēc kāda laika brāļi devās meklēt sarkano bišu medu. Tāpat kā pirmo reizi, viņi apstājās pie Izilakulunas būdas un sauca, lai tas nākot viņiem līdz. Izilakuluna bija ar mieru. Viņi četratā uzsāka ceļu, taču, izdzirduši sarkano bišu briesmīgo dūkšanu, trīs vecākie brāļi laida ļekas vaļā.

—     Vai tad mēs atnācām te savu nāvi meklēt, — viņi runāja.

Bet Izilakuluna paņēma kalebasi, iesvieda to medū un noteica:

—           Ja mans tēvs ir andriana un mana māte ir andriana, plūsti, medus, lēnītēm kalebasē.

Medus iepiūda kalebasē, un Izilakuluna aiznesa to. Pusceļā uz mājām četri brāļi ieraudzīja tēva sūtņus. Trīs vecākie brā|i atņēma Izilakulunam kalebasi ar sarkano bišu medu un aizskrēja. Izilakuluna atgriezās mājās tukšām rokām.

Apritēja laiciņš, un trīs vecākie brāļi devās ķert meža vērsi. Viņi iegriezās pie Izilakulunas un iedeva tam naudu, lai tas nāktu kopā ar viņiem. Tikuši līdz zemes vidum, brāļi iesaucās:

—          O, niknais vērsi, nāc laukā no savas slēptuves! Ja nenāksi, mēs tevi sadedzināsim.

Tai pašā mirklī atskanēja vērša māvieni, bet Izilakuluna sacīja:

—           Tur vis nemauro pats meža vērsis, tas ir viņa jaunākais brālis.

Izilakuluna atkal ņēmās kliegt, un par atbildi no jauna iemaurojās vērsis.

—    Arī tas nav viņš.

Desmit reizes Izilakuluna sauca meža vērsi. Beidzot viņš iekliedzās pēdējo reizi un tad sacīja:

—           Lūk, tagad atsaucās meža vērsis. Tūlīt viņš metīsies mums virsū.

Izilakuluna uzrāpās kokā, bet vecākie brāļi deva kājām ziņu.

—           Lai arī tēvs atsakās no mums, mēs tomēr negribam atdot savu dzīvību šim zvēram, — viņi izsaucās.

Izilakuluna nogaidīja, līdz vērsis paskrēja zem koka, un tad uzlēca tam mugurā. Viņš savāca putas no vērša lūpām un nozieda tam galvu. Acumirklī vērsis kļuva rāms kā jērs. Tad Izilakuluna saūjināja vērša desmit jaunākos brāļus un devās mājup. Pa ceļam viņu panāca vecākie brāļi. Ieraudzījuši tēva sūtņus ar bungām, viņi apstāja Izilakulunu un uzbrēca:

—    Dzīvību vai mežonīgo vērsi!

—    Dzīvību, — Izilakuluna atbildēja. — Ņemiet vēršus.

Un pats aizgāja mājās.

Pēc kāda laika trīs brāļi sadomāja doties ķert nezvērus ar sievietes galvu. Viņi atkal aicināja Izilakulunu nākt kopā ar viņiem. Šoreiz māte sacīja:

—    Neej vis, dēls, vecākie brāļi grib tevi nobeigt.

Izilakuluna mierināja māti:

—    Man jāiet, māt, tāpēc ka šī ir mūsu pēdējā kauja, un šoreiz uzvarētājs būšu es. Redzi, te būs sūtnis, kuru rūdīšu pie tevis: es aizvedu līdz vislielāko suni. Ja pāi .'jie suņi pēkšņi sāks riet un gribēs izrauties pie manis, ntlaid tos. Tas nozīmēs, ka man draud nelaime. Neaizmirsi i vērot banānkokus, kas aug dienvidos aiz būdas, tie pirmie tev visu pavēstīs.

Brāļi aizgāja. Nonākuši līdz vietai, kur mita trīs nezvēri, viņi nolēma ielavīties to būdās. Pirmajā būdā mētajās daudz ģindeņu un miroņgalvu — to dzīvnieku un cilvēku kauli, kurus būdas saimnieces bija aprijušas. Mazliet tālāk atradās otra būda; brāļi iegāja tanī, lai izvārītu kaut ko ēdamu un ar ēdiena smaržu atvilinātu zvērus mājā. Pēc brīža viņi patiešām izdzirdēja kādu sakām:

—    Atnākuši vahini, mēs tūdaļ tos aprīsim.

Trīs briesmoņi ar sieviešu galvām ienāca būdā un laipni sasveicinājās ar brāļiem. Gļēvuļi vecākie brāļi no bailēm sāka trīcēt pie visām miesām un lūdzās Izilakulunu:

—    O, brāl, izpestī mūs no nelaimes! Kad atgriezīsimies pie tēva, dosim tev daudz vēršu un vergu.

Izilakuluna neapmulsa. Viņš sacīja briesmoņiem:

—    Trīs māsas, iedodiet, lūdzu, mazliet ūdens, mums ļoti slāpst.

Māsas atnesa ūdeni, bet Izilakuluna to nedzēra.

—    Kāds ūdens tad jums vajadzīgs? — trīs māsas brīnījās.

—    Es dzeršu tikai to ūdeni, kuru būsiet iesmēlušas ar tīklu, — Izilakuluna paskaidroja.

Trīs māsas paņēma tīklu un devās pēc ūdens. Bet četri brāļi aizbēga, paķēruši līdz koka gabalu, dažas vistu olas un akmeni, lai varētu atkauties no māsām, ja tās mēģinātu viņus panākt. Briesmoņi ar garajiem nagiem meta un meta tiklu, taču ūdens ikreiz tūdaļ iztecēja, tā ka visas pūles bija veltas. Beidzot māsas noskaitās.

—    Šie blēži mūs piekrāpuši, viņi droši vien jau sen aizbēguši.

Atgriezušās būdā, māsas ieraudzīja, ka gūstekņi ir projām, un drāzās tiem pakaļ. Bet, kad viņas bija tiem gandrīz jau uz papēžiem, sacēlās briesmīgs viesulis, un Izilakuluna paspēja brīdināt brāļus:

—    Tie ir nezvēri. TūdaJ mūs sagrābs!

Viņš iesprauda zemē koka gabalu, uzsita pa savu vairogu un iesaucās:

—    Mana tēva, andrianas, dēļ, manas mātes, andrianas, dēļ, lai šis koks pārvēršas par biezu mežu, tā ka nelietīgie radījumi nevarētu mūs noķert!

Tai pašā mirklī izauga biezs mežs, un brāļi paslēpās starp kokiem, bet trīs māsas paķēra cirvjus, un no meža nekas nepalika pāri. Izilakuluna nenolaida rokas. Viņš izbārstīja zemē rīsus un iesaucās:

—    Ja mans tēvs ir andriana un ja mana māte ir andriana, lai šie rīsi pārvēršas par augstu zāli.

Viņš vēl nebija izrunājis savu sakāmo, kad rīsu vietā pacēlās asās buzakas siena, un brāļi noslēpās. Taču trīs briesmoņi dzinās viņiem pa pēdām, nelikdamies ne zinis par biezo, aso zāli, un teju, teju jau bija panākuši bēgļus. Brāļus atkal sagrāba viesulis.

—    Nezvēri ir klāt, — Izilakuluna iekliedzās, bet pats paņēma olas un ātri noskaitīja: — Ja mans tēvs ir andriana un ja mana māte ir andriana, lai šīs olas pārvēršas par dziļu upi!

Tikko viņš bija izrunājis šos vārdus, kad tai vietā, kur bija atradušās olas, sāka tecēt plata, strauja upe. Trīs māsas pieskrēja pie krasta, un tad jaunākā, zaudējusi dūšu, sacīja:

—    Ko lai nu iesākam, māsas?

—    Nebēdā neko, — vecākā atbildēja.

Nepagāja ne pāris mirkļu, kad briesmoņi bija izdzēruši visu ūdeni un straume bija pazudusi. Nezvēri no jauna metās pakaļ bēgļiem. Atkal četriem brāļiem uzklupa viesulis, un Izilakuluna sauca:

—    Nezvēri mūs panāks, mēs tūdaļ būsim viņu rīklē! Visi mūsu krājumi ir izsīkuši. Ar ko lai aizsargājamies, ja briesmoņi uzbruks?

—    Palauzi kārtīgi galvu, ko mums darīt, lai nezvēri mūs neaprītu, — lūdzās vecākie brāļi. — Ja tu kaut ko izdomāsi, mēs tevi bagātīgi atalgosim.

—    Jāatrod kāds patvērums, bet mums nav it nekā, izņemot šo apaļo akmeni. Ja tas mums nepalīdzēs, jāmirst vien būs.

Izilakuluna paņēma akmeni un ieraka zemē. Četri brāļi, uzkāpuši cits citam plecos, nostājās uz akmens, un Izilakuluna sauca:

—           Ja mans tēvs ir andriana un ja mana māte ir an> driana, un ja es esmu viņu dēls, tad lai šis akmens pārvēršas par augstu kalnu.

Un tūdaļ akmens izauga par augstu kalnu. Nezvēri, pieskrējuši pie kalna, sāka lūgties:

—         Ē! Paņemiet mūs pie sevis, mēs nedarīsim jums I liekā Jauna.

—         Bet kā jūs tiksiet augšā? Mēs negribam nokļūt jūsu [' rīklēs, — Izilakuluna atbildēja.

Četri brāļi gaidīja, kas notiks tālāk, bet pēc dažām dienām tos sāka mocīt bads.

Izilakulunas māte bieži vēroja banānkokus, kas auga dienvidos no būdas. Viņa pamanīja, ka lapas sākušas vīst.

Un nu arī suņi iegaudojās. Asaras liedama, māte sacīja:

—    Ar manu dēlu notikusi nelaime.

Viņa palaida rudos suņus; suņi pa pēdām ātri vien atrada saimnieku. Izilakuluna sāka viņus saukt: «Iranumena … Iranumena…» Rudie suņi metās pie saimnieka, bet nezvēri tūlīt tos aprija. Pēc tam atskrēja citi suņi, melnie. «Iranumenti… Iranumenti…» Izilakuluna viņus pasauca. Bet nezvēri aprija arī melnos suņus. Tad atskrēja dzeltenie suņi. «Imarumavu … Imarumavu …» Izilakuluna aicināja viņus, bet nezvēri aprija arī dzeltenos suņus. Nu Izilakuluna nolēma, ka pēdējā stundiņa klāt.

—           Vairāk es neko nespēju līdzēt, brāļi. Tagad mums jau vairs neizbēgt no nezvēriem. Varbūt jums kaut kas padomā?

—           Izilakuluna, izgudro ātrāk, kā atvairīt nelaimi, —vecākie brāļi stenēja.

Un Izilakuluna pēkšņi izdomāja.

—           Zināt ko, novīsim virvi no mūsu lambām, — viņš sacīja.

Brāļi atdeva viņam savas lambas, un Izilakuluna savija tās virvē. Pēc tam viņš uzsauca nezvēriem.

—           Ei, jūs tur, trīs māsas! Ieduriet mūsu šķēpus zemē aiz šī akmeņa. Ķerieties visas trīs virvei galā. Mēs uzvilksim jūs augšā. Tikai turieties labi cieši un nebīstieties!

Divas māsas ieķērās virvē, bet trešā neuzdrošinājās.

Brāļi sāka vilkt nezvērus uz augšu, taču, neuzvilkuši līdz virsotnei, pārgrieza virvi. Nezvēri nokrita un uzdūrās uz

šķēpiem. Tad Izilakuluna pasauca savu pēdējo suni un pavēlēja:

—           Draugs, saķer tur to neradijumu aiz astes un neļauj tam izkustēties no vietas, kamēr nebūsim nokāpuši.

Pēc tam viņš iesaucās:

—           Ja mans tēvs ir andriana un ja mana māte ir andriana, lai šis akmens sarūk, tā ka mēs varam nokāpt no tā!

Tai pašā brīdī akmens saruka. Izilakuluna metās virsū briesmonim, sasēja to un vilka uz māju.

Nogājuši pusceļu, brāļi ieraudzīja andriambahuakas sūtņus, kuri, bungas sizdami, nāca tiem pretī. Trīs vecākie atkal piedraudēja Izilakulunam, ka nogalinās viņu, ja viņš neatdošot nezvēru. Taču šoreiz Izilakuluna neizbijās, . bet pats piedraudēja uzrīdīt tiem virsū nezvēru.

—    Nu es jums vairs nepiekāpšos, — viņš sacīja.

Brāļi tā bijās no nezvēra, ka laida ļekas vaļā. Atgriezušies pie tēva, viņi sacīja:

—           Piedod, tēvs, ka tik ilgi bijām projām. Toties esam izdarījuši visu, ko bijām iecerējuši. Esam pat nogalinājuši briesmoņus ar garajiem nagiem un sievietes galvu, tikai nevarējām atnest tos šurp.

—           Laime, ka esat palikuši dzīvi, bērni, — andriambahuaka teica. — Iesim sapulcināsim ļaudis, jo jūs taču esat paveikuši to, kas nebija izdevies nevienam no mūsu senčiem. i

Ļaudis jau sāka lasīties kopā, bet andriambahuaka, ' juzdams kaut ko nelabu, iejautājās:

—           O, dēli, vai kopā ar jums vairs nebija neviena? Varļ būt vēl kāds ir godināms?

—    Nē, tēvs, mēs bijām vieni paši.

Kad visi bija sapulcējušies, tēvs atkal jautāja dēliem, bet viņi atbildēja tāpat. Tad andriambahuaka uzrunāja ļaudis:

—           Klausieties, ļaudis, ko gribu jums pajautāt: trīs mani dēli devās ķert baltās pērļuvistas un noķēra tās: varbūt kopā ar viņiem bija vēl kāds?

Piecēlās Izilakuluna un sāka runāt:

—           Tēvs, vēlu tev ilgus gadus un lai tu nepazītu nevienas slimības! Ja nu tu jautā, es atzīšos, ka pērļuvistas noķēru es. Tiem trim pietrūka drosmes: ieraudzījuši baltās vistas, viņi aizdiedza. Atceļā viņi panāca mani un ar varu atņēma putnus; zvēru, ka no laba prāta es tos nel>utu atdevis.

—          Bet kas dabūja sarkano medu? — andriambahuaka liutāja.

—          Arī es, — Izilakuluna atbildēja, — neviens no viltiem man nepalīdzēja.

—    Bet meža vērsi?

—    Es, tēvs. Noķēru to pats savām rokām.

Te andriambahuaka izdzirda ļaudis runājam, ka esot atvests nezvērs ar gariem nagiem un sievietes galvu. Viņš jautāja:

—    Kas noķēris šo radījumu?

Brāļi sāka trīsēt pie visām miesām un lūdzās:

—           Tēvs, lūdzams, nekaitini to, nezvērs ir ļoti nikns. Tas tūlīt bruks virsū un saplosīs mūs.

—           Es noķēru nezvēru, — Izilakuluna sacīja. — Šoreiz es pasargāju savu laupījumu.

—           Lai nezvēru atved šurp! — andriambahuaka pavēlēja.

Izilakuluna atveda nezvēru pie tēva, kas ļoti izbrīnījās, ieraudzīdams tādu ērmu. Viņš sasauca lielo kabari un pavēstīja:

—           Klausieties ļaudis: trīs vecākie dēli mani piekrāpuši. Mani, andriambahuaku Andriandžaku! Viņi apkaunojuši mani visas tautas priekšā. Dodu viņiem vienu piastru un atsakos no viņiem. Izilakuluna būs mans vienīgais dēls, jo viņš atradis to, ko nevarēja atrast senči, bet trīs vecākie brāļi būs viņa vergi.

Izilakuluna atgriezās andriambahuakas mājā, un tauta sveica viņu skaļiem kliedzieniem.

SEPTIŅI BRĀĻI, KAS UZDOMĀJA PRECĒT RAMITUVIAMANDRENINI

Stāsta, ka kādā ciemā reiz dzīvojuši septiņi brāļi, septiņi vienas mātes dēli, septiņi sāncenši. Reiz viņu ausīs nāca ziņa par Ramituviamandrenini. Daudz vīriešu esot gribējuši apņemt viņu par sievu, bet nevienam nebija palaimējies.

Septiņi brāļi saposās meklēt Ramituviamandrenini, lai apprecētu to. Izejot no būdas, vecākais brālis satika mušu.

—     Kurp iedams, vecāko brāl? — muša jautāja.

—           Es eju pēc Ramituviamandrenini, gribu ņemt'to par sievu, — viņš atbildēja.

—           Dod man mazliet medus, un es iemācīšu tev, kā iegūt to, kuru esi iecerējis.

—           Ko gan man var iemācīt muša, kas to vien tik dara kā sēž uz atkritumiem? — vecākais atteica un aizgāja.

Pēc tam viņš sastapa lapseni.

—           Dod man medu, — lapsene lūdza, — es pateikšu tev, kā varēsi apprecēt Ramituviamandrenini.

—            Ko tu, lapsene, vari man pateikt, ja to vien tik zini kā našķoties ar visādiem puvekjiem, — vecākais brāli^ atcirta un aizgāja savu ceļu.

Pēc tam cīrulis jautāja viņam, uz kurieni viņš ejot.

—           Es eju pēc Ramituviamandrenini, gribu ņemt to par sievu, — viņš atbildēja.

—           Pasvied man kādu sauju lobītu rīsu, — cīrulis lūdza, — par to es tev pateikšu, ko darīt, lai viņu apprecetu.

—           Tev gan nav kauna, — vecākais brālis apvainojās,

—     tu, tads nieks būdams, piedāvā man savu palīdzību!

Un viņš gāja tālāk.

—           Kurp iedams? — viņam jautāja ceļā pagadījusies cuka.

—           Es eju pēc Ramituviamandrenini, gribu ņemt to par sievu, — vecākais brālis atbildēja.

—           Ja iedosi man batātes, manioku un klijas, es pateikšu, kā kļūt par viņas vīru, — cūka norukšķēja.

—            Ko gan man var pateikt cūka, kas augu dienu rakājas ar šņukuru samazgās! — sadusmojās vecākais brālis un devās tālāk. Viņš ieraudzīja dīķi un nolēma izpeldēties.

—           Kurp iedams? — viņam jautāja cekuldūkuris, kas sēdēja turpat ūdenī.

—           Eju pēc Ramituviamandrenini, gribu ņemt to par sievu.

—           Iedod man lobītus rīsus, — putns lūdza. — Es palīdzēšu tev ar viņu apprecēties.

—            Kā tad tu to izdarīsi, ja tik vien proti kā pērties pa ūdeni? — izsaucās vecākais brālis un aizgāja savu ceļu.

Beidzot viņš atnāca pie Ramituviamandrenini, kas bija tik līdzīga savai mātei, ka abas nevarēja atšķirt.

—    Vēlu jums nodzīvot līdz sirmam vecumam un oepa/.it nevienas slimības, — vecākais brālis teica meitenes vecākiem. — Atnācu pēc Ramituviamandrenini, gribu ņemt to par sievu.

—    Zinu, — atbildēja tēvs, — bet tev viņu nedabūt.

—    Kālab ne? — vecākais brālis jautāja.

—           Nāc man līdz uz lauku, — tēvs viņu aicināja. — Es Izkaisīšu rīsus. Ja tu nekļūdoties saskaitīsi visus graudus, <itdošu tev meitu.

Tēvs, vairākas reizes atvēzējies, izkaisīja uz lauka rīsus un devās mājup. Vecākais brālis nevarēja saskaitīt graudus. Viņš atnāca pie Ramituviamandrenini tēva un atzinās, ka nav spējis izdarīt, kas viņam bija pavēlēts.

—           Ja pateiksi, kurai no manām govīm pirmajai atskrējis teļš, — tēvs sacīja, — atdošu tev meitu.

Vecākais brālis paskatījās uz govīm, bet nekādi nevarēja uzminēt, kurai atskrējis teļš pašai pirmajai.

—          Vai redzi manus rīsa laukus? — tēvs tad jautāja.

—   Ja apstrādāsi tos, atdošu tev meitu.

Vecākais brālis sāka rakt, bet drīz griezās atpakaļ, lai atzītos, ka šis darbs nav viņam pa spēkam.

—           Es iemetīšu dīķī pērli, — tēvs teica, — ja sameklēsi to, atdošu tev meitu.

Vecākais brālis pērli neatrada.

—           Ja gribi dabūt Ramituviamandrenini, pamēģini pēdējo reizi izdarīt to, ko teikšu. Tavā priekšā stāv mana meita un viņas māte. Uzmini, kura no abām ir Ramituviamandrenini; ja uzminēsi, ved viņu projām un precies ar viņu.

Vecākais brālis kļūdījās: māti noturēja par meitu. Izmisis viņš jau gribēja doties mājup, kad ieradās brāļi.

—           Tavu postu! — vecākais brālis sacīja. — Nekas man neiznāca. Nezinu, kurš no mums būs tik veikls, ka pratīs dabūt Ramituviamandrenini par sievu.

Brāļi pa kārtai lūdza tēvu atdot viņiem Ramituviamandrenini. Tēvs lika viņiem darīt to pašu ko vecākajam brālim, un neviens no viņiem nevarēja iegūt meiteni.

Bet pats jaunākais brālis, Faralahi, vēl nebija ieradies. Viņš bija aizgājis no mājas meklēt Ramituviamandrenini un pa ceļam saticis mušu.

—    Kurp iedams, Faralahi? — muša iejautājās.

—    Gribu precēt Ramituviamandrenini.

Taču Faralahi, izrādījās, bija gudrāks par brāļiem, viņš

bija paņēmis ceļā līdz medu, lobītus rīsus un daudz ko citu.

—           Ja iedosi man mazliet medus, es palīdzēšu tev apprecēties.

Faralahi tūdaļ pat iedeva mušai medu. Nopriecājusies, ka dabūjusi medu, muša sacīja:

—            Kad tavas iecerētās tēvs parādīs tev divas sievietes un jautās, kura no tām ir mate un kura meita, pasauc mani. Es uzmetīšos Ramituviamandrenini uz vaiga, lai tu varētu viņu pazīt.

—    Labi, — Faralahi noteica un gāja tālāk.

Pēc brīža viņam ceļā gadījas lapsene.

—     Uz kurieni tad tu? — tā jautāja.

—     Eju pie Ramituviamandrenini, gribu to precēt.

—           Dod man mazliet medus, — lapsene lūdza, — par to es pamācīšu tevi, kā dabūt meiteni.

Faralahi iedeva lapsenei medu.

—           Kad Ramituviamandrenini tēvs liks tev ganāmpulkā sameklēt govi, kurai pirmajai atskrējis teļš, pasauc mani. Es uzmetīšos govij uz galvas, lai tu varētu to pazīt.

—    Labi, — Faralahi atteica un aizgāja savu ceļu.

Pēc tam viņš satika cīruli.

—           Dod man lobītus rīsus, — cīrulis lūdza, — palīdzēšu tev kļūt par Ramituviamandrenini vīru.

Faralahi iedeva cīrulim rīsus.

—           Kad tavas iecerētās tēvs plašiem vēzieniem izkaisīs uz lauka rīsa graudus un pēc tam liks tev tos salasīt, pasauc mani, — cīrulis sacīja, — es pats salasīšu visus rīsus.

—    Labi, — Faralahi noteica un soļoja tālāk.

Pēc tam viņam pretī nāca cūka.

—    Kurp dodies, Faralahi? — cūka jautāja.

—    Eju pēc Ramituviamandrenini, gribu to precēt.

—           Pasvied man dažas batātes un kādu nieku manioka, tad es palīdzēšu tev.

Faralahi tūdaļ pat izpildīja cūkas lūgumu.

—           Kad Ramituviamandrenini tēvs liks tev apstrādāt viņa rīsa lauku, pasauc mani, — cūka piekodināja. — Es uzrakšu zemi, lai aizturētu ūdeni.

—    Labi, — Faralahi sacīja un gāja tālāk.

Pēc tam viņš ieraudzīja dīķi un nolēma izpeldēties.

—    Kurp iedams, Faralahi? — cekuldūkuris jautāja.

—    Eju pēc Ramituviamandrenini, gribu to precēt. *

—           Dod man lobītus rīsus, — putns lūdza. — Par to es padarīšu tevi par viņas vīru.

Faralahi iedeva putnam rīsus.

—           Kad tavas iecerētās tēvs liks tev atrast pērli dīķa dibenā, — cekuldūkuris viņu pamācīja, — pasauc mani, es to atradīšu.

—    Labi, — jaunākais brālis atteica un devās tālāk.

Faralahi atnāca pie Ramituviamandrenini tēva un sacīja:

—    Kungs, es atnācu, lai ņemtu par sievu tavu meitu.

—    Ja gribi viņu dabūt, nāc man līdz uz lauku.

Abi atnāca uz lauka, un Ramituviamandrenini tēvs atvēzējies sāka kaisīt pa zemi rīsus.

—           Ja tu saskaitīsi visus graudus un nebūsi kļūdījies, atdošu tev meitu.

Faralahi pasauca cīruli. Cīrulis atlaidās, salasīja rīsa graudus, saskaitīja visus līdz pēdējam un atdeva Faralahi. Kad Faralahi atnesa rīsus tēvam, tas nevarēja vien nobrīnīties un sacīja:

—    Varbūt tu apprecēsi Ramituviamandrenini.

Un pēc tam piebilda:

—           Nāc atrodi manā ganāmpulkā govi, kurai pirmajai atskrējis teļš, tad atdošu tev meitu.

Tēvs rādīja Faralahi savas govis, bet Faralahi klusītēm pasauca lapseni. Lapsene atlaidās un nometās uz galvas govij, kurai pašai pirmajai bija atskrējis teļš. Faralahi tūdaļ parādīja govi tēvam. Tas ļoti nobrīnījās un sacīja:

—    Varbūt tu būsi mans znots.

Un piebilda:

—           Es iesviedīšu šo pērli ūdenī. Ja pērli atradīsi, tā būs izpirkuma maksa par manu meitu.

Tēvs aizgāja, bet Faralahi ataicināja cekuldūkuri. Putns tūdaļ bija klāt.

—           Cekuldūkuri, — Faralahi lūdza, — dabū pērli; Ramituviamandrenini tēvs nupat to iesvieda šeit ūdenī.

Putns sameklēja pērli un atdeva Faralahi. Faralahi aiznesa pērli meitenes tēvam.

—           Tagad es jau gandrīz noteikti zinu, ka tu apprecēsi Ramituviamandrenini, — tēvs sacīja. — Vai redzi šo lielo lauku? Ej apstrādā to, lai varu iedēstīt rīsu. Apsolu tad atdot tev meitu.

Faralahi devās uz lauku un pasauca cūku. Cūkā atskrēja un ķērās pie darba. Kad iestājās nakts, viss bija

padarīts. Faralahi atveda Ramituviamandrenini tēvu un parādīja tam apstrādāto gabalu. Tēvs ļoti nobrīnījās, ka visas viņa vēlēšanās tūlīt pat piepildās.

—    Tu noteikti dabūsi manu meitu par sievu, — viņš sacīja. — Daudz vīriešu gribēja viņu precēt, bet nevienam, izņemot tevi, neizdevās paveikt to, ko es liku. Tagad tevi gaida pēdējais pārbaudījums. Ja godam to izturēsi, Ramituviamandrenini kļūs par tavu sievu.

Viņš atveda sievu un meitu, kuras bija līdzīgas viena otrai kā divi ūdens pilieni, un sacīja:

—    Ei, Faralahi! Kura no abām ir Ramituviamandrenini? Ja uzminēsi, varēsi precēt viņu; tā nu liktenis ir lēmis.

Faralahi klusītēm paaicināja mušu. Muša atlaidās un uzsēdās uz meitenes vaiga. Faralahi tūdaļ parādīja tēvam, kura ir Ramituviamandrenini, un sacīja:

—    Nu, sieva, nāc man līdz.

Vecāki brīnījās par tādu steigu.

—    Faralahi, bet kur tad ir vudi ūdri? — tēvs jautāja.

Faralahi atdeva naudu un kļuva par Ramituviamandre-

nini vīru.

Viņš atgriezās mājup. Netālu no ciema Faralahi izdzirda skanam mūziku un rībam bungas, kas bija atnestas viņam par godu. Seši brāļi nemaz nevarēja noticēt, ka Faralahi guvis panākumus tur, kur neviens no viņiem nekā neiespēja.

Ramituviamandrenini drīz piedzima dēls. Nākošajā ziemā zēnu vajadzēja apgraizīt. Seši brāļi iedeva naudu, lai sarīkotu krāšņus svētkus, bet paši slepus apskauda Faralahi un nolēma ar viltu izvilināt viņu no ciema un nogalināt. Izgājuši no mājas, brāļi labu gabalu tālāk upes krastā ieraudzīja krokodila paslēptuvi, kurā tas mēdza noglabāt saplosīto cilvēku apģērbu.

—     Ikviens no mums nolaidīsies pa virvi šai alā, — viņi nolēma. — Tie, kas paliks augšā, turēs virves otru galu. Kad pienāks Faralahi kārta, mēs atstāsim viņu alā, un krokodils viņu aprīs.

Faralahi nezināja, ko brāļi bija uzdomājuši. Visi septiņi brāļi atnāca pie krokodila paslēptuves, un vecākais virvē nolaidās lejā. Lielā krokodila alā nebija. Brālis ieraudzīja tikai mazos krokodilēnus un neatrada dārgumus, kuriem vajadzēja tur būt. Brāļi uzvilka viņu atkal augšā. Pieci pārējie izrīkojās tāpat. Kad pienāca Faralahi kārta, brāļi nolaida virvi un atstāja Faralahi lejā.

Viņi atgriezās mājās un pateica tēvam un mātei, ka jaunākais brālis ir pagalam un viņu apēdis krokodils. To pašu viņi pastāstīja arī Faralahi sievai Ramituviamandrenini. Sieva ļoti noskuma. Kā divi strauti tai no acīm sāka plūst asaras, un viņa apvilka sēru drānas.

Bet jaunāko brāli sargāja Zanahari, un viņš atrada ceļu, pa kuru krokodils mēdza iziet no savas paslēptuves. Šis ceļš viņu noveda pie krokodila sakrātajiem dārgumiem. Faralahi visu, ko vien atrada, iesēja ādā un aiznesa. Viņš devās uz māju; tuvojoties dzimtajām vietām, Faralahi ietinās ādā, lai ne vecāki, ne sieva viņu nepazītu. Nogaidījis vakaru, viņš iegāja ciemā un ieradās pie tēva un mātes. Ne vecāki, ne brāļi viņu nepazina, jo Faralahi bija ietinies ādā un runāja caur degunu. Kad satumsa pavisam, seši brāļi viņam sacīja:

—    Svešiniek, ej pie Ramituviamandrenini, viņas būdā nav vīrieša, un tu labi atpūtīsies.

Faralahi bija ar mieru un devās pie savas sievas, kura nenojauta, ka atgriezies vīrs. Kad viņi likās gulēt, Faralahi teica sievai:

—    Palūkojies uz mani!

Tad viņš noņēma ādu un jautāja:

—    Vai tagad, ramatua, tu mani pazīsti?

Ramituviamandrenini nevarēja vien nobrīnīties un bija

ļoti priecīga. Viņa tūdaļ novilka sēru tērpu un sakārtoja izpūrušos matus. Nākošajā dienā Faralahi devās pēc krokodila alā atrastajiem dārgumiem. Viņš bija atstājis tos, jo viņam ievajadzējās ādas, kurā tie bija ietīti. Kad Faralahi tuvojās ciemam, bija dzirdamas mūzikas skaņas un bungu rībieni. Brāļi ieraudzīja viņu un neticēja savām acīm. Tas, ko viņi bija gribējuši nogalināt, bija dzīvs, turklāt kļuvis bagāts! Faralahi tēvs, māte un sieva līksmoja, bet brāļi, kas bija nodarījuši viņam pāri, trīcēja aiz bailēm, ka ļaudis uzzinās par viņu nodevību.

Kad pienāca apgraizīšanas diena, Faralahi sarīkoja tādus svētkus, kādus vēl neviens nebija pieredzējis. Nu viņš varēja tā darīt, jo bija ļoti bagāts. Bet brāļi bija krituši nabadzībā. Tāpēc arī radies sakāmvārds: «Lai kā centies kļūt bagāts, liktenim pretoties nespēsi». No septiņiem brāļiem vienīgi Faralahi nebija noniecinājis dzīvniekus. Tā radās sakāmvārds: «Lepns nabags pats aizdzen no sevis bagātību». Faralahi bija izturējies labi pret dzīvniekiem un par to tika atalgots — dzīvnieki palīdzēja vi-

ņam apprecēties. Lūk, tā ari tautā radās sakāmvārds: «Labs darbs nav velts». Un vēl viens: «Draugs draugu nelaimē neatstās». Un pēdējais: «Taisnīgajam arī kalni nav šķērslis».

BESURUNGULA

Žurka paņēma mutē ūdeni un nolauza zobu,

Bet viņai jau tā tikai divi vien ir;

Tārps pats. pliks,

Bet muti mazgā.

Pasaciņas! Pasaciņas! Tīrās blēņu valodiņas!

Ne jau es esmu melis, veci ļaudis tā melš.

Kādam vīram bija trīs dēli: pirmo sauca par Andriamatuu, otru par Andrianevu, bet trešo par Andriamparani. Abi vecākie bija prātīgi un klausīgi: visu, ko vecāki liek, viņi tūdaļ izdara. Bet pēdējais, Faralahi, bija spītīgs un nepakļāvīgs. Reiz vecāki sūtīja dēlus uzrakt lauku. Andriamatuu un Andrianevu tūdaļ pat aizgāja, bet Faralahi ir nedomāja.

—           Es negribu iet, — viņš sacīja. — Es papriekš parotaļāšos.

Viņš bieži tā mēdza atrunāties, kad tēvs viņam pavēlēja kaut ko izdarīt. Kādu dienu vecāku un brāļu pacietība bija galā.

—           Faralahi, — viņi sacīja, — tu esi pārāk liels spītnieks, neklausi ne vecākus, ne brāļus un neliec vērā mūsu pamācības. Ej un pameklē tādu vietu, kur vari sēdēt, rokas klēpī salicis, un dzīvot laimīgi.

—           No šīs dienas, — piebilda tēvs, — tu vairs neesi mans dēls.

Faralahi aizgāja raudādams.

—           Ak, tēvs! Ak, māte! Ak, brāļi! — atvadoties viņš iesaucās. — Man tā patīk rotaļāties, bet jūs mani tāpēc dzenat projām. Iešu uz svešu zemi savu nāvi meklēt.

—     Ej vien! — atteica vecāki un brāļi.

Faralahi devās projām un uzrāpās augstā kalnā. Viņš nocirta ravenālas zaru, uzvilka stāvā klintī, uzsēdās tam jāteniski virsū un nobrauca lejā līdz pašai ielejai. Pēc tam atkal uzrāpās augšā un atkal nobrauca lejā, un tā vairākas reizes no vietas. Faralahi bija laimīgs: vai diena vai nakts, viņš nekā cita nedarīja kā tikai vizinājās. Lietus, saule, izsalkums — viss viņam bija tīrais nieks.

Tālab viņu iesauca par Besurungulu, un drīz vien visi aizmirsa, ka viņam bijis cits vārds.

Dažas dienas pēc tam, kad Besurungula bija atnācis pie kalna, parādījās Zavatra.

—           Besurungula, kālab tu nekā cita nedari kā tikai vizinies? — viņa jautāja. — Es aizvien redzu tevi šeit, pat naktī. Izpriecas dēļ tu aizmirsti ēst. Ne aukstums, ne svelme, ne nogurums, ne tumsa nav tev par traucēkli. Dēls, lūdzams, pasaki, kālab tu tā rīkojies?

—           Vizinos tālab, ka meklēju savu nāvi, — Besurungula atbildēja. — Es meklēju nāvi, jo vistuvākie cilvēki mani neieredz ne acu galā. Saku tev skaidru patiesību, kālab es te visu laiku vizinos.

—Vai tu patiesi atnāci šurp, lai nomirtu? — Zavalra brīnījās.

—    Jā.

—    Un tev nevajag nekā cita kā vien nāvi?

—    Itin nekā.

—    Beidz rotaļāties, ej izliec lamatas!

—           Nebeigšu vis, šī jautrā rotaļa man palīdzēs atrast nāvi. Negribu izlikt lamatas.

Un Besurungula sāka izdomāt daždažādas atrunas, kā bija paradis darīt, dzīvodams pie vecākiem, taču Zavatra neparko neatlaidās, un galu galā viņam jāpiekrīt vien bija; viņš tikai lūdza dažas dienas pagaidīt, kamēr pagatavos lamatas. Kad lamatas bija gatavas, Zavatra sacīja:

—            Izliec lamatas, kur pats gribi, un no rītiem ej palūkoties, kas tanīs iekļuvis. Kad izņemsi guvumu, lamatas neizjauc, es ikreiz tev jautāšu, ko esi atradis.

Besurungula izlika lamatas un atkal sāka vizināties. Naktī Zavatra pavēlēja viņam rīta agrumā aiziet apskatīt lamatas; viņš nosolījās to izdarīt. Besurungula patiešām arī aizgāja un atrada lamatās skaistu, pavisam jaunu lambu; lambu viņš paņēma līdz, bet lamatas atstāja atvērtas. Pēc tam viņš atkal sāka vizināties. Ieradās Zavatra un jautāja:

—    Ko tu atradi, dēls?

—    Jaunu lambu.

—    Lambu?

—    Jā.

—           Lamba ir tava. Tu taču esi pavisam kails, tev nav pat gurnu jostas. Citurīt atkal apskati lamatas.

—    Labs ir.

Tikko bija nodziedājis gailis, Besurungula aizgaja paskatīties, kas iekļuvis lamatās, un šoreiz atrada rīsus. Besurungula savāca rīsus, atstāja lamatas atvērtas un, kā paradis, sāka vizināties. Parādījās Zavatra un atkal jautāja, ko viņš atradis.

—    Rīsus? Tā nu gan ir veiksme! Rīsi taču ir ēdiens. Tie tev dos spēku.

Nākošajā rītā lamatās bija katli, māla bļodas un citi saimniecības piederumi, pēc tam Besurungula ik dienas atrada lamatās daudz dažādu labu lietu: vergus, vēršus, naudu. Lamatas padarīja Besurungulu bagātu. Bet arī bagātība nelīdzēja, jo savu rotaļu viņš tik un tā nepameta. Kā tikai Zavatra nemēģināja viņu atrunāt:

—    Besurungula, tagad tu taču esi bagāts. Kālab tu uzvedies kā bērns? Vai tev nav kauna tikai rotaļāties vien? Beidz vizināties, — pasaki, ko tu vēl gribi?

—    Vizināšanās atnesusi man bagātību. Kāpēc lai es to pārtraucu? Bet gribēties man gribas meiteni, lai būtu draudzene. Vienam mājās ir skumji, ne velti paruna saka: «Būda bez sievietes ir kā miesa bez dvēseles.»

—    Labi, atnāc rīt apskatīt lamatas.

Nākošajā rītā Besurungula lamatās atrada daiļu meiteni gariem matiem un atveda to uz ciemu. Bet pats ņēmās vizinādamies. Parādījās Zavatra.

—    Vai patiešām tev nav kauna rotaļāties, tu taču tagad esi bagāts un precējies! Tūdaļ ej uz māju, tevi gaida sieva!

Besurungula paklausīja un beidza vizināties. Viņš pavēlēja uzcelt lielu māju ar piebūvēm vergiem un ar lopu aplokiem. Kad viss bija gatavs, meitene jautāja Besurungulam:

—    Kā tu pret mani izturēsies: kā pret sievu, kā pret māsu vai kā .pret māti?

—    Kā ar šievu, — Besurungula atbildēja.

—    Tad es būšu tava sieva.

—    Labi.

Un viņi dzīvoja laimīgi, lai gan nebija nekas vairāk kā divi pamesti bērni.

Kā par postu, Besurungulas māte smagi saslima un pavēlēja aizsūtīt pie dēla ziņnesi. .

—    Tēvs un brāļi liek tev teikt, ka māte ir ļoti slima. Neviens nezina, vai viņa izdzīvos vai ne. Atnāc, apraugi māti, kamēr viņa vēl dzīva.

Bet Besurungula atbildēja:

—    Pasaki tēvam, mātei un brāļiem tā: jūs aizdzināt savu dēlu Besurungulu, tālab ka viņš bija nepaklausīgs un nabags. Kopiet vājinieci krietni, es pie jums nenākšu.

Viņš palika mājā, bet ziņnesis aizgāja, lai pastāstītu, ko viņš bija teicis. Mātei kļuva sliktāk, un viņa nomira. Pie Besurungulas atkal ieradās ziņnesis un pavēstīja, ka māte nomirusi un visi ciema ļaudis līdz ar tēvu un brāļiem lūdz, lai viņš atnāktu to apglabāt un apraudāt.

—    Neiešu. Pasaki tēvam un brāļiem, un visiem ciema ļaudīm: nabagais bagātajam nav rada, pārdots vērsis nekalpo vecajam saimniekam. Esmu cīruļa dēls un lidinos pie ceļa. Es mīlēju vecākus, bet viņi mani nemīlēja. Tāpēc es neiešu. Lai mātei savīkš bagātas bēres.

Ziņnesis aizgāja.

Aizritēja diena pēc dienas; arī Besurungulas tēvs sasirga. Brāļi brīdināja Besurungulu, bet viņš atteicās nākt. Tēvs nomira. Besurungulu aicināja uz bērēm, bet viņš neatnāca.

Reiz kāds andriana sarīkoja svētkus par godu dotā solījuma izpildei. Ari Besurungulu uzaicināja piedalīties svinīgajās izdarībās, iedzert tuaku un nobaudīt upurēto vēršu gaļu. Viņš bija ar mieru. Kad Besurungula ar sievu un vergiem ieradās svētkos, varēja domāt, ka ieradies andriambahuaka ar saviem ļaudīm: muzikanti spēlēja — pūta fleitas, sita ampongas; malu malās skanēja dziesmas, un atbalss aiznesa tās pāri kalniem. Vergi nokāva vēršus un izdalīja gaļu viesiem. Kad ikviens bija saņēmis savu tiesu, atnesa tuaku un visi sāka dzert. Lejot tuaku, vergi ikreiz ielēja Besurungulam vairāk un allaž lēja viņam pirmajam. Besurungula mīlēja tuaku un dzēra, cik tikai viņam deva. Kad viņš bija ieskurbis, pienāca brāļi un mīlīgi jautāja:

—    Besurungula, kā tu kļuvi bagāts? Ne tu strādāji, ne tirgojies, bet kļuvi bagāts. Kā tev tas izdevās?

—    Tiesa, es nestrādāju, bet man palīdzēja labais Zanahari.

Besurungula viņiem vairāk nekā nesacīja, tālab ka vēl nebija pavisam zaudējis sajēgu. Tad brāļi nolēma ieliet viņam pavairāk tuakas un galīgi apdzirdīt. Un apdzirdīja arī. Bet pēc tam atkal pienāca pie viņa un sāka lūgties, lai jel viņš atklājot tiem savas bagātības noslēpumu. Tad Besurungula sacīja:

I — Jūs jautājat, ko es tiku darījis, lai kļūtu bagāts.

I aisnlbu sakot, neko. Savu bagātību atradu lamatās; visa nuina manta ir lamatu dāvanas.

\ Un tai pašā mirklī viņa bagātība izgaisa. Besurungula zaudēja visu: gan sievu, gan naudu, gan vergus, gan

vēršus.

Pamodies Besurungula ieraudzīja, ka neviena nav, un, skumju mākts, viens pats devās uz savu ciemu. Tur viņu «didīja jauna nelaime: mājas bija tukšas kā izslaucītas. Parādījās Zavatra un jautā ja:

—    Kur tad tavi biedri? Kur tava bagātība?

—          Nezinu. Visi mani pametuši. Biju pie kāda andrianas dzīrēs un piedzēros. Liekas, brāli lūdza, lai pastāstu, kā es tiku bagāts. Pateicu viņiem, ka visu savu bagātību esmu atradis lamatās. Droši vien manai sievai un vergiem tas nebija pa prātam un viņi mani pameta. Viņi noskaitās, ka nosaucu tos par «lamatu dāvanām».

—          Es biju tā, kas dāvāja tev visas šīs bagātības, tālab ka biji nabags. Ja solies klusēt, esmu ar mieru atkal atdot tev to, ko esi zaudējis.

—           Protams, — Besurungula nopriecājās, — tagad nu gan vairs neteikšu nevienam ne vārda, tikai atdod man manu mantu.

Tai pašā mirklī visa bagātība atkal atgriezās pie viņa un sieva ar vergiem arī. Besurungula no jauna sāka dzīvot klusi un mierīgi.

Parādījās Zavatra un jautāja, ko vēl viņš vēlētos.

—           Es gribētu otru sievu. Ja cilvēks ir bagāts, viņam vajadzīgas vismaz divas sievas. Viena sieva mēdz būt tikai nabagiem.

—           Būs tev arī otra sieva. Ej uz dienvidiem, un tu atradīsi meiteni, kas tev būs pa prātam. Tikai iegaumē labi manus vārdus un dari visu mats matā, kā teikšu. Iekams dodies ce[ā, noķer fihitru un noslēp to bambusa nūjā. Izgājis no mājām, tu drīz vien ieraudzīsi nogatavojušos banānus. Neēd tos un ej tālāk.

—    Labi.

—          Tad abpus ceļam redzēsi augstus, resnus cukurniedru stiebrus. Neaiztiec tos un ej tālāk.

—    Labi.

—           Pēc tam ceļā gadīsies cilvēka galva bez ķermeņa, tā metīs ūdenī tīklus. Galva mēģinās tevi sasmīdināt, bet tu neparko nesmejies un nenogriezies no ceļa.

—    Labi.

—      Nostaigājis vēl mazuliet, ieraudzīsi kāju bez ķer« meņa, tā griezīs dzirnas. Kāja taisīs daždažādus stiķus un cēntīsies izvilināt tev smieklus, bet tu nesmejies un ej vien tālāk.

, — Labi.

—       Pēc tam nonāksi pie lielas upes, pār kuru vedis divi tilti. Zem stiprā tilta ūdenī būs redzama smilšu sēre; zem] tārpu saēstā, satrupējušā tilta būs dziļa dzelme. Bet tu neej pa stipro tiltu, ej pa veco.

—    Labi.

—      Ticis pāri upei, tu noiesi pavisam mazu gabaliņu un nonāksi ciemā. Tur nāks pretī liels suns, pinkains un‘ nikns. Suns tev metīsies virsū, bet tu negaini to projām] un nesit, tāpēc ka tas ir tavs sievastēvs.

—    TOC \o "1-5" \h \z Labi.

—      Tu ieiesi būdā un ieraudzīsi slimu meiteni, kuras augums būs klāts ar vātīm. Meitene lūgs, lai tu notīri cukurniedres stiebru. Notīri un iedod viņai.

—    Labi.

—Pēc tam tu izlaidīsi no bambusa nūjas fihitru, tā uzmetīsies uz meitenes, un tu pateiksi būdas saimniekam, ka ši meitene ir tava.

—    Labi.

—      Kad būsi izteicis šos vārdus, saimnieks parādīs tev nūju un jautās, kurš no galiem tai kādreiz bijis augšējais un kurš apakšējais. Atšķirt tos nevar. Lai atbildētu, tu pasvied nūju gaisā. Kurš gals pirmais pieskarsies zemei, tas būs apakšējais.

—    Labi.

—      Pēc tam saimnieks atdos tev daiļo meiteni, uz kuras bija uzsēdusies fihitra. Tikai pielūko, izdari visu, kā teicu.

—    Labi.

Sieva un vergi sagatavoja Besurungulam ēdienu un visu, kas nepieciešams ceļam, pēc tam viņi noķēra fihitru un noslēpa bambusa nūjā. Beidzot Besurungula devās ceļā.

Viņš nebija paspējis nosoļot ne pāris stundu, kad uznāca nakts, jo viņš neizgāja no ciema, iekams nebija krietni ieturējies. Besurungula likās uz auss un no rīta atkal kātoja tālāk uz dienvidiem. Ap pusdienu viņš ieraudzīja banānkokus ar vareniem gatavu banānu ķekariem.

Taču Besurungula pat acis nepameta uz tiem, lai gan bija izsalcis un karstā laika dēļ ļoti gribēja dzert. Necik ilgi, un ceļš veda garām augstām, resnām cukurniedrēm. Nepieskāries tām, viņš steidzās tālāk. Pēc tam Besurungula izvārīja rīsus, paēda un atkal devās uz priekšu. Drīz viņš ieraudzīja cilvēka galvu bez ķermeņa, tā meta ūdenī tīklus un centās viņu sasmīdināt, bet viņš ir nedomāja smieties. Mazliet vēlāk, kad saule jau laidās uz rietu, Besurungula ieraudzīja kāju bez ķermeņa, tā grieza dzirnas un taisīja daždažādus stiķus, lai piespiestu viņu iesmieties. Besurungulam stiķi nepavisam nelikās smieklīgi, viņš pat acis nepagrozīja. Kad bija noiets vēl kāds gabals, iestājās nakts, un viņš likās uz auss. No rīta līdz ar saules lēktu Besurungula turpināja ceļu un drīz nonāca pie upes. Ieraudzījis divus tiltus, viņš bailēs apstājās. Ejot pa slikto tiltu, varēja zaudēt dzīvību, jo baļķi bija satrunējuši un upe šajā vietā ļoti dziļa. Bet tā bija likusi Zavatra! Galu galā Besurungula nolēma viņai paklausīt. Tikko viņš spēra pirmo soli uz vecā tilta, tas kļuva stiprs un zem tilta parādījās sēklis. Sveiks un vesels Besurungula pārgāja pāri upei un drīz jau bija pie ciema. Liels, pinkains suns metās viņam virsū, niknumā atriezis zobus, bet Besurungula nekliedza un nesita sunim. Viņš nepievērsa tam uzmanību un iegāja mājā. Kad Besurungula bija apsēdies, ienāca arī suns un pārvērtās par cilvēku. Abi sasveicinājās. Besurungula sacīja, ka atnācis pēc sievas. Pēc kāda brīža ienāca slima meitene un palūdza:

—    Kungs, notīri man cukurniedres stiebru.

Besurungula notīrīja cukurniedri un iedeva meitenei.

Pēc tam viņš izlaida fihitru, un tā nosēdās tieši uz meitenes deguna.

—    Viņa ir mana! — Besurungula iesaucās, un tai pašā mirklī slimā meitene pārvērtās par īstu daiļavu gariem matiem līdz pašiem pleciem. Meitenes tēvs pasniedza Besurungulam nūju un sacīja:

: — Ja pateiksi, kurš gals nūjai agrāk bijis apakšējais, es atdošu tev meitu.

Besurungula paskatījās uz nūju, tad pasvieda to gaisā un rādīja tēvam galu, kurš pirmais bija skāris zemi.

—    Pareizi, — tēvs sacīja. — Nem meiteni, viņa ir tavējā.

Beidzot nu Besurungula devās atpakaļceļā kopā ar sievu, kuru bija ieguvis ar tādām pūlēm!

Kad viņš bija atgriezies mājā, Zavatra sacīja:

—          Tagad, dēls, tev ir viss, ko kāroji. Priecājies! Nosauc savu sievu par Ramaruzavapadianu, tāpēc ka esi noturējies pret daudziem kārdinājumiem, lai viņu iegūtu.

Kopš tiem laikiem šo sievieti sāka saukt par Ramaruzavapadianu.

Besurungulas brāļi atnāca pie viņa ciemos un sāka iztaujāt, kā viņš atguvis visu savu bagātību un dabūjis otru sievu, tik daiļu no vaiga un tādiem gariem matiem.

Besurungula atbildēja:

—           Ja spēsiet noturēties pretī daudziem kārdinājumiem, jūs sasniegsiet to pašu, ko es.

—    Protams, ka spēsim. Saki tikai, kas jādara.

Besurungula vārds vārdā atkārtoja viņiem visus Za-

vatras uzdevumus. Tikai vienu reizi viņš sameloja, sacīdams, ka tas nūjas gals, kurš pirmais skars zemi, ir augšējais un nevis apakšējais.

Brāļi devās ceļā. Nonākuši līdz banānu birzei, viņi palūkojās apkārt un ieraudzīja zemē banānu mizas.

—           Ir nu gan blēdis šis Besurungula! — brāļi klaigāja.

—     Viņš gribējis mūs apmānīt. Zemē mētājas viņa ēsto banānu mizas, bet viņam pietika nekaunības teikt, lai mēs nedurot ne pirkstu klāt banāniem.

Un brāļi saēdās banānus, cik līda. Pēc tam viņi nobaudīja cukurniedres un pat paņēma tās līdzi ceļam. Ieraudzījuši galvu, kas meta upē tiklus, viņi vai pārplīsa no smiekliem.

—           Neveiksies gan jums, ja par mani smējāties, — galva nokliedza viņiem nopakaļis.

Kad brāļi ieraudzīja kāju, kas grieza dzirnas, viņi smējās vēl trakāk.

—           Kādas dīvainas lietas tikām redzējuši, — viņi runāja. — Nu būs, par ko pastāstīt sievām un bērniem, kad atgriezīsimies ciemā.

Pienākuši pie upes un ieraudzījuši divus tiltus, viņi sāka lamāt Besurungulu:

—           Sis blēdis gribēja, lai mēs noslīkstam! Vai viņš tur mūs par muļķiem, vai? Kālab mums iet pāri dziļajai vietai un turklāt vēl pār tiltu, ko tārpi saēduši, ja tepat līdzās ir otrs tilts, pavisam jauns un stiprs!

Un brāļi devās uz priekšu pa labo tiltu. Bet, tikko viņi bija spēruši dažus soļus, tilts iebruka un sēkļa vietā zem viņiem plūda dziļa straume. Par laimi, abi prata peldēt

un sasniedza otru krastu sveiki un veseli, tikai stipri iz-ļ mirkuši. Nogaidījuši, kamēr izžūs apģērbs, viņi kātoja« tālāk.

Ciemā brāļi ar nūju atgaiņāja suni; tas piekauts, skaļi riedams, laidās lapās. Pēc tam suns pārvērtās par cilvēkuj bet slimā meitene lūdza, lai viņi tai notīrītu cukurniedri.]

—     Notīri tu, — viens brālis pamāja otrajam.

—     Man bailes, — otrais atbildēja. — Ja nu es arī saslimstu!

Viņi pateica meitenei, ka nevarot notīrīt cukurniedri,] jo viņiem sāpot rokas. Beidzot, kad tēvs pajautāja, kurš gals nūjai, tai augot krūmā, bijis augšējais un kurš apakšējais, viņi atteica, ka augšējais bijis tas, kurš pirmais skāris zemi, lai gan patiesībā tas bija apakšējais.

— Diez ko vis jūs nezināt, — sacīja par cilvēku pārvērties suns. — Jums vajadzēs šķīstīties ar labo fanafudi palīdzību burvju ezerā, kas atrodas austrumos no ciema.

Abi vientieši piekrita. Cilvēks aizveda brāļus pie kāda maza ezera, ierīvēja ar lapām, ko atrada turpat tuvumā, un sacīja, lai viņi iegremdējoties ūdenī. Tai pašā mirkli brāļi pārvērtās par suņiem. Nezinādami, kur dēties aiz kauna, viņi laida ļekas vaļā atpakaļ uz savu ciemu. Mājā viņi gan šā, gan tā centās pielabināties sievām: gan rēja, gan luncināja astes. Bet sievietes, pie suņiem nepieradušas, sita tos un dzina projām.

Mūsu tagadējie suņi ir abu brāļu mazmazmazmazbērni. Stāsta, suņi tālab arī mīlot vīriešus un staigājot viņiem pa pēdām, ka kādreiz paši bijuši vīrieši. Tie ir rijīgi un nav izvēlīgi — ēd visu, kas nāk priekšā, tāpat kā to darīja abi brāļi.

SADZĪVĒS PASAKAS

.

DEJOTĀJS REVERE, KAS MĒDZA ZAGT VĒRŠUS

Kad lielā upe pārplūst, tā aizrauj simtiem cilvēku, tā aprij tūkstošiem vēršu …

Andruā ir slavena ar saviem dejotājiem. Visveiklākajam no viņiem bija Revere vārdā. Neviens neprata dejot tā, kā Revere! Bet Revere un viņa radi bez tam vēl bija pārdroši zagji, kas mēdza aizdzīt no ganībām vēršus.

Reiz andriambahuaka svinēja dēla kāzas; astoņas dienas un astoņas naktis nenorima dejas un dziesmas. Kad kazas bija galā, Revere un viņa radi nozaga vēršus un aizbēga. Bet ciemā dejas turpinājās, un, nespēdams pārvarēt savu deju kaisli, Revere drīz vien atgriezās. Viņš dejoja un dejoja — astoņas dienas un astoņas naktis. Tad andriambahuaka apvaicājās:

—     Kas tas ir par cilvēku, kas tā dejo?

—    Nezinām, — ļaudis atbildēja.

—           Uzglūniet viņam un saķeriet! — andriambahuaka pavēlēja. — Es gribu zināt, no kurienes uzradies šis lieliskais dejotājs.

Revere nobijās un paslēpās. Bet tad iestājās vakars, un viņš, izdzirdīs, ka sievietes sit taktī plaukstas, nespēja nosēdēt savā slēptuvē un atnāca dejot.

—     Kas tu tāds esi? — andriambahuaka jautāja.

—           Vienalga, vai man lemts dzīvot vai mirt, teikšu taisnību. Es esmu tas, kas nozaga tavus vēršus. Mēs bijām astoņi. Mani radi aizbēguši, bet es nespēju atturēties un atnācu dejot.

—    Ko teiksiet jūs, ļaudis? — andriambahuaka vaicāja.

—           Viņš ir pelnījis nāvi, tēvs. Ja atstāsi viņu dzīvu, tu būsi rīkojies nekrietni.

—    Labi, — andriambahuaka nolēma, — tad nogaliniet viņu.

—    Esmu ar mieru mirt, — Revere sacīja. — Sapulciniet sievietes, un lai viņas sit plaukstas, tā ka es varu dejot, līdz būs situsi mana stunda.

—    Lai notiek, kā tu vēlies, — ļaudis teica.

Un Revere sāka dejot, bet ļaudis kliedza, svilpoja un sita plaukstas. Viņš dejoja, līdz zaudēja pēdējos spēkus.

—    Tagad nogaliniet mani, — viņš sacīja. — Esmu apmierināts, jo mirstu tāpēc, ka biju varens dejotājs.

Un ļaudis viņu nogalināja.

PAR VĪRU, KURAM BIJA TRĪS SIEVAS

Stāsta, ka reiz kāds cilvēks gribēja, lai viņam būtu daudz bērnu, un pārveda mājā trīs sievas. Pēc neilga laika pati jaunākā no sievām staigāja cerībās. Vīrs, apmierināts, ka viņa vēlēšanās piepildās, tai nekā neatteica. Abas pārējās sievas drīz vien kļuva greizsirdīgas uz savu biedreni. Reiz vīrs pajautāja jaunākajai sievai, ko viņai kārotos nobaudīt. Sieva vēlējās divgalvaina auna asti. Vīrs pasauca vergus un tūlīt pat devās meklēt prasīto. Viņš bija projām tik ilgi, ka sieva pa to laiku dzemdēja dvīņus. Viņa nosauca dēlu par Razafinjatu, bet meiteni par Ramitriavulu. Šos vārdus jau laikus bija izraudzījis vīrs.

Abas pārējās sievas nolēma tikt vaļā no sāncenses un viņas bērniem.

—    Nogalēsim viņu! — viena sacīja.

Bet otra nebija ar mieru.

—     Viņu radījis Zanahari, un mēs nevaram atņemt viņai dzīvību. Labāk izdarīsim tā: iesviedīsim bērnus dīķī, bet vīram un kaimiņiem pateiksim, ka to, ko viņa dzemdējusi, nevienam pat rādīt nedrīkst.

Tā sarunājušas, viņas bērnu guļasvietā ielika slotu un vāli, bet mazos atdeva verdzenei, piesacīdamas paslēpt tos grozā un iesviest dīķī. Māli viņas padzina no mājām. ; Izdarījušas, ko bija iecerējušas, sievas stāstīja ciema ļaudīm:

—    Jaunākā sieva mūs apkaunojusi. Viņa dzemdējusi kaut ko tādu, ko citiem pat rādīt nedrīkst.

—    Bet ko tad īsti? — ļaudis jautāja.

—    Slotu un vāli. Ja gribat, paskatieties paši.

Ļaudis ienāca būdā un pārsteigti ieraudzīja bērnu

vietā to, ko sievietes vēl nekad nav dzemdējušas, proti, slotu un koka vāli.

Verdzene, kurai bija vēlēts noslīcināt bērnus, iesvieda! grozu ar zīdaiņiem diķī, bet kāda veca sieva, kas krastā apsargāja dārzu, to redzēja. Viņa iesēdās pirogā un izvilka grozu. Pārnākusi mājā, vecā sameklēja zīdītāju, kasi tik labi rūpējās par bērniem, ka viņi izdzīvoja.

Drīz pēc tam vīrs atgriezās no medībām.

—           Mums ir ļoti nepatīkami, — vecākās sievas viņam stāstīja, — bet tava jaunākā sieva dzemdējusi kaut koļ tādu, ko pat rādīt nedrīkst.

—    Ko tad īsti viņa dzemdēja? — viņš jautāja.

—    Slotu un koka vāli.

—    Tas nu gan vēl nav pieredzēts, — nobrīnījās vīrs.

—           Ja netici, paprasi ciema ļaudīm, — sievas sacīja. — Viņi ir liecinieki, un mēs tāpat.

Vīrs gaužām noskuma, īpaši kad uzzināja, ka jaunā māte, kas apkaunojusi ģimeni, ir tikusi padzīta no māj jām. Vecajai sievai drīz nāca ausīs, ka divu bērnu tēvs atgriezies. Viņa aizsūtīja pēc mātes un sacīja tai:

—           Kad tavs vīrs atnāks, nesaki viņam, ka jūsu bērni irļ šeit. Tu tikai pastāsti, ka vecākās sievas pavēlēja viņus noslīcināt, padzina tevi no mājas un bērnu vietā ielika slotu un vāli.

Vīrs patiesi atnāca pie jaunās sievas.

—    Kur mūsu bērni? — viņš jautāja.

—           Tavas vecākās sievas ielika viņu vietā slotu un vāli, bet mani padzina. Viņas samelsa ļaudīm, ka esmu dzemdējusi kaut ko tādu, ko pat rādīt nedrīkst. Viņas mani apmeloja, patiesībā es dzemdēju divus bērnus: puisēnu Zafinjatu un meiteni Mitriavulu.

Virs bēdājās vēl vairāk: viņš atgriezās mājās un pastās-' tīja vecākajām sievām, ko teikusi jaunā māte.

—           Viņa melo! — tās sāka kliegt. — Viņai vienkārši ’ kauns atzīties.

Laiks gāja. Kādu dienu vecā sieva, kas sargāja dārzu, lika bērniem apciemot tēvu.

—           Kad nonāksiet pie tēva, atdodiet šos augļus un nodziediet:

«Ak vai mums! Mēs esam dvīņi.

Mātes divas sāncenses aiz greizsirdības

Iegrūda mūs nelaimē.

Viņas noslēpa mūs grozā un pavēlēja iesviest dīķī. Viņas ielika mūsu vietā slotu un vāli.

Viņas padzina mūsu māti no mājām!»

Zafinjatu un Mitriavula, turēdami prātā to, ko bija teikusi vecā, sieva, devās pie tēva. Atnākuši bērni sasveicinājās, atdeva augļus un nodziedāja:

— Ak vai mums! Mēs esam dvīņi.

Mātes divas sāncenses aiz greizsirdības Iegrūda mūs nelaimē.

Viņas noslēpa mūs grozā un pavēlēja iesviest dīķī. Viņas ielika mūsu vietā slotu un vāli.

bet

Viņas padzina mūsu māti no mājām!

Tēvs vispirms nobrīnījās, pēc tam kļuva domīgs, lad atskārta, ka tie ir viņa bērni.

—   Kas ir jūsu māte? — viņš jautāja.

—   Vecā sieva, kas sargā dārzu, — bērni atbildēja.

tie

«Ja mani bērni vēl ir dzīvi,» tēvs nodomāja, «tad

noteikti ir viņi.»

Zafinjatu un Mitriavula ik dienas ieradās pie tēva. Redzēdamas viņus, vecākās sievas sāka uztraukties, sak', nez, vai tie nav tie bērni, kurus viņas bija likušas iesviest •līķī? Kāds taču varēja viņus izvilkt. Abas nolēma iznīdēt bornus no pasaules.

—        Es teicu, ka viņi ir jānogalina, — sacīja viena. — Tu mani neklausīji, bet tagad tas vēl grūtāk izdarāms.

Izgājušas pagalmā, kur rotaļājās Zafinjatu un Mitriavula, sievietes pamācīja:

—       Skrieniet, bērni, uz upmalu — tur jums noliktas rotaļlietas un dārglietas.

Sievietes zināja, ka upē ir daudz krokodilu, un gribēja, lai tie aprītu bērnus.

—       Aizej un atnes man dārglietas, kas noliktas krastmalā, — Mitriavula lūdza brālim.

Zafinjatu aizgāja, bet, ieraudzījis krokodilus, skriešus atjoza atpakaļ un atzinās, ka krokodilu dēļ baidījies ņemt dārglietas. Tā bērni paglābās no briesmām. Taču viņus jau gaidīja jauna nelaime.

—       Bērni, — sievas mudināja, — ejiet un nogrieziet tam vērsim asti.

Sievas zināja, ka vērsis ir nikns un nogalinās bērnus, ja viņi tam tuvosies.

—   Dabū man vērša asti, — Mitriavula lūdza brālim.

Zafinjatu paņēma nazi un gribēja nogriezt vērsim asti,» taču baidījās tam tuvoties. Tā visi vecāko sievu ļauni® nodomi beidzās neveiksmīgi.

Pēc vairākiem mēnešiem vīrs atnāca pie vecenes un sāka to lūgt:

—    Pasaki man, kas ir šo divu bērnu īstā māte. Neno*ļ raidi manu lūgumu, pasaki!

Bet vecene negribēja viņam atbildēt tieši un teica, ka | zēna un meitenes tēvs esot viņas kaimiņš. Vīrs vēlreiz ļ atnāca pie vecās un no jauna sāka lūgties. Vecene, vairs ļ nespēdama liegties, sacīja:

—Kungs, šie bērni piedzima tavai jaunākajai sievai.!! Vecākās sievas aiz skaudības, ka viņa kjuvusi māte, pa-l' vēlēja iesviest bērnus dīķī, bet viņu vietā ielika slotu un vāli un sacīja tev, ka jaunākā sieva dzemdējusi kaut ko tādu, ko pat rādīt nedrīkst. Lai ļaudis apstiprinātu viņu vārdus, viņas izlaida šādas valodas, bet māti pa-' dzina no mājas. Es ieraudzīju grozu ar bērniem un sameklēju zīdītāju, kas tos izauklēja. Paraugies, cik bērni tagad ir skaisti, slaidi un spēcīgi, bet, galvenais, kā viņi mīl vecākus!

Dzirdot šos vārdus, tēva sirdī ielija prieks.

—    Tūdaļ pat sameklē bērnu māti, — viņš teica, — es tik ļoti vēlos drīzāk sākt laimīgu dzīvi savas ģimenes, vidū un zināt, ka mans sapnis piepildījies!

Pēc tam viņš devās pie vecākajām sievām.

—            Sataisieties, rīt mums būs svētki, — viņš sacīja.

—      Brīdiniet visus ciema ļaudis. Lieciet nokaut treknu vērsi, treknu cūku un zosi un izcepiet tos pēc iespējas garšīgākus.

Sievietes izpildīja vīra rīkojumu, bet viņš aizgāja pie savas jaunākās sievas, lai ietērptu viņu, bērnus un veču svētku tērpā. Saposušies viņi visi kopā iesēdās filanjanā un devās uz svētku vietu. Tur jau bija sapulcējies daudz cilvēku. Vīrs lūdza ļaudis viņu uzklausīt un teica:

—     Redziet, tie ir mani bērni, kurus iesvieda dīķī, viņi ir sveiki un veseli. Manas vecākās sievas gribēja tos noslīcināt. Viņas apmeloja un padzina no mājas savu jaunāko biedreni par to, ka viņa it kā esot dzemdējusi kaut ko tādu, ko nevienam pat rādīt nedrīkst. Šī vecā sieva izaudzināja manus bērnus, kurus atrada grozā dīķī. Jūs zināt, cik sen es loloju cerības kļūt par tēvu, lai atstātu pēcnācējus. Abas vecākās sievas visiem spēkiem centās

Izjaukt manus nodomus. Viņas vairs nepaliks pie manis. Jūs esat liecinieki, ka es no viņām atsakos. Viņas neatgriezīsies pie manis. Par savu ļauno tikumu tās pelnījušas nāvi, bet viņu dzīvības pieder karalienei, tāpēc mēs viņas nenogalināsim.

Ciema iedzīvotāji tūdaļ pat aizdzina abas sievas un ar līksmiem saucieniem apsveica jauno māti, kas palika par sava vīra vienīgo sievu, un viņš to ļoti mīlēja.

Abi kopā baudīja laimi, vērojot, kā aug viņu bērni. Vīrs tik ļoti lutināja sievu, ka, būtu viņa palūgusi, viņš ietu meklēt tai kazu olas.

Tāds ir stāsts par to, ka ļauni darbi pie laba gala neved.

JAFULAVITRA, KURA DĒĻ TIKA LAUZTA LAULĀTO DRAUGU UZTICĪBA

Stāsta, ka Ifaranimaheri, iedams karā, ceļā saticis sievieti, kas gaidījusi bērnu, un sacījis tai:

—           Ak, māt! Es aizeju karā. Ja tev piedzims zēns, tas būs man brālis, ja meitene, būs mana sieva.

Sieviete bija ar mieru. Pēc dažiem mēnešiem viņai piedzima meita. Drīz Ifaranimaheri atnāca to apraudzīt un apliecināja, ka meitene ir viņa sieva. Viņš nokāva vērsi, uzdāvāja savai mazajai sievai daudz tērpu un atkal aizgāja.

Meitene auga. Reiz, kad viņa jau bija sasniegusi laulību vecumu, bet Ifaranimaheri joprojām neatgriezās, meitene jautāja mātei:

—    Māt, kālab mani neviens neņem par sievu?

—    Tāpēc, ka tu jau esi precēta.

—    Kur tad ir mans vīrs?

—Pirms daudziem gadiem aizgāja uz tālām zemēm tirgoties. Viņš bija atnācis šurp, kad tu piedzimi.

—    Kā viņu sauc, māt?

—    Viņa vārds ir Ifaranimaheri.

Meitene vēl mazuliet cietās, bet tad viņai apnika velti zaudēt laiku. Viņai tik ļoti gribējās apprecēties, ka viņa aizbēga no mātes būdas un aizgāja uz andriambahuakas Indrianunibes ciemu. Ieraudzījis daiļo meiteni, andriamhahuaka jautāja, vai tā nebūtu ar mieru kļūt par viņa sievu.

—           Ar vislielāko prieku, — viņa atbildēja. — Es labprāt kļūšu par tavu sievu, bet man tev jāatzīstas: saka, ka es kopš pašas dzimšanas esot Ifaranimaheri sieva.

—          Tad piedod man, ramatua, es tevi ļoti mīlu, bet negribu citam atņemt sievu.

Meitene devās projām un drīz ieradās andriambahuakas Jafulavitras ciemā. Pārsteigts par meitenes daiļumu, tas iesaucās:

—    Es gribu, lai tu būtu mana sieva!

—          Es arī, — atbildēja meitene, — bet tev jāzina, ka kopš pašas dzimšanas esmu Ifaranimaheri sieva.

—    Kur tad ir tavs vīrs?

—          Stāsta, ka, man vēl mazai esot, viņš aizgājis uz tālām zemēm tirgoties.

—    Tātad ir taisnība parunai.

—    Kādai parunai?

—    «Tāla uguns nesilda».

Meitene bija ar mieru kļūt par Jafulavitras sievu. Par nelaimi, Ifaranimaheri uzzināja, ka viņa sievu apprecējis cits, un gatavojās atņemt to ar varu. Jafulavitra arī sasauca ļaudis uz karu.

Sākās kauja, bet Jafulavitras karavīri nevarēja mest šķēpus Ifaranimaheri, jo, tikko Ifaranimaheri paskatījās uz viņiem, tā viņi nokrita zemē beigti. Tie, kas palika dzīvi, ņēma kājas pār pleciem. Jafulavitra bija pieveikts un nogalināts, bet visus viņa īpašumus dabūja Ifaranimaheri, kas līdz ar zemi saņēma arī savu sievu.

Kā stāsta, kopš tā laika neviens vairs negrib ņemt cita sievu.

ZAGĻI

Kādā ģimenē bija četri bērni: divi zēni un divas meitenes. Kad viņi pieauga, trīs kļuva bagāti un tikai viena meitene palika nabadze. Brāļi un māsa nabadzi nemīlēja; viņa dzīvoja tādā trūkumā, ka nespēja sev iegādāties pat drēbes un pievāca skrandas, kuras bija aizsvieduši viņas brāļi, bet nekādas citas palīdzības tā no viņiem nesagaidīja.

Pagāja daži gadi, un nabaga sievietei piedzima dēls. Kad tas paaugās, māte viņam sacīja:

—     Redzi, dēls, kādi mēs esam nabagi. Radi mūs nemīl. Iesim dzīvot mežā, strādāsim tur, varbūt kaut kā varēsim izvilkt dzīvību.

—           Labāk, māt, paliekam šeit, — dēls nebija ar mieru.

—   Mežā mīt nikni zvēri un laupītāji.

Taču nakošajā dienā rīta agrumā viņi devās ceļā. Iedami viņi satika trīs zagjus, kuri nule bija nozaguši trīssimt piastru.

—    Kurp iedami? — zagli jautāja.

Ne māte, ne dēls nekā neatbildēja, un zagli aizveda tos sev līdz kā vergus.

Nonākuši būdā, zagli pavēlēja sievietei izvārīt rīsus. Viens no viņiem iebēra rīsos indi, lai noindētu divus savus biedrus un pievāktu visu naudu sev. Bet pa tam otrs, kurš arī gribēja pievākt naudu, bija nolēmis aizvilināt vienu no draugiem uz kādu vientulīgu vietu un tur nogalināt. Viņš pasauca tieši to, kurš bija iebēris rīsos indi, sāka ar to sarunāties, noveda sānis un nosita. Atgriezdamies atpakaļ, viņš sprieda pats pie sevis: «Ar viņu es tā kā būtu ticis galā. Tagad visa nauda paliek man un brālim, kas pašreiz apsargā abus vergus.» Ienācis būdā, viņš pavēlēja vergiem pasniegt rīsus, un abi ar brāli ņēmās ēst. Drīz vien viņi sajuta briesmīgas sāpes vēderā un tūdaj pat bija pagalam. Pēc viņu nāves vergi paņēma naudu un visu viņu mantu.

Māte ar dēlu atgriezās ciemā un tagad bija vēl bagatāki nekā viņu radi.

PAR VIRU, KAS GRIBĒJA PĀRBAUDĪT SIEVU

Stāsta, ka reiz kāds vīrs atgriezās mājā, nesdams rokās grozu. Ienācis būdā, viņš sacīja sievai:

—      Pielūko, siev, nestāsti nevienam: es nupat izdēju olu, tā ir šeit grozā.

—      Tavu brīnumu! Pats izdēji olu! — Sieva nevarēja ne atjēgties. — Nebīsties, es nebildīšu ne pušplēsta vārdiņa nevienai dzīvai dvēselei.

Taču pagāja pāris minūtes, un sieva par dzirdēto pastāstīja meitai, bet pēc tam vīratēvam un vīramātei.

Vīratēvs un vīramāte iznēsāja jauno ziņu pa visu ciemu. Tā vīrs drīz vien uzzināja, ka viņa sieva neprot glabāt noslēpumu. Viņš apbēra to ar pārmetumiem un beigās

sacīja:

—           Tā kā tu neturēji vārdu, es vairs neko nevarēšu tev uzticēt.

Vīrs atzinās, ka nemaz nav izdējis olu, — vai tad vīrieši var dēt olas! — bet vienkārši izdomājis šīs blēņas, lai uzzinātu, vai viņa sieva spēj turēt mēli aiz zobiem vai ne. To teikdams, viņš parādīja sievai tukšo grozu. Sieva ļoti nokaunējās,-ka nebija turējusi vārdu.

No šīs pasakas nākusi paruna: «Pielūko, lai ar taviem vārdiem neiznāktu tāpat kā ar to olu — tikko olu pārsita, tai izauga spārni».

TRĪS KURLIE

Stāsta, ka reiz dzīvoja tēvs, māte un meita — visi trīs kurli. Reiz vecāki aizsūtīja meitu apsargāt rīsa laukus no fudi. Kāds cilvēks gāja garām un pajautāja meitenei, kā vai^nokļūt pie upes.

—           A! Tu esi atnācis zagt mana tēva saundžu! — meitene izsaucās. — Nu tev vajadzēs aprunāties ar viņu pašu.

Un viņa atskrēja pie mātes, skaļi kliegdama:

—    Māt! Māt! Kāds cilvēks gribēja nozagt saundžu!

—           Kā? — māte atsaucās. — Tu gribi precēties? Tavā vecumā! Tu taču esi prātu izkūkojusi!

Tieši tobrīd no medībām atgriezās tēvs ar treknu mežacūku. Sieva vēl uz sliekšņa sāka viņam sūdzēties:

—           Tava meita prātu izkūkojusi! Viņa grib precēties. Tādā vecumā!

—           Tu prasi medījuma aknas, kad medījums vēl nav ne atnests līdz mājām! — sadusmojās tēvs. — Es labāk iesviedīšu to ūdenī!

Briesmīgās dusmās viņš nogāja pie upes un aizsvieda nomedīto mežacūku.

RĪSA LAUKS

Stāsta, ka reiz sensenos laikos daži cilvēki sataisījās doties uz dienvidiem. Pēc daudzu stundu gājiena viņi atrada labu zemes gabalu, kas bija piemērots rīsa audzēšanai.

—    Sl zeme nevienam nepieder! Es to uzrakšul — izsaucās viens no cilvēkiem.

Viņš paņēma lāpstu un sāka rakt. Uzracis zemi, tas piebiedrojās draugiem, un visi aizsojoja tālāk. Garām gāja kāds cilvēks, ieraudzija uzrakto zemi un sacīja:

—    Sī zemes gabala saimnieks laikam gan ir galīgi traks: zemi uzracis, bet nekā nav iesējis..

Viņš nopirka grozu rīsu, apsēja lauku un aizgāja savu ceļu.

Atnāca trešais un izravēja risu.

—    ŠI lauka saimnieks laikam nomiris. Ņemšu un izravēšu risu, tad tas bUs mans, — viņš noteica.

Pabeidzis darbu, viņš devās projām. Pēc piecpadsmit dienām vārpas piesārta un nobrieda. Kāds garāmgājējs, ieraudzījis pamesto nobriedušā rīsa lauku, novāca to. Viņš izraka bedri, sabēra tur graudus un pēc tam aizsteidzās medībās.

Pēc neilga laika tie, kas bija strādājuši, atgriezās pie risa lauka un satikušies ļoti nobrīnījās. Sasveicinoties tie cits citam jautāja, kāpēc tas esot atnācis. Kad nu visi uzzināja, kas noticis, sākās nebeidzams strīds, jo ikvienam likās, ka raža pēc taisnības pieder viņam vienam. Beidzot tika nolemts, ka tā būs visiem kopēja.

Lūk, kālab tagad, tikko sanāk kopā vairāki becimisaraki, tie allaž prasa cits citam, kāpēc tas esot atnācis, un tūdaļ sākas nebeidzama kabari. Tas, kam mēle nav lokana, savu taisnību tik drīz nepanāks.

TRIS MEDNIEKI

Stāsta, ka reiz trīs cilvēki saposās uz medībām ar sarbakanu. Vienam bija sarbakans, otram bultas, bet trešajam nebija ne sarbakana, ne bultu, toties viņš bija veikls mednieks, nevis tāds kā viņa draugi, kuri pat neprata rīkoties ar sarbakanu. Viņi aizgāja visi kopā, un mednieks nogalināja simt putnu. Viņi sadalīja putnus trīs vienādās dalās, bet viens putns palika pāri. Nu visi trīs ņēmās ķīvēties, kuram pienākas šis putns.

—    Putns ir mans, — viens sacīja, — tāpēc ka sarbakans ir mans.

—    Nē, putns ir mans, — teica otrs, — tāpēc ka bulta, kas nogalināja putnu, ir mana.

—    Putns ir mans, — trešais sacīja, — tāpēc ka es viņu nogalināju.

Kuram no trim medniekiem pienākas putns?

TRĪS BRĀĻI

Stāsta, ka reiz trīs brāļi nolēma sacensties, kurš pirmais uzrāpsies pa augsta kalna stāvajām nogāzēm un sasniegs akmeni kalna galā. Vecākais aizsteidzās pārējiem labu gabalu, priekšā un pagrūda akmeni ar kāju; tai pašā mirklī no akmeņa atlūza gabals un pārvērtās par ūdeni. Vecākais brālis vairs neaiztika akmeni, izvārīja rīsus un paēda. Beidzis ēst, viņš sacīja vidējam (kurš tikko bija parādījies):

—    Jaunāko brāl, ej projām no šejienes. Es esmu ieņēmis šo akmeni.

—    Ja reiz tu esi uzrāpies augšā, tad tev akmens ir jāatbrīvo, — vidējais atbildēja.

Tad vecākais brālis pagrūda akmeni, un tas sāka ripot pa nogāzi uz leju, bet vidējais brālis apstādināja to ar vienu pašu rādītāja pirkstu. Pēc tam arī viņš izvārīja rīsus un paēdis sacīja jaunākajam, kurš tikko bija uzrāpies kalna galā:

—    Jaunāko brāl, ej projām rio šejienes un sargies, es tūlīt palaidīšu vaļā akmeni, kuru vecākais gribēja novelt lejā.

Jaunākais brālis nepaklausīja, un vidējais palaida akmeni. Bet jaunākais brālis pasita knipi, un akmens tūdaļ sabirza pīšļos.

Kurš no trim brāļiem ir visstiprākais?

RAFUCIARIFANAHI UN RANDRIANARIZENA

Rafuciarifanahi un Randrianarizena apprecējās. Viņi abi bija ļoti gudri. Reiz vīrs aizgāja zvejot un noķēra zuti. Viņam bija ļoti uzticīgs kalps, kuru sauca par Ramahatudiju. Vīrs lika aiznest zuti sievai un pateikt ta:

—    Tavs vīrs vēlēja, lai tu šo zuti neceptu un nevārītu, bet paņemtu rokā un turētu tik ilgi, kamēr tas pats no sevis izvārīsies.

—     Padod man to cukurniedres sēkliņu, — par atbildi sacīja Rafuciarifanahi. — Ņem un šodien pat iedēsti to zemē. No sēkliņas tūdaļ parādīsies asns, un vakarā tu atnesīsi man cukurniedri. Es ar to barošu zuti.

—    Tu esi prātu izkūkojusi, Rafuciarifanahil — atbildēja kalps. — Vai tad no sēkliņas vienā dienā izaugs niedre, kas būtu ēdama?

—    Bet vai tas, kas negrib cept zuti un domā, ka tas! izvārīsies rokā, nav izkūkojis prātu?

Kalps tikai nobrīnījās vien par sievietes atjautību.

Bija jau pagājis diezgan ilgs laiks pēc kāzām, un andriambahuaka — Rafuciarifanahi un Randrianarizena abi bija no dižciltīgām dzimtām — aizgāja ar savu kalpu karā. Ienaidnieki saņēma Randrianarizenu gūstā, un viens ! no tiem, padarīja viņu par vergu. Randrianarizena sacīja ; savam saimniekam, kas bija tikpat dižciltīgs kā viņš pats: ļ

—    Ja atlaidīsi mani mājā, es atdošu tev savus īpašumus, visu savu mantu, itin visu, kas man ir.

—    Uz tavu miesu man ir vairāk tiesību nekā uz tavu ļ mantu, — tas atbildēja.

Tad Randrianarizena lūdza Ramahatudiju:

—    Dodies pie manas sievas un pajautā, kā viņa domā j atbrīvot savu vīru, kas kļuvis par vergu.

Ramahatudija aizgāja pie Rafuciarifanahi un atstāstīja ; tai vīra vārdus.

—     Andriambahuaka nevar atdot ne savus īpašumus, ne savu mantu: tie vairs viņam nepieder, — Rafuciarifaļ nahi atbildēja. — Pasaki manam vīram, ka sudrabs mīl ļ sudrabu, zelts — zeltu. Vēl pasaki viņam, ka vergs neļ var atdot zemi un mantu, uz kuru viņš zaudējis tiesības. Ja saimnieks grib, lai viņš tur vergu, kas tevi atsūtījis, ja ne, lai pārdod to kādam zemniekam.

Ramahatudija atgriezās atpakaļ un pateica Randrianarizenam sievas atbildi, bet tas pastāstīja par šo sarunu saimniekam. Saimnieks ļoti sadusmojās un aizsteidzās uz Randrianarizenas ciemu, lai paša acīm redzētu viņa sievu. Nonācis ciemā, viņš sāka ar sievu sarunas par vīra atsvabināšanu.

—    Tā ir ļoti sarežģīta lieta, — sieviete sacīja. — Nāc, uzkāpsim augšā un visu apspriedīsim.

Tikko viņi bija augšā, Rafuciarifanahi atgrūda kāpnes, pa kurām viņi bija uzkāpuši.

—    Ko tu dari? — andriambahuaka iesaucās.

—    Sudrabs mīl sudrabu, zelts — zeltu, — Rafuciarifa-) nahi atbildēja. — Ja tu neatbrīvosi Randrianarizenu, es padarīšu tevi par vergu. Ja viņu nogalinās, es nogalināšu tevi.

Tad andriambahuaka sacīja:

—    Atlaid mani pie maniem ļaudīm, un tavs vīrs atgriezīsies pie tevis. Es tūdaļ pat likšu viņu atsvabināt. Kopš šīs dienas viņš vairs nav vergs.

Atgriezies pie sievas, Randrianarizena sacīja:

—    Nu tu būsi man ne tikai sieva, bet arī māte. Mēs ar tevi tagad esam tikpat kā labā roka ar kreiso: iesitīsi pa vienu, sāpēs otrai. Mēs balstīsim viens otru kā cukurniedres: kad viens stiebrs liecas pie zemes, līdzās augošie stiebri palīdz tam uzslieties. Tu pārvaldīsi manus īpašumus, tāpēc ka tavas gudrības dēļ bēdīgu dienu vietā stājušās laimīgas un prieka pilnas dienas.

ZALAHIFINA UN ZAVAVIFINA

Stāsta, ka Zavavifina bijusi visskaistākā sieviete ciemā. Bet viņa nebija ar mieru precēt nevienu no vīriešiem, kuri gribēja ņemt viņu par sievu. Velti vecāki pārmeta meitenei, velti tēvs lūdza viņu izvēlēties sev vīru. Galu gala Zavavifina sacīja tēvam:

—    Tev taisnība, tēvs, esmu pelnījusi tavus pārmetumus. Esmu ar mieru iziet pie vīra, bet tikai pie tāda, kam būs tāds pats vārds kā man.

Necik ilgi, un kāds cilvēks, kas gāja garām ciemam, kur dzīvoja Zavavifina, pastāstīja, ka pazīst vīrieti ar tadu pašu vārdu kā viņai. Zavavifina, izdzirdusi šo vēsti, ļoti nopriecājās. Viņa tūdaļ pasauca jaunekli, vārdā Ikutufasena, un lika viņam sameklēt ciemu, kur dzīvo Zalahifina. Jauneklis gāja ilgi un beidzot nonāca ciemā, kuru pazina [pēc garāmgājēja stāstījuma]. Kādas būdas priekšā viņš ieraudzīja skaistu, staltu vīrieti, kurš viņam likās ļoti gudrs. Jauneklis nodomāja, ka tas pats ir meklētais, lai gan noteikti to nezināja. Katram gadījumam viņš sasveicinājās, kā pieklājas sasveicināties ar andrianu. Svešinieks atņēma sveicienu un jautāja, vai viņš neesot sūtnis. Ikutufasena sacīja:

—    Mani sūta Zavavifina, lūgdama tevi atnākt pie viņas.

Abi vīrieši kopā devās atpakaļ. Netālu no ciema vi-

Uiotn vajadzēja šķērsot ieleju, pa kuru tecēja upe. Zalaliltina apstājās upes krastā un sacīja, ka tālāk neiešot. Ikutufasena aizskrēja brīdināt Zavavifinu. Zavavifina sūllja ciema gudro, lai tas pierunātu Zalahifinu atnākt līdz viņas būdai. Gudrais aizgāja un, apstājies upes otrā krastā, sacīja:

f — Nāc uz ciemu, kungs, nepaliec šeit mežā. Mani sūtīja, lai pierunāju tevi atnākt.

Bet Zalahifina atbildēja:

—          Es jau arī pats gribu nokļūt ciemā, bet baidos iet pāri upei.

—    Kā tas nākas, kungs? Tu bīsties iet pāri tādai nieka

upītei!

—    Tālab, ka tanī mīt lulundranu!

—    To šeit nav!

—    Bet krokodili?

—    To arī nav!

—           Tu mānies. Te ir gan lulundranu, gan krokodili. Tu vienkārši negribi man to teikt. Pietiek! Ej atpakaļ! Es palieku šeit.

Gudrais atgriezās ciemā un pastāstīja par sarunu ar svešinieku. Zavavifina noprata, ko grib Zalahifina. Viņa tūdaļ pat pasauca verdzeni, lika tai nokaut pīli un izvārīt rīsus, tālab ka — tā viņa sacīja — viņas līgavainis esot ļoti izsalcis. Kad viss bija gatavs, Zavavifina pavēlēja Ikutufasenam aiznest ēdienu. Nogājis pusceļu, Ikutufasena, ēdiena smaržas iekārdināts, notiesāja pīles spārniņus un kājas. Pārējo viņš atdeva Zalahifinam. Bet Zalahifina, uzmanīgi palūkojies traukā, ieraudzīja, ka labākie gabali noēsti.

—           Aiznes visu atpakaļ, — viņš sacīja. — Es negribu ēst, ko esi man atnesis.

—    Kālab ne, kungs?

—           Negribu! Pasaki tai, kura tevi atsūtījusi, ka, lai gan vēja nebija, pīles kājas pazudušas un upei ar to nav nekāda sakara, tālab ka ūdens ir zems. Es aizietu gan uz ciemu, bet man nav kāju; es ar prieku aizlaistos, bet man nav spārnu.

Ikutufasenam vajadzēja vien griezties atpakaļ. Viņš pastāstīja, ka svešzemnieks neesot gribējis pieskarties ēdienam, un atkārtoja Zalahifinas vārdus.

Zavavifina noprata, ka Ikutufasena pa ceļam noēdis pīles kājas un spārniņus. Viņa pasauca verdzeni un lika

vēlreiz pagatavot ēdienu, jo zināja, ka līgavainis ir |ot izsalcis. Kad ēdiens bija gatavs, viņa aizsūtīja to ar cit sūtni. Zalahifina redzēja, ka ir visi gabali, paēda un at nāca uz ciemu. Zavavifina iznāca viņam pretī, jo bija ļot laimīga, ka atradusi tādu vīru.

Viņi palika dzīvot šai ciemā. Reiz Zalahifina sacīj sievai:

—           Gribu aiziet uz savu dzimto ciemu. Es drīz atgriez! šos un tad paņemšu tevi līdz.

Un viņš aizgāja. Pa ceļam viņš ieraudzīja mežā cilvē kus, kas taisīja zārku, jo bija miris kāds viņu radiniek Vilkās uz lietu, un Zalahifina skrēja skriešus. Cilvēki viņu apturēja un jautāja, kālab viņš tik ātri skrienot.

—    Tālab, ka es domāju par pagātni un bīstos nākotnes.

—    Bet kas karājas tev pie sāniem?

—    To sauc par «Man nerūp tas, kas ir un kā nav».

—     Un ko tu nes pār plecu?

—    To, kas dzer ūdeni.

—           Ķersim viņu ciet, — cilvēki sačukstējās, — droši vien viņš ir nobūris mūsu mirušo. Viņš runā mīklās, tātad to izdarījis viņš un neviens cits.

Vienā mirklī viņi nogāza Zalahifinu zemē un stingri sasēja.

—           Nenogaliniet mani! — viņš iekliedzās. — Ja domājat, ka esmu nobūris mirušo, došu jums simt piastru un trīsdesmit vēršu, lai izpirktu savu galvu.

—           Nē! — ļaudis sacīja. — Mums ir nauda! Mums ir vērši!

—           Tad, ja vien jūs gribēsiet, atdošu jums visas bagātības, kuras man tikušas no senčiem. Noteikti zinu, ka jums tādu dārgumu nav.

—           Kas tad tie ir par dārgumiem, par kuriem tu uzdrošinies teikt, it kā mums tādu nebūtu?

—           Tas ir viens desmitu vietā, tā ir Andrianampuanimerinas vakuka, tā ir vecā Ramanga, kas domāja, ka lapas pārvērtīsies augļos. Vai jūs ņemat visu to?

—           Jā, — viņi atbildēja. — Bet kas aizies pie tevis, lai dārgumus paņemtu?

—     Deviņi jūsu bērni un viens vergs.

—     Kur tad ir visi šie dārgumi?

—     Pie Zavavifinas.

Desmit cilvēku devās ceļā. Nonākuši Zavavifinas būdā, viņi pastāstīja, ka esot atnākuši saņemt nolīgto izpirkumu

par Zalahifinas dzīvību. Viņš esot pastrādājis briesmīgu noziegumu: nobūris un līdz nāvei nomocījis kādu viņu radinieku. Viņi esot saķēruši un sasējuši Zalahifinu, kad l<is gājis pa mežu. Pēc tam viņi esot piekrituši pieņemt izpirkumu par asinīm. Un desmit sūtņi uzskaitīja bagātības, pēc kurām atnākuši. Sieviete lūdza viņus mazliet pagaidīt, kamēr viņa sameklēšot visus dārgumus, bet pati steidzās sasaukt ļaudis. Kad visi bija sapulcējušies, Zavavifina panācās priekšā un uzrunāja atnācējus:

—    Viens desmitu vietā — tas nozīmē: sasien deviņus cilvēkus un atlaid vienu, lai brīdinātu tos, kas viņus sūtījuši. Vecā Ramanga, kas domāja, ka lapas pārvērtīsies augļos, ir tie, kas cerēja, ka tukši solījumi atnesīs īstu bagātību. Andrianampuanimerinas vakuka ir važas, kurās es likšu jūs iekalt.

Atlaistais vergs aizskrēja atpakaļ un sacīja ļaudīm mežā, ka deviņi viņu bērni būšot pagalam, ja Zalahifina netikšot atbrīvots. Zalahifinu tūdaļ pat atraisīja un pavadīja līdz sievas ciemam. Un viņš uz vietas atlaida ķīlniekus. Tad cilvēks, kas bija apturējis viņu mežā, lūdza Zavavifinu izskaidrot, ko nozīmējušas viņas vīra atbildes. Zavavifina teica:

—     «Man nerūp tas, kas ir un kā nav» — ir šķiltavas: vienalga, vai ir, par ko nopirkt ēdienu, vai nav, tās tik un tā šķiļ uguni. «Tas, kas dzer ūdeni» — ir rīsi: lej cik liedams ūdeni katlā, kur vārās rīsi, tas tik un tā pārvērtīsies vai nu tvaikos, vai putās, it kā rīsi to dzertu.

Pārsteigts vīrietis lūdza Zavavifinai piedošanu par to, ka tik slikti izturējies pret viņas vīru.

ANDRIAM1HANINAS TRIS SIEVAS

Sataisījies, lai brauktu kārtot tirdzniecības lietas, Andriamihanina sacīja savām trim sievām:

—    Kad manis nebūs, nokaujiet vēršus un iedodiet gaļu saulei, mēnesim, zvaigznēm, «Ņemam un dodam» un «Turi vai neturi — aizpeldēs». Tas, kas paliks pāri, lai gaida mani.

Viņš aizbrauca, un sievas nokāva vēršus. Pēc tam pirmā sieva izdarīja tā: nogaidīja, kamēr uzausīs saule, un atdeva tai viņas daļu. Vakarā pa gabalam gaļas viņa iedeva mēnesim un zvaigznēm. Pēc tam viņa iedeva gaļu kaimiņiem un atprasīja to atpakaļ, bet dažus gabal iesvieda upē, un tos aiznesa straume. Pārējo gaļu viņa at* stāja neskartu.

Otrā sieva izdarīja tāpat kā pirmā. . 1

Turpretī trešā rīkojās pavisam citādi. Viņa nolēma, kā saule un mēness ir Andriamihaninas tēvs un māte, bet zvaigznes — viņa brāļi un māsas. Ikvienam no tiem viņa iedeva pa gabalam gaļas. Viņa noprata, ka «Ņemam un dodam» ir bagātie, jo, saņēmuši savu daļu, viņi maks naudu, bet «Turi vai neturi — aizpeldēs» ir nabagie, ku-ļ riem arī jāiedod gaļa. Visu pārējo viņa nožāvējā, lai līdz tam laikam, kamēr atgriezīsies vīrs, gaļa nesabojātos.

Andriamihanina atgriezās un pajautāja pirmajai sievai:

—> Tu iedevi gaļu saulei, mēnesim un zvaigznēm?

—    TOC \o "1-5" \h \z Jā.

—           Bet «Ņemam un dodam» un «Turi vai neturi — aizpeldēs»?

—    Jā.

—    Parejo saglabāji?

—    Jā.

Andriamihanina aizgāja pie radiem un kaimiņiem apjautāties, vai pirmā sieva iedevusi katram viņa tiesu.

—           Nē, dēls, — Andriamihaninas māte atbildēja, — viņa mums nekā nav devusi. Tava pirmā sieva iedeva gaļu saulei, mēnesim, zvaigznēm un ūdenim, bet pārējo tāpat pameta. Vienīgi tava trešā sieva atnesa mums gaļu. Viņa ir ļoti laba sieviete.

Andriamihanina padzina divas pirmās sievas un sāka dzīvot tikai ar trešo.

VECAIS VIRS UN SEPTIŅI DĒLI

Kādam vecam vīram bija septiņi dēli, bet visi bija pieauguši un aizgājuši no mājas, neviens nebija palicis dzīvot pie tēva. Pavisam sanīcis, vecais sapulcināja bērnus un sacīja, lai viņi nokaujot vērsi. Kad pavēle bija izpildīta, viņš lūdza vecāko dēlu sadalīt gaļu. Bet tas nezināja, kā to izdarīt, un neņēmās dalīt. Tad tēvs sacīja:

—           Sadali galu trijās līdzīgās daļās: vienu atdod manu kaulu tuviniekiem, otru — tām, kas ir iekšā un grib tikt ārā, trešo — tām, kas ir ārā un grib tikt iekšā.

Izdzirduši vecā vīra vārdus, septiņi dēli un visi, kas bija sapulcējušies, nevarēja vien nobrīnīties.

[ — Tēvs, — vecākais dēls lūdza, — paskaidro, ko tu kauc par savu kaulu tuviniekiem? Kas tās tādas ir, kas ir iirā un grib tikt iekšā? Kas ir tās, kas ir iekšā un grib likt ārā?

—    Manu kaulu tuvinieki esat jūs septiņi, — vecais atbildēja. — Pēc nāves jūs visus ieliks turpat, kur ieliks mani, — mūsu senču kapā. Nekādā citā kapā, nevienā citā vietā jūs neapglabās pat tad, ja jūs dzīvosiet tālu no manis. Tās, kas ir iekšā un grib tikt ārā, ir jūsu māsas, kas grib apprecēt citu ģimeņu vai citas puses vīriešus, bet tās, kas ir ārā un grib tikt iekšā, ir svešu vīriešu māsas, kas kļūs par jūsu sievām un dzīvos kopā ar mums. Viņas kļūs grūtas mūsu mājā, un bērni, kurus viņas dzemdēs, būs mūsu senču pēcnācēji.

Kad gaļa bija sadalīta, vecais sacīja dēliem:

—    Pasauciet suni, dosimies medībās.

Tēvs, septiņi dēli un suns aizgāja uz medībām. Drīz viņi ieraudzīja lielu pulku pērļuvistu, un suns tūlīt metās uz priekšu, bet, tikko tas panāca putnus, pērļuvistas visas kā viena metās sunim virsū un sāka sist to ar spārniem un plucināt ar knābjiem; putni izknāba sunim acis, un tas kļuva akls. Noplūdis asinīm, suns atskrēja atpakaļ pie saimnieka. Vecais, nebilzdams ne vārda, paņēma vecāko dēlu pie rokas, sasēja tam visus pirkstus, atstājis brīvu tikai mazo pirkstiņu, un pavēlēja izņemt no saviem matiem uti. Vecākais dēls uti atrada gan, taču ar vienu pirkstu nekādi nevarēja to satvert. Tad vecais vīrs, redzēdams, ka dēli sapratuši viņa mācību, sacīja:

—    Tagad, bērni, jūs zināt: viens suns putnu pulku nepieveiks, ar vienu pirkstu uti nenoķersi.

Lūk, no kurienes radušās šīs divas parunas.

DIVI BLĒŽI — KUTUFECI UN MAHAKA

Tagad klausieties labi! Pastāstīšu jums par diviem blēžiem. Valodas par viņu izdarībām nonākušas līdz mūsu pusei. Ei, vīri! Ei, sievas! Klausieties!

Kutufeci un Mahaka, atstājuši dzimtās vietas, devās ceļā. Kutufeci dzīvoja rietumos, Mahaka austrumos. Ku(ufeci gāja uz austrumiem, Mahaka uz rietumiem. Kādā ielejā viņi satikās un sasveicinājās. Mahaka nesa ar māliem noziestu lāpstu, bet Kutufeci — grozu ar kraukli.

—    Ko tu tur nes? — Kutufeci jautāja. S

—          Lāpstu, — Mahaka atbildēja, — gribu to iemainīt' pret vistu.

—           Palūk, kā! Bet es nesu vistu un gribu iemainīt to pret lāpstu. Nu tad sitam saujā!

—    Paiesim maliņā un apmainīsimies.

—           Tu, draugs, netaisi šeit grozu vaļā, — lūdza Kutu*ļļ feci. — Vista ir bailīga un nav sasieta, ko var zināt, vēl aizlidos.

—           Es lāpstu nupat kā samērcēju. Tu mazliet pagaidi,ļ| neroc tūlīt, citādi lāpsta dabūs robus, — Mahaka ieteica.!

Abi atgriezās mājup. Mahaka, nonācis būdā, atvēra grozu. No groza ķērkdams izlidoja krauklis. Kutufeci mē-ļ ģināja uzdzīt kātā lāpstu, bet lāpsta salūza. Mahaka ļoti nopriecājās par Kutufeci joku, bet Kutufeci ļoti patika Mahakas nedarbs.

—          Mēs esam divi veikli blēži, — viņi iesaucās, ļļ

—   mums jāturas kopāl

Kutufeci un Mahakas otrā tikšanās

Pēc neilga laika abi atkal satikās. Pirmais ierunājās Mahaka: Ja nu reiz esam kļuvuši draugi, pārbaudīsim, kurš no mums ir gudrākais. Labi, — Kutufeci bija ar mieru, — sācl

—           Ir kāda lieta, par kuru nevaru vien nobrīnīties, — I Mahaka teica. — Ja tu man paskaidrosi, kā tur īsti ir, atJ zīšu, ka esi gudrāks par mani. Saki, kāpēc šai govij āda \ ir melna, bet piens balts? «

—           Nezinu, — Kutufeci atzinās. — Bet man, lūk, kas ļ nav skaidrs. Ja pratīsi izskaidrot, kāpēc tas ir tā, atzīšu, ļ ka esi gudrāks par mani. Vērsis un auns ēd to pašu zāli. \ Kālab vienam aste ir tieva un gara, bet otram īsa un ' resna? ja

—    Nezinu, — Mahaka atzinās. jfl

Abi bija vienisprātis, ka ir paspēlējuši.

—    Mēs esam vienā maisā bāžami, — viņi nolēma.

—   Mums abiem jāturas kopā.

Pēc tam Kutufeci un Mahaka pagatavoja garšīgu ēdienu, lai par abiem to noēstu.

—          Nāc, papriekš nosnaudīsimies. Tas, kurš redzēs skaistāko sapni, apēdīs visu viens pats.

Viņi likās uz auss. Pēc laiciņa Kutufeci atvēra acis un

Biiclja:

—           Man rādījās sapnī, ka es kāpju debesīs un redzu visvisādas brīnumjaukas lietas, un tās mani tik ļoti sajūsmināja …

—           Bet es, — Mahaka viņu pārtrauca, — redzēju, ka tu kāp debesīs, un tāpēc nolēmu: «Viņu tā sajūsminājušas dažādās brīnumjaukās lietas, ko tur redz, ka viņš nekad vairs negribēs nokāpt zemes virsū.» Es pamodos un visu noēdu. Bet tu, izrādās, esi šeit.

Ko jūs par to teiksiet, sievas!

Un jūs, ei, vīri!

Es vēl neesmu beidzis, klausieties abām ausīm.

Vēl viena Kutufeci un Mahakas tikšanās

Stāsta, ka reiz Kutufeci nācis no dienvidiem, bet Maliaka no ziemeļiem un ceļā satikušies. Mabaka jautā Kutufeci:

—    Kas jauns dienvidos, tai pusē, no kurienes tu nāc?

—           Tur viss iet juku jukām! — Kutufeci atbildēja. — Briesmīgs posts piemeklējis debesi un zemi. Uzkāpu kalnā, bet kalns zem manis iegruva, noskrēju ielejā, bet tā līgojas vienā līgošanā, metos meklēt patvērumu mežā, bet tur gāžas koki vienā laidā. Lai glābtu savu nabaga galvu no visām šīm nelaimēm, laidos skriešus uz ziemeļiem. Bqt kā jums sviežas šeit, ziemeļos?

—           Es gan te redzēju kaut ko trakāku, — Mahaka atbildēja. — Ļaudis sapulcējās uz lielu kabari un nolēma nocirst galvas visiem meļiem. Tāpēc arī es laidos uz dienvidiem.

To izdzirdis, Kutufeci sāka tā smieties, ka tikko nepārsprāga; skatoties uz viņu, arī Mahaka smējās, vēderu turēdams. Izsmējušies pēc sirds patikas, draugi devās ceļā, priecādamies, ka abi ir tik lieliski meļi.

Kā Kutufeci un Mahaka dabūja citronus

Reiz Kutufeci un Mahakam sasirga sievas. Lai pagatavotu vājniecēm zāles, bija vajadzīgi citroni. Bet citroni auga tikai kāda veca vīra dārzā uz mazas saliņas. Saliņu

no visām pusēm apņēma ūdens, kurā čumēja krokodil Kutufeci un Mahaka uzsauca reingahi, lūgdami daž augļus. Taču vecais vīrs negribēja viņiem citronus dot Kutufeci un Mahaka sāka sviest vecajam vīram ar air meņiem un pat trāpīja viņam pa galvu. Vecais uzlasīj akmeņus un svieda tos atpakaļ. Tad Kutufeci un Mahak svieda vecajam vīram ar zemes pikučiem. Zeme aizķepl nāja vecā vīra acis, bet akmeņu pie rokas vairs nebij Viņš paķēra citronus un sāka sviest tos Kutufeci un Maļ hakam.

Abi draugi uzlasīja citronus un nevarēja vien nosmieties par veco vīru, kas savā dārzā aiz dusmām un aia vainojuma skaļi klaigāja. Pēc tam viņi aizlasījās uz mā<< jām kā krokodili, kas aizrāpo pa sauso zāli ar savu lauJ pīj umu.

Ka Kutufeci un Mahaka piespieda veco vīru nokaut viņiem vērsi

Reiz Kutufeci un Mahaka iedami ieraudzīja vecu vīru ganām vēršus. «Kādu joku gan mēs varētu izspēlēt, lai piespiestu viņu nokaut vērsi?» viņi sāka gudrot.

Un Kutufeci izgudroja.

—           Vienam no mums jānoslēpjas, lūk, zem tās klints, tas ir viss.

—    Labi, — Mahaka atbildēja.

Kutufeci paslēpās zem klints, bet Mahaka aizsoļoja pie vecā vīra.

—           Pipiliki… Pipiliki… — nopīkstēja Kutufeci. — Ja netiks upurēts vērsis, vecais vīrs mirs …

Viņš centās runāt tā, lai liktos, ka runā akmeņi. Vecais vīrs izbrīnā sastinga.

—           Lai apklust balss, kas nonākusi līdz mūsu ausīm, — viņš noteica.

Bet balss skanēja atkal:

—           Pipiliki… Pipiliki… Ja netiks upurēts vērsis, vecais vīrs mirs.

Mahaka pienāca pie veča.

—    Tēvs, šī balss plosa manu sirdi.

—           Bet ja nu tā ir taisnība? Man jāiet un jāpastāsta sievai un bērniem, — vecais sacīja un aizgāja uz būdu»

—           Varbūt tiešām labāk nokaut vienu vērsi, — sieva teica, — bet kam būs domāts šis upuris?

Vecais aizgāja, paķēris līdz cirvi, virvi un nazi; viņš atgriezās pie Mahakas un, izdarījis upurēšanu, lūdza viņu sadalīt vērsi. Mahaka nocirta galvu, svētīja to un sacīja:

—           Skaistā galva, svētīgā galva, vai tu esi domāta man vai šim vecajam vīram?

Man, — vecais atbildēja.

Pēc tam Mahaka nocirta pleca gabalu un sāka to pelt:

•— Muļķa plecs, nejaukais plecs, kam tu esi domāts — man vai šim vecajam vīram?

Vecais negribēja ņemt plecu un sacīja:

—    Ņem to sev, mans bērns.

Mahaka nocirta kājas un sāka tās slavēt:

—           Sudrabainās kājas, neredzētās kājas, vai jūs esat domātas man vai šim vīram?

—    Man, — vecais sacīja.

Mahaka sacirta krūšu gabalu un sāka to pelt:

—           Muļķa krūtis, nelaimīgās krūtis, kam jūs esat domātas, man vai šim vecajam vīram?

Vecajam vīram krūšu gabals nepatika, un viņš sacīja:

—    Kam man krūtis? Ņem tās sev, mans bērns.

Tāpat Mahaka izdarījās ar visiem pārējiem gabaliem. Sliktā gaļa tika vecajam vīram, bet labo dabūja viņš. Beidzis dalīšanu un bīdamies, lai \fecais kaut ko nenojaustu, Mahaka sacīja:

—           Tagad tev vairs nedraud ļauns liktenis. Dzīvo kaut vai simt gadus.

Mahaka sameklēja zem klints Kutufeci un pastāstīja viņam:

—           Vai tu zini, kā es sadalīju gaļu? Labos gabalus pulgoju, bet sliktos slavēju. Vecais mani svētīja, un man maisā ir visi labākie gabali.

—           Lieliski! — Kutufeci sacīja. — Tagad mums abiem ir ēdiena atliku likām. Bet cienījamam reingahi drīz vien nepaliks nekas vairāk kā tikai lāsti.

—           Edrei! Toties mums ir gaļa. Mirušo vārdā nogalinātu vēršu gaļa nav laba. Dzīvajiem nokauto vēršu gaļa ir laba. Mums abiem, draugs, tieši ir labā gaļa, tā ka nav ko baidīties …

Ko teiksiet jūs, vīri, par to?

Ko domājat jūs, sievas, par to?

Kad iestājas diena, saule lec.

Kad tuvojas nakts, parādās mēness. Varbūt kāds ir samelojis, bet es gan ne.

So notikumu stāstīja mans vecvecvectēvs.

Mahaka un vecais vīrs ar lambu

Reiz kāds uzpūtīgs reingahi pastaigājās, lepodamies ar greznu sarkana zīda lambu.

—           Kas jums par skaistu lambu, tēvs, — Mahaka viņu uzrunāja, — un cik labi tā jums piestāv. .. Lieliska lamba. Vai neatļausiet man to uzlaikot, lai gan es tik un tā zinu, ka jums tā piestāv daudz labāk nekā man.

Vecais, vai kusdams no tādas uzslavas, atbildēja:

—          Tie bija jauki vārdi, mans bērns, tā patiešām ir lieliska lamba un no tiesas man ļoti piestāv.

Un viņš atkal cienīgi sāka soļot, briesmīgi apmierināts pats ar sevi. Pēc tam vecais uzmeta lambu uz pleciem Mahakam: viņam bija patīkami, ka viņa tērps izraisa sajūsmu.

Mahaka vairākas reizes nogāja šurp un turp vecajam līdzās, bet pēc tam sāka pamazītēm atpalikt no vecā vīra aizvien vairāk un vairāk.

—           Nē, reingahi, — viņš sacīja, — man šī lamba ne tuvu nepiestāv tik labi kā jums.

Turpat pacēlās klints. Mahaka piegāja pie tās, uzrāpās augšā, pastaigājās pa malu, galvu lepni izslējis, un pēkšņi pazuda.

Velti vecais staigāja apkārt klintij, ielūkodamies zem akmeņiem, viņš neviena neatrada. Mahaka bija aizbēdzis un aiznesis viņa skaisto lambu.

Ielejā Mahaka ieraudzīja vīriešus, kas rīsa laukā mīdīja kājām zemi. Viņš arī sāka darīt tāpat un tā notriepās ar dubļiem, ka viņu vairs ne pazīt nevarēja.

Reingahi bija meties vajāt Mahaku. Palūk, viņš jau tuvu. Un nu viņš to panācis.

—           Vai tu neredzēji Mahaku te garām ejot? — vecais jautāja Mahakam.

—           Protams, ka redzēju, — ne acu nepamirkšķinājis, Mahaka atbildēja, — viņš aizgāja, rau, uz to pusi.

Vecais devās uz austrumiem, bet Mahaka nomazgājās un aizsoļoja uz tuvējo ciemu, lai palepotos ar savu krāšņo lambu.

—    Ak, kas tev par lielisku lambu! — sajūsminājās

ovietes.

—           Kā nebūs lieliska, ne jau lēti pie tās tiku, — es dobiāju, ka man nāksies samaksāt par to ar dzīvību.

[ — Kā tad tā? — sievietes jautāja.

[ — Ja gribat, varu pastāstīt. Vai zināt, kas man bija j. tizcieš, lai iegūtu šo lielisko lambu? Mani ietina lielā jiitenī, pīteni pēc tam aizšuva un iegremdēja ūdenī ļoti dziļā vietā. Tur dibenā es ieraudzīju milzum daudz visādu dārgumu. Diemžēl es varēju aiznest tikai šo brīnišķīgo lambu.

Te sievietes vienā balsī sāka saukt:

—           Mēs arī gribam, lai mūs ietin pītenī, iešuj un iesviež ūdenī tai vietā, kur ir tik daudz visvisādu skaistu lietu!

—           Nekā nebija, — Mahaka atbildēja, — ko tad teiks jūsu vīri? Jūs labāk sarunājiet ar viņiem, un tad lai ikviena sieviete iešuj savu vīru pītenī un iesviež ūdenī tai vietā, kuru es parādīšu.

Sievietes tā arī izdarīja. Visi vīrieši bija ar mieru, lai viņus iešuj pītenī un iesviež ūdenī, taču neviens no viņiem neatgriezās. Bet Mahaka palika viens ar sievietēm un kļuva par visas ciema mantas īpašnieku.

Ka Kuluieci un Mahaka piekrāpa bagātnieku

Kādā jaukā dienā Kutufeci un Mahaka noķēra tītaru, noslēpa tam zem spārniem dažus naudas gabalus, iesēdināja putnu grozā un devās ceļā. Viņi pienāca pie bagātnieka būdas, iegāja iekšā un sacīja saimniekam:

—    Mēs gājām garām un nolēmām jūs apciemot.

—    Kas jums tur tai grozā? — bagātnieks jautāja.

—           Nekas liels, tikai putns; tas dēj sudraba naudas gabalus un pērles. Andriambahuaka grib to pirkt un lika atnest.

—           Parādiet man putnu. Vai tad jums nav vienalga, kas to nopērk, viņš vai es. Mana nauda nav sliktāka par viņa naudu. Mums tikai jāvienojas par cenu.

—           Kā mēs to varam rādīt! — abi blēži izsaucās. — Ja andriambahuaka uzzinās, viņš būs ļoti dusmīgs. Kā nekā putns taču dēj sudraba naudas gabalus.

—    Vai patiesi putns dēj naudu? — bagātnieks neticēja.

—    Nudien, dēj, — Kutufeci un Mahaka atbildēja.

I/dzirdis šos vārdus, bagātnieks nolēma tūdaļ pat no>irkt putnu, tomēr abi blēži neparko negribēja to pārdot. Salu galā bagātnieks solījās, maksājot par putnu, neskoloties, ja paša acīm pārliecināsies, ka tas dēj sudraba naudas gabalus. Kutufeci un Mahaka tūdaļ izcēla putnu īio groza un sāka labināt:

f —; Sudraba putniņ, pērļu putniņ, izdēj naudiņu! Rau, Cilvēks tevi lūdz.

| Pēc tam viņi iesvilpās, tītars savicināja spārnus, un izkrita sudraba naudas gabali.

Bagātnieks bija sajūsmā, viņš piedāvāja vispirms desmit piastrus, tad divdesmit, tad piecdesmit, bet Kutufeci un Mahaka nebija ar mieru atdot putnu. Bagātnieks lūdza, lai viņi liekot tītaram vēlreiz izdēt naudu. Kutufeci un Mahaka atkal izdarīja tāpat kā pirmāk un atkal veiksmīgi: uz pīteņa nokrita viens sikadži. Bagātnieks pastāstīja par redzēto sievai. Tā lika nopirkt putnu par katru cenu, un viņš piedāvāja par tītaru simt piastru. Dabūjuši naudu, Kutufeci un Mahaka nobrīdināja bagātnieku, ka tītars dēs tikai nākošajā dienā, toties dēs no rīta un vakarā, ja vien bagātnieks mats matā atkārtošot visu, kā darījuši viņi.

Otrā dienā bagātnieks aiznesa tītaru nomaļā vietiņā un iesvilpās, tāpat kā bija darījuši Kutufeci un Mahaka. No tītara spārnu apakšas izkrita viens varifituventi. Bet ar to arī viss bija galā. Naudas tītaram zem spārniem vairs nebija. Bagātnieks nosprieda, ka nākošajā dienā ies labāk, un ieslēdza putnu, lai kāds neiedomātos nozagt kaut vienu naudas gabalu. Bet tītars neizdēja nekā. Tad bagātnieks ar sievu saprata, ka Kutufeci un Mahaka viņus piekrāpuši, un vai plīsa aiz žēlabām — jo viņiem bija taču nācies samaksāt simt piastru par putnu, kas ir vienu vienīgu venti vērts!

Kā Kutufeci un Mahaka iedzīvojās mirušā andriambahuakas mantā

Kādu dienu Kutufeci gāja kopā ar Mahaku. Mahaka

ierunājās:

—    Tur austrumos nupat nomira kāds andriambahuaka. Mēs nebūsim mēs, ja nepievāksim daļu viņa mantas.

—    Tiesa gan, — Kutufeci atsaucās,

Kutufeci un Mahaka atnāca uz ciemu un redzēja, kļ mirušais jau apglabāts. Naktī abi blēži paņēma lāpstu varenu mietu un aizzagās pie kapa. Atvēruši zārku, viņj sāka apspriesties.

—    Kurš no mums līdīs iekšā? — Kutufeci jautāja.

—    Tu, — Mahaka nolēma.

Viņi norunāja tā.

—           Klausies labi, lai tu pazītu manu balsi, — Mahaka sacīja. — Vispirms tevi trīsreiz sauks andriambahuakas bērni. Pēc viņiem sākšu runāt es.

Mahaka atstāja Kutufeci zārkā un pats aizgāja. Pienācis tuvāk ciemam, viņš sāka raudāt un vaimanāt.

—     Ak, mans tēvs! Kālab esi pametis savu nabaga dēlu?

—           Kas tas par cilvēku? Kādas briesmīgas bēdas spiež viņu tā raudāt? — ciema iedzīvotāji taujāja.

Mahaka iegāja andriambahuakas būdā.

—    Panāc tuvāk, — viņu aicināja.

Viņš apsēdās uz pīteņa un, liedams rūgtas asaras, sauca:

—           Ak, mans tēvs, kas guli kapā! Kālab esi pametis savu nabaga dēlu?

Būdā sēdošie ļaudis izbrīnījās, izbrīnījās arī andriambahuakas bērni.

—           Vai tik tu negribēsi uzmesties par mūsu andriambahuakas dēlu? — viņi prasīja.

—           Es esmu viņa dēls no citas sievietes, — Mahaka viņiem atbildēja, — tālab arī jūs mani nepazīstat.

—           Nu, tādā gadījumā sasauksim visu ciemu un apspriedīsimies, — andriambahuakas bērni teica. — Redzēsim, varbūt kāds pazīst tavu "māti, kas bijusi andriambahuakas sieva.

—    Labi, — Mahaka piekrita.

Bet ciemā visi to vien tik runāja:

—    Mums nav ne jausmas, kas ir šis cilvēks.

—           Ja mani nepazīstat, — Mahaka sacīja, — iesim pie tēva kapa, viņš jau nu gan mani pazīs. Un jūs tūdaļ redzēsiet, vai esmu viņa dēls vai ne.

—           Labi, iesim, — ļaudis atbildēja. — Ja mirušais atsauksies, tu būsi runājis taisnību.

Kad viņi pienāca pie kapa, Mahaka sacīja:

—    Jautājiet viņam!

Andriambahuakas bērni sāka saukt mirušo:

—     Ak, tēvs! Tu, kas guli kapā, uzklausi mūs! Vai patieši cilvēks, kas tur stāv, ir tavs dēls vai arī viņš mūs māna?

Bet atbildes nebija. Mahaka nerimās:

—    Pasauciet vēlreiz, varbūt viņš nesadzirdēja.

Trīsreiz andriambahuakas bērni pilnā balsī sauca tēvu,

bet kapā viss palika klusu, kā bijis.

—           Lai tagad pamēģina tas, kas uzdevās par andriambahuakas dēlu; viņš taču saka, ka tēvs viņu pazīstot, — ļaudis bilda.

—           Ak, mans tēvs, tu, kas dusi kapā, vai tad es neesmu tavs dēls, ko dzemdējusi sieviete no tālas zemes?

—    Tiesa gan, tu esi mans dēls, — atskanēja no kapa.

—    Tā ir viņa atbilde, — Mahaka sacīja.

—           Pasauc viņu vēlreiz. Mēs, liekas, patiesi dzirdējām andriambahuakas balsi, — bērni teica.

—           Ak, mans tēvs, — Mahaka atkal iesāka, — tu, kas dusi tur kapā, vai tad es neesmu tavs dēls, ko dzemdējusi māte svešā zemē?

Un atkal no kapa atskanēja deguna balss:

—    Kā tad, ka esi mans dēls.

—           Nu, ko jūs par to teiksiet? Vai esmu piemānījis jūs vai ne? — Mahaka jautāja.

Ļaudis atzina, ka viņam taisnība.

—           Ja jau andriambahuaka pats to apliecināja, tad tu patiesi esi viņa dēls. Nāc, sadalīsim mantu un ņem savu daļu.

Tai stundā, kad visi vērši liekas esam vienādā spalvā, Mahaka palīdzēja Kutufeci izrāpties no kapa, un abi drauģeļi sadalīja līdzīgās daļās to, kas viņiem bija atlēcis.

Ē! ē! ē! Mazliet sameloties

ir tas pats, kas aplikt pārāk īsu gurnu apsēju.

Pamatīgi apvest ap stūri ir tas pats,

kas ietērpties skaistā, vējā plīvojošā lambā.

E! ē! ē!

Kā Mahaka kļuva par bagātā veča audžudēlu

Reiz Kutufeci un Mahaka noķēra mežakaķi un ietupināja to grozā.

—           Kā lai tagad dabūjam par kaķi naudu? — Kutufeci jautāja.

1

1

—      Neraizējies, — Mahaka atbildēja. — Kaķis atnesīs mums ne tikai naudu, bet arī, palūk, tur to ziedošo dārzu, kas pieder vecam vīram.

Mahaka aizgāja. Nesdams rokā grozu ar kaķi, viņš pastaigājās šurp un turp dārza saimnieka priekšā.

—    Kas tev tur ir tai groziņā? — vecais vīrs iejautājās.

—      Udi, kas nes bagātību un palīdz nodzīvot līdz sirmam vecumam, — Mahaka atbildējā.

—    Ko tu saki! Pārdod man tos! — vecais lūdza.

—      Ar lielāko prieku, — Mahaka atbildēja, — ja vien varēsim vienoties par cenu.

Vecais piedāvāja desmit piastrus, un Mahaka piekrita. Dabūjis naudu, Mahaka sāka skaidrot vecajam vīram, kā rīkoties ar udi: grozs esot jāatver noteikti piektdienā; būdā nedrīkstot būt ne spraudziņas, un atvērt grozu drīkstot tikai cilvēks gados, bet nekādā ziņā ne tas, kas gribot saņemt udi veltes. Nākošajā piektdienā Mahaka noskuva matus, lai liktos, ka ir plikgalvis, ietērpās skrandās un aizkliboja uz vecā vīra būdu. Vecais sēdēja pie durvīm, gaidot kādu sirmgalvi, līdzīgu pašam, lai izdabūtu no groza udi. Ieraudzījis Mahaku — citā apģērbā viņš to nepazina —, vecais vīrs lūdza atvērt grozu, paskaidrodams, kālab viņam vajadzīga palīdzība.

—    Bet ko tu man par to dosi? — Mahaka jautāja.

•— Desmit piastru, — dārza saimnieks atbildēja.

—       Pamaz, — Mahaka nebija ar mieru. — Dod divdesmit, citādi es grozu netaisīšu vaļā; tu taču kļūsi bagāts, tev šī nauda tik un tā neko nenozīmē.

Vecais piekāpās. Mahaka saņēma divdesmit piastrus, un viņi kopā iegāja būdā. Rūpīgi aizbāzis visas spraugas, Mahaka atvēra grozu. Brīvībā izlaistais mežakaķis sāka šaudīties pa būdu.

—    Kas tad tas? Kas noticis? — Mahaka sāka kliegt.

—    Nezinu, — vecais atbildēja.

—      Atvērsim durvis un palūkosim, kas te sacēlis tādu traci, — Mahaka ieteica.

Tikko viņi atvēra durvis, vecajam par lieliem brīnumiem, mežakaķis vienā stiepienā bija laukā. Un tad vecais vīrs saprata, ka ticis piemānīts.

—       Reingahi, — Mahaka sacīja, — tu esi burvis un neesi labi rīkojies, likdams man atvērt grozu, kur tupēja tavs mežakaķis. Es sūdzēšos par tevi ciema vecākajiem un pastāstīšu, ka esi burvis.

Pārbiedētais vecais virs, bīdamies, ka Mahaka izpildīs savus draudus, sāka lūgties. Viņš apsolīja Mahakam daudz naudas, ja tas visu glabās slepenībā. Bet Mahaka atteicās no naudas.

—    Ko tad tu gribi? — vecais jautāja.

—    Gribu kļūt par tavu audžudēlu.

Un tā vecajam vīram nekas cits neatlika kā pieņemt Mahaku dēla vietā un padarīt par savu mantinieku. Lūk, kā Mahaka kļuva par vecā vīra ziedošā dārza saimnieku.

Ka Ku.tu.feci un Mahaka piemuļķoja andriambahuakas sievu

Kāds andriambahuaka uzraudzīja strādniekus rīsa laukā. Kutufeci un Mahaka, iedami garām, lūdza, lai viņš atjautu tiem mazliet pastrādāt.

—           Aizejiet pie manas sievas pēc lāpstām, — andriambahuaka nopriecājās.

Kutufeci un Mahaka aizkātoja uz andriambahuakas būdu un sacīja sievai:

—    Andriambahuaka lika iedot mums simt piastru.

—           Vācieties projām! — sieviete sāka kliegt uz viņiem. — Ko jūs te mānāties!

—           Tu šaubies par mūsu godīgumu? — blēži likās apvainojušies. — Nāc, un tu pati pārliecināsies, ka andriambahuaka apstiprinās mūsu vārdus.

Viņi izgāja; Kutufeci un Mahaka, stāvēdami uz sliekšņa, sauca:

—    Viņa negrib dot! Viņa negrib dot!

—    Dod vien, — andriambahuaka uzkliedza sievai. i

—           Dzirdēji? — krāpnieki jautāja. — Nu, vai mēs nerunājām taisnību?

Visi atgriezās būdā, un sieviete iedeva abiem simt piastru.

Kad strādnieki ieradās brokastot, andriambahuakas sieva, pārlieku saniknota, jautāja vīram:

—    Kāpēc tu liki dot šiem cilvēkiem simt piastru?

—           Kas lika? — andriambahuaka brīnījās. — Es nekā tamlīdzīga neesmu sacījis. Vai tad es prātu esmu izkūkojis, vai? Ak, šie, meža suņi, viņi tevi piemānījuši!

Andriambahuaka bija tā satracinājies, ka pavēlēja noķert Kutufeci un Mahaku un iešūt viņus pītenī. Viņš bija nolēmis noslīcināt tos dīķī.

—           Atstāsim uz brītiņu maisu krastā, — lūdza andriambahuakas strādnieki, — papriekš ieturēsim brokastu un tad noslīcināsim viņus.

Kamēr viņi ēda, uz dīķa krastu, meklēdama pazudušu aitu, atnāca kāda veca sieva.

—           Kur ir mana avitiņa? — večiņa vaimanāja. — Kur mana mazā avitiņa?

Izdzirduši viņas vārdus, Kutufeci un Mahaka ieblējās: «Bēē! Bēē!»

—           Ak tu nabadzīte, — vecā sieva nopriecājās, — tevi iešuvuši pītenī.

Viņa atārdīja maisu, Kutufeci un Mahaka izlēca, saķēra veco un iebāza to savā vietā.

Pabrokastojuši andriambahuaka ar strādniekiem ņēmās velt maisu uz dīķi.

—    Ne jau mani! Ne jau mani! — balss no maisa sauca.

—           Neklausiet zagļus, — sacīja andriambahuaka.

—   Viņi tīšuprāt kliedz vecīgā balsi, lai atkal tiktu sveikā cauri.

Nabaga sievu iesvieda dīķī, un viņa noslīka.

Ka Kutufeci un Mahaka piekrapa andriambahuaku

Kutufeci un Mahaka dabūja zināt, ka andriambahuakas dēls mēdzot pakalna galā sarīkot sienāžu cīņas. Kādā jaukā dienā Kutufeci paslēpa Mahaku bedrē un rūpīgi no visām pusēm ieraka to, atstādams vienīgi niecīgu spraudziņu, pa kuru varētu izbāzt roku. Mahakam bija līdz liels krabis. Andriambahuakas dēls atnāca uz pakalnu, lai uzjautrinātos ar savu iemījoto rotāju; ieraudzījis krabi, viņš pastiepa roku, gribēdams to noķert. Bet Mahaka sagrāba zēnu aiz rokas un sāka sāpīgi kniebt. Andriambahuakas dēls no bailēm vai galvu zaudēja.

—    Palīdziet! — viņš brēca. — Mirstu!

Šai brīdī piesteidzās Kutufeci.

—           Šeit alā dzīvo kāds vazimba, — viņš stāstīja saskrējušajiem cilvēkiem. — Lai piespiestu vazimbu atlaist va)ā laupījumu, vajag daudz naudas. Dodiet pēc iespējas vairāk naudas gabalu, es viņu pierunāšu.

Andriambahuakas dēls iedeva desmit piastrus. bet, sfeņēmis tādu mazumiņu, Kutufeci pat negribēja sākt kaut ko darīt. Vazimba bedrē knieba aizvien negantāk, un zēns brēca kā aizkauts. Andriambahuaka iedeva vēl piecdesmit piastru, lai atbrīvotu dēlu. Kutufeci uzlika naudu uz rokas, kuru bija sakampis vazimba, un.teica:

—     Lūk, tas ir līdzeklis, kā atdarīt slazdus. Ak, vazimba, ja tev labpatiks atlaist roku, viņš to izvilks, ja nelabpatiks, roka paliks tev.

Mahaka sāka kniebt tā kā vieglāk, bet roku vajā nelaida. Tad Kutufeci sacīja andriambahuakam:

—    Ja nedosiet simt piastru, roka paliks alā. Papriekš vazimba neņēma* desmit piastru, bet tagad neņem piecdesmit.

Andriambahuakam bija grūti noskatīties, kā raud un mokās viņa dēls, un viņš iedeva Kutufeci simt piastru. Kutufeci uzlika naudu uz rokas, un tai pašā mirkli roka tika palaista vaļā.

—           Nenāciet vairs šurp, — Kutufeci brīdināja ļaudis,

—   citādi vazimba sodīs jūs.

Bet viņam tikai rūpēja, lai neviens neredzētu, ka Mahaka izlien no bedres. Kad Andriambahuaka ar dēlu un saviem ļaudīm bija projām, Mahaka izrāpās ārā. Abi ar Kutufeci viņi smējās vai plīsdami. Simt piastru taču bija nākuši kā no gaišai Pēc kāda laika ļaudis izbrīnījušies uzzināja, ka Kutufeci un Mahaka bija piekrāpuši andriambahuaku.

Kā Kutufeci un Mahaka pazobojas par vientiesi

Kāds cilvēks, saklausījies pilnas ausis par Kutufeci un Mahakas nedarbiem, sagribēja pamēroties spēkiem ar abiem blēžiem. Pienācīgi neiepazinis tos, viņš jau lielījās, ka pārspēšot kā vienu, tā otru gan viltībā, gan veiklībā. Meklējot abus draugus, viņam kādudien iznāca iet garām večiem, kas sēdēja uz būdas sliekšņa un sildījās saulē.

—    Vai jūs nezināt, kur dzīvo daudzinātie blēži Kutufeci un Mahaka? — viņš jautāja vecajiem. — Man pārlieku gribētos ar tiem iepazīties.

—    Lūk, tepat jau ir viņu māja, — veči atbildēja, rādīdami uz būdu, kuras priekšā paši sēdēja. — Tikai tu labāk atstāj mums savu apģērbu, citādi ko var zināt, ka viņi tev to neatņem. Mēs uzraudzīsim to, kamēr tevis nebūs.

Cilvēks izģērbās kails un atstāja abiem večiem visaa savas drānas, sākot ar lambu un beidzot ar gurnu apsēju. Viņš iegāja būdā un jautāja, kur esot Kutufeci un Mahaka.

—           Vai tad tu viņus neredzēji? — brīnījās jaudis, kas atradās būdā. — Tie jau ir tie divi, kas sēž uz sliekšņa.

Dzirdētā satriekts, cilvēks steidzās ārā pēc drēbēm, kuras bija uzticējis Kutufeci un Mahakam. Bet no abiem blēžiem, kas bija pārģērbušies par večiem, vairs nebija ne miņas. Tā nu viņš gāja mājup kails, ciema Jaužu smieklu un zobgalību pavadīts. Viņam jāatzīst vien bija, ka Kutufeci un Mahaka ir visu blēžu blēži.

Kutufeci un Mahakas gals

Sakafo bija lielisks, es līdz ūkai pieēdos rīsus.

Ei-ei, esmu apmierināts, draugi!

Vairs man nav, jums ko vēstīt,

Kā vien mana stāsta nobeigums.

Reiz Kutufeci un Mahaka, iedami pa ieleju, ieraudzīja veču, kas ievāca rīsu. Abi piegāja pie vecās sievas un sacīja:

—           Ak, vecomāt! Redzams, tev nav mazbērnu, ja jau tev pašai tādā karstumā jānovāc rīss.

—           Daudz man viņu bija, labie cilvēki, — vecā atbildēja, — bet meitenes visas apmira, un tagad palikuši puisēni vien.

—    Kur tad viņi ir?

—    Tālu projām un atgriezīsies tikai pēc dažām dienam.

Blēžiem to tikai vajadzēja.

—            Ej mājā, mēs pastrādāsim tavā vietā, — viņi sacīja.

—    Mums arī ir vecāmāte, un tālab nevaram mierīgi noskatīties, kā tu te nomokies.

—            Lai senču svētība nāk pār jums, lai viņi sūta jums labu veselību, — nopriecājās vecā un aizgāja uz māju sagatavot abiem ēdienu. Tikko vecā sieva bija projām, abi draugi neņēmās vis plūkt rīsu, kā nākas, stiebru pēc stiebra, bet sāka to griezt ar nažiem.

Kad visi, kas strādāja uz lauka, posās mājup, Kutufeci un Mahaka devās pie vecās sievas. Vecā uzlika galdā vārītus rīsus līdz ar aizdaru. Pieēduši pilnus vēderus, blēži sacīja:

—    Aizej papriecājies par savu lauku.

—    Labprāt, mani jaukie bērni, — atbildēja vecā sieva un aizgāja.

Tikko viņa bija projām, Kutufeci un Mahaka vienā mirklī pievāca visu, kas bija būdā, bet katlu un traukus, ko viņi aiznest nevarēja, ielika pamatīgi sašūtā pītenī un paslēpa vecās sievas guļasvietā.

Vecā drīz bija atpakaļ un ieraudzīja, ka ir apzagta. Viņa pavērās uz gultas pusi, un viņai likās, ka tur, cieši aizmiguši, guļ cilvēki. .Nodomājusi, ka tie droši vien ir zagļi, vecā paķēra piestalu un sāka gulētājus slānīt. Viss, kas bija ietīts pītenī, sašķīda smalkās drumslās. Nu vecās sievas nelaime bija divkārša. No viņas raidītajiem lāstiem pat vērši aizbēga kur kurais!

Pagāja laiks; kādā jaukā dienā, kad vecā sieva ravēja manioku, abi draugi atkal ieradās pie viņas ar nodomu to vēlreiz piekrāpt. Paklausieties, ko viņi bija izdomājuši.

—    Ak, vecomāt, cik jums ir grūti, — skaļi raudot, blēži runāja.

Viņi paņēma no vecās lāpstu, it kā paši gribētu ravēt manioku, bet īstenībā sabradāja un iznīcināja to.

Taču šoreiz vecā bija viltīgāka. Viņa devās uz māju, teikdamās sagatavot abiem gardu maltīti. Atnākusi būdā, viņa sienā, aiz kuras mitinājās lopi, ātri izurba caurumu un nosedza to ar mēsliem. Viņa bija nolēmusi šo pašu nakti sadedzināt Kutufeci un Mahaku līdz ar visu būdu. Bet, lai blēži nevarētu izlīst pa logu, vecā sieva to cieši aizsēja. Pati viņa domāja tikt laukā no būdas pa caurumu sienā. Beigusi sagatavošanos, vecā nokāva vistu un sāka vārīt rīsus. Kad Kutufeci un Mahaka bija klāt, vecā tiem teica:

—     Nāciet vien iekšā, bērni. Es izvārīju jums vistu un mazliet rīsu, vairāk man pašreiz nekā nav pie rokas. Bet vakarā es nokaušu aunu ar varenu asti, lai jūs varētu aiznest gaļu sievām un bērniem.

Kutufeci un Mahaka kāri ķērās pie ēšanas.

Visu vakaru viņi klusībā priecājās, cerēdami nogaršot auna gaļu. Tad viņi likās uz auss. Bet, kad abi bija cieši aizmiguši, vecā, izlīdusi pa caurumu sienā, aizdedzināja būdu. Kutufeci un Mahaka dzīvi sadega.

Lūk, cik taisnīgi beidzās šis notikums. Tā viņu stāstīja senči.

KOMENTĀRI

MITI UN LEĢENDAS Ibutiti jeb Kurš ir pats stiprākais

Pierakstījusi Lonšāna Analalavas ciemā Narindas liča krastā (Madagaskaras rietumu piekraste).

Pasakas pamatā kumulatīvā forma — atsevišķas epizodes apvienotas vienā virknē pēc pastiprinājuma principa (2031.* sižeta tips).

Tanguina pieminēšana (motivs H1515 — pārbaude ar saindētu baribu **) acīmredzot saistīta ar savdabīgu dieva tiesas paražu, kas Madagaskarā bija populāra merinas kundzības laikos. Saskaņā ar to tanguinriekstu saberza pulverī, kuru ieviļāja trijos vistas ādas gabaliņos. Lodites aplēja ar banānu sulu, un sodītajam bija tās jānorij. Vecāki tūdaļ ņēmās viņu dzirdīt ar rīsu novārījumu, līdz sākās vemšana. Ja cilvēkam izdevās atvemt visas trīs lodītes, viņu atzina par nevainīgu.

Sākotne rakstītām tradīcijām, kas saistītas ar 2031. sižeta tipa pasakām, kā norāda Delarī, meklējama indiešu krājumā «Pančatantra», kurā atrodama līdzība par peli, kas pārvērtusies par daiļu meiteni. Sī pati līdzība sastopama viduslaiku Francijas Marijas krājumā «Dit d’Ysopet» (64. fabula) un Lafontēna fabulās (9. grāmata, 7. fabula, skat. literatūras saraksta II nodalījuma Nr. 13).

Mutiski varianti pazīstami visās zemēs. Itālijā, Francijas dienvidos, Katalonijā (Spānijā) un Portugālē tiek stāstīts par skudru, kas devusies uz Jeruzalemi un pa ceļam uz ledus salauzusi kūju. Skudra brīnās par ledus varenību, bet ledus saka ka saule ir vēl stiprāka, tāpēc ka spējot to izkausēt, utt.

’ Seit un turpmāk pasaku sižetu tipu numuri iloti pēc Arnes-Tompsona rādilāja: skat. literatūras saraksta II nodalījuma Nr. 4.

** Seil un turpmāk motīvu numuri doti pēc Tompsona rādītāja; skat. litcw

lūrns saraksta II nodalījuma Nr. 20.

Dolāri min šādus malgašu variantus:

1.  renels, ii, nr. 144, 287. lpp. rabutiti. no sākuma līdz epizodei ar nazi tas pats, kas Lonšānai, bet tālāk pasaka apraujas ar naža vārdiem: «Ja es būtu stiprs, uguns mani nevarētu izkausēt, piroga nevarētu man pārbraukt pāri, akmens nevarētu mani salauzt, krabis (!) nevarētu mani izurbināt, cilvēks nevarētu mani norit. Cilvēks, lūk, kas ir pats stiprākais.»

2.  sibrē, ii, 136.—138. lpp. (skat. 1it. sar. 1 nodalījuma nr. 8). versija sakrīt ar Lonšānas pierakstu.

3.  dāls-simss, 537. lpp. Ibutiti (skat. 1it. sar. I nodalījuma Nr. 1)

Saule, Mēness, zvaigznes un vistas

Pierakstījis Renels Maruancetras ciemā Antonžilas līča krastā (Madagaskaras ziemeļaustrumu piekraste).

Debess spīdekļu likumsakarīga mija, dabiski, saistījusi cilvēku uzmanību jau pašā cilvēces rītausmā un radījusi neskaitāmas leģendas un mītus, kas izskaidroja šīs parādības. Motīvi par Saules nolaupīšanu, kas saistīti ar aptumsumiem (A721.1), par Saules un Mēness naidu un draudzību (A735, A73c.1l sastopami visdažādāko tautu folklorā. Malgašu folklorā mitu ir samērā maz, tālab Renela pieraksts ir sevišķi nozīmīgs.

Zatuvu, kas nebija Z a ņ a h a r 1 radīts

Pierakstījusi Lonšāna Murundavas pilsētas apkaimē (Madagaskaras rietumu piekraste).

Stāstam par Zatuvu ir spilgti izteikts etīoloģisks raksturs. Daži motīvi, kas izmantoti šai stāstā, ir labi pazīstami. Piemēram, motīvs par cilvēka parādīšanos no zemes ļoti raksturīgs Melnās Āfrikas folklorai; pirmo cilvēku rašanās, atdzīvojoties māla figūrām, līdzīgā veidā aprakstīta austrāliešu mītos. Pierakstīti vairāki varianti:

1.  renels, i, nr. 51, 268. lpp. andriamamakimpuetra. vīram un sievai piedzimis neparasts bērns: viņš runājis mātes vēderā un nācis pasaulē pa nabu. Piedzimis, tas tūliņ paziņojis: ja jau viņš pats iznācis pa nabu, tad viņu neesot radījis Zanahari, un tāpēc viņš saukšoties par Andriamamakimpuetru, t. 1., Andriana, kas izdūris nabu. Viņš uzcēlis augstu kalnu, iekurinājis lielu ugunskuru un sācis cept vērsi. Biezie dūmi sasnieguši debesīs un padarījuši aklu Zanahari dēlu. Dēls aizsūtījis uzzināt, kas noticis. Tālākās peripetijas saskan ar mūsu variantu. An. apgalvo, ka neesot Zanahari radīts. Zanahari liek viņam uztaisīt dzīvu vērsi no kaula, dzīvu vistu no kaula un izaudzēt nobriedušus augļus no banāna lapas. An. sekmīgi tiek galā ar visiem uzdej vumiem. Zanahari atsūta zelta nūju un liek pateikt, kurš tai ir augš gals un kurš apakšgals. Kad An. izturējis ari šo pārbaudījumu, pārsteigtais Zanahari nokāpis zemes virsū. Tai mirkli ciemā, kur miti! An., gaišā dienas laika kļuvis tumšs, iedārdējies pērkons un sākuši laistīties zibeņi.

Zanahari un An. nolēmuši doties tālu projām no ciema un tur sacensties viltībā un veiklībā. Zanahari pārvērties par avotu, bet An. pazinis to. An. pārvērties par citronkoku ar augļu pilniem zariem, bet Zanahari pazinis to. Zanahari pārvērties par līdzenumu, kurā pletušies risa lauki, ganījušies vērši un vistas (kopš tā laika cilvēki iepazinuši risu, citronus, vēršus un mājas vistas), bet An. pazinis viņu. An pārvērties par krāšņu ciemu, kur dzīvojušas trīs daiļas sievietes. Zanahari atnācis uz ciemu un paņēmis vienu no sievietēm par sievu. Sievietei piedzimis bērns. Zanahari nopriecājies, bet bērns sacījis, ka viņš neesot vis Zanahari, bet gan An. dēls, un sācis izsmiet Zanahari, Apkaunotais dievs atgriezies debesis un līdz šai baltai dienai, dusmodamies uz cilvēkiem, sūtot uz zemi pērkonu un lietu.

Šai stāstījuma par Zatuvu variantā daudz līdzīga ar pasaku pārbaudījumiem vai maģiskajām šamaņu sacensībām.

2.  danduo, nr. 41, 123. ipp. risa izcelšanās. cilvēks, vārdā Ratuvuana, radījis pats sevi uniznācis no pazemes. Viņam ar Zanahari tādi paši ķīviņi. Zanahari aizsauc viņu uz debesim un apprecina ar savu meitu, kura neēd nekā cita kā vien rīsus (ko zemes virsū nepazīst). Ratuvuana pēc sievas pavēles kopā ar simt zosīm, kuras nobarotas ar rīsiem, nokāpj zemes virsū. Viņš nokauj zosis, izņem rīsus un iestāda tos tāpat, kā redzējis darām debesis. Kad rīsi nogatavojušies, viņš atnāk pēc sievas un aizved to sev līdz (skat. 1it. sar. I nodalījuma Nr. 3).

3.   danduo, nr. 43, 149. Ipp. Dzīvnieku izcelšanās; turpat, Nr. 44, 254. Ipp. Racivalanuru. Abos stāstos daudz līdzības ar Lonšānas pierakstīto mītu.

Ūdens vērsis

Pierakstījis Renels Vuhemaras ciemā (Madagaskaras austrumu piekrastes galējie ziemeļi).

Stāstījumu par ūdens vērsi attiecināt uz mītiem var tikai nosacīti. Pēc rakstura tā drīzāk ir brīnumpasaka ar etioloģisku nobeigumu. Daži uzskata, ka ūdens vērsis ir hipopotams. Tagad hipopotamu Madagaskarā vairs nav, bet 18. un 19. gs. tie bija tur sastopami. Stāstījumā atspoguļojas totēmiski motīvi formās, kas, no vienas puses, tuvas Dienvidaustrumāzijai un Okeānijai (totēma zivs vai zvēra izaudzēšana), no otras puses, ’ Āfrikai (skat., piemēram, barongu pasaku par bifeli Matlangu-va Libalu).

Četras māsas

Pierakstījis Renels Seranancaras ciemā (Tamataves province). Pasaka par četrām māsām atspoguļo senus malgašu totēmiskus priekšstatus.

*

Razuabe un Razuamasaji

Pierakstījis Ferāns Tamataves pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Razuabe nozīmē «lielā Razua»; Razuamasaji — «otrā Razua»; vārds masaļi savienojumā ar sievietes vārdu norāda, ka tā ir otrā vai jebkura cita no vairākām sievām, izņemot pirmo un pēdējo.

Stāsts par Razuabi un Razuamasaji pieder pie bagātās leģendu grupas, kuras izskaidro dažādas vietējas topogrāfiskās īpatnības. Taču Madagaskarā šādu leģendu nav daudz.

Pēc Ferāna apgalvojuma, labais, taisnīgais un varenais milzis Darafifi, ar kura vārdu saistīta šī leģenda,( ir viens no iemīļotajiem malgašu varoņiem. Piemēram, austrumu piekrastes apdzīvotāji rāda ieleju, kuru milzis ar cirvi izcirtis kalnā, vai dziļu ieplaku tanī vietā, kur agrāk bijusi augsta klints, ko viņš ar kāju iespiedis zemē, utt., u. t. jpr. Šīs leģendas variants publicēts Makvāri grāmatā «Ceļojums uz Madagaskaru» (skat. 1it. sar. II nodalījuma Nr. 15).

Vatumandri

Pierakstījis Ferāns Tamataves pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Nosaukums «vatumandri» sastāv no diviem malgašu vārdiem: vaļu — akmens, mandri — nekustīgs. Šī apdzīvotā vieta atrodas dienvidos no Tamataves un ir viena no austrumu piekrastes lielākajām ostām.

«…devās… uz zemi viņpus jūrai» ir populārs malgašu izteiciens «anduliriny ranomasina», kas burtiski nozīmē «aiz jūras»; tā apzimē jebkuru zemi, kas atrodas ārpus Madagaskaras.

Motīvs par to, kālab jūras ūdens ir sāļš, ir starptautisks.

Punduris kalanuro

Pierakstījis Ferāns Fianarancu pilsētā (Madagaskaras dienvidu dala)

Šai leģendā punduri kalanuro acīmredzot identificēti ar vazimtad tautiņu; tās piederīgie ir neliela auguma un līdz merinu atnākšanai dzīvoja Madagaskaras centrālajā plato, kura dienvidu daļā tagad dzlvjļ becileu.

K i n u 11

Pierakstījis Ferāns Fianarancu pilsētā (Madagaskaras dienvidu dala).

«Kinuli» un «Ci-aumbi-aumbi» ievietotas šai nodaļā (un vispār krājumā) nosacīti, jo nav vēstītājas folkloras sacerējumi, bet gan malgašu ticējumu paraugi.

Lavasjērs apraksta kinuli, kurus viņš sauc par kinulu, mazliet citādi. Pēc viņa vārdiem, tie ir kropli sīkaliņi, puscilvēki, pusdzivnieki. Dažiem ir pilnīgi caurspīdīgs ķermenis, daži savukārt ir melni kā ogle. Kinuli mit pamestās mājās vai klinšu spraugās (skat. 1it. sar. II nodalījuma Nr. 14).

Ferāns apgalvo, ka pretēji viņa minētajai leģendai Madagaskarā plaši pazīstams ticējums, it kā cilvēks, kas uzminis uz kinuli kapa, pats kļūstot par kinuli. Kā viņam stāstīts, šie noslēpumainie kapi atrodoties salas iekšienē un nevienam svešzemniekam neesot izdevies tos redzēt.

Ci-aumbi-aumbi

Pierakstījis Ferāns Mahavelunas ciemā (Madagaskaras austrumu piekraste, ziemeļos no Tamataves).

Lasot malgašu pasakas, jāpatur prātā, ka, runādams par vēršiem, stāstītājs domājis zebu vēršus. Tieši tādēļ norādīts uz ci-aumbi-aumbi nešķeltajiem nagiem, jo zebu vēršiem, kurus malgaši jau no seniem laikiem audzē kā mājas dzīvniekus, nagi ir šķelti.

Leģendas par dzīvniekiem, kas apveltīti ar neparastām īpašībām (motīvi B720—B749), rodamas visdažādāko tautu folklorā. Daudzos gadījumos, konkrēti, Madagaskarā, tām patiesi tic un tās tiek stāstītas kā patiesi notikumi.

Ivundrumbulu

Pierakstījis Renels Andevurantes pilsētas rajonā (Madagaskaras austrurtiu piekraste).

Vārds ramambabe nozīmē «lielais krokodils», bet, kā redzams pēc pasakas, šai gadījumā runa ir par čūsku. • .

Stāstījums par Ivundrumbulu robežo ar brlnumpasaku un teiku, kas kaidro tautā izplatīto ticējumu izcelsmi; šai nodala tas ievietots osa citi.

DZĪVNIEKU PASAKAS

Pasakas «Kankafutra», «Vinci un kankafutra», «Takatra un vurundulu», «Pērļuvista un gailis», «Vista un papango», «Pēr]uvista un mājas vista», «Vista un žurka», «Cilvēks un ods», kuras ievada šo nodaļu, robežo ar mītiem un dzīvnieku pasakām; šai noda]ā tās ievietotas nosacīti.

Kankafutra

Pierakstījis Renels Iaburanu ciemā Madagaskaras dienvidaustrumos. Tā ir raksturīga etioloģiskā pasaka, kurā izmantoti motīvi A223I-3-I Un A;43|.g.|.

Vinci un kankafutra

Pierakstījis Renels Murundavas pilsētā (Madagaskaras rietumu piekraste).

Pasaka var noderēt par izteiksmīga, ar lokālu kolorītu piesātināta etioloģiskā stāsta paraugu.

Takatra un vurundulu

Pierakstījis Renels Famputabes ciemā Antonžilas līča krastā (Madagaskaras ziemeļaustrumu piekraste).

Tā ir oriģināla malgašu pasaka par to, kā izcēlies divu putnu naids. Ir zināmi vēl divi mazāk izstrādāti varianti:

t. Renels, II, Nr. no, 186. lpp. Ratakatra un Rafihiaka. Laupītkārā fihiaka ieņēmusi takatras ligzdu un sākusi • lielīties ar savu neparasto spēku. To aizdzinis sīks putniņš reiluvi.

2.         ferāns, nr. 9, 23. Ipp. Takatra un pūce. Takatra un pūce noslēgušas asinsbrālību. Pūce ielūgusi takatru viesos. Takatra atnākusi, nevarējusi vien nobrīnīties par pūces nemīlīgo māju un uzaicinājusi pūci savukārt pie sevis. Pūcei tik loti iepatikusies takatras māja, ka tā vairs nav gribējusi to atstāt. Takatra aizlidojusi pēc palīdzības.

Papango un dzēse nespējuši aizdzīt pūci. Maziņā cincina nogalināji pūci, bet nebijusi apmierināta ar dāvanām, kuras tai atnesusi takatli Abi putni sastrīdējušies un kļuvuši par ienaidniekiem. .^L

Ferāna varianta nobeigums atšķiras no iepriekšējiem variantiem.. Saļ atšķirībā vēlreiz izpaužas malgašu savdabīgā attieksme pret takatfļļ Malgaši nemīl šo putnu un sastapšanos ar to uzskata par ļaunu ztn Malgašu valodā ir pat īpašs izteiciens, kas atgādina mūsu ticējumu par melno kaķi: sakanan'takatra nozīmē burtiski «būt ceļu pārlidojuši takatras apstādinātam» (skat. ari Vārdnīcā — Takatra).

Pērļuvista un gailis

Pierakstījis Renels Mandricaras ciemā (Madagaskaras ziemeļu daļa).

Šai oriģinālajā malgašu pasakā izmantots pazīstamais motīvs рая sacensībām — kurš pirmais ieraudzīs sauli (Ks2). Taču pēc sava rakstura tā ir etioloģiska pasaka, kuras pamatā ir izskaidrojums, kā cēlu-/ šies meža un mājas dzīvnieki. Šis temats malgašu folklorā sastopami visai bieži (skat., piemēram, pasaku «Pērļuvista un mājas vista»).

Vista un papango

Pierakstījis Renels Andramasinas ciemā (dienvidos no TananarivesļJ

Etioloģiska pasaka par klijāna (ērgļa, piekūna) un vistas ienaiduļ (motīvs A2494.5.26).

Vistas vārds Rakuhuvavi veidots no malgašu valodā izplatītā priedēkļa та (sīkāk skat. Vārdnīcā), vārdiem kubu — vista un vavl —

sieviete.

Pērļuvista un mājas vista

Pierakstījis Renels Befandrianas ciemā (Madagaskaras ziemeļu daļa), Etioloģiska pasaka par mājas dzīvnieku rašanos. Tāpat kā daudzas citas malgašu pasakas par dzīvniekiem, tā ir stingri reālistiska.

Vista un žurka

Pierakstījis Renels Ivuhibes ciemā (Madagaskaras dienvidu daļa).

Šai etioloģiskajā pasakā izmantots folklorā reti sastopamais motīvs par dzīvnieku draudzibu (A249:i)Interesanti, ka Tompsons kā šī motīva piemēru min indonēziešu pasaku (Nr. 86 pēc Defrīsa rādītāja; skat, lit. sar. II nodalījuma Nr. 8).

Cilvēks un ods

Pierakstījis Renels Befandrianas ciemā (Madagaskaras ziemeļu da|a).

' Ka norāda Renels, ar kvadrātiekavās ietvertajiem vārdiem «Esam >ašā laikā» viņš vienkāršības labad aizstājis malgašu parunu: «Mēs neklājām laku (akmeņi, no kuriem var sakraut pavardu) un atradām akmeņus», t, i., meklējām vajadzīgu lietu, un atradām tieši to, ko meklējām.

Oriģināla malgašu etioloģiskā pasaka.

Par meža vērsi, kas ieraudzīja ūdeni savu atspulgu

Pierakstījis Ferāns Manandzari pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Zebu ir malgašu mājas dzīvnieks, uz muguras tam ir neliels kupris. Piezīme par to, ka vērsis, kas dzēris ūdeni, bijis bez kupra, pievienota laikam tādēļ, lai pasvītrotu vērša mežonigumu un neparastumu. Turpretī spēja runāt pēc nāves tiek uzskatīta par pašu par sevi saprotamu parādību un bieži tiek pieminēta malgašu folklorā (skat., piemēram, pasaku «Andriamaruzua, cilvēks, kas gribēja pazudināt savu svaini, bet pazudināja pats sevi»). Citādi šī pasaka precīzi sakrīt ar 77. sižeta tipu.

Zebu vērsis un krokodils

Pierakstījis Renels Murundauvas pilsētā (Madagaskaras rietumu piekraste).

Sī oriģinālā malgašu pasaka pieder pie plašās etioloģisko pasaku kategorijas, kuras ļoti tuvas vietējām leģendām un teikām.

Krokodils un ezis

Pierakstījis Renels Ankazubes ciema apkārtnē (ziemeļos no Tananarives).

Saruna par eža acīm sākusies tāpēc, ka ežiem ir ļoti mazas, bet

I    asas acis.

Parasti pērluvistas ir pelēkas ar baltiem plankumiem, un arī daudzas čūskas ir pelēki raibas. Par šo līdzību tad arī stāsta paruna, kuru ezis atgādina krokodilam.

Vājā uzvara pār spēcīgo ir visai i/platīts motīvs dzīvnieku pasalti visdažādāko tautu folklorā. Bet atšķirībā no afrikāņu pasakām, kur lielus un spēcīgus zvērus allaž uzvar zaķis, vai no indonēziešu pasflļ kām, kur šāda raksturīga varoņa loma piešķirta pundurstirnai končilal malgašu pasakās nav tradicionālu varoņu. Krokodils, kas piemānij vērsi, iet bojā kā eža upuris; kankafutru, kas izceļas visu parā" putnu vidū un izpelnījusies īpašu Zanahari žēlastību, piemāna mazai putniņš vinci, utt.

Govs un mežacūka

Pierakstījis Renels Mandricaras ciemā (Madagaskaras ziemeļu daļa)

Motīvi par mājas un meža dzīvnieku ienaidu un sāncensību plaši izplatīti pasaules folklorā (skat., piemēram, 104., 112., 120., 125. sižeti tipu). Dzivnieku — pasaku varoņu izvēle, dabiski, ir atkarīga no attie čīgās zemes dabas īpatnībām. Mežacūkas samērā bieži figurē malgašu pasakās (skat. šai krājumā pasakas «Andriambahuaka Ravuhimena un burvju graudi» un «Mežacūka un hameleons»).

Mežacūka un hameleons

Pierakstījis Renels Madagaskaras galvaspilsētā Tananarivē.

Daudzie stāsti par divu dzīvnieku sacensību, kurā uzvar vājākais, kas ticis mugurā stiprākajam, ir pazīstami un plaši izplatīti kopš Ezopa laikiem (motīvi Kn-2, K2 5-i, 221., 250., 275. sižeta tips). Reizēm šajās pasakās runāts par putnu, reizēm par zivju vai dzīvnieku sacensībām, kā tas ir pasakā par mežacūku un hameleonu. Daudz šādu pasaku ir Āfrikā, tās pazīst Amerikas nēģeri un indiāņi, kā arī Indonēzijas iedzī-j votāji. Interesanti, ka afrikāņu pasakās uzvarētājs bieži vien ir hameleons. Tādā veidā Renela pieraksts apstiprina tradīciju kopību, kas saista Madagaskaru, no vienas puses, ar Āfriku un, no otras, ar Indonēziju.

Pasakas beigu daļā izmantoti motīvi par palīdzīgajiem dzīvniekiem (B30 o—B599), kuri šai gadījumā atšķirībā no parastās shēmas (skat. 554. sižeta tipu. Pateicīgie dzīvnieki) palīdz nevis cilvēkam, bet savam vājākajam brālim — hameleonam. Iespējams, ka šī novirze saistīta ar īpašo vietu, kūdu malgašu dzīvē ieņem hameleoni. Madagaskara ir vairāk nekā trīsdesmit hameleonu sugu dzimtene. Malgaši izturas pret hameleoniem ar neuzticību un uzskata, ka dažiem no tiem piemīt pārdabisks, dēmonisks spēks un tie spēj nodarīt cilvēkam lielu ļaunumu. Hameleona uzvara pār mežacūku, par ko stāstīts šai pasakā, zināmā mērā atspoguļo malgašu bijīgas cieņas pilno attieksmi pret šo nevainīgo ķēmīgo dzīvnieciņu (skat. arī komentārus pasakai «Andamuhami»),

Meža suns un meža kaķis

Pierakstījis Renels Ankazubes ciema apkārtnē (Madagaskaras centrālā daļa).

Etioloģiska pasaka, kuras mērķis izskaidrot ienaidu dažādu dzīvnieku starpā (skat. šai pasaku krājumā pasakas «Fosa un bruņurupucis», «Kāpēc čūskas ēd vardes», «Takatra un vurundulu», «Vista un papango», «Vinci un kankafutra», «Cilvēks un ods»). Motīvi par suņu un kaķu ienaidu (A228M un A249.1.1.2) tikpat plaši izplatīti folklorā kā šie dzīvnieki zemes virsū.

Rafosa, Rafanaluka un Ravuancira

Pierakstījis Renels Vatumandri ostā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Oriģināla pasaka, kas atspoguļo malgašu antipātijas pret fosu, kuru viņi uzskata par bīstamu zvēru. Interesanti, ka savdabīgajai dieva tiesai stāstījuma beigās pilnīgi trūkst brīnuma elementu, kas parasti saistīti ar motīvu par pārbaudi ar uguni (H1511). un tas tikai pasvītro pasakas reālistisko raksturu.

Fosa un bruņurupucis

Pierakstījis Renels Antanambao ciemā (Madagaskaras dienvidu daļa).

Šai oriģinālajā malgašu pasakā izmantots folklorā labi pazīstams motīvs: bruņurupuci (vai vēzi) par sodu iemet ūdenī (K&i.i). Tompsons uzskata, ka šis motīvs pirmoreiz parādījies džatakās [3] un pēc tam plaši ieviesies mutvārdu stāstījumos. (Skat. 175. sižeta tipa pasakas. Ar darvu noziestā lelle un trusis. Trusis pielipis pie lelles un ir ar mieru saņemt jebkuru sodu, vienīgi lūdz nesviest viņu viršos. Trusi iesviež viršos, un tas aizbēg. 1310. sižeta tips. Vēzis par skroderi. Vēzi par sodu iemet ūdenī.)

Par vardēm, kas gribēja dabūt valdnieku

Pierakstījis Ferāns Manandzari pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Pats Ferāns raksta, ka bijis pārsteigts par šīs pasakas līdzību ar Lafontēna fabulu «Par vardēm, kas lūdza, lai viņām dotu karali» (3. grā-' mata, 4. fabula, skat. 1it. sar. Nr. 13). Ir zināms, ka katoļu misionāri patiesi pārtulkojuši malgašu valodā vairākas Lalontena fabulas, mazliet izmainot detaļas, lai vietējiem iedzīvotājiem tās padarītu saprotamākas/ Tālab, lai gan Ferāns ziņo, ka pierakstījis šo pasaku pēc veca lasītnepratēja vārdiem, kurš apgalvojis, ka pazīst pasaku no neatminamiem-1 laikiem, ar lielu drošību var apgalvot, ka šis ir uz samērā nesenu pa-; gātni attiecināms aizguvums.

Kāpēc čūskas ēd vardes

Pierakstījis Ferāns Manandzari pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Oriģināla malgašu pasaka, kurā izmantots izplatītais motīvs par čūsku un varžu ienaidu (A2*m.s.3s).

Lielais zutis un mazais zu-tēns

Pierakstījis Ferāns Manandzari pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Oriģināla malgašu pasaka.

«… dzelzs, kas paslēpta gaļā» ir āķis ar ēsmu; «aukstā māja» — pītam grozam līdzīgas lamatas, kurās iekļuvusi zivs nevar pacelties lidz ūdens virsmai, kālab tās ķermenis stipri atvēsinās.

Tuhubevava, Ambaclbedran.gi un mazie vlll

Pierakstījis Renels Vatumandri ostā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Malgaši ar patiku savās pasakās stāsta, kā vājais ar viltu pieveicis spēcīgo. Pasaka par mazajiem vili var noderēt par raksturīgu daudzo šāda veida pasaku piemēru.

Racibiluka un Raciririatra

Pierakstījis Renels Andevurantes pilsētas rajonā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Etioloģiska pasaka, kas zināmā mērā atgādina 234. sižeta tipu (lakstīgalai un glodenei bija pa vienai acij; lakstīgala aizņēmusies no glodenes aci un nav atdevusi).

Putnu valdnieks

Pierakstījis Renels Ankazubes ciema tuvumā (Madagaskaras centrālā daļa).

Vārdi «… ietērpjas greznā koši sarkanā spalvu rotā. Acīmredzot pati daba dāvājusi viņam valdnieka mantiju» saistīti ar to, ka Madagaskarā sarkanā krāsa simbolizē augstāko varu.

Motīvs par putnu valdnieka izraudzīšanu (B242) sastopams daudzu tautu folklorā. Renela pierakstītā pasaka pieder pie oriģināliem malgašu mutvārdu daiļrades sacerējumiem un ne ar ko neatgādina 221. sižeta tipa pasakas, kurās izmantots šis motīvs. (Tāda veida pasakās par valdnieku parasti kļūst putns, kas savas veiklības un atjautības dēļ uzvar vairākās grūtās sacensībās. Malgašu pasakā uzsvērts, ka putni savā izvēlētajā valdniekā visaugstāk vērtē labu dabu un skaistu balsi.)

Mākslinieciski ne tik spilgtam variantam, ko min Ferāns, ir skaidrāk izteikts etioloģisks raksturs.

Ferāns, Nr. 19, 47. lpp. Putni, kuri gribēja izraudzīt valdnieku. Putni nolēmuši izvēlēt valdnieku. Pūces vīrs nav atnācis, aizbildinādamies, ka viņa sievai pašureiz jādējot olas. Kopš tā laika putni to nemīl, un tāpēc pūces uzdrošinās atstāt ligzdu vienīgi naktī. Par valdnieku gribējis kļūt vurumaheri, bet izrādījies, ka viņam ir pārāk daudz sāncenšu. Kopš tā laika viņš neieredz visus pārējos putnus un, kad vien spēj, nogalina tos. Labās dabas un skaisto spalvu dēļ par putnu valdnieku galu galā izraudzīts reiluvi, un cilvēki piekrituši šim lēmumam.

BRINUMP ASAKAS Rafara, Odeņu jaunava

Pierakstījusi Lonšāna Djegosuaresas apkārtnē (osta Madagaskaras ziemeļos).

Pasaka par Rafaru pieder pie universālā 400. sižeta tipa (brīnumainā sieva).

īsā ievadā pirms pasakas Lonšāna aizrāda, ka, lai gan pasaku par Rafaru viņa pierakstījusi piekrastē, kur apbrīnojami dzidrajā ūdeni acis priecē gleznainās koraļļu grēdas un jūras dziļumā it kā vīd burvju pilis, pasakas darbiba notiek kāda ezera apkārtnē Carahenas plato rajonā. Malgaši ezeru uzskata par svētu, jo daži ticējumi vēsta, ka tur mītot viņu senči, kas pārvērtušies par krokodiliem. Šie ticējumi un teikas acīmredzot saistīti _ar seniem totēmiskiem malgašu priekšstatiem.

Delarī uzskata, ka pasaka par Rafaru ir kādas «Tūkstoš un vienas nakts» [4] pasakas vienkāršots variants un ka tā nonākusi Madagaskarā ar arābu starpniecību. Un tomēr dialogs starp bēgošo Rafaru un viņas vīru (oriģinālā ritmiska proza) pieder pie malgašu oriģinālās folkloras vispoētiskākajiem un izteiksmīgākajiem paraugiem. Ir zināms vēl viens, ne tik interesants, mazāk izstrādāts variants.

Renels, I, Nr. 34, 187. Ipp. Odeņu jaunava. Reiz kāds nabaga cilvēks, kas dzīvojis netālu no Tamataves, zvejojis zivis un noķēris uz āķa jaunavu, kas bijusi ar mieru k]ūt par viņa sievu, ja tas nevienam nestāstīšot, no kurienes viņa radusies. Abi apprecējušies un kļuvuši bagāti. Brāļi piespieduši zvejnieku atklāt noslēpumu, un jaunava, atstājusi dēlu un vīru, atgriezusies ūdenī.

Antsali mazulis jeb Putnēns, kas turpināja dziedāt cilvēka vēderā

Tanalas tautības pasaka; pierakstījusi Lonšāna, kas saista to ar malgašu ticējumiem par mirušo pārvēršanos tauriņos vai putnos. Malgaši, kas svētu tur senču piemiņu, svētajiem tauriņiem un putniem, kas nejauši ielidojuši viņu būdās, izrāda īpašu cieņu: viņi piedāvā tiem medu un rīsus, noziež sev galvu ar taukiem un izpilda īpašu deju ar raksturīgām kustībām, kas atgādina spārnu vēdas. Nodarīt ļaunumu tādam tauriņam vai putnam nozīmē apvainot mirušo piemiņu, t. i., izdarīt smagu noziegumu. Šī māņticība acīmredzot ir senu totēmisku priekšstatu atliekas.

Ar senču kultu saistīta ari otra šai pasakai raksturīga iezīme. Sieva neēda antsali mazuli un aizliedza bērniem tam pieskarties. Bērni paklausīja māti, bet ne tēvu, un laulāto draugu strīdā taisniba izrādījās sievai. Ši interesantā detaļa izskaidrojama ar to, ka sievietei malgašu ģimenē ir liela ietekme un cieņa, jo tā dzemdē un audzina bērnus — dzimtas turpinātājus. Malgašiem ļoti attīstītas vecāku jūtas, un bērnu trūkumu tie uzskata par lielu nelaimi, galvenokārt tāpēc, ka tad pēc

Biīives nav neviena, kas izpildītu visas nepieciešamās paražas, kā to prasa senču iedibinātie likumi.

ļ Delari sniedz tris Madagaskarā sastopamus, kā arī dažus citus šīs pasakas variantus:

1.  renels, ii, nr. 134, 283. lpp. putnu ķērājs. putnu ķērājs ķēris putnus cilpās. Reiz viņš noķēris antsali, kuru nekad agrāk nebija redzējis, nogalinājis to un apēdis. Putns turpinājis runāt viņa vēderā. Sievā aizskrējusi meklēt udi, lai glābtu viru. Udi īpašnieks licis pārnest vīru uz citu ciemu. Viru ietinuši lambā un aiznesuši. Atlidojusi antsali māte, uzknābusi cilvēka vēderu un atsvabinājusi mazuli. Cilvēks nomiris.

2.   sibrē, i, 278. lpp. -mazais putniņš un tas, kas viņu apēdis. Sai pasakā ari stāstīts par antsali mazuli (skat. 1it. sar. I nodalījuma Nr. 7).

3.  dāls-simss, 361. lpp. ni zanak'antsali (skat. 1it. sar. I nodalījuma Nr. 1).

Visos malgašu variantos mazuli atbrīvo vecāki, kas uzknābj cilvēka vēderu. Cilvēks mirst. Līdzīgos citu tautu variantos putnēns pats izlaižas pa cilvēka muti.

1.  fanelī de florisa. dimi kalevals un putns tek-tek. dimi kalevals atpūties koka ēnā. Putna tek-tek dziedāšana iztraucējusi viņa mieru. Viņš paņēmis šauteni, nošāvis putnu, izvārījis to un apēdis. Putns no vēdera pavēlējis viņam apgulties, pēc tam aizpīpēt pīpi, pēc tam nožāvāties. Kad viņš žāvājies, putns izlidojis viņam no mutes, uzmeties koka zarā un atkal sācis dziedāt (skat. 1it. sar. II nodalījuma Nr. 10).

2.  tunisiešu pasakas. Putnēns ar labibas graudiņu. Putnēns atrod labības graudiņu, pakar to kaklā un kaitina sultānu, kas pavēl viņu noķert, noplūkt un izvārīt. Sultāns apēd putnu, bet tas turpina dziedāt viņa vēderā. Putnēns izlaižas pa sultāna muti un saka, ka sultāns esot loti liels un resns (skat. 1it. sar. II nodalījuma Nr. 6).

Faralahi, bagātais mantinieks

Pierakstījis Ferāns Manandzari pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Pretēji tradīcijai, šai pasakā Faralahi ir vienīgā dēla vārds. Acīmredzot laika gaitā šī vārda pirmatnējā jēga (lara — bērns, kas dzimis pēdējais, lahi — vīrietis, laralahi — jaunākais dēls ģimenē) pamazām sākusi izgaist.

Pasakas par brīnumaino sievu (400.—424. sižeta tips) plaši pazīstamas visu tautu folklorā. Šis malgašu pasakas raksturīga iezīme ir parasto buršanas, ļaunu burvestību u. t. jpr. motīvu trūkums. Zieda pārvēršanās par daiļu meiteni šeit ir saistīta tieši ar dieva — radītāja

Zanahari gribu, kamēr, piemēram, pasakā «Meitene-zieds» (407. sižet tips) meitene, kas pārvērsta par ziedu, atgūst cilvēka izskatu pēc ta' kad vīrietis, salauzdams stiebru, viņu atbrīvojis no burvības.

Izņemot epizodi ar ziedu, pasaka par Faralahi ieturēta sadzīves pa sakas stilā un var noderēt par raksturīgu paraugu, kā malgašu folklor' ikdienišķais sajaucas ar brīnumaino.

Divi brāļi Andriambahuakas

Pierakstījis Renels Andriamenas ciemā (ziemeļos no Tananarives).

Tāpat kā iepriekšējā pasakā, varoņu vārdi norāda, ka pakāpeniski zudusi pirmatnējā jēga, kāda agrāk bijusi ietverta sugas vārdā anclrlambahuaka (skat. Vārdnīcu).

Pasaka dalās divās dalās, kas sižetiski gandrīz nav saistītas. Pirmās daļas kulminācija — epizode ar čūsku. Interesanti, ka motīvs par septiņgalvu čūsku (B15.1.2.6), kas diezgan bieži atkārtojas malgašu pasakās (skat. tālāk «Andriamaruzua, cilvēks, kas gribēja pazudināt savu svaini, bet pazudināja pats sevi»), sastopams, kā norāda Tompsons, ari Indijā un Zanzibāras salā. Pilnīgi iespējams, ka Madagaskarā šis motīvs saistīts ar senu totēmisku čūsku kultu. Malgašu Akadēmijas biļetenā par 1911. g. (skat. 1it. sar. II nodalījuma Nr. 5) ir ziņojums par čūsku kultu, ko Madagaskarā līdz tam nepazina. Ziņojuma autors norāda, ka kalnu ciemu iedzīvotāji joprojām uzskata par svētiem dažus ezerus, kuros agrāk mitušas čūskas. Šis ziņojums īpašu interesi izraisa tāpēc, ka čūsku kults sevišķi plaši izplatīts Āfrikā. Pēc Tokareva ziņām (skat. 1it. sar.

II   nodalījuma nr. 2), misionārs cigors 1864, gadā atklājis Dahomejā čūsku templi, kurā mitinājušās pāri par trīsdesmit čūsku.

Pasakas otrā daļa ļoti tuva 870. sižeta tipam (apmainītā sieva). Šis daļas kulminācija — epizode ar vērsi, savdabīga «dieva tiesa», kas visiem atklāj patiesību. Ir zināmi vēl divi varianti, kas atbilst otrajai daļai:

1.  renels, i, nr. 26, 144. lpp. Ivulameicu. Mežacūku valdnieks ilgi meklējis sievu. Viņš uzzinājis par Randiabes meitu un atnācis pie tā lūgt meiteni sev par sievu. Tēvs apsolījis, ka pēc nedēļas meita ieradīšoties. Viņš aizsūtījis pie mežacūku valdnieka Ivulameicu kopā ai verdzeni. Ceļā tām gadījusies upe. Verdzene solījusies pārnest Iv. tikai tad, ja tā atdošot viņai savu apģērbu. Kad abas nonākušas galā, verdzene uzdevusies par kundzi un apprecējusies ar mežacūku valdnieku, bet Iv. aizsūtījusi sargāt lauku no fudi. Tā gaiņājusi putnus un dziedājusi: «Es esmu kļuvusi par verdzeni, bet verdzene kļuvusi par andrianu.» Ļaudis, izdzirdējuši viņas dziesmu un jautājuši, ko tā nozīmējot. Iv. palūgusi atrast rudu vērsi un teikusi tam: «Ak, vērsi, ja es

238

\ ’ ļ

esmu andriana, uzsēdini mani sev mugurā.» Vērsis uzsēdinājis viņu mugurā. Krāpšana bijusi atklāta, un verdzene nogalināta.

2.   renels, ii, nr. 140, 270. lpp. faralahi un faravavi. faralahi nozvērējies, ka gadījumā, ja viņš apņemšot citu sievu, lai viņa piroga apgāžas. Faravavi nozvērējusies, ja viņa vēlēšoties citu vīru, lai zibens aiznes viņu mākoņos. Faralahi aizgājis no ciema un apprecējis citu sievieti. Atceļā viņa piroga apgāzusies un viņš noslīcis. Sieva, uzzinājusi par Faralahi navi, nolēmusi meklēt citu vīru. Meitu kopā ar verdzeni viņa aizsūtījusi pie vectēva. Tai pašā mirkli zibens pacēlis Faravavi mākoņos. Kad meitene nonākusi pie vectēva, verdzene uzdevusies par andrianu, bet meiteni uzdevusi par verdzeni. Vectēvs aizsūtījis meiteni uz lauku. Tā sākusi sūdzēties fudi. Vectēvs izdzirdējis meitenes žēlabas un atvedis niknu vērsi. Dižciltīgo meiteni vērsis neaizticis, lai gan viņa uzgūlusies tam uz ragiem, bet verdzeni sabadījis. Krāpšana bijusi atklāta, un verdzene nogalināta.

Raksturīgi, ka visos trijos gadījumos dižciltīga meitene sūdzas par savu likteni putniem un tā pievērš sev uzmanību, bet «dieva tiesu» īsteno vērsis. Tāda veida sižetiska sakritība bieži sastopama malgašu folklorā un liecina par izveidojušos pasaku tradīciju pastāvēšanu.

Andriambahuaka Andrianunibe un viņa bezbērnu sieva

Pierakstījis Renels Caralalanas apmetnē, netālu no Vuhemaras ciema (Madagaskaras austrumu piekrastes galējie ziemeļi).

Stāsts par Andrianunibi ļoti tuvs 303. sižeta tipa pasakām, kuras pazīstamas daudzās zemēs; folklorā izplatītais motīvs par noslēpumainu ieņemšanu no apēstas zivs (Tsn'5.i) sevišķi raksturīgs Indonēzijai.

Trīs andrianas un Andriamuhamuna

Pierakstījis Ferāns Manandzari pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Pasaka ir Pelnrušķītes malgašu variants (510. sižeta tips), kas atbilst klasiskajai shēmai: divu vecāko māsu vajāta jaunākā māsa, brīnumaina palīdzība, tikšanās ar dižciltīgu vīrieti, pazīšana un kāzas. Varones vārds acīmredzot ari franču izcelsmes: franču Cendrition, malgašu Sundroa — Sandrua.

Pats Ferāns īpašā piezīmē paskaidro, ka pierakstījis šo pasaku pēc veca antambahuakas tautības lasltnepratēja vārdiem, kurš teicies zinām to kopš bērnības. Viņa vārdus apstiprinājuši citi šis tautības piederīgie.

\

kuru vidū Sandrua varoņdarbi ir Joti populāri. Un tomēr Ferāns neno<( liedz, ka vairākas detaļas, un pirmām kārtām, protams, epizodes ar ; zelta kurpīti, iespējams, aizgūtas no (ranču pasakas. Neskatoties uz to, | pasaka par trim andrianām ir pilnīgi nacionāla pēc rakstura un labi I atspoguļo vietējā kolorīta īpatnības (piemēram, māsu dialogs ar ce)ā 1 sastaptajiem vīriešiem un nobeigums — vecāko māsu pārvēršanās parj ķirzakām).

Icihitanancu jeb Zēns, kas pārvērtās par nezvēru,! un ar ļimi noziestā māla lelle

Pierakstījusi Lonšāna Dienvidu Ambuhimangas ciemā Augstajā plato. 1 Šai apvidū dzīvo tanalas tautība. Izteiciens «akmens cilvēki» saistīts ļ ar to, ka tanalas ceļ savas būdas akmeņainās vietās, bieži vien dziļu >1 aizu malās.

Viena no šīs oriģinālās malgašu pasakas epizodēm pazīstama visāļl pasaulē — tā ir epizode ar māla lelli, pie kuras pielipis Icihitanancu. ļ Visizplatītākajā variantā (175. sižeta tips) līdzīgā situācijā nok|ūst 1 trusītis. [5]

Delarī min vēl divas malgašu pasakas, kuru līdzība ar pasaku par j Icihitanancu izpaužas vienīgi epizodē ar lelli: 1. Renels, I, Nr. 18, -j 111. lpp. Rangalampuna un 2. Renels, II, Nr. 59, 9. lpp. Radžaku.

Ievērojamais zinātnieks folklorists Aurelio M. Espinosa (skat. 1it. sar. II nodalījuma Nr. 9) speciāli pētījis 175. sižeta tipa pasakas. Savā j pēdējā publicētajā darbā, kas skar šo tematu («Spāņu tautas pasakas»), 3 Espinosa norāda, ka viņam izdevies savākt 318 variantus. Pēc Espinoj sas domām, šīs pasakas cēlušās no kādas džatakas (Nr. 55. Princis ar ! piecām rokām). Espinosa uzskata, ka Amerikā tās nonākušas caur 1 Eiropu, kur zināmi vairāki varianti, bet galvenokārt ar vergu tirdznie] čības starpniecību caur Āfriku, kur šī tipa pasakas mīl un pazīst se i višķi labi. Var pieņemt, ka malgašu folklorā epizode ar lelli-latnatām ' tāpat nonākusi no Āfrikas.

Bibiulu, milzīgais nezvērs, un viltīgie zēni

Pierakstījusi Lonšāna Murundavas pilsētas apkaimē (Madagaskaras rietumu piekraste).

Pasaka par Bibiulu pieder pie plašās pasaku grupas, kurās stāstīt3 par bērnu sadursmi ar nezvēriem (327. sižeta tips). Lielākā daja motīvu, kas veido šo pasaku, labi pazīstami pasaules folklorā (nomaldījušies bērni nonāk milža cilvēkēdāja mājā — Gmi, jaunākais brālis

pilidz bērniem aizbēgt no milža — G551.3, cilvēkēdāja bojāeja — (15u). Tomēr pasaka kopumā tiek uztverta kā tipisks malgašu folkloras sacerējums. To nosaka dažas specifiskas šis pasakas īpatnības: īpaša ievada forma, raksturīgs dialogs starp bērniem un cilvēkēdāju (oriģinālā ritmiska proza), savdabīga bērnu bēgšanas un šā tipa pasakām neparasta fināla aina.

Interesantas izmaiņas šeit notikušas, piemēram, ar folklorā izplatīto bēgšanas motīvu, kuras laikā vajātie nosviež dažādus priekšmetus, kas ar burvības spēku pārvēršas par šķērsli vajātājam (Dm). Vispirms, šis motīvs pasakā izmantots kombinācijā ar motīvu R231 (bēgli izsvaida priekšmetus, vajātājs apstājas, lai tos uzlasītu, bēgli pa to laiku skrien tālāk). Pēc tam burvība atvirzīta dibenplānā un pat galveno palīgu izrādās pati daba, kas, uzklausot bērnu lūgumu, kļūst par to aizstavi. Piebildīsim, ka bēgšanas motīvs malgašu folklorā sastopams diezgan bieži. Piemēram, pasakās «Bezragu govs» un «Vērša āda, no kuras radās vesela govs», izmantots motīvs R231, bet pasakā «Izilakuluna, kuram puse ķermeņa bija no koka» — motīvs Dg72-

DelarI min vēl vienu pasakas par Bibiulu variantu: Renels, I, Nr. 2, 9. lpp. Septiņi brāļi. Vecāki pametuši septiņus bērnus, krustcelēs tie izšķiras, aiziet uz septiņām dažādām pusēm un nokļūst pie nezvēriem, kuri ņemas tos nobarot, lai apēstu. Faralahi palicis kārns, kā bijis. Viņš sacījis, ka viņam vajadzīgs ūdens, kas atnests pītā grozā, citādi viņš nekļūšot tuklāks. (Sīkāk par šo viltību skat. komentārā pasakai «Izilakuluna, kuram puse ķermeņa bija no koka».) Faralahi aizved brāļus un aiznes līdz bungas, olu, sirpi un akmeni. Lai nezvēri nepanāktu brāļus, Faralahi, sitot bungas, liek vajātājiem dejot, rada viņu ceļā dažādus šķēršļus un beidzot nogalina tos tāpat kā Izilakuluna (skat. pasaku «Izilakuluna, kuram puse ķermeņa bija no koka»).

Rabibibe un Kifundri jeb Lielais zvērs un mazais puisēns

Pierakstījusi Lonšāna Murundavas pilsētā (Madagaskaras rietumu piekraste).

DelarI min šādus šis pasakas malgašu variantus:

1.  ferāns, nr. 23, 69. lpp. takinga. takinga tā nokaitinājis savus brāļus un vecākus, ka viņu nolēmuši pārdot svešzemniekam. Svešzemniekam jāuzmin, kurš no septiņiem brāļiem ir Takinga. Pirmajā dienā visi brāļi pēc T. padoma saka, viņu vārds esot Takinga. Otrajā dienā vecāki, lai palīdzētu svešzemniekam, piesējuši T. ap kaklu maniokas lapu, bet T. piesien tādu pašu lapu arī brāļiem. Trešajā dienā svešzemnieks pēc zīmes uz lupas pazinis T. un aizvedis sev lidz. Taldk kā Lonšānai.

2.   danduo, nr. 47, 188. lpp. divi brāļi. bezbērnu sieviete uzzina no Rakabes, ka viņai varēs būt bērni, ja vien viņa apsolīs atdot tam savu pirmdzimto. Lai Rakabe varētu viņu pazīt, zēnam iedod sarkanu lambu, tačti viņš to saplēš un izdala visiem saviem biedriem pa skrandai. Tāpat viņš pēc tam izdara ar melnu lambu. Tālāk seko daudz piedzīvojumu, kas raksturīgi 217., 303., 314., 327. sižeta tipam (skat. lit. sar. I nodalījuma Nr. 3).

Bez šiem variantiem zināma kāda saturā tuva dienvidafrikāņū pasaka no Zino krājuma par zēnu Montipi. Lai izbēgtu no nāves, Montipi sarāvis savu pērļu kaklarotu un izdalījis pa pērlei visiem saviem biedriem (skat. lit. sar. II nodalījuma Nr. 12).

Lonšānas pierakstītā pasaka sastāv no trim epizodēm. Tās visas folklorā labi pazīstamas un ietilpst dažādu tipu pasakās, taču malgašu variantā ikvienai no tām ir savas specifiskas īpatnības.

Pirmā epizode. Grūta sieva iekārojusi augļus vai dārzeņus, kas pieder nezvēram, un mēģina tos nozagt. Nezvērs pārsteidz sievieti vai viņas vīru nozieguma vietā. Lai mīkstinātu nezvēra dusmas un izbēgtu no briesmīga soda, sieviete spiesta apsolīt nezvēram gaidāmo bērnu. Šī epizode ietilpst 310. sižeta tipa pasakās. Mūsu pasakā ne sieviete, ne viņas vīrs neko nezog, viņi atdod bērnu kā samaksu, nevis kā upuri.

Otrā epizode. Zēns cenšas grozīt savu likteni, padarot pārējos bērnus līdzīgus sev. Atšķirībā no malgašu un afrikāņu folkloras indoeiropiešu folklorā šis motīvs (K415) parasti saistīts ar zagļa vai mīļākā identificēšanu (950. sižeta tipa pasakas), kas piešķir tam pilnīgi citu nokrāsu.

Trešā epizode. Nezvērs aiznes zēnu, ielicis to maisā vai grozā. Zēnam izdodas izbēgt, un viņam paredzētais liktenis ķer nezvēra sievu vai kādu no nezvēra bērniem. Šī epizode kā patstāvīga pasaka (327. c sižeta tips) plaši pazīstama Eiropas, Āzijas un Amerikas folklorā, mazliet mazāk — Āfrikas folklorā.

Mūsu pasakā Kifundri veiklības dēļ iet bojā nezvēra sieva, bērni un arī pats nezvērs, bet viņu bagātību iegūst zēns.

Acīmredzamā kopība ar pasaules folkloru šai gadījumā nerada šaubas, un tomēr malgašu pasakā universālie motīvi izmantoti tādā oriģinālā kombinācijā un īpatnējā veidā, ka rezultātā radies pilnīgi savdabīgs sacerējums.

Bezragu govs

Pierakstījis Renels Ankazubes ciema apkaimē (ziemeļos no Tana* narives).

Šī dramatiskā pasaka, pilna iekšējas kustības un spilgtu krāsainu detaļu, pēc Delarī domām, pazīstama tikai Madagaskarā, kur to labi zina un loti mīl, par ko īpaši liecina lielais skaits variantu.

1.  lonšāna, nr. 1, 21. lpp. ivurumbe, zoss-kundze. zoss uzcēlusi salā būdu un nopirkusi verdzeni, kas būdu sargātu. Pēc tam izdējusi olas un sākusi perēt. No vienas olas nekas nav izšķīlies, un zoss par olu aizmirsusi. Pēc kāda laika no aizmirstās olas izšķīlusies jauka, maza meitenīte, kuru zoss nosaukusi par Imaicualu. Meitene izvērtusies par daiļu jaunavu. Zoss bijusi lepna un laimīga. Cilvēki uzzinājuši, ka salā mīt daiļa jaunava. Kādudien zoss būdā ieradies andriambahuaka, ka» gribējis ņemt Imaicualu par sievu. Imaicuala gan baidījusies mātes dusmu, taču andriambahuakam izdevies jaunavu pierunāt. Bēgšanas epizode saskan ar mūsu variantu, bet beidzas citādi. Ivurumbe nepanākusi bēgļus. Tikai pēc dažām dienām atradusi savu meitu un briesmīgās dusmās izrāvusi tai acis un norāvusi ādu. Tālāk seko tās pašas peripetijas, kas beidzas ar primitīvāku finālu: ļaudis atzīst, ka Imaicualu ir daiļāka par andriambahuakas iepriekšējām sievām. Andriambahuaka padzen kaunā liktās sievietes, un Imaicuala paliek par viņa vienīgo sievu. Ne epizodes par divu pirmo sievu atriebšanos savas sāncenses mātei (mušu variantā — govij), ne motīva par burvju koku (H6 3i). kas raksturīgi Pelnrušķītes ciklam (511. sižeta tips), ar kuru šai pasakai ir daudz kopīga, šeit nav.

2.  renels, ii, nr. 136, 258. lpp. rasuazanakumbi (jeb skaistule, ko dzemdējusi govs) un viņas māte. Mūsējam tuvāks variants ar epizodēm no Pelnrušķītes cikla.

3.  sibrē, ii, 161. lpp. rameicuanala. milzīgs putns ravarumbe novijis ligzdu ūdeņu vidū. No pēdējās olas, ko tas perējis, izšķīlusies meitenīte Rameicuanala. Māte nopirkusi verdzeni, kas uzraudzītu meiteni, un govi, lai meitenei būtu piens. Tālāk kā mūsu variantā, bet bez epizodēm no Pelnrušķītes cikla (skat. ,1it. sar. I nodalījuma Nr. 8).

4.  renels, ii, nr. 135, 251. lpp. zanakaminanina. varones māte ir jauna meitene, kura nonākusi ceribās pēc tam, kad ieēdusi mežā medu un kādas saknes. Tālāk pasakas sižets vijas kā mūsu variantā, atšķiroties tikai ar dažām detaļām. Pirms bēgšanas no mājas Zanakaminanina lūdz lietas, kas atrodas būdā, neteikt mātei, kurp viņa aizgājusi. Taču viņa aizmirsusi brīdināt adatu, un tā viņu nodod. Tāpat kā iepriekšējos variantos, māte atņem bēglei acis un noslēpj tās tīnē, kas piepildās ar asarām ikreiz, kad meitene raud. Fināls saskan ar mūsu varianta finālu.

Andriamaruzua, cilvēks, kas gribēja pazudināt savu svaini, bet pazudināja pats sevi [6]

Pierakstījusi Lonšāna Vuhipenas ciemā (ziemeļos no Tamataves).

Šis oriģinālais, spilgtais stāsts pazīstams tikai Madagaskarā. Interesanti, ka šai pasakā zibens ir ļaunā varoņa cīņas ierocis >— iespējams, tāpēc, ka Madagaskarā, it ipaši Augstā plato rajonā, bieži plosās briesmīgas vētras ar ilgām lietus gāzēm, apdullinošiem pērkona grāvieniem un neskaitāmiem zibens spērieniem, kas ik gadus nogalina daudz cilvēku un vēršu. Kā liecina Lonšana, zibens joprojām saglabājis tur savu seno personificēto nozīmi un cilvēki cenšas ar to vienoties kā ar dzīvu būtni. Daudzās malgašu būdās zem pavardiem glabājas burvju līdzekļi, kas it kā palīdzot atvairīt zibeni; salas dienvidos pazīst pat «zibens dēlus» — tie ir bērni, kas izpildījuši noteiktus ritus un tālab ieguvuši spēju atvairīt zibeni.

Pasakas dramatiskākās epizodes saistītas ar septiņgalvu čūsku, par kuru mēs jau runājām komentāros pasakai «Divi brāļi Andriambahuakas», lāpēc šeit piebildīsim tikai dažus vārdus. īsā ievadā pirms pasakas par Andriamaruzua Lonšāna raksta, ka cilvēks, pēc kura vārdiem viņa pasaku pierakstījusi, pastāstījis viņai par malgašu svētajiem ezeriem. Ezeros dzīvojot tārpi, kas dažkārt pārvēršoties par tik milzīgām septiņgalvu čūskām, ka tās varot aizsniegt debesis un ar astes sitienu sagraut vairākus ciemus.

Stipri vienkāršotu un pelēcīgu šis pasakas variantu dod Renels (1, Nr. 12, 87. lpp. Čūska ar septiņām galvām). Vīram ar sievu ir trīs bērni. Meita izgājusi pie vira, kas dzīvo kādā tālā ciemā. Pēc meitas aizbraukšanas viens no dēliem pārvērties par fanampituluhu un aprijis visus ciema iedzīvotājus, nesaudzējot ne tēvu, ne māti. Māsa sūtījusi viru apciemot vecākus. Vīrs atnācis tukšajā ciemā un ieraudzījis čusku. Čūska mēģinājusi viņu aprīt, bet viņš aicinājis palīgā suņus (virs bijis kaislīgs mežacūku mednieks),' un tie čūsku saplosījuši. Visi, izņemot vecākus, iznākuši dzīvi no čūskas vēdera. Garām lidojoša cincina iesaukusies: «Meklējiet pirkstu galos!» Čūskai nogriezuši nagus, un no tiem iznākuši vecāki.

Pazīstama vēl viena malgašu pasaka, kurā darbojas septiņgalvu čūska: Renels, I, Nr. 13, 90. lpp. Inlahatrila. Nabadzīgiem cilvēkiem piedzimis neparasts bērns. Divu mēnešu vecumā tas jau bijis pieaudzis, gudrs un spēcīgs un gribējis cīnīties ar nezvēriem, kas dara cilvēkiem ļaunu. Vispirms viņš uzvarējis neganto vērsi, pēc tam briesmīgos krokodilus un beidzot veicis visievērojamāko varoņdarbu — nogalinājis septiņgalvu čūsku. Šī pasaka ne tikai sniedz liecību par septiņgalvu čūskas motīva vēl vienu izmantošanas variantu, tā interesanta arī tai ziņā, ka zināmā mērā atgādina eiropiešu teiksmas par cildeniem varoņiem, kādus malgašu folklorā nepazīst.

Vērša āda, no kuras radās vesela govs

Pierakstījis Ferāns Manandzari pilsētas apkārtnē (Madagaskaras austrumu piekraste).

Šis pasakas fantastiskajam sākumam nav nekāda sakara ar pamatsaturu. Šādi sižetiskā risinājuma pārtraukumi malgašu pasakās sastopami diezgan bieži (skat., piemēram, pasakas «Divi brāļi Andriambahuakas» un «Andriambahuaka, kas gribēja dabūt bērnu»). Zināmi vairāki varianti.

1.  renels, ii, nr. 137, 261. lpp. pieci vīrieši fosas. piecas fosas nopirkušas apģērbu un ietērpušās līdzīgi cilvēkiem, lai apņemtu par sievām piecas meitenes. Pēc kāzām viņi kopā atgriezušies mājās. Līdz gājis arī meiteņu brālis. Viņš nopratis, ka māsu vīri ir zvēri, un pierunājis meitenes bēgt. Pēc tradicionālās vajāšanas, kuras laikā meitenes izbārstījušas zemē šim nolūkam speciāli paņemtos rīsus, bet fosas uzlasījušas tos un nesušas atpakaļ uz māju (motīvs R231), zvēri atnākuši uz ciemu, kur agrāk dzīvojušas meitenes. Ļaudis laipni sagaidījuši tos un pacienājuši ar tuaku. Apreibušās fosas sākušas skraidīt uz visām četrām un uzlasīt nosviestos kaulus. Ļaudis redzējuši, ka tie ir zvēri. Trīs fosas viņi nogalinājuši, bet divām palaimējies aizbēgt. Pasaka beidzas ar etioloģisku finālu: kopš tā laika fosas nenāk dienā uz ciemu, bet naktīs nokož vistas.

2.  renels, ii, nr. 138, 265. lpp. Četras sievietes un četri zvēri. Četras meitenes kļūst par fantastisku dzīvnieku racimanulu sievām. Kalpone uzzina, ka meitenes apprecējušas zvērus, un tās visas aizbēg. Dzenoties pakaļ sievām, racimanulas ierodas ciemā. Sievietes laipni tos sagaida un aizvada gulēt. Kad zvēri aizmiguši, sievietes sadedzina tos līdz ar būdu.

3.  renels, i, nr. 10, 77. lpp. Trīs astaini brāļi. Šī pasaka ievietota mūsu krājuma 138.—140. lpp.

Andriambahuaka, kas gribēja dabūt bērnu

Pierakstījis Renels Tananarives pilsētā pēc Dienvidu Ambubimangas ciemā (Augstajā plato) dzīvojoša tanalas tautības vīrieša stāstījuma.

Pasaka sastāv no divām patstāvīgām daļām. (Par šo kompozicionālo

īpatnību malgašu pasakās runājām komentāros pasakai «Vērša ādaj no kuras radās vesela govs».) Pirmajā daļā izmantots pazīstamais motīvs par neparasto ieņemšanu (T5 i0 ), kas sastopams dažādu tautu pasakās, diezgan bieži arī indonēziešu un afrikāņu folklorā. No otras puses, daudzo motīvu vidū, kas saistīti ar ūdens burvju spēku (tie uzskaitīti indeksā D|2 «.i), šinī pasakā izmantotais motīvs (viens un taf pats ūdens pārvērš Rafutsibi meitenē un pēc tam atkal meiteni pārvērš par veceni) nefigurē, tātad acīmredzot ir specifiska malgašu folkloras īpatnība.

Pasakas otrajā da|ā stāstīts par jaunākās meitas Ifaravavi likteni. Viņas vārds sastāv no trim dalām: i — runā izplatīts personvārdu prefikss, lara — bērns, kas piedzimis pēdējais, vavi — sieviete, sieviešu dzimuma būtne. Tāpēc pasakā, uzrunājot ar cieņu, viņu sauc pilnā vārdā par Ifaravavi, bet, uzrunājot nievājoši, — saīsināti par Ifaru. Interesanti, ka visa otrā daļa konstruēta pēc Pelnrušķītes tipa (511. sižeta tips) pasakām, ieskaitot raksturīgo motīvu par burvju koku, kura augļus var noraut tikai varone (Diegsi.i).

Andāmuhami

Pierakstījis Renels Vuhemaras apmetnē (Madagaskaras ziemeļaustrumu piekraste).

Sai spilgtajā, īpatnējā pasakā izmantoti vairāki pasaules folklorā pazīstami motīvi. Sižeta pamatā līgavu apmainīšana. Šādas epizodes (motīvs К19ii) sastopamas ļoti daudzu zemju, ari Āfrikas un Indonēzijas folklorā, un tās ietilpst kā sastāvdaļa vairāku sižeta tipu (403., 408., 425., 450., 480., 510., 511., 533.) pasakās, turklāt neviens no šiem tipiem nesaskan ar pasaku par Andamuhami. Apmainīšanas raksturs (hameleonu mātīte) un apstākļi, kādos tā notikusi (varone ienirusi zem ūdens), ir pilnīgi oriģināli un ļoti specifiski Madagaskarai. Malgaši nemīl un bīstas neveiklo, nekaitīgo hameleonu. Fidlers raksta, ka, paša acīm redzēdams, kā hameleons medi kukaiņus, viņš sapratis, kālab malgaši uzskata, ka šai dzīvniekā mīt ļaunais dēmons ranture. «Patiesi, neticami divējāda ir hameleona daba. Nekustīgā, nevarīgā ķermenī pēkšņa, zibenīga plēsoņas mēle — kaut kas līdzīgs lamatām, neredzēta, ārkārtīga viltība, kādu izspēlējusi daba, gandrīz vai sātaniska nodevība.» [7] Iespējams, ka tieši šo īpašību dēļ hameleons kļuvis par viltus pilno varoni pasakā par Andamuhami.

Arābu pasakās bieži sastopamai epizodei līdzīga tā, kas tēlota šai

pasakā pie avota: istā sieva paslēpjas kokā pie strauta: neglītā verdzene redz ūdenī viņas atspulgu un, uzskatīdama to par savējo, aiz žēlabām sasit krūzi. Pilnīgi iespējams, ka šis motīvs nonācis Madagaskarā ar arābu starpniecību.

Pasakas fināls saistīts ar laulību pārbaudījumu motīvu (šinī gadījumā H32 <), kas šeit ir visai savdabīgs, proti, Damuhami jāuzmin, kura ir viņa sieva, kura — meita. Iespējams, šī nianse saistīta ar to, ka malgašu tautā ilgi valdīja lielās patriarhālās dzimtas klasiskās formas, kad radniecību skaitīja tikai pēc tēva līnijas. Turpretī pats pazīšanas motīvs radies no plaši izplatītajām laulību paražām, kuru neatņemama sastāvdaļa bija līgavas pazīšana meiteņu pulka vidū.

#

Razuandranuvula un Razuandranumanga

Pierakstījis Renels Andriamenas apmetnē (Madagaskaras centrālā dala).

Oriģināla malgašu pasaka, kam raksturīgs spilgts kolorīts un viengabalaina kompozīcija.

Poligāmija Madagaskarā plaši izplatīta un, dabiski, izraisa sieviešu ienaidu, skaudību un sāncensību. Sai pasakā greizsirdības, sievas apmaiņas un brīnumainu pārvērtību motīvi radījuši īpatnēju ainu, kuru noslēdz cietsirdīgas atriebības tēlojums. Kā min Tompsons, briesmīgie sodi, kādi folklorā bieži tiek uzlikti ļaunajiem varoņiem, stāstītājam šķiet pamatoti, jo viņš ir pārliecināts, ka ļaundarim bijušas padomā ne mazāk briesmīgas ļaunprātības, un tāpēc tiek uztverti kā dabiska taisnības uzvara (skat., piemēram, «Rabibibe un Kifundri jeb Lielais zvērs un mazais puisēns»).

Razuanurumanga un Teluvuhaluguzi

Pierakstījis Renels Caralalanas ciemā netālu no Vuhemaras apmetnes, kas atrodas Madagaskaras ziemeļaustrumos.

Raksturīga malgašu pasaka ar savdabīgu varones atdzīvošanās ainu (motīvs E( i). Par etioloģisko nobeigumu, kas saistīts ar malgašu attieksmi pret putnu vurundreu, skat. komentārus pasakai «Razatuvu un Ranunera».

Andr i a m bahuaka Ravuhimena un burvju graudi

Pierakstījusi Lonšāna Belu apmetnē pie Ciribihinas upes (Madagaskaras rietumu piekraste).

Stāsts par Ravuhimenu ir viena no daudzajām 707. sižeta tipa pasaku versijām. Delarī uzskata, ka senākais šī tipa pieraksts sastopams 1550. g. publicētajā Straparolas krājumā. «Tūkstoš un vienas nakts Gaiāna franču tulkojumā ari ir šā tipa pasaka. [8] Taču Galāns nav ņēmis to no arābu manuskripta, bet pierakstījis pēc kāda libānieša vārdiem, kas laika no 1709. g. līdz 1712. g. dzīvojis Parīzē.

Malgašu pasaka, neiziedama no 707. sižeta tipa tradicionālās shēmas, ir dziļi pārstrādāts, pilnīgi nacionāls variants.

Saskaņā ar poligāmu tautu paražām, Ravuhimena apprecas uzreiz ar trim māsām. Bet epizode par bērnu piedzimšanu malgašu pasakā iegūst īpašu nokrāsu, ko piešķir brīnumainas ieņemšanas motīvs (Ts11.

Tradicionālā zvejnieka vai dzirnavnieka vietā bērnu atrod Meža cilvēks. Sis personāžs saistīts ar malgašu nostāstiem par to, ka merinas cietsirdīgās kundzības laikā daudz cilvēku bēguši uz mežiem un tur ari palikuši uz mūžu, pārvērzdamies par Meža cilvēkiem; viņiem bija sievas un bērni, un viņu pēcnācēji vēl joprojām laimīgi dzīvo meža biezokņos. (So leģendu dzirdējis, piemēram, Fidlers.)

Apmelotās jaunākās māsas pārvēršanās par lemuru savukārt saistīta ar Madagaskarā izplatīto leģendu, ka senos laikos daudz cilvēku pametuši ciemus un devušies uz mežu, kur pārvērtušies par lemuriem. Interesantu šīs leģendas variantu sniedz Fidlers. Kādai sievietei pienācis laiks dzemdēt, bet slinkie radinieki nav gribējuši tai palīdzēt. Sieviete aizgājusi uz mežu. Labie gari apžēlojušies par viņu un pārvērtuši to par babakutu (Isastes lemuru). Radinieki atjēgušies, aizskrējuši uz mežu un ieraudzījuši lemuru, kam bijusi tāda seja kā viņu meklētajai sievietei. Pēc Ferāna liecības, dažas malgašu ciltis, gluži otrādi, uzskata lemurus par saviem senčiem, tāpat kā dažas afrikāņu ciltis par saviem senčiem uzskata pērtiķus.

Pirms 707. sižeta tipa pasaku parastā fināla stāstīts par Ravuhimenas visai sarežģītajiem fantastiskajiem un visai īpatnējiem piedzīvojumiem.

Kā liecina Lonšāna, pasaka par Ravuhimenu Madagaskarā ir plaši pazīstama un malgaši to ļoti mīl. Mūsu krājumā ir vēl viens šīs pasakas variants (skat. Sadzīves pasakas — «Par vīru, kuram bija trīs sievas»). Mēs sniedzām to, lai parādītu, kā tautas fantāzijā viens un tas pats sižets tiek pārstrādāts gan reālistiska sadzīves stāsta, gan brīnumainas izdomas plāksnē.

Rafaranumbi

Pierakstījis Ferāns Manandzari pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Sai malgašu pasakā skaidri izsekojama Pelnrušķītes tēma; ļaunā

pamāte, vērša palīdzība, precības. Pēdējā daļā arī sastopami labi pazīstami motīvi (piemēram, brīnumainas ēdiena iegūšanas neveiksmīga atdarināšana) (J2411.3). Savukārt daudz detaļu, kas saistītas ar specifiskām malgašu dzīves īpatnībām, padara pasaku īpaši interesantu un piešķir tai savdabīgu kolorītu. Dažas no tām mēs šeit minēsim.

Siseņi, kurus pamāte liek savākt Silavuatavu, ir kārots malgašu ēdiens. Tie diezgan bieži parādās Madagaskaras austrumu un rietumu piekrastē, kur tos lasa, norauj tiem kājas un spārnus, izkaltē saulē un ēd.

Silavuatavu ir ar mieru iziet pie vīra tikai tad, ja vērsis, kas viņai palīdzējis, tiks uzskatīts par viņas māti. Indoeiropiešu pasakās varones mirusī māte dažkārt parādās govs izskatā, lai palīdzētu meitai. Turpretī šeit meitene pati kļūst par vērša meitu pateicībā par līdzjūtību un palīdzību.

Pieņēmis Silavuatavu noteikumus, salas vidienes andriambahuaka par šīs radniecības atzīšanas zīmi devis tai jaunu vārdu Rafaranumbi, kas nozīmē «vērša meita» (ra — priedēklis, lara — bērns, umbi — vērsis).

Rīsi ir malgašu galvenais ēdiens. Ar to arī izskaidrojams pasakas īpatnējais nobeigums, kurā Silavuatavu liktenis tiek salīdzināts ar rīsa graudu likteni.

Trīs astaini brāļi

Pierakstījis Renels Ankurunas ciemā (Tananarives province).

Atšķirībā no citām malgašu pasakām par šo tēmu (skat. komentārus pasakai «Vērša āda, no kuras radās vesela govs») pasaka par trim astainiem brāļiem ir izteikti pamācoša, ar etioloģisku nobeigumu. Interesanti, ka šai pasakā atkal atkārtojas motīvs par pazīšanu pēc atspulga ūdenī, par kuru runājām komentāros pasakai «Andamuhami».

Ifaramalemi un Ikutubekibu

Pierakstījusi Lonšāna Djegosuaresas provincē (Madagaskaras ziemeļu daļa).

Sī pasaka atbilst izplatītajam 327. a sižeta tipam.

Vārdi «Ifara, ej savā pusē!» saistīti ar to, ka malgašu būda pārdalīta ar niedru starpsienu.

Viena no pasakas interesantākajām īpatnībām ir brāļa un māsas savstarpējo attiecību maiņa. Sākumā tie abi viens otru mīl un māsa, kā tas malgašiem pieņemts, padevīgi kalpo brālim. Pēc tam brālis atgrūž izsalkušo māsu, kuras palīdzība viņam vairs nav vajadzīga.

Nokļuvis nelaimē milža mājā, brālis pieveic nezvēru tikai tāpēc, ka uzklausa māsas padomus. Tādējādi rūgto gudrību, kas izteikta noslēgumā, pamato ne tikai ļauno vecāku, bet ari zēna izturēšanās.

Pasakas nobeiguma daļa sasaucas ar malgašu pasaku plašo ciklu, kurās bērni pieveic briesmīgus nezvērus (skat. šai krājumā pasakas «Bibiulu, milzīgais nezvērs, un viltīgie zēni», «Rabibibe un Kilundri jeb Lielais zvērs un mazais puisēns»).

Ir zināms vēl viens, ne tik izstrādāts variants.

Renels, I, Nr. 5, 241. Ipp. Faramalemi un Kutubekibu. Vecāki pametuši dēlu un meitu. Palikuši vieni, bērni paši sākuši meklēt sev uzturu. Kad māsa neatradusi nekā ēdama, brālis negribējis ar viņu dalīties, kad brālis nekā neatradis, māsa dalījusies ar viņu jēra gaļā. Reiz māsa iemaldījusies milža cilvēkēdāja Trimubes mājokli, saēdusies tur, cik kārojusi, un atnesusi kādu drusku arī mājā. Kārumnieks brālis arī sagribējis iet uz turieni. Māsa centusies viņu atrunāt, bet zēns nepaklausījis. Brālis tā pieēdies Trimubes mītnē, ka nevarējis izlīst pa durvīm. Māsa ieteikusi viņam paslēpties zem sola un paņemt rokā kruķi. Brālis nogalina nezvēru un abi ar māsu priecājas par iegūto bagātību.

Divi brāļi un Zanahari

Pierakstījis Renels Mandricaras ciemā Madagaskaras ziemeļos.

Oriģināla malgašu pasaka, kurā ļoti īpatnēji izmantots plaši izplatītais motīvs M211 — cilvēks pārdod dvēseli velnam. Kāpēc pasakā darbojas vairāki Zanahari — nav noskaidrots.

Večiņa un nešpetnais nezvērs

Pierakstījis Renels Ambatufizakas ciemā, netālu no Faratanganas pilsētas (Madagaskaras dienvidaustrumu piekraste).

Sai pasakā izmantots pasaules folklorā plaši pazīstamais motīvs par nezvēra aprītu cilvēku izglābšanu (F913).

Pasakai etioloģisks raksturs. Aizliegums lietot uzturā putnu reiluvi acīmredzot cēlies no malgašu senajiem totēmiskajiem ticējumiem.

Razatuvu un Ranunera

Pierakstījis Renels Ivuhibes apmetnē (Madagaskaras dienvidaustrumu daļa).

Šī poētiskā pasaka par uzticīgu mīlu, bagātināta interesantām tautas parunām, pieder pie malgašu folkloras lieliskākajiem paraugiem.

Aizliegums nogalināt vurundreu acīmredzot saistīts ar totēmisku ticējumu paliekam. Madagaskarā tas atspoguļots vēl vienā pasakā, kas mākslinieciski ir daudz neinteresantāka.

Renels, 1, Nr. 54, 282. lpp. Suafara. Sieviete aizgājusi, atstādama bērnus mājās. Mazā meitiņa aizskrējusi tai pakaļ. Meitenei ceļā gadījusies upe. Krokodils teicis meitenei, ka pārnesīšot viņu pāri. Meitene piekritusi, bet krokodils viņu ievilcis savā alā. Meitenei izdevies aizbēgt. Viņa lūgusi putnus aiznest vēsti viņas vecākiem (ši aina saskan ar līdzīgu ainu pasakā «Razuanurumanga un Teluvuhaluguzi»). Vienīgi vurundreu solījies izpildīt lūgumu. Atlīdzībai tam piedāvājuši vēršus un vergus, bet putns atteicies un lūdzis, lai viņam dāvājot dzīvību.

Bērns un fosa

Pierakstījis Renels Ankazuabu ciemā (Tulearas province, Madagaskaras dienvidrietumu daļa).

Oriģināla malgašu pasaka; rets pamācošas, jau sākotnēji bērniem domātas pasakas paraugs.

Rataulanduhamivulana

Pierakstījis Renels Maruancetras ciemā, kas atrodas Antonžilas līča krastā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Šai raksturīgajā malgašu pasakā galvenais varonis ir jaunākais dēls ar maģisku kroplību. Šī savdabīgā detaļa Madagaskaras pasakās figurē diezgan bieži (skat. mūsu krājuma pasakas «Ifaramalemi un Ikutubekibu» un «Izilakuluna, kuram puse ķermeņa bija no koka»). Interesanti, ka šī pati detaļa, kā norāda J. Meletinskis, sastopama arī malajiešu-indonēziešu folklorā. Tā, piemēram, kādā Borneo salas pasakā stāstīts par sievieti, kas nolādējusi lietu, kurš aizskalojis tai pusi dārza, un par sodu dzemdējusi jaunāko dēlu «puscilvēku» (skat. 1it. sar. II nodalījuma Nr. 1).

Otra pasakas mākslinieciskā īpatnība saistīta ar pasaules folklorā izplatīto motīvu par brīnumaino sievu, kas pazūd, ja netiek ievērots zināms nosacījums (Ca2>. Šai pasakā sieva pazūd tāpēc, ka Faralahi iedzēris tuaku, pasakā «Besurungula», kas ari ievietota mūsu krājumā, sieva pazūd, kad vīrs atklāj tās rašanās noslēpumu. Renelam (I, Nr. 31, 175. lpp.) ir pasaka ar nosaukumu «Ziemeļu andriambahuaka», kurā stāstīts, ka kāds andriambahuaka gribējis uzcelt lielu būdu un pavēlējis sacirst pēc iespējas vairāk bambusa. Pēkšņi no kāda nocirsta stumbra sākušas plūst asinis un no tā iznākusi skaista meitene. Andriambahuaka gribējis to ņemt par sievu, bet meitene nebijusi ar mieru, sacīdama, ka tik un tā viņš nevarēšot paturēt to ilgu laiku. Andriambahuaka apsolījis darīt visu, ko meitene vēlēsies, un tā sacījusi, lai viņš nekad neizrunā šādus vārdus: «Cik viņa niķīgai Tā jau ir pērtiķa mazmeita un pats pērtiķis!» Reiz andriambahuaka dusmās šos vārdus izteicis, un viņa sieva pazudusi.

īpašu interesi izraisa etioloģiskie ielāsmojuml šai pasakā, un konkrēti — kapu galvgaļos stāvus izslieto akmeņu pieminēšana. Kā apgalvo Ramandreivununa (skat. 1it. sar. II nodalījuma Nr. 17), šie akmeņi saistāmi ar ļoti seno dzīvības pielūgšanas paražu; sākotnēji pie kapiem likuši nevis akmeņus, bet gan sieviešu vai vīriešu figūras ar uzsvērtām dzimuma pazīmēm. Figūras simbolizējušas dzīvības triumlu' pār nāvi.

Ramanungavatu

Pierakstījis Renels Ihungu ciema apkaimē (Madagaskaras dienvidu daļa).

Fantastiska pasaka, kas pārpilna ar spilgtām un poētiskām epizodēm (piemēram, verga un Ramanungavatu dialogs apakšzemes valstībā, sēras par Ramanungavatu bojāeju).

Sižetiski tā atgādina 301. sižeta tipa eiropiešu pasakas, kurās varonis atsvabina nolaupītās princeses no pazemes valstības, taču saturā stipri no tām atšķiras.

Vispirms, malgašu pasakā trūkst motīva par varoņa brīnumaino izcelšanos. Eiropiešu pasakās tas ir cilvēka un lāča dēls ar lāča spēku vai bērns, kas radies pasaulē tāpēc, ka viņa māte noēdusi noslēpumainu augli, u. t. jpr. Pasakā par Ramanungavatu viņa apbrīnojamais spēks ir iemīļota tautas varoņa pozitīvo īpašību dabiskas hiperbolizācijas rezultāts. Vispār varoņa idealizācija ir malgašu folkloras tradīcija. Neparasto biedru lomā malgašu pasakā darbojas Ramanungavatu vecākie brāļi, kuriem nepiemīt nekādas neparastas īpašības. Brāļi dodas uz apakšzemes valstību, lai uzmeklētu meiteni, kuru tie grib precēt, bet nebūt ne tāpēc, lai atsvabinātu nolaupītas princeses. Tā rodas viens no sarežģītā bildinājuma motīva variantiem, kurš raksturīgs malgašu pasakām par jaunāko dēlu un kura nav 301. sižeta tipa pasakās. Varoņa atgriešanās zemes virsū ari notiek citādi nekā eiropiešu pasakās. Ramanungavatu izglābj nevis gars un ne burvju putns (kā 301. sižeta tipa pasakās), bet dievs, visa radītājs Zanahari, kuru tā rīkoties piespiedis zemes virsū palikušais suns, kas kopā ar visiem skumst par sava saimnieka bojāeju. Motīvs par mīlestību un līdzjūtībj piet jaunāko brāli šeit atvirzījis otrā plānā brīnuma motīvu. Tikpat īpatnēja ir varoņa pazīšana, kuru pagausina ainas par tikšanos ar dažādiem cilvēkiem; šīs ainas atkārtoti uzsver vispārējo mīlestību uz Ramanungavatu. Uz šī fona viegli ieskicētā epizode par tikšanos ar sievu tiek uztverta kā maznozīmīgs sīkums. Pasaka beidzas ar līksmiem izsaucieniem, kuriem pamatā nav vis eiropiešu folklorā tradicionālās kāzas, bet gan visu iemīļotā jaunākā dēla Ramanungavatu atgriešanās.

Tādā veidā pēc šī īsā iztirzājuma piemēra iespējams pārliecināties par malgašu pasaku dziļo savdabību, kas izpaužas pat tajos gadījumos, kad formālā līdzība ar eiropiešu folkloru ir acīm redzama.

I z i 1 a k u 1 u n a, kuram puse ķermeņa bija no koka

Pierakstījusi Lonšāna Anaburanu ciemā (Madagaskaras galējie ziemeļi).

Stāsts par Izilakulunu ietilpst to pasaku ciklā, kuras saistītas ar «puscilvēka» motīvu (F525). Ka norāda Delari, šis motīvs sastopams dažādu tautu mītos un pasakās — turklāt bieži vien šīm tautām nav nekā kopīga —, to pazīst Ziemeļamerikas indiāņi, eskimosi, Āzijas ziemeļu rajonu, Indonēzijas, Dienvidāfrikas un Madagaskaras iedzīvotāji (bez pasakas «Izilakuluna» skat. šai krājumā pasaku «Zatuvu, kas nebija Zanahari radīts», kas ari ietilpst «puscilvēka» ciklā). Tik plašs ģeogrāfisks izkliedējums vedina domāt, ka šis oriģinālais pasaku personāžs radies neatkarīgi dažādās zemēs. Specifiskāks gadījums — motīvs par cilvēku, kuram ķermeņa viena puse no koka, dzelzs vai akmens (F525.1 un T5S1.4), sastopams samērā ierobežotā teritorijā — Havaju salās (puse ķermeņa no akmens), Āfrikā (puse ķermeņa no dzelzs) un Madagaskarā (puse ķermeņa no koka). Tāpat kā pasakā par Izilakulunu, visi šie varoņi atbilstoši tradicionālajām simpātijām, kādas tautas mutvārdu daiļradē bauda vājie un ļauna liktens piemeklētie, parasti kā uzvarētāji veic grūtus pārbaudījumus. Mūsu pasakā šo tendenci it īpaši pastiprina tas, ka Izilakuluna ir vajātais jaunākais dēls.

Lielu interesi izraisa šai pasakā izmantotais motīvs par dzīvības /.imi (jau bija sastopams pasakā «Andriambahuaka Andrianunibe un viņa bezbērnu sieva»). Pasakā, par kuru pašreiz ir runa, tas ir banānkoks, kas nokalst, kad Izilakulunam draud nelaime; pasakā par andriambahuaku Andrianunibi tas ir nepazīstams krūms, kas iznīkst, varonim ejot bojā. Konstatēts, ka šis motīvs labi pazīstams ne vien Madagaskarā, bet arī Āfrikā, Indonēzijā un dažās citās zemēs.

Sava krājuma priekšvārdā Lonšāna šī motīva izmantošanu Madagaskarā saista ar jēdzienu hasina, kam ir svarīga loma malgašu reliģiskajos priekšstatos. Vārds hasina apzīmē kādu mistisku spēku, kas piemīt visai dzīvajai dabai. Malgašu acīs tas ir spēks, kas cieši vieno augu, dzīvnieku un cilvēku pasauli. Pilnīgi ticams, ka jēdziena hasina rašanās tā vai citādi ir saistīta ar seno dzīvības kultu, par kuru runājām komentāros pasakai «Rataulanduhamivulana». No otras puses, taļ visai tuvu sakrīt ar Melanēzijā izplatīto jēdzienu тала, ar kuru prirni tīvās reliģijās tiek saprasts kāds spēks, kas mīt dzīvās būtnēs un nosaka viņu rīcību un visu viņu dzīvi. Līdz ar to pilnīgi iespējams, ka dzīvības zīmes motīvs ir malgašu seno reliģisko priekšstatu tēlains atspulgs.

No citiem motīviem, kas izmantoti pasakā, vispirms jāatzīmē viltība, pie kādas ķeras Izilakuluna, tiekoties ar nezvēriem (prasība atnest ar tīklu smeltu ūdeni). Interesanti, ka šis viltīgais paņēmiens saistīts ar motīvu Нюгз-2, kas bieži sastopams afrikāņu pasakās, kā arī motīvu Kgo5, kuru pazīst Indonēzijā. Bēgšana, kuras laikā vajātie nosviež dažādus priekšmetus, kas pārvēršas par kavēkli vajātājiem (D6 72 ), tieši pretēji, ir samērā universāls motīvs. Malgašu varianta savdabība izpaužas tikai epizodē ar akmeni, kas pārvēršas par augstu klinti, kuras virsotnē bēgļi rod patvērumu. Nobeigumā piebildīsim, ka šī pasaka par jaunāko dēlu, tāpat kā iepriekšējā, beidzas ar vispārējas līksmības ainu, ko izraisijusi Izilakulunas uzvara.

Septiņi brāļi, kas uzdomāja precēt Ramituviamandrenlni

Pierakstījis Ferāns Madagaskaras galvaspilsētā Tananarivē.

Sī pasaka par jaunāko dēlu dalās divās daļās. Pirmajā stāstīts par Faralahi precībām. Varoņa idealizācija šeit izpaužas jaunākā brāļa labsirdīguma un tālredzīguma pretstatījumā vecāko brāļu augstprātībai un muļķībai. ŠI daļa diezgan tuvu sakrīt ar 554. sižeta tipa pasakām (Pateicīgie dzīvnieki). Tanī izvērsts Madagaskarā populārais sižets par sarežģīto bildinājumu, kas saistīts ar nākošās sievas tēva uzdevumu izpildi. Kā norāda J. Meletinskis, pasakas par sarežģīto bildinājumu saistītas ar reāli eksistējušām malgašu laulību paražām.

Pēc vienas no šādām paražām, līgavas tēvs, piemēram, sagaidīja līgavaini ar šķēpa cirtienu, kas līgavainim bijis jāatvaira. Pēc citas līgavainim vajadzējis pazīt līgavu meiteņu pulkā. Acīmredzot tieši ar šo paražu saistīts Faralahi pēdējais pārbaudījums: uzminēt, kura no divām sievietēm ir meita un kura — māte. Šī uzdevuma grūtums pasakā uzsvērts ar varones vārdu: Ramituviamandrenini nozīmē «līdzīga mātei» (ra — personvārdu prefikss, miluvla — līdzīga, amandrenini — mātei). Lūgums atrast pērli un atdot to kā izpirkšanas maksu par meitu var būt saistīts ar Madagaskarā ilgi pastāvējušām klasiskam patriarhālām tradīcijām, kad sieva pārgāja vira dzimtā pēc izpirkuma. Prasība apstrādāt lielu lauku pirmajā mirkli šķiet pārāk viegla salīdzinājumā ar citiem uzdevumiem, taču īstenībā nebūt tāda nav, jo risam domāto lauku vajadzēja ne tikai uzrakt, bet ari sadalīt atsevišķos lauciņos, norobežot tos ar zemiem zemes uzbērumiem, kas aizturētu uz laukiem ūdeni. (Tāpēc nav nejaušība, ka, soloties Faralahi palīdzēt, cūka saka: «Es uzrakšu zemi, lai aizturētu ūdeni.») Pasakas pirmā daļa beidzas ar Faralahi pirmo triumfu: sāncensībā ar brāļiem viņš uzvar un visiem par lielu prieku apprec Ramituviamandrenini.

Otrajā da|ā stāstīts par Faralahi piedzīvojumiem pēc kāzām. Tendence idealizēt jaunāko brāli un nomelnot vecākos brāļus šeit vēl pastiprinās. Nodevīgā viltība, pie kuras ķērušies brāļi, lai ievilinātu Faralahi krokodila alā (motīvs KM 3), pārvērtusi tos par ļaundariem, bet Faralahi — par upuri. Sis jaunais pretstatījums vēl krasāk izceļ Faralahi otrās uzvaras nozīmīgumu, un, tā kā malgašu acis bagātība ir tikums, bet nabadziba — kauns (skat. pasaku «Divi brāļi un Zanahari»), Faralahi šīs uzvaras rezultātā kļūst bagāts, bet brāļi galu galā krīt nabadzībā.

Pasakas fināls ir īpatnējs Faralahi slavinājums. Svinības sakarā ar apgraizīšanu malgašiem ir lielākie svētki pēc Jaunā gada. Jo krāšņāk tiek atzīmēts šis notikums, jo lielāku godu un cieņu iemanto tēvs. Tāpēc vārdiem «Faralahi sarīkoja tādus svētkus, kādus vēl neviens nebija pieredzējis» ir īpaša cildinoša jēga. Kā vēl augstāks cildinājums skan šai frāzei sekojošās parunas, kas it kā kanonizē Faralahi nopelnus. Izņēmums ir paruna: «Lai kā tu centies kļūt bagāts, liktenim pretoties neesi spējīgs.» Taču tā runā par Faralahi brāļiem, nevis par viņu pašu un liecina par fatālistisku ticību likteņa predestinācijai. Turpretī visas pārējās parunas, kas pauž tautas gudrību, stāstītājs saista tieši ar jaunāko brāli. Tas ir viens no pārliecinošākajiem pierādījumiem malgašu vispārējai mīlestībai pret šo varoni.

Besurungula

Pierakstījis Renels Andevurantes pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Sī raksturīgā pasaka par jaunāko dēlu, tāpat kā pasaka «Rataulanduhamivulana», saistīta ar arhaisko motīvu par brīnumaino sievu (Tm.o.i). Šoreiz junākais dēls, kas pasakā dabū jaunu vārdu Besurungula (no surungu/a — paslīdēt, sākt ripot, besurungula — tas, kas vizinās), atrod brīnumainu sievu, pateicoties gara — Zavatras — labvēlībai. Andriamparani rotaļa un viņa dialogs ar Zavatru acīmredzot ir kādu sonu paražu atskaņas. Kā uzsver J. Meletinskis, «garu līdzjūtības un rūpju objekts ir atstumtais jaunākais dēls. Nepelnīti aizvainotā un atstumtā varoņa atalgošanā ietverta pasakas jēga.» [9]

SADZĪVES PASAKAS Dejotājs Revere, kas mēdza zagt vēršus

Pierakstījusi Lonšāna Belu ciemā pie Ciribihinas upes.

Stāsts pieskaitīts pie sadzīves pasakām nosacīti. DelarI uzskata, ka stāstam par Reveri piemīt dažas vietējas teikas iezīmes. Varoņa-zagļa idealizācija, kas skaidri izskan šai pasakā, saistāma ar senām Maciagaskarā pazīstamām paražām, proti, tas, kas taisījies zagt zobu vēršus, mēdzis brīdināt saimnieku, sacīdams: «Nākošajā jaunajā mēnesi es nozagšu tavus vēršus.» Tāpēc nozagtie vērši skaitījušies kaujas trofejas.

Par viru, kuram bija trīs sievas

Pierakstījis Ferāns Fianarancu pilsētā (Madagaskaras dienvidu daļa).

Sī pasaka daudzējādā ziņā saskan ar pasaku «Andriambahuaka Ravuhimena un burvju graudi», par kuru jau runājām. Galvenās atšķirības pastāv izklāstījuma raksturā: stāsts par Ravuhimenu ir fantastiska pasaka ar ļaunām burvestībām un neredzētiem nezvēriem, bet «Par vīru, kuram bija trīs sievas» ir pamācošs stāsts sadzīves ticamības ietvaros.

Traģiskais pasakas sarežģījums saistīts ar īpašo nozīmi, kādu rnalgaši piešķir bērniem (skat. komentārus pasakai «Antsali mazulis jeb Putnēns, kas turpināja dziedāt cilvēka vēderā»). Pēc poļu rakstnieka un ceļotāja A. Fidlera liecības, Madagaskarā, kur viņš uzturējies 1937./1938. g., vēl mūsu dienās sievietē visaugstāk tiek vērtētas spējas kļūt par māti; izsenis iesakņojusies paraža, ka jaunavas bauda pilnu brīvību un tās, kurām ir bērni, tiek uzskatītas par labām līgavām.

Sai pasakā uzmanība pievēršama vēl kādam vīra izteicienam. Stāstīdams ļaudīm par savām likstām, vīrs saka, ka viņa vecākās sievas pelnījušas nāvi, bet viņš nevarot tās nogalināt, jo viņu dzīvības piederot karalienei. Tā kā ir zināms, ka no 1547. līdz 1567. g. Madagaskaras valstī Imerinā valdījusi karaliene Randzita, šai paskaidrojumā nav nekā dīvaina. Taču tas nekādi nesaskan ar pasakas vispārējo stilu, jo pasakas sākumā viena no vecākajām sievām atsakās nogalināt sāncensi nepavisam ne tāpēc, ka tās dzīvība pieder karalienei, bet gan tāpēc, ka sāncensi radījis Zanahari. Tāpēc, liekas, jāpieņem, ka šis ir viens no vēlāku uzslāņojumu paraugiem, kādi bieži sastopami tautas mutvārdu daiļradē.

Jafulavitra, kura dēļ tika lauzta laulāto draugu uzticība

Pierakstījis Rcnels Farafanganas pilsētas apkaimē (Madagaskaras dienvidaustrumu piekraste).

Sai pasakā spilgti izskan stāstītāja cenšanās iebiedēt tos, kas pārkāpj laulību. Tā izskaidrojama ar īpatnējiem malgašu priekšstatiem par dzimtu un laulību. Jafulavitra tiek nogalināts, jo Madagaskarā sievietei jābūt uzticīgai vīram, pat ja viņa bijusi saderināta, pirms vēl nākusi pasaulē, un nevienam citam kā vien vīram nav tiesību izjaukt viņu savienību. Renelam ir pasaka (II, Nr. 67, 30. lpp. Lunguzavula), kurā stāstīts par kādu sievieti, kas sadusmojusies uz viru, kurš viņu sitis, un aizgājusi no tā, aiznesdama līdz lunguzavulu (niedri — laulības simbolu). Sieva lūgusi daudzus vīriešus salauzt lunguzavulu un atbrīvot viņu, taču izrādījies, ka neviens, pat ne andriambahuaka. lai gan tas ir daudz varenāks par viņas viru, nav varējis izpildīt viņas lūgumu.

Zagļi

Pierakstījis Renels Mananaras ciemā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Arī šī pasaka atsedz malgašiem raksturīgo attieksmi prot bagātību un nabadzību. Motīvs par indētāju, kas iet bojā, iedzerdams indi, ko pats sagatavojis citam (Ki6 n), labi pazīstams pasaules folklorā.

Par viru, kas gribēja pārbaudīt sievu

Pierakstījis Ferāns Finarancu pilsētā (Madagaskaras dienvidu daļa).

Šai pasakā īpatnēji izmantots motīvs 11472-1 — vīrs pārbauda sievas prasmi glabāt noslēpumus. Apgalvojumu, ka paruna radusies no pasakas, nevar uzskatīt par pilnīgi ticamu, jo daudzos gadījumos notiek pretējs process: pasaka rodas kā izvērsta parunas ilustrācija.

Trīs kurlie

Pierakstījis Renels Tamatavcs pilsētā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Anekdote, kuras pamatā motīvs Xm (kurlo atbildes); viens no 1698. b sižeta tipa pasaku variantiem.

Rīsa lauks

Pierakstījis Renels Serancaras ciemā Andevurantes pilsētas rajonā (Madagaskaras austrumu piekraste).

Malgašu folklorai raksturīgs humoristisks stāsts ar etioloģisku nobeigumu.

Trīs mednieki

Pierakstījis Renels Antandrukumbi ciemā, kas atrodas dienvidaustrumos no Tananarives.

Pasakas-mīklas (ar atbildēm vai bez tām, kā šai pasakā un pasakā «Trīs brāli») Madagaskarā ir visai populāras, un malgaši tās loti mīl.

Trīs brāļi

Pierakstījis Renels Antandrukumbi ciemā, kas atrodas dienvidaustrumos no Tananarives.

Skat. komentāru pasakai «Trīs mednieki».

R a f u c i a r i f a n a h i un R a n d r i a n a r i z e n a

Pierakstījis Ferāns Fianarancu pilsētā (Madagaskaras dienvidu daļa).

Pasakas sarežģījums, stāstot, ka sagūstītais Randrianarizena kļuvis par vergu, atspoguļo patiesos apstākļus, kādi ilgu laiku pastāvējuši Madagaskarā. Vergu skaits salā allaž bijis samērā neliels; parasti par vergiem kļuva sagūstītie karavīri un to pēcnācēji, kā ari zemnieki, kas atdoti verdzībā par nenomaksātiem parādiem vai arī par izdarītajiem noziegumiem.

Viltība, ar kuru Randrianarizenas sieva ievilina sava vira saimnieku, saistīta ar malgašu būdu īpašo iekārtojumu. Tās celtas no bambusa, niedrēm un palmām, ir taisnstūra formas un balstās uz augstiem pāļiem, lai būtu labāk pieejamas vējam.

Zalahifina un Zavavifina

Pierakstījis Renels Tananarives pilsētā pēc austrumu piekrastē ilgi dzīvojuša merinas cilts malgaša stāstījuma.

Šī pasaka, tāpat kā «Andriamihaninas trīs sievas» un «Vecais vīrs un septiņi dēli», pieder pie Madagaskarā iemīļotajiem stāstiem, kuros plaši izmantotas līdzības un vārdu spēles.

Varoņu vārdi te patiešām ir vienādi, jo atšķiras tikai ar vārda vidusdaļu, kas apzīmē viņu dzimumu (malgašu vai. lahi — vīrietis, vavi — sieviete).

Andriamihaninas trīs sievas

Pierakstījis Renels Famputabes ciemā (Masualas pussalas dienvidu daļa Madagaskaras ziemeļaustrumos).

Skat. komentārus iepriekšējai pasakai «Zalahifina un Zavavifina».

Vecais virs un septiņi dēli

Pierakstījis Renels Ancenavulu ciemā (Madagaskaras dienvidaustrumu daļa).

Oriģināla malgašu pasaka, kas ir īpaši interesanta pasaku un parunu sakaru pētījumiem.

Divi blēži — Kutufeci un Mahaka

Pasaku cikls par Kutufeci un Mahaku dots Lonšānas un Ferāna pierakstījumā; pēc folkloras vācēju liecībām, šis pasakas tiek stāstītas visā salā. Cikla galveno varoņu vārdiem ir tiešs sakars ar tā saturu; Kutufeci nozīmē «viltīgs vīrietis» (kutu — vīrietis, leci — viltīgs); otru vārdu tik precīzi tulkot nav iespējams. Mahaka malgašu valodā nozīmē «veikls blēdis», «mānītājs», tas, kas pratis visus apmānīt. Stāsti par Kutufeci un Mahakas veiklajiem nedarbiem Madagaskarā ir neparasti populāri un rodami gandrīz visos krājumos.

1.  sibrē, i, 339. lpp. ikutufeci un mahaka.

2.  ferāns, nr. 60—89, 201. lpp. kutufeci un mahaka.

3.  dāls-simss, 148. lpp. ikutufeci un imahaka. 12 stāstu.

4.  renels, ii, nr. 85, 106. lpp. stāsti par ikutufeci un imahaku.

5.  lonšāna, nr. 9, 94. lpp. divi blēži ikutufeci un Imahaka. 8 stāsti.

Kā norāda Delarl, šai ciklā savijas vietējie, eiropiešu, malajiešu-

indonēziešu un afrikāņu motīvi. Patiešām, stāstā par abu blēžu pirmo tikšanos izmantots motīvs par negodīgo maiņu (Kuo-i). kas pazīstams Indonēzijā. Otrā tikšanās sākas ar sacensību asprātīgu miklu uzdošanā un minēšanā. Kutufeci jautājums par astēm — vietējs malgašu joks,

jo Madagaskarā auniem ir lielas, treknas astes, kas raalgašiem skaitās liels gardums. Sis tikšanās beigas (ēdienu noēdis tas, kas redzēs visinteresantāko sapni) pieder pie 1626. sižeta tipa, kuru jau kopš viduslaikiem labi pazīst Rietumeiropā. Nākošā Kutufeci un Mahakas tikšanās ir Eiropā pazīstamā 1920. sižeta tipa pasakas variants (sacensība melošanā).

Epizodē «Mahaka un vecais virs ar lambu» sastopams motīvs Kiosi — cilvēki tiek iešūti piteņos un pēc blēža padoma iemesti ūdenī, lai tur iegūtu bagātību. Šis motīvs pirmoreiz kļuvis pazīstams latīņu versijā 11. gs. Parasti ar to beidzas 1535. sižeta tipa pasakas. Sevišķu mūsu interesi izraisa apstāklis, ka šis motīvs sastopams ari Indonēzijā.

Epizodē «Kā Mahaka kļuva par bagātā veča audžudēlu» Mahaka panācis, ko gribējis, izmantodams vecā vīra bailes tikt apvainotam burvestībās, jo pēc Madagaskaras karalistes likumiem burvjus sodija ar 20 gadiem cietuma.

Nākošajā epizodē («Kā Kutufeci un Mahaka piemuļķoja andriambahuakas sievu») izmantots motīvs K1354, kas sastopams 1563. sižeta tipa eiropiešu pasakās (vīrs no tālienes apstiprina savu rīkojumu, kuru blēži izkropļojuši), un motīvs Ks«2 (blēži izkļūst no maisa, kurā tos gribēts noslīcināt, un iebāž maisā kādu citu). Pēdējais motīvs ietilpst 1525.a, 1535. un 1737. sižeta tipa pasakās un sastopams daudzās zemēs, lo vidū arī Indonēzijā un Āfrikā. Lamuvārds «meža suņi», kādā andriambahuaka nosauc abus blēžus, izskaidrojams ar to, ka malgaši nemīl ne savvaļas suņus, ne kaķus, kas tiem sagādā daudz nepatikšanu.

Oriģinālajā epizodē «Kā Kutufeci un Mahaka piekrāpa andriambahuaku» blēži izmantojuši Madagaskarā plaši izplatītu māņticību, ka vazimbas tautības piederīgie, kas kādreiz apdzīvoja Madagaskaras centrālo plato, malgašu iztēlē ar laiku pārvērtušies par pārdabiskam būtnēm, pie kurām viņi meklē aizsardzību un aizbildnību, upurējot tām gaiļa un auna taukus. Vārds vazimba burtiski nozīmē «senču kauli»; malgaši uzskata tos par savu senču senčiem.

Sienāžu cīņas, tāpat kā gaiļu cīņas, ir viens no Iemīļotākajiem malgašu laika kavēkļiem.

Mūsu krājumā nav epizodes par to, kā Kutufeci un Mahaka sadomājuši nogalināt savas mātes (Ferāns, Nr. 63, 207. Ipp.), bet uzskatām par vajadzīgu to pieminēt, jo motīvs par māšu nogalināšanu, ko iecerējuši divi biedri, no kuriem viens vārdu tur, otrs ne, labi pazīstams Āfrikā, kur tas tiek izmantots dzīvnieku pasakās ar obligātu hiēnas līdzdalību.

Visas pārējās epizodes, kas komentāros nebija minētas, pieder pie malgašu oriģinālās folkloras.

»

NETULKOTO VARDU UN IZTEICIENU VĀRDNĪCA

Akuhu (kuhu) — visla.

Ampongas — kopējs nosaukums dažādām bungām.

Andriamanitra — burt. «smaržojošais kungs» — ne visai skaidrs tēls malgašu ticējumos, acīmredzot saistīts ar uzskatu par mirušajiem, kas ožot labi vai slikti atkarā no viņu dzīves veida. Liekas, ka Andriamanitra ir augstākais dievs vai loti tāls sencis (vai, iespējams, visu senču simbols).

Andriambahuaka — burt. «laužu kungs» — valdnieks; tā malgaši saukuši valsts galvu, kā arī jebkuru dižciltīgo, kam piederējis viens vai vairāki ciemi.

Andriana — dižciltīga dzimuma vīrietis vai sieviete.

Andžumbuna — liels jūras gliemežvāks; pa to dauzot, saaicināja ļaudis; karā andžumbuna pilda kaujas bungu funkcijas.

A n k i h i k i! — burt. «Mazajā nadziņā!»

Avi i z u k i i I — burt. «Vecākais brālis ieradies!»

Avuku fVigna angivensis) — augs ar ēdamām saknēm un graudiem.

Batāte — saldais kartupelis; visās tropiskajās zemēs plaši Izplatīta kultūra.

B e c i 1 e u — viena no tautībām, kas apdzīvo Madagaskaras centrālā plato dienvidu daļu.

Becimisaraki — viena no Madagaskaras tautībām, kas dzīvo salas austrumu piekrastē.

B i b i u 1 u — cilvēkam līdzīgs milzīgs nezvērs; tā precīzāks nosaukums Bibiuluna (no bibl — dzīvnieks, uluna — cilvēks).

B u z a k a — kāda asa zāle.

G l k e t r 1 k a — garastainais jeb paradīzes mušķēris, mazs, raibs zvirbuļu kārtas putns.

C i m i h e t i — viena no tautībām, kas dzīvo Madagaskaras centrālā plato ziemeļu daļā.

C i n c i n a — neliels putniņš (Cislicola).

D ž u n u — sardīnei līdzīga zivs.

E d r e i — netulkojama interjekcija, kas izsaka dažādas emocijas (bailes, skumjas, prieku utt.).

F a d i — tabu.

F a h a n a — dzīvi putni vai dzīvnieki, kurus pasniedz kā dāvanu viesiem.

Fanafudi — zāles, kam piemīt maģisks spēks.

Fanaluka — plēsīgs dzīvnieks no cibetkaķu dzimtas, ārēji atgādina gan kaķi, gan caunu.

Fanampituluba — septiņgalvu čūska.

1' a r a 1 a h i — parastais jaunākā dēla vārds (lara — bērns, kas piedzimis pēdējais, lahi — vīrietis, cilvēks).

Faravavi — parastais jaunākās meitas vārds (lara — bērns, kas piedzimis pēdējais, vavi — sieviete).

F a t i d r a — reliģisks asins sajaukšanas rituāls asinsbrālības noslēgšanai.

F i h i t r a — Madagaskarā izplatīts aklā dundura paveids.

Filanjana — kāds nestuvju veids.

Filu — adata.

F o s a (Cryptoprocla ierox) — plēsīgs dzīvnieks rūsgani dzeltenā krāsā, zināmā mērā līdzīgs kaķim, bet sasniedz 1,5 m garumu; sastopams tikai Madagaskarā.

F u d i — sīks putniņš, kardinālputnu Madagaskaras paveids.

Gueika — baltkakla vārna, viens no Madagaskaras putnu valsts raksturīgākajiem pārstāvjiem.

H a z u 1 a h i — burt. «senču bungas» — dobs koka stumbra bluķis, kas abos galos pārvilkts ar vēršādu; skaņas tiek izdabūtas, dauzot dūrēm pa ādu. Šīs bungas sit tikai vīrieši.

Hova — zemnieki, kas dzīvo brīvās kopienās un salīdzinājumā ar dzimtcilvēkiem un vergiem atrodas privileģētā stāvokli.

I — runā bieži lietots personvārdu priedēklis.

Icihitanancu — burt. «prāta balsij nepieejams».

Indriambahuaka — andriambahuakas sieva, valdniece.

Inti! — burt. «Lūk, viņš!»

Itrimube — fantastisks nezvērs, kurā apvienotas milža, cilvēkēdāja, bet dažkārt ari septiņgalvu čūskas īpašības.

Kabari — sapulce, kurā ciema iedzīvotāji apspriež kopīgas lietas; dažkārt vienkārši saruna vai strīds, kurā piedalās daudz cilvēku.

Kāķa — mītisks dzīvnieks, cilvēkēdājs.

Kalabasa, kalebase — no izdobta pudeļveida ķirbja pagatavots trauks, kas sastopams visā Āfrikā.

Kankafutra — zilā dzeguze, Madagaskarā sastopama varietāte.

K a r a k u — papagaiļu Madagaskaras paveids.

K i b u b u — irbju Madagaskaras paveids.

K u h u — skat. a k u h u.

Kuraji koks — kokveida kaktuss, kas aug Madagaskarā.

I< u t u — vīrietis.

Lainba — apģērba veids; prāvs drānas gabals, kuru malgaši mēdz uzmest uz pleciem.

Lambamena — drānas gabals, kurā kā līķautā ietin mirušos; parasti lambamena ir iesarkanā krāsā.

Lauka — jebkurš ēdiens, kas pagatavots no gaļas, dārzeņiem, zāles, zivs u. tml.

Lulundranu — burt. «ūdens tauriņi» — tā malgaši sauc dažus kukaiņus viendieņus, kas mīt uz ūdens, kā ari fantastiskus nezvērus, kas it kā dzīvojot upēs.

Lužu — retums, brīnums.

Manioka — eiforbiju dzimtas augs, parasti aug tropu zemēs. No sakņu bumbuļiem, kas sasniedz 1 m garumu un 10 kg svaru, iegūst miltus.

Ma ranga — krūms, aug Madagaskaras austrumu daļā.

Mpanandru — burvis, šamanis.

M p s i k i d i — burvis, pareģis.

Papango — Madagaskarā raksturīgs kliju paveids.

Pi astrs — naudas vienība vairākās Āfrikas un Āzijas zemēs.

P u — sens putna f u d i (skat.) nosaukums.

R a — iz.platīts personvārdu priedēklis, personifikācijas nolūkā bieži lietots dzīvnieku nosaukumos.

R a b a n a — no augu, it īpaši no rafijas, šķiedras darināts rupjš audums, no kā gatavo apģērbus un plteņus.

R a f i j a — palma, sastopama Dienvidamerikas un Āfrikas subtropu zemēs; no šķiedras pin auklas, grozus, to izmanto ari auduma darināšanai.

Ramatua — kundze, cieņas pilna uzruna sievietei.

Ravenāla — vēdekļveida palma, aug tikai Madagaskarā.

Rehetul — burt. «Ķeriet!»

R e i 1 u v i — vidēja lieluma zvirbuļu kārtas putns (drongo).

Reingahi — kungs, cieņas pilna uzruna, vēršoties pie pavecāka vai dižciltīga vīrieša.

S a d ž u j a — liela māla krūze.

S a f a I e u ! — burt. «Ielenciet!»

S a k a f o — ēdiens, maltīte.

Sarbakans — pūšamais stobrs: 3 m gara caurule bultu mešanai, darināta no divām bambusniedres stiebra pusēm; šādu ieroci lieto

vēl arī Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas indiāņi un Indonēzijas iedzīvotāji.

Saundžu — kallu dzimtas augs; malgaši šī auga lapas lieto uzturā. S i k a d ž i — naudas vienība, astotdaļa piastra.

S i k i d i — dažādi priekšmeti, ar kuru palīdzību notiek zīlēšana.

S u r u h i I — burt. «Dzeniet!»

Suruhitra — Madagaskarā sastopams cīruļa paveids.

T a k a t r a — gārņu apakškārtas putns (āmurgalvis, MO^TOTOtviaB, Hammervogel, Scopus umbrelta); sastopams Āfrikā, Madagaskarā un Dienvidarābijā; ceļ apbrīnojami labiekārtotas ligzdas, kas sastāv no trim atsevišķām telpām; ligzda iztur pieauguša cilvēka svaru un šķērsgriezumā sasniedz 2 m; šī putna kliedzienu malgaši uzskata par sliktu zīmi.

T a n a 1 a — tautība, kas dzīvo Madagaskaras austrumu daļas mežos. Tangarirana — hameleonu mātīte.

Tanguins — augu inde, ko iegūst no tanguinriekstiem.

Tanreks — prāvs ezis, klāts ar sarveida dzeloņiem; sastopams tikai Madagaskarā.

Tavi — rīsam nolīsts meža zemes gabals.

Tratrandru fandrianal — burt. «Nogulējusil»

T u a k a — vietējs alkoholiskais dzēriens.

Tuaka vazaha — eiropiešu reibinošie dzērieni.

Tunga zuki ol —burt. «Atnāc, (mūsu) vecākais brāli!»

U d i — amulets.

U d i cara — amulets, kas nes laimi.

U d i r a c i — «ļauns» amulets, kas atnes nelaimi.

Umbiazi — burve vai burvis.

V  a h i n i — svešie.

V  a k u k a — sudraba ķēdītes, ar kurām malgaši mēdz izrotāt kaklu,

roku locītavas un potītes.

V  a 1 i h a — no bambusa darināts astoņstigu mūzikas instruments, kas

pēc izskata atgādina līru.

Varifitu venti — sīka naudas vienība.

Vatumandri — burt. «nekustīgs akmens».

V  a v i — sieviete.

Vazaha — baltais cilvēks, eiropietis.

Vazimba — tautība, kas acīmredzot reiz apdzīvojusi Madagaskaras centrālo plato; vēlāk malgašu uztverē — pārdabiskas būtnes, pie kurām viņi meklē aizsardzību, upurējot tiem gaiļu un aunu taukus.

Venti — naudas vienība.

Veru — augsta zāle.

V   i n c i — Madagaskarā sastopams zivju dzeņa paveids.

Vuancira — Madagaskarā sastopams zebiekstes paveids.

V   u a n t a j i — Madagaskarā bieži sastopams krūms.

Vudi ūdri — dāvana naudā, kas līgavainim jāpasniedz līgavas vecākiem kazu dienā.

Vurumaheri — piekūna paveids; šī putna attēls redzams kādreizējās malgašu karalistes Imerinas ģerbonī.

Vurundreu — zalvārnu kārtas putns, tuvs mūsu zaļajai vārnai.

Vurundulu — pūču paveids (plīvurpūce), sastopams Madagaskarā.

Zanahari — dievs, visa radītājs, kas, saskaņā ar malgašu priekšstatiem, radījis cilvēkus un dzīvniekus.

Zatuvucinatau-.nandriananahari — burt. «Zatuvu, ko nav radījis dievs» — vārds cilvēkam, kas radies neatkarīgi no Zanahari.

Z a v a t r a — gars, mistiska būtne.

Zozoro (Cyperus ocqualis) — grīšļu dzimtas augs.

LITERATŪRA

I.   malgaŠu pasaku KRĀJUMI

a) ma/gašu valodā

1.   Dahl-Sims. Anganon’ny Ntaolo tantara… nangonin. L. Daili. Nalahatra sy hahistin, i John Sims. Tananarive, 1908.

2.   Rabezandrlna. Kotofetsy et Mahaka, et autre histories. Tananarive, 1876.

b) Iranču un angļu valodā

3.   D a n d о u a u. Contes populaires des Sakalava et des Tsimihety de la rйgion d'Analalava. Alger, 1922.

4.   Ferrand, Gabriel. Contes populaires malgaches. Paris, 1893.

5.   Longchamps, Jeanne de. Contes malgaches. Paris, 1955.

6.   R e n e 1, Charles. Contes de Madagascar. Paris, 1910.

7.   S i b r й e (j.) I. The oratory, songs, legends and folk-tales of the Malagasy. — «The folk-lore journal», No. 1, 1883, London.

8.   S i b r й e (j.) 11. Malagasy folk-tales. — «The folk-lore journal*, No. 2, 1884, London.

c) krievu valodā

9.   Сказки и пословицы Мадагаскара. М., 1962.

II.  komentĀros MINĒTIE DARBI

1. mелетинекий e. М. Герой волшебной сказки. М., 1958.

2.   Токарев С. Л. Религия в истории народов мира. М., 1964.

3.  Фидлер А. Горячее селение Амбинанитело. М., 1959.

4.  aarne, anti. the types of the folk-tale. a classification and bibliography translated and enlarged by Sttth Thompson, 2nd ed. Helsinki, 1961.

5.  «bulletin de l'acadйmie malgache», vol. 9, 1911, p. 35.

6.  contes de tunisie. tunis, 1949, p. 14, «le petit oiseau au grain de blй».

7.  d e 1 a r u e, paul. remarques sur les contes de ce recueil. — Grвm.: Jeanne de Longchamps. Contes malgaches. Paris, 1955.

8.  de vries, jan. volksverhalen uit oost-indie. 2 ed. leiden, 1925—1928.

9.  espinosa. aurelio m. cuentos populares espanoles, vol. 2, no. 35, p. 163; sansфn. el cuento del muneco de brea. mad* rid, 1945.

10.  fanй 1 y de floris. recueil manuscrit de mlle fanйly de floris. Contes Creolзs de Bourbon (La Rйunion). Dimi Kaleval et l'oiseau Tek-tek.

11.  harris, joel chandler. uncle remus, his songs and his sayings. New York, 1880, p. 7, «How Mr. Fox caught Mr. Rabbit».

12.  j u n o d, henri a. les chants et les contes des ba-ronga. montipi, lausanne, 1897.

13.  la fontaine. fables, 7 ed. paris, s. a.

14.  la vassiere (pиre de). Vingt ans в Madagascar (3 partie: moeurs et croyances). Paris, 1885.

15.  macquarie, j.-l. voyage а madagascar, chap. 6, p. 193. paris, 1884.

16.  les mille et une nuits. contes arabes. trad, par galland, t. 1—3. paris, bourdin, s. a.

17.  r a m a n d r a i v o n o n a, d. le malgache: sa langue et sa religion. Paris, 1959.

18.  straparola, gianfrancesco. le piacevoli notti, v. 1, n. 4, racconti 3. venezia, 1550.

19.  thompson, stith. the folk-tale. new york, 1946.

20.   thompson, stith. motif-index of folk-literature, 6 vol. bloomington (indiana), 1955—1958

SATURS

Madagaskara, malgaši un viņu pasakas , .

MITI UN LEĢENDAS

Ibutiti jeb Kurš ir pats stiprākais……………………………………………..

Saule, Mēness, zvaigznes un vistas …………………………………………

Zatuvu, kas nebija Zanahari radīts……………………………………………

Odens vērsis…………………………………………………………………………

Četras māsas…………………………………………………………………………

Razuabe un Razuamasaji………………………………………………………..

Vatumandri………………………………………………………………………….

Punduris kalanuro…………………………………………………………………

Kinuli………………………………………………………………………………….

Ci-aumbi-aumbi…………………………………………………………………….

Ivundrumbulu………………………………………………………………………

DZĪVNIEKU PASAKAS

Kankafutra……………………………………………………………………………

Vinci un kankafutra……………………………………………………………….

Takatra un vurundulu . ………………………………………………………….

Pārjuvista un gailis………………………………………………………………..

Vista un papango…………………………………………………………………..

Perļuvista un mājas vista………………………………………………………..

Vista un žurka………………………………………………………………………

Cilvēks un ods…………………………………………….. . . , , .

Par meža vērsi, kas ieraudzīja ūdenī savu atspulgu . . . .

Zebu vērsis un krokodils………………………………………………………..

Krokodils un ezis………………………………………………………………….

Govs un mežacūka………………………………………………………………..

Mežacūka un hameleons………………………………………………………..

Meža suns un meža kaķis ………………………………………………………

Rafosa, Rafanaluka un Ravuancira……………………………………………………

Posa un bruņurupucis…………………………………………………………………….

Par vardēm, kas gribēja dabūt valdnieku…………………………………………..

Kāpēc čūskas ēd vardes …………………………………………………………………

Lielais zutis un mazais zutēns………………………………………………………….

Tuhubevava, Ambacibedrangi un mazie vili………………………………………

Racibiluka un Raciririatra………………………………………………………………..

Putnu valdnieks…………………………………………………………………………

BRINUMPASAKAS

Rafara, ūdeņu jaunava…………………………………………………………………….

Antsali mazulis jeb Putnēns, kas turpināja dziedāt cilvēka vēderā

Faralahi, bagātais mantinieks……………………………………………………………

Divi brāli Andriambahuakas……………………………………………………………

Andriambahuaka Andrianunibe un viņa bezbērnu sieva . . . .

Trīs andrianas un Andriamuhamuna…………………………………………………

Icihitanancu jeb Zēns, kas pārvērtās par nezvēru, un ar līmi noziestā māla lelle

Bibiulu, milzīgais nezvērs, un viltīgie zēni…………………………………………

Rabibibe un Kifundri jeb Lielais zvērs un mazais puisēns . . . .

Bezragu govs…………………………………………………………………………………

Andriamaruzua, cilvēks, kas gribēja pazudināt savu svaini, bet

pazudināja pats sevi……………………………………………………………………

Vērša āda, no kuras radās vesela govs……………………………………………..

Andriambahuaka, kas gribēja dabūt bērnu…………………………………………

Andamuhami……………………………………………………………………….. . .

Razuandranuvula un Razuandranumanga…………………………………………..

Razuanurumanga un Teluvuhaluguzi…………………………………………………

Andriambahuaka Ravuhimena un burvju graudi…………………………………

Rafaranumbi…………………………………………………………………………………

Trīs astaini brāļi…………………………………………………………………………….

Ifaramalemi un Ikutubekibu…………………………………………………………….

Divi brāļi un Zanahari…………………………………………………………………….

Večiņa un nešpetnais nezvērs………………………………………………………….

Razatuvu un Ranunera……………………………………………………………………

Bērns un fosa………………………………………………………………………………..

Rataulanduhamivulana……………………………………………………………………

Ramartungavatu…………………………………………………………………………….

Izilakuluna, kuram puse ķermeņa bija no koka…………………………………..

Septiņi brāļi, kas uzdomāja precēt Ramituviamandrenini . . . , Besurungula

sadzīves pasakas

Dejotājs Revere, kas mēdza zagt vēršus………………………………..

Par vīru, kuram bija trīs sievas……………………………………………

Jafulavitra,"kura dēļ tika lauzta laulāto draugu uzticība .

Zagļi……………………………………………………………………………

Par vīru, kas gribēja pārbaudīt sievif………………………………..

TOC \o "1-5" \h \z Trīs kurlie………………………………………………………………………………. . .

Rīsa lauks ……………………………………………… ……………………………….

Trīs mednieki…………………………………………………………………………….

Trīs brāļi…………………………………………………………………………. . .

Rafuciarifanahi un Randrianarizena……………………………………………….

Zalahifina un Zavavifina………………………………………………………………

Andriamihaninas trīs sievas……………………………………………………….. .

Vecais vīrs un septiņi dēli…………………………………………………………..

Divi blēži — Kutufeci un Mahaka………………………………………………..

Kutufeci un Mahakas otrā likšanās………………………………………..

Vēl viena Kulufeci un Mahakas tikšanās……………………………..

Kā Kututecl un Mahaka dabūja citronus……………………………..

Kā Kutufeci un Mahaka piespieda veco vīru nokaut viņierr

vērsi……………………………………………………………………………

Mahaka un vecajs vīrs ar lambu…………………………………………

Kā Kulufeci un Mahaka piekrāpa bagātnieku………………………

Kā Kuluiecj un Mahaka iedzīvojās mirušā andriambahuaka•

mantā……………………………………………………. ….

Kā Mahaka kļuva par bagātā veča audžudēlu……………………..

Kā Kutufeci un Mahaka piemuļķoja andriambahuakas sievi Kā Kutufeci un Mahaka piekrāpa andriambahuaku . . Kā Kutufeci un Mahaka pazobojās par vientiesi …. Kutuieci un Mahakas gals…. .

Komentāri………………………………… .

Netulkoto vārdu un izteicienu vārdnīca Literatūra

MADAGASKARAS PASAKAS

Redaktore Z. Kļaviņa. Māksi, redaktors G. K r u t o j s. Tehn. redaktore E. Pola, Korektore A. Dombure.

Nodota salikšanai 1973. g. 20. oktobrī. Parakstīta iespieSanai 1975. g: 14. aprīlī. Tipogr< papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 8,5 Uz. iespiedi.; 14,08 uzsk. iespiedi.; 14,82 izdevn. I, Metiens 50 000 eks. Maksā 97 kap. Izdevniecība «Zjnātne» Rīgā, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr 595-U

1975. GADA IZDEVNIECĪBA «ZINĀTNE» laidīs klajā «POĻU TAUTAS PASAKAS»

Sis izdevums ir pirmais poļu lautas pasaku krājums latviešu valodā. Tajā iekļautas gan dzīvnieku, brīnumu un sadzīves pasakas, gan teikas un nostāsti, kas pierakstīti dažādos laikposmos un dažādos Polijas novados. Plašs priekšvārds dod lasītājam priekšstatu par po/u tautas folkloras saistību ar svarīgiem vēsturiskiem notikumiem tautas dzīvē, kā arī par folkloristikas attīstību Polijā, par folkloras vākšanas un apstrādes īpatnībām atšķirīgos laikposmos.

Krājums bagātīgi ilustrēts.

[1] А. Ф и д л e p, Горячее селение Амбинанитело, 45. lpp,

[2] Šai un citās krājuma pasakās kvadrātiekavās likti vārdi, ko nav teicis pasakas stāstītājs, bet ko pierakstījis pasaka vācējs: tādi iespraudumi reizēm nepieciešami, jo bez tiem nav iespējams izprast pasakas saturu.

[3] džatakas (sanskr.) — stāsti par btidas atdrimsanu, kuri aptver dažādus žanrus, sākot no līdzības un fabulas līdz romantiskam stāstam. Apmēram 500 džataku iekļautas svētajās Būdas grāmatās,

[4] les mille et une nuits. contes arabes, t. 2, CCXXXIV Nuit. Histoire de Beder, prince de Perse, et de Giauhare, princesse du royaume de Samandal (skat. II nodalijuma Nr. 1G). Sknt. arп: «Книга тысячи и одной ночи» в восьми томах. Перевод с арабского М, А, Сллье, т. 6. М., 1959, стр. 425—478 (ночи 738—750). •

[5] pasaka par trusīti, kas pielipis pie māla lelles, pirmoreiz publicētu anolu valodā Herlsa grāmala «Tēvocis Remuss» (skal. 1it. sar. II nodalījuma Nr. iT).

[6] franfu oriģinālā 5ī pasaka kļūdaini nosaukta «Andrianuranurana, cilvēks, kas gribēja pazudinat savu svaini, bet pazudināja pats sevi»,

[7] А. Фидлер. Горячее селение Амбинапитсло. 33. !рр.

[8] les deux soeurs jalouses de leur cadette (t. 3, 428. 1pp.; skal. lit. sar. Il nodalījuma Nr. 16),

[9] e. М. Мелете некий. Герой волшебной сказки. 117. lpp.

Content

Rodmane J. Madagaskaras pasakas

MADAGASKARA, MALGASī UN VIŅU PASAKAS

MĪTI UN LEĢENDAS

IBUTITI JEB KURS IR PATS STIPRĀKAIS

SAULE, MĒNESS, ZVAIGZNES UN VISTAS

ZATUVU, KAS NEBIJA ZANAHARI RADĪTS

ŪDENS VĒRSIS

ČETRAS MASAS

RAZUABE UN RAZUAMASAJI

VATUMANDRI

PUNDURIS KALANURO

KINULI

CI-AUMBI-AUMBI

IVUNDRUMBULU

DZĪVNIEKU PASAKAS

KANKAFUTRA

VINCI UN KANKAFUTRA

TAKATRA UN VURUNDULU

PĒRĻU VISTA UN GAILIS

VISTA UN PĀPANGO

PĒRĻU VISTA UN MĀJAS VISTA

VISTA UN ŽURKA

CILVĒKS UN ODS

PAR MEŽA VĒRSI, KAS IERAUDZĪJA ŪDENI SAVU ATSPULGU

ZEBU VĒRSIS UN KROKODILS

KROKODILS UN EZIS

GOVS UN MEŽACŪKA

MEŽACŪKA UN HAMELEONS

MEžA SUNS UN MEZA KAĶIS

RAFOSA, RAFANALUKA UN RAVUANCIRA

FOSA UN BRUŅURUPUCIS

PAR VARDĒM, KAS GRIBĒJA DABŪT VALDNIEKU

KĀPĒC ČŪSKAS ĒD VARDES

LIELAIS ZUTIS UN MAZAIS ZUTĒNS

TUHUBEVAVA, AMBACIBEDRANGI UN MAZIE VILI

RACIBILUKA UN RACIRIRIATRA

PUTNU VALDNIEKS

BRINUMPASAKAS

RAFARA, ŪDEŅU JAUNAVA

ANTSALI MAZULIS JEB PUTNĒNS, KAS TURPINĀJA DZIEDĀT CILVĒKA VĒDERĀ

FARALAHI, BAGATAIS MANTINIEKS

ANDRIAMBAHUAKA ANDRIANUNIBE UN VIŅA BEZBĒRNU SIEVA

TRIS ANDRIANAS UN ANDRIAMUHAMUNA

IC1HITANANCU JEB ZĒNS, KAS PĀRVĒRTAS PAR NEZVĒRU, UN AR LĪMI NOZIESTA MĀLA LELLE

BIBIULU, MILZĪGAIS NEZVĒRS, UN VILTĪGIE ZĒNI

RABIBIBE UN KIFUNDRI JEB LIELAIS ZVĒRS UN MAZAIS PUISĒNS

ANDRIAMARUZUA, CILVĒKS, KAS GRIBĒJA PAZUDINĀT SAVU SVAINI, BET PAZUDINĀJA PATS SEVI

VĒRSA ĀDA, NO KURAS RADĀS VESELA GOVS

ANDRIAMBAHUAKA, KAS GRIBĒJA DABŪT BĒRNU

ANDAMUHAMI

RAZUANDRANUVULA UN RAZUANDRANUMANGA

RAZUANURUMANGA UN TELUVUHALUGUZI

ANDRIAMBAHUAKA RAVUHIMENA UN BURVJU GRAUDI

RAFARANUMBI

TRIS ASTAINI BRAĻI

IFARAMALEMI UN 1KUTUBEKIBU

DIVI BRĀĻI UN ZANAHARI

VEČIŅA UN NEŠPETNAIS NEZVĒRS

RAZATUVU UN RANUNERA

BĒRNS UN FOSA

R AT AULAN DUH AMIVULAN A

RAMANUNGAVATU

IZILAKULUNA, KURAM PUSE ĶERMEŅA BIJA NO KOKA

SEPTIŅI BRĀĻI, KAS UZDOMĀJA PRECĒT RAMITUVIAMANDRENINI

BESURUNGULA

SADZĪVĒS PASAKAS

DEJOTĀJS REVERE, KAS MĒDZA ZAGT VĒRŠUS

PAR VĪRU, KURAM BIJA TRĪS SIEVAS

JAFULAVITRA, KURA DĒĻ TIKA LAUZTA LAULĀTO DRAUGU UZTICĪBA

ZAGĻI

PAR VIRU, KAS GRIBĒJA PĀRBAUDĪT SIEVU

TRĪS KURLIE

RĪSA LAUKS

TRIS MEDNIEKI

TRĪS BRĀĻI

RAFUCIARIFANAHI UN RANDRIANARIZENA

ZALAHIFINA UN ZAVAVIFINA

ANDRIAM1HANINAS TRIS SIEVAS

VECAIS VIRS UN SEPTIŅI DĒLI

DIVI BLĒŽI — KUTUFECI UN MAHAKA

KOMENTĀRI

NETULKOTO VARDU UN IZTEICIENU VĀRDNĪCA

SATURS