Brāļi Grimmi

Pasakas

Brāļi Grimmi

Pasakas

.

IEVADAM

Bērni no seniem laikam iemīļojuši pasakas, labprāt pasaku grāmatas uzšķir arī pieaugušie. Māte vai tēvs stāsta vai lasa pasaku mazulim, kas pats vēl neprot lasīt, un dažreiz, kad visas pasakas jau pārcilātas, 'stāstītājiem pašiem jāizdomā jaunas. Skolnieki, pusaudži, arī jau piedzīvojuši ļaudis, sirmgalvji ar prieku uz dažiem mirkļiem vai stundām aiziet pasaku pasaulē. Katrs no viņiem saprot, izjūt, uztver pasaku ar savu dzīves pieredzi, ar savām izjūtām un prasībām, bet ikviens tur atrod savu jaukumu un pievilcību.

Pasakās, tāpat kā citās tautas garamantās, dainās, parunās un sakāmvārdos mīklās un ticējumos, mums pavērta darbaļaužu dzīve, viņu domas un ilgas. Tā ir sena pasaule un tomēr tur jūtamies ka mājās. Brīnumiem un māņiem mūslaiku  cilvēks netic, bet pašos dīvainākajos izdomājumos, pašos neticamākajos notikumos viņš ierauga patiesīgu, reālu pamatu. Maksims Gorkijs, liels tautas garamantu, folkloras pazinis un cienītājs, visos senās pasaku fantazijas izlidojumos saskata cilvēka tieksmi atvieglot darbu. Un, lūk, pasakās ir tādi milži, kas izrauj kokus ar sknēm kā zāļu stiebriņus, tādi burvji kas uzceļ pa nakti pilis, vienā mirklī pārmet upei pāri tiltu; pasakās Ir galdiņš, kas vajadzīgā brīdī piedāvā visgardākos ēdienus, paklājs, ar kuru var laisties pa gaisu, zābaki, ar kuriem var spert,septiņjūdžu soļus pasakās pāršķeļas kalni, izžūst purvi sazaļo druvas uz burvju mājienu. Lai cik smags bija vergu darbs, darītāji ienīda kungu klaušas, varmācīgo un cietsirdigo muižu, bet augstu vērtēja pašu darbu, amatu, meistara māku un prasmi. Viņi sapņoja par tādiem laikiem, kad viņiem vairs nebūs jāliec muguras kungu tīrumā,rijā, piļu un muižu būvēs tālu ceļu šķūtis, bet kad viņi strādās savā un savu brāļu tautas labā. Un viņu fantazijai tad nebija robežu, — pasaku varoņi bieži vien pavisam vienkārši un neievērojami nabaga ļautiņi daudzu naidnieku vajāti un izsmieti,paveica diženus darbus Pasakas slavina darbu kā visas dzīves jēgu, cilvēka gara izdomu, kas uzvar un pārveido dabu Reaktīvas lidmašīnas atomenenerģijas ierīces, hidroelektrostacijas, lokomotīves, automašīnas un tvaikoņi, jaunas stādu un dzīvnieku šķirnes rentgena aparati, kino, radio un televīzijas sasniegumi, visas daudzās zinātņu nozares mūsu dienās tālu pārspēj senatnes sapņus. Padomju valsti pirmajā un aiz tās vel citās zemēs piepildijies arī daudzo mūžu sapnis par darbu, kas nebūtu kungu klaušas, nekalpotu kungu, bagātnieku virsslānim, bet butu ziedots visai darba tautai. Dzīve rit allaž tālāk, Markss, Engelss un Ļeņins devuši' cilvēcei brīnišķīgo komūnisma sapni, kuru piepildīt apņēmušies visas pasaules darba ļaudis. Cilvēki sapņo par lidojumie\m uz citam planētām zina, ka arī sapnis piepildīsies.

Pasakas gadu simteņiem stiprinājās cilvēkos pārliecību ka labais uzvar ļauno, kaut arī tas iemiesots deviņgalvainos velnos, veselā mošķu saimē, elles valstībā, ļaunos burvjos un raganās. Visu vēl neatminēto dabas spēku pretestība, visu darba tautas apspiedēju viltus saplūdis šais velnos, kas mudžēt mudž tik daudzās pasakās. Ar tiem tiek galā un tos arī uzveic pasaku varoņi. Vai velns nav pārāk mīksts apzīmējums mūsdienu kapitālisma ķēniņiem, simtglvainajiem trestu lielkungiem? Ciņa ar viņiem nav vieglāka kā senlaikos ar pasaku pūķiem bet arī viņu vara acu priekšā jūk un brūk. Darbaļaudis apzinās savu spēku, savu nākotnes uzdevumu. Laba gaiša spēka pilnas, optimistiskas un jautras, humora pilnas ir pasakas.

Pasakās uzvar taisnība, cilvēka gaišākās jūtas, labie, strādīgie, vienkāršie ļaudis. Rupjā, kašķīgā un stulbā, slinkā un izlaidīgā meita pārnāk mājās ragana un spalvaina ar piķi aplipusi, bet ka pati mīļā saulīte staro piemīlīga un darbīgā pameita, sērdienīte, kas gatava palīdzēt ikvienam nelaimniekam, kādas likstas piemekletam cilvēkam vai kukainim, putnam vai stādam. Visu tautu pasakās slavens ir trešais dēls, kuru neviens neuzlūko nopietni, — viņu dēvē par muļķi, vientiesi, viņam atņem mantojuma daļu, viņu piekrāpt stiprajiem nešķiet grēks. Bet šis nopaļātais allaž izrādās dzīves veiksmē galu galā pirmais. Viņš ir uzņēmīgs, nešaubīgi tic taisnās lietas uzvarai, viņš pats ir taisnīgs un cilvēcīgs. Sērdienītē un trešā dēla saskatām pašu darba tautu. Viņu posts un bēdas atspoguļo dzīves patiesos apstākļus, viņu uzvara vēl bija tikai sapnis, visbrīnišķīgākais cilvēku sapnis par taisnību un laimi.

Pasakās nav garu prātojumu un aprakstu, tur nolikumi min cits citam uz pēdām, personas spilgti raksturotas pāris vilcienos, tur viss norit spriegi jo spriegi. Un jo sevišķi tāpēc tās patīk bērniem un dzīvo gadu simteņos. Cik aizrautīgi sekot tādiem straujiem notikumiem, nemitīgai darbībai!

Visām tautām daudz vienādu pasaku, un daudzas būs staigājušas no zemes uz zemi. Kopīgi tēli un sižeti radušies arī tāpēc, ka daudzās zemēs bijuši vienādi, kopēji saimnieki un vēsturiskie apstākļi. Bet katra tauta pārveido pasaku saskaņā ar savu nacionalo raksturu, dzīves parašām, sacerētāju mākslinieciskajām tieksmēm, dabas īpatnībām. Erkškrozīte, Pelnrušķīte un Sarkangalvīte pazīstamas visā pasaulē, bet katra tauta stāsta par viņu gaitām ar savām noskaņām un nokrāsām. Pat tādā īsiņā un vispārpazīstamā pasaciņā kā tajā, kurā iemūžotas salma, ogles un pupas dēkas, ir savas atšķirības. Latviešu pasaka īsaka uz pusi, tai nav ievada par nāves briesmām, kas draudējušas visai trijotnei, te ir tikai pati nepavisam kopā nesaderīgo ceļinieku gaitu norise, ta sakot, kaili fakti. Daudzām tautām, arī latviešiem, pazīstama pasaka par stikla kalna princesi, bet Rainis vielu savam «Zelta zirgam» sakās esam ņēmis no igauņu pasakām, lai tad savukārt to pārveidotu pēc saviem nodomiem un radītu pilnīgi latvisku mākslās darbu. Pasakas staiga pa visu pasauli kā visu tautu bērnu, visu vienkāršo darba cilvēku draugi, jo tās radījuši tādi paši vienkāršie ļaudis. Gorkijs priecīgi raksta: «Cilvēks ir mākslinieks, un par to mūs pārliecina «mazo» ļaužu radītā tautas vārda māksla: miti, pasakas, leģendas, ticējumi, dziesmas, parunas.»

Brāļu Jakoba un Vilhelma Grimmu savāktajās un izdotajās vācu tautas pasakās sastopamies ai daudziem tiem pasaku tēliem un sižetiem, par kuriem tikko runājām un kuri atrodami arī krievu, latviešu, arabu un daudzu citu tautu pasakās. Taču vācu pasakas radušās vācu tautā, tās radījusi vācu darbaļaužu saime, gadsimtiem tās veidojušās vācu mājās un ģimenēs, lai izteiktu vācu tautas dzīves cīņas un laimes ilgas. Vācu tauta devusi pasaulei daudz ievērojamu vārda, skaņu, krāsu un līniju mākslas meistaru, kas pieder visai cilvēcei, — nosauksim tikai Gēti, Bethovenu un Direru. Arī Grimmu savāktās pasakas ir jauka vācu tautas balva visām tautām.

Jakoba (1785.—1863.) un Vilhelma (1786.—1859.) Grimmu nopelni daudzās un dažādās vēstures, valodniecības un literatūras zinātnes nozarēs ir ārkārtīgi lieli. Daži viņu uzskati gan jau novecojušies un atmesti, bet viņu galvenie darbi saglabājuši savu vērtību arī mūsu dienās. No brāļu Grimmu pamata darbiem — Vācu vārdnīcas, Vācu gramatikas, Vācu valodas vēstures, Vācu varonteikām un Vācu tautas pasakām — sarindojas pilns plaukts sējumu. Vācu valodas un folkloras pētniecībā abiem brāļiem allaž paredzama goda vieta.

Grimmu tēvs bija tiesībnieks, un tieslietas Marburgas augstskolā studēja arī viņa dēli Jakobs un Vilhelms, bet paši gan nekļuva par juristiem, jo prāts viņiem nesās uz citām lietām. Abi viņi kļuva bibliotekāri Ķaselē un vēlāk profesori Getingenas universitātē. Vācija bija tolaik saskaldīta daudzās valstīs un valstiņās, Getingena atradās Hanoveras karaļvalstī. Pēc revolūcijas, kas 1830. gada jūlijā norisinājās Francijā un saviļņoja arī daudzas citas zemes, Vācijā bija jūtamas brīvākas vēsmas, taču drīz vien tās atslāba un muižnieki, karu tīkotāji — ķēniņi un firsti atkal ņēma virsroku. Hanoveras karalim Ernstam Augustam trūka naudas viņa pārmērīgajām karaliskajām iekārēm, un kādā dienā viņš bija sadomājis pārdot dažādus valsts īpašumus bagātiem tirgoņiem. Hanoveras konstitūcija to neatļāva, tāpēc karalis likumu lauza, atlaida mājās parlamentu un atbrīvoja visus ierēdņus no uzticības zvēresta konstitūcijai. Tas sacēla lielu sašutumu tautā. Arī septiņi Getingenas profesori, un Grimmi bija starp viņiem, uzstājās pret satversmes lauzēju karali, kurš tad nemierīgos profesorus atcēla no amata un izraidīja no savas valsts. Grimmus uzņēma Berlinē, kur viņi kļuva profesori un akadēmiķi, viņus iemīlēja visa vācu tauta, sapazina cilvēce. Viņi nebija nekādi revolucionāri, bet ar visu sirdi pieķērās vācu folklorai, pētīja vācu valodu, pasakas un teikas, un tās bija radījusi vācu darba tauta, tās vienoja tautu, ko nevarēja saskaldīt visi ķēniņi un hercogi kopā. Mūsu dienās Grimmu sakrātās pasakas iznākušas Demokrātiskajā Vācijā, un grāmatu metiens jau sasniedz vairākus simttūkstošus. Tas lasa abās Vācijās, un tā pasakas un viņu savācēji cīnās par vācu tautas vienību. Atkal un atkal bērni un pieaugušie lasa un pārlasa pasakas, kurās iemīļotie tautas varoņi — nabaga vīrs, trešais dēls, sērdienīte, tīras un krietnas sirdis, — uzvar visu ļauno. Vilhelms Grimms kādreiz rakstīja: «Šīs pasakas raksturo tā pati tīrība, ko mēs apbrīnojam un augstu vērtējam bērnu dabā; uz visu pasauli tās noskatās it kā ar zilām, skaidra mirdzuma apdvestām acīm, bet arī nojauš, ka locekļi vēl nav nopietnam darbam nobrieduši. Pasaku pasaule ir diezgan šaura: tur darbojas karaļi, prinči un princeses, uzticami kalpi un prāvā skaitā zvejnieki, dzirnavnieki, skroderi, gani, kam visiem tuvas attieksmes ar dabu. Tāpat kā mitā par zelta laikmetu, visa daba tur dzīvo: saule, mēness un zvaigznes ir cilvēkiem pieejamas, . dziļi kalnā rokas rūķīši un meklē dārgakmeņus, jūras dzīlēs dzīvo ūdens gari; savas sajūtas izteic putni, stādi un akmeņi, pat asinis runā. Šais vientiesīgās attieksmēs, kādas pastāv starp vislielāko un vismazāko, ietverta neizsakāma burvība. Viss daiļais ir no zelta vai apbārstīts dimantiem, satiekamies pat ar zelta cilvēkiem; viss ļaunais turpretim ir tumšs spēks, kas līdzinās rijīgam briesmonim. Ļaunais tomēr uzveicams, jo allaž īstā brīdī parādās kāda laba būtne, kas zina novērst briesmas, un stāstījums noslēdzas ar laimīgām beigām.»

Grimmu pasaku pirmais sējums iznāca 1812. gada, otrais pēc trim gadiem. Tās saucās «Bērnu un mājas pasakas» (Kinderund Hausmdrchen), un galvenais vācējs un kārtotājs bijis jaunākais brālis Vilhelms. 1812. gadā īsti iesākās tautas pasaku pētīšana. Daudzu tautu pasaku krājēji, kārtotāji un pētnieki sekoja katrs savā zemē Grimmu paraugam, un tagad ir bagāti pasaku krājumi visām pasaules tautām. Padomju valsti izdotas pasakas pat jau ari tādām tautām, kurām līdz padomju laikam vēl nemaz nebija savu rakstu zīmju, bet pasakas lidoja kā putni no mājas uz mājām, pārgāja no paaudzes uz paaudzi, un Kaukaza kalnu gani vai tālo ziemeļu tundru iemītnieki tā saglabāja dziesmas un pasakas nākamām paaudzēm. Tāpat jau tās bija saglabatas vecajās kulturas tautās, tās gāja no viena teicēja pie otra, tās dzīvoja tautā, izplatījās mutiski, un, kā jau sacīts, tikai pagājušā gadsimta pirmajā puse pasakas ieguva savus īstos dedzīgos vācējus un rūpīgos pētniekus.

Kad būsiet izlasījuši visu gramalu, jums, mazie un lielie draugi, droši vien kārosies to pārlasīt atkal un atkal no jauna. Vismākslīgākie romāni un sadzejojumi kādreiz nogurdina, bet mundrā, jautrā, piedzīvojumu un dzīves gudrības pilnā pasaka neapnīk. Tā ir vienkārša un dzejiska, fantastiska un patiesīga, tajā daudz smalkuma, daiļuma, rakstnieciskas meistarības, dzejas burvības. Jā gan, tā ir vienkārša, jo katrs īsts mākslās darbs ir vienkāršs, skaidrs, dabisks, patiesīgs.

Kas jums būs paticis visvairāk? Katram sava gaume. Dažs varbūt, arī otro un trešo reizi grāmatu šķirot, iesāks ar «Sniega māti». Tur pameita izvelk no krāsns maizi, kurai jau par karstu, nopurina ābelei ābolus, kas jau ienākušies, palīdz sniegam nosnigt no debesīm zemē, kas to (oti gaida. Viņai klājas labi, bet uzmācas sēras pēc tnājām. Sniega mātei prieks, ka meitene nav aizmirsusi dzimteni un savējos, un viņa atlaiž pameitu bagātīgi apdāvinātu. Lasītājs priecājas kopā ar viņu un atrod pasakā līdzību ar Annas Brigaderes Maijas un Paijas likteņiem. Labais uzvar ļauno, un tam tā jābūt, un labais visur un vienmēr jāatbalsta, — to mums māca pasaka.

Šķiram lapu pēc lapas — priecājamies par gudro skroderīti, kas tik jautri pieveic lāci, par zvejnieku, kas izrādās gudrāks par pašu velnu, par Bremenes muzikantiem, kas padzen laupītājus, par Pelnrušķīti, kurai grūtos brīžos palīdz baloži; trīs dēli dara brīnumlietas ar gaili, izkapti un runci; dīvainas dēkas piedzīvo mēness; vientiesītis ar zelta zosi un tās negaidītiem pavadoņiem sasmīdina drūmo karaļmeitu; Erkšķrozīte noguļ simt gadus, bet pienāk laiks, un viņa atmostas, un atdzīvojas visa apburtā pils. Jā, mēs laimīgi smaidām, esam nonākuši pasaku valstībā, kur viss iespējams, kur ar brīnumiem sastopamies tikpat bieži kā ar ikdienišķām lietām, kur labiem cilvēkiem piepildās visjaukākie sapņi. Gorkijs ir teicis, ka ari senās teikas par mazo, drosmīgo Dāvidu, kas pieveicis milzi Goliātu, par Perseju, kas nocirtis visas galvas pūķim un atbrīvojis daiļo Andromedu, sarakstītas taisni bērniem un palīdzējušas izaugt daudziem Spartakiem, daudziem bezbailīgiem varoņiem. Ar to lielais krievu rakstnieks būs gribējis teikt, ka bērniem, jaunatnei pasakas — gan jautrās, jocīgās, gan brīnumu pilnās, gan varonības apdvestās — vistuvākās un vajadzīgākas, jo palīdz veidoties viņu raksturam gaišam, taisnīgam, varonīgam.

Draugi, vācu tautas pasakas jums sagādās daudz prieka. Tās izlasījuši, meklējiet arī citu tautu, vispirms mūsu pašu, latviešu pasakas, uzšķiriet lielās krievu tautas bagātos pasaku krājumus. Bet tas jau laikam jums vairs nebūs jāpiesaka, jūs jau paši būsiet atraduši ceļu uz tautas garamantām, uz brīnišķīgo pasaku valsti.

Jānis Sudrabkalns

Sniega māte

Kādai atraitnei bija divas meitas. Viena no viņām bija skaista un čakla, otra neglīta un slinka. Neglītā un slinkā bija viņas īstā meita, tādēļ atraitne to mīlēja vairāk nekā pameitu. Pameitai vajadzēja katru dienu sēsties pie akas un vērpt tik daudz, ka asinis sūcas no pirkstiem. Reiz gadījās, ka visa spole kļuva asiņaina. Pameita noliecās pie akas un gribēja spoli nomazgāt, bet tā izslīdēja no rokām un iekrita akā. Pameita raudādama aizskrēja pie pamātes un pastāstīja par savu nelaimi. Bet pamāte to sabāra un bija tik nežēlīga, ka noteica:

— Ja tu spoli prati iesviest akā, tad proti to arī izdabūt arā!

Pameita gāja atpakaļ pie akas un nezināja, ko iesākt. Savā izmisumā viņa ielēca akā, lai dabūtu rokā spoli. Viņa zaudēja samaņu, bet, kad atkal atmodās un atžirga, atradās uz jaukas pļavas, kur spīdēja saule un ziedēja daudz daudz puķu.

Pa šo pļavu pameita gāja, kamēr nonāca līdz kādai krāsnij, kas bija pilna ar maizi. Maize lūdza:

— Izvelc mani, citādi es sadegšu; es jau esmu izcepusi!

Pameita nekavējās un ar lizi izvilka kukuļus vienu pēc otra. Tad viņa gaja tālāk un nonāca pie ābolu pārpilnās ābeles. Ābele lūdza:

—    Pakrati mani, pakrati mani, āboli jau ir ienākušies!

Pameita pakratīja ābeli, un āboli bira kā krusa. Viņa kratīja, kamēr ābele bija gluži tukša, salasīja visus ābolus kaudzē un gāja tālāk. Beidzot pameita nonāca pie kādas mazas mājiņas, no kuras raudzījās veca sieviņa. Tai bija lieli zobi, tādēļ pameita no viņas baidījās un gribēja bēgt projām. Bet vecā māmiņa ierunājās:

—   Kādēļ tu baidies, mīļais bērns? Paliec pie manis. Ja tu visus mājas darbus krietni padarīsi, tev klāsies labi. Pamanies manu gultu labi uzklāt un manus pēļus čakli izkratīt, lai spalvas krietni izjūk, jo tad pasaulē snieg sniegs. Es esmu Sniega māte.

Kad vecā visu izstāstīja, meiča bija ar mieru strādāt pie viņas. Pameita visu darīja rūpīgi un Sniega mātei pa prātam; gultas pēļus viņa tik dūšīgi purināja, ka spalvas putēja uz visām pusēm līdzīgi sniega pūkām; un par to viņai te bija laba dzīve: viņa nedzirdēja neviena slikta vārda, bet dabūja katru dienu cepešus un citādus gardumus.

Bet, kad pameita kādu laiku nodzīvoja pie Sniega mātes, viņa kļuva skumīga un sākumā pati nezināja, kā viņai trūkst. Beidzot viņa sajuta, ka to māc sēras pēc mājām. Lai gan viņai te klājās daudz labāk nekā mājās, tomēr viņai gribējās tikt atpakaļ. Beidzot meitene griezās pie Sniega mātes:

—   Man uznākušas tādas sēras pēc mājām, ka nevaru te vairs ilgāk palikt. Lai gan man šeit klājas ļoti labi, tomēr gribas nokļūt pie savējiem.

Sniega māte atbildēja:

—   Man prieks, ka tev tāda ilgošanās pēc mājām. Par uzti:īgu kalpošanu es pati tevi uzvēdīšu virszemē.

Viņa paņēma meiču pie rokas un aizveda pie lieliem variem. Kad pameita gāja caur vārtiem, pār viņu sāka līt zelta ietus, tā ka viņa izskatījās gluži kā apzeltīta.

—    Tas tev par to, ka biji tik čakla, — Sniega inate teica un atdeva viņai arī spoli, kas bija iekritusi akā. Tad vārti aizvērās, un meitene atradās virszemē netālu no savām mājām. Kad viņa ienāca sētā, gailis sēdēja uz akas un dziedāja:

—    Ķikarigū! Zeltenlte mājās!

Viņa iegāja pie pamātes. Un, tā kā meitene mirgoja tīra zeltā, māte un māsa to laipni uzņēma. Pameita izstāstīja, ko visu piedzīvojusi. Kad pamāte dzirdēja, kāda veidā pameita kļuvusi bagāta, viņa gribēja, lai arī viņas meita, neglītā sliņķe, iegūtu tādu pašu laimi. Arī viņai bija jānosēstas pie akas un jāvērpj. Lai spole kļūtu asiņaina, viņa pārdūra sev pirkstu un roku iebāza ērkšķos. Tad viņa spoli iesvieda akā un pati ielēca tai pakaļ. Arī īstā meita nokļuva skaistajā pļavā un gāja tālāk pa to pašu celiņu. Kad viņa nonāca līdz krāsnij, maize atkal lūdzās:

—    Izvelc mani, citādi es sadegšu; sen jau esmu izcepusi!

Bet sliņķe atbildēja:

—   Tad ta prieks — ar šo noķēpāties! — un gāja tālāk.

Drīz viņa nonāca līdz ābelei, kura sauca:

—   Pakrati mani, man āboli jau ienākušies!

Bet skuķe atbildēja:

—   To tu gribētu gan, bet ja nu kāds ābols uzkrīt man uz galvas? — un gāja tālāk.

Kad skuķe nonāca pie Sniega mātes, viņa nemaz nenobijas, jo bija jau dzirdējusi par vecās lielajiem zobiem. Pirmajā diena viņa briesmīgi centās, bija čakla un paklausīga Sniega mātei, jo domāja par bagātīgo zeltu, ko tai dāvinās. Bet otraja dienā viņa saka slinkot, trešajā vēl vairāk un no rīta negribēja pat vairs piecelties. Arī Sniega mātes gultu viņa neuzkopa, ka pienākas, tāpat nepurināja arī spalvas. Sniega māte to nevarēja ciest un atlaida meitu no dienesta. Skuķei tas bija īsti pa pratam, jo viņa cerēja, ka nupat sāks līt zelta lietus. Sniega māte aizvadīja viņu pie vārtiem, bet, kad sliņķe bija taisni vārtos, zelta vietā viņai no liela katla uzlija piķis.

. Tas tev atalgojums par tavu darbu, — Sniega mate

noteica un aizslēdza vārtus. Sliņķe pamāca mājās pavisam melna. Kad gailis uz akas to ieraudzīja, viņš kliedza: — Ķikarigū! Piķamice mājās!

Bet piķis bija cieti ieēdies ādā, un to nevarēja nekad vairs nomazgāt.

.

Salms, ogle un pupa

Kādā ciemā dzīvoja veca sieviņa. Viņa bija izlobījusi groziņu pupu un gribēja tās vārīt. Viņa iekūra pavardā uguni un, lai malka labāk degtu, iebāza plītī sauju salmu. Berot pupas katlā, viena nepamanīta nokrita zemē, tāpat viens salms palika guļam uz grīdas. Drīz vien kāda degoša ogle izlēca no pavarda un piebiedrojās šiem abiem. Salms tūliņ uzsāka valodas:

—    Mīļie draugi, no kurienes jūs nākat?

Ogle atbildēja:

—   Man par laimi izdevās izsprukt no uguns; nebūtu es to izdarījusi, tad man pienāktu droša nāve: es būtu sadegusi pelnos.

Pupa sacīja:

—   Man arī laimējās tikt cauri ar veselu adu, jo, kad vecā būtu mani iemetusi katlā, tad es savārītos putrā kā mani biedri

—   Vai tad man būtu labāks liktenis? sacīja salms. — Visus manus brāļus vecā sameta ugunī, viņa sagrāba sešdesmit uzreiz. Par laimi es izslīdēju caur pirkstiem.

— Ko nu mēs iesāksim? — jautaja ogle.

Es domāju, — pupa atbildēja, — kad nu mēs esam tik laimīgi no nāves izsprukuši, tad mums jāturas kopā kā labiem draugiem un jāaizceļo uz kādu svešu zemi, lai "mūs te jauna nelaime nepiemeklētu.

Šis priekšlikums abiem pārējiem patika, un visi devās ceļa. Drīz vien viņi nonāca pie kāda strautiņa, un, tā ka tur nebija ne tilta, ne laipas, tad draugi nezināja, kā tikt pāri. Salmam radās gudrs padoms, un viņš sacīja:

Es pargulšos strautiņam pāri, un jūs pāriesiet kā pa

tiltu.

Salms pārstiepās no viena krasta uz otru, un ogle, būdama karstas dabas, drošu dūšu devās pāri jaunbūvētajam tiltam. Bet, kad viņa bija nonākusi līdz vidum un izdzirdēja apakšā ūdeni šalcam, tai sametās bail; viņa palika stāvam un nedrīkstēja iet tālāk. Salms sāka degt, salūza divās daļās un iekrita ūdenī. Ogle ieslīdēja līdzi, nošņācās, strautā iekritusi, un izlaida garu. Pupa, kas apdomīgi bija palikusi otrā krasta, sāka smieties pilnā kakla par visu notikušo un smējās, līdz pārsprāga. Beigas viņai būtu, bet par laimi strauta malā atpūtās kāds skroderis, kas apceļoja pasauli. Viņam bija līdzcietīga sirds, viņš ievēra adatā diegu un sašuva pupu. Šī nezināja vien, kā pateikties, bet, tā kā skroderim adatā bija ievēries melns diegs, tad vēl šobaltdien visām pupām redzamas melnas vīles.

.

Visādi salašņas

Gailītis reiz sacīja vistiņai:

— Vai tu, vistiņ, arī zini, ka nu jau rieksti gatavi: uzkāpsim abi kalnā un saēdīsimies riekstu, cik tik gribēsies, citādi vāverīte tos savilks savā ligzdā.

— Nu, ko tad vel gaidīt, tad tikai steigsimies, — vistiņa teica. Gailītis un vistiņa skriešus vien devās kalnā un palika tur līdz pašam vakaram.

Bet tad saēdās arī viņi riekstu, cik līda! Pēc lielās ēšanas nevarēja ne guzas uz mājām pārnest. Gailītis paņēma rieksta čaumalu, dabūja mālus un uztaisīja ratus. Vistiņa tūliņ iesēdās jaunajos ratos, pacilāja spārnus un nopriecājās:

—   Jā, gailīt, to tu gan esi gudri izdomājis! Tagad tik jūdzies iekšā un velc mani!

—    Ko tik tu vēl negribēsi? — gailītis atbildēja. — Sēdēt uz bukas par kučieri es esmu ar mieru, bet pats vilkt ne. To tu gan nesagaidīsi.

Kamēr gailītis ar vistiņu tā strīdējās, kur gadījusies, kur ne, kliegdama brēkdama atskrēja pīle.

—    Ak jūs blēži tādi, ak laupītāji, kas jums atļāva cita mežā riekstus lasit?

Pīle bija tā saskaitusies, ka, atplētusi knābi, šņākdama metās gailim virsū. Bet tas arī nezaudēja dūšu! Ieknāba pašā guzā, tad, sacēlis galvu gaisā, metās pīlei ar piešiem virsū. Pīle tā nobijās, ka sāka lūgties.

Ķilda beidzās ar to, ka pīlei par sodu vajadzēja jūgties gaiļa ratos un aizvilkt tos līdz pašai vistu kūtij. Gailim tas

bija ļoti pa prātam. Viņš uzlēca uz bukas, palieca galvu uz vienu pusi, savlcināja spārnus un uzsauca:

—   Nu, nu, līkkāje! Streipuļo ātrāk!

Pīle laida arī no kalna, ko tik vien jaudāja. Te uzreiz braucēji izdzirda saucam:

—   Pieturiet, pieturiet! Pavediet mūs arī! Tik dziļi dubļi un tumšs, ka nekur nevar uz priekšu tikt!

—   Kukarika! Kas jūs tādi par vazaņķiem esat? Kur blandījāties? — gailītis noprasīja.

—   Mēs esam Adatiņa un Spraudīte. Krogā uzkavējāmies, pie alus glāzes nosebojāmies. Ļaujiet iesēsties ratos, pavediet mūs!

Gailītis noskatījās, ka ceļinieki tieviņi, vājiņi, un uzsauca:

—   Nu, kāpiet vien iekšā, bet sēdiet godīgi, neminiet uz kājām!

Šie iekāpa. Kļuva tik tumšs, ka ceļa vairs nevarēja saredzēt. Pīle arī bija pavisam piekususi. Viņa paskatījās atpakaļ, kur uz bukas sēdēja gailis, un teica:

—    Pēk, pēk! Vai nebūtu labāk, ja mēs iebrauktu krogā nakti pārgulēt?

Gailītis aprunājās ar vistiņu un bija ar mieru:

—   Labs ir! Kad jāguļ pa nakti, tad jāguļ!

Saimnieks gan negribēja tādus naktsputnus laist iekšā, bet pēdīgi tomēr lavās pierunāties. Pīlīte un vistiņa apsolījās, ka izdēšot saimniekam katra pa oliņai. Gailītis kļuva tik lepns, ka lika padot sev vakariņas un lielīdamies noteica:

—   Mēs neesam nekādi tukšinieki, mēs varam samaksāt!

Otrā rīta, tiklīdz sāka gaismiņa svīst, viesi jau bija kājās.

Saimnieks vēl gulēja.

—   Nu, draugi, jūs jau gan zināt, ka mums nav ko samaksāt ne par vakariņām, ne par naktsmājām, taisīsimies labāk, ka drīzāk tiekam projām, — gailītis skubināja.

Visi sataisījās ceļā. Viņi saimniekam ne paldies nepateica, bet vēl to izjokoja. Kad gailītis un vistiņa taisījās ceļā, Adatiņa un Spraudīte vēl gulēja. Gailītis ielika Spraudīti krēslā un Adatiņu dvielī. Kad tas bija padarīts, paši manījās projām.

I'ilile aizpeldēja pa upi tālu tālu, bet gailītis un vistiņa aizgāja uz vistu kuti.

Kad saimnieks piecēlās, nomazgājās un sāka dvielī slaucīties, Adatiņa ieplēsa viņam dziļu brūci pa visu vaigu. Saimnieks nu sāka vaimanāt. Aiz nepatikšanām un sāpēm viņš metās krēslā.

— Vai manu vai! — saimnieks sauca vēl diktāk. — Arī te dur!

Viņš paskatījās aizkrāsnē, kur vakar bija noguldījis savus ceļiniekus, bet tos vairs ne redzēt, ne manīt. Tagad saimnieks noprata, ar kādiem ceļiniekiem viņam bijusi darīšana, un, kratīdams dūri, apņemas nekad vairs nedot naktsmājas šādiem tādiem salašņām.

.

Vistiņas bēres

kādreiz gailītis ar vistiņu atkal gāja uz Riekstu kalnu. Ceļā viņi norunāja tā: kas atradīs riekstu, tas dos otram pusi. Vistiņa pirmā atrada lielu lielu riekstu, bet gailītim neko nesacīja, jo gribēja riekstu viena pati apēst. Rieksta kodols bija ciets un liels. Vistiņa gribēja kodolu ātri ātri norīt, bet tas iespiedās viņai kaklā. Vistiņa nobijās, ka tikai nu neaizrijas, bet kodolu vairs nevarēja dabūt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Tad viņa sāka saukt gailīti:

—   Gailīt, mīļais gailīt! Aizskrej, cik ātri vien vari, uz aku un atnes man ūdeni, citādi es aizrīšos.

Gailītis skrēja uz aku, cik ātri vien varēja. Noskrējis pie akas, viņš lūdzās:

—    Aka, aka! Dod man ūdeni! Mana vistiņa guļ Riekstu kalnā. Viņai iespiedies kaklā rieksta kodols, un tai bailes, ka tikai nav jānobeidzas.

Aka viņam atbildēja:

—   Es tev došu ūdeni, bet vispirms aizskrej pie līgavas un atnes man sarkanu zīda lakatu.

Gailītis aizskrēja pie līgavas un lūdzās:

—    Līgaviņ, līgaviņ, dod man sarkanu zīda lakatu. Es to aiznesīšu akai, aka man dos ūdeni; ūdeni es aiznesīšu vistiņai, jo viņa guļ Riekstu kalnā, aizrijusies ar rieksta kodolu, un tagad baidās, ka tik nav jānobeidzas.

Līgava gailītim atbildēja:

—  Papriekš aizskrej un atnes man vainadziņu; vainadziņš karājas vītola zarā.

Gailītis aizskrēja pie vītola, paņēma no vītola zara vainadziņu un atnesa līgavai; līgava iedeva sarkano zīda lakatu, sarkano zīda lakatu gailītis aiznesa akai, un aka tad iedeva gailītim ūdentiņu. Kad gailītis atskrēja ar ūdentiņu, vistiņa jau bija noslāpusi. Viņa gulēja, kājiņas izstiepusi, un ne actiņu vairs nemirkšķināja.

Tagad gailītis skaidri redzēja, ka vairs nevar savai vistiņai palīdzēt, un tam kļuva vistiņas ļoti ļoti žēl. Gailītis aiz žēlabām sāka raudāt pilnā balsī. Viņa vaimanas izdzirda un saskrēja kopā visi meža zvēri. Visi viņi palīdzēja vistiņu apraudāt, palīdzēja arī ratus taisīt, ka var vistiņu uz kapiem vest. Sešas peles iejūdzās ilksīs, citi zvēri lika vistiņu ratos, gailītis sēdās par kučieri un sāka braukt.

Ceļā viņi sastapa lapsu kūmiņu.

—    Kur tu, gailīt, brauksi?

—   Vedu vistiņu glabāt.

—   Vai mani arī ņemsi līdzi?

—   Brauc, tikai iesēsties aizmugurē, jo citādi zirģeļi nevarēs turēt!

Lapsa iesēdās ratu mugurpusē. Pēc tam viņi ceļā satika vilku, tas arī iesēdās. Pēc vilka nāca lācis, briedis, lauva un citi meža zvēri. Visi sasēdās ratos.

Tā braucot tie nonāca pie upītes.

—    Kā mēs tiksim pāri? — gailītis jautāja.

Tepat upmalā gadījās salmiņš. Salmiņš sacīja:

—    Es pārgulšos pāri par upīti, tad jūs varēsiet pārbraukt pār manu muguru kā pa tiltiņu.

Tiklīdz visas sešas pelītes sakāpa salmiņam virsū, tas pārlūza un iekrita ūdenī. Līdz ar tiltiņu ūdenī iekrita un noslīka arī visas sešas peles. Gailītis atkal nezināja, ko darīt. Uzreiz, kur gadījusies, kur ne, ieradās ogle. Ogle solījās gailītim palīdzēt, ka var tikt upītei pāri. Bet, tiklīdz ogle iegulās ūdenī, tā sāka šņākt, kļuva melna, nodzisa un noslīka. To ieraudzīja akmens. Viņam palika gailīša žēl. Tas iegulās šķērseniski

upītē, un gailītis pats vilka vistiņu uz otru krastu. Ratus ar vistiņu viņš pārvilka laimīgi pāri, bet pavadoņus, tā kā to bija pārāk daudz, gailītis nevarēja pavilkt. Tie visi iekrita upītē un noslīka. Gailītis ar savu mīļo vistiņu otrā upes malā bija atkal divi vien. Gailītis izraka kapu un ieguldīja tur vistiņu. Pats viņš atsēdās pie kapa kopiņas un nevarēja vien beigt raudat un bēdāties. Viņš bēdājās tik ilgi, kamēr turpat pie kapiņa nomira. Tā viņi visi bija pagalam.

.

Ganu zēns

Dzīvoja reiz ganu zēns, kurš bija tālu jo tālu pazīstams ar savām gudrajām ; atbildēm, kuras viņš deva uz visiem jautājumiem. Ari tās zemes karalis bija dzirdējis par gudro zēnu un lika viņu atsaukt.

«Ja tu man varēsi atbildēt uz trim jautājumiem,» karalis teica, «tad es tevi uzskatīšu par savu paša bērnu un tu varēsi dzīvot pie manis pilī.»

«Kādi būs tie trīs jautājumi?» ganu zēns prasīja.

Karalis atbildēja:

«Pirmais jautājums ir: cik ūdens pilienu ir jūrā?»

«Lieciet, karaļa kungs, aizturēt visas zemes upes, lai neviena lāsīte nepietecētu jūrā klāt, kamēr nebūs saskaitīts, tad es jums pasacīšu, cik pilienu ir jūrā.»

«Otrs jautājums: cik zvaigžņu ir pie debesīm?» karalis teica.

Zēns palūdza loksni balta papīra un salika tur tik daudz sīku punktiņu virsū, ka tos tikko varēja saredzēt, bet, ja kāds

gribēja skaitīt ilgāk vien uzskatot. Tad zens teica:

«Tik daudz zvai esīm, cik te punktiņu uz papīra. Saskaitiet tikai!»

Bet neviens nevarēja punktiņus saskaitīt. Tad karalis uzdeva trešo jautājumu:

«Cik sekunžu ir mūžībā?» Ganu zēns atbildēja:

«Aizpomeranijā ir dimanta kalns: vienas stundas gājienu garš, vienas stundas plats un vienas stundas augsts. Turp katru gadu simteni reizi aizlaižas mazs putniņš notīrīt knābi. Kad no knābīša trīšanas viss kalns būs nodilis, tad būs pagājusi mūžības pirmā sekunde.»

«Tu esi prātīgi atbildējis uz visiem trim jautājumiem,» noteica karalis, «tādēļ tu turpmāk varēsi dzīvot manā pilī, un es tevi uzskatīšu par savu bērnu.»

.

Par gudro skroderīti

Dzīvoja reiz briesmīgi lepna princese: ja atjāja precinieks, viņa uzdeva minēt mīklas, bet, ja precinieks nevarēja mīklas uzminēt, tad to izzoboja un padzina. Princese lika izziņot:

«Kas uzminēs manas miklas, ar to es salaulāšos, lai viņš būtu, kas būdams.»

Beidzot salasījās kopā trīs skroderi. Abiem vecākajiem jau šis tas dzīvē bija it brangi izdevies, tādēļ tie arī tagad bija pārliecināti, ka mīklas uzminēs. Trešais bija jauns, bezbēdīgs vējagrābslis, mazs no auguma. Viņš labi neprata pat sava amata, bet domāja, ka šoreiz laimēsies, jo nebija taču nekāda iemesla, lai laime paietu viņam garām. Abi vecākie darba biedri jaunākajam teica:

«Paliec vien mājās, tu ar savu sīko gudrībiņu tā kā tā tālu netiksi.»

Bet jaunākais neļāvās sev neko ieteikties un atbildēja: «Ko vienreiz esmu noņēmies, to raudzīšu izvest līdz galam, lai nāktu kas nākdams.»

Visi trīs pieteicās pie princeses un sacīja, lai uzdodot mīklas, esot atnākuši īstie ļaudis, kuri bez diega ievēršanas adatā saprotot arī vēl citas lietas. Princese uzdeva pirmo mīklu:

«Uz manas galvas ir divējādi mati, bet kāda tiem krāsa?»

«Ja tāda vien tā mikla, tad jau gan es atminēšu,» ieteicās pirmais, «krāsas būs melns ar baltu, kā raibi austa drēbe.»

Princese atteica:

«Neatminēji vis! Lai min otrs.»

«Ja nav melns ar baltu, tad būs brūns ar sarkanu, kā mana tēva svārki,» noteica otrs.

«Nepareizi minēts,» atbildēja princese. «Lai min trešais! Man liekas, ka tas atminēs visādā ziņā.»

Skroderltis droši panācās uz priekšu un teica:

«Princeses abas krāsas ir sudraba un zelta, jo viņas mati ir zeltsudrabaini.»

Kad princese to noklausījās, viņa nobāla un no bailēm gandrīz vai pakrita, jo skroderltis mīklu bija atminējis, bet viņai visu laiku bija licies, ka neviens cilvēks pasaulē nevarēs šo mīklu atminēt. Tad princese atkal attapās un teica:

«Ar to vien tu vēl neesi mani ieguvis, tev jāizdara vēl viens darbs. Stallī atrodas lācis; tev jāpārnakšņo kopā ar viņu. Kad es rītā uzcelšos un tu vēl būsi dzīvs, tad precēsimies.»

Viņa domāja, ka šādā ceļā varēs atbrīvoties no skroderīša, jo lācis līdz šim nebija izlaidis dzīvu no savām ķepām vēl nevienu, kas pie viņa bija iegājis. Bet skroderltis nelikās atbaidīties, šķita it priecīgs un teica:

«Kas droši uzsāk, tas jau pa pusei ir uzvarējis.»

Kad pienāca vakars, mūsu skroderīti aizveda un ielaida pie lāča. Lācis tūliņ gribēja mesties mazajam vīriņam virsū un iecirst viņam ar ķepu.

«Lēnām, lēnām,» ieteicās skroderītis, «gan jau iztiksim ar labu!»

Viņš mierīgi izvilka no kabatas dažus riekstus, pārkoda tos un sāka ēst kodolus. Kad lācis to redzēja, arī viņam uznāca kāre un viņš gribēja dabūt riekstus. Skroderltis iešāva roku kabatā un pasniedza veselu sauju; bet tie bija apaļi oļu akmentiņi. Lācis sabāza oļus mutē, bet nevarēja nekā izdarīt, lai koda kā kozdams.

«Vai, kads es esmu nejēga,» lācis pie sevis nodomāja, «es pat riekstus nevaru pārkost.» Tad viņš griezās pie skrodera liii teica: «Pārkod man dažus riekstus!»

«Re, cik tu esi nevarīgs,» ieteicās skroderītis. «Tev ir tik liela mute, bet tu nevari sakost ne tādus nieka riekstiņus.»

Viņš paņēma oļus, bet žigli pārmainīja tos pret riekstiem un Koda, ka kraukšķēja vien.

«Būs vēlreiz japamēģina,» lācis teica, «kad redzu, ka tu tik veikli kod, liekas, ka arī man vajadzētu veikties.»

Tad skroderītis viņam atkal pasniedza oļus. Lācis koda no visa spēka, mēģināja visādi, bet tomēr nekas neiznāca.

Kad pinkainis bija veltīgi izmēģinājies gar riekstiem, skroderītis izvilka no svārku apakšas vijoli un sāka spēlēt kādu jautru meldiņu. Izdzirdis muziķu, lācis nevarēja nociesties un sāka dejot. Brītiņu padejojis, viņš apstājās un sāka atkal klausīties. Muziķa viņam tik ļoti patika, ka viņš skroderim ieprasījās:

«Klausies, vai vijoli spēlēt ir grūti?»

«Pavisam viegli, redzi: kreisās rokas pirkstus es lieku uz stīgām, bet labajā rokā es turu lociņu un velku pa stīgām, tas ir viss. Un tu pats dzirdi, cik jautri skan: hopsasā, trallalā!»

«Man arī gribētos tā paspēlēt,» lācis teica. «Būtu ļoti labi, ja es iemācītos: tad es varētu vienmēr dejot, cik tik man gribas. Ko tu par to domā? Vai tu nevarētu mani iemācīt?»

«Ļoti labprāt,» skroderītis atbildēja, «ja tikai tu esi kaut mazdrusciņ apdāvināts. Bet parādi savus nagus: tie tev gan briesmīgi gari. Nagi būs drusciņ jāapgriež.»

Atnesa skrūvspīles; lācis ielika ķepas starp abiem žņaugiem, bet skroderītis sakrūvēja žņaugus cieši kopā un teica:

«Tagad pagaidi, kamēr atnesīšu šķēres.»

Lacis gan rūca un plosījās, bet skroderītis nolikās mierīgi uz salmiem un nogulēja līdz pat gaismai.

Kad princese vēlu vakarā dzirdēja lāci rūcam, viņa bija pārliecināta, ka pinkainis skroderīti nu jau būs saplēsis. No rīta viņa uzcēlās bezrūpīga un jautra, bet, kad aizgāja pie staļļa apskatīties, ieraudzīja skroderīti sveiku un veselu.

Nu princesei vairs nebija ko iebilst, jo atklāti bija solījusies. Karalis lika iejūgt zirgus skaistos ratos, un skroderītis ar princesi brauca uz baznicu laulāties. Kad jaunais pāris bija iesēdies karietē, abi otrie skroderi, kuriem skauda biedra laime, aizsteidzās stallī un atlaida lāci vaļā. Trakās dusmās lācis metās karietei pakaļ. Princese izdzirda lāci rūcam un elšam, viņa izbijās un sauca:

«Vai, lācis dzenas mums pakaļ, viņš tevi saplosīs!» Bet skroderītis bija attapīgs, nometās ar galvu uz sēdekļa, izbāza kājas caur karietes logu un sauca:

«Vai tu redzi skrūvspīles? Ja tu negriezīsies tūliņ atpakaļ, es tevi atkal iespīlēšu.»

Tikko lācis ieraudzīja skrodera kājas, viņš tās noturēja par skrūvspīlēm, apgriezās un tūliņ aizmuka projām. Skroderītis nu netraucēts aizbrauca baznīcā, salaulājās ar princesi, un abi pēc tam dzīvoja labi un mīlīgi kā sila cīruļi.

Kas tam netic, lai maksā par sodu vienu dālderi.

.

Vilks un septiņi kazlēni

Reiz dzīvoja veca kaza. Viņai bija septiņi kazlēni, un viņa tos tā mīlēja, kā vien māte var savus bērnus mīlēt. Kādu dienu kaza gribēja doties uz mežu pēc barības; viņa sasauca savus septiņus kazlēnus un sacīja tiem:

—   Mīļie bērni, es iešu uz mežu pēc barības, bet jūs pielūkojiet, sargieties no vilka. Ja tas tiks mājiņā iekšā, tad no jums nekas pāri nepaliks. Viņš gan māk visādi izlikties, bet jūs viņu tūliņ pazīsiet, — viņam rupja balss un melnas ķetnas.

Kazlēni atbildēja:

—  Labi, māmiņ, mēs piesargāsimies un nelaidīsim viņu iekšā. Ej vien un neraizējies!

Kaza apmierināta ieblējās un aizgāja savu ceļu. Pēc maza brītiņa kāds klaudzināja pie durvīm un sauca:

—   Atveriet, mīļie bērni, jūsu māte atnesusi jums kaut ko gardu!

Taču kazlēni, izdzirdējuši rupjo balsi, noprata, ka tas ir vilks, un atsaucās:

—   Neatvērsim vis, tu neesi mūsu māte! Mūsu mātei smalka balss, tev rupja, — tu esi vilks!

Vilks tūliņ aizskrēja pie tirgotāja, nopirka gabalu krīta

un apēda, lai balss kļūtu smalkāka. Tad viņš atgriezās, klaudzinaja pie durvīm un sauca:

—    Atveriet, mīļie bērni, jūsu māte atnesusi jums kaut ko gardu!

Viņš bija uzlicis savu melno ķetnu uz palodzes, kazlēni to ieraudzīja un atsaucās:

—   Neatvērsim vis, tu neesi mūsu māte! Mūsu mātei baltas kajas, tev melnas, — tu esi vilks! %

Nu vilks aizskrēja pie maiznieka un teica:

—   Esmu sasitis kāju, apzied man to ar mīklu.

Maiznieks apzieda viņam ķetnu ar .mīklu, viņš aizskrēja

pie dzirnavnieka un teica:

—   Apkaisi man kāju ar smalkiem, baltiem miltiem!

Dzirnavnieks negribēja to darīt, jo noprata, ka vilks grasās

kādu apkrāpt, bet tad vilks sacīja:

—   Ja tu mani neklausīsi, es tevi aprišu.

Dzirnavnieks nobijās un paklausīja. Gadās jau tādi cilvēki pasaulē!

Nu ļaundaris aizskrēja trešo reizi pie kazlēniem, klaudzināja pie durvīm un sauca:

—   Atveriet, mīļie bērni, jūsu māte atnesusi jums kaut ko gardu!

Kazlēni atbildēja:

—    Parādi mums vispirms savu kāju, lai zinām, vai tu esi mūsu māte!

Vilks uzlika savu ķetnu uz palodzes, kazlēni paskatījās — kāja balta, noticēja un atvēra durvis. Taču pa tām ienāca vilks. Kā nu kazlēni pārbijās! Viens palīda pagaldē, otrs pagultē, trešais ieskrēja aizkrāsnē, ceturtais iespruka virtuvē, piektais ielīda skapī, sestais paslēpās zem mazgājamās bļodas, septītais ielēca sienas pulksteņa kastē. Tomēr vilks atrada visus un aprija bez liekas gudrošanas citu pēc cita, tikai pašu jaunāko pulksteņa kastē viņš neatrada. Pieēdies līdz kaklam, vilks izgāja ārā, apgulās pļaviņā zem koka un iemiga.

Tikmčr pārnāca vecā kaza no meža. To postu, ko viņa ieraudzīja! Durvis līdz galam vaļā, galds, krēsli un soli apgāzti, mazgajamā bļoda saplēsta, spilveni un segas mētājas pa grīdu. Sāka viņa meklet savus bērniņus, — neviena nav! Sauca viņus vārdos, — neviens neatsaucas! Beidzot, kad viņa pienāca pie pulksteņa kastes, jaunākais kazlēns smalkā balstiņā iesaucās:

—   Māmiņ, es esmu te!

Kaza izcēla viņu no kastes, un kazlēns izstāstīja, kā vilks ielavījies un visus aprijis. Kaza rūgti apraudāja savus nabaga bērniņus.

Savās lielajās bēdās viņa pameta māju, un kazlēns viņai sekoja. Pļaviņā kaza ieraudzīja vilku, kas gulēja zem koka un krāca tā, ka zari līgojās.. Kaza aplūkoja vilku no visām pusēm, un viņai likās, ka vilka vēderā kaut kas kustas un grozās.

«Vai patiešām mani nabaga bērniņi, ko viņš vakariņām norijis, varētu būt dzīvi?» kaza nodomāja.

Viņa lika kazlēnam aši aizskriet uz mājām pēc šķērēm, adatas un diega. Tad viņa grieza nekrietnajam vilkam vēderu pušu, un, līdzko iegrieza, tā viens kazlēns jau pabāza galviņu ārā. Drīz vien visi seši cits pēc cita izlēca laukā spirgti un veseli, jo vilks savā alkatībā bija aprijis tos dzīvus! Kas tie bija par priekiem! Kazlēni glaudās pie mātes un lēkāja tai apkārt kā sienāži. Bet vecā kaza skubināja:

—    Sameklējiet žigli akmeņus, saliksim tos ļaunajam vilkam vēderā, kamēr viņš guļ.

Visi septiņi kazlēni sanesa veselu grēdu akmeņu un piekrāva vilkam pilnu vēderu. Vecā kaza to aši aizšuva, tā ka vilks ne nieka nepamanīja un pat nepakustējās.

Kad beidzot vilks bija izgulējies, viņš piecēlās un sajuta tādas slāpes, ka devās pie akas nodzerties. Ejot akmeņi sitās kopā un klaudzēja, un vilks brīnījās:

—   Kas gan tā klaudz un rīb man vēderā? Es taču apēdu tikai sešus kazlēniņus, bet man liekas, ka vēders akmeņiem pilns.

Viņš pievilkās pie akas, noliecās un gribēja nodzerties, bet smagie akmeņi vilka viņu lejup, viņš iekrita akā un noslīka. Kad septiņi kazlēni to redzēja, viņi saskrēja pie akas, lēkāja ap to un sauca:

— Vilks ir beigts! Vilks ir beigts!

.

Zemnieks un velns

Reiz dzīvoja gudrs un izmanīgs zemnieciņš, par kura jokiem būtu daudz kas stāstāms, bet visskaistākais stāsts ir par to, kā viņš pieveica un izmuļķoja velnu.

Kadu dienu, krēslā beidzis art savu tīrumu, zemnieks posās uz mājām. Te viņš ieraudzīja tīruma vidū kaudzi kvēlojošu ogļu un, kad viņš izbrīnījies piegāja klāt, tad redzēja pašā kaudzes galā sēžam melnu velniņu.

—   Tu laikam sargā apslēptu mantu? — zemnieks ievaicājās.

—   Pareizi, — velns atbildēja. — Tu visu savu mūžu neesi redzējis tik daudz zelta un sudraba, cik te glabājas.

—   Manta atrodas manā tīrumā, tātad pieder man, — zemnieks aizrādīja.

—   Tā būs tava, — velns sacīja, — ja tu divus gadus no vietas dosi man pusi no tās ražas, ko tavs tīrums ienes; naudas man diezgan, bet man iekārojies zemes augļu.

Zemnieks bija ar mieru un teica:

—    Lai dalot neceltos strīds, tad norunāsim jau iepriekš, ka tev piederēs tas, kas virs zemes, bet man tas, kas zemē.

Velns piekrita, taču viltīgais zemnieks iestādīja rāceņus. Kad pienāca ražas novākšanas laiks, ieradās velns pēc savas tiesas, bet saņēma tikai dzeltenas, novītušas lapas, kamēr zemnieks omulīgi raka ārā savus rāceņus.

—    Šoreiz tu mani piekrāpi, bet nākamreiz tev tas vairs neizdosies, — velns noteica. — Tev tagad piederēs tā daļa, kas virs zemes, bet man tā, kas zemē.

—    Es arī tā esmu ar mieru, — zemnieks atbildēja un, kad pienāca sējas laiks, iesēja tīrumā kviešus. Kad tie nobrieda, viņš nopļāva stiebrus ar pilnajām vārpām un atstāja velnam kailos rugājus. Velns, redzēdams, ka arī šoreiz piekrāpts, lādēdamies metās aizā.

—   Tā jūs, blēžus, vajag mācīt! — zemnieks noteica un gāja rakt ārā savu mantu.

.

Zeltmatīte

Reiz dzīvoja maza maza meitenīte. Viņu sauca par Zeltmatlti, tādēļ ka tai bija ļoti skaisti zeltaini matiņi. Reiz Zeltmatlte gāja pa mežu, bet nemanot noklīda no ceļa un nomaldījās. Ilgi viņa maldījās, meklēdama ceļu uz mājām, bet neatrada. Piepeši viņa ieraudzīja meža vidū savādu mazu namiņu. Skatās — durvis vaļā, bet namiņā neviena nav. Viņa iegāja iekšā.

Bet tai namiņā dzīvoja trīs lāči. Pirmais lācis — tēvs, viņu sauca par Miķeli. Viņš bija liels un pinkains. Otrs bija lāču māte. Viņa bija drusku mazāka par veco lāci. Trešais bija mazs lācēns — Miķelītis. Lāču pašlaik nebija mājās. Viņi bija aizgājuši pa mežu pastaigāties.

Namiņā bija divas istabas: viena ēdamistaba, otra guļamistaba. Meitenīte iegāja ēdamistabā un ieraudzīja uz galda trīs traukus ar ēdienu. No pirmā trauka ēda pats lāču papus, otrs trauks, drusku mazāks, bija lāču mātes, bet vismazākais, zilais trauciņš bija Miķelīša. Pie katra trauka atradās karote — liela, vidēja un maziņa. Meitenīte paņēma pašu lielāko karoti un ēda no lielākā trauka, tad paņēma vidējo karoti un ēda no vidējā trauka, tad paņēma mazo karotīti un ēda no vismazākā trauka, un Miķelīša ēdiens viņai likās vislabākais.

Meitene gribēja apsēsties un ieraudzīja pie galda trīs krēslus: vienu lielu — lāču papus, otru mazāku — lāču mātes, bet trešo, mazu ar zilu spilvenu — Miķelīša.

Viņa uzrāpās uz lielā krēsla un nokrita atpakaļ zemē; tad nosēdās uz vidējā krēsla — uz tā bija neērti sēdēt; beidzot viņa nosēdās uz mazā krēsliņa un iesmējās — tik patīkami bija uz tā sēdēt. Viņa paņēma zilo trauciņu klēpī un sāka ēst. Viņa apēda visu, kas bija trauciņā, un sāka krēsliņā šūpoties.

Piepeši krēsliņš salūza, un Zeltmatīte nokrita uz grīdas., Tad viņa uzcēlās, paņēma krēsliņu un iegāja otrā istabā. Tur stāvēja trīs gultas: viena liela, otra vidēja, trešā pavisam maziņa. Meitenīte iegulās pirmajā — tā bija par daudz liela, iegulās otrā — tā bija par augstu, iegulās mazajā — tā bija taisni laikā, un viņa aizmiga.

Lāči pārnāca mājās izsalkuši un tūdaļ gribēja ēst pusdienas. Lielais lācis paņēma savu trauku, paskatījās tajā un ierūcās briesmīgā balsī:

—    Kas ir ēdis no mana trauka?!

Lāču māte paskatījās savā traukā un arī ierūcās, bet ne tik briesmīgi:

—    Kas ir ēdis no mana trauka?!

Bet Miķelītis ieraudzīja savu trauku tukšu un smalkā balstiņā spiedza:

—    Kas ir ēdis no mana trauka un visu apēdis?!

Miķelis paskatījās uz savu krēslu un ierūcās briesmīgā balsī:

—    Kas sēdējis uz mana krēsla un pastūmis to nost no galda?!

Lāču māte paskatījās uz savu krēslu un ierūcās, bet ne tik briesmīgi kā vīrs:

—    Kas ir sēdējis uz mana krēsla un pastūmis to prom?! Miķelītis paskatījās uz savu salauzto krēsliņu un spiedza:

—    Kas sēdējis uz mana krēsla un to salauzis?! Lāči iegāja otrā istabā.

—    Kas ir gulies manā gulta un to sajaucis?! — Miķelis atkal ierūcās briesmīgā balsī.

—    Kas ir gulies mana gultā un to sajaucis? — lāču māte ierūcās drusku lēnāk.

Bet Miķelītis paņēma soliņu, pakāpās pie savas gultiņas un spiedza:

—    Kas ir gulies manā gultā un to sajaucis?!

Piepeši viņš pamanīja meitenīti un sāka spiegt tā, it kā viņu kāds beigtu nost:

—    Te viņa ir! — ķeriet, ķeriet! Ai, ai, ai! Ķeriet, ķeriet!

Un palēcies viņš jau taisījās meitenei iekost, bet tai pašā acumirklī Zeltmatīte pamodās. Ieraudzījusi lāčus, viņa briesmīgi nobijās un metās bēgt. Logs bija vaļā, un viņa izlēca pa logu. Lāči rūkdami metās viņai pakaļ, bet velti, meitene jau bija gabalā, un lāči to vairs nevarēja panākt.

.

Īkšķītis

Dzīvoja reiz nabaga zemnieks, tas vakarā sēdēja pie pavarda un rušināja ogles, kamēr sieva vērpa.

—    Cik bēdīgi, ka mums nav bērnu, — viņš ierunājās. — Pie mums tik klusu, bet, klau, cik skaļi un jautri citās mājās!

—   Jā, — sieva nopūtās, — bijis mums vismaz tāds bērniņš kā īkšķītis, ari tad es būtu laimīga, un mēs viņu tā mīlētu!

Un gadījās, ka sievai pēc septiņiem mēnešiem piedzima bērns, kas bija gan vesels, tomēr tikai īkšķa lielumā. Taču vecāki sacīja:

—    Nu ir noticis tā, kā mēs gribējām, un savu bērniņu mēs mīlēsim.

Un viņi nosauca to par īkšķīti. Bērnam netrūka barības, tomēr lielāks tas nekļuva, bet palika tai pašā augumā, taču acis viņam bija gudras, un drīz viņš parādīja, ka tam saprāta

un izveicības netrūkst un viss izdodas, ko viņš uzsāk. «

Kādu dienu tēvs dzīrās iet uz mežu malku cirst un runāja .ir sievu:

—   Labi gan būtu, ja man kāds vēlāk atbrauktu zirgu, ar Ko malku pārvest.

—   Tēt, — īkšķītis iesaucās, — es aizbraukšu pēc malkas; vari paļauties, ka noteiktā laikā būšu mežā.

Tēvs pasmējās:

—   Ej nu ej, tu esi pārāk mazs, lai vestu zirgu pie pavadas.

—   Tas nekas, tēt, ja vien māte iejūdz zirgu, — tad es iesēdišos tam ausī un saukšu, uz kuru pusi jāiet.

—   Var jau pamēģināt, kas tur iznāks, — tēvs piekrita.

Kad pienāca braukšanas laiks, māte iejūdza zirgu, iesēdināja īkšķīti ausī, un zēns dzina zirgu, klaigādams:

—   Nū! Tprr! Uz labo! Uz kreiso!

Viss gāja kā labam braucējam, un rati ripoja taisnā ceļā uz mežu. Kādā ceļa līkumā, kad īkšķītis skubināja zirgu, nāca pretī divi svešinieki.

—   Cik ērmīgi! — pirmais ierunājās. — Rati ripo, braucējs skubina zirgu, bet pats nav redzams.

—   Tur slēpjas kāds joks, — otrs atbildēja. — Sekosim ratiem un noskatīsimies, kas tur notiks.

Rati brauca mežā iekšā, taisni uz turieni, kur dzirdēja cērtam malku. Kad īkšķītis ieraudzīja tēvu, tad uzsauca viņam:

—    Re nu, tēt, es esmu ar ratiem klāt! Nocel mani zemē!

Tēvs saņēma ar kreiso roku zirgu aiz iemauktiem, bet ar

labo izcēla no auss savu dēliņu, kurš līksmi uzsēdās uz smilgas stiebra.' Kad abi svešinieki ieraudzīja īkšķīti, viņi nezināja, ko aiz izbrīnās sacīt. Pirmais pasauca otro sānis un iečukstēja tam:

—   Klau, šis zēns varētu atnest mums laimi, ja mēs to pilsētā rādītu par naudu. Nopirksim viņu!

Viņi pienāca pie tēva un uzrunāja to:

—    Pārdodiet mums šo mazo vīriņu, viņam pie mums neklāsies slikti.

—   Nē, — tēvs atbildēja, — viņš ir mans lielākais dārgums, un es viņu nepārdošu ne par kādu naudu.

Bet Ikšķītis izdzirdēja, ka viņu grib pirkt, uzrāpās pa tēva apģērba krokām uz viņa pleca un iečukstēja ausī:

—   Pārdod mani, tētiņ, gan es tikšu pie tevis atpakaļ!

Un tā tēvs pārdeva viņu par krietnu naudas žūksni abiem svešiniekiem.

—    Kur lai tevi uzsēdina? — viņi vaicāja zēnam.

—   Uzsēdiniet mani uz cepures malas, tur es varēšu pastaigāties un apskatīt apkārtni, — krist jau es nekritīšu.

Viņi izpildīja zēna vēlēšanos. Ikšķītis atvadījās no tēva, un visi trīs devās ceļā. Tā viņi gāja labu laiku, kamēr iestājās krēsla, tad Ikšķītis ierunājās:

—   Noceliet mani ātrāk zemē, man ir liela vajadzība.

—    Paliec vien turpat augšā, — atbildēja vīrs, uz kura cepures viņš sēdēja, — es par to daudz neuztraukšos: putni arī kādreiz kaut ko tādu uzmet uz galvas.

—   Nē, nē, — Ikšķītis turējās pretī, — es zinu, kā jāuzvedas, laidiet mani ātrāk zemē.

Svešais noņēma cepuri un nolaida īkšķīti tīrumā ceļa malā. Viņš sāka tur lēkāt pa kukuržņiem, pamanīja peles alu un aši iešmauca tanī.

—    Uz redzēšanos, kungi, turpiniet savu ceļu bez manis, — viņš uzsauca izzobodams. Svešie pieskrēja klāt un sāka bakstīt peles alu ar spieķiem, bet veltīgi, — Ikšķītis līda aizvien dziļāk, un, tā kā drīz sametās tumšs, tad viņiem nācās doties mājup sapīkušiem un ar tukšām kabatām.

Kad Ikšķītis manīja, ka svešie projām, viņš izlīda no savas apakšzemes slēptuves.

—   Tumsā iet pa tīrumu ir ļoti bīstami, — viņš prātoja, — te viegli var lauzt kaklu vai kāju!

Par laimi ceļā pagadījās tukšs gliemežvāciņš.

—    Paldies dievam, nu varēšu mierīgi pārlaist nakti, — viņš sacīja un ielīda tanī. Taču pēc brītiņa, kad viņš jau gribēja iemigt, gāja garām divi vīri un viens teica otram:

—    Kā mēs varētu nozagt bagātajam mācītājam viņa zeltu un sudrabu?

—   Es tev pateikšu, kā tas izdarāms! — Ikšķītis atsaucās.

—    Kas tur ir? — zaglis izbijies jautāja. — Es dzirdēju Kādu runājam.

Abi apstājās un sāka klausīties, un Ikšķītis atkal ierunājās:

—   Ņemiet mani līdzi, es jums palīdzēšu.

—    Bet kur tu esi?

—   Pameklējiet pa zemi un paklausieties, no kurienes skan balss, — viņš tos pamācīja.

Beidzot zagļi atrada īkšķīti un pacēla viņu gaisā.

—    Ko tu vari mums palīdzēt, knauķi? — viņi jautāja.

—   Redziet, es varu ielīst caur logu restēm mācītāja kambarī un pasniegt jums visu, ko vien vēlaties.

—    Pareizi gan, — viņi piekrita, — redzēsim tikai, kā tu to izdarīsi.

Viņi aizgāja uz mācītāja muižu. Ikšķītis ielīda pieliekamā kambari un kliedza pilnā kaklā:

—   Vai gribat pievākt visu, kas te ir?

Zagļi sabijās un apsauca viņu:

—    Runā taču klusāk, lai kāds neuzmostas.

Taču Ikšķītis izlikās nesaprotam un atkārtoja tikpat skaļi:

—    Ko jūs gribat, — vai visu, kas te ir?

To izdzirdēja mācītāja saimniece, kas gulēja blakus istabā, pacēlās gultā sēdus un sāka klausīties. Zagļi aiz bailēm bija aizskrējuši labu gabalu, bet tad sadūšojās un nodomāja: «Mazais knauķis grib mūs izjokot.» Viņi atnāca atpakaļ un čukstēja:

—    Diezgan jokots, pasniedz mums kaut ko pa logu.

Taču Ikšķītis atkal iesaucās pilnā balsī:

—    Es jums došu visu, pastiepiet tikai rokas pretī!

Saimniece dzirdēja to pavisam skaidri, viņa izlēca no gultas

un steberēja pa tumsu uz durvīm. Zagļi laidās lapās, it kā viņiem vajātāji jau būtu pie papēžiem, bet saimniece, nevarēdama nekā saskatīt, aizgāja pēc sveces. Kad viņa ienāca pieliekamā, Ikšķītis bija nemanīts aizlavījies uz šķūni. Saimniece, izlūkojusi visus kaktus un nekā neatradusi, nolēma, ka tas viss viņai rādījies sapņos, un likās gulēt, bet Ikšķītis ielīda sienā un, uzgājis tur ērtu vietiņu, nolēma krietni nosnausties, lai rīt

varētu doties uz tēva mājām. Taču viņam bija lemts pieredzēt ko citu. Jā, pasaulē daudz posta un likstu. Tikko svīda gaisma, saimniece piecēlās lopus barot. Viņas pirmais gājiens bija uz šķūni, kur viņa paķēra klēpi siena, pie tam taisni to, kurā gulēja nabaga IkŠķītis. Viņš bija tik cieti iemidzis, ka nekā nemanīja un pamodās tikai govs mutē, kur bija iekļuvis kopā ar sienu.

—   Ak pasaulīti — viņš iesaucās. — Es laikam būšu iemaldījies vadmalas veltuvē!

Tomēr viņš drīz noprata, kur atrodas, un centās neaizskarts izslīdēt caur govs zobiem, lai tā viņu nesamaltu miltos, un bija spiests laisties lejup kuņģī.

—   Šai istabiņā aizmirsuši logus ierīkot, — viņš sacīja. — Ne te saule iespīd, ne gaismu iededzina.

Taisnību sakot, šis dzīvoklis viņam nemaz nepatika, un — kas bija pats ļaunākais — pa durvīm spiedās iekšā aizvien vairāk siena, un telpas palika aizvien mazāk. īkšķītis sāka aiz bailēm brēkt, cik skaļi vien jaudāja: .

—   Nedodiet man vairs sienu, nedodiet man vairs sienu!

Saimniece tobrīd slauca govi: viņa dzirdēja saucam, bet

saucēja nekur nevarēja ieraudzīt, un balss šķitās līdzīga tai, ko viņa bija dzirdējusi nakti. Viņa tā sabijās, ka noslīdēja no soliņa un izgāza pienu. Aizelsusies viņa metās pie mācītāja un kliedza:

—   Ak dievs, mācītāja kungs, mūsu govs runā!

—   Tu sāc jukt prātā! — mācītājs atcirta, taču gāja līdzi uz kūti, lai redzētu, kas tur notiek. Tikko viņš spēra kāju pār slieksni, te īkšķītis sauca atkal:

—   Nedodiet man vairs sienu, nedodiet man vairs sienu!

Nu ari mācītājs sabijās un nodomāja, ka govī iemājojis

ļaunais gars. Viņš lika govi nokaut un iekšas izmest atkritumu kaudzē. īkšķītim bija daudz pūļu, lai tiktu laukā, un tas viņam gandrīz izdevās, pat galva jau bija ārā, bet te uzbruka jauna nelaime: garām skrēja izsalcis vilks, kas vienā kampienā aprija lopu iekšas. Tomēr īkšķītis nezaudēja dūšu. «Varbūt ar vilku būs iespējams kaut kā sarunāties,» viņš nodomāja un uzsauca:

—   Mīļais vilks, es varu tev pagādāt gardu kumosu!

—   Kur tas dabūjams? — vilks atsaucās.

—   Tādā un tādā mājā, tikai tev tur jāielien pa noteku cauruli, tur tu atradīsi gan pīrāgus, gan desas, gan speķi, — un viņš sīki aprakstīja vilkam sava tēva mājas. Vilkam tas nebija divreiz jāsaka, viņš nakti ielavījās mājā un pieēdās pieliekamajā, cik vien līda. Saēdies līdz kaklam, viņš gribēja tikt laukā pa to pašu ceļu, kur ienācis, taču pilnais vēders to neļāva, īkšķītis to bija paredzējis un sacēla vilka vēderā veselu traci klaigādams un ķepurodamies, cik jaudas.

—    Rimsties jel! — vilks uzsauca. — Pamodināsi vēl cilvēkus!

—    Ko niekus, — mazais atbildēja, — tu esi labi pieēdies, tad nu ļauj man arī papriecāties, — un viņš brēca, cik vien spēka.

Beidzot pamodās tēvs un māte, piesteidzās pie kambara durvīm un ieskatījās pa spraugu. Kad viņi ieraudzīja, ka tur ielauzies vilks, tēvs aizskrēja pēc cirvja, bet māte paķēra izkapti.

—   Turies man aiz muguras, — tēvs sacīja mātei, kad abi ienāca pieliekamā kambarī, — kad es viņam cirtīšu un viņš būs vēl dzīvs, tad nāc talkā ar izkapti.

īkšķītis izdzirdēja tēva balsi un sāka saukt:

—   Mīļais tēt, es esmu te, vilka vēderā!

Tad tēvs priekā iesaucās:

—   Tavu laimi, mūsu bērniņš ir atkal atradies! — un lika sievai aizvākt izkapti, lai neievainotu īkšķīti. Viņš nosita vilku, sameklēja nazi un šķēres, pārgrieza vilkam vēderu un izlaida savu mazo dēlēnu brīvībā.

—    Kā mēs bēdājāmies tevis dēļ! — tēvs sacīja.

—   Jā, tēt, es arī ne mazumu izceļojos, bet nu par laimi esmu atkal svaigā gaisā!

—   Kur tad tu biji?

—   Ak tēt, es biju gan peles alā, gan govs kuņģī, gan vilka vēderā, bet nu palikšu pie jums un nekur vairs neiešu.

— Un mēs tevi nevienam vairs neatdosim ne par kādiem pasaules dārgumiem, — māte un tēvs nosolījās un glāstīja, un skūpstīja savu mīļo īkšķīti. Viņi paēdināja to, padzirdināja un lika viņam uzšūt jaunas drēbes, jo vecās ceļojuma grūtībās bija pavisam noplīsušas.

.

Vilks un lapsa

Reiz kada lapsa kalpoja pie vilka un darīja visu, ko tai lika, jo vilks bija stiprāks, taču lapsai gan ļoti gribējās tikt vaļā no tāda kunga. Kādu die: nu abi gāja pa mežu, un vilks sacīja:

—   Rudaste, pagādā man ko ēst, citādi apēdīšu tevi pašu!

Tad lapsa atbildēja:

—  Es zinu kādas zemnieku mājas, tur ir divi jēriņi; ja gribi, aiznesīsim vienu.

Tas vilkam bija pa prātam. Viņi aizgāja uz turieni, lapsa iznesa vilkam jēru un pati aizšmauca. Vilks aprija jēru, bet viņam gribējās vēl, un viņš ielīda kūtī pēc otra. Taču viņš bija neuzmanīgs, aita viņu ieraudzīja un sāka tik stipri blēt, ka saskrēja ļaudis. Viņi vilku tik nežēlīgi piekāva, ka viņš, skaļi gaudodams šķībs un greizs aizsteberēja pie lapsas.

—    Tu mani pamatīgi iegāzi, — viņš sacīja lapsai, — es gribēju aiznest otru jēru, bet zemnieki mani saķēra un piekāva.

—    Kāpēc tad tu esi tāds negauša? — lapsa atteica.

Otrā dienā viņi atkal gāja staigāt, un rijīgais vilks sacīja:

—   Rudaste, gādā man ko ēdamu, citādi aprišu tevi pašu!

Tad lapsa atbildēja:

—    Es zinu kādas .zemnieku mājas, kur saimniece šovakar cep pankūkas, tās mēs dabūsim.

Viņi devās uz turieni, lapsa izlodāja visu māju un tik ilgi ostīja un sukstīja, kamēr uzgāja pankūku bļodu, izvilka sešas pankūkas un atnesa vilkam.

—    Te tev būs ko ēst, — viņa teica un aizgāja savu ceļu. Vilks aprija pankūkas vienā paņēmienā un, nospriedis, ka vajadzētu vēl, iegāja mājā un nogāza bļodu uz grīdas, ka lauskas vien pašķīda. Padzirdējusi lielo troksni, iesteidzās saimniece, sasauca mājiniekus, un nu visi slānīja vilku, kamēr sitamie salūza, tā ka vilks uz divām kājām aizlēca^ kaukdams pie lapsas.

—    Kā tu mani tik nejauki iegāzi! — viņš bārās. — Zemnieki mani noķēra un savelēja muguru.

Bet lapsa atbildēja:

—    Kāpēc tu esi tāds negauša?

Trešajā dienā, kad abi atkal devās staigāt un vilks tikko cilāja kājas, viņš sacīja:

—    Rudaste, gādā man ko ēst, citādi aprišu tevi pašu!

Lapsa atbildēja:

—   Es zinu kādu vīru, kas nesen nokāvis govi, un iesālītā gaļa guļ pagrabā toverī, — to mēs dabūsim.

—    Iesim tūliņ uz turieni, — vilks sacīja, — un tu man palīdzēsi, ja netikšu projām.

—   Varam iet, — lapsa atbildēja un izrādīja viņam visas ejas un spraugas, pa kurām tie beidzot nokļuva pagrabā. Te nu bija gaļas bez sava gala, un vilks tūliņ stājās pie ēšanas, domādams, ka laika pietikšot, lai apēstu visu. Lapsa arī pamielojās pēc sirds patikas, taču modri skatījās visapkārt, bieži vien pieskrēja pie cauruma, pa kuru ielīdusi, un mēģināja, vai varēs izlīst. Vilks tai jautāja:

—    Lapsa mīļā, saki man, ko tu skraidi iekšā un ārā un nemaz neēd?

—   Man taču jāpieskata, lai kāds neuznāk, — viltniece atbildēja, — tikai neēd gan pāri par mēru.

—   Ātrāk neiešu projām, kamēr toveris būs tukšs, — vilks noteica.

Tikmēr saimnieks, padzirdējis lapsu lodājam, ienaca pagrabā. Lapsa, viņu pamanījusi, izskrēja kā zibens pa caurumu ārā. Vilks gribēja darīt to pašu, taču bija tik resns pieēdies, ka iesprūda caurumā. Nu zemnieks paņēma rungu un nosita vilku. Tā lapsa tika vaļā no vecā negaušas un priecīga ieskrēja mežā.

.

Mazo cilvēciņu dāvanas

Kāds skroderis un zeltkalis kopīgi ceļoja, un kādu vakaru, kad saule jau bija nolaidusies, viņi izdzirda mūzikas skaņas, kuras kļuva aizvien skaļākas. Muziķa bija neparasta, bet tik jauka, ka viņi aizmirsa savu nogurumu un soļoja dūšīgi tālāk. Mēness jau bija uzlēcis, kad viņi nonāca pie kāda pakalniņa. Uz tā ceļinieki redzēja veselu baru mazu cilvēciņu, kuri, saķērušies rokās, priecīgi griezās dejā. Viņi pie tam arī dziedāja, un tās bija tās skaņas, kuras ceļotāji bija dzirdējuši.

Alazo cilvēciņu vidū sēdēja vecs vīrs, kurš bija mazliet lielāks par citiem. Viņa sniega baltā bārda nokārās pāri krūtīm.

Ceļotāji izbrīnījušies apstājās un noskatījās dejā. Vecais vīrs meta ar roku, lai viņi nāk tuvāk, un mazie dejotāji ar prieku pašķira viņiem ceļu. Zeltkalis, kuram bija kupris mugurā, kā jau visi kuprīši, bija daudz drošāks un piegāja pirmais. Skroderis sākumā tā kā baidījās, bet, kad redzēja, ka visi ir jautri un laipni, saņēma dūšu un arī tuvojās.

Mazie cilvēciņi atkal saķērās rokās un turpināja dziedāšanu un dejošanu. Bet vecais vīrs izvilka no jostas lielu dunci. Iztrinis to, viņš apskatīja abus pienācējus. Tiem gan sametās bailes, bet vairs neatlika laika aizbēgt, jo vecais saķēra zeltkali un ļoti veikli nodzina viņam matus un bārdu. To pašu viņš izdarīja arī ar skroderi. Taču viņu bailes izzuda, kad vecais pēc nobeigtā darba viņiem laipni uzsita uz pleca, it kā ar to gribētu teikt, ka viņi darījuši labi, neturēdamies pretī. Viņš rādīja ar roku uz ogļu čupu turpat sāņus un skaidroja ar zīmēm, lai viņi pilda ar oglēm savas kabatas.

Abi ceļotāji tūliņ paklausīja, lai gan bija nesaprašanā, kāpēc tā jādara. Kad viņi nonāca no kalniņa lejā, ielejā esošā baznīcā pulkstenis patlaban sita divpadsmit. Acumirklī apklusa dziedāšana, pazuda dejotāji, un uz kalniņa mēnesnīcā neviena vairs nebija.

Ceļotāji iegriezās kādās lauku mājās, nolikās uz salmiem gulēt un apsedzās ar saviem svārkiem. Būdami noguruši, tie aizmirsa izņemt no kabatām ogles. Nospiestie sāni viņus uzmodināja agrāk, nekā parasts. Viņi tūliņ ķērās pie kabatām un negribēja ticēt savām acīm, kad redzēja, ka tās pilnas nevis ar oglēm, bet gan ar tīru zeltu. Arī mati un bārda bija atkal atauguši. Tā uz reizi viņi bija kļuvuši par bagātiem cilvēkiem. Zeltkalis, būdams mantkārīgāks, bija sagrābis vairāk ogļu, un tagad viņam bija divreiz vairāk zelta nekā skroderim. Bet ar mantkārīgiem ir tā: jo vairāk viņiem ir, jo vairāk viņi grib. Tā tas nu bija arī ar zeltkali: viņš ieteica skroderim uzkavēties šeit vēl vienu dienu, lai vakarā varētu doties vēlreiz uz kalnu pēc zelta. Bet skroderis tam nepiekrita un teica:

— Man ir diezgan. Esmu apmierināts. Atvēršu pats savu darbnīcu, apprecēšu iecerēto līgavu un būšu laimīgs vīrs.

Tomēr savam biedram par apmierinājumu viņš palika vēl vienu dienu. Vakarā zeltkalis paņēma vēl pāris maisiņu pār pleciem, lai varētu labi daudz sagrābt, un devās tumsā uz kalniņu. Tapat kā pagājušā naktī viņš dzirdēja mazos cilvēciņus dziedam un dejojam, bet vecais viņam atkal nodzina matus un bārdu un parādīja, lai ņem līdzi ogles. Zeltkalis nemaz nekavējās, piegrāba pilnas kabatas, piebēra maisiņus, atgriezās it laimīgs mājās un apsedzās ar saviem svārkiem.

«Kaut arī zelts spiež,» viņš domāja, «tomēr es to pacietīšu.»

Beidzot viņš saldi iemiga, cerēdams rīt pamosties kā bagātnieks. Otrā rītā atvēris acis, viņš žigli uzlēca, lai pārmeklētu savas kabatas. Bet kā viņš izbrīnījās, kad no kabatām vilka ārā vienīgi melnas ogles.

«Nu, vēl man paliek tas zelts, ko es vakar pārnesu,» viņš nodomāja, bet arī tas bija pārvērties oglēs. No uztraukuma zeltkalis sita sev ar roku pa galvu un juta, ka galva pavisam kaila un bārdas arī nav. Bet ar to vēl viņa nelaime nebija beigusies: tikai tagad viņš pamanīja, ka bez kupra uz muguras bija radies otrs kupris uz krūtīm. Tagad zeltkalis saprata, ka sodīts par savu mantkārību, un sāka gauži raudāt. Bet labais skroderis, kas patlaban pamodās, sāka nelaimīgo mierināt kā prazdams un teica:

— Tu esi ceļojumā bijis mans biedrs un tāds paliksi arī turpmāk un dzīvosi no manas bagātības.

Un skroderis turēja savu vārdu.

Bet zeltkalim bija visu mūžu jānēsā kupris arī uz krūtīm un plikā galva rūpīgi jānosedz ar cepuri.

.

Īkšķīša ceļojums

Kādam skroderim bija dēliņš ļoti maza auguma, tādēļ viņu sauca par īkšķīti. Bet viņš bija ļoti dūšīgs un teica tēvam:

—    Tēt, man jāiet un es iešu pasaulē.

—    Labi, dēliņ, ej vien! — tēvs atteica, paņēma lāpāmo adatu, uzlipināja tai galā no atkausētas zīmoglakas pumpiņu un pasniedza dēlam.

—    Te tev būs šķēps ceļam. Bet Īkšķītis pirms aiziešanas gribēja vēl mājās paēst un izskrēja virtuvē paskatīties, ko māte labu vāra. Māte patlaban gatavoja ēdienu, un bļoda bija inolikta uz mūrīša pie katla.

īkšķītis prasīja:

—   Māmiņ, ko mēs šodien ēdīsim?

—    Paskaties pats, — māte atbildēja.

īkšķītis uzrāpās uz mūrīša un gribēja ieskatīties bļodā, bet, tā kā viņš izstiepa galvu par daudz tālu uz priekšu, garaiņi viņu saķēra un izrāva ārā pa skursteni.

Tā viņš labu laiku lidoja uz garaiņiem pa gaisu, kamēr beidzot nonāca gan zemē. Nu īkšķītis bija izticis plašajā pasaulē, staigāja apkārt, piestājās arī pie kāda skrodera darbā, bet ilgi nepalika, jo ēdiens viņam šeit likās gaužām plāns.

—    Ja jūs, skrodera kundze, nedosiet mums labāku ēdienu, — īkšķītis teica, — tad-es iešu tūliņ projām un ar krītu uzrakstīšu uz jūsu durvīm:

«Par daudz zupas, par maz gaļas,

Ilgāk strādāt te nav vaļas.»

—    Ko tad tu īsti gribi, siseni? — skroderiene dusmīgi prasīja, paķēra lupatu un gribēja viņam uzšaut, bet Ikšķītis ātri paslēpās zem uzpirksteņa un no turienes vēl parādīja skroderienei mēli. Viņa pacēla uzpirksteni un gribēja puiku saķert, bet Ikšķītis ielēca sagrieztās lupatās. Kamēr skroderiene vandīja lupatas, Ikšķītis ieslēpās galda šķirbā. No turienes viņš pabāza ārā galvu un sauca:

—   Skrodera kundze, uhū!

Kad skroderiene viņam jau gribēja iesist, Ikšķītis iespruka atvilktnē. Beidzot skroderiene viņu tomēr saķēra un izdzina no mājas.

Tagad Ikšķītis gāja tālāk un nonāca lielā mežā. Te viņu satika vesels bars laupītāju, kuri gribēja apzagt ķēniņa naudas kambarus. -Kad viņi ieraudzīja īkšķīti, tiem tūliņ iešāvās prātā:

«Šis mazais vīriņš varēs ielīst caur atslēgas caurumu, un mums nemaz nevajadzēs mocīties ar atmūķēšanu.»

—    Paklausies tu, milzi Goliat, — viens no laupītājiem iesaucās. — Vai tu negribi nākt mums līdzi? Tu varēsi ielīst mantu kambarī un iznest no turienes zeltu.

Ikšķītis kādu brīdi padomāja, tad piekrita priekšlikumam un gāja līdzi. Viņš aplūkoja, vai mantu kambara durvīs nav kāda šķirba, un drīz arī atrada tādu šķirbu, pa kuru varēja ērti ielīst. Ikšķītis patlaban gribēja jau doties iekšā, bet viens no durvju sargiem bija viņu pamanījis un teica otram:

—   Kāds liels zirneklis te ložņā! Es viņu nomīšu.

Bet otrs sargs atteica:

—    Lai dzīvo vien nabaga kukainītis! Viņš taču tev nav darījis nekā ļauna.

Tā Ikšķītis laimīgi ietika mantu kambarī, atvēra logu un meta ārā laupītājiem vienu dālderi pēc otra. Kad Ikšķītis patlaban bija pilnā darbā, viņš dzirdēja nākam ķēniņu, kurš gribēja apskatīt savas mantas. Ikšķītis uz atru roku paslēpās.

Ķēniņš redzēja, ka trūkst daudz spožu dālderu, bet nevarēja saprast, kadā ceļā tie varēja būt nozagti, jo atslēgas un aizšaujamās bultas bija kārtībā. Aizejot viņš pieteica abiem sargiem:

—   Uzmaniet labi, kāds zog manus dālderus.

Kad īkšķītis atkal sāka mest ārā dālderus, sargi dzirdēja naudu šķindam un skanam. Viņi ātri metās mantu kambarī iekšā un gribēja saķert zagli. Bet īkšķītis dzirdēja viņus nākam, noslēpās stūrī, aizlika sev dālderi priekšā, tā ka nekas nebija redzams. Pie tam viņš vēl kaitināja sargus, saukdams:

—   Te es esmu!

Sargi skrēja uz to pusi, no kuras atskanēja balss, bet īkšķītis iebēga otrā kaktā, ieslēpās dālderos un sauca:

—   Tagad es esmu te!

Sargi žigli devās uz nākošo kaktu, bet īkšķītis bija vēl žiglāk ielēcis trešajā kaktā un sauca atkal:

—   Bet tagad es jau esmu te!

Tā viņš tos kaitināja un vazāja pa mantu kambari, kamēr tie beidzot apkusa un aizgāja projām. Pēc tam īkšķītis pamazām izsvieda ārā visus dālderus. Ar beidzamo dālderi viņš krietni atvēzējās, tad uzlēca pats tam veikli virsū un izšāvās ar visu dālderi laukā pa logu.

Laupītāji viņu ļoti slavēja:

—   Tu esi varens puika! Vai tu negribi kļūt par mūsu vadoni?

Bet īkšķītis no tā atteicās un sacīja, ka gribot apskatīt pasauli. Tad viņi stājās pie laupījuma dalīšanas, bet īkšķītis paņēma sev tikai vienu dālderi, jo vairāk viņš nespēja iznēsāt līdzi.

Atvadījies no laupītājiem, viņš devās ceļā. Dažās vietās īkšķītis iestājās pie visādiem amatniekiem darbā, bet nekur viņam nebija pa prātam. Beidzot viņš salīga kādā viesnīcā par sētnieku. Bet kalpones te viņu neieredzēja: Ikšķīša mazā auguma dēļ bija grūti pamanāms, kur viņš katru reizi atrodas, bet viņš novēroja visu, ko slepeni darīja kalpones, un pastāstīja to kungiem. Tāpēc viņas nolēma atriebties.

Reiz kāda kalpone pjāva dārzā sēku un ieraudzīja īkšķīti skraidām pa zāli. Viņa labi ātri appļāva puikam visapkārt, sagrāba zāli ar visu īkšķīti lakatā un nometa govīm priekšā. Kūtī starp citām bija arī liela, melna govs, tai gadījās Īkšķīti norīt.

Bet govs vēderā īkšķītim nepatika, jo tur bija ļoti tumšs. Kad govi sāka slaukt, viņš sauca:

— Curu, curu pienlāsīte, Drīz būs pilna slaucenīte.

Bet slaucot čurkstēja piens, un neviens nedzirdēja viņa saucienus. Pēc tam kūtī ienāca kungs un teica:

—    Rīt jānokauj melnā govs!

Ikšķītis izbijās un sauca, cik stipri varēja:

—   Papriekš izlaidiet mani ārā! Es šeit esmu iesprostots!

Kungs visu gan skaidri dzirdēja, tomēr nezināja, no kurienes nāk balss.

—    Kur tu esi? — viņš jautāja.

—   Melnajā govī, — balss'atbildēja.

Tomēr kungs nesaprata, ko tas īsti nozīmē, un aizgāja prom.

Otrā rītā nokāva melno govi. Par laimi Ikšķītis palika sveiks un vesels, tikai iekļuva gaļā, kura bija nolemta desu taisīšanai. Kad desu taisītājs sāka kapāt gaļu, Ikšķītis atkal sauca, cik dikti vien spēja:

—   Nekapājiet tik smalki, es esmu gaļā!

Bet kapāšanas troksnī viņa balss nebija dzirdama. Nu Īkšķītim būtu klājies pavisam bēdīgi, ja tam nebūtu tik veiklas kājas. Viņš lunkani izlocījās starp nažiem un nemaz netika ievainots, tomēr aizsprukt viņš nevarēja un tā līdz ar tauku kumosiņiem nokļuva gaļas desā. Mājoklis viņam te bija ļoti šaurs, pie tam desu vēl uzkāra dūmos žāvēt. Te viņš ļoti garlaikojās. Beidzot tikai ziemā noņēma desu no rovja un cēla ciemiņiem priekšā.

Kad saimniece sāka desu griezt ripiņās, Ikšķītis uzmanīgi sāka vilkt galvu atpakaļ, lai viņam nenotiktu kāda nelaime.

Tikko atgrieza ripiņu viņam blakus, viņš tūliņ izlēca no desas ārā.

Sai mājā, kur viņam bija klājies tik nelādzīgi, viņš vairs negribēja palikt un devās tālākā ceļā. Tomēr viņa brīvās dienas nebija ilgas. Klajā laukā gadījās lapsa un neviļus aprija īkšķīti.

—   Vai, vai, lapsas kūmiņ! — viņš sauca. — Es esmu iekļuvis tavā rīklē, laid mani laukā!

—   Maz prieka būs, ja aprišu tevi pavisam, — lapsa atteica, — ja tu apsoli man dot vistas sava tēva mājās, tad palaidīšu tevi vaļā.

—    Ļoti labprāt es atdošu tev kaut visas vistas,— Ikšķītis apsolīja. Tad lapsa palaida viņu vaļā un vēl aiznesa līdz tēva mājām. Kad tēvs ieraudzīja savu dēliņu sveiku un veselu, viņš kļuva ļoti priecīgs un atdeva lapsai visas savas vistas.

—    Krietnu naudiņu es tev pārnesu, tēt, — ieteicās Ikšķītis un pasniedza dālderi, ko bija iemantojis savā ceļojumā.

«Bet kādēļ tēvs atdeva lapsai savas vistas?» «Ak tu muļķīti! Vai tad tavs tēvs labprāt neatdotu lapsai visas vistas, lai tikai atgūtu savu mīļo bērniņu?»

.

Galdiņ, klājies!

Vecos laikos dzīvoja kāds skroderis, kuram bija trīs dēli, bet viena vienīga kaza. Tā kā no kazas piena visiem bija jāpārtiek, tad lopiņu vajadzēja labi kopt. Pa kārtai katru dienu deli dzina to ganībās. Reiz vecākais dēls izdzina kazu pļavā, kur auga visgardākā zāle, ļāva tai ēst un lēkāt līdz pat vakaram. Kad pienāca laiks iet mājās, viņš prasīja:

—    Kaziņ, vai tu esi pieēduši?

Viņa atbildēja:

—    Krietni pieēdu,

Vairāk nevaru. Mē, mē!

—    Nu, tad iesim, — zēns teica, saķēra saiti, pārveda kazu mājas un piesēja. Vecais skroderis prasīja:

—   Vai kaza krietni pieēdās?

Zēns atteica:

—   Viņa tā pieēdās, ka vairāk nevarēja.

Tēvs pats gribēja pārliecināties, nogāja kūti, glaudīja lopiņu un prasīja:

—    Kaziņ, vai nu tev vēders pilns? Tad viņa atteica:

—    No kā lai man būtu vēders pilns? Es visu laiku pa grāvjiem lēkāju Un velti kādu lapiņu meklēju.

Mē, mē!

—    Ko es dzirdu! — skroderis iesaucās, ieskrēja istabā un sāka rāt zēnu:

—   Ak tu melis tāds, stāsta, ka kaza pieēduši, bet visu laiku to bada mērdējis!

Un savās dusmās viņš paķēra olekti no sienas un izdzina zēnu no mājas.

Nākošajā dienā pienāca otrā dēla kārta. Šis uzmeklēja dārza stūrī tādu vietu, kur auga labi kupla zāle, un kaza noēdās, ka stenēja vien. Kad vakarā bija jādzen mājā, viņš prasīja:

—    Kaziņ, vai esi pieēduši? Viņa atbildēja:

—    Krietni pieēdu, Vairāk nevaru. Mē, mē!

—   Nu, tad uz mājām, — zēns teica, pārveda to mājās un piesēja kūtī.

Vecais skroderis prasīja:

—   Vai kazu labi pieganīji? Zēns atteica:

—   Viņa tā pieēdās, ka vairāk nevarēja.

Skroderis uz to negribēja palaisties, bet iegāja pats kūtī un prasīja:

—    Kaziņ, vai tev ir vēders pilns? Kaza atbildēja:

—    No kā lai būtu vēders pilns? Es visu laiku pa grāvjiem lēkāju Un velti kādu lapiņu meklēju. Mē, mē!

—    Tas bezdievis! — skroderis bārās. — Tādu krietnu lopiņu badā mērdēt! — Viņš paķēra olekti un iztrieca zēnu pa durvīm.

Nu bija trešā dēla reize. Šis gribēja izdarīt par visiem labāk: uzmeklēja krūmus ar sulīgām lapām un Jāva te kazai ēst. Vakarā viņš prasīja:

—    Kaziņ, vai nu esi pieēduši?

Kaza atbildēja:

—    Krietni pieēdu,

Vairāk nevaru. Mē, mē!

—   Nu, tad iesim uz mājām, — zēns teica, pārveda lopiņu un piesēja kūtī.

Vecais skroderis noprasīja:

—    Vai kaza šodien krietni pieēda?

—   Viņa tā pieēda, ka vairāk nevarēja, — zēns atteica.

Skroderis neticēja, aizgāja pats uz kūti un prasīja:

—    Kaziņ, vai nu tev vēders pilns?

Bet |aunais lops atteica:

—    No kā lai būtu vēders pilns?

Es visu laiku pa grāvjiem lēkāju

Un velti kādu lapiņu meklēju.

Mē, mē!

—   Ak melkuļi, ak melkuļi! — skroderis lamājās. — Viens bezdievīgāks un nolaidīgāks par otru! Nu jūs mani vairs nemuļķosiet! — Un briesmīgās dusmās viņš pielēca, sazilināja zēnam ar olekti krietni muguru un aizdzina viņu no mājas.

Vecais skroderis nu palika ar kazu viens pats. Otrā rītā viņš iegāja kūtī, glaudīja kazu un teica:

—   Nāc, mīļo lopiņ, tagad es pats tevi ganīšu.

Viņš iesēja kazu saitē, vadāja to pa zaļām ežām, zālīgām žogmalēm un citām vietām, kur kazas labprāt mēdza ganīties.

—   Tagad tu varēsi pieēsties pēc sirdspatikas, — skroderis runāja un ganīja to līdz pat vakaram. Tad viņš prasīja:

—    Kaziņ, vai esi pieēduši?

Kaza atteica:

—    Krietni pieēdu,

Vairāk nevaru. Mē, mē!

—     Nu, tad iesim uz mājām, — skroderis noteica, pārveda kazu un piesēja to kūtī. Promiedams viņš vēl pagriezās un ieprasījās:

—    Nu taču tu reiz krietni pieēdi?

Bet kaza nebija pret viņu labāka un atteica tāpat:

—    No kā lai būtu vēders pilns?

Es visu laiku pa grāvjiem lēkāju

Un velti kādu lapiņu meklēju.

Mē, mē!

Kad skroderis to izdzirda, viņš apmulsa un nu tikai atģidās, ka padzinis savus trīs dēlus bez kāda iemesla.

—     Pagaidi tikai, tu nepateicīgais radījums! Padzīt tevi — tas vēl par maz; es tevi tā iezīmēšu, ka tu vairs godīgiem skroderiem nedrīkstēsi ne acīs rādīties.

Viņš ātri ieskrēja iekšā, paķēra savu bārdas nazi, ieziepēja kazai galvu un noskuva to glumu kā plaukstu. Un, tā kā olekts viņam izlikās par labu, viņš sāka lopiņu vazot ar pātagu tā, ka tas lieliem lēcieniem aizdrāzās prom.

Kad nu skroderis bija palicis mājās viens pats, viņš nogrima dziļās domās, jo ļoti vēlējās, lai atgrieztos visi trīs dēli, bet neviens nezināja, uz kurieni tie aizklīduši.

Vecākais bija piestājies pie galdnieka mācībā un mācījās neapnicis un čakli. Kad pienāca laiks un vajadzēja doties ceļā, meistars viņam iedāvināja galdiņu no vienkārša koka parastā izskatā, bet ar kādu ļoti labu īpašību. Kad to nolika un teica: «Galdiņ, klājies!», tad galdiņš acumirklī apklājās ar baltu galdautu, tur parādījās šķīvji un bļodas ar cepešiem un gardumiem, gadījās blakus arī naži un dakšiņas un lielā glāzē dzirkst i ja sarkanais vīns tā, ka sirds priecājās vien. Jaunais galdnieks sev teica: «Ar to visam mūžam pietiek,» jautri ceļoja apkārt pa pasauli un nerūpējās, vai kādā viesnīcā pasniedza labus vai sliktus ēdienus. Kad viņam ienāca prātā, viņš neiegriezās nekur, bet noņēma savu galdiņu no muguras taisni lauka vidū, mežā vai pļavā, kur pagadījās, nolika sev priekšā un pasacīja:

—   Galdiņ, klājies!

Un acumirklī tur bija viss, ko sirds vēlējās. Beidzot viņam ienāca prātā, ka viņš varētu griezties atpakaļ pie tēva, ja tam dusmas būtu jau pārgājušas, un ka ar šādu galdiņu viņš tēvam būtu mīļš viesis.

Gadījās, ka ceļā uz mājām viņš kādā vakarā iegriezās krogā, kas bija pilns apmeklētāju. Tie viņu apsveica un uzaicināja sēsties līdzās un iekost, jo citādi viņš nekā vairs nedabūšot.

—   Nē, — galdnieks atbildēja, — negribu jums atraut jau tā trūcīgo ēdienu, labāk nāciet viesos pie manis.

Viesi smējās un domāja, ka jauneklis jokojas, bet šis nolika galdiņu istabas vidū un teica:

—   Galdiņ, klājies!

Acumirklī galdiņš bija piekrauts ar ēdieniem bagātāk, nekā krodzinieks to būtu varējis izdarīt. Kairinoša smarža kutinaja viesiem nāsis.

—    Ķerieties klāt, mīļie draugi! galdnieks skubināja. Un viesi, redzēdami, ka lieta nopietna, nelikās sev divreiz teikties, atvāza nažus un uzkoda dūšīgi. Bet par ko viņi vēl vairāk brīnījās: tikko kāda bļoda tika iztukšota, tūliņ jauna, pilna radās tās vietā. Krodzinieks pats stāvēja stūrī un noskatījās. Viņš nezināja, kā to visu izskaidrot, bet nodomāja: «Tāds pavārs man būtu ļoti noderīgs.» Bet galdnieks ar saviem viesiem jautri mielojās līdz pusnaktij, tad beidzot nolikās gulēt. Savu galdiņu jauneklis bija piebīdījis pie sienas.

Bet krodziniekam domas par galdiņu nedeva miera. Viņš atcerējās, ka pieliekamā viņam ir vecs galdiņš, ļoti līdzīgs šim. To viņš klusi atnesa un pārmainīja galdiņus. Otrā rītā galdnieks aizmaksāja par naktsmājām, paņēma savu galdiņu uz pleciem, nemaz nedomādams, ka tas varētu būt cits galdiņš, urf turpināja savu ceļu. Pret pusdienu jauneklis pārnāca pie sava tēva, kas viņu ar prieku saņēma.

—   Nu, mīļais dēls, ko labu esi iemācījies? — tēvs prasīja.

—    Esmu izmācījies par galdnieku.

—    Labs amats, — tēvs atteica, — bet ko atnesi līdzi no sava ceļojuma?

—   Vislabākais, tēv, ko esmu atnesis, ir šis galdiņš.

Skroderis apskatīja galdiņu no visām pusēm un tad teica:

—   Te nekā ievērojama neredzu: vecs, vienkāršs galdiņš.

—    Bet tas ir «Galdiņ, klājies!» — dēls paskaidroja. — Kad es to nolieku un saku, lai galdiņš klājas, tad tūliņ uz tā rodas visgardākie ēdieni un vīns, kas sirdi dara līksmu. Tagad saaicini visus radus un draugus, lai tie arī reiz pamielojas un atspirdzinās, jo pietiks jau visiem.

Kad viesi bija sapulcējušies, dēls nolika savu galdiņu plāna vidū un teica:

—    Galdiņ, klājies!

Bet galdiņš nekustējās un palika tikpat tukšs kā kurš katrs galds, kas šādu valodu nesaprot. Tagad galdnieks noprata, ka viņa galdiņš pārmainīts. Un viņam bija kauns, jo viņš stāvēja kā krāpnieks viesu vidū.

Bet radi viņu izsmēja un aizgāja mājās ne ēduši, ne dzēruši. Tēvs salasīja atkal savus drēbju gabalus un sāka šūt, bet dēls sameklēja pie kāda galdnieka darbu.

Otrs dēls bija nonācis pie sudmaļa un mācījās tur amatu. Kad nobeidzās viņa mācības gadi, meistars teica:

—    Tā kā tu labi uzvedies, tad dāvinu tev ēzeli, bet pavisam savādu; viņš nav ne ratos jūdzams, ne nešļavām apkraujams.

—    Kam tad viņš noderīgs? — māceklis jautāja.

—    Viņš ber naudu, — sudmalis atbildēja. — Ja tu paklāsi drānu un teiksi «Zirdziņ, stiepies!», tad viņš sāks bērt zelta gabalus.

—   Tas ir lieliski! — nopriecājās zellis, pateicās meistaram un devās pasaulē. Kad tikai viņam ievajadzējās naudas, viņš pasacīja ēzelim «Zirdziņ, stiepies!», un zelta gabali bira kā krusa, vienīgās pūles bija tos uzlasīt no zemes. Kur tik nonācis, jauneklis pirka visu labāko un nemaz neskatījās uz cenu, jo viņa maks bija vienmēr pilns. Kad viņš kādu laiku bija maisījies pa pasauli, viņam ienāca prātā:

«Būs jāatgriežas pie tēva; ja pāriešu mājās ar zelta ēzeli, tad viņš aizmirsīs dusmas un mani labi uzņems.»

Gadījās, ka viņš iekļuva tai pašā krogā, kurā viņa brālim pārmainīja galdiņu. Viņš veda ēzeli pavadā; krodzinieks gribēja to paņemt un piesiet. Bet jaunais sudmalis teica:

—    Nepūlieties, es pats ievedīšu savu pelēci kūtī un piesiešu, jo man jāzin, kur viņš stāv.

Krodziniekam tas izlikās ērmoti, un viņš nosprieda, ka tāds, kas pats kopj savu ēzeli, neko daudz vis nedos nopelnīt. Bet, kad svešais izvilka no kabatas divus zelta gabalus un lika pasniegt visu labāko, krodzinieks aiz brīnumiem iepleta acis un skrēja, kamēr sadabūja prasīto. Pēc mielasta viesis vaicāja, cik jāmaksā. Krodzinieks bija visu krītējis divkārtīgi un lika vēl piemaksāt pāris zelta gabalu. Sudmalis šāva roku kabatā, bet nauda bija izbeigusies.

—    Lūdzu drusciņ uzgaidīt, — viņš ieteicās, — es tikai iziešu un tūliņ atnesīšu naudu. — Viņš .paņēma galdadrānu un izgāja. Krodzinieks nezināja, kur viņš aizsteidzas, bet, ziņkārības dzīts, gāja nopakaļus. Kad viesis aizšāva kūtsdurvis, krodzinieks nolūkojās pa atslēgas caurumu. Svešais izpleta ēzeļa priekšā galdadrānu, iesaucās «Zirdziņ, stiepies!», un acumirklī lops sāka bērt zelta gabalus.

—   Ujā! — krodzinieks brīnījās, — tā jau viegli kļūt pie dukātiem! Tāds naudas maiss nebūt nav slikts!

Viesis aizmaksāja rēķinu un likās gulēt. Bet krodzinieks nakti ielīda kūtī, aizveda zelta bērēju projām un piesēja tā vietā citu ēzeli.

Agri otrā rītā sudmalis aizgāja ar ēzeli, būdams pārliecināts, ka tas ir viņa zelta ēzelis. Pret pusdienu viņš pārnāca pie tēva, kurš ļoti priecājās par savu dēlu un uzņēma viņu laipni.

—   Par ko tu esi izmācījies, mans dēls? — vecais prasīja.

—    Par sudmali, mīļais tēvs, — dēls atbildēja.

—   Un ko tu no ceļojuma pārvedi?

—' Tikai ēzeli, vairāk nekā.

—   Ēzeļu mums te diezgan, — tēvs teica, — tad jau kaza būtu bijusi derīgāka.

—   Jā, — dēls atbildēja, — tikai mans ēzelis nav vienkāršs, bet zelta ēzelis. Kad es saku «Zirdziņ, stiepies!», tad viņš ber uz drēbes zelta gabalus. Sasauc visus radus kopā, tad es viņus darīšu bagātus.

—    Tas man patīk, — tēvs atteica, — tad man nebūs vairs jāmocās ar adatu. — Viņš tūliņ pat aizskrēja un saaicināja visus radus.

Kad visi bija sapulcējušies, sudmalis uzaicināja tos atbrīvot vietu, izpleta lielu lakatu un ieveda ēzeli istabā.

—   Tagad uzmaniet! — viņš teica un sauca: — Zirdziņ, stiepies!

Bet zelta gabali nebira, un izrādījās, ka ēzelis šādu mākslu nepavisam neprata, jo ne katrs ēzelis to prot. Nabaga sudmalis pavisam apjuka, viņš redzēja, ka to piekrāpuši, tāpēc lūdza radiem piedošanu un atlaida tos tikpat nabagus, kādi atnākuši. Nekas cits neatlika — vecajam bija jāķeras atkal pie adatas un jaunajam jāiet meklēt sudmaļa darbu.

Trešais dēls bija iestājies mācībā pie kāda dreijātāja. Tā kā šī māksla skaitās diezgan grūta, tad vajadzēja ilgāk mācīties. Viņa brāļi bija vēstulēs paziņojuši, cik slikti viņiem izgājis un kā krodzinieks pēdējā vakarā noblēdījis dārgās mantas. Kad jaunākais dēls izmācījās amatu un taisījās uz ceļošanu, meistars iedāvāja tam par labu uzvešanos maisu un teica:

—    Šai maisā ir runga.

—   Maisu es varu uzkārt kaklā, un tas man var kādreiz lieti noderēt, — zellis sacīja, — bet kur es likšu rungu? Tā tikai padara maisu smagāku.

—   To es tev paskaidrošu, — atbildēja meistars. — Ja tev kāds darījis pāri, tad tikai pasaki: «Runga, iz maisa!», un runga izlēks un dejos pa ļaužu mugurām tik priecīgi, ka viņi veselu nedēļu nevarēs ne pakustēties, ne pagriezties. Un drīzāk runga neliksies mierā, kamēr tu neteiksi: «Runga, maisā!»

Jaunākais dēls pakāra maisu plecos un pateikdamies devās ceļā. Ja kāds viņam nāca par tuvu un gribēja aiztikt, viņš tikai

pasacīja: «Runga iz maisa!», un tūliņ runga bija laukā un dauzīja pa kamzoļiem, nemaz nenogaidīdama, kamēr tos novelk.

Jauneklis pret vakaru ienāca tajā krogā, kur apzaga viņa brāļus. Viņš nolika savu maisu sev priekšā uz galda un sāka stāstīt, ko visu ievērojamu pasaulē pieredzējis.

—    Ir visādi «Galdiņ, klājies!» un zelta ēzeļi, — viņš turpināja, — tās visas ir labas lietas, bet tomēr nieks pret to dārgumu, kādu man izdevās iegūt un ko es nesu sev līdzi.

Krodzinieks uzmanīgi klausījās.

«Kas viņam tai maisā varētu būt?» krodzinieks prātoja. «Maiss varbūt pilns ar dārgiem akmeņiem. Arī to man vajadzētu dabūt, jo visas labas lietas ir trīs.»

Kad pienāca laiks gulēt, viesis izstiepās uz sola un pabāza maisu pagalvī. Kad krodzinieks domāja, ka viesis iemidzis; viņš pielīda klāt, lēnām un uzmanīgi mēģinādams izvilkt šo maisu un palikt tā vietā citu. Bet gulētājs to bija sen gaidījis. Kad krodzinieks maisu stiprāk pavilka, viņš iesaucās:

—   Runga, iz maisa!

Acumirklī runga bija no maisa ārā, likās krodziniekam virsū un knietēja tam visas vīles, ka baukšķēja vien. Krodzinieks brēca nelabā balsī, bet, jo diktāk viņš bļāva, jo dūšīgāk runga sita taktī pa viņa muguru. Beidzot krodzinieks nokrita bez spēka zemē. Tad ceļotājs teica:

—   Ja tu neatdosi «Galdiņ, klājies!» un zelta ēzeli, tad rungas deja sāksies no jauna.

—   Ak nē, nē, — krodzinieks tikko jaudāja izteikt, — es visu labprāt atdošu, tikai pavēli nolādētajai rungai griezties atpakaļ maisā!

Tad ceļotājs sacīja:

—   Šoreiz lai iet žēlastība taisnības vietā, bet sargies turpmāk kādu krāpt! — Tad viņš uzsauca: — Runga, maisā! — un atstāja krodzinieku mierā.

Otrā rītā jaunākais dēls pārnāca pie tēva ar atdabūtajiem dārgumiem. Skroderis kļuva ļoti priecīgs un prasīja arī, ko viņš svešumā esot iemācījies.

—    Iemācījos par dreijātaju, mīļo tev, — atbildēja jaunakais dēls.

—    Krietns amats, — tēvs uzslavēja. — Bet ko tu pārnesi no sava ceļojuma?

—    Kaut ko ļoti vērtīgu, tēv, — dēls atbildēja. — Rungu maisā.

—    Ko? — tēvs brīnījās. — Rungu? Vai tas bija pūļu vērts? To tu varēji nocirst tepat no katra koka.

—    Bet tādu rungu ne, mīļo tēv, jo, kad es saku: «Runga iz maisa!» — tad runga ir āra, uzklūp tam, kurš man domājis nodarīt ko sliktu, un miekšķē ļaundari tik ilgi, kamēr tas guļ gar zemi un lūdz piedošanu. Redziet, ar šo rungu es atdabūju «Galdiņ, klājies!» un zelta ēzeli, ko zaglīgais krodzinieks bija atņēmis maniem brāļiem. Tagad lieciet pasaukt viņus abus, un saaicināsim visus radus: padzirdināsim, paēdināsim tos un piepildīsim viņu kabatas ar zeltu.

Vecais skroderis gan īsti negribēja vairs ticēt, tomēr radus saaicināja. Tad jaunākais dēls izklāja lakatu, ieveda ēzeli un teica vidējam brālim:

—    Nu, mīļo brāl, parunā ar viņu!

Sudmalis teica:

—   Zirdziņ, stiepies!

Un acumirklī sāka birt zelta gabali kā krusa, un ezelis ātrāk nebeidza, kamēr visi nedabūja tik daudz zelta, cik katrs varēja panest. Tad jaunākais dēls nolika galdiņu un teica vecākajam brālim:

—   Mīļo brāl, parunā nu ar viņu!

Un, tikko galdnieks bija ieteicies: «Galdiņ, klājies!» — galdiņš bija apklāts un bagātīgi apkrauts ar visgardākajiem ēdieniem un dzērieniem. Un visi mielojās tā, ka skrodera mājās nekad nebija mielojušies. Visi radi palika kopā līdz vēlai naktij un bija jautri un priecīgi. Skroderis tagad iesledza adatu un diegu, olekti un gludināmo dzelzi skapī un dzīvoja ar saviem trim dēliem priekos un greznībā.

Bet kur palika kaza, kura bija par iemeslu tam, ka skroderis aizdzina savus dēlus pasaulē?! Viņa kaunējās par savu pliko galvu un noslēpās lapsas alā. Kad lapsa atgriezās mājās, tai no tumsas zvēroja pretī divas lielas acis; lapsa izbijās un muka projām. Lapsu sastapa lācis, redzēja, ka tā nobijusies, un prasīja:

—    Kas tev kait, kūmiņ, kāpēc tev tāds apjucis izskats?

—   Kāds briesmīgs zvērs tup manā alā un bola pret mani savas ugunīgās acis.

—   Mēs viņu tūliņ izdzīsim, — mierināja lācis, gāja lapsai līdzi uz alu un ieskatījās tur iekšā. Bet no kvēlošajām acīm arī viņš sabijās; viņam negribējās ielaisties nekādās darīšanās ar briesmīgo zvēru, un viņš aizbēga. Lāci satika bite. Viņa tūliņ redzēja, ka pinkainim nepatikšanas, un tāpēc ieprasījās:

—    Lāci, tev ļoti dusmīgs izskats! Kur palikusi tava jautrība?

—   Tev labi runāt, — lācis atbildēja, — bet lapsas alā iemeties briesmīgs zvērs ar kvēlošām acīm, un mēs viņu nevaram dabūt laukā.

Tad bite teica:

—   Man tevis žēl, lāci. Esmu mazs, nespēcīgs radījums, kuru jūs lāgā pat neievērojat, bet es domāju, ka varēšu palīdzēt.

Viņa ielaidās lapsas alā, uzsēdās kazai uz noskūtās, gludās galvas un iedzēla tik stipri, ka kaza uzlēca kājās.

—    Mē, mē! — viņa bļāva un kā traka aizskrēja projām. No tā laika līdz šim brīdim vēl neviens nezina, kur kaza aizskrējusi.

.

Divi ceļotāji

Kalns ar kalnu nesatiekas, bet cilvēkiem gadās satikties gan labiem, gan ļauniem. Tā reiz, pasauli apceļojot, sastapās kurpnieks ar skroderi. Skroderis bija neliela auguma glīts puisis, vienmēr labsirdigs un jautrs. Pamanījis, ka viņam tuvojas kurpnieks, — viņš pazina no rīku lādītes, ka tas nodarbojas ar kurpnieka amatu, — viņš apsveica to ar līksmu dziesmiņu:

— Ašāk šuves sametini, Stiepli naskāk pievilkt zini, Un ar āmilriņu — klauks! — Papēdi man piesit, draugs!

Taču kurpnieks nevarēja paciest, ka viņu zobo, viņš savieba seju kā etiķi sadzēries un saķēra skroderi aiz apkakles. Bet tas iesmējās, pastiepa tam savu ceļa blašķi un teica:

—    Tas jau nav ļauni domāts. Še uzdzer, lai žults aizskalojas!

Kurpnieks iedzēra kārtīgu malku, un viņa seja noskaidrojās. Viņš atdeva blašķi skroderim un piebilda:

—   Jā, tas bija brangs malciņš, taču galvenais nav slāpes, bet tas, ka malciņš nāk īstā reizē. Nu, kas ir, iesim tālāk kopā!

—    Esmu ar mieru, — skroderis atbildēja, — ja tev ir patika doties uz lielu pilsētu, kur daudz darba.

—    Es jau pats dzīros doties uz pilsētu, — kurpnieks sacīja, — mazā miestiņā nekā nevar nopelnīt, un uz laukiem cilvēki staigā basām kājām.

Tā viņi sāka ceļot abi kopā, gāja lēniņām, bez liekas steigas.*' Laika abiem bija diezgan, tikai ar maizi bija bēdīgāk. Kad abi ieradās kādā pilsētā, tad klaiņoja pa ielām, piedāvādami savus pakalpojumus, un, tā kā skroderītim izskats bija mundrs un brašs, pie tam vēl koši sārti vaigi, tad darbu tam visi deva labprāt, un, ja gadījās laime, meistara meita pat noskūpstīja viņu uz atvadīšanos. Sastopas skroderis ar kurpnieku — tam aizvien mazāk makā. īgnais kurpnieks saviebj ģīmi un nodomā: «Jo lielāks blēdis, jo tam labāk ķeras.» Bet skroderis pasmejas, uztralļina jautru dziesmiņu un sadala savu peļņu uz pusēm ar biedru. Un, ja kabatā iekrājas lieks grasis, tad pasūta ko gardāku, sit priekā pa galdu tā, ka glāzes šķind, un tas viņam nozīmē: «Kas viegli nācis, Tai viegli iet!»

Tā viņi staigāja pa pasauli labu laiku un beidzot nonāca pie bieza meža, bet cauri mežam gāja ceļš uz ķēniņa pilsētu. Uz šo pilsētu veda divas takas: pa vienu vajadzēja iet septiņas dienas, pa otru divas, taču neviens nezināja pateikt, kura taka iznāks īsāka. Abi ceļinieki apsēdās zem ozola un sāka gudrot, ko darīt un cik maizes ņemt līdzi. Kurpnieks sacīja:

—   Jārēķinās ar garu gājienu, es ņemšu maizi septiņām dienām.

Ko tu runā? — iesmējās skroderis. — Stiept maizi septiņām dienām uz muguras kā nastu nesējam ēzelim, — tad jau nedabūs ne aci apkārt pamest! Es paļaujos uz laimi un nedomāju nodrošināties uz priekšdienām. Nauda, kas man kabatā, derīga tiklab vasaru, kā ziemu, bet maize karstumā sakaltis un sapelēs, un kur es to likšu, —kamzolis man arī mazs, piedurknes tikko līdz elkoņiem sniedzas. Kāpēc mēs nevarētu pameklēt drošu ceļu? Ņemšu maizi divām dienām, un pietiek!

Katrs nopirka sev maizi, un abi devās uz labu laimi mežam cauri.

Mežā bija klusu kā baznīcā. Vējš nepūta, strauti nečaloja, putni nečivināja, un caur biezajiem zariem neiespiedās neviens saules stariņš. Kurpnieks nerunāja ne vārda, smagā maizes nasta Spieda viņam plecus, un sviedri plūda aumaļām pa viņa pikto un drūmo seju. Bet skroderis bija jautrs, soļoja palēkdamies un te svilpoja, iespiedis plaukstās zālīti, te dungoja dziesmiņu un domāja: «Dievam debesīs droši vien liels prieks, ka es tik jautrs.»

Tā pagāja divas dienas, bet trešajā mežam vēl gala nevarēja saredzēt, un skroderim dūša sašļuka, taču labo omu viņš nezaudēja, jo stipri paļāvās uz savu laimi. Trešās dienas vakarā viņš likās gulēt zem koka neēdis. Tāpat notika arī ceturtajā dienā, un, kad kurpnieks apsēdās uz vētras izgāzta koka un sāka iestiprināties, skroderim atlika vienīgi noskatīties. Kad viņš lūdza kurpniekam gabaliņu maizes, tas dzēlīgi iesmējās un sacīja:

—   Tu taču vienmēr biji jautrs, izbaudi nu, ka klajas, kad jābēdājas. Tos putnus, kas dzied agri no rīta, dažkārt vakarā noķer vanags.

īsi sakot, kurpnieks nepazina žēlastības. Piektajā dienā nabaga skroderis nespēja vairs ne piecelties, ne vardu bilst; vaigi viņam bija bāli, acis sasarkušas. Tad kurpnieks teica:

—    Es tev došu riku maizes, bet par to izduršu labo aci.

Nelaimīgajam skroderim tā gribējās dzīvot, ka atlika tikai

piekrist; viņš apraudājās, un kurpnieks, kam sirds vietā bija akmens, izdūra viņam labo aci.

Skroderis atcerējās, ko māte bija sacījusi, kad pieķērusi viņu bērnībā pieliekamā našķojamies: «Ed, cik vari, un ciet, cik vajadzīgs.» Tā viņš apēda dārgo maizes gabalu, piecēlās, aizmirsa savu nelaimi un mierināja sevi, ka arī ar vienu aci var diezgan daudz redzēt. Taču sestajā dienā viņš atkal jutās izsalcis, un pakrūtē svilināt svilināja. Vakarā viņš bezspēkā pakrita zem koka, bet septītās dienas rītā nespēja aiz noguruma piecelties un juta, ka nāve tuvu. Tad kurpnieks sacīja:

—   Es tev parādīšu žēlastību un došu vēl riecienu maizes, bet par velti gan ne, — es tev par to izduršu otru aci.

Nu skroderis saprata, ka visu mūžu bijis vieglprātīgs, sāka lūgt dievam piedošanu un sacīja kurpniekam:

—    Dari, ko zini, es izcietīšu visu, kas man lemts. Tikai iegaumē, ka pienāks stunda, kad tu saņemsi atmaksu par Jaunumu, ko esi man nodarījis un ko es nebiju pelnījis. Labajās dienās es dalījos ar tevi pēdējā kumosā, kas man bija. Mans amats taču tāds, ka man jāseko dūrienam pēc dūriena. Ja pāzaudēšu acis un nevarēšu šūt, tad nāksies iet ubagot. Nepamet vismaz mani te vienu, citādi man tūliņ pienāks gals.

Bet bezdievīgais kurpnieks izdūra skroderim otru aci, iedeva tam gabalu maizes, iespieda rokā rungu un veda līdzi.

Saule jau rietēja, kad abi iznāca no meža, un mežmalā stāvēja karātavas. Kurpnieks pieveda pie tām aklo skroderi, pameta viņu tur un pats gāja tālāk. Aiz noguruma, bada un sāpēm nelaimīgais aizmiga un nogulēja visu nakti. Kad ausa rīts, viņš pamodās, nezinādams, kur atrodas. Bet karātavās bija pakārii divi nabaga grēcinieki, un kraukļi sēdēja tiem uz galvas. Un viens krauklis jautāja otram:

—   Brālīt, vai tu neguli?

—   Nē, es neguļu, — otrs atbildēja.

—    Tad es tev ko pateikšu, — sacīja pirmais. — Rasa, kas šonakt kritīs no karātavām, var padarīt katru aklo redzīgu, ja viņš tanī nomazgās acis. Ek, ja to zinātu aklie, tad katram gribētos tapt redzīgam, kaut viņi neticētu, ka tas iespējams!

Skroderis izdzirdēja to, izvilka lakatiņu no kabatas, paklāja uz zāles un, kad tas samirka rasā, mazgāja ar to sev acis. Un tūliņ piepildījās tas, ko bija sacījis krauklis: viņam atkal bija jaunas un veselas acis. Drīz viņš ieraudzīja sauli paceļamies pār kalniem. Klajumā viņa priekšā pletās liela ķēniņa pilsēta ar krāšņiem vārtiem un simt torņiem, un, saulei lecot, sāka liesmot zelta jumoli un krusti torņu galos. Viņš varēja atšķirt katru lapiņu kokā, redzēt garām skrejošos putnus un knišļus, kas dejoja gaisā. Viņš izņēma no atloka adatu un ievēra tanī diegu tikpat viegli kā senāk, un sirds viņam drebēja aiz prieka. Nu viņš paņēma savu sainīti pār plecu un, drīz vien aizmirsis pārciestās likstas, devās tālāk svilpodams.

Ceļā viņš sastapa bēru kumeļu, kas līksmi skraidīja pa pļavu. Skroderis saķēra to aiz krēpēm, gribēdams uzsēsties mugurā un jāt uz pilsētu, bet kumeļš sāka lūgties, lai atstājot šo brīvībā.

—    Es vēl esmu gluži jauns, — viņš sacīja, — un pat tik viegls skroderis kā tu var ielauzt man mugurkaulu. Ļauj man vēl skraidīt pa lauku, kamēr kļūšu stiprāks. Pienāks laiks, kad varēšu tev pateikties.

—   Nu, skrien arī, — skroderis atteica, — redzu, ka tev prāts tāpat nesas uz lēkāšanu kā man. — Viņš uzsita tam pa muguru ar vicu, kumeļš priekā uzspēra pakaļkājas gaisā, pārlēca pār krūmiem un grāvi un aizauļoja.

Bet skroderis kopš vakardienas nebija nekā ēdis.

—    Saule gan lej gaismu man acīs, — viņš sacīja, — taču maize man mutē nekrīt. Pirmo, kas gadīsies ceļā, vajadzēs ķert ciet, ja vien tas būs kaut cik ēdams.

Tai brīdī pa pļavu viņam svinīgi soļoja pretī svētelis.

—    Pag, pag! — skroderis uzsauca un satvēra to aiz kājas.

—   Nezinu, vai tu esi ēdams vai ne, taču badā ilga domāšana nav; es tevi tūliņ izcepšu.

—   Nedari vis tā, — svētelis atbildēja, — es esmu svēts putns, man neviens pāri nedara, es cilvēkiem daru daudz laba. Atstāj mani dzīvu, kādreiz es tev par to atmaksāšu.

—   Nu, lido vien, garkāji, — skroderis noteica. Un svētelis pacēlās gaisā, nokāris garās kājas, un mierīgi aizlidoja.

—    Ko tas viss līdz? — skroderis savā nodabā murmināja.

—   Man aizvien vairāk gribas ēst un vēderā aizvien lielāks tukšums. Kas man tagad pagadīsies ceļā, tas būs mans.

Un viņš ieraudzīja divus pīlēnus, kas piepeldeja pie ezera krasta.

—   Tas nu ir īsti laika, viņš sacīja, saķēra vienu un gribēja apgriezt tam galvu. Bet veca pīle, kas bija paslēpusies niedrēs, saka skaļi pēkšķinat, piepeldēja viņam klāt, plati pavēra knābi un gauži lūdzās, lai pažēlojot viņas mīļos bērniņus.

—    Padoma vien, — viņa sacīja, — kā raudātu tava māte, ja tevi kāds grasītos vilkt projām un kaut nost.

—   Labi jau, labi, — sacīja labsirdīgais skroderis, — es neaiztikšu tavus bērnus, — un viņš ielaida pīlēnu ūdeni.

Pagriezās un redz — priekšā vecs, dobumains koks, kur lido iekšā un ārā meža bites.

—   Tā man būs atmaksa par maniem labajiem darbiem, —skroderis iesaucās, — medutiņš mani stiprinās!

Taču bišu māte izlidoja no dobuma, sāka viņam draudēt un teica:

—   Ja tu aiztiksi rnanas bites un izpostīsi mūsu mājokli, tad tūkstošiem dzeloņu dzels tavu miesu, bet, ja tu mums liksi mieru un iesi savu ceļu, tad mēs tev kādreiz atlīdzināsim.

Skroderis saprata, ka arī te nekas neiznāks, un noteica:

—   Trīs ēdienos tukšpadsmit un ceturtajā neka — tās ir gan brangas pusdienas!

Un viņš vilkās tukšu vēderu uz pilsētu; tur patlaban iezvanīja pusdienas, un krogā bija arī viņam galds klāts, ta ka tūliņ varēja ieturēt mielastu. Viņš krietni paēda un tad sacīja:

—    Nu tikai vajadzētu ķerties pie darba.

Viņš apstaigāja pilsētu, meistaru meklēdams, un drīz vien atrada labu vietu. Un, tā ka viņš labi zināja savu amatu, tad ātri kļuva slavens un katram gribējās, lai taisni viņam uzšūtu svārkus šis mazais skroderis, un ar katru dienu ļaudis viņu aizvien vairāk iecienīja.

—   Tālāk man ar savu prasmi nav ko meklēt, — viņš sprieda, — jo ar katru brīdi man klājas aizvien labāk.

Beidzot vēl ķēniņš iecēla viņu par savu galma drēbnieku. Bet pasaulē visādi sagadās: tai pašā dienā viņa agrāko ceļabiedru kurpnieku arī iecēla par galma meistaru. Tikko tas ieraudzija skroderi un pamanīja, ka tam acis veselas, tā nodomāja: «Iekams viņš man atriebsies, japapūlas viņam izrakt bedri.» Bet, kas otram bedri rok, pats iekrīt. Vakarā, kad bija iestājusies krēsla, kurpnieks, beidzis darbu, aizgāja pie ķēniņa un sacīja:

—    Kungs un ķēniņ, šis skroderis gan ir iedomīgs virs: viņš iedrošinās apgalvot, ka varot atrast zelta kroni, kas pazudis sensenos laikos.

—   Tas gan būtu patīkami, — ķēniņš noteica, lika otrā rītā atsaukt skroderi un pavēlēja tam uzmeklēt kroni vai pamest pilsētu.

«Oho,» skroderis nodomāja, «blēdis piedāvā vairāk, neka tam ir. Ja šis mantkārais ķēniņš sāk prasīt no manis to, ko nevar izpildīt neviens cilvēks, tad nav ko gaidīt ritu, bet jāpamet pilsēta, cik ātri vien var.»

Viņš sasēja mantas sainītī, bet, līdzko izgāja pa pilsētas vārtiem, tā viņam kļuva žēl atstāt savu laimi un to vietu, kur tik labi klājies. Viņš apstājās pie ezera, kur kādreiz bija noķēris pīlēnu; tieši tobrīd vecā pīle sēdēja krastmalā un tīrīja ar knābi spalvas. Viņa tūliņ pazina skroderi un apvaicājās, kāpēc tas tik bēdīgs.

—   Ja tu zinātu, kas ar mani noticis, tad nebrīnītos, — skroderis atbildēja un izstāstīja savu likteni.

—   Ja tik vien nelaimes, tad mēs tiksim galā, — pīle sacīja. — Kronis iekritis ezerā un guļ pašā dibenā, mēs to viens divi dabūsim rokā. Paklāj tikai krastmalā savu lakatiņu.

Pīle ar saviem divpadsmit pīlēniem ienira ūdenī un pēc minūtēm piecām iznira ar kroni, kas turējās uz tās spārniem, bet divpadsmit pīlēni peldēja lokā apkārt, balstīdami kroni ar knābjiem. Visi piepeldēja pie krasta un nolika kroni uz lakatiņa.

To pat īsti iedomāties nevar, cik skaists bija kronis! Kad saule to apspīdēja, tas laistījās kā simttūkstoš dārgakmeņu. Skroderis sasēja lakatiņu ar četriem mezgliem un aiznesa kroni ķēniņam. Tas ļoti priecājās un uzkāra skroderim kaklā zelta ķēdi.

Kurpnieks redzēja, ka viņa blēdība nav izdevusies, izdomāja ko citu, ieradas pie ķēniņa un sacīja:

—    Kungs un ķēniņ, šis skroderis kļuvis tik iedomīgs, ka iedrošinās apgalvot, it kā varot iztaisīt no vaska ķēniņa pili ar visu, kas tur iekšā, un tā būšot uz mata kā jūsējā.

Ķēniņš tūliņ atsauca skroderi un pavēlēja tam iztaisīt no vaska ķēniņa pili ar visu, kas tur iekšā, un, ja tas nebūšot izpildīts, kā pienākas, un pils sienā trūkšot kaut vienas nagliņas, tad skroderi iesēdināšot uz visu mūžu pazemes cietumā.

«Ar katru dienu aizvien ļaunāk,» skroderis nodomāja, «tas vairs nav izturams,» pārmeta savu sainīti pār plecu un atstāja pilsētu. Viņš nonāca pie dobumainā koka, nosēdās zemē un nogrima bēdīgās domās. No dobuma izlidoja bites, un bišu māte ievaicājās:

—    Ko sēdi, galvu nokāris, vai tā stīva kļuvusi, vai?

—   Ak nē, — skroderis atbildēja, — mani nomāc kas cits, — un viņš izstāstīja, ko ķēniņš no viņa prasa.

Bites apspriezdamās sāka dūkt un sanēt, un tad bišu māte teica:

—   Ej tagad uz mājām, bet rīt ap šo pašu laiku ierodies un paņem līdzi lielu lakatu, — viss būs labi!

Skroderis atgriezās mājās, bet bites aizlaidās taisni uz ķēniņa pili, ielidoja pa vaļējo logu, izlodāja visus kaktu kaktiņus un apskatīja visu pamatīgi. Tad tās devās atpakaļ un izveidoja no vaska pili, tādu pašu uz mata, un vēl tik ātri, ka varētu domāt, pils aug taisni acu priekšā. Pievakarē viss bija gatavs, un, kad skroderis otrā rītā ieradās, tad visa lepnā ēka stāvēja tāda, kāda bija vajadzīga, un tanī bija viss līdz pēdējai nagliņai sienā un dakstiņam uz jumta, un tā bija slaida, sniega balta un smaržoja pēc medus.

Skroderis iesēja to uzmanīgi lakatā un aiznesa ķēniņam, un tas nevarēja vien nobrīnīties, lūkodamies uz pili; viņš novietoja to savā galvenajā zālē un iedāvināja skroderim lielu mūra namu.

Taču kurpnieks vēl nelikās mierā, viņš atnāca trešo reizi pie ķēniņa un sacīja:

—    Kungs un ķēniņ, skroderis taču esot uzzinājis, kāpēc pagalmā strūklakai ūdens nešaujas augšup, un iedrošinās apgalvot, ka tas celšoties cilvēka augstumā un ūdens būšot dzidrs kā kristais.

Ķēniņš lika atsaukt skroderi un teica:

—   Ja rīt ūdens strūklakā nešausies uz augšu cilvēka augumā, kā tu esi izlielījies, tad tevi tai pašā pagalmā padarīs par galvas tiesu īsāku.

Nabaga skroderis, ilgi nedomādams, steidzās labi aši uz pilsētas vārtiem, un, tā kā šoreiz runa bija par dzīvību, tad asaras birtin bira viņam no acīm. Tā viņš soļoja dziļās bēdās, te pieskrēja klāt kumeļš, ko viņš kādreiz bija palaidis brīvībā; tas tikmēr bija izaudzis par staltu zirgu.

—    Nu pienācis laiks, kad varu atlīdzināt par tavu labo sirdi, — kumeļš sacīja. — Es zinu, kas tev vajadzīgs; sēsties man mugurā, tur tagad var novietoties divi tādi circeņi kā tu.

Skroderim kā akmens novēlās no sirds, viņš vienā lēcienā bija zirgā, zirgs laida auļiem uz pilsētu un taisni ķēniņa pils pagalmā. Zirgs apskrēja trīs reizes ap strūklaku kā zibens un pēkšņi pakrita gar zemi. Tai pašā mirklī kaut kas briesmīgi nodārdēja, gabals zemes uzšāvās gaisā kā lode, pārlidoja pāri pilij, un tūliņ ūdens strūklakā uzsitās cilvēka un zirga augstumā, un ūdens bija dzidrs kā kristais, un tanī laistījās saules stari. Kad ķēniņš to ieraudzīja, tad vai sastinga aiz brīnumiem. Viņš piegāja pie skrodera un apskāva to visu galminieku acu priekšā.

Taču laime nevilkās ilgi.

Ķēniņam bija daudz meitu, cita par citu skaistāka, bet dēla nebija. Tad ļaunais kurpnieks ieradās ceturto reizi pie ķēniņa un sacīja:

—    Kungs un ķēniņ, skroderis taču nav metis pie malas savu lielību. Viņš tagad iedrošinās apgalvot, ka varot atnest ķēniņam dēlu pa gaisu, ja vien vēloties.

Ķēniņš lika pasaukt skroderi un teica:

—   Ja tu nokārtosi visu tā, ka deviņās dienās man būs dēls klāt, tad dabūsi manu vecāko meitu par sievu.

«Balva gan liela,» skroderis nodomāja, «bet kam man princese vajadzīga? Šie augļi karājas pārāk augstu, zari var nolūzt, un tad es nokritīšu uz galvas zemē.»

Viņš pārnāca mājās, apsēdās uz sava darba galda, parāva kajas zem sevis un sāka prātot, ko darīt.

—   Nekas neiznāks, — viņš beidzot noteica. — Jāvācas ātrāk projām; te, kā redzams, man miera nebūs.

Viņš sasēja mantas sainītī un steidzās uz pilsētas vārtiem. Izgājis pļavā, viņš ieraudzīja savu veco paziņu svēteli, kas tur staigāja šurpu turpu kā liels prātnieks. Šad tad tas apstājas, noskatīja kādu vardi un aprija to. Svētelis pienāca klat un sasveicinājās ar skroderi.

Redzu, ka tev sainis pār pleciem, — viņš to uzrunāja. — Kāpēc tu dodies projām no pilsētas?

Skroderis pastāstīja svētelim, ko ķēniņš licis izdarīt, un sāka gausties par savu bēdīgo likteni, jo ķēniņa uzdevums pāri viņa spēkiem.

—   Nebēdājies par niekiem un nelauzi veltīgi galvu, — svētelis viņu mierināja, — no šās likstas es tevi izglābšu. Kopš seniem laikiem es mēdzu iznēsāt autiņos ietītus mazuļus un labprat izvilkšu tev no akas mazu princi. Ej uz mājām un dzīvo mierīgs. Pēc deviņām dienām ierodies ķēniņa pilī, es arī tur būšu.

Skroderis atgriezās mājās un norunātā dienā bija ķēniņa pilī. Drīz vien tur atlaidās svētelis un pieklauvēja pie loga. Skroderis atvēra logu, un garkājis tēvocis svinīgi ienāca istabā; viņš svarīgi soļoja pa marmora grīdu, nesdams knābī mazuli, kas stiepa rociņas ķēniņienei pretī. Svētelis ielika bērnu viņai klēpī, viņa sāka mazo glāstīt un apmīļot un bija bezgala līksma un laimīga. Tad svētelis noņēma no pleca savu ceļa somu un pasniedza ķēniņienei. Tur bija turziņas ar raibām ledenēm, tās sadalīja mazajām princesēm. Vecākajai nekas netika, toties viņa dabūja par vīru jautro skroderi.

—   Nu gan esmu laimīgs, — skroderis sacīja. — Manai mātei bija taisnība, kad viņa daudzināja: «Kas labam tic un laimi iemanto, tam visa kā būs diezgan.»

Kurpniekam vajadzēja šūt kurpes, kurās skroderis dejoja kāzu dzīrēs, un tad viņam pavēlēja atstāt pilsētu. Bet ceļš veda caur to mežu, kur atradās karātavas. Aiz dusmām un niknuma, noguris pusdienas tveicē, kurpnieks bezspēkā pakrita uz zemes. Tikko viņš aizvēra acis, domādams nosnausties, kad, skaļi ķērkdami, viņam uzkrita kraukļi, kas sēdēja uz karātavām, un izknāba tam acis. Kā neprātīgs viņš metās skriet pa mežu un laikam aizgāja tur bojā, jo kopš tā laika neviens nav viņa redzējis un nekas par viņu nav dzirdēts.

.

Trīs valodas

Šveicē kādreiz dzīvoja vecs grafs, kam bija viens vienīgs dēls, bet tāds muļķis, kas nekā nevarēja iemācīties. Tad tēvs sacīja:

— Klau, dēls, es tev nekā nevaru galvā iedabūt, lai pūlos kā pūlēdamies. Tev vajadzēs pamest mājas; es tevi nodošu mācībā pie gudra vīra, lai viņš pamēģina no tevis kaut ko iztaisīt.

Jaunekli aizsūtīja uz svešu pilsētu, un tur viņš palika veselu gadu. Kad viņš atgriezās mājās, tēvs jautāja:

—   Nu, mans dēls, ko esi iemācījies?

—     Es, tēt, esmu iemācījies saprast, ko suņi rej, — tas atbildēja.

—     Lai dievs žēlīgs! — tēvs iesaucās. — Vai tas ir viss, ko esi iemācījies? Es tevi tūliņ sūtīšu pie cita meistara.

Dēlu aizsūtīja uz citu pilsētu, un viņš tur palika pie meistara veselu gadu. Kad viņš atgriezās mājās, tēvs jautāja:

—    Nu, dēls, ko esi iemācījies? Viņš atbildēja:

—    Es, tēt, esmu iemācījies saprast, ko putni čivina. Tēvs noskaitās un iesaucās:

—     Ak tu diedelnieks, tik daudz dārga laika tu esi izšķiedis un nekā neesi iemācījies! Un tev nav kauna man acīs rādīties? Es tevi sūtīšu pie trešā meistara, bet, ja tu arī tur nekā neiemācīsies, tad tu vairs neesi mans dēls.

Jauneklis palika pie trešā meistara tāpat veselu gadu, un, kad atgriezās mājās un tēvs jautāja, ko viņš iemācījies, dēls atbildēja:

—   Mīļo tēt, šoreiz es iemācījos saprast, ko vardes kurkst.

Tēvs galīgi pārskaitās, pasauca savus kalpus un sacīja:

—   Šis cilvēks nav vairs mans dēls, izvediet viņu mežā un nokaujiet.

Kalpi izveda jaunekli mežā, bet tiern kļuva viņa žēl, un tie palaida viņu vaļā. Jauneklis nu devās tālāk un nonāca pie kādas pils, kur lūdza naktsmājas. Pilskungs sacīja:

—    Es tev naktsmājas došu, ja esi ar mieru pārgulēt vecajā tornī, tikai brīdinu, ka tas ir bīstami, jo tur apmetušies meža suņi, kas rej un kauc bez mitēšanās, un ik pa laikam tiem jāiemet kāds cilvēks, ko aprīt.

Viss novads bija par to lielās bēdās, bet neviens nezināja, kā tikt no nelaimes vaļā. Taču jauneklim baiļu nebija, un viņš teica:

—   Vediet mani lejā pie niknajiem suņiem, viņi man nekā nedarīs, tikai iedodiet kaut ko ēdamu viņiem pamest.

Viņam iedeva līdzi mazliet barības niknajiem suņiem un ieveda tornī, kā viņš bija vēlējies. Kad viņš tur iegāja, suņi nerēja, bet, apstājuši viņu, laipni māja ar astēm, ēda, ko viņš tiem deva, un nedarīja pāri. Otrā rītā visiem par brīnumu viņš iznāca no turienes sveiks un vesels un sacīja pilskungam:

—    Suņi man pastāstīja savā valodā, kāpēc viņi te apmetušies un kaitē visam novadam. Viņi ir apburti, un tiem jāsargā manta, kas ierakta zem torņa, un, kamēr to neizraks, no suņiem miera nebūs. Viņi man arī pateica, kā manta jāizrok.

Visi nopriecājās, to dzirdot, un pilskungs solījās paturēt viņu par savu dēlu, ja viņam palaimēšoties novadu atbrīvot no posta.

Jauneklis nokāpa lejā, un, tā kā viņš zināja, kā rīkoties, tad atnesa no turienes pilnu lādi ar zeltu. Kopš tā laika neviens vairs netika dzirdējis suņus rejam, tie bija nozuduši un novads no tiem brīvs.

Pēc kāda laika jauneklim ienāca prātā doties uz Romu. Viņš gāja gar purvu, kurā kurkstēja vardes. Jauneklis ieklausījās viņu valodā un kļuva gluži bēdīgs un noskumis.

Beidzot viņš sasniedza Romu, tur nesen bija pāvests nomiris, un kardinali nekādi nevareja izvēlēties tam pēcnācēju. Galu galā viņi nolēma, ka izraudzīsies par pāvestu pirmo, kam debess došot kādu zīmi. Tikko viņi bija tā norunājuši, te baznīcā ienāca jaunais grafs un divi balti baloži uzlaidās tam uz pleciem. Svētie tēvi uzskatīja to par debesu zīmi un tūliņ jautāja, vai ienācējs negribot kļūt par pāvestu. Jauneklis gan šaubījas, vai viņš būtu cienīgs tāda goda, bet baloži iečukstēja viņam ausī, lai piekrītot vien, un tā viņš beidzot atbildēja «jā».

Tad viņu iesvaidīja par pāvestu, un tā notika tas, ko viņš ceļa bija dzirdējis no vardēm un kas viņu bija tā noskumdinājis, proti, ka viņam jākļūstot par pavestu. Vēlāk viņam nācās turēt dievkalpojumu, bet, tā kā viņš nezināja ne vārda, tad abi baloži sēdēja viņam uz pleciem un teica visu priekšā.

.

Nabagais un bagātais

Tecos laikos, kad dievs vēl staigāja starp cilvēkiem pa zemes virsu, kādreiz gadījās, ka vakars pienāca ātri un dievs bija pārāk noguris un nespēja tikt līdz savai mājvietai. Abpus ceļa viņš redzēja mājas: vienu lielu un skaistu, otru mazu un pussagruvušu. Lielā piederēja bagātam saimniekam, mazā kādam trūcīgam vīram. Dievs nodomāja:

— Pārgulēšu pie bagātā; viņu es ar to daudz neapgrūtināšu.

Bagātais, izdzirdējis, ka pie durvīm klaudzina, atvēra logu un uzprasīja svešiniekam, ko tas vēloties. Dievs atbildēja, ka lūdzot naktsmājas. Bagātais noskatīja svešo ceļavīru no galvas līdz kājām, redzēja, ka tam vienkāršas drēbes un tātad daudz naudas kabatās nevar būt, pakratīja galvu un atbildēja:

— Diemžēl, es nevaru jūs uzņemt: manas istabas pilnas ar sēklas labību. Un, ja es katru uzņemtu, kas pie manām durvīm klaudzina, tad pašam drīz vien būtu jāiet ubagot. Meklējiet pajumti citur!

Un viņš aizcirta logu un atstāja lūdzēju ārpusē. Tad dievs uzgrieza viņam muguru un devās uz mazo mājiņu otrpus ceļa. Tikko viņš bija pieklaudzinājis, nabaga vīrs jau vēra durvis vaļā un aicināja ceļavīru iekšā.

—    Palieciet pie manis pa nakti, — viņš sacīja, — ir jau tumšs, un šovakar jūs tālāk nekur netiksiet.

Dievam tas patika, un viņš gāja iekšā. Saimniece sniedza viņam roku, mīļi apsveica un lūdza justies ka mājās un ņemt par labu to mazumiņu, kurš viņiem esot un kurā viņi labprāt daloties. Tad viņa uzkāra kāsī katliņu ar kartupeļiem un, kamēr tie vārījās, izslauca kazu, lai būtu aizdaram mazliet piena. Kad vakariņas bija gatavas, visi sēdās pie galda, un trūcīgais mielasts viņiem gāja pie sirds, jo labā oma bija pats labākais aizdars.

Kad pēc vakariņām rīkojās uz guļu, sieva pasauca vīru sānis un čukstēja:

—   Mīļo vīriņ, mēs varētu šovakar pārgulēt uz čubu maisiņa un laist ceļavīru izgulēties mūsu gultā; viņš visu dienu nostaigājies, tas jau cilvēku nogurdina.

—   Ar lielāko prieku, — vīrs atbildēja, — es viņam tūliņ piedāvāšu gultu, — piegāja pie ciemiņa un lūdza likties viņu gultā, ja vien tam esot pa prātam, un krietni atpūtināt locekļus. Tas sākumā negribēja atņemt vecīšiem viņu gultu, bet viņi neatlaidās, kamēr ceļavīrs iegulās gultā. Paši sev viņi nolika čubu maisiņu uz grīdas.

Otra rītā abi jau pirms gaismas bija kājās un izvārīja ciemiņam brokastis, cik nu labas varēja. Kad saule iespīdēja pa lodziņu, ciemiņš piecēlās, paēda kopā ar viņiem brokastis un posās atkal ceļā. Uz sliekšņa viņš vēl atgriezās un teica:

—    Tā kā jūs bijāt tik līdzcietīgi un palīdzīgi, tad sakiet man trīs vēlēšanas, tās visas piepildīsies.

—    Ko lai citu vēlamies kā paradizi pēc nāves un veselību ar dienišķu maizi šai dzīvē, — vīrs sacīja. — Ko vēl trešo vēlēties, es nezinu.

—   Varbūt jūs gribētu jaunu māju vecās vietā? — ciemiņš ieteicās.

—   Jā, kad to vēl varētu dabūt, tad butu pavisam labi, vīrs piekrita.

Dievs piepildīja viņu vēlēšanos, pārvērta veco būdu par jaunu, skaistu māju, deva viņiem savu svētību un aizgāja savu ceļu.

Bija jau liela diena, kad bagātais saimnieks piecēlās. Viņš piegāja pie loga un ieraudzīja otrpus ceļa vecās būdas vietā jaunu, glītu māju ar sarkanu dakstiņu jumtu. Viņš acis vien ieplēta, pasauca sievu un jautāja:

Saki, kas tur noticis? Vakar vēl tur stāvēja vecs grausts un šodien — skaista, jauna māja. Aizskrej pāri un apklausies, kā tas gadījies.

Sieva aizskrēja izjautāt nabagos, un viņi izstāstīju: Vakar pie mums iegriezās kāds ceļavīrs, kas meklēja naktsmājas, un šorīt atvadoties apsolījās piepildīt mums trīs vēlēšanās. Mēs tad nu izvēlējāmies paradizi pēc nāves, veselību līdz ar dienišķu maizi šai dzīvē un vecās būdiņas vietā šo jauno, skaisto māju.

Bagātnieka sieva aši steidzās atpakaļ un izstāstīja vīram, ka viss noticis. Bagātais aiz dusmām plēsa vai matus no galvas nost un gaudās:

—   Kaut es to būtu zinājis! Svešais taču vispirms iegriezās pie mums un lūdza naktsmājas, bet es viņu aizraidīju projām!

—    Pasteidzies un jāj viņam pakaļ, — sieva deva padomu.

Varbūt tu viņu vēl panāksi un viņš tev arī piepildīs trīs

vēlēšanās.

Bagātais paklausīja labajam padomam, dzinās svešajam jāšus pakaļ un panāca to. Viņš uzrunāja svešo glaimīgi un mīlīgi, lūdza, lai neņemot ļaunā, ka neesot tūliņ laists iekša. Kamēr šis sameklējis durvju atslēgu, svešais jau bijis gabalā; lai iegriežoties katrā ziņā šā mājās, kad nākšot pa šo ceļu atpakaļ. Svešais apsolījās to darīt, un tad bagātais jautāja, vai viņš ari nedrīkstot izsacīt trīs vēlēšanās tāpat kā viņa kaimiņš. Jā, to viņš varot gan, bet par labu tas viņam nenākšot, tāpēc labāk lai nevēloties nekā. Bet bagātais izteicās, ka viņš izvē-

lētos gan kaut ko tādu, kas viņam nestu laimi, ja vien zinātu, ka vēlēšanās piepildīsies. Tad svešais sacīja:

—   Jāj vien uz mājām, tavas trīs vēlēšanās piepildīsies.

Nu bagātais bija sasniedzis, ko kārojis, un, mājup jādams, sāka gudrot, ko varētu vēlēties. Domās iegrimis, viņš palaida pavadu vaļīgāk, zirgs sāka lēkāt, traucēja jājēju un neļāva tam nekā izdomāt līdz galam. Bagātais gan plīkšināja zirga kaklu un daudzināja:

—   Mierā, Līz, mierā! — taču zirgs neklausīja un pakaļkājās vien slējās. Tad bagātais pārskaitās un dusmās iesaucās:

—    Kaut tu kaklu nolauztu!

Līdzko viņš bija izteicis šos vārdus, tā — plaukš! — nokrita pats zemē, bet zirgs gulēja beigts un vairs nekustējās; tā pirmā vēlēšanās bija piepildījusies.

Bagātais, būdams visai sīksts pēc dabas, negribēja pamest seglus mežā, noņēma tos, uzlika uz pleca un devās kājām tālāk. «Vēl man paliek divas vēlēšanās,» viņš domāja, un šīs domas viņu nomierināja. Bija pusdienas laiks, saule spiedin spieda, iešana pa smiltīm bija grūta, viņam kļuva karsti un uzmācās īgnums; segli grauza plecus, un viņš vēl joprojām lauzīja galvu, ko īsti varētu vēlēties.

—   Ja es izvēlētos pat visas ķēniņvalstis un visas pasaules bagātības, — viņš prātoja, — tad tomēr jau iepriekš zinu, ka man vēl šis un tas iešautos prātā, ko varētu vēlēties, bet es gribu iekārtot tā, lai man nekas cits vairs nav jāvēlas.

Viņš nopūtās un turpināja:

—   Ja es būtu tas Bavarijas zemnieks, kam arī bija trīs vēlēšanās, tad gan būtu labi, tas zināja, ko vēlēties: pirmkārt, krietni daudz alus, otrkārt, tik daudz alus, cik var izdzert, un, treškārt, mucu alus piedevām.

Te viņam likās, ka īstā vēlēšanās atrasta, te atkal šķita, ka tā pārāk niecīga. Tad viņam ienāca prātā, cik labi tagad viņa sievai: tā sēž vēsā istabā un droši vien ēd ko gardu. Tas viņu tā nokaitināja, ka viņš neviļus izsaucās:

—    Kaut viņa mājās sēdētu uz šiem segliem un netiktu vairs nost, tad man nebūtu jāstiepj tie uz pleciem!

Tikko šie vārdi viņam bija pasprukuši, tā segli nozuda, un viņš saprata, ka arī otrā vēlēšanās piepildījusies. Viņam sametās īsti karsti, viņš sāka skriet teciņiem un ilgojās tikt ātrāk savā istabā, lai vientulībā un klusumā izdomātu ko lielu un svarīgu, jo nu atlikusi tikai viena vēlēšanās. Bet, kad viņš parnāca mājās un atvēra durvis, tad ieraudzīja, ka sieva sēž istabas vidū uz segliem, netiek no tiem nost, vaimanā un baras. Viņš tad sacīja:

—    Rimsties, es tev izvēlēšos visas pasaules bagātības, tikai paliec sēdot uz segliem!

Bet sieva nosauca viņu par aitasgalvu un brēca:

—    Ko man līdz visas pasaules bagātības, ja man jāsēž visu mūžu uz segliem? Tu man to novēlēji, tad nu zini, ka tieku no segliem nost!

Gribot negribot viņam bija jāizsaka pēdējā vēlēšanās, lai sieva tiktu vaļā no segliem, un tas arī piepildījās. Tā bagātais iemantoja tikai nepatikšanas, rūpes, lamu vārdus un nobeigušos zirgu, bet nabagie nodzīvoja pārticībā, mierā un laimē līdz savai pēdējai stundiņai.

.

Runcis un lapsa

Reiz runcis sastapa mežā lapsu.

Viņa gan ir gudra un apķērīga, visi viņu cieni un godā,» runcis nodomāja un laipni uzrunāja lapsu:

—     Labdien, mīļā lapsas kundze, kā jums klājas? Kā tiekat cauri šais grūtajos laikos? Viss taču tik briesmīgi dārgs!

Lapsa uzpūtīgi noskatīja runci no galvas līdz kājām, apdomājās, vai vērts viņam atbildēt, un beidzot noteica:

—     Ak tu nožēlojamais peļu medniek, stulbeni, izbadējies podlaiža, kas tev ienācis prātā, ka iedrošinies mani uzrunāt un vēl apvaicāties, kā man klājas? Ko tu vispār proti? Ko esi mācījies?

—   Tikai vienu mākslu, — runcis pazemīgi atbildēja.

—    Kas tā ir par mākslu?

—     Kad suņi dzenas man pakaļ, es protu uzbēgt kokā un paglābties.

—    Un tas ir viss? — lapsa izsaucas. — Nu, bet es protu veselas simt mākslas, bez tam man pilna soma ar visādām

gudrībām. Nāc man līdzi, man tevis žēl, — es tev pamācīšu, kā visvieglāk tikt galā ar suņiem.

Taisni tobrīd gāja garām mednieks ar četriem suņiem. Runcis aši uzskrēja kokā un paslēpās starp zariem un lapām.

Taisiet vaļā savu somu, lapsas kundze, taisiet vaļā! — viņš sauca, bet velti: suņi jau bija lapsu sagrābuši.

— Ak lapsas kundze! — runcis nopūtās. — Te nu bija tavas simts mākslas! Būtu labi pratusi vienu mākslu — uzrāpties kokā tāpat kā es, tad tu tagad nebūtu suņiem zobos!

.

Meža māja

Nabaga malkas cirtējs dzīvoja ar savu sievu un trim meitiņām mazā būdiņā vientuļā meža malā. Kad viņš kādu rītu gribēja doties darbā, tas teica savai sievai:

— Liec vecākai meitenei atnest uz mežu man pusdienas, citādi es netikšu ar darbiem galā. Lai viņa nenomalditos, es paņemšu kulītē līdzi griķus un pa ceļam izbirdināšu graudiņus uz ceļa.

Kad saule bija pacēlusies augstu pāri mežam, meitene paņēma zupas bļodiņu un devās ceļā. Bet zvirbuļi, sniedzes, žubītes un cīruļi bija jau sen uzknābājuši visus griķu graudiņus, un meitene nevarēja uziet tēva pēdas. Viņa gāja uz labu laimi arvien tālāk, kamēr norietēja saule un satumsa nakts. Tumsā šņāca koki, vaidēja pūces, un meitenei sametās bail. Tālumā viņa ieraudzīja gaismu, kas spīdēja caur kokiem.

—   Tur dzīvo ļaudis, — viņa nodomāja, — pie tiem es varēšu nakti pārgulēt.

Viņa gāja taisni uz gaismas pusi. Drīz meitene nonāca pie kadas mājas, kur logi bija apgaismoti. Viņa pieklauvēja, un rupja balss no iekšienes atsaucās:

—    Lūdzu iekšā!

Meitene iegaja tumšajā priekšistabā un klauvēja vēl pie istabas durvīm.

—    Nāciet vien iekšā! — balss atbildēja. Kad meitene atvēra durvis, pie galda sēdēja vecs, sirms vīrs, atspiedis galvu rokās; viņa baltā bārda sniedzās pāri galdam gandrīz līdz zemei. Bet zemē pie krāsns gulēja trīs lopiņi: gailītis, vistiņa un raiba govs. Meitene izstāstīja vecajam vīram savu likteni un lūdza naktsmājas. Vīrs prasīja:

—   Vistiņa skaistā, Gosniņa raibā, Gailīt, ko teiksi tu, Vai dosim naktsmāju?

—   Dūks! — atsaucās lopi, un tas laikam nozīmēja, ka viņiem nav nekas pretī, jo vecis turpināja:

—   Te mums visa kā diezgan; ej priekšnamiņā pie pavarda un izvāri mums vakariņas.

Meitene atrada priekšnamā visu pārpilnībā un izvārīja gardas vakariņas, bet par lopiņiem viņa nedomāja. Viņa nolika bļodu uz galda, nosēdās sirmajam vīram blakus un pieēdās pilnu vēderu. Kad viņa bija paēdusi, viņa prasīja:

—    Kur te būtu kāda gultiņa, kur nolikties un pārgulēt? Esmu piekususi.

Tad dzīvnieki atbildēja:

—   Tu ar viņu ēdi, Tu ar viņu dzēri. Bez mums tu iztiki, Zini pati. kur palieci.

Tad vecais teica:

—    Uzkāp augšā pa trepēm, tur būs istaba ar divi gultām, uzčubini tās un apklāj ar baltiem linu palagiem, tad es arī nākšu un likšos gulēt.

Meitene uzkāpa augšā, uzčubināja gultas, apklāja tās un likās tūliņ vienā iekšā, nenogaidījusi veco. Pēc kāda laiciņa uznāca sirmgalvis, apgaismoja meiteni ar sveci un pakratīja galvu. Kad viņš redzēja, ka meitene jau cieti aizmigusi, viņš attaisīja lūku un nolaida to pagrabā.

Malkas cirtējs pārnāca vēlu vakarā mājās un sāka pārmest sievai, ka tā visu dienu likusi viņam mirt badā.

—   Es neesmu vainīga, — sieva taisnojās, — meitene ar pusdienu izgāja laikā, bet viņa būs apmaldījusies; varbūt tikai rīt pārradīsies mājās.

Bet vēl pirms dienas aušanas malkas cirtējs piecēlās, posās atkal uz mežu un lika, lai šoreiz otrā meitene aiznesot viņam pusdienu.

—   Es šodien paņemšu kulītē līdzi lēcas, — viņš teica, — šie graudi ir lielāki nekā griķi, meitene varēs labāk saskatīt un nenoklīdīs no ceļa.

Pusdienā otrā meitene aizgāja ar ēdienu, bet lēcas bija nozudušas: meža putni, tāpat kā vakar, bija lēcas uzknābājuši. Meitene maldījās pa mežu, kamēr uznāca nakts, tad arī viņa nonāca pie sirmgalvja mājas, iegāja iekšā un lūdza ēdienu un naktsmājas. Virs ar balto bārdu jautāja lopiņiem:

—   Vistiņa skaistā, Gotiņa raibā, Gailīt, ko teiksi tu, Vai dosim naktsmāju?

Tie atkal atbildēja: — Dūks! — un viss notika tāpat kā vakar. Meitene izvārīja gardas vakariņas, ēda un dzēra ar sirmgalvi, bet par dzīvniekiem nelikās ne zinis. Un, kad viņa apjautājās, kur pārgulēt, lopiņi atbildēja:

—    Tu ar viņu ēdi, Tu ar viņu dzēri, Bez mums tu iztiki, Zini pati, kur palieci.

Kad viņa augšā bija aizmigusi, uznāca vecais, aplūkoja viņu, pakratīja galvu un nolaida meiteni pagrabā.

Trešā rītā malkas cirtējs teica savai sievai:

—  Šodien atsūti man pusdienas ar jaunāko meiteni, viņa vienmēr ir laba un paklausīga, viņa neskraidīs pakaļ meža bitēm kā viņas māsas.

Māte pretojās.

—    Nebaidies, — vīrs teica, — šī nenomaldīsies, viņa ir gudra un saprātīga. Es paņemšu līdzi labi daudz zirņu un izkaisīšu pa ceļam; tie vēl lielāki nekā lēcas un labi norādīs viņai ceļu.

Bet, kad meitene iznāca ar groziņu rokās, zirņi visi jau bija meža baložu guznās, un viņa nezināja, uz kuru pusi griezties. Visu laiku viņa raizējās, ka nabaga tēvs atkal paliks bez pusdienas un māte mājās vaimanās, kad viņa vairs nepārnāks. Beidzot, kad jau bija tumšs, viņa ieraudzīja gaismiņu un pienāca pie meža mājas. Viņa laipni lūdza, lai ļautu te pārgulēt. Vīrs ar balto bārdu atkal prasīja dzīvniekiem:

— Vistiņa skaistā, Gosniņa raibā, Gailīt, ko teiksi tu, Vai dosim naktsmāju?

—   Dūks! — tie atbildēja. Tad meitene piegāja pie krāsns, kur lopiņi gulēja, apmīļoja vistiņu un gailīti, glaudīdama viņu gludo spalvu. Gotiņai viņa pakasīja starp ragiem. Un, kad viņa uz vecā rīkojumu bija pagatavojusi gardas vakariņas un uzlika bļodu uz galda, viņai ienāca prātā:

«Vai tad es viena pati lai mielojos un lopiņi lai noskatās? Priekšnamā taču visa papilnam, vispirms jāparūpējas arī par tiem.»

Viņa izgāja, ienesa miežus un nobēra tos gailītim un vistiņai, bet gotiņai ienesa veselu klēpi smaržīga siena.

—   Ēdiet nu, mīļie lopiņi, — viņa skubināja, — un, ja gribat dzert, tad atnesīšu jums tīru ūdentiņu.

Tad viņa ienesa pilnu spaini ūdens. Vistiņa un gailītis uzlēca uz spaiņa malas, iemērca knābjus ūdenī un cēla galvas uz augšu, kā to putni mēdz darīt, kad dzer. Arī raibā gosniņa ievilka krietnu malku. Kad dzīvnieki bija paēdināti, meitene piesēdās vecajam blakus pie galda un ēda, kas tam bija pāri palicis. Drīz gailītis un vistiņa pabāza galviņas zem spārna un raibaļa mirkšķināja acis. Meitene jautāja: — Vai nebūtu laiks iet dusēt?

Vistiņa skaistā, Gosniņa raibā, Gailīt, ko teiksi tu, ' Vai dosiet naktsmāju?

Lopiņi atbildēja:

— Dūks!

Tu ar mums ēdi,

Tu ar mums dzēri,

Tu devi mums ūdeni svaigu,

Mēs vēlam tev miedziņu maigu.

Tad meitene uzkapa pa trepēm, uzčubināja guļas vietas un uzklāja baltus linu palagus. Kad viss bija sagatavots, uznāca vecais un ielikās gultā; viņa baltā bārda aizsedza to līdz pat kājām. Meitene iegulās otrā gultā.

Viņa gulēja mierīgi līdz pašai pusnaktij. Tad mājās sacēlās tāds nemiers, ka meitene atmodās. Māja sāka visos pakšos līgoties un krakšķēt, durvis atvērās un sitās gar sienām, baļķi ļodzījās, it kā tos kāds rautu no grodiem ārā; trepes vēlās kaut kur lejā, un beidzot atskanēja tāds troksnis, it kā viss jumts sagāztos. Tad viss atkal apklusa. Meiteni neviens neaiztika, viņa apmierinājās un iemiga no jauna. Kad viņa no rīta pilnā saules gaismā pamodās, viņa ieraudzīja kaut ko brīnišķīgu: viņa gulēja plašā zālē, visapkārt spīdēja karaliska greznība. Gar zaļa zīda sienām mirdzēja zelta puķes; gulta bija no ziloņkaula un sega no sarkana samta; turpat uz krēsla atradās ar pērlēm izšūts rīta kurpju pāris. Meitenei likās, ka tas ir sapnis, bet viņai pienāca klāt trīs bagātīgi izrotāti sulaiņi un jautāja, ko viņa pavēlot.

— Ejiet vien projām, — viņa atteica, — es tūliņ celšos augša un vārīšu sirmgalvim brokastu, ēdināšu vistiņu, gailīti un raibaliņu.

Meitene domāja, ka sirmgalvis jau piecēlies, un palūkojās uz viņa gultu. Bet tur gulēja pavisam svešs vīrietis. Un, kamēr meitene tā nolūkojās, svešais atmodās, piecēlās un teica:

—    Es esmu karaļa dēls, un ragana bija mani nobūrusi. Kā vecam sirmgalvim man bija jādzīvo mežā, un neviens nedrīkstēja būt manā tuvumā, izņemot manus trīs sulaiņus, noburtus par vistiņu, gailīti un raibo govi. Burvībai bija jāilgst tik ilgi, kamēr atnāk meitene ar tik labu sirdi, ka izturas laipni ne vien pret cilvēkiem, bet arī pret dzīvniekiem. Un tāda tu esi. Šonakt ap pašu pusnakti mēs esam atpestīti, un vecā meža māja atkal pārvērtusies par karaļa pili.

Un, kad viņi uzcēlās, karaļa dēls lika saviem trim sulaiņiem aizbraukt pēc meitenes tēva un mātes un atvest tos uz kāzu dzīrēm.

—   Bet kur manas māsas? — meitene jautāja.

—   Viņas es ieslēdzu pagrabā, un rīt tās tiks aizvestas uz mežu, kur tām pie ogļu dedzinātājiem jānostrādā par kalponēm tik ilgi, kamēr viņas taps labākas un neļaus vairs nabaga dzīvniekiem mirt badā.

.

Rūķīši

Kāds kurpnieks bez paša vainas bija kļuvis nabags, tā ka viņam beigu beigās atlikās āda tikai vienam kurpju pārim. Vakarā viņš piegrieza kurpes un otrā rītā agri gribēja tās pašūt. Viņam bija tīra sirdsapziņa, viņš likās gulēt un aizmiga. No rīta viņš gribēja sēsties pie darba, bet ieraudzīja, ka abas kurpes uz galda jau gatavas. Viņš izbrīnījās, bet nezināja, kā to saprast. Paņēma kurpes rokā un apskatīja tuvāk: kurpes bija tik glīti nostrādātas, ka neviens dūriens nebija nepareizs, īsts meistara darbs. Drīzi arī ienāca kāds pircējs, kam kurpes ļoti patika, tas aizmaksāja vairāk, nekā parasts, un kurpnieks par to naudu varēja iegādāties ādas diviem pāriem. Vakarā viņš abus pārus piegrieza un gribēja no paša rīta ar jauniem spēkiem sākt šūt, bet nepaguva, jo, kad viņš uzcēlās, kurpes jau bija gatavas. Arī pircēji drīz ieradās un aizmaksāja viņam tik daudz, ka viņš varēja iepirkt ādu četriem pāriem. Otrā rītā tas atrada arī Šos četrus pārus gatavus, un tā tas turpinājās arvien tālāk: ko viņš vakarā piegrieza, tas līdz rītam tapa pašūts. Tā viņš drīz vien varēja labi iztikt un ar laiku kļuva pārticis virs. Kādā vakara īsi pirms ziemsvētkiem, kad kurpnieks atkal bija piegriezis kurpes, viņš pirms gulētiešanas ieminējās savai sievai:

—    Kā butu, ja mēs šonakt paliktu nomodā un palūkotos, kas mums tā palīdz?

Sieva tam piekrita un aizdedzinaja sveci. Tad viņi.paslēpās istabas kaktos aiz uzkārtām drēbēm un sāka skatīties.

Ap pusnakti ienāca divi mazi, ņipri, pliki vīriņi, apsēdās pie kurpnieka galda, paņēma piegrieztās ādas un iesāka ar saviem pirkstiņiem tik izveicīgi un čakli durt, šūt un dauzīt, ka kurpnieks aiz brīnumiem nevarēja ne acu novērst. Viņi neapstājās, kamēr viss netika pabeigts un nolikts gatavs galdā, tad viņi ātri aizsteidzās prom.

Otrā rītā kurpnieka sieva sacīja:

—   Mazie vīriņi mums palīdzēja kļūt bagātiem, mums ari vajadzētu būt viņiem pateicīgiem. Viņi skraida pliki apkārt, tiem nav ko uzģērbt un jāsalst. Vai zini? Es pašūšu viņiem pa krekliņam, svārciņiem, vestītei un biksītēm, noadīšu katram pāri zeķīšu, uztaisi tu viņiem katram zābaciņus.

Vīrs atbildēja:

—   Man arī tā gribas.

Kad viss bija sagatavots, viņi vakara nolika uz galda piegrieztā darba vietā dāvanas un paši paslēpās, lai redzētu, ko vīriņi iesāks. Kad viņi neatrada piegriezto ādu, bet mazos, glītos drēbju gabaliņus, viņi papriekš brīnījās, tad sāka briesmīgi priecāties. Ar vislielāko steigu viņi apģērbās, glaudīja glītās drēbītes sev pār vēderiņiem un dziedāja:

— Nu mēs esam zēni glauni. Tagad atpūsties nav ļauni.

Viņi lēkāja, dejoja un lēca pār krēsliem un soliem, beidzot izdejoja laukā pa durvīm un pēc tam vairs nekad neatgriezās. Bet kurpniekam klājās labi, kamēr viņš vien dzīvoja, un laimējās viss, ko vien viņš iesāka.

Septiņi kraukļi

Kādam tēvam bija septiņi dēli un nevienas meitas kaut viņš pēc tās tik ļoti ilgojās. Beidzot viņa sievai piedzima meitiņa. Todien tēvs aizsūtīja vienu no dēliem uz avotu pēc ūdens. Sūtītais gāja ar krūzi, bet pārējie seši skrēja tāpat līdzi. Tā kā katram gribējās iesmelt ūdeni, tad viņi sāka grūstīties, un krūze nejauši iekrita avotā. Nobijušies visi stāvēja pie avota un nezināja, ko iesākt. Kad dēlus ilgi nevarēja sagaidīt pārnākam, tēvs kļuva nepacietīgs un teica:

—   Tie visādā ziņā iesākuši kādu rotaļu un aizmirsuši par ūdeni. Ir gan nerātņi!

Un pēkšņās dusmas viņš iesaucās:

—    Kaut viņi visi pārvērstos par kraukļiem!

Tikko viņš tā bija izsaucies, kad dzirdēja gaisā virs galvas spārnu švīkoņu. Paskatījies uz augšu, vīrs redzēja, ka septiņi ogļmelni kraukļi paceļas un aizlaižas.

Tēvs nevarēja savus vārdus vairs atņemt atpakaļ, lai gan viņam bija neizsakāmi žēl savu septiņu dēlu. Vienīgais apmierinājums vecākiem palika mazā meitiņa, kura ar katru dienu kļuva vingrākā un skaistāka.

Meitenīte ilgu laiku nemaz nezināja, ka viņai bijuši ari brāļi, jo vecāki viņai par to nebija teikuši ne vārda. Kādā dienā viņa dzirdēja ļaudis runājam, ka meitiņa esot gan skaista, tomēr savā ziņā vainīga pie brāļu nelaimes. Meitenīte ļoti noskuma, aizgāja pie tēva un mātes un prasīja, vai patiesi viņai bijuši septiņi brāļi un kur tie palikuši. Tagad ari vecāki vairs neuzdrošinājās šo noslēpumu ilgāk noklusēt, tomēr viņi apgalvoja, ka tā bijusi likteņa griba un meitenītes piedzimšanai ar to neesot nekāda sakara. Bet meiteni katru dienu mocīja sirdsapziņa, un viņa bija pārliecināta, ka tai jāatrod brāļi. Viņai nebija miera, kamēr viņa slepeni neaizgāja no mājas, lai uzmeklētu un atbrīvotu savus brāļus, lai tas maksātu ko maksādams. Meitene cita nekā nepaņēma ceļā līdzi kā tikai gredzentiņu par piemiņu no saviem vecākiem, klaipu maizes, krūzīti ūdens un krēsliņu, kur nogurumā atsēsties.

Viņa gāja arvien tālāk un tālāk. Beidzot viņa nonāca pie saules, kas bija ļoti karsta un ēda mazus bērnus. Meitene žigli aizskrēja projām un devās pie mēness, bet tas bija ļoti auksts un ļauns. Kad mēness ieraudzīja meitenīti, viņš sauca:

—    Es saožu cilvēka smaku, cilvēka smaku!

Tad meitenīte žigli devās projām un nonāca pie zvaigznēm. Tās bija laipnas un labas un katra sēdēja uz sava īpaša krēsliņa. Bet rīta zvaigzne piecēlās, pasniedza meitenītei atslēdziņu un teica:

—   Ja tev nebūs atslēdziņas, tad tu nevarēsi atslēgt stikla kalnu, kurā atrodas tavi brāļi.

Meitenīte paņēma atslēdziņu, rūpīgi to ietina lakatiņā un gāja arvien tālāk. Beidzot viņa nonāca pie stikla kalna. Vārti bija aizslēgti. Kad meitenīte gribēja izņemt atslēgu un atraisīja lakatiņu, izrādījās, ka tas tukšs: labās zvaigznes dāvana bija pazudusi. Ko gan tagad bija iesākt? Savus brāļus viņa gribēja katrā ziņā atpestīt, bet atslēdziņas, ko stikla kalnu atslēgt, viņai vairs nebija. Ilgi nedomājusi, viņa izvilka nazi, nogrieza mazo pirkstiņu un ar to laimīgi atslēdza vārtus. Kad meitenīte bija iegājusi iekšā, viņai pretī nāca rūķītis un prasīja:

—    Ko tu te meklē, bērniņ?

—   Es meklēju savus brāļus, septiņus kraukļus, — meitenīte atbildēja.

Tad rūķītis teica:

—    Kraukļi tagad nav mājās, bet, ja tu gribi uzgaidīt, kamēr viņi pārnāks, tad nāc vien iekšā.

Pēc tam rūķītis ienesa kraukļu ēdienu uz septiņiem šķīvīšiem un dzērienu septiņos trauciņos. No katra šķīvīša meitenīte noēda pa drusciņai, no katra kausiņa nodzēra pa malkam, bet beidzamajā kausiņā iemeta gredzentiņu, ko bija paņēmusi līdzi no mājām.

Uz vienu reizi viņa dzirdēja spārnu švīkoņu un kraukļu ķērkšanu. Rūķītis teica:

—   Tagad kraukļi laižas mājup.

Viņi atgriezās izsalkuši, gribēja ēst un dzert un steidzās pie saviem šķīvīšiem un kausiņiem. Tad viņi viens pēc otra izsaucās:

—    Kas ir ēdis no mana šķīvīša?

—    Kas ir dzēris no mana kausiņa? Te ir pieskārusies cilvēka mute!

Un, tikko septītais krauklis bija izdzēris savu kausiņu, viņam pretī ritēja gredzentiņš; viņš to apskatīja un pazina, ka tas ir vecāku gredzens, tādēļ viņš teica:

—   Cik jauki būtu, ja te atnāktu mūsu māsiņa, tad mēs beidzot būtu atpestīti!

Meitene stāvēja turpat aiz durvīm un klausījās. Kad viņa dzirdēja jaunākā bralīša vārdus, viņa panācās uz priekšu, un tajā pašā brīdi visi septiņi kraukļi atguva savu cilvēka izskatu. No prieka viņi apkampās, saskūpstījās un priecīgi devās uz mājām.

.

Drosmīgais skroderitis

Jaukā vasaras rītā kāds skroderllis sēdēja uz galda pie loga, bija labā omā un šuva cik spēdams. Te pa ielu gāja garām sieva, saukdama skaļā balsī:

—   Saldu medu, saldu medu, kas grib saldu medu?

Skroderītis nopriecājās, to dzirdot, izbāza galvu pa logu

un uzsauca:

—   Nāciet augšā, mīļā sieviņ, te jūs tiksiet no savas preces vaļā!

Sieva uzkāpa ar smago grozu trešajā stāvā un izkrāva visus savus podus uz galda. Skroderis apskatīja tos, izcilāja, apostīja un beidzot sacīja:

—   Medus liekas tīri labs. Nosveriet man kādas četras lotis vai visu ceturtdaļmārciņu!

Sieva, kas bija cerējusi pārdot krietnu daļu savas preces, nosvēra prasīto un kāpa lejā sapīkusi un kurnēdama.

Lai dievs svētī šo labo medu, — skroderītis iesaucās, — un lai piešķir man možumu un spēku! — Un, to sacījis, viņš izņēma no skapīša maizi, nogrieza krietnu riku visapkārt klaipam un uztriepa biezu kārtu medus.

—   Tas būs labs kumoss, — viņš noteica, — taču vispirms es pabeigšu svārkus šūt un tad iekodīšu.

Viņš nolika maizi sev līdzās uz galda, naigi strādāja tālāk un aiz prieka šuva aizvien lielākiem dūrieniem. Tikmēr saldā smarža izplūda pa visu istabu un atvilināja no sienas milzum daudz mušu, kas nu bariem sakrita uz maizi.

—   Ei, kas jūs te sauca? — skroderītis uzbrēca un gaiņāja nelūgtos viesus projām.

Bet mušas, kas vācu valodu nesaprata, krita aizvien lielākiem pulkiem maizei virsū un nebija aizdzenamas. Tad skroderitim, kā mēdz teikt, apskrējās žults, viņš pasniedzās pēc lupatas un uzsaucis: — Pag, es jums sadošu! — sita bez žēlastības. Pacēlis lupatu, viņš saskaitīja — ne mazāk par septiņām beigtām mušām gulēja uz galda.

—    Kas man par dūšu! — viņš teica, apbrīnodams savu drosmi. — Par to nu jāzina visai pilsētai!

Viņš aši izgrieza un sadiedza jostu, uz kuras uzšuva lieliem burtiem: «Septiņi uz viena cirtiena!»

—    Ko pilsēta! — viņš prātoja. — Visai pasaulei tas jāzina! — Un viņa sirds kutēja vien aiz prieka.

Viņš apjozās un dzīrās doties pasaulē, spriezdams, ka skrodera darbnīca viņa drosmei tagad par šauru. Tomēr pirms aiziešanas viņš apskatījās, vai nebūtu kas līdzi paņemams, tomēr nekā cita neatrada kā gabalu ve~a siera, ko viņš iebāza kabatā. Pie vārtiem viņš pamanīja krūmos iepinušos putnu, to viņš iebāza blakus sieram. Tad viņš braši soļoja tālāk un, būdams viegls un nasks, nejuta nekāda noguruma.

Ceļā pagadījās kalns, un, kad uzkāpa kalna galā, tad viņš ieraudzīja varenu milzi, kas tur it omulīgi sēdēja. Skroderītis bezbailīgi tuvojās viņam un to uzrunāja:

—   Labdien, draugs, ko tu tā sēdi un noraugies uz plašo pasauli? Es esmu nodomājis to apstaigāt un laimi izmēģināt, vai negribi nākt man līdzi?

Milzis nicīgi uzlūkoja skroderīti un noteica:

—   Ak tu nožēlojamais knisli!

—   Lika pagaidīt! — skroderītis atsaucās, atpogāja svārkus un parādīja savu jostu. — Izlasi pats, kas es par vīru!

Milzis izlasīja: «Septiņi uz viena cirtiena», nodomāja, ka runa par cilvēkiem, ko skroderītis nositis, un sajuta pret mazo vīreli zināmu cienību. Tomēr milzis nolēma skroderīti pārbaudīt, paņēma akmeni rokā un saspieda plakanu.

—    Izdari tu tāpat, ja tev spēka pietiek, — viņš sacīja.

—    Un tas ir viss? — nobrīnījās skroderītis. — Man tas tīrais nieks!

Un viņš izvilka no kabatas mīksto sieru un saspieda to tā, ka sula sāka tecēt.

—   Tas, liekas, būtu kaut kas vairāk, — viņš noteica. Milzis nezināja, ko atbildēt, — no tik maza vīreļa viņš nebija to gaidījis. Bet tad milzis paķēra akmeni un uzsvieda tik augstu, ka tas nebija acīm saredzams.

—   Nu, knēveli, pamēģini tu arī tāpat.

—    Labs metiens, — skroderītis atzina, — taču akmens nokrita atpakaļ, bet es uzmetīšu akmeni tā, ka tas nekad vairs nenokritīs zemē.

Viņš izvilka putnu no kabatas un pasvieda gaisā. Putns, priecīgs, ka ticis brīvībā, uzšāvās augstu debesīs, aizlidoja projām un neatgriezās atpakaļ.

—   Nu, draudziņ, kā tev tāds joks patīk? — viņš jautāja milzim.

—   Mest tu proti labi, — milzis sacīja, — bet paskatīsimies, vai tu vari kādu nieku svara uz pleciem noturēt. — Un viņš pieveda skroderīti pie milzu ozola, kas nocirsts gulēja zemē, un sacīja: — Ja tev spēka pietiek, tad palīdzi man iznest to ārā no meža.

—    Labprāt, — mazais vīrelis atbildēja, — uzliec stumbru sev uz pleciem, bet es nesīšu galotni ar visiem zariem, — tas būs daudz lielāks svars.

Milzis uzvēla stumbru uz pleciem, skroderītis uzsēdās uz zara, un tā milzim, kurš nevarēja atskatīties, vajadzēja vilkt visu koku un skroderīti piedevām. Šis labā omā jautri svilpoja dziesmiņu «Pa vārtiem trīs skroderi izjāja», it kā vilkt kokus viņam būtu tīrais nieks.

Milzis pavilka koku kādu gabalu, bet tālāk nespēja un uzsauca:

—   Dzi, man jāmet koks zemē!

Skroderītis aši nolēca no zara, ieķērās ar abām rokām galotnē, it kā visu laiku būtu to nesis, un sacīja milzim:

—   Tāds liels tēvainis un nevar ne koka panest!

Abi devās tālāk. Ejot garām ķirsim, milzis saķēra to aiz galotnes, kur spīdēja pašas gatavākās ogas, pielieca pie zemes un piesauca skroderīti pamieloties. Bet skroderītis nespēja galotni noturēt, kad milzis to palaidā vaļā, un uzskrēja tai līdzi gaisā. Viņš gan laimīgi nokrita zemē, bet nu milzis vaicāja:

—   Vai tev tik maz spēka, ka nevari tādu vicu noturēt?

—    Spēka man diezgan, — skroderītis atbildēja. — Ko tāds sīkums nozīmē cilvēkam, kas septiņus ar vienu cirtienu nositis? Es tikai pārlēcu kokam pāri, tāpēc ka apakšā pa krūmiem mednieki šaudās. Pārlec tu arī, ja vari.

Milzis mēģināja gan pārlēkt, bet sapinās zaros, un skroderītis atkal palika uzvarētājs.

Tad milzis sacīja:

—    Ja tu tik dūšīgs, tad iesim uz mūsu alu, tur varēsi pārgulēt nakti.

Skroderītis bija ar mieru un sekoja milzim. Kad viņi nonāca pie alas, tur ap ugunskuru sēdēja citi milži un ēda. Katram priekšā bija cepta aita. Skroderītis pameta acis visapkārt un nodomāja: «Viņiem te gan daudz ērtāk nekā manā darbnīcā.»

Milzis ierādīja viņam gultu, ieteica likties gulēt un krietni atpūsties. Skroderītim gulta bija par lielu, tāpēc viņš ieritinājās vienā stūrītī. Ap pusnakti milzis, domādams, ka skroderītis iemidzis, piecēlās, paņēma lielu dzelzs rungu un ar vienu sitienu pārsita gultu uz pusēm, pārliecināts, ka no tā sienāža skrodera nekas vairs nav palicis pāri. Agri no rīta milži aizgāja uz mežu, pavisam piemirsuši par skroderīti, te pēkšņi viņš nāk tiem pretī, omulīgs un bezbailīgs. Milži pārbijās, ka nu šiem būšot beigas, un metās bēgt, cik ātri jaudāja.

Bet skroderītis devās tālāk, kur deguns rādija. Viņš klejoja ilgi un beidzot nonāca pie ķēniņa galma un, tā kā jutās noguris, likās zālē garšļauku un iemiga. Kamēr viņš gulēja, sanāca galminieki, apstāja viņu un, izlasījuši uzrakstu uz jostas «Septiņi uz vienu cirtienu», sacīja:

—    Ko šis slavenais varonis meklē pie mums miera laikā? Tam gan jābūt svarīgam vīram.

Viņi paziņoja par to ķēniņam, ieteikdami nelaist skroderīti projām, jo kara laikā tāds varens vīrs varot lieti noderēt. Ķēniņam padoms patika, un viņš aizsūtīja pie skroderīša kādu galminieku ar piedāvājumu iestāties ķēniņa dienestā.

Sūtnis aizgāja pie gulētāja, nogaidīja, kamēr tas sāk staipīties un atver acis, un tikai tad pasacīja ķēniņa priekšlikumu.

—   Taisni tāpēc jau esmu ieradies, lai stātos ķēniņa dienestā, — skroderītis atbildēja.

Viņu uzņēma ar lielu godu un ierādīja pašam savu dzīvokli. Taču ķēniņa karavīriem viņš nebija pa prātam, un tie labprāt būtu gribējuši aizdabūt viņu projām.

—   Ej nu sazini, kas var notikt, ja viņš noskaišas uz mums, — viņi runāja savā starpā, — uzbruks vēl un apsitīs pa septiņi uz reizi. Tādam mēs nekā nepadarīsim.

Viņi nolēma iet pie ķēniņa un lūgt, lai šos visus atlaižot.

—   Mēs nevaram stāties līdzās tādam, kas septiņus sit ar reizi, — viņi sacīja.

Ķēniņš noskuma, ka viena spēkavīra dēļ jāzaudē visi uzticamie kalpi, un viņam pašam iegribējās tikt vaļā no skroderīša. Tomēr atlaist viņu ķēniņš neiedrošinājās, jo baidījās, ka skroderītis dusmās nositīs viņu ar visiem galminiekiem un pats uzsēdīsies tronī. Viņš ilgi lauzīja galvu, kamēr izdomāja, kā rīkoties. Atsaucis skroderīti, viņš sacīja tam, ka gribot šim kā lielam karotajam kaut ko lūgt. Kādā no viņa ķēniņvalsts mežiem esot apmetušies divi milži, kas ar laupīšanu, slepkavošanu, varmācībām un dedzināšanu nodarot valstij lielu postu, un neviens, nāves baidīdamies, neiedrīkstoties tiem tuvoties. Ja skroderītis uzveikšot abus milžus un tos nositīšot, tad dabūšot pusi ķēniņa valsts un vienīgo meitu par sievu, viņam palīgā ķēniņš došot simt jātnieku.

«Nebūtu slikti tādam vīram kā man dabūt skaisto princesi par sievu un pusi ķēniņa valsts pūrā,» skroderītis nodomāja, «tādas mantas uz ceļa nemētājas.»

—   Jā, milžus es uzveikšu, — viņš ķēniņam atbildēja, — un simt jātnieku man nevajag. Kam uz viena cirtiena krīt septiņi, tam no diviem nav ko bīties.

Skroderītis devās karagājienā, un simt jātnieku sekoja viņam. Mežmalā viņš sacīja pavadoņiem:

—    Palieciet šeit, gan es viens tikšu ar milžiem galā. — Un viņš manīgi iešmauca mežā, vērīgi lūkodamies visapkārt. Drīz vien viņš atrada abus milžus: tie gulēja zem koka iemiguši un tā krāca, ka koks līgojās vien.

Skroderītis, nebūdams slinks, pielasīja abas kabatas pilnas ar akmeņiem un rāpās kokā augšā. Viņš uzkāpa līdz pusei, apsēdās zarā taisni virs guļošajiem un sāka mest vienam akmeni pēc akmens Uļ krūtīm. Milzis labu brīdi nekā nemanīja, bet beidzot pamodās, iegrūda otram dunku sānos un uzsauca:

—    Ko tu man sit?

—    Tas tev sapņos rādījies, — otrs atbildēja, — es nekā nedaru.

Abi likās gulēt no jauna, bet nu skroderītis sāka mest ar akmeņiem otram milzim.

—    Kas tad nu? — tas iesaucās. — Ko tu man svied?

—    Es nekā nesviežu, — pirmais atbildēja un sāka bārties. Viņi ķildojās labu laiku, bet, tā kā abi bija noguruši, tad salīga mieru un vēra acis ciet. Tad skroderītis izraudzījās labi prāvu akmeni un iemeta pirmajam milzim pa krūtīm, cik jaudas.

—   Tas nu par traku! — šis iesaucās, pietrūkās kājās, un, kā grūda savu biedru pret koku, tā stumbrs nolīgojās vien. Otrs nepalika parādā, un abi tā iekaisa, ka sāka raut kokus ar visām saknēm ārā un sisties tik ilgi, kamēr abi pakrita nedzīvi pie zemes.

Tagad skroderītis nolēca lejā. «Tīrā laime, ka neizrāva to koku, kur es sēdēju,» viņš nodomāja, «tad man būtu vajadzējis lēkāt kā vāverei no viena koka otrā. Nu, mēs gan no stīvajiem neesam!» Viņš izvilka zobenu, iecirta abiem milžiem pāris reizes pa krūtīm, iznāca no meža ārā pie jātniekiem un sacīja:

—   Viss kārtībā, abi nolaisti no kājas. Man gan klājās pagrūti: nojautuši nelaimi, abi sāka raut kokus ar visam saknēm, lai aizsargātos, bet tas neko nelīdz, ja ieradies tāds, kas ar septiņiem viens tiek galā.

—   Vai jūs neesat ievainots? — jātnieki jautāja.

—    Ko niekus, viņi man ne matiņa neaizskāra, — skroderītis atteica.

Jātnieki negribēja viņam ticēt un jāja paši pārliecināties. Mežā viņi atrada milžus beigtus, un ap tiem vāļājās ar saknēm izrautie koki.

Nu skroderītis pieprasīja ķēniņam apsolīto algu, bet tam jau bija kļuvis žēl solītā, un viņš atkal lauzīja galvu, kā atbrīvoties no varoņa.

—    Iekams saņemsi manu meitu par sievu un pusi valsts, — viņš sacīja, — tev jāveic vēl viens varoņdarbs. Mežā dzīvo vienradzis, kas nodara visiem lielu postu, tas tev jāsaķer.

—    No vienradža man ne tik nav bail kā no diviem milžiem, — skroderītis atbildēja. — Gadījušies jel septiņi uz viena cirtiena, tas man gan būtu pa zobam.

Viņš paņēma cirvi un virves rituli un devās uz mežu. Ķēniņa dotajiem palīgiem viņš lika pagaidīt mežmalā. Ilgi jāmeklē nebija: vienradzis drīz vien atskrēja un metās skroderītim taisni virsū, gribēdams uzdurt to uz sava raga.

—    Pamazām, palēnām! — tas uzsauca. — Tik ātri vis bikses nešujas!

Viņš apstājās un gaidīja, kamēr zvērs pieskries tuvāk, tad atlēca sānis un paslēpās aiz koka. Vienradzis, pilnā sparā skriedams, iecirta savu ragu koka stumbrā, pie tam tik stipri, ka nespēja vairs izvilkt, un tā viņu noķēra.

—    Nu tu, putniņ, esi man rokā! — skroderītis noteica, apmeta vienradzim virvi ap kaklu, nocirta kokā iesprūdušo ragu un, kad viss bija kārtībā, izveda zvēru no meža un nogādāja pie ķēniņa.

Ķēniņš arī šoreiz negribēja pildīt savu solījumu un uzdeva skroderītim veikt vēl trešo varoņdarbu. Viņam vajadzēja notvert nikno mežacūku, kas postīja laukus un dārzus, un medniekiem vajadzēja tam palīdzēt.

—    Lai notiek! — skroderītis piekrita. — Tas man bijis nebijis!

Medniekus viņš arī šoreiz atstāja mežmalā, par ko tie tikai priecājās, jo vairākkārt bija tikušies ar nikno mežacūku un zaudējuši patiku ar to cīnīties. Kad cūka pamanīja skroderīti, tā metās virsū ar atņirgtiem ilkņiem, lai notriektu viņu zemē. Bet veicīgais varonis iespruka tuvējā lūgšanas namiņā un mirklī izlēca laukā pa lodziņu. Cūka skrēja viņam pakaļ un arī iemetās namiņā, bet skroderītis apskrēja ap namiņu un aizcirta durvis, — tā negantais zvērs tika noķerts, jo tas bija par smagu un tūļīgu, lai izlēktu pa lodziņu.

Tad skroderītis sasauca medniekus, lai tie savām acīm redzētu notverto zvēru. Pats varonis devās pie ķēniņa, kam gribot negribot nu vajadzēja turēt solījumu un atdot meitu ar pusi valsts. Būtu ķēniņš zinājis, ka nākamais znots nav nekāds karavadonis, bet vienkāršs skroderis, tad viņam būtu vēl bēdīgāks prāts. Kāzas nosvinēja ar lielu greznību un mazu prieku, un tā skroderis kļuva par ķēniņu.

Pēc kāda laika jaunā ķēniņiene noklausījās, kā vīrs miegā runā: «Puis, sašuj man svārkus un uzliec biksēm ielāpus, citādi dabūsi olekti baudīt!» Nu viņa noprata, kas tās vīrs par kungu, pastāstīja visu otrā rītā savam tēvam un lūdza, lai atbrīvojot viņu no tāda vīra, kas karojis tikai ar adatu. Ķēniņš mierināja meitu un sacīja:

—   Atstāj nākamo nakti savas istabas durvis vaļa; mani kalpi gaidīs ārā un, līdzko viņš būs iemidzis, sasies viņu, nogādās uz kuģa un aizvedīs uz svešām zemēm.

Jauna ķēniņiene bija ar mieru, bet to noklausījās ieroču nesējs, kas bija uzticīgs jaunajam ķēniņam, un brīdināja viņu.

—   Tādiem jokiem es darīšu galu, — skroderītis nosolījās.

Vakarā viņš apgulās parastajā laikā. Sieva domāja, ka viņš aizmidzis, piecēlās, atslēdza durvis un iegulās atkal gultā. Bet skroderltis izlikās runājam pa miegam un skaļā balsī sauca: — Puis, uzšuj man tos svārkus un uzliec biksēm ielāpus, citādi dabūsi olekti baudīt! Septiņus uz viena cirtiena esmu nolicis, divus milžus nositis, vienradzi izvedis no meža un nikno mežacūku noķēris, — vai man jābīstas no tiem, kas stāv aiz durvīm!

Kalpi, izdzirdējuši skroderīti tā runājam, metās projām lielās bailēs, it kā tiem vesels karaspēks dzītos pakaļ. Kopš tās reizes neviens vairs neiedrīkstējās skroderīti aiztikt, un viņš nodzīvoja visu savu mūžu kā ķēniņš.

.

Vienace, Divace un Trīsace

Dzīvoja kāda sieva, kam bija trīs meitas: vecāko sauca par Vienaci, jo tai bija tikai viena acs pierē, vidējo par Divaci, jo tai bija divas acis kā visiem cilvēkiem, jaunāko par Trīsaci, jo tai bija trīs acis, un trešā atradās pieres vidū. Un, tā kā Divace izskatījās līdzīga visiem citiem cilvēkiem, tad māte un māsas viņu ciest nevarēja. Viņas tai aizvien mēdza teikt:

— Tu nu gan ar savām divām acīm esi no prasto ļaužu sugas, tu nemaz nepiederi pie mūsu dzimtas.

Māsas pastāvīgi dunkāja viņu, māte deva apvalkātas drēbes un ēdiena paliekas, pie tam pastāvīgi ķircināja un kaitināja, kā vien prata.

Reiz Divacei vajadzēja iet uz mežu ganīt kazu, bet meitene bija gaužām izsalkusi, jo māsas deva tai pārāk maz ēst. Viņa apsēdās ežmalā un sāka tā raudāt, ka asaras plūda straumēm. Savās bēdās viņa paskatījās uz augšu un ieraudzīja, ka pie viņas stāv kāda balti tērpta sieva un jautā:

—    Divacīt, ko tu raudi? Divace saka:

—    Kā lai neraudu? Māsas un māte mani nepavisam nemīl, tāpēc ka man divas acis kā visiem cilvēkiem. Viņas dunkā

mani, dod man vecas drēbes un ēst tikai to, kas viņām paliek pāri. Šodien man bija tik maz ko ēst, ka esmu pavisam badā.

Tad baltā sieva teica:

— Divacīt, noslauki asaras, es tev iemācīšu tādus vārdus, ka tu nekad vairs nebūsi izsalkusi, — tev tikai jāpasaka savai

kazai: — Miku meku, kaziņ,

Klājies, galdiņ! —

un tavā priekšā stāvēs tīri klāts galdiņš ar vislabākajiem ēdieniem, un tu varēsi ēst, cik patīk. Un, kad paēdīsi un galdiņš vairs nebūs vajadzīgs, tad tikai pateiksi:

—  Miku meku, kaziņ, Pazūdi, galdiņ! —

un tas atkal pazudīs.

Un, to sacījusi, baltā sieva aizgāja. Bet Divace nodomāja: «Man ļoti gribas ēst, vajadzēs tūliņ pamēģināt, vai tas tiesa, ko viņa sacīja.» Un meitene noskaitīja:

—  Miku meku, kaziņ, Klājies, galdiņ!

Un, tikko viņa izsacīja šos vārdus, tā viņas priekšā parādījās balti apklāts galdiņš, uz tā šķīvis, nazis, dakšiņa un sudraba karote, bet visapkārt paši labākie ēdieni, un no tiem cēlās garaiņi, it kā tos nule būtu atnesuši no virtuves. Divace sēdās pie galda un sāka ēst. Paēdusi viņa sacīja, kā baltā sieva bija mācījusi: _ Mjļ<u meļ<Ui ^^

Pazūdi, galdiņ!

Un tūliņ pazuda galdiņš ar visiem traukiem. «Lieliska saimniecība,» Divace nodomāja, un viņai ap sirdi kļuva jautri un priecīgi.

Vakarā, pārnākusi mājās ar kazu, meitene atrada virtuvē māla bļodiņu ar visādām ēdienu paliekām, ko māsas bija atstājušas, bet viņa neķērās tām klāt. Otrā dienā viņa atkal izgāja ar kazu ganībās un neēda tās druskas, ko māsas atstāja. Pirmo un otro dienu māsas nepievērsa tam uzmanību, bet, kad tas notika katru dienu, viņas beidzot to pamanīja un sacīja:

—   Ar mūsu Divaci nav vairs labi: agrāk viņa apēda visu, ko deva, bet nu ēdiens paliek neēsts; viņai būs kādi niķi aiz ādas.

Lai uzzinātu patiesību, nolēma, ka Divacei uz ganībām ies līdzi Vienace, noskatīsies, ko viņa tur dara un vai kāds nepienes viņai ēdienu un dzērienu.

Kad Divace posās dzīt kazu ganos, Vienace sacīja:

—   Es iešu tev līdzi, paskatīšos, vai tu gani kazu, kā nākas. Bet Divace saprata, kas Vienacei padomā, iedzina kazu garā zālē un atbildēja:

—   Vienacīt, nāc apsēdies, es tev ko padziedāšu. Vienace apsēdās, jo bija nogurusi no garā gājiena karstā

saulē, un Divace dziedāja:

—   Guli, guli, vienactiņ, Kamēr saldi aizmigsies.

Vienace drīz vien aizvēra aci un cietj iemiga. Kad Divace redzēja, ka viņa iemigusi un nekā noskatīties nevarēs, tad pasauca:

—  Mikli meku, kaziņ, Klājies, galdiņ!

Viņa piesēdās pie galdiņa, paēda, padzēra un sacīja:

—  Miku meku, kaziņ, Pazūdi, galdiņ!

Un mirklī viss nozuda. Tad Divace pamodināja Vienaci un sacīja:

—   Vienace, tu taču gribēji kazu ganīt, kā tad tā iemigi? Kaza tikmēr varēja sazin kur aizskriet. Celies, laiks dzīt kazu mājās.

Viņas devās uz mājām, un Vienace nekā neprata mātei pastāstīt, kāpēc Divace nepieskaras pie ēdiena atliekām, un sacīja taisnodamās:

—   Es g^iībās aizmigu.

Otrā dienā māte sacīja Trīsacei:

—  Šoreiz ej tu līdzi un pielūko labi uzmanīgi, ko Divace ganībās dara, vai nepienes viņai kāds ēdienu un dzērienu, — viņa laikam slepeni mielojas.

Trīsace piegāja pie Divaces un sacīja:

—   Es tev iešu līdzi paskatīties, vai tu gani kazu, kā nākas. Bet Divace noprata, kas Trīsacei padomā, iedzina kazu

garā zālē un sacīja:

—   Nāc, apsēdies, Trīsacīt, es tev ko padziedāšu.

Trīsace bija piekususi, ejot karstā saulē, un apsēdās, bet Divace sāka dziedāt:

—   Miedzi, miedzi, vienactiņ, Gan tā otra aizmigsies.

Bet par trešo aci viņa piemirsa, un, kad divas aizvērās, tā palika vaļā. Viltīgā Trīsace gan to pievēra, taču redzēt varēja un visu noskatījās. Divace nodomāja, ka Trīsace aizmigusi, un skaitīja savu pantiņu:

—  Miku meku, kaziņ, Klājies, galdiņ!

Un, kad paēda un padzēra, viņa lika galdiņam pazust:

—  Miku meku, kaziņ, Pazudi, galdiņ!

Tad Divace pienāca pie māsas un sāka to modināt:

—    Ei, tu laikam biji iemigusi, Trīsace? Kas tā par ganīšanu! Nāc, dzīsim kazu mājā!

Viņas pārnāca mājās, Divace atkal nekā neēda, bet Trīsace teica mātei un māsai:

—   Tagad es zinu, kāpēc tas nekrietnais skuķis nekā neēd; viņai tikai japasaka:

—   Miku meku, kaziņ, Klājies, galdiņ! —

un tūliņ gadas galdiņš ar vislabākajiem ēdieniem, daudz labākiem, nekā mēs ēdam, un, kad viņa paēdusi, tā pasaka:

—  Miku meku, kaziņ, Pazūdi, galdiņ! —

un viss kā nebijis. Es to visu smalki noskatījos. Divas acis viņa man ar saviem burvju vārdiem iemidzināja, bet trešā acs par laimi palika nomodā. '

Tad skaudīgā māte sāka brēkt uz Divaci:

—   Ak tā, tu gribi labāk ēst nekā mēs? Nu, es tevi no tā atradināšu!

Viņa paķēra nazi un nokāva kazu. Kad Divace to redzēja, tad lielās bēdās aizgāja uz ganībām, apsēdās ežmalā un rūgti raudāja. Te viņa skatās — stāv viņas priekšā baltā sieva un saka:

—    Divacīt, ko raudi?

—    Kā lai neraudu? Māte nokāva manu kaziņu, kam es tagad teikšu jūsu teicamo, kas man katru dienu klāja tik brīnišķu galdiņu. Nu man atkal vajadzēs badoties.

—    Es tev došu labu padomu: palūdz māsām, lai iedod tev kazas iekšas, un ieroc tās pie sliekšņa zemē, — tur izaugs tava laime, — baltā sieva pamācīja.

Tad viņa nozuda, bet Divace pārnāca mājās un lūdza māsām:

—   Mīļās māsas, dodiet man kaut ko no manas kaziņas, — laba kumosa es neprasu, dodiet kaut iekšas.

Māsas pasmējās un atbildēja:

—    To tu vari dabūt, ja cits nekas nav vajadzīgs.

Divace paņēma kazas iekšas un ieraka zemē aiz sliekšņa, kā baltā sieva bija mācījusi. Kad otrā rītā visi pamodās un atvēra durvis, aiz sliekšņa stāvēja brīnumains koks ar sudraba lapām un zelta āboliem, — un tik skaista un dārga koka nebija visā zemē. Neviens nevarēja saprast, kur tāds koks cēlies, tikai Divace zināja, ka tas izaudzis no ieraktajām kazas iekšām, jo atradās taisni tai vietā, kur iekšas ieraktas. Māte nu sacīja Vienacei:

—    Bērniņ, uzkāp kokā un norauj mums ābolus.

Vienace uzkāpa ābelē, bet nevarēja noraut neviena zelta

ābola, jo zari nedevās rokā un slīdēja ārā no pirkstiem. T^d māte sacīja:

—   Trīsacīt, uzkāp tu, tev ar trim acīm labāk saredzēt nekā Vienacei:

Vienace nokāpa, un Trīsace savukārt kāpa kokā, taču viņa neizrādījās veiklāka par māsu, jo zelta āboli tāpat nedevās rokā. Beidzot mātei zuda pacietība, viņa uzkāpa pati ābelē, taču arī viņai neizdevās noraut ne ābolu. Tad Divace sacīja:

—    Ļaujiet man uzkāpt kokā, varbūt man laimēsies.

Māsas gan smejas:

—    Ko tu tur darīsi ar savām divām acīm!

Divace uzkāpa ābelē, un zelta āboli nevairījās, bet krita paši viņai rokās, un viņa salasīja pilnu priekšautu. Māte paņēma ābolus, un nu gan vajadzētu Vienacei un Trīsacei labāk izturēties pret māsu, taču tās sāka viņu skaust, ka tai vienai dodas rokā zelta āboli, un izturējās pret nabaga Divaci vēl sliktāk.

Reiz visas stāvēja pie koka, kad mājai jāja garām jauns bruņinieks.

—   Ātrāk, Divace, — māsas uzsauca, — paslēpies, lai mums nav no tevis jākaunas, — un viņas uzvēla māsai virsū tukšu mucu, kas stāvēja zem koka, un pameta zem tās arī zelta ābolus, ko Divace bija salasījusi.

Bruņinieks piejāja tuvāk un izrādījās par skaistu jaunekli. Viņš apturēja zirgu, izbrīnījās par skaisto koku, visu no zelta un sudraba, un sacīja māsām:

—    Kam pieder skaistais koks? Kas man dos vienu zariņu, tas var prasīt visu, ko vien vēlas.

Un Vienace ar Trīsaci atbildēja, ka koks piederot viņām, un tās labprāt došot viņam kādu zaru. Taču, lai kā tās pūlējās, — zari un āboli nedevās rokā. Tad bruņinieks sacīja:

—    Savādi gan, jūsu koks, bet jūs nevarat ne zariņu no tā dabūt!

Taču viņas pastāvēja, ka koks piederot šīm. Kamēr viņi tā runāja, Divace izritināja divus zelta ābolus no mucas apakšas un tie aizritēja pie bruņinieka kājām, — viņai bija dusmas par māsu meliem. Kad bruņinieks ieraudzīja ābolus, viņš nobrīnījās un prasīja, kur tie te gadījušies. Nu Vienace un Trīsace atbildēja, ka šim esot māsa, tikai tā nedrīkstot nevienam rādīties, jo tai esot divas acis kā visiem prastiem ļaudīm. Bet bruņinieks pieprasīja, lai parādot māsu, un uzsauca:

—    Divace, nāc šurp!

Un Divace mierīgi iznāca no mucas apakšas, bet bruņinieks bija pārsteigts par viņas brīnumaino skaistumu un sacīja:

—   Tu droši vien vari nolauzt man zariņu no šī koka?

—   Jā, — viņa atbildēja, — to es varu, jo koks ir mans. — Viņa uzkāpa ābelē un viegli nolauza zaru ar skaistām sudraba lapām un zelta āboliem un pasniedza bruņiniekam.

Tad bruņinieks vaicāja:

—    Ko lai tev dodu par to?

—   Ak, — Divace atbildēja, — es ciešu izsalkumu un slāpes no agra rīta līdz vēlam vakaram; es būtu laimīga, ja jūs ņemtu mani līdzi uz savu pili un paglābtu no posta.

Tad bruņinieks uzsēdināja Divaci zirgā un aizveda uz sava tēva pili. Tur viņš to paēdināja, apģērba skaistās drēbēs, iemīlēja un apprecēja, un viņi nosvinēja lepnas kāzas.

Kad skaistais bruņinieks aizveda Divaci, māsas sākumā domāja: «Lai ved vien, mums paliks skaistais koks. Kaut augļus nevar noraut, taču katrs apstāsies pie mūsu mājas un lielīs to, un kas zina, varbūt tā mēs atradisim savu laimi!» Bet otrā rītā koks bija nozudis ar visām viņu cerībām. Kad Divace paskatījās pa savas istabiņas logu, tad ieraudzīja to palodzē, — tas bija atnācis līdzi.

Ilgi dzīvoja Divace laimē un pārticībā. Reiz pie viņas ieradās divas ubadzes. Ieskatījās tām sejā Divace un pazina savas māsas, — tās bija kļuvušas tik nabagas, ka vajadzēja klīst pa pasauli un ubagot. Divace iesauca tās pilī, laipni uzņēma, un tās no sirds nožēloja visu, ko darījušas tai pāri jaunībā.

/

Pundurītis

Dzīvoja reiz nabags dzirnavnieks, kuram bija skaista meita.

Gadījās dzirnavniekam sarunāties ar karali, un, drusciņ palielīdamies, viņš izteicās:

—     Man ir tāda meita, kura pat no salmiem var izvērpt zeltu.

Karalis ļoti mīlēja zeltu, tādē] viņš teica dzirnavniekam:

—     Tāda māksla man patīk. Ja tava meita ir tik veikla, tad ved viņu rīt uz pili, izmēģināsim.

Kad meita otrā dienā atnāca pilī, karalis viņu ieveda īpašā istabiņā, kura bija piekrauta ar salmiem, iedeva viņai ratiņu un tītavas un teica:

—     Tagad nu stājies pie darba; ja tu līdz rītam nebūsi savērpusi šos salmus par zeltu, tad tev būs jāmirst.

Pēc tam viņš aizslēdza istabiņu un atstāja meitu vienu. Viņa nu sēdēja un nezināja, kā glābt savu dzīvību, jo viņa nepavisam neprata vērpt salmus un izdabūt no tiem zeltu. Un, jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk viņai uzmācās bailes, tā ka beidzot viņa sāka gauži raudāt.

Piepeši atvērās durvis, un ienāca mazs mazs vīriņš.

—     Labvakar, meitiņ, — viņš teica, — kādēļ tu tik gauži raudi?

—   Ak, man no salmiem jāizvērpj zelts, — viņa atteica, — bet es to neprotu.

—    Ko tu man dosi, ja es tavā vietā savērpšu? — mazais vīriņš prasīja.

—    Savu kakla rotu, — atteica meita.

Mazais vīriņš paņēma kakla rotu, nosēdās pie ratiņa un sāka urkšķināt: urrr-urrr-urrr! Viņš pamina mazu brītiņu — un spole bija pilna. Tad viņš ielika jaunu spoli: urrr-urrr-urrr! Arī otra spole bija pilna. Un tā tas gāja līdz pat rītam, tad visi salmi bija savērpti un visas spoles pilnas zelta.

Līdz ar saules lēktu bija klāt arī karalis. Kad viņš ierau* dzīja spolēs zeltu, viņš izbrīnījās un nopriecājās, bet viņa sirdī iezagās vēl lielāka kāre pēc zelta. Viņš lika pārvest meitu uz citu istabu, kura bija daudz lielāka un atkal pilna ar salmiem. Ari šos salmus vajadzēja līdz rītam pārvērst zeltā, ja viņa gribēja palikt dzīva. Skuķe nezināja, ko iesākt, un raudāja atkal. Un atkal atvērās durvis, ienāca mazais vīriņš un teica:

—    Ko tu man dosi, ja es tavā vietā no salmiem savērpšu zeltu?

—   Savu gredzenu, — skuķe atbildēja.

Mazais vīriņš paņēma skuķes gredzenu, sāka urkšķināt ratiņu un līdz rītam izvērpa visus salmus par spīdošu zeltu. No rīta karalis bija pārāk priecīgs par zeltu, bet viņam gribējās vēl vairāk. Tādēļ viņš ieslēdza meitu vēl lielākā istabā, piepildīja to ar salmiem un teica:

—   Ja tu tos vienā naktī pārvērpsi par zeltu, tad es tevi apprecēšu.

Kad skuķe bija palikusi viena, ieradās mazais vīriņš trešo reizi un teica:

—    Ko tu man dosi, ja es tev vēl ari šoreiz no salmiem savērpšu zeltu?

—   Man vairs nekā nav, ko es tev varētu dot, — atteica nabaga skuķe.

—   Tad apsoli man savu pirmo bērnu, kad tu kļūsi par karalieni.

«Kas zin, vai no mūsu precībām maz kas iznāk?» skuķe nodomāja un apsolīja, ko vīriņš prasīja, jo citas izejas viņai nebija. Tad vīriņš arī pa nakti savērpa šos salmus par zeltu.

Kad no rīta atnāca karalis un atrada visus salmus savērptus par zeltu, kā bija noteikts, tad arī viņš turēja vārdu, sarīkoja kāzas, un dzirnavnieka meitiņa nu bija karaliene.

Pēc gada karalienei piedzima skaists bērniņš, bet par mazo vīriņu viņa jau bija pavisam aizmirsusi. Piepeši viņš ienāca istabā un teica:

—   Dod man tagad, ko tu apsolīji!

Karaliene izbijās un piedāvāja mazajam vīriņam visas valsts bagātības, lai tikai tas atteiktos no bērna. Bet mazais vīriņš teica:

—    Dzīva manta man daudz mīļāka nekā visas pasaules bagātības.

Karaliene sāka tā vaimanāt un raudāt, ka mazajam vīriņam kļuva viņas žēl.

—   Trīs dienas es tev dodu, — viņš teica, — ja tu līdz tam laikam uzminēsi manu vārdu, tad es tev atstāšu bērnu.

Tagad karaliene minstināja cauru nakti visus vārdus, kurus vien kādreiz bija dzirdējusi, un izsūtīja vēstnešus pa visu zemi, lai izzina un savāc visus jaunos vārdus. Kad otrā dienā atnāca mazais vīriņš, viņa sāka pēc kārtas uzskaitīt visus vārdus, kādus vien zināja, sākot no Jāņa, Pētera, Jēkaba, Miķeļa, bet mazais vīriņš tikai kratīja galvu un sauca:

—   Nē, jele nē, tā mani nesauc.

Otrā dienā karaliene aptaujājās pie kaimiņiem un skaitīja atkal visneparastākos un dažādākos vārdus, kādus vien tikai varēja iedomāties, bet mazais vīriņš tikai purināja galvu un sauca:

—    Nē, jele nē, tā mani nesauc.

Trešā dienā atgriezās vēstneši, kuri bija skraidījuši pa visu valsti pēc jauniem vārdiem, un ziņoja:

—   Nekādi jauni vārdi nav nākuši klāt, kurus jūs nezinātu.

Bet viens no izsūtītajiem vēstīja:

—    Kad es pie lielā kalna gāju garām meža stūrim, kur vakaros zaķis lapsai novēl labunakti, es ieraudzīju mazas mājiņas priekšā ugunskuru, ap kuru uz vienas kājas lēkāja mazs, jocīgs vīriņš un sauca:

— Šodien cepu maizi, rīt darīšu alu, Parīt pārnesīšu karalienes bērnu. It nevienam nav uzminēt ļauts, Ka mani par Pundurīti sauc!

Nu karaliene bija ļoti ļoti priecīga, jo zināja mazā vīriņa vārdu. Drīz arī viņš ienāca un prasīja:

—    Nu, karalien, kā tad mani īsti sauc?

Karaliene aplinkus prasīja:

—   Vai tevi varbūt nesauc par Kunci?

—   Nē.

—   Varbūt par Heinci?

—   Arī nē.

—   Nu, tad jau tu būsi Pundurītis.

—   To tev pats velns ir izstāstījis, to tev pats velns ir izstāstījis! — mazais vīriņš pikti iebrēcās, iesēdās karotē un izlidoja pa logu.

.

Varžu karalis un Dzelzs Indriķis

Tiecos laikos, kad piepildījās vēl visas vēlēšanās, dzīvoja kāds karalis. Visas viga meitas bija ļoti skaistas, bet jaunākā bija par visām skaistākā, tā ka, apspīdot viņas seju, katru reizi to apbrīnoja pat saule, kura taču redzējusi tik daudz skaistuma.

Blakus karaļa pilij atradās liels, tumšs mežs, un tur zem liepas bija aka. Krietni karstajās dienās jaunākā princese gāja uz mežu un sēdēja pie vēsās akas. Kad viņai kļuva garlaicīgi, viņa paņēma savu zelta bumbiņu, svieda to gaisā un ķēra atkal rokā. Tā bija viņas vismīļākā rotaļa.

Bet reiz gadījās, ka zelta bumbiņa neiekrita vis atpakaļ rokās, bet aizskrēja garām un iekrita akā. Princese paguva tikai noskatīties, bet bumbiņa jau bija nozudusi ūdenī. Aka bija dziļa, tik dziļa, ka dibenu nemaz nevarēja sasniegt. Princese sāka raudāt, elsoja arvien skaļāk un nevarēja nemaz nomierināties. Kamēr princese tā raudāja un žēlojās, kāda balss ierunājās viņai turpat blakām:

—   Kas tev noticis, princese, tu jau tā raudi, ka pat akmeņiem jāiežēlojas.

Princese paskatījās, kas tur runā, un ieraudzīja vardi, kura bija izbāzusi savu nejauko, resno galvu no ūdens.

—   Ak tu tā esi, vecā ūdens pačka, — princese ieteicās.

Es raudu pēc savas zelta bumbiņas, kas iekrita akā.

—    Apmierinies un neraudi! — atbildēja varde. — Es tev varētu izpalīdzēt; bet ko tu man dotu, ja es izvilktu tavu bumbiņu no akas?

—    Ko tu vien gribi, mīļā vardīte! — iesaucās princese. — Manas drēbes, manas pērles un dārgakmeņus, arī zelta kroni, kuru es valkāju.

—    Tavu drēbju, tavu pērļu, dārgakmeņu un arī tava zelta kroņa man nevajag, — atteica varde. — Bet, ja tu mani mīlētu, ja es drīkstētu būt tev par draugu, varētu ar tevi rotaļāties, sēdēt ar tevi kopā pie viena galda, ēst kopā ar tevi no tava zelta šķīvja, dzert no tava kausa, gulēt ar tevi vienā gultā — ja tu man to apsolītu, tad es nolaistos akas dibenā un uznestu tavu zelta bumbiņu.

—   Jā, jele, jā! — princese nepacietīgi iesaucās. — Es apsolu tev visu, ko vien gribi, tikai atdod man atpakaļ manu zelta bumbiņu!

Bet pie sevis viņa nodomāja:

«Ko tāda vientiese varde gan neiedomājas? Viņai taču ir savas rotaļu biedrenes ūdenī, ar kurām viņa tur kopā kurkšķ. Sausumā pie cilvēkiem vardes pat labprāt nedzīvo, kā tad viņa var būt par cilvēka rotaļu biedreni.»

Tikko varde bija dabūjusi princeses piekrišanu, viņa metās ūdenī un nonira akas dibenā. Pēc kāda laika viņa atkal uzpeldēja, nesdama mutē zelta bumbiņu, un nometa to zālē. Karaļa meita kļuva ļoti priecīga, kad ieraudzīja savu jauko rotaļu; viņa to paķēra un aizskrēja projām.

—   Pagaidi, pagaidi! — varde sauca. — Ņem mani arī līdzi, es nevaru tā skriet kā tu.

Bet saukšana nekā nelīdzēja. Ne princese klausījās, ne ari ko dzirdēja. Viņa pārsteidzās mājās un drīz vien bija aizmirsusi nabaga vardi, kurai bija atkal jānolaižas akā.

Otrā dienā, kad princese ar karali un citiem pils ļaudīm bija nosēdusies pie galda un ēda no sava zelta šķīvja, kaut kas rāpās augšām pa marmora trepēm: pliču-plaču! pličuplaču! Pielīda pie durvīm, piedauzīja un sauca:

—    Karaļmeita jaunākā, atver man durvis!

Princese aizskrēja paskatīties, kas tur ārā sauc. Kad viņa atvēra durvis, uz sliekšņa sēdēja varde. Karaļmeita ātri aizcirta durvis, nosēdās atkal pie galda un bija pavisam nobijusies. Karalis dzirdēja, ka princeses sirds skaļi pukstēja, tādēļ viņš prasīja:

—    No kā tu baidies, mans bērns? Vai pie durvīm ir kāds milzis, kurš tevi grib aiznest projām?

—   Ak nē, — princese atbildēja, — tur nav vis milzis, bet nejauka varde.

—    Ko tad varde no tevis grib?

—   Ak mīļo tēv, kad es vakar sēdēju mežā pie akas un rotaļājos, tad mana zelta bumbiņa iekrita ūdenī. Un tādēļ, ka es tik gauži raudāju, varde uznesa bumbu no akas dibena un visādā ziņā gribēja, lai es apsolos viņai būt par biedreni. Es tad arī apsolījos. Man nekad neienāca prātā, ka varde to ņems nopietni un nāks laukā no ūdens. Nu viņa ir tepat pie durvīm un grib tikt iekšā pie manis.

Patlaban pie durvīm dauzījās jau otrreiz un sauca:

— Princese jaunākā, Atver man durtiņas! Tu taču atmini, Ko vakar solīji Pie vēsās akas? Princese jaunākā, Atver man durtiņas!

Tad karalis noteica:

—    Ko tu esi solījusi, tas tev ari jāpilda. Ej tūliņ un atver durvis!

Princese aizgāja un atvēra durvis. Pa durvīm ielēca varde un lēca princesei pa pēdām līdz pat viņas krēslam. Te viņa apstājās un atkal sauca:

—   Uzcel mani pie sevis!

Princese atkal negribēja to darīt, bet karalis pavēlēja. Kad varde bija krēslā, viņa gribēja tikt uz galda, kad bija uzlikta' uz galda, tad teica:

—    Nu, tagad pabīdi man tuvāk savu zelta šķīvīti, lai varam kopīgi ēst.

Princese to visu gan darīja, bet varēja redzēt, ka tas viņai bija pretīgi. Varde ēda ar lielu sajūsmu, bet princesei katrs kumosiņš iespriedās kaklā. Beidzot varde ieteicās:

—   Nu esmu paēdusi un nogurusi, aiznes mani tagad savā istabiņā, uztaisi savu zīda gultiņu, un liksimies gulēt.

Karaļmeita sāka raudāt, jo viņa baidījās no aukstās, pretīgās vardes, kuru viņai pat riebās aiztikt un kura tagad gribēja gulties viņas skaistajā, tīrajā gultiņā. Bet karalis sadusmojās un teica:

—    Kas tev palīdzēja nelaimes brīdī, to tev vēlāk nevajag nicināt.

Tad princese ar diviem pirkstiem saņēma vardi, uznesa savā istabiņā un nolika kaktā zemē. Kad princese pati bija iegulusies gultā, varde piečāpāja pie gultas un teica:

—    Esmu nogurusi un gribu tāpat gulēt kā tu. Iecel mani gultā, citādi pateikšu tēvam.

Tagad princese galīgi sadusmojās, paķēra vardi un svieda to no visa spēka pret sienu un sauca:

—    Nu taču man būs no tevis reiz miers, tu nejaukā varde!

Bet, kad varde nokrita uz grīdas, viņa vairs nebija varde,

bet skaists karaļdēls. Pēc tēva prāta viņš nu kļuva par princeses līgavaini un vīru. Tad viņš izstāstīja, ka ļauna ragana to apbūrusi un neviens to nav varējis atsvabināt no akas kā vienīgi viņa. Rīt viņi kopā došoties uz viņa valsti.

Otrā rītā līdz ar sauli piebrauca aizjūgs ar astoņiem baltiem zirgiem, kuri bija izpušķoti baltām strausa spalvām; karietes aizmugurē stāvēja jaunā karaļa sulainis, uzticīgais Indriķis. Uzticīgais Indriķis aiz bēdām par sava kunga pārvēršanu par vardi bija aplicis trīs dzelzs stīpas, lai sirds nepārsprāgtu no sirdēstiem un žēlabām.

Jaunajam karaļu pārim nu vajadzēja braukt uz savu valsti. Uzticīgais Indriķis iecēla abus ratos, nostājās mugurpusē uz līkstas un bija ļoti priecīgs par valdnieka izglābšanos. Kad viņi bija jau kādu gabalu braukuši, jaunais karalis dzirdēja, ka aiz

viņa kas noskan, it kā pārlūztu dzelzs atspere. Viņš atgriezās atpakaļ un teica:

—    Indriķ, rati lūst!

—    Nevis rati, karal, bet pārspraga tikai stīpa uz manas sirds, kuru biju licis trīskārtīgi sastīpot, lai tā nepārsprāgtu no žēlabām par jums, kad bijāt noburts par vardi.

Vēl reizi un vēl reizi ceļā sprāga pušu stīpas; jaunais karalis abas reizes domāja, ka lūst rati, bet tās tikai bija uzticīgā Indriķa sirds stīpas, kuras tagad sprāga pušu no priekiem, ka viņa kungs ir izglābts un laimīgs.

.

Labs veikals

Kāds zemnieks, aizvedis govi uz tirgu un pārdevis par septiņiem dālderiem, nāca uz mājām. Ceļš veda gar dīķi, un viņš jau pa gabalu dzirdēja vardes kurkstam:

—    Kvarr, kvarr, kvarr!

—    Ir gan brēcējas, — viņš nomurmināja, — tā viņas brēks vai līdz nejēdzībai, bet es taču esmu saņēmis septiņus dālderus, nevis nieka kvartu.

Pienācis pie dīķa, viņš uzsauca tām:

—    Muļķa radījumi, vai skaitīt neprotat? Apaļi septiņi dālderi, nekāda kvarta!

Taču vardes palika pie sava un tikai daudzināja:

—    Kvarr, kvarr, kvarr!

—   Nu, ja jūs neticat, es varu pārskaitīt!

Viņš izvilka naudu no kabatas un noskaitīja vardēm priekšā — apaļi septiņi sudraba dālderi, pa divdesmit četri graši katrā. Taču vardes nelikās dzirdam un brēca joprojām:

—    Kvarr, kvarr, kvarr!

—   Nu, ja jūs labāk zināt nekā es, tad skaitiet pašas! — vīrs pikti iesaucās un iesvieda visu naudu ūdenī. Pats viņš palika stāvam krastā un gaidīja, kamēr šīs saskaitīs un atdos naudu atpakaļ, bet vardes neatlaidās no sava, brēca aizvien vēl «kvarr, kvarr, kvarr» un naudu atpakaļ arī nenesa. Vīrs nogaidīja līdz pašam vakaram un tad sāka vardes lamāt:

—   Ak jūs strupgalves, bolaces, ūdens plančas! Mutes jums

—                kā laidari un brēkt jūs mākat, ka cilvēkam ausis krīt ciet, bet septiņus dālderus nemākat saskaitīt. Vai domājat, ka es te stāvēšu un gaidīšu, kamēr jūs tiksiet galā?! Nekā nebūs!

Un viņš devās projām, taču vardes daudzināja vienā laidā savu «kvarr, kvarr, kvarr», tā ka viņš pārnāca mājās, gluži noskaities.

Pēc kāda laika viņš nopirka citu govi, nokāva un aprēķināja, ka dabūs tik daudz, cik maksā divas govis, ja gaļu izdevīgi pārdos, un āda vēl paliks piedevām. Viņš nesa gaļu uz pilsētu, bet pie pilsētas vārtiem bija saskrējis vesels bars suņu un pašā priekšā liels kurts. Tas pieskrēja pie vīra, apostīja gaļu un sāka riet:

—   Am, am, aml

—    Jā, es saprotu, — vīrs teica, — tu tikai sauc «man, man», jo tu gribi gabalu gaļas, bet kas paliks man pašam, ja visu atdošu tev?

Taču suns nelikās mierā un tikai rēja «am, am, am».

—   Tu diezin vai apēdīsi visu, — laikam gribi arī savus radus pamielot?

—   Am, am, — atbild suns.

—    Nu, ja tu tā gribi, es tev gaļu atstāšu: es tevi labi pazīstu un zinu, kam tu kalpo. Bet to es tev gan piesaku: pēc trim dienām lai man nauda būtu rokā, citādi tev slikti klāsies. Naudu vari atnest man uz mājām.

Viņš nometa visu gaļu zemē un devās uz mājām. Suņi ķērās pie ēšanas, skaļi riedami «am, am, am». Vīrs, to sadzirdējis, nosmējās:

—   Nu viņi visi sauc «man, man», taču maksās par gaļu lielais suns.

Pagāja trīs dienas, un vīrs domāja: «Šovakar man būs nauda kabatā,» — un jutās gluži apmierināts/Taču neviens neieradās un nesamaksāja par gaļu.

—    Nu gan ne uz vienu vairs nevar paļauties, — viņš dusmīgs sacīja un, pacietību zaudējis, gāja uz pilsētu pie miesnieka pēc naudas. Miesnieks domāja, ka vīrs joko, bet tas sacīja:

—   Joki pie malas, es gribu savu naudu! Vai tad lielais suns jums pirms trim dienām neatnesa veselu govi?

Miesnieks noskaitās, paķēra slotas kātu un izdzina viru laukā.

—    Pag, pag, vēl ir taisnība pasaulē! — vīrs noteica, devās uz ķēniņa pili un lūdza, lai viņu pielaižot pie ķēniņa. Ķēniņš sēdēja tronī kopā ar savu meitu un vaicāja, kāda nelaime vīru esot piemeklējusi.

—   Ak ķēniņ! — vīrs iesaucās. — Vardes un suņi paņēma manu mantu, un miesnieks pamieloja mani ar slotas kātu!

Viņš sīki izstāstīja visu, kas noticis, princese sāka skaļi smieties, un ķēniņš sacīja:

—   Sai lietā es tev nekā nevaru līdzēt, bet es tev došu savu meitu par sievu; viņanav smējusies visu savu mūžu, bet tu viņu sasmīdināji, un es esmu apsolījis viņu tam par sievu, kas viņu sasmīdinās. Pateicies dievam par savu laimi!

—    Liela vajadzība man pēc princeses! — vīrs atbildēja. — Viena sieva man jau sēž mājās, un ar to pašu man pietiek atliku likām; kā pārnāku mājās, tā liekas, it kā katrā kaktā pa sievai.

Ķēniņš noskaitās un uzsauca:

—   Ak tu rupjais tēvaini!

—    Kungs un ķēniņ, — vīrs taisnojās, — ko no vērša citu var gaidīt, ja ne vērša gaļu!

Taču ķēniņš bija ļoti dusmīgs un sacīja:

—    Pagaidi, gan tu saņemsi savu algu! Tagad vācies projām un atnāc pēc trim dienām, tad dabūsi pilnus piecus simtus.

Kad vīrs nāca ārā, sargzaldāts viņam sacīja:

—   Tu sasmīdināji princesi un saņemsi par to kaut ko labu.

—    Es arī tā domāju, — vīrs atbildēja, — man solīja pilnus piecus simtus.

—    Klau, dod man arī kādu daļu, — zaldāts lūdza. — Ko tu darīsi ar tādu lielu naudu?

—   Lai notiek, esmu ar mieru atmest tev divi simti. Atnāc pēc trim dienām pie ķēniņa un palūdz, lai tev izmaksā.

Bet tuvumā stāvēja kāds augļotājs un dzirdēja šo sarunu; viņš pieskrēja klāt un saķēra vīru aiz svārkiem:

—   Ak debesu brīnumi, kāda laime jums uzsmaidījusi! Ko jtīs iesāksiet ar veseliem dālderiem, es jums labāk izmainīšu tos sīkā naudā.

—    Es tev labprāt došu veselus trīs simtus, — vīrs sacīja, — tikai dod man tos tagad sīknaudā, un pēc trim dienām ķēniņš tev visu atmaksās.

Augļotājs nopriecājās par tik labu veikalu un atnesa visu naudu nodilušos grašos, — par trim tādiem grašiem deva divus pavisam jaunus.

Pagāja trīs dienas, un vīrs ieradās pie ķēniņa, kā pavēlēts.

—   Velciet viņam svārkus nost, — ķēniņš sacīja, — viņš tūliņ dabūs savus piecus simtus.

—   Ak nē, — vīrs teica, — tie man vairs nepieder: divus simtus es iedāvināju zaldātam pie pils durvīm, bet trīs simtus man kāds augļotājs izmainīja siknaudā, — man no valsts vairs nekas nepienākas.

Tikmēr ienāca zaldāts un augļotājs un pieprasīja savu tiesu, un to arī katrs saņēma. Zaldāts panesa visu pacietīgi, jo viņam tā nebija pirmā reize, bet augļotājs vaimanāja:

—   Ai vai, ai vai! Vai tie ir sudraba dālderi?!

Ķēniņš dabūja par visu labi izsmieties, un dusmas viņam pārgāja, tāpēc viņš sacīja vīram:

—   Tā kā tu esi atdevis savu algu citiem, iekams pats paspējis saņemt, tad es tev došu ko citu: ieej manos mantas kambaros un piegrāb pilnas kabatas, cik vien lien.

Vīrs nelikās daudz lūgties un piebāza arī pilnas kabatas. Tad viņš aizgāja uz krogu un sāka savu naudu pārskaitīt. Augļotājs ielavījās viņam nopakaļ un noklausījās, kā vīrs savā nodabā sirdījās:

—    Ir gan blēdis tas ķēniņš, apveda mani tomēr ap stūri! Būtu izmaksājis man pats, tad es vismaz zinātu, cik esmu saņēmis, bet kā lai tagad zinu, vai tā visa pareiza nauda, ko uz labu laimi esmu sabāzis kabatās?

—    Lai dievs žēlīgs, — augļotājs nočukstēja, — viņš runā necienīgi par mūsu kungu un ķēniņu. Skriešu viņu apsūdzēt,, man par to samaksās, un viņš sveikā neizies.

Ķēniņš, uzzinājis par tādu vira valodu, pavēlēja augļotājam atvest vainīgo uz pili. Augļotājs teciņus aizskrēja pie vira:

—   Jums uz vietas jāierodas pie ķēniņa!

—    Es labāk zināšu, kas klājas un kas neklājas, —• vīrs atbildēja, — un vispirms likšu uzšūt jaunus svārkus. Vai tu domā, ka cilvēks, kam tik daudz naudas kabatā, var rādīties ķēniņam vecos, noplīsušos svārkos?

Augļotājs saprata, ka vīrs neies pie ķēniņa bez jauniem svārkiem, un, tā kā viņš baidījās, ka ķēniņam dusmas var pāriet un tad ne vīrs dabūs sodu, ne viņš atalgojumu, tad sacīja:

—   Aiz draudzības esmu ar mieru aizdot jums uz īsu laiku skaistus svārkus. Ko visu cilvēks nedara aiz mīlestības uz savu tuvāku!

Vīram tas patika, viņš uzvilka augļotāja svārkus, un abi aizgāja uz pili. Ķēniņš tūliņ noprasīja, vai šis esot tik bezkaunīgi izrunājies, kā augļotājs stāstot.

—    Ek ķēniņ, — vīrs atbildēja, — ko augļotājs saka, tas vienmēr melots; vai nu tāds cilvēks teiks kādu patiesu vārdu! Viņš varbūt vēl sāks apgalvot, ka tie ir viņa svārki, kas man mugurā!

—    Kā? — augļotājs iesaucās. — Vai tad tie svārki nav manis paša, vai es tos jums neaizdevu aiz tīras laipnības, lai jūs varētu rādīties ķēniņa vaiga priekšā?

To dzirdēdams, ķēniņš sacīja:

—   Vienu jau augļotājs ir noteikti piekrāpis, vai nu to vīru vai mani, — un lika augļotājam vēl uzskaitīt dālderus pa muguru. Bet vīrs aizgāja uz mājām ar jaunajiem svārkiem un noteica:

—   Jā, šoreiz gan man viss izgāja gludi.

.

Dzīvības ūdens

Saslima reiz karalis, un visi domāja, ka viņš drīz mirs. It īpaši noskuma viņa trīs dēli; tie nogāja pils dārzā un raudāja. Pienāca pie viņiem vecs vīriņš un prasīja, kas viņiem esot par bēdām. Dēli izstāstīja, ka tēvs esot slims un neviens nevarot palīdzēt, tam būšot jāmirst.

—    Es gan zinu zāles, — vecais vīriņš ieteicās. — Ja viņš iedzertu dzīvības ūdeni, tad viņš kļūtu vesels. Tikai dzīvības ūdens ir grūti atrodams.

—   Gan es atradīšu, — vecākais dēls atteica.

Viņš nogāja pie tēva un lūdza atļauju iet, lai uzmeklētu dzīvības ūdeni, jo vienīgi ar to varot izdziedināt slimību.

—    Nē, — karalis atbildēja, — tas ir par daudz bīstams uzdevums, tad jau labāk es mirstu.

Vecākais dēls lūdza tik ilgi, kamēr tēvs beidzot atļāva. Bet princis pie sevis nodomāja:

«Ja es pārnesīšu dzīvības ūdeni, tad es būšu tēvam vismīļākais dēls un mantošu visu valsti.»

Vecākais dēls devās ceļā. Kad jau viņš labu laiku bija jājis, ceļmalā gadījās rūķītis, kas viņu uzrunāja:

—    Uz kurieni tik steidzīgi? ;

—    Kam tev, knēvelim, tas jāzina? — princis lepni atbildēja un jāja tālāk.

Bet rūķītis par tādu atbildi sadusmojās un nenovēlēja viņam labu ceļu. Drīz karaļdēls iekļuva kalnu aizā, un, jo tālāk viņš jāja, jo tuvāk klints sienas kļāvās kopā; beidzot ceļš bija tik šaurs, ka viņš vairs ne soli nevarēja tikt uz priekšu; bet nebija arī iespējams apgriezt zirgu vai izkāpt no segliem, un tā viņš tur palika iesprostots.

Slimais karalis ilgi gaidīja atgriežamies savu dēlu, bet tas neparradās un nepārradās. Tad iesāka lūgt otrs dēls:

Tēv, laid tagad mani, es raudzīšu atrast dzīvības ūdeni. — Pie tam viņš domāja: «Ja mans brālis vairs neatgriezīsies, tad valsti dabūšu es.»

Tēvs no iesākuma negribēja laist, bet beidzot tomēr piekāpās. Tad otrais brālis aizjāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija jājis vecākais, un arī satika rūķīti, kurš to uzrunāja un prasīja, kur viņš tā steidzoties.

—   Kam tev, tādam knēvelim, tas jāzina? — atbildēja otrs brālis un aizjāja, pat atpakaļ nepaskatījies. Arī šim brālim rūķītis nenovēlēja labu ceļu, ari šis brālis iemaldījās šaurajā kalnu aizā un beidzot nevarēja vairs tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Kad ari otrs brālis vairs nepārnāca, jaunākais pieteicās iet meklēt dzīvības ūdeni, un karalis beigu beigās viņu atlaida. Kad viņš nojāja līdz rūķītim, tas atkal noprasīja:

—    Kurp tad tu tā steidzies?

Karaļdēls pieturēja zirgu un visu smalki izstāstīja:

Meklēju dzīvības ūdeni, jo mans tēvs ir pie miršanas.

—   Bet vai tu arī zini, kur dzīvības ūdens atrodams? rūķītis prasīja.

Princis atteica, ka nezinot.

—   Tādēļ, ka tu izturies, kā pienākas, — rūķītis teica, — un neesi tik pārgalvīgs kā tavi viltīgie brāļi, es tev pateikšu, kā tikt pie dzīvības ūdens. Tas verd no akas apburtās pils sētā. Bet tu tur netiksi iekšā, ja es tev neiedošu līdzi dzelzs rīkstīti un divus maizes klaipus. Ar rīkstīti tev trīs reizes jāpiesit pie pils vārtiem, tad tie atvērsies. Iekšpusē pie vārtiem guļ

divi lauvas ar atplestām rīklēm. Bet, ja tu katram iesviedīsi rīklē pa maizes klaipam, viņi nomierināsies. Tad ej pēc ūdens, tikai pasteidzies visu izdarīt līdz pulksten divpadsmitiem, citādi vārti aizcirtīsies cieti un tu būsi ieslodzīts.

Karaļdēls pateicās par padomiem, par rīkstīti un maizes klaipiem un devās ceļā. Kad viņš atjāja pie pils, viņš atrada visu tā, ka rūķītis bija teicis. Pie trešā rīkstītes sitiena vārti atdarījās; kad lauvas bija apmierināti ar maizes klaipiem, princis iegāja pilī un nonaca lielā, plašā zālē. Tur sēdēja apburti prinči. Viņš novilka gredzenus no viņu pirkstiem, ievēroja kādu zobenu un maizes klaipu un paņēma tos līdzi. Tālāk viņš ienāca kādā istabā, kur atradās skaista jaunava. Jaunava bija ļoti priecīga par karaļdēla ierašanos, noskūpstīja viņu un teica, ka nu tas atsvabinājis viņu un visu viņas valsti, lai ierodoties pēc gada, tad dzeršot kāzas. Pēc tam viņa parādīja ceļu uz aku; viņam nu esot jāpasteidzas un žigli jāiesmeļot ūdens, jo drīz sitīšot divpadsmit.

Karaļdēls devās tālāk un ienāca istabā ar nupat kā uzklātu gultu; viņš bija noguris un gribēja drusku atpūsties, tādēļ ielikās gultā un aizmiga. Kad viņš atmodās, trūka vēl tikai ceturksnis no divpadsmitiem. Izbijies viņš uzlēca, aizskrēja pie akas, iesmēla ūdeni kausā, kuru turpat atrada, un steidzās projām. Tikko viņš izgāja pa vārtiem, pulkstenis sita divpadsmit, un vārti tik ātri aizcirtās, ka iesita princim pa papēdi.

Princis bija ļoti priecīgs, ka viņam bija izdevies sadabūt dzīvības ūdeni. Viņš steidzās uz mājām un nonāca atkal tajā vietā, kur bija saticis rūķīti. Kad tas ieraudzīja zobenu un maizi, viņš teica:

Ar šīm lietām tu daudz ko esi ieguvis: ar zobenu tu varēsi uzvarēt veselu karapulku, bet šo klaipu nekad nevarēsi apēst.

Jaunākais brālis negribēja bez abiem vecākajiem atgriezties mājās pie tēva, tādēļ lūdza rūķīti:

— Mīļo rūķīt, vai tu man nevarētu pateikt, kur palikuši mani vecākie brāļi? Viņi pirms manis aizjāja meklēt dzīvības ūdeni un līdz pat šim laikam vēl nav atgriezušies.

—   Viņi iesprostoti starp divām klintīm, — rūķītis teica, — es viņiem tā novēlēju, jo viņi abi bija par daudz iedomīgi.

Tad jaunākais brālis tik ilgi lūdza rūķīti, kamēr tas beidzot viņus atsvabināja; bet rūķītis vēl biedināja jaunāko brāli un teica:

—    Piesargies no viņiem; tiem abiem ir ļaunas sirdis.

Kad atnāca abi vecākie brāļi, jaunākais ļoti priecājās un smalki viņiem izstāstīja, kā tam gājis, kā viņš atradis, iesmēlis un paņēmis līdzi veselu kausu dzīvības ūdens, kā atsvabinājis skaisto princesi. Veselu gadu princese viņu gaidīšot, tad dzeršot kāzas un viņš dabūšot lielu valsti.

Brāļiem nācās jāt caur valsti, kur bija karš un bads. Karalis jau bija pārliecināts, ka viņam vairs nav nekāda glābiņa. Jaunākais princis aizgāja pie karaļa, iedeva viņam savu maizi, ar kuru karalis pieēdināja visu valsti. Arī savu zobenu princis atdeva karalim; ar to karalis uzvarēja visus savus ienaidniekus un dzīvoja no tā laika mierīgi un laimīgi.

Pēc tam princis paņēma savu zobenu un maizi atpakaļ un jāja ar abiem brāļiem tālāk. Vēl viņiem bija jājāj caur divām valstīm, kur arī bija karš un bads, un visur jaunākais brālis gāja palīgā ar savu maizi un zobenu un tā izglāba trīs valstis. Tad viņš iesēdās kuģī un brauca pār jūru. Braucot vecākie brāļi norunāja tā:

—   Mūsu brālis pārved dzīvības ūdeni, ko mēs neatradām. Nu tēvs atdos viņam valsti, kura pienākas mums. Tā viņš atņems mūsu laimi.

Abi viņi bija skaudīgi un atriebīgi, tādēļ norunāja apkrāpt jaunāko brāli. Viņi nogaidīja, kamēr jaunākais brālis cieti aizmiga, tad izlēja no viņa kausa dzīvības ūdeni un paņēma lo sev, bet viņa kausu piepildīja ar rūgto jūras ūdeni.

Kad viņi pārnāca mājās, jaunākais brālis ienesa slimajam tēvam savu kausu, lai viņš iedzertu un kļūtu vesels. Bet, tikko karalis bija ieņēmis malku rūgtā jūras ūdens, viņš kļuva vēl slimāks. Kamēr viņš vēl stenēja un vaidēja, ienāca abi vecākie dēli un apsūdzēja jaunāko, ka tas gribējis nozāļot tēvu; īsto dzīvības ūdeni esot atnesuši viņi un to arī pasniegšot tēvam.

Tikko slimais iedzēra dzīvības ūdeni, viņš kļuva tikpat spirgts un vesels, kā bijis jaunības dienās. Tad abi vecākie aizgāja pie jaunākā brāļa un vēl par viņu zobojās.

—   Tu gan atradi dzīvības ūdeni, tev bija pūles viņu sadabūt, bet mēs saņemsim par to algu. Tev vajadzēja būt gudrākam un uzmanīgākam un tik cieti negulēt. Mēs pārlējām ūdeņus, kamēr tu gulēji uz kuģa. Un pēc gada viens no mums vēl aizjās un apprecēs tavu karaļmeitu. Bet piesargies par to kaut ko runāt, jo tēvs tev tā kā tā neticēs. Ja tu izpaudīsi kaut vienu vārdiņu, tad tu dzīvs vairs nepaliksi, bet, ja cietīsi klusu, tad mēs tev nekā nedarīsim.

Tēvs visu laiku ļoti dusmojās uz jaunāko dēlu, jo viņš domāja, ka tas gribējis viņu nozāļot. Viņš lika sasaukt visus galminiekus, kuri nosprieda, ka jaunākais dēls slepeni nošaujams. Kad jaunākais princis, nekā ļauna nedomādams, reiz gāja uz medībām, karaļa sulainim bija pieteikts viņu pavadīt un nošaut.

Vēlāk, kad viņi vieni bija mežā, jaunākais princis ievēroja, ka mednieks ir ļoti noskumis.

—   Mīļo medniek, kas jums kait?

—   Es nedrīkstu teikt, bet tomēr man būtu jāsaka, — mednieks atbildēja.

—   Saki vien, lai tas būtu kas būdams, es tev nekā nedarīšu, — princis apsolīja:

Tad mednieks atzinās:

—   Man jūs jānošauj, jo karalis tā pavēlēja.

Princis pavisam izbijās un lūdza:

—   Mīļo medniek, atstāj mani dzīvu. Es tev došu savas prinča drebes, bet dod tu man savu vienkāršo apģērbu.

—   To es darīšu ļoti labprāt, — mednieks teica, — jo es tā kā tā nebūtu varējis jūs nošaut.

Viņi pārmainīja drēbes, pēc tam mednieks devās uz mājām, bet princis iegāja meža biezumos.

Pēc kāda laika vecajam karalim atsūtīja trijos ratos zeltu un dārgakmeņus, kas bija domāti jaunākajam dēlam. Dāvanas sūtīja tie trīs karaļi, kuru valstis jaunākais dēls bija izglābis

no kara un bada; viņi gribēja izrādīt savu pateicību. Vecajam karalim tagad ienāca prātā:

—   Varbūt ka mans dēls bijis pavisam nevainīgs? — Ari saviem galma ļaudīm viņš izteicās: — Kaut mans jaunākais dēls būtu vēl dzīvs! Cik man žēl, ka esmu licis viņu nošaut!

—   Viņš vēl ir dzīvs, — ieteicās mednieks, — mana sirds man neatļāva izpildīt jūsu pavēli. — Un viņš izstāstīja karalim visu, kā bija noticis.

Tad karalim novēlās kā akmens no sirds. Viņš izziņoja pa visām valstīm, lai viņa dēls nākot atpakaļ, viņš to uzņemšot ļoti mīļi.

Atbrīvotā karaļmeita lika savas pils priekšā iztaisīt ielu no spīdoša zelta un pieteica sargiem, lai vedot pie viņas iekšā to, kurš jāšot pa pašu ielas vidu, jo tas būšot īstais, bet, kas slapstoties gar malām, tos lai nelaižot nemaz tuvumā.

Kad bija pagājis gads, vecākais dēls nosprieda, ka nu ir laiks doties pie karaļmeitas, uzdoties par viņas atbrīvotāju, paņemt viņu par sievu un līdzi arī valsti. Nojājis pie pils un ieraudzījis spožo zelta ielu pils priekšā, viņš nodomāja:

«Būtu ļoti nelāgi ar zirga pakaviem izbradāt zelta ielu,» tādēļ nogrieza zirgu sāņus un jāja gar pašu malu. Bet, līdzko viņš nonāca pie vārtiem, sargi teica, ka viņš neesot īstais, un viņam bija jāgriežas atpakaļ.

Drīz pēc tam devās arī otrs karaļdēls ceļā uz precībām. Kart viņš nonāca pie zelta ielas, arī viņš pagrieza zirgu sāņus un domāja:

«Nebūtu labi, ja tik skaista zelta ielā paliktu zirga pēdas.» Kad viņš nonāca pie vārtiem, sargi arī viņu raidīja atpakaļ, teikdami, ka viņš neesot īstais.

Līdz pašām gada beigām jaunākais princis bija palicis mežā, nu arī viņš taisījās ceļā pie savas līgavas, lai pie viņas aizmirstu savas bēdas. Gatavojoties un jājot viņš visu ceļu domāja vienīgi tikai par savu līgavu un visu laiku vēlējās ātrāk pie viņas nokļūt, tā ka pat nepamanīja zelta ielu. Tādēļ arī zirgs gāja pa pašu ielas vidu. Tikko viņš piejāja pie vārtiem,

sargi tūliņ atvēra vārtus, un karaļmeita viņu saņēma ar lielu prieku un teica:

Tu un neviens cits esi mans atbrīvotājs un šīs zemes' valdnieks.

Un tūliņ tika sarīkotas jautras un laimīgas kāzas. Pēc tam kad viņi bija kļuvuši vīrs un sieva, karaliene viņam paziņoja, ka viņa tēvs to labprāt atkal vēlētos redzēt. Tad viņš aizjāja un izstāstīja tēvam visu, ka abi brāļi viņu piekrāpuši, bet viņš cietis klusu. Vecais karalis bija taisnīgs un gribēja abus dēlus sodīt, bet tie bija aizbraukuši ar kuģi tālu jūrā un nekad vairs neatgriezās.

.

Bremenes muzikanti

Kādam vīram bija ēzelis, kurš ilgus gadus neapnicis bija nēsājis labības maisus uz dzirnavām, bet vecumā viņa spēki sāka izsīkt, un viņš vairs nebija noderīgs grūtajam darbam. Vīrs tagad sāka domāt, kā ietaupīt to barību, ko apēda ēzelis. Ēzelis nomanīja, ka vairs nebūs labi, tādēļ aizbēga no vīra un devās prom uz Bremeni, kur viņš cerēja kļūt par pilsētas muzikantu.

Gājis kādu gabaliņu, viņš redzēja ceļmalā guļam medību suni, kas smagi elpoja un bija galīgi nokusis.

—    Ko tu tā els, Pakan? — ēzelis prasīja.

—    Ak, esmu kļuvis vecs un topu ar katru dienu nespēcīgāks, — suns atteica, — medībās vairs nevaru tik žigli paskriet, tādēļ mans kungs mani gribēja nosist; tikko tikko paguvu no viņa aizmukt. Nezinu, kā tagad nopelnīšu sev maizi.

—   Vai zini ko? — ēzelis ieteicās. — Es dodos uz Bremeni, lai kļūtu par pilsētas muzikantu, nāc man līdzi par palīgu: es spēlēšu cītaru, bet tu sitīsi bungas.

Suns bija ar mieru, un viņi abi gāja tālāk. Vēl pēc kāda hiciņa viņi sastapa ceļmalā kaķi; tas tupēja pavisam saviebies.

Kas tad tev, ņurrātāj, noticies, ka esi tik bēdīgs? — «7.olis prasīja.

Kas tur par prieku, ja pavisam vairs neveicas! — kaķis itbildēja. — Tā kā esmu vecs, mani zobi kļuvuši trulāki, un man pašam vairāk pa prātam sēdēt aizkrāsnē un ņurrāt nekā skraidīt pakaļ pelēm. Saimniece mani gribēja noslīcināt; es i/spruku no viņas nagiem, bet nu pats nezinu, ko iesākt, kā [»cīnīt sev pārtiku?

—    Nāc mums līdzi uz Bremeni, tu taču proti spēlēt naktsmuziku, salīgsim tur par pilsētas muzikantiem.

Kaķim šis padoms patika, un viņš gāja līdzi. Pēc tam visi trīs bēgļi gāja garām kādām mājām, kur uz vārtiem tupēja gailis un dziedāja pilnā kaklā.

—    Tu jau aizbļausi visiem ausis, — teica ēzelis, — kas tev noticis?

—    Dziedādams es esot vēstījis jauku laiku, — gailis stāstīja, — saimniece tāpēc bija stājusies pie veļas mazgāšanas, bet nu nevar izžāvēt un dusmojas. Rīt svētdienā viņai būs viesi, tādēļ likusi ķēkšai mani nokaut zupai. Bet man vēl negribas zaudēt savu galvu, tādēļ arī pirms nāves vēl kliedzu, cik spēju.

—    Ko tu, sarkanseksti, te pa niekiem klaigā! — teica ēzelis. — Nāc labāk mums līdzi uz Bremeni; tur tev klāsies labāk nekā zupas katlā. Tev ir laba balss, tādēļ mums visiem kopā iznāks ļoti jauka muzicēšana.

Gailim patika šāds priekšlikums, un viņi visi četri kopīgi gāja tālāk.

Bet vienā dienā Bremene nebija sasniedzama. Pret vakaru draugi nonāca mežā, kur viņiem nācās pārnakšņot. Ēzelis ar suni nometās pie kāda liela koka, kaķis ielīda zaros, bet gailis uzlaidās pašā koka galotnē, jo tur bija visdrošāk. Bet pirms aizmigšanas viņš pēc veca paraduma palūkojās vēl visapkārt. Gailim likās, ka tepat netālu deg uguns, tādēļ viņš uzsauca saviem biedriem, ka tepat tuvumā esot kādas mājas, kur logā spīdot svece.

—   Tad jau mums jādodas uz turieni, jo te nav visai teicama naktsguļa, — ēzelis teica.

Suns ari bija ar mieru: tur visādā ziņā dabūšot kādu kaulu vai atradīšot pat kumosiņu gaļas. Tādēļ visi devās uz to pusi, kur spīdēja uguntiņa. Uguntiņa kļuva arvien gaišāka, arvien lielāka; beidzot viņi nonāca pie spilgti apgaismotas laupītāju mājas. Ēzelis, kā lielakais, piegāja pie loga vistuvāk un ieskatījās iekšā. — Ko tu tur redzi, pelēci? — gailis prasīja.

—    Ko es redzu? — atbildēja ēzelis. — Es redzu apklātu galdu, kas apkrauts visādiem ēdieniem un dzērieniem. Un laupītāji sēž visapkārt un mielojas.

—   Mums arī derētu krietnas vakariņas, — gailis noteica.

—   Jā, nebūtu peļami pamieloties tur viņu vietā, — ēzelis atteica.

Biedri savā starpā apspriedās, ko iesākt, lai izdzītu no mājiņas laupītājus. Beidzot viņi nosprieda, ka ēzelis pacelšoties pie loga uz pakaļkājām, suns uzlēkšot ēzelim mugurā, kaķis uzrāpšoties virsū sunim, bet gailis uzlaidīsoties uz kaķa galvas. Kad visi tā bija sastājušies, pēc dotas zīmes viņi reizē iesāka muzicēt: ēzelis bļāva, suns rēja, kaķis ņaudēja, gailis dziedāja. Izsituši logu, viņi metās istabā.

Laupītāji briesmīgi izbijās no trakā trokšņa, uzlēca kājās uri aizbēga mežā. Bet mūsu četri draugi nosēdās pie galda, ņēmās mieloties un ēst, it kā būtu badojušies veselu mēnesi.

Paēduši krietnas vakariņas, muzikanti nodzēsa ugunis un sameklēja guļas vietas, kā jau katrs bija pieradis. Ēzelis nolikās uz saslaukām, suns aizdurvē, kaķis saritinājās pie pavarda siltajiem pelniem, bet gailis uzlaidās uz plauktiņa. Visi no tālā ceļa bija krietni noguruši un tādēļ drīz vien aizmiga.

Kad pusnakts bija pagājusi, laupītāji no tālienes sāka skatīties uz savu māju un neredzēja vairs ugunis. Viss likās klUsu, tādēļ laupītāju virsnieks teica:

—   Mums nevajadzēja tik muļķīgi bēgt. — Viņš lika vienam no laupītājiem aiziet un izzināt, vai tur vēl kāds atrodas.

Atsūtītais ārpusē paklausījās, bet viss bija klusu. Viņš iegaja virtuvē aizdedzināt uguni. Ieraudzījis kaķa zvērošās acis, laupītājs tās noturēja par oglēm un šāva tām klāt skaliņu, lai aizdedzinātu. Bet kaķis nebija uz jokiem, ielēca viņam acīs, spļāva un skrāpēja. Laupītājs briesmīgi izbijās, skrēja laukā pa durvīm, bet aizdurvē guļošais suns uzlēca un iekoda viņam dilbos. Kad laupītājs skrēja gar saslaukām, ēzelis tam krietni iespēra ar pakaļkāju, gailis no trokšņa pamodās un sauca: «Kikerigū!»

Laupītājs skrēja atpakaļ pie virsnieka, cik vien jaudāja, un stāstīja:

— Mājās pie pavarda nometusies briesmīga ragana, viņa mani apspļaudīja un saskrāpēja visu ģīmi ar saviem asajiem, garajiem nagiem, bet pie durvīm stāvēja vīrs ar nazi rokā un iedūra man kājās. Turpat bija nometies kāds briesmīgs nezvērs, kas mani sāka dauzīt ar koka vāli. Vēl kāds sargs bija nolikts kaut kur uz jumta. No turienes viņš sauca, lai tikai padodot ari viņam! Bet es liku projām, ko nagi nes.

Pēc tam laupītāji savā mājā vairs nedrīkstēja rādīties. Visiem četriem Bremenes muzikantiem te ļoti labi patika, tā ka viņi no šejienes nemaz vairs negāja projām. Beidzamais, kas man to stāstīja, apgalvoja, ka viņi vēl tagad tur dzīvojot.

.

Zelta putns

Sensenos laikos dzīvoja ķēniņš, kam aiz pils atradās skaists dārzs, kur pastaigāties, un tai dārzā auga ābele ar zelta āboliem. Kad āboli sāka nobriest, tos skaitīja, taču ik rītu viena ābola trūka. Kad ķēniņš to uzzināja, viņš pavēlēja nakti koku apsargāt.

Ķēniņam bija trīs dēli, un pirmo nakti dārzā palika vecākais. Taču ap pusnakti tam uzbruka miegs, viņš cieti iemiga, un no rīta ābelē bija atkal par vienu ābolu mazāk. Nākamajā naktī gāja ābeli sargāt vidējais dēls, bet to piemeklēja tāda pati liksta: līdzko nosita divpadsmit, viņš iemiga saldā miegā, un no rīta atkal trūka viena ābola. Pienāca reize jaunākajam dēlam. Tēvs labprāt negribēja laist viņu sargāt, jo domāja, ka šis vēl ne tik labi nenosargāšot ābeli kā abi vecākie dēli, taču beidzot ļāva gan iet.

Jauneklis nogūlās zem koka, sāka sargāt un neļāva miegam gūt virsroku. Līdzko nosita divpadsmit, gaisā kaut kas no-

šalca, un viņš ieraudzīja mēnesnīcā lidojam putnu. Tā spalvas laistījās vienā zeltā. Putns ielaidās kokā, un, tikko tas bija ieknābis ābolā, jauneklis raidīja bultu. Putns gan aizlaidās, bet bulta bija ķērusi tā spārnu, un viena zelta spalva nokrita zemē. Jauneklis pacēla to, aiznesa no rīta tēvam un pastāstīja, ko redzējis.

Ķēniņš sasauca savus padomniekus, un visi nolēma, ka tāda spalva dārgāka par veselu ķēniņvalsti.

—   Ja viena spalva tik dārga, tad man jādabū viss putns, — ķēniņš noteica. Viņš sūtīja vecāko dēlu uzmeklēt zelta putnu. Dēls paļāvās uz savu prātu un nosolījās bez putna mājās nenākt.

Gāja viņš lielu, ne maz.u laiku un ieraudzīja mežmalā lapsu. Dēls notēmēja, bet lapsa iesaucās:

—    Nešauj mani, es tev došu labu padomu. Tu ej meklēt zelta putnu un šovakar nonāksi ciemā, kur divi krogi viens pretī otram. Viens būs spoži apgaismots, tur dziedās un līksmosies, bet tur tu neej; meklē naktsmājas otrā, kaut arī tas izskatīsies nolaists un bēdīgs.

«Vai nu tāds muļķa zvērs var dot labu padomu!» ķēniņdēls nodomāja un izšāva, taču lapsai neķēra, tā pasita asti gaisā un ieskrēja mežā. Dēls gāja tālāk un pievakarē nonāca ciemā, kur bija divi krogi — vienā līksmoja un dziedāja, otrs izskatījās nolaists un trūcīgs.

«Es gan būtu muļķis, ja ietu naktsmājas meklēt tādā graustā,» viņš nodomāja, iegriezās spoži apgaismotajā krogā, kur sāka pavadīt laiku dzīrēs un izpriecās, tā ka pavisam piemirsa tēvu un zelta putnu.

Pagāja krietns laika sprīdis, bet vecākais dēls neatgriezās; tad ceļā devās vidējais dēls, kas arī cerēja iegūt zelta putnu. Viņš tāpat sastapa lapsu, kas viņam deva labu padomu, tomēr dēls to neuzklausīja. Pievakarē nonācis ciemā, viņš ieraudzīja lepnajā krogā savu brāli sēžam pie loga. Brālis viņu uzrunāja, viņš nevarēja atturēties, iegriezās krogā un sāka pavadīt laiku vienos priekos.

Atkal pagāja krietns laika sprīdis, un jaunākajam ķēniņdēlam iegribējās doties pēc zelta putna. Taču tēvs negribēja viņu laist.

—   Veltīgas pūles! — viņš sacīja. — Kā tu atradīsi zelta putnu, ja tavi vecākie brāļi to nav uzmeklējuši? Un, ja tev uzbruks kāda nelaime, kā tu tiksi ar to galā? Prāta tev nav daudz.

Taču jaunākais dēls nelika tēvam mieru, un tas beidzot atļāva viņam iet. Arī viņš ieraudzīja mežmalā lapsu, kas lūdza saudzēt viņas dzīvību un deva labu padomu. Jauneklim bija mīksta sirds, un viņš atbildēja:

—   Esi mierīga, lapsiņ, es tev pāri nedarīšu.

—   To tu nenožēlosi, — lapsa sacīja. — Un, lai tu ātrāk nokļūtu galā, sēsties man uz astes.

Un, līdzko viņš uzsēdās, tā lapsa sāka skriet un aizjoņoja pār kalniem, pār lejām, — vējš vien svilpoja gar ausīm. Viņi ieradās ciemā; jauneklis paklausīja lapsas padomu, iegāja nolaistajā krogā un mierīgi pavadīja nakti. Otrā rītā, iznācis ārā, viņš ieraudzīja ceļmalā lapsu, un tā sacīja:

—   Es tev pastāstīšu, ko darīt tālāk. Ej taisni vien, tad nonāksi pie pils. Tās priekšā gulēs vesels pulks karavīru, bet tu neraizējies, tie visi būs aizmiguši. Izej tiem pa vidu, ieej pilī, un tur aiz visām istabām būs kāda slepena istaba, tanī karāsies koka krātiņš ar zelta putnu, bet blakus būs nolikts tukšs zelta krātiņš. Nepārliec putnu no koka krātiņa zelta krātiņā, jo tad tev slikti klāsies.

To pateikusi, lapsa pastiepa savu asti, ķēniņdēls uzsēdās uz tās, un viņi aizjoņoja pār kalniem, pār mežiem, tā ka vējš vien svilpoja gar ausīm. Jauneklis nonāca pie pils un ieraudzīja visu, par ko lapsa bija stāstījusi. Viņš iegāja slepenajā istabā, tur sēdēja zelta putns koka krātiņā, bet blakus atradās zelta krātiņš un trīs zelta āboli. Un jauneklis nodomāja, ka būtu gan dīvaini, ja tadu skaistu putnu nestu tik neglītā, veca krātiņā. Viņš pārlika putnu zelta krātiņā, bet putns spalgi iebrēcās, sargi pamodās, ieskrēja istabā, sagrāba jaunekli un ieslodzīja viņu cietumā.

Otrā rītā viņu aizveda uz tiesu, un, tā kā viņš atzinās, ko darījis, tad viņam piesprieda nāves sodu. Bet ķēniņš solījās viņu apžēlot un par algu vēl iedāvināt zelta putnu, ja viņš pagādāšot zelta zirgu, kas skrien ātrāk par vēju.

Jauneklis bēdīgs devās ceļā; viņš nevarēja vien beigt nopūsties un skumt, jo nezināja, kur meklēt zelta zirgu. Piepeši viņš ieraudzīja veco draudzeni lapsu, kas sēdēja ceļmalā.

—Redzi nu, kā iznāca, ka mani neklausīji, — lapsa pārmeta. — Nezaudē dūšu, es tev palīdzēšu un pateikšu, kā dabūt zelta zirgu. Tev jāiet taisni vien, tad nonāksi pie pils, kuras stallī atrodas zelta zirgs. Staļļa priekšā gulēs zirgupuiši, bet visi būs iemiguši; izej tiem pa vidu un izved ārā zelta zirgu. Tikai iegaumē vienu: uzliec tam vecus seglus un neņem zelta seglus, kas karāsies pie sienas, citādi tev slikti klāsies.

Lapsa pastiepa asti, ķēniņdēls uzsēdās uz tās, un viņi aizjoņoja pār kalniem, pār lejām, — vējš vien svilpoja gar ausīm.

Viss notika tā, kā lapsa bija stāstījusi, — viņš iegāja stallī, un tur stāvēja zelta zirgs. Jauneklis gribēja uzlikt tam vecos koka seglus, bet nodomāja: «Kauns likt tik skaistam zirgam tādus neglītus seglus.» Bet, tikko viņš pieskārās zelta segliem, tie ieskanējās, zirgupuiši pamodās, sagrāba jaunekli un iemeta cietumā. Otrā rītā viņam piesprieda nāves sodu, bet ķēniņš apsolījās apžēlot viņu un atdot zelta zirgu, ja tas atvedīšot no zelta pils visskaistāko princesi pasaulē.

Ar smagu sirdi viņš devās ceļā, bet par laimi sastapa savu veco draudzeni lapsu.

— Vajadzēja gan pamest tevi nelaimē, lapsa sacīja,

bet man tevis žēl, un es gribu tev palīdzēt. Šis ceļš tevi novedīs pie zelta pils, tu tur ieiesi vakarā, bet nakti, kad viss būs klusu, skaistā princese iznāks dārzā, lai ezerā nomazgātos. Piesteidzies viņai klāt un noskūpsti, tad viņa nāks tev līdzi. Tikai neparko neļauj viņai atvadīties no tēva un mātes, citādi tev klāsies slikti.

Lapsa pastiepa asti, jauneklis uzsēdās uz tās, un abi aizjoņoja pār kalniem, pār lejām, — vējš vien svilpoja gar ausīm.

Viņš nonāca pie zelta pils, un viss bija tā, kā lapsa stāstījusi. Viņš pagaidīja līdz pusnaktij, kad pils iegrima dziļā miegā un skaistā princese iznāca dārzā mazgāties, — tad viņš piesteidzās klāt un noskūpstīja to. Princese sacīja, ka ar prieku iešot pie šā par sievu, tikai lūgtin lūdzās, lai ļaujot atvadīties no tēva un mātes. Sākumā jauneklis pretojās, bet, kad princese nometās ceļos un sāka gauži raudāt, viņš piekāpās. Bet, līdzko princese piegāja pie tēva gultas, tas pamodās un visi citi pilī tāpat, jaunekli sagrāba un iemeta cietumā.

Otrā rītā ķēniņš sacīja:

—    Par savu pārdrošību tu samaksāsi ar dzīvību, un tikai tad es tevi apžēlošu, ja tu septiņās dienās noraksi augsto kalnu, kas aizsedz manus logus, tā ka es nekā neredzu, kas apkārt notiek. Ja tev tas izdosies, tad par balvu saņemsi manu meitu.

Jauneklis nu stājās pie darba un raka bez atpūtas, taču septītās dienas vakarā redzēja, cik maz padarījis, un saprata, ka ķēniņa pavēli nespēs izpildīt. Viņš bija galīgi izmisis, jo visas cerības sabruka. Bet tad ieradās vecā draudzene lapsa un sacīja:

—   Tu gan neesi vērts, ka es par tevi tā rūpējos, bet tomēr ej un liecies gulēt, es visu padarīšu.

Otrā rītā viņš pamodās un paskatījās pa logu — no kalna ne vēsts! Viņš priecīgs aizsteidzās pie ķēniņa un paziņoja, ka pavēle izpildīta. Nu ķēniņam gribot negribot vajadzēja turēt vārdu un rīkot lepnas kāzas.

Pēc kāzām ķēniņdēls ar jauno sievu devās uz sava tēva pili. Viņi bija krietnu laika sprīdi ceļā, kad sastapa lapsu.

—    Kaut gan tev pieder pats dārgakais pasaulē, — viņa sacīja, — taču meitenei no zelta pils piederas jāt zelta zirgā.

—    Kā lai es to dabūju? — jauneklis jautāja.

—   To es tev pastāstīšu. Aizved skaisto princesi pie ķēniņa, kas tevi sūtīja uz zelta pili; tur būs lieli prieki, tev labprāt atdos zelta zirgu un paši izvedīs to no staļļa. Tūliņ sēdies tam mugurā un sniedz visiem atvadoties roku, bet princesei pašai pēdējai. Līdzko saņemsi tās roku, uzrauj viņu zirgā un auļo projām, cik jaudas; neviens tevi nepanāks, jo zirgs skrien ātrāk par vēju.

Viss izdevās laimīgi, un ķēniņdēls aizveda skaisto princesi zelta zirgā. Taču lapsa arī tagad nepameta viņus un sacīja:

—    Nu es tev palīdzēšu dabūt zelta putnu. Kad piejāsi pie pils, kur putns atrodas, tad nocel princesi no zirga, es viņu apsargašu. Pats iejāj pils pagalmā, — kad tevi ieraudzīs, visiem būs lieli prieki, un tev iznesīs zelta putnu. Tiklīdz krātiņš ar putnu būs tev rokā, meties zirgam mugurā un aujo pie mums.

Kad viss laimīgi beidzās, ķēniņdēls gribēja doties mājup un vaicāja lapsai, kā lai tai pateicoties.

—    Kad būsim meža, nošauj mani un nocērt man galvu un ķepas.

—    Kas tā par pateicību? — ķēniņdēls brīnījās. — Nē, tā es nevaru darīt.

Tad lapsa sacīja:

—   Ja tu to nevari, tad man vajadzēs tevi pamest. Bet, iekams aizeju, došu tev labu padomu: nepērc gaļu no karātavām un nesēdi uz akas malas.

Un viņa aizskrēja.

«Cik dīvains zvērs un kādi savādi untumi!» jauneklis nodomāja. «Un kurš tad pirks gaļu no karātavām! Tāpat sēdēt uz akas malas man nekad nav nācis prātā.»

Viņi jāja tālāk, bet ceļš veda caur ciemu, kur bija apmetušies vecākie brāļi. Tirgus laukumā pulcējās daudz ļaužu, kas skaļi sarunājās. Ķēniņdēls apvaicājās, kas te nolikšot, un viņam atbildēja, ka te sodīšot divus noziedzniekus. Tie izrādījās viņa brāļi, kas pastrādājuši visādus ļaunus darbus. Nu ķēniņdēls jautāja, vai nevarot tos izglābt no karātavām.

—   Var gan, ja samaksāsiet soda naudu, — viņam atbildēja, — bet kāda jums vajadzība sviest naudu vējā!

Taču jauneklis bez liekas apdomāšanās samaksāja soda naudu, atbrīvoja brāļus, un visi devās tālāk. Viņi nokļuva tai mežā, kur jauneklis bija pirmo reizi sastapis lapsu. Saule nežēlīgi spieda, bet mežā bija vēss un patīkami, tāpēc brāļi sacīja:

—   Atpūtīsimies pie akas, paēdīsim un padzersimies.

Viņš piekrita, bet sarunās pavisam aizmirsa lapsas padomu un apsēdās uz akas malas. Tad ļaunie brāļi iegrūda viņu akā, paņēma skaisto princesi, zelta zirgu un zelta putnu un devās uz mājām.

Tur nu bija lieli prieki, tikai zelta zirgs nekā neēda, zelta putns nedziedāja un meitene no zelta pils raudāja vienā raudāšanā.

Taču jaunākais brālis bija dzīvs, jo aka bija izžuvusi un dibenā mīkstas sūnas, tikai ārā izkļūt viņš nevarēja. Tomēr uzticamā lapsa nepameta viņu arī šai nelaimē. Viņa atskrēja, bārdamās, ka jauneklis nav klausījis labo padomu.

—   Es tomēr nevaru tevi tā pamest, — viņa sacīja, — un palīdzēšu tev.

Lapsa lika jauneklim pieķerties pie viņas astes un turēties labi stipri, — tā viņa izvilka to no akas.

—   Vēl visas briesmas nav garām, — viņa teica. — Tavi brāļi nezina, vai tu esi pagalam, tāpēc viss mežs ir pilns sargu, kas tev uzglūn.

Ceļmalā sēdēja ubags, jauneklis apmainījās drēbēm ar to un ieradās pārģērbies tēva pilī. Neviens viņu nepazina, bet zelta zirgs sāka ēst, zelta putns dziedāt un skaistā princese no zelta pils vairs neraudāja.

—    Ko tas nozīmē? — ķēniņš izbrīnījies jautāja.

—   Es nezinu, — princese atbildēja, — taču agrāk man bija bēdīga sirds, un nu man gribas smieties. Man šķiet, ka ieradies mans īstais līgavainis.

Un, kaut arī vecākie brāļi draudēja viņai ar nāvi, princese tomēr izstāstīja ķēniņam visu kas noticis. Tad ķēniņš lika sasaukt visus savus pils ļaudis; ienāca arī par ubagu pārģērbies jauneklis, bet princese viņu tūliņ pazina un metās tam ap kaklu. Ļaunos brāļus saķēra un sodīja, bet jaunākais dēls tika par ķēniņu.

Bet kas notika ar uzticamo lapsu?

Pēc krietna laika sprīža jaunais ķēniņš devās mežā pamedīt un sastapa lapsu.

— Tev nu ir viss, ko vien var vēlēties, bet manām likstām nav gala, — un lapsa atkal sāka lūgties, lai viņu nošaujot un nocērtot tai galvu un ķetnas. Kad jaunais ķēniņš bija viņas lūgumu izpildījis, lapsa pārvērtās par skaistu jaunekli, un tas bija daiļās princeses brālis, kas nu tika atbrīvots no ļaunām burvestībām. Tagad viņiem patiešām bija viss, lai nodzīvotu laimīgi līdz mūža galam.

.

Salātlapiņa

-Dzīvoja vīrs ar sievu, kuri sen jau vēlējās, lai viņiem rastos kāds bērniņš, bet vēlēšanās nekad nepiepildījās. Beidzot sieva cerēja, ka viņas vēlēšanās piepildīsies.

Mājas pakaļējā pusē bija mazs lodziņš, caur to varēja redzēt lepnu dārzu, kur auga skaistas puķes un visādas zāles un saknes. Bet dārzam visapkart bija augsts mūris, neviens tur nevarēja tikt iekšā; bez tam dārzs piederēja raganai, no kuras visi baidījās.

Kādā dienā sieva stāvēja pie lodziņa un skatījās dārzā. Tur viņa ieraudzīja dobi ar skaistiem salatiem; tie izskatījās tik svaigi un zaļi, ka sieva sajuta lielu kāri nogaršot šos salatus.

Un kare pēc salatiem katru dienu kļuva lielāka, bet, tā kā sieva zināja, ka viņa tos nekad nedabūs, viņa pavisam saslima un kļuva katru dienu bālāka un vājāka. Tad vīrs sabijās un prasīja:

—    Kas tev kait, mīļā sieviņ?

—    Ak, es nomiršu, ja nedabūšu salatus no kaimiņu dārza, — viņa atteica vīram.

Virs ļoti mīlēja savu sievu un nodomāja:

«Lai notiek kas notikdams, es tomēr raudzīšu sadabūt salatus. Nevaru taču ļaut savai sievai nomirt!»

Kad pienāca vakara krēsla, viņš pārrāpās pāri mūrim raganas dārzā, ātri sašķina veselu sauju salatu un pārnesa sievai. Ta tūliņ sagatavoja salatus un noēda tos ar gardu muti. Bet salati bija tik gardi un sievai tā gāja pie sirds, ka otrā dienā viņas kāre bija vēl lielāka. Viņa nedeva vīram miera, kamēr tas neapsolljās vēlreiz atnest salatus. Un, tikko vakarā sametās krēsla, vīrs līda atkal pāri mūrim dārzā. Bet kā viņš izbijās, kad, nokāpis no mūra, ieraudzīja savā priekšā raganu.

—    Kā tu iedrošinies līst manā dārzā un zagt manus salatus? — ragana ņēmās to dusmīgi bārt. — Tas tev nepaies bez soda!

—   Zēlo mani un nesodi, — vīrs lūdzās, — man vajadzēja to darīt: mana sieva caur logu bija ieraudzījusi jūsu salatus un sajuta pēc tiem tādu kari, ka gribēja vai nomirt, ja tos nedabūtu.

Raganai dusmas drusciņ aprima, un viņa teica:

Ja tas tā, ka tu saki, tad es tev atļaušu ņemt līdzi salatus, cik vien gribēsi, bet tikai ar vienu norunu: tavs nākošais bērns tev jāatdod man. Pie manis viņam klāsies ļoti labi, jo es par to gādāšu kā īsta māte.

Savās bailēs vīrs visu apsolīja.

Kad sievai piedzima bērns, ragana tūliņ ieradas, nosauca bērniņu par Salatlapiņu un aiznesa to līdzi pie sevis.

Salatlapiņa uzauga par visskaistāko meitiņu pasaulē. Kad viņai pienāca divpadsmitais gads, ragana to ieslēdza mežmalā tornī, kuram nebija ne durvju, ne trepju. Pašā augšā bija tikai neliels lodziņš. Kad ragana gribēja ietikt tornī pie meitiņas, tad viņa nostājās apakšā pie torņa un sauca:

Salatlapiņ, Salatlapiņ, Nolaid zemē savus matus.

Salatlapiņai bija gari, skaisti mati, dzelteni kā zīds. Kad viņa dzirdēja raganu tā sakām, viņa tūliņ atraisīja savas bizes, aptina tās ap loga āķi, tad nolaida divdesmit olekšu uz leju, un ragana pa bizēm uzkapa torni.

Pēc paris gadiem gadijās gar torni jāt garām ķēniņa dēlam. Viņš te dzirdēja tik mīlīgu un jauku dziedāšanu, ka apstājās un klusu sāka klausīties. Dziedātājā bija Salatlapiņa; savā vientulībā viņa ar dziesmām vadīja garo laiku. Ķēniņa dēls gribēja nokļūt pie viņas un meklēja tornī durvis un kāpnes, bet neatrada.

Viņš gāja uz mājām, taču dziesmas skaņas tā aizgrāba prinča sirdi, ka viņš katru dienu tagad sāka jāt uz mežu klausīties meitenes dziedāšanu.

Kad viņš reiz tā klausoties stāvēja, aizslēpies aiz koka, pienāca ragana un teica:

—   Salatlapiņ, Salatlapiņ, Nolaid zemē savus matus!

Un augšā pie Joga parādījās skaista jaunava, atraisīja savas bizes, nolaida lejā, un ragana pa tām uzkāpa tornī.

«Ja tās ir vienīgās kāpnes, pa kurām var tikt augšā, tad es arī kādreiz pamēģināšu savu laimi,» jauneklis nodomāja.

Un nākošā dienā, kad sāka mesties jau tumšs, ķēniņa dēls ieradās pie torņa un sauca:

—   Salatlapiņ, Salatlapiņ, Nolaid zemē savus matus!

Tūliņ arī mati nolaidās lejā, un ķēniņa dēls pa viņiem uzkāpa tornī. Salatlapiņa briesmīgi izbijās, kad ieraudzīja ienākam pie sevis vīrieti, kādu savā mūžā vēl nebija redzējusi. Bet ķēniņa dēls iesāka ar viņu ļoti laipni runāt un pastāstīja, ka bijis tik aizgrābts no viņas dziedāšanas, ka nav vairs varējis atrast miera un vajadzējis pašam redzēt dziedātāju. Tad Salatlapiņa vairs no viņa nebaidījās. Un, kad ķēniņa dēls prasīja, vai tā gribot kļūt par viņa līgavu, Salatlapiņa viņu labi aplūkoja un redzēja, ka tas ir jauns un skaists. Viņa pie sevis nodomāja:

«Sis mani visādā ziņā mīlēs vairāk nekā vecā ragana.»

Tad viņa ielika savu roku ķēniņa dēla rokā un teica:

—   Es labprāt ietu tev līdzi, tikai nezinu, kā lai tieku lejā. Kad tu pie manis nāc, tad nes katru reizi līdzi gabalu zīda diega, no tiem es nopīšu kāpnes. Kad kāpnes būs gatavas, nokāpšu pa tām lejā, un tu mani uzcelsi pie sevis zirgā.

Viņi norunāja, ka katru vakaru ķēniņa dēls kāpšot tornī, jo pa dienām to nevarēja, tad nāca vecā ragana. Vecene arī nepamanīja jaunekļa apmeklējumus, kamēr Salatlapiņa pati neizpļāpājās.

—    Sakiet man, kā tas nākas, — viņa prasīja vecenei, — ka jums ir daudz grūtāk tikt pie manis augšā nekā ķēniņa dēlam? Tas uztiek pie manis vienā acumirklī.

—   Ak tu bezdievīgais bērns! — ragana rājās. — Kas man no tevis jādzird! Es domāju, ka esmu tevi atšķīrusi no visas pasaules, bet tu mani esi piekrāpusi!

Un savās dusmās ragana saķēra Salatlapiņas skaistos matus, aptina bizes sev ap kreiso roku un šņiks-šņaks! šņiksšņaks! nogrieza matus un nosvieda lejā. Un ragana bija vēl tik nežēlīga, ka aizveda Salatlapiņu tuksnesī, kur tai bija jādzīvo lielās bēdās un nabadzībā.

Tai pašā dienā, kad Salatlapiņa bija novietota tuksnesī, vecā ragana piestiprināja matu bizes augšā tornī pie āķa. Vakarā ieradās ķēniņa dēls un sauca:

— Salatlapiņ, Salatlapiņ, Nolaid zemē savus matus!

Vecā ragana nolaida matus, ķēniņa dēls uzkāpa tornī, bet neatrada te savu iemīļoto Salatlapiņu, tikai veco raganu, kura uz viņu nolūkojās ļaunām un dzēlīgām acīm.

—   Ak tā! — viņa mēdoši iesaucās. — Tu nāci pakaļ savai mīļotai, bet šis skaistais putniņš nav vairs ligzdiņā un nedzied vairs. Kaķis to jau aiznesis no šejienes un izskrāpēs arī tavas acis. Tev Salatlapiņa ir zudusi uz visiem laikiem, tu viņu vairs neredzēsi.

Ķēniņa dēlu pārņēma tādas sāpes, ka viņš izmisumā izlēca pa torņa logu un nokrita zemē. Dzīvs viņš palika, bet ērkšķi, kuros viņš iekrita, sadūra viņa acis. Neredzīgs viņš tagad

maldijas apkart pa mežu, neēda nekā cita ka tikai ogas un senes un nedarīja neko citu kā tikai raudāja par savas mīļas līgaviņas pazaudēšanu. Tā ķēniņa dēls savā nelaimē maldījās daudzus gadus, kamēr nonāca tuksnesī, kur nabadzībā dzīvoja Salatlapiņa. Viņš izdzirda pazīstamu balsi un gāja uz to pusi. Kad viņš bija pienācis klāt, Salatlapiņa viņu pazina un metas raudādama viņam ap kaklu. Un viņas asaras iekļuva ķēniņa dēla acīs. Uzreiz acis kļuva tikpat redzīgas kā senāk.

Ķēniņa dēls aizveda Salatlapiņu sava valstī, kur viņus saņēma ar lielām gavilēm, un viņi vēl ilgi dzīvoja līksmi un laimīgi.

.

Atradenis

Kāds mežzims gaja uz mezu medībās. Nonācis mežā, viņš dzirdēja mazu bērnu brēcam. Sekodams brēciena skaņām, viņš nonāca pie augstā koka, bet bērniņš atradās pašā koka galotnē. Māte ar bērnu bija apgūlusies zem koka un aizmigusi. Kāds laupītāju putns, pamanījis bērnu mātes klēpi, pielaidies, paņēmis bērnu knābi un uznesis savā ligzdā.

Mežzinis uzkāpa kokā, nonesa bērnu zeme un nodomāja: «Nesīšu bērniņu līdzi uz mājam un audzināšu kopa ar savu mazo Lienīti.»

Tā viņš aiznesa atrasto bērnu līdzi, un abi mazie auga kopa. Tā kā bērniņš bija atrasts mežā putnu ligzda, tad viņu sauca par Atradeni. Atradenis ar Lienīti viens otru ta mīlēja, ka nevarēja viens bez otra nemaz iztikt: tikko viens otru neredzēja, tūliņ noskuma.

Mežzinim bija veca kalpone. Tā kadā vakara paņēma nēšus un sāka nest ūdeni. Atnesa reizi, gāja atkal un nesa vienā laidā. Lienīte to redzēja un prasīja:

Kādēļ tu, krustmāt Zapa, nes tik daudz ūdens?

— Ja tu nevienam par to nekā nesacīsi, tad es tev gan pateikšu.

Lienīte apsolīja, ka nevienam neteikšot. Tad kalpone pateica:

Rīt, kad mežzinis būs medībās, es likšu ūdeni vārīt. Un, tikko ūdens būs uzvārījies, es tur iemetīšu Atradeni.

Otrā rītā mežzinis agri piecēlās un aizgāja medībās. Bērni vēl gulēja gultiņās, kad viņš gāja projām. Bet Lienīte teica Atradenim:

—   Ja tu mani neatstāsi, tad es tevis arī neatstāšu!

—   Es tevis nekad neatstāšu! — Atradenis apsolīja.

Tad Lienīte pastāstīja:

—   To tikai es tev pateikšu: vakar vakarā Zapa nesa no akas vienus nēšus ūdens pēc otriem. Es viņai prasīju, kam tik daudz ūdens vajadzīgs. Viņa man atbildēja: ja tu nevienam nestāstīsi, tad es tev pateikšu. Un viņa man pastāstīja: rīt no rīta, kad tēvs aizies medībās, viņa uzlikšot lielo katlu vārīt un, kad ūdens būšot uzvārījies, metīšot tevi iekšā. Tagad celsimies tūliņ augšā, ātri apģērbsimies un bēgsim prom.

Abi bērni tūliņ piecēlās, ātri apģērbās un aizgāja no rnāiām. Kad ūdens katlā jau vārījās, vecā kalpone iegāja guļamistabā, gribēja paņemt Atradeni un mest katlā. Bet, kad viņa pienāca pie gultām, tās bija tukšas. Tagad viņa ļoti izbijās un domāja:

«Ko nu teikšu mežzinim, kad viņš pārnāks un redzēs, ka bērni pazuduši? Steigšos žigli pakaļ, lai tos dabūtu rokā!»

Viņa sūtīja trīs kalpus, tiem bija jāsaķer bērni.

Bērni patlaban sēdēja mežmalā. Kad viņi ieraudzīja trīs kalpus skrējām pakaļ, Lienīte teica uz Atradeni:

—   Ja tu mani neatstāsi, tad es tevis arī neatstāšu!

—   Es tevis nekad neatstāšu! — Atradenis apsolīja.

—   Pārvērties tu par rožu krūmu, bet es pārvērtīšos par ziedu uz tevis.

Kad visi trīs kalpi atskrēja mežmalā, viņi bērnus neatrada, tikai redzēja rožu krūmiņu un uz tā ziedu. Tad viņi teica:

—   Kur mēs viņus te mežā sameklēsim.

Viņi gāja atpakaļ uz mājām un teica kalponei, ka pakaļ dzenoties nav nekā citu atraduši kā vienīgi rožu krūmu un uz tā ziedu.

Tad vecā kalpone sāka bārties:

—   Ak jūs muļķi! Jums vajadzēja nolauzt ziedu, nogriezt rožu krūmu un pārnest tos mājās. Dodieties tūliņ žigli atpakaļ un tā izdariet!

Nu viņiem bij.a jāskrej otrreiz un jāmeklē no jauna. Kad bērni jau no tālienes pamanīja viņus skrējām, Lienīte teica Atradenim:.

—   Ja tu mani neatstāsi, tad es tevis neatstāšu!

—    Es tevis nekad neatstāšu! — Atradenis apsolīja. Tad Lienīte teica:

—    Pārvērties tu par baznīcu, bet es par vainagu uz altara. Kalpi atskrēja mežmalā un meklēja rožu krūmu. Bet viņi

citu neko neatrada kā tikai baznīcu un vainagu uz altara. Viņi atkal apspriedās savā starpā:

—    Ko mēs te vairāk darīsim? Iesim atpakaļ uz mājām! Kad viņi pārnāca mājās, kalpone prasīja, vai viņi nekā nav

atraduši. Viņi atbildēja, ka nekā cita nav redzējuši kā baznīcu un vainagu uz altara.

—    Ak jūs muļķi! — kalpone atkal bārās. — Kādēļ jūs nenoārdījāt baznīcu, nenoņēmāt vainagu un nepārnesāt mājās?'

Tagad vecā kalpone pati taisījās kalpiem līdzi ķert rokā bērnus.

Bērni atkal redzēja notaļus steidzamies kalpus uz meža pusi, bet nopakaļ tuntuļoja vecā kalpone. Tad Lienīte teica:

—   Atraden, ja tu mani neatstāsi, es tevis neatstāšu!

—    Es tevis ne mūžam neatstāšu! — Atradenis apsolījās. Tad Lienīte teica:

—    Pārvērties tu par naārku, bet es pārvērtīšos par pīli. Atsteidzās kalpi, pietuntuļoja arī kalpone. Ieraudzījusi

mārku, viņa tūliņ pieklupa tam klāt un gribēja izdzert visu ūdeni. Bet ātri piepeldēja pīle, saķēra ar knābi vecenes galvu un ievilka to ūdenī. Tā vecai raganai bija jānoslīkst.

Bet bērni gāja atpakaļ uz mājām un bija ļoti priecīgi. Un. ja viņi nav nomiruši, tad vēl šodien dzīvo laimīgi.

.

Sarkangalvīte

Bija reiz maza, laba meitenīte, kuru visi iemīlēja, kas vien to ieraudzīja. Bet visvairāk to mīlēja viņas vecmāmiņa, kura nezinaja vien, ko visu meitenītei dāvināt. Reiz viņa tai iedāvināja sarkanu samta cepuri. Meitenītei cepurīte ļoti piestavēja, un viņa vairs cita nekā nelika galviņā. Tādēļ visi to sāka saukt par Sarkangalvīti.

Kāda diena mate viņai teica:

— Nāc šurp, Sarkangalvīte; te tev būs rausis un vīna pudele, aiznes to vecmāmiņai. Viņa ir slima un nespēcīga, vīns un baltmaize tai dos spēkus. Ej tūliņ, kamēr vēl nav tik karsts. Un, kad tu iziesi uz ceļa, tad ej godīgi un pieklājīgi, nelec pāri grāvim, citādi tu sasitīsi pudeli un vecmāmiņai netiks neka. Un, kad tu ieiesi viņas istabā, tad neskaties apkārt pa visiem kaktiem un neaizmirsti pasacīt labdienu.

Gan es visu izdarīšu labi jo labi, atteica Sarkangalvīte un pasniedza mātei rociņu.

Bet vecmāmiņa dzīvoja aiz ciema mežā, kāda pusstundas gājiena attālumā. Kad Sarkangalvīte iegāja mežā, viņai nāca pretī vilks. Bet Sarkangalvīte nezināja, ka tas ir plēsīgs zvērs, un nemaz nebaidījās.

—    Labdien, Sarkangalvīte, — vilks iesaucās.

—    Paldies par labdienu, vilciņ, — Sarkangalvīte atņēma sveicienu.

—    Uz kurieni tu jau tik agri, Sarkangalvīt?

—    Pie vecmāmiņas.

—    Un ko tu tur nes priekšautiņā?

—    Vinu un raušus, ko vakar mēs izcepām. Vecmāmiņa ir slima un nespēcīga, tagad viņai būs ar ko atspirdzināties un atgūt spēkus.

—    Kur tad dzīvo tava vecmāmiņa, Sarkangalvīt?

—    Vēl jāiet kādu ceturtdaļu stundiņas pa mežu. Viņas mājiņā ir pie trim lielajiem ozoliem, arī lazdas tur aug, tu droši vien zini to vietu, — Sarkangalvīte paskaidroja.

«Sī jaunā", mīkstā meitenīte būs gards kumoss,» nodomāja vilks. «Tā būs vēl gardāka nekā vecene. Jāķeras prātīgi pie lietas, tad dabūšu abas divas.»

Brītiņu viņš gāja Sarkangalvītei līdzi, bet tad ieteicas:

—    Re, Sarkangalvīt, cik skaistas puķes visapkārt! Kādēļ tu nemaz tās neapskati? Man liekas, tu nemaz nedzirdi, cik jauki dzied krūmos putniņi. Tu ej tik nopietni, it ka steigtos uz skolu. Un te meža taču ir tik brīnišķīgi skaisti.

Sarkangalvīte paskatījās uz augšu un ieraud zija sa ules. starus spraucamies caur koku zariem un skaistas puķītes vizuļojam saulainajos klajumiņos.

«Aiznesīšu arī vecmāmiņai kādu puķu pušķīti,» Sarkangalvīte nodomāja, «viņa par to ļoti priecāsies. Vēl ir visai agrs, gan es pie viņas nonākšu laikā.»

Viņa parlēca pāri grāvim, iegāja mežā un sāka lasīt puķes. Noplukuši vienu puķīti, viņa tālāk redzēja vēl skaistāku un steidzās plūkt to. Tā viņa iekļuva arvien dziļāk mežā. Bet vilks gāja taisni caur mežu uz vecmāmiņas maju un piedauzīja pie durvīm.

—    Kas tur ārā dauzās? — vecmāmiņa prasīja.

-Esmu Sarkangalvīte, nesu tev raušus un vīnu. Pataisi vaļā durvis.

—   Paspied vien rokturi, gan tad durvis atvērsies, — vecmāmiņā sauca, — esmu slima un nespēcīga, tāpēc nevaru piecelties.

Vilks nospieda rokturi, un durvis atvērās. Ne vārda neteikdams, viņš devās tieši pie vecmāmiņas un to norija. Tad viņš apvilka vecmāmiņas drēbes, apsēja vecmāmiņas lakatu, iegulās viņas gultā un aizvilka aizkarus.

Sarkangalvīte pa to laiku lasīja mežā puķes. Kad viņa jau bija tik daudz salasījusi, ka vairāk nevarēja panest, viņai atkal ienāca prātā vecmāmiņa. Un Sarkangalvīte devās tūliņ ceļā.

Pienākusi pie mājiņas, viņa brīnījās, ka durvis jau vaļā. Ieejot istabiņā, viņai te viss izlikās ērmoti un iešāvās prātā:

«Es taču katru reizi ar tādu prieku nāku pie vecmāmiņas, bet šoreiz man tā bailīgi ap sirdi.»

Ienākusi istabā, viņa padeva labdienu, bet neviens to neatņēma. Tad Sarkangalvīte piegāja pie gultas un atvilka aizkarus. Vecmāmiņa gulēja gultā un bija uzvilkusi lakatu pavisam uz acīm, tā ka izskatījās gluži svešāda.

—   Vai, vecmāmiņ, kādas tev lielas ausis!

—   Tas man tāpēc, lai tevi labāk dzirdētu.

—   Vai, vecmāmiņ, kādas tev lielas acis!

—   Tas tāpēc, lai es tevi labāk redzētu.

—   Vai, vecmāmiņ, kādas tev lielas rokas!

—   Tas man tāpēc, lai tevi varētu labāk saķert.

—   Vai, vecmāmiņ, kāda tev liela mute!

—   Tas man tāpēc, lai tevi labāk varētu aprīt.

Tikko vilks bija izteicis šos vārdus, viņš izlēca no gultas un norija nabaga Sarkangalvīti.

Kad vilks bija apmierinājis savu ēstgribu, viņš atkal ielikās gultā, iemiga un sāka stipri krākt. Mājiņai patlaban gāja garām mednieks un domāja:

«Cik dikti vecmāmiņa šodien krāc! Tīri jāapskatās, vai viņai kas nekait.»

Viņš iegāja istabiņā un piegāja pie gultas. Te viņš ieraudzīja, ka gultā guļ vilks.

—   Ak, te es tevi beidzot atradu, tu veco grēcinieki — mednieks iesaucās. — Cik ilgi man tevi tomēr bija jāmeklē!

Mednieks jau pacēla savu šauteni, bet tad viņam ienāca prātā, ka vilks varētu būt norijis vecmāmiņu, bet to vēl varētu glābt. Tādēļ mednieks nešāva, bet paņēma šķēres un sāka griezt vaļā vilka vēderu. Drusciņ pagriezis, viņš ieraudzīja paspīdam sarkano cepurīti. Un vēl pēc pāris griezieniem izlēca pati Sarkangalvīte no vilka vēdera un iesaucās:

—   Vai, kā es sabijos: vilka vēderā tik tumšs!

Un pēc tam izlēca arī vecmāmiņa un smagi elpoja. Tad Sarkangalvīte ātri salasīja lielus akmeņus un sakrāva vilka vēderā. Kad tas pamodās un gribēja skriet projām, akmeņi ar savu smagumu to nelaida. Vilks sabruka zemē un bija pagalam.

Nu visi trīs bija ļoti priecīgi: mednieks novilka vilka kažoku un nesa to līdz uz mājām; vecmāmiņa ēda raušus, dzēra vīnu un atguva atkal spēkus, bet Sarkangalvīte domāja:

«Nu gan es vairs neskriešu no ceļa mežā, ja māte man to būs aizliegusi.»

.

Vistu laime

Vīenās mājās dzīvoja vecs gailis Mačus ar savu sievu veco Lulli. Pulka bērnu viņiem bija bijuši, bet tos visus kungi apēduši. Atlikuši bija tikai divi jauni gailīši. Vecāko sauca par Kluksti, jaunāko par Gaideli. Abi bija dūšīgi zēni: droši, iedomīgi un ķildīgi, kā tas jauniem gaiļiem pieklājas. Lai gan Klukstis nebija uz mutes kritis, tomēr Gaidelis bija gudrāks.

Kauties viņi izkāvās ik dienas pāris reižu, jo tas piederēja pie labas uzvešanās.

Turpat pagalmā dzīvoja sarkans suns, vārdā Kāravs. Viņš bija ļoti labsirdīgs un nekad vistām pāri nedarīja. Allaž tas atstāja viņām pa kumosam no sava ēdiena, un par to vistas viņu labi ieredzēja.

Kādu rītu Klukstis pastaigājās viens pats pa dārzu. Sevišķi labprāt tas apmeklēja lielo mēslu kaudzi dārza stūrī pie sētas.

Ak, cik skaisti tur bija uzlaisties, nostāties tā labi lepni un uzdziedāt, ka viss lauks noskan! Arī šoreiz gailēns devās turp. tā pēc sirds patikas mēslos kasoties un vārtoties un laiku pa aikam uzdziedot, tas nejauši pameta acis pāri sētai un ieraudzīja lapsu. Lapsa kūmiņš gulēja upmalā nekustēdamies un Vērīgi lūkojās krasta smiltīs. Klukstis gan jau bija par ļauno vistu ienaidnieku dzirdējis, bet redzējis to vēl nebija. Gailēns noturēja lapsu par suni un uzrunāja:

—    Ei, klausies! Vai tu neesi mūsu Kārava brālis?

Lapsai jau sen tecēja siekalas pēc mīkstā gailēna, un viņa

nodomāja:

—    Kad tik es tevi dabūtu šurp, gan tad zinātu, ko ar tevi darīt.

Lapsa gulēja kā gulējusi, un izlikās nekā nedzirdam.

—    Paklausies, vai tu neesi mūsu Kārava brālis? — Klukstis vēl pāra reizes uzsauca skaļā balsī.

—    Ak, tu tas esi, mīļo Kluksti! — lapsa viltīgi atbildēja un pacēla galvu. — Ak tavu prieku, ka beidzot dabūju tevi redzēt, mīļo bērniņ! Kā tad, es esmu Kārava brālis. Viņš man daudz ko stāstījis par tevi un tavu brāli Gaideli. Jūs esot brīnum labi dziedātāji. Ak, kaut es reiz dabūtu dzirdēt, kā tu dziedi! Bet man no sasaldēšanās ausis aizkritušas, no tālienes nevaru labi dzirdēt. Tu varētu mani iepriecināt un atlaisties šurp.

—    Es nevaru aizlaisties pie tevis, — Klukstis pavisam bēdīgi teica, jo viņam patika lapsas uzslava.

—    Ak, cik žēl! — lapsa kūmiņš noteica. — Es tev gribēju vēl ko lūgt. Ārsts man parakstīja likt uz ausīm dzīvas sliekas un es atnācu tās pameklēt, bet ar savu purnu nekādi nevaru sliekas saņemt. Ja man būtu tavs knābis!

—    Sliekas? Treknas sliekas? Vai tās tur ir? — Klukstis ātri prasīja.

—    Kā tad! Un kādas vēl! Es tev saku, treknas kā zuši. Čum un kust šeit pie ūdens. Savu mūžu neesmu redzējis tik daudz slieku.

Nu Klukstis vairs nevarēja valdīties. Viņa mīļākais ēdiens taču bija treknas sliekas. Spārnus pacēlis, tas taisījās laisties

pāri sētai, bet nevarēja — ķēkša tam vakar bija apgriezusi spārnus, lai gailēns nelaidelētos apkārt. Tā nu Klukstim bija jāpaliek tepat.

Viņš izsūdzēja lapsai savas bēdas, šī jau grasījās dot padomu, kā tikt laukā no dārza, kad piepeši tuvumā izdzirda cilvēku balsis. Lapsa vēl paguva lētticīgajam Klukstim uzsaukt:

—   Atnāc rīt, mīļo Kluksti, un paņem Gaideli arī līdzi, tad mēs apspriedīsimies, vai ne?

Tad viņa pacēla asti gaisā un šmauca pa lauku projām.

Klukstis gāja gluži bēdīgs uz mājām. Gardais mielasts nedeva miera. Mājās tas izstāstīja visu vecākiem. Pēc Kluksta stāstījuma tie sprieda, ka kurlais labvēlis būšot bijis suns.

—    Kā tu domā, vecīt, — Lulles kundze teica vīram, — vai neaiziesim arī mēs rīt uz to vietu, kur tās sliekas? Mēs tagad ilgi neesam nekā tamlīdzīga ēduši, un tas taču ir gardākais mielasts pasaulē!

—    Labs ir, mammiņ, — vecais Mačus atteica. — Varam aiziet. Es labprāt ņemtu bērnus līdzi, bef viņiem apgriezti spārni.

—   Tas nekas, — vista teica, — es to lietu izdarīšu. Es zinu sētā pie pašas zemes mazu caurumu, to mēs izplēsīsim tik lielu, ka bērni varēs izlīst cauri. Vai esi ar mieru?

—    Nu, manis dēļ! — Mačus piekrita, un visa ģimene priecāt priecājās uz gaidāmo gardo mielastu.

Tikko otrā rītā izlaida vistas no kūts, tās tūliņ skrēja uz dārzu. Caurumu drīz uzgāja. Lulle ar kājām un spārniem izkasīja zem tā zemes, visi četri izlīda cauri un, pa pusei skriedami, pa pusei laizdamies, devās uz to vietu, kur vakar gulēja lapsa.

Nu viņi meklēja, kašņāja, knābāja, bet no sliekām nebija ne vēsts. Gaiļi nokusuši meta mieru, tikai vista vēl kasīja un plēsa smiltis: viņa vēl cerēja uz gardo mielastu.

—   Met mieru, māt! — Gaidelis pēdīgi sacīja un pameta īgnu skatienu uz brāli. — Kluksti atkal ir izmuļķojis vai nu kāds vazaņķa suns, vai mūsu nāvīgais ienaidnieks Lapsas kūmiņš. No Kluksta tas bija sagaidāms.

—    Ko tu ar to gribi teikt? — Klukstis apvainots saslējās.

—    Ko es gribēju teikt? — Gaidelis gluži mierīgi atkārtoja. — Es gribēju teikt, ka tu esi muļķadesa!

—    Muļķadesa? — otrs iekliedzās. — Tu mani lamāsi? To es tev nepiedošu! Nāc kauties!

—   Ar knābjiem vai ar piešiem? — Gaidelis prasīja.

—   Ar abiem diviem!

—    Manis dēļ, nāc tik šurp! — Gaidelis uzkliedza, un cīņa gāja vaļā.

Lulles kundze gan gribēja dēlus izšķirt, bet vecais Mačus teica:

—    Lai izkaujas, māt. Gaiļi paliek gaiļi. Kad es biju jauns, es darīju tāpat.

Abi turējās dūšīgi, taču Gaidelis, lai gan jaunākais, tomēr bija stiprāks par brāli. Viņš tā saknāba nabaga Kluksti, ka tas iekrita zālē un teica, ka padodoties.

Piepeši krūmos kas nočabēja.

—    Lapsa! Lapsa! — vecais gailis briesmīgi iekliedzās. Vecā vista, viņš un uzvarētājs Gaidelis metās prom pār ērkšķiem un dadžiem, pār kokiem un akmeņiem. Bet nabaga Klukstis, kautiņā nokausēts, nevarēja paskriet, lapsa sakampa to un apēda.

Vistas izsūdzēja savas bēdas sunim. Kāravs pastāstīja saimniekam, un tas nolika pie sētas cauruma slazdus, kuros piestiprināja balodi. Kādā naktī vistu zaglis bija klāt. Viņš bija nodomājis ielīst caur sētu dārzā un no turienes kūtī pie vistām. Viņam gribējās arī Gaideli apēst. Bet šoreiz viltnieks pārrēķinājās. Viņš iekļuva slazdos, otrā rītā viņu nosita un no ādas iztaisīja cepuri.

.

Ansītis un Grietiņa

Kāda liela meža tuvumā dzīvoja nabaga malkas cirtējs ar savu sievu un diviem bērniem. Zēnu sauca Ansīti un meiteni Grietiņu. Viņiem bija vāja iztikšana un maz ko ēst, un reiz, kad tajā zemē viss kļuva dārgāks, tēvs vairs nespēja nopelnīt pat dienišķo maizi. Domās un rūpēs viņš vakarā valstījās pa gultu, nopūtās un teica savai sievai:

—    Kas ar mums būs? Ar ko mēs barosim savus nabaga bērniņus, kad mums pašiem vairs nekā nav?

—   Zini ko, vīriņ, — sieva atbildēja, — aizvedīsim rīt mazā gaismiņā bērnus uz meža biezokni. Iekursim viņiem tur uguni un iedosim katram pa gabaliņam maizes, paši aiziesim darbā un atstāsim tos tur vienus. Viņi vairs neatradīs ceļu uz mājām. Lai tad dievs par viņiem gādā.

—   Nē, sieviņ, — vīrs atteica, — to es nedarīšu. Mana sirds nepielaiž atstāt bērnus vienus pašus mežā. Tur taču viņus var saplosīt meža zvēri.

—   Ak tu muļķi, — sieva sacīja, — tad mirsim visi četri bada nāvē. Sāc tikai laikus gādāt dēļus zārkiem.

Un sieva nedeva viņam miera, kamēr tas beidzot piekāpās.

Abi bērni, kuri no izsalkuma nevarēja iemigt, dzirdēja visu, ko pamāte tēvam teica. Grietiņa rūgti raudāja un sacīja Ansītim:

—    Nu mēs esam pagalam.

—    Klusu, Grietiņ, — Ansītis mierināja, — nebēdā, es zinu, kā izpalīdzēties.

Kad vecāki aizmiga, Ansītis piecēlās, apvilka savas drēbītes un izgāja laukā. Mēness gaiši spīdēja, un durvju priekšā uz celiņa vizēja baltie akmentiņi. Ansītis noliecās un pielasīja ar oļiem pilnas kabatas. Tad viņš ielida atpakaļ istabiņā.

—   Nerūpējies, mīļā māsiņ, guli vien mierīgi, gan viss būs labi, — viņš pateica un iegūlās gultiņā.

Alazā gaismiņā pamāte pienāca pie gultas un modināja bērnus.

—   Celieties augšā, jūs sliņķi, iesim uz mežu pēc malkas.

Viņa iedeva katram gabaliņu maizes un sacīja:

—   Te jums būs kāds mazums pusdienai, tikai nenoēdiet to tūliņ, jo vairāk jūs nekā nedabūsiet.

Grietiņa paņēma maizi un ielika priekšautiņā, jo Ansītirn bija kabatas pilnas ar oļiem. Tad visi kopā devās ceļā uz mežu. Kad viņi kādu brītiņu bija gājuši, Ansītis apstājās un skatījās atpakaļ uz mājām. Tā viņš atkārtoja vairākas reizes. Tēvs prasīja:

—   Ansīt, ko tu skaties un paliec nopakaļus? Piesargies, ka neklūpi.

Bet Ansītis laiku pa laikam apstājās, lai nomestu uz ceļa oļus.

Kad viņi nonāca meža vidū, tēvs ieteicās:

—   Nu, bērni, tagad salasiet zariņus, es jums iekuršu uguni lai jums nebūtu auksti.

Ansītis un Grietiņa sanesa žagarus, sakrāva tos čupiņā. Kad liesmas šāvās jau labi augstu, pamāte teica:

—    Pasēdiet nu pie uguntiņas un atpūtieties. — Un vecāki iegāja tālāk mežā cirst malku.

Ansītis un Grietiņa sēdēja pie ugunskura un, kad pienāca pusdiena, apēda katrs savu maizes gabaliņu. Viņi dzirdēja cirvja klaudzienus un domāja, ka tēvs vēl tuvumā. Tikai klaudzētajs nebija cirvis, bet zars, ko pret nokaltušu koku svaidīja vējš. Tā ilgi sēžot, bērniem aiz noguruma uznāca miegs, un viņi aizmiga. Kad viņi pamodās, bija tumša nakts. Grietiņa sāka raudāt un bēdāties, kā tikšot ārā no meža. Ansītis to mierināja un teica:

—    Pagaidi tikai drusciņ, kad uzlēks mēness, tad mēs atradīsim ceļu. *

Un, kad uzlēca pilns mēness, Ansītis saņēma māsiņas rociņu, un viņi gāja pa izmestajiem spožajiem akmentiņiem, izkļuva laimīgi no meža un drīz klauvēja pie tēva durvīm. Kad pamāte atvēra durvis un ieraudzīja bērnus, viņa teica:

—   Jūs laikam bijāt mežā aizgulējušies; mēs domājām, ka jūs būsiet pavisam aizskrējuši prom.

Bet tēvs priecājās; viņš visu laiku bija sev pārmetis, ka atstājuši bērnus mežā.

Pēc kāda laika uznāca atkal liels trūkums, un bērni dzirdēja, ka pamāte nakti gultā atkal pierunā tēvu:

—   Viss ir apēsts, mums tikai viens vienīgs kukulis maizes, pēc tam visam beigas. Bērnus mums jādabū prom, cita glābiņa neatliek.

Tēvam bija ļoti grūti ap sirdi, bet tomēr viņš beidzot piekāpās.

Bērni bija vēl nomodā un dzirdēja visu sarunu. Ansītis gribēja atkal salasīt oļus, bet — ak vai! — durvis šoreiz bija aizslēgtas.

Agri no rīta pienāca pamāte, pamodināja bērnus, iedeva viņiem pa gabaliņam maizes, un visi devās uz mežu. Pa ceļam Ansītis laiku pa laikam nobirdināja zemē maizes druskas, kamēr viņi atkal iekļuva meža biezumos.

Iekūra atkal ugunskuru. Vecāki aizgāja un atstāja bērnus vienus. Pusdienā viņi apēda Grietiņas maizīti, jo Ansītis savu bija sadrupinājis un izbirdinājis. Tā viņi gulēja līdz pat naktij. Kad uzlēca mēness, viņi posās uz mājām, bet maizes druskas neatrada, jo meža putni tās bija uzknābājuši. Ansītis tomēr mierināja Grietiņu:

—   Neuztraucies, gan mēs ceju atradīsim, — bet viņi neatrada ceļu. Bērni staigāja visu nakti un augu dienu līdz vakaram, bet nevarēja tikt laukā no meža un bija ļoti izsalkuši, jo bija baudījuši tikai nedaudz ogu, kuras atrada turpat mežā mētrās.

Pienāca jau trešais rīts kopš tā laika, kad viņi bija izgājuši no tēva mājiņas. Ap pusdienu viņi ieraudzīja skaistu, sniegbaltu putniņu sēžam zarā. Putniņš tik jauki dziedāja, ka bērni apstājās un sāka klausīties. Kad putniņš nobeidza dziedāt, viņš paplēta spārniņus un laidās viņiem pa priekšu. Bērni gāja viņam pakaļ, kamēr nonāca līdz mājiņai, uz kuras jumta putniņš nosēdās. Bet kā mājiņa izskatījās? Tā bija uzcelta no maizes un apjumta ar cepumiem, bet logi bija no dzidra cukura.

—   Te tikai taisāmies klāt, — Ansītis teica un lauza gabaliņu no jumta. — Ēd tu, Grietiņ, no loga, tas ir salds.

Meitene piestājās pie loga un knibinājās gar rūtīm. Tad no iekšienes kāds ieprasījās:

—    Knibu knābu, dūjiņas,

Kas knibinās pie mājiņas?

Bērni atbildēja:

—   Tas vējiņš, vējiņš,

Debesu bērniņš!

Viņi ēda tālāk un nelikās traucēties. Te uz reizi atvērās durvis, un izlīda, uz kruķiem atspiedusies, sarukusi vecene. Ansītis un Grietiņa briesmīgi sabijās. Vecene šūpoja galvu un noprasīja:

—    Kas jūs, mīļie bērniņi, uz šejieni atveda? Nāciet tikai iekšā un palieciet pie manis, jums neviens nekā ļauna nedarīs.

Viņa paņēma abus pie rokas un ieveda mājiņā. Te vecā salika uz galda gardus ēdienus: pienu un pankūkas ar cukuru, ābolus un riekstus. Pēc tam viņa uzčubināja divas skaistas gultiņas, un Ansltis ar Grietiņu gāja gulēt un domāja, ka viņi ietikuši debesīs.

Bet otrā rītā, kad abi uzcēlās, vējš bija sagriezies pavisam no citas puses: izrādījās, ka vecene ir ļauna ragana, kura uzcēlusi tik gardu mājiņu tikai tādēļ, lai pielabinātu bērnus un tad tos apēstu.

Viņa saķēra Ansīti un aizvilka sev līdzi uz nelielu kūtiņu, te tam bija jālien iekšā, un ragana aizslēdza restainās durvis. Bet Grietiņai bija čakli jāstrādā un jāveic visi mājas darbi. Ansītim sniedza gardākos kumosus, jo vecene viņu gribēja nobarot. Katru rītu tā pielīda pie būdiņas un sauca:

—   Ansīt, padod šurp savu pirkstiņu, lai palūkojos, vai drīz nebūsi nobarojies.

Ansītis katrreiz stiepa pretī apaļu kauliņu; raganai bij apsāpējušas acis, tālab viņa lāgā nevarēja redzēt un domāja, ka tas ir Ansīša pirkstiņš. Tā viņa brīnījās, kādēļ Ansītis nemaz netop treknāks. Beidzot viņai zuda pacietība, un viņa kādu rītu noteica:

—    Klausies, Grietel, esi labi čakla un sanes katlā ūdeni! Lai nu Ansītis trekns vai vājš, rit es viņu nokaušu un izvārīšu.

Vai, kā tas māsiņai ķērās pie sirds!

—   Mīļais dieviņ, palīdzi mums taču, — viņa lūdzās. — Labāk lai mūs mežā būtu saplosījuši plēsīgi zvēri, tad vismaz mēs būtu nomiruši kopā.

—   Mitējies nu gaudot, — ragana apsauca, — tas tev nelīdzēs.

Otrā rītā tika izkurināta krāsns, jo vecene teica, ka papriekš jāizcepot maize. Viņa sūtīja nabaga Grietiņu pie krāsns.

—   Ielien palūkoties, — ragana teica, — vai krāsns ir krietni izkurināta un varam šaut maizi iekšā.

Ja Grietiņa būtu ielīdusi krāsnī, vecene būtu aizšāvusi durtiņas, Grietiņu izcepinājusi un apēdusi. Bet Grietiņa nojauta, kas vecenei prātā, un tādēļ viņa teica:

—   Es nezinu, kā to izdarīt, nezinu, kā lai tur ielienu?

—  Ak tu muļķa zoss, — vecene atteica, — caurums taču ir diezgan liels, redzi, pat es varu ielīst.

Un viņa pielīda jo tuvu un iebāza galvu krāsnī. Tad Grietiņa veceni pagrūda, tā ka šī ieklupa pavisam iekšā, aizcirta dzelzs durvis un aizšāva vēl bultu priekšā. Hu, kā ļaunā ragana nu kauca, bet Grietiņa skrēja taisni pie Ansīša, atslēdza viņa kūtiņu un sauca:

—   Ansīt, tagad mēs esam glābti, vecā ragana ir pagalam!

Tad Ansītis jautri izlēca no sava cietuma, un nu viņi staigāja pa mājiņu un pildīja kabatas ar pērlēm un dārgiem akmeņiem, ko atrada sabērtus vairākās lādēs.

—    Bet nu steigsimies prom no raganas meža, — ieteicās Ansītis.

Un viņi steidzās, cik ātri vien varēdami, un skrēja tikai uz priekšu. Beidzot mežs kļuva pazīstams, kamēr viņi iznāca pie kādas pļaviņas.

Vai tur nestāvēja viņu mājiņa?

Nu viņi bija atkal mājās. Skaļi saukdami: «Tēt, tēt!» — viņi metās istabā un krita tēvam ap kaklu. Pamāte pa tam starpām bija nomirusi.

Grietiņa izkratīja savu priekšautiņu, un pērles un dārgakmeņi izbira pa visu grīdu. Arī Ansītis iztukšoja savas kabatas. Nu visām rūpēm bija gals.

Pasaciņa mana beidzas, pelīte pagrīdē steidzas; kas to noķers, varēs izšūdināt sev lielu lielu cepuri.

.

Zeltgalvītis un lācis

Kādā jaukā vasaras dienā lācis ar vilku izgāja mežā pastaigāties. Lācis izdzirdēja kādu putnu skaisti dziedam un vaicāja:

—   Vilciņ, brāl, kas tur tik skaisti dzied?

—   Tas ir putnu ķēniņš, — vilks atbildēja, — tā priekšā mums visiem jāņem cepures nost.

Šis putns bija zeltgalvītis.

—   Ja tā, tad es labprāt apskatītu viņa ķēnišķīgo pili, »— lācis sacīja. — Aizved mani uz turieni.

—   Tas vis nav tik vienkārši, kā tu domā, — vilks atbildēja, — vispirms jāpagaida, kamēr ierodas pati ķēniņiene.

Drīz vien ķēniņiene bija klāt ar barību knābī un ķēniņš tāpat, un abi sāka ēdināt savus mazuļus. Lācis tūliņ gribēja skriet skatīties, bet vilks satvēra viņu aiz piedurknes un čukstēja:

—   Nē, nē, pagaidīsim, kamēr viņi aizlaižas.

Abi iegaumēja to ieplaku, kur ligzdiņa atradās, un aizskrēja. Taču lācim nebija miera, viņam gribējās ātrāk apskatīt ķēniņa pili, un pēc brītiņa viņš devās turp. Ķēniņš ar ķēniņieni bija aizlidojuši; lācis ieskatījās ligzdā un ieraudzīja piecus sešus mazuļus.

—    Un tā esot ķēniņa pils! — nobrīnījās lācis. — Tā jau pavisam nožēlojama būda! Un jūs neesat nekādi ķēniņu bērni, bet šādu tādu diedelnieku atvases!

Kad jaunie zeltgalvīši to dzirdēja, viņi aplam noskaitās un sāka brēkt:

—   Mēs neesam diedelnieku bērni, mēs esam godīgu vecāku bērni! Par to tu, lāci, dārgi samaksāsi!

Lācis ar vilku nobijās, aši aizrikšoja un noslēpās savās migās. Bet jaunie zeltgalvīši brēca un trokšņoja bez sava gala, un, kad vecāki atnesa barību, sauca:

—    Mēs neēdīsim nevienas mušu kājiņas, kamēr nebūs noskaidrots, vai mēs esam godīgu vecāku bērni vai ne. Te bija lācis un apvainoja mūs.

Vecais ķēniņš sacīja:

—   Rimstieties, mēs to nokārtosim.

Un viņi abi ar ķēniņieni aizlidoja uz lāča migu un sauca:

—    Vecais rūcēj, kāpēc tu apvainoji mūsu bērnus? Tev klāsies slikti, jo mēs sāksim asiņainu karu.

Tā lācim tika pieteikts karš, un viņš aicināja palīgā četrkājainos zvērus: vērsi, ēzeli, govi, briedi, stirnu un visus pārējos, kas apdzīvo zemi. Bet zeltgalvītis saaicināja visus, kas lido gaisos, un ne vien lielus un mazus putnus, bet arī odus, dundurus, bites un mušas.

Kad pienāca kara sākšanas diena, zeltgalvītis izsūtīja izlūkus, lai uzzinātu, kas ienaidniekiem būs galvenais karavadonis. Ods, pats viltīgākais no visiem izlūkiem, sāka laidelēties pa

mežu, kur ienaidnieki pulcējās, un beidzot paslēpās zem koka lapas, lai noklausītos kaujas paroli. Lācis piecēlās, piesauca lapsu un sacīja tai:

—    Lapsa, tu esi pati viltīgākā starp zvēriem, tu būsi karavadonis un vadīsi mūs.

—    Labi, — tā atbildēja, — bet kādus signālus mēs norunāsim?

Neviens to nezināja. Tad lapsa sacīja:

—   Man ir skaista, gara un kupla aste, tā izskatās pēc sarkana spalvu pušķa. Kad es turēšu asti ^paceltu, tad ziniet, ka viss labā kārtībā un jums jāiet uzbrukumā; kad aste būs nolaista, tad bēdziet, ko nagi nes.

Ods, to noklausījies, atlidoja pie savējiem un izstāstīja visu vārdu pa vārdam.

Kaujas dienā saskrēja visi četrkājainie kopā, ka zeme dunēja vien. Arī zeltgalvītis atlidoja ar savu karapulku; gaiss drebēja, trīcēja un šalca, tā ka pretiniekiem kļuva baigi un tos sagrāba šausmas. Abas naidīgās puses tuvojās viena otrai. Bet zeltgalvītis bija izsūtījis dunduru, lai tas paslēpjas lapsai zem astes un dzeļ, ko māk. Kad dundurs iedzēla pirmo reizi, lapsa sarāvās un jau pacēla kāju bēgšanai, taču novaldījās un turēja asti paceltu. Pēc otrā dzēliena aste jau bija nolaista, pēc trešā lapsa brēkdama iemiedza asti kājstarpī un metās bēgt. Zvēri, to redzēdami, nodomāja, ka viss zaudēts, un pa kaklu ja galvu steidzās paslēpties katrs savā migā. Tā putni palika jzvarētāji.

Ķēniņš un ķēniņiene aizlaidās pie saviem bērniem un uzmauca tiem:

—  Bērni, priecājieties, ēdiet un dzeriet pēc sirds patikas, nēs esam karā uzvarējuši.

Bet jaunie zeltgalvīši atbildēja:

— Mēs tikmēr neēdīsim, kamēr lācis atnāks pie mūsu ligzlas, atvainosies un teiks, ka mēs esam godīgu vecāku bērni.

Tad ķēniņš aizlidoja pie lāča un sauca migā:

— Vecais rūcēj, tev jāatnāk pie maniem bērniem, jāatvainojas un jāpateic, ka viņi ir godīgu vecāku bērni, citādi tev āda putēs!

Lācis lielās bailēs izrāpās no migas un aizgāja atvainoties. Nu jaunie zeltgalvīši nomierinājās, sasēdās rindiņā, ēda, dzēra un līksmojās visu nakti.

.

Caurās kurpes

Kādam karalim bija divpadsmit meitas, viena skaistāka par olru. Viņas gulēja plašā zālē, kur visas divpadsmit gultas stāvēja viena pie otras. Vakaros, kad viņas aizgāja gulēt, karalis katru reizi aizslēdza durvis.' Bet, kad no rīta atslēdza durvis, viņš atrada katru reizi pie durvīm kurpes, izdejotas pavisam cauras. Tikai neviens nevarēja izdibināt, kā tas viss notiek.

Tad karalis lika izziņot pa visu valsti:

Kas varētu atrast, kur viņa meitas pa naktīm dejo, tas varētu izvēlēties vienu no viņām •ar sievu un pēc viņa nāves kļūt par karali. Bet, ja kāds pieeiktos un nekā neizzinātu, tad bende tam nocirstu galvu.

Drīz pēc tam pieteicās kāds karaļa dēls un piedāvājās izpilīt uzdevumu. Viņu labi uzņēma un vakarā ielaida blakus istabā urpat pie zāles. Te viņam tika ierīkota gulta un uzdots cieši katities, kur princeses paliek un pa nakti dejo. Bet, tikko sajmsa, karaļa dēla acis kļuva svina smagas un viņš aizmiga. ",amēr viņš gulēja, visas divpadsmit princeses bija dejojušas visu auru nakti, jo visām kurpēm atkal bija zoles cauras. Otrā un •ešā vakarā gāja tāpat, un guļošajam sargam nocirta galvu, lāča arī vēl daudzi citi prinči un pieteicās bīstamajam darbam, et visiem viņiem izgāja tāpat kā iepriekšējam.

Gadījās, ka kāds atvaļināts kareivis, kurš ievainojuma dēļ airs nevarēja kalpot, ieradās pilsētā, kur dzīvoja karalis ar

savām meitām. Ceļā viņš sastapa vecenīti, kura tam noprasīja:

—    Kurp tu ej i?

—    Es pats labi nezinu, — kareivis atbildēja un joku dēļ piebilda: — Man gribētos izpētīt, kur karaļa meitas izdejo cauras savas kurpes, tad es beigu beigās pats vēl kļūtu par karali.

—    Tas nemaz tik grūti nenākas, — vecenīte atteica. — Tev tikai jāatturas no tā vīna, kuru viņas vakaros tev piedāvās, un naktīs jāizliekas aizmigušam.

Tad vecenīte tam vēl iedeva mētelīti un teica:

—    Kad tu to apņemsi apkārt, tad neviens tevi neredzēs un tu varēsi izsekot visām divpadsmit.

Pēc tādiem labiem padomiem kareivis nopietni saņēma dūšu, aizgāja pie karaļa un pieteicās par precinieku. Viņu uzņēma tikpat labi kā visus citus iepriekšējos un ietērpa karaļa drēbēs. Vakarā, kad bija laiks gulēt iet, viņu ieveda istabā blakus zālei. Kad viņš jau gribēja likties gulēt, ienāca vecākā karaļmeita un ienesa viņam kausu vīna. Bet kareivis jau iepriekš bija piesējis zem smakra sūkli, ietecināja tajā vīnu, pats neizdzerdams ne piliena.

Tad viņš nolikās gulēt un pēc brītiņa ņēmās tīšām skaļi krākt kā visdziļākā miegā. Divpadsmit karaļmeitas to dzirdēja, nosmējās, un vecākā teica:

—   Tas savu dzīvību arī būtu varējis kaut kur citur izlietot.

Tad viņas piecēlās, atvēra skapjus, lādes un šķirstus, izņēma greznas drēbes, spoguļu priekšā saposās, lēkāja un priecājās uz deju. Tikai jaunākā iebilda:

—   Jūs visas priecājaties, bet es nesaprotu, kādēļ man tik smaga sirds; baidos, ka mums nenotiek kāda nelaime.

—   Ak tu muļķa zostiņa, — ieteicās vecākā, — vienmēr tu no kaut kā baidies. Vai tu esi jau aizmirsusi, cik visādu karaļdēlu te jau velti nākuši? Šim kareivim pat nemaz nevajadzēja dot miega zāles, tas nelietis jau būtu krācis tāpat.

Kad visas bija gatavas, viņas vēl paskatījās, ko dara kareivis. Bet tam acis bija ciet, ne viņš kustējās, ne grozījās. Māsas bija pārliecinātas, ka viņas var droši rīkoties. Vecākā piegāja pie savas gultas, piedauzīja, un gulta tūliņ nogrima grīdā. Pēc tam visas jaunavas pa caurumu nokāpa zemē viena pakaļ otrai, vecākā visām pa priekšu. Kareivis to noskatījās un ilgi nevilcinājās. Apmetis sev apkārt mētelīti, viņš kāpa lejup tūlīt aiz jaunākās.

Trepju vidū viņš nejauši uzkāpa uz princeses svārkiem. Tā sabijās un iesaucās:

—    Kas tad tas? Kas mani tur aiz svārkiem?

—    Neesi taču tāda vientiese! — vecākā princese bārās. — Tev svārki vienkārši aizķērušies aiz kāda kāša.

Nokāpušas pa trepēm, viņas atradās skaistā ceļa galā, kas abās pusēs bija apstādīts ar kokiem. Kokos spīdēja un vizuļoja sudraba lapas.

—   Jāpaņem līdzi kādas zīmes, — nodomāja kareivis un nolauza zariņu. No koka atskanēja skaļš brikšķiens. Jaunākā karaļmeita atkal iesaucās:

—   Vai jūs dzirdējāt troksni?

Bet vecākā paskaidroja:

—   Mūsu prinči šauj no prieka, ka viņi drīz būs atpestīti.

Pēc tam viņas nonāca pie ceļa, kam gar abām pusēm bija

sastādīti koki zelta lapām, un beidzot uz trešā ceļa ar dimanta lapām uz kokiem. No visiem kokiem kareivis nolauza pa zaram, un katru reizi atskanēja troksnis, no kura jaunākā princese satrūkās, bet vecākās izskaidroja, ka tie esot prinču prieka šāvieni.

Viņas gāja tālāk un nonāca liela ezera krastā. Pie krasta stāvēja divpadsmit laivas, un katrā laivā sēdēja pa skaistam princim. Katra laiva uzņēma pa princesei, bet kareivis iekāpa laiviņā pie jaunākās princeses. Viņas airētājs ieteicās:

—   Nesaprotu, kādēļ šodien laiva tik smaga. Man jāairē ar visiem spēkiem.

—   Tas varbūt no silta laika, — princese atteica. — Cita iemesla jau nevarētu būt. Man arī šodien ir karsti.

Aiz ezera atradās skaista pils, kas laistījās vienās ugunīs; no pils atskanēja jautra muziķa. Visi izkāpa no laivām, sagāja pilī, un katrs princis dejoja ar savu princesi. Bet kareivis de

joja līdzi, neviena nepamanīts. Un, ja kāda no karaļmeitam turēja rokā vīna kausu, tad kareivis to izdzēra, tā ka jaunavas pielika kausus pie savām lūpām jau tukšus. Jaunāka princese uztraucās arī par to, bet vecākās to nomierināja un apklusināja.

Dejoja visi līdz pulksten trim no rīta. Visas kurpes bija izdejotas cauras, tādēļ bija jāpārtrauc dejošana. Prinči aizveda princeses laivās pār ezeru atkal atpakaļ, bet kareivis šoreiz iesēdās laivā pie vecākās karaļmeitas. Krastā prinči atvadījās no princesēm un norunāja rītnakt atkal dejā satikties.

Kad divpadsmit māsas pienāca pie trepēm, kareivis žigli uzsteidzās augšā pa priekšu un nolikās savā gultā. Kad uznāca nogurušās karaļmeitas, kareivis jau dikti krāca, tā ka viņas otrā istabā to varēja dzirdēt.

—    No tā mums nav ko baidīties, — viņas teica.

Karaļmeitas noģērba savas skaistās drēbes, sakāra atkal

skapjos, salika šķirstos, nosvieda savas izdejotās, caurās kur-, pes pie durvīm un nolikās gulēt.

Otrā rītā kareivis vēl nekā negribēja teikt, bet aplūkot nakts staigāšanu vēlreiz; tādēļ viņš gāja līdz uz deju arī otro un trešo nakti. Abas reizes viss noritēja tāpat kā pirmo reizi: princeses dejoja katru reizi tik ilgi, kamēr izdejoja zoles cauras. Trešo reizi kareivis paņēma līdzi arī vīna kausu.

Kad nu bija pienācis laiks un viņam bija jādod norēķins par saviem novērojumiem, viņš iebāza kabatā kausu, trīs nolauztos zarus un aizgāja pie karaļa. Bet visas divpadsmit karaļmeitas bija nostājušās aiz durvīm, lai dzirdētu, ko viņš sacīs. Karalis prasīja:

—   Kur manas meitas pa naktīm tā dejo, ka izdejo cauras savas kurpes?

—   Apakšzemes pilī ar divpadsmit prinčiem, — atbildēja kareivis. Tad viņš ņēmās atstāstīt visus sīkumus, kā viss norisinājies, un uzrādīja arī atnestās zīmes. Karalis pasauca arī savas meitas un prasīja, vai kareivis atstāstījis visu patiesību? Kad princeses ieraudzīja zīmes, viņas redzēja, ka viss nācis

gaismā un nelīdzēs vairs nekada liegšanās, tādēļ ari atzinās. Tad karalis prasīja kareivim:

—    Kuru no manām meitām tu izvēlies sev par sievu?

—    Es pats ari vairs neesmu jauns, — atbildēja kareivis, — tādēļ dodiet man vecāko.

Tajā pašā dienā sarīkoja kāzas, un pēc karaļa nāves kareivis kļuva par karali. Bet apburtajiem apakšzemes prinčiem vēl labu laiku bija jāgaida uz atpestīšanu.

.

Meža vecene

Nabaga kalpone brauca reizē ar saviem kungiem caur lielu mežu. Kad viņi bija iebraukuši pašā meža vidū, no biezokņa piepeši iznāca laupītāji, saņēma visus un aizveda gūstā, izņemot kalponi, kura paspēja aizbēgt un paslēpties. Kad laupītāji ar sagūstītajiem kungiem bija aizbraukuši, kalpone iznāca no krūmiem, raudāja un sūdzējās:

— Ko es nu iesākšu, nabaga meitene? Laukā no meža ceļa es nezinu, te neviens nedzīvo, un man tīri vai būs jānonīkst badā.

Viņa skraidīja uz priekšu un atpakaļ, iekļuva arvien dziļāk mežā un ceļu atrast nevarēja. Kad pienāca vakars, viņa apsēdas zem koka un palika sēžot, lai notiktu kas notikdams.

Uz reizi pielaidās balts balodītis ar zelta atslēdziņu knābītī. Viņš ielika atslēdziņu meitenes rokā un teica:

—    Vai redzi tur to lielo koku? Tajā tu atradīsi iedobumu ar nelielu atslēgas caurumiņu; atslēdz to ar šo atslēdziņu, tur tu atradīsi pārtikas diezgan, un tev nebūs vairs jācieš trūkums.

Meitene aizgāja pie koka, atslēdza to, atrada bļodiņu ar pienu un baltmaizi. Beigusi ēst, viņa ieteicās:

—    Nu pienācis laiks, kad mājās vistas laižas laktā. Esmu ļoti nogurusi, kaut arī es varētu kur nolikties un izgulēties!

Tad atkal atlaidās balodītis, atnesa knābītī otru zelta atslēdziņu un teica:

—   Atslēdz ar šo tur otru koku, tajā tu atradīsi gultu.

Viņa atslēdza otru koku un atrada mīkstu gultiņu, ielikās tur un aizmiga.

No rīta balodītis atlaidās trešo reizi, atnesa atkal atslēdziņu un teica:

—   Atslēdz vēl vienu koku, tur tu atradīsi drēbes.

Meitene atslēdza koku un atrada zelta drēbes, izrotātas ar

dārgakmeņiem tik bagātīgi, ka tādi izgreznojumi nebija pat ne karaļmeitai. Tā jaunava nu dzīvoja kādu laiku, un balodītis laidās pie viņas katru dienu un gādāja par visu, kas tikai viņai bija vajadzīgs. Tā viņa dzīvoja mierīgi un labi ilgāku laiku.

Reiz atlaidās balodītis un sacīja:

—   Vai tu būtu ar mieru manā labā ko darīt?

—    Ļoti labprāt, — meitene atteica.

—   Es tevi aizvedīšu pie mazas mājiņas, — paskaidroja balodītis. — Tev tur būs jāieiet iekšā. Mājiņā pie ugunskura sēdēs veca vecene un apsveicināsies ar tevi. Bet neatbildi viņai nekādā ziņā, lai viņa arī nezin ko iesāktu, gribēdama tevi piedabūt pie runāšanas; ej tikai pa labai rokai tālāk, tur tu atradīsi durvis; attaisi tās, tad tu ietiksi istabā, kur uz„galda būs visvisādi gredzeni. Tur būs spoži gredzeni ar vizuļojošiem dārgakmeņiem, bet tos tu neaiztiec. Uzmeklē visvienkāršāko gredzenu, kurš arī turpat atradīsies citu starpā, un atnes man to, cik ātri vien iespējams.

Meitene aizgāja pie mājiņas un iegāja tajā. Tur sēdēja veca vecene un plati atplēta acis, kad ieraudzīja ienācēju.

—    Labdien, mīļais bērns! — vecene ieteicās.

Meitene neatbildēja ne vārda, bet gāja pa labi uz durvīm.

—    Kur tu gribi iet? — vecene iesaucās un saķēra meiteni aiz drēbēm. — Tā ir mana māja, un te neviens nedrīkst ienākt, ja es neatļauju.

Bet meitene neatteica ne vārda, atgrūda vecenes rokas no savām drēbēm un iegāja nākošajā istabā. Tur uz galda bija vesela kaudze gredzenu, kuri spīdēja un laistījās vien; meitene tos vandīja un valstīja, meklēdama vienkāršo gredzenu, bet nevarēja atrast. Kamēr viņa meklēja, tā ieraudzīja, ka vecene tai līda garām ar putnu būri rokā, gribēdama to iznest ārā.

Meitene piesteidzās viņai klāt, izņēma tai būri no rokām; tikko viņa pacēla būri uz augšu un paskatījās tajā, tā ieraudzīja būri putnu ar vienkāršo gredzenu knābī. Meitene paķēra gredzenu un izsteidzās ārā no mājiņas. Viņa domāja, ka baltais balodītis tūliņ atlaidīsies pēc gredzena, bet viņš nerādījās.

Jaunava atspiedās pret koku un gribēja nogaidīt baloža atlaišanos. Bet, kamēr viņa tā piespiedusies stāvēja, viņai likās, ka koks it kā padotos, noliektos sāņus, un koka zari liecās zemē pie viņas. Piepeši zari apvijās jaunavai apkārt un pārvērtās par divām rokām. Un, iekams viņa bija kļuvusi skaidrībā, kas īsti notiek, koks bija pārvērties par skaistu jaunekli un teica viņai:

— Tu mani esi atpestījusi no vecenes varas; viņa ir ļauna ragana. Viņa bija mani nobūrusi par koku, no kura es katru dienu uz pāris stundām varēju pārvērsties par baltu balodi. Kamēr vecenei piederēja vienkāršais gredzens, es nevarēju atdabūt atpakaļ savu cilvēka izskatu.

Un nu atbrīvojās no burvības varas arī karaļdēla sulaiņi un zirgi, kas visi bija noburti par kokiem. Karaļdēls ar jaunavu aizbrauca uz karaļvalsti pie tēva un sarīkoja lieliskas kāzas. Pēc kāzām viņi vēl ilgi dzīvoja laimīgi.

.

Doktors Viszinis

Dzīvoja reiz nabaga zemnieks. Vēzis vārdā. Viņš aizveda ar vēršiem uz pilsētu vezumu malkas un pārdeva to ārstam par divi dālderiem. Naudu izmaksājot, ārsts sēdēja pie pusdienas galda. Zemnieks redzēja, ka ārsta galds bija pilns ar gardiem ēdieniem un dzērieniem; arī viņa sirds iekāroja tādus gardumus, un tas labprāt vēlējās kļūt par ārstu. Kādu brītiņu viņš stāvēja klusu, beidzot ieprasījās, vai viņu arī nevarot izmācīt par ārstu.

— To var izdarīt uz ātru roku, — dakteris smējās. — Visupirms nopērc ābeci ar sarkanu gaili uz vāka, tad pārdod savus ratus un vēršus, iegādā smalkas drēbes, liec pagatavot sev izkārtni «Doktors Viszinis» un piesit to pie durvīm, tad jau lieta ies.

Zemnieks izdarīja visu uz mata, kā ārsts bija teicis. Kad viņš kādu laiciņu bija padzīvojis, atbrauca pie viņa kāds bagāts kungs, kuram bija nozagta nauda. Kungam bija stāstīts par doktoru Viszini, kas apmeties turpat ciemā; tas visādā ziņā pratīšot naudu atrast. Tādēļ kungs lika iejūgt zirgus, atbrauca uz ciemu un apprasījās, vai viņš esot doktors Viszinis.

Jā, tas viņš esot gan.

Nu, lai tad viņš braucot līdz un uzrādot, kur palikusi nauda.

Jā, viņš esot gatavs braucējs, tikai japaņemot ari lfdzi viņa sieva Grieta.

Kungs ari tam piekrita, lika viņiem abiem sēsties ratos un veda sev līdz uz muižu.

Kad atbrauca muižā, pusdienas galds jau bija uzklāts, un doktoram Viszinim vajadzēja sēsties pie galda.

—   Jā, bet manai sievai Grietai ari jāsēžas pie galda, — zemnieks piebilda, un nosēdās abi ar sievu blakām.

Kad sulainis atnesa pirmo ēdienu, zemnieks piegrūda sievai pie sāniem un teica:

—    Griet, tas ir pirmais. — Skaitīdams viņš domāja ēdienu kārtību. Bet sulainis bija sapratis, ka viņš nosaukts par pirmo zagli. Un, tā kā viņš patiesībā arī bija piedalījies naudas zagšanā, viņam sametās ļoti bail, un viņš pačukstēja ārā saviem biedriem:

—   Zina gan viņš visu, tā ka mums nu klāsies slikti. Par mani jau noteica, ka es esot pirmais.

Otrais sulainis ar otro ēdienu negribēja pat iet vairs ne iekšā, bet tomēr viņam bija jāiet. Tikko viņš ienesa savu bļodu ar ēdienu, zemnieks piegrūda sievai pie sāniem un teica:

—   Griet, šis ir otrais.

Sulainis galigi pārbijās un izrausās ārā pa durvīm, cik ātri vien iespējams. Trešajam sulainim negāja labāk, jo zemnieks atkal teica:

—   Griet, tas nu ir trešais.

Ceturtajam bija jānes ēdamistabā aizsegta bļoda, jo kungs gribēja izmēģināt doktora Visziņa mākslu, lai viņš pateiktu, kas atrodas aizsegtajā bļodā. Tur bija vārīti vēži.

Zemnieks aplūkoja bļodu un nezināja, ko nu iesākt, kā izkulties, un nopūtās:

—   Ak, es nabaga Vēzis!

To izdzirdis, kungs pārsteigts iesaucās:

—   Ja jau viņš zina, kas aizsegtajā bļodā, tad viņš droši vien arī zinās, kur ir nauda!

Ceturtais sulainis nu bija pavisam pārbijies. Viņš pameta doktoram ar acīm, lai tas iznāktu drusciņ ārā. Tikko tas iznāca,

visi četri sulaiņi tūliņ atzinās, ka viņi paņēmuši naudu, bet ka labprāt to atdošot atpakaļ un samaksāšot vēl krietnu žūksni, lai tikai Viszinis viņus nenododot, jo citādi tiem galvas pagalam. Viņi aizveda Viszini un parādīja, kur nauda paglabāta. Viszinis bija ar mieru, iegāja atpakaļ istabā un teica:

—   Nu, kungs, es pameklēšu savā grāmatā, kur nauda īsti paglabāta.

Bet piektais sulainis bija ielīdis krāsnī, lai noklausītos, vai doktors tikai vēl ko neizpauž. Viszinis paņēma savu ābeci, šķirstīja lapas turp un atpakaļ un meklēja gaiļa bildīti. Viņš nevarēja tik ātri atrast un nepacietīgi sauca:

—    Iekšā tu tomēr esi, un ārā tev jānāk tā kā tā!

Krāsnī guļošais domāja, ka sauciens zīmējas uz viņu, izspērās baiļu pilns no krāsns un savukārt sauca:

—   Tas ir gan īsts viszinis, nekas viņam nepaliek apslēpts!

Pēc tam doktors Viszinis parādīja kungam, kur apslēpta nozagtā nauda, bet neteica vis, kas to nozadzis un tur paslēpis. Par atlīdzību viņš dabūja no abām pusēm krietnas sumas un kļuva no tā laika ļoti slavens un turīgs.

.

Gudrinieki

Reiz virs sievai saka: — Es aizeju un ātrāk kā pirms trim dienam nepārnākšu. Pa to laiku atnāks miesnieks pirkt trīs govis, tad tu pārdod tās bez manis, tikai lētāk par divsimt rubļiem nelaid. Dzirdi?

—   Nebīsties, arī bez tevis visu veikli izdarīšu.

—   Pieraugi vien, ka ko nesaputro, tad tev neklāsies labi.

Zemnieks aizgāja, bet otrā dienā atnāca miesnieks un gribēja pirkt govis. Nolīga par divsimt rubļiem. Miesnieks atsēja govis un dzina jau laukā no mājas.

—   Bet nauda? — sieva kliedz.

—    Ek, naudu aizmirsu mājās, — miesnieks saka. — Bet tā nav liela nelaime, divas govis es ņemšu līdz, bet trešo atstāšu tev ķīlā, lai tu nešaubītos par samaksu.

Sieva bija ar mieru. «Ak, kā vīrs priecāsies,» viņa domāja, «ka es tik gudri izdarīju.»

Trešā dienā vīrs atgriezās mājās un prasīja:

—    Nu, vai govis pārdevi?

—   Pārdevu.

—   Naudu saņēmi?

—   Naudu miesnieks bija aizmirsis mājās; divas govis aizveda un atstāja man labu ķīlu.

—    Kādu ķīlu?

—   Trešo govi. Viņš ātrāk to nedabūs, kamēr nebūs samaksājis par visām. Es viņu vēl piemānīju: paturēju pašu labāķo govi.

—   Muļķe! — vīrs uzkliedza un gribēja viņu pārmācīt, bet lad apdomājās un sacīja: — Otru tādu muļķi kā tevi gan būs grūti atrast. Es tomēr iešu pameklēt, vai nav sievišķa, kas par tevi vēl dumjāks. Ja atradīšu, tevi neaiztikšu, ja ne, — tad nežēlojies!

Vīrs izgāja uz lielceļa, nosēdās un sāka gaidīt, vai neieraudzīs sievieti, dumjāku par savu sievu. Redz: kāda sieva brauc ratos, kājās stāvēdama, un pat neiedomājas apsēsties uz salmu kūlīša. «Kā liekas, tad tā būs pati lielākā muļķe, kādu esmu redzējis,» zemnieks nodomāja, uzlēca kājās un sāka skraidīt ratiem pa priekšu.

—    Ei, draudziņ, ko tu skraidi? — sieva jautāja. — No ķēdes norāvies, vai?

—   Nē, no ķēdes gan ne, bet esmu atnācis no viņpasaules.

—    Ko tu, mīļais! Nevar būt!

—    Kā tad nevar, ja ir?

—   Vai netiki tur redzējis manu veco, manu vīru? Viņš, nabadziņš, jau pirms trim gadiem nomira. Kā viņam tur labi klājas?

—    Kā neredzēt, redzēju gan. Mēs bijām labi draugi. Tikai viņā saulē viņam iet diezgan gauži. Viņš tur ir par ganu, gana aitas. Gluži nonīcis, apģērbs noplīsis, bet skroderus, kā pati zini, tur iekšā nelaiž, tādēļ viņam arī slikti klājas.

Ak, kadas bēdas! Es gribu viņam, nabadziņam, palīdzēt. Es pārdevu kviešus un ieņēmu naudu. Ja tu, labais cilvēk, būtu ar mieru viņam nodot šo maku ar naudu, tad es tev to iedotu un tu viņam klusām ieliec kabatā.

—   To var. Gribu tev izpalīdzēt.

—    Paldies, labais cilvēk! Es tūdaļ aizbraukšu uz mājām, vērši ātri aizskries. Tu drusku pagaidi. Es nesēžu ratos, bet stāvu kājās, lai lopiņiem vieglāk vilkt.

Sieva ātri aizbrauca uz mājām, bet pēc laiciņa atskrēja ar maku, pilnu ar naudu, un iebāza to vīram kabatā.

—    Paldies, dārgais, ka neatteicies aiznest manam vīram naudiņu!

Sieva atgriezās mājās un izstāstīja visu dēlam.

—    Nu, māt, — tas saka, — katru dienu tādus vīrus nevar vis satikt. Es apseglošu zirgu un jāšu viņu meklēt. Pajautāšu, kā viņā saulē klājas. Cik tur strādniekam maksā par dienu?

Viņš apsegloja zirgu un aizjāja vīru meklēt. Redz, vīrs sēž zem koka un skaita naudu.

—   Vai neesi redzējis cilvēku, kas atnācis no viņpasaules? — puisis jautā.

—    Kā ne, redzēju gan. Viņš uzkāpa tur tai kalnā. Pasteidzies, gan viņu panāksi.

—    Nē, es nejāšu, esmu ļoti nokusis, visu dienu nostrādājies. Vai tu neaizjāsi uz mana zirga? Atved viņu, lūdzams! Tu, kā redzams, viņu pazīsti.

Vīrs uzkāpa zirgam mugurā un aizjāja. Puisis līdz pašai naktij gaidīja viņu atgriežamies, bet tas palika kā ūdenī iekritis. «Droši vien viņš būs zirgu atdevis tēvam,» gudrinieks nodomāja un gāja uz māju, bet mājās stāsta mātei:

—   Zirgu es nosūtīju tēvam, lai tam nebūtu kājām jāstaigā.

—   Gudri darīts, — māte saka. — Viņš, nabags, jau priekš nāves bija uz kājām pavisam vājš.

Virs atgriezās mājās un saka sievai:

—   Nu, siev, kā redzams, pārmācīt tevi nav vērts: pasaule ir. tik daudz muļķu, ka tos neviens neizmācīs!

.

Sniegbaltīte un Sārtrozīte

Nabaga atraitne dzīvoja viena pati mazā būdiņā. Būdiņas priekšā bija dārziņš, kurā auga divi rožu krūmiņi, viens ar baltiem, otrs ar sarkaniem ziediem. Atraitnei bija divas meitiņas, kuras ļoti līdzinājās rožu krūmiņiem, tādēļ arī vienu sauca par Sniegbaltīti, bet otru par Sārtrozīti. Viņas abas bija ratnas un labas, čaklas un strādīgas. Tikai Sniegbaltīte bija klusāka un lēnāka nekā Sārtrozīte. Sārtrozīte labprat skraidīja apkārt pa pļavām un laukiem, lasīja puķes un mekleja putniņus, bet Sniegbaltīte sēdēja mājas pie māmiņas, palīdzēja darbos vai lasīja viņai priekšā, kad cits nekas nebija darāms.

Abas māsas viena otru tā mīlēja, ka staigāja vienmēr saķērušās rokās, kad izgāja pastaigāties. Ja Sniegbaltīte teica:

—   Mēs viena otru nekad neatstāsim.

Tad Sārtrozīte atteica:

—    Kamēr vien dzīvosim.

Ari māte piebilda:

—    Kas vienai ir, tas jādabū arī otrai.

Bieži viņas skraidīja vienas pašas apkārt pa mežu un lasīja ogas, tomēr neviens meža zvērs nedarīja viņām pāri, bet visi uzticīgi nāca klāt. Zaķītis grauza kāpostu lapu no viņu rociņām; stirna plūca zālīti turpat blakām; briedis priecīgi lēkāja ap viņam, un putniņi bezbailīgi tupēja viņu tuvumā koku zaros, ēdināja savus bērniņus un dziedāja visvisādas dziesmiņas, kādas tikai zināja. Nekādas likstas meitiņām negadījās. Ja viņas aizkavējās mežā un tur uznāca nakts, viņas nolikās turpat zemē sūnās un gulēja, kamēr pienāca rīts. Un māte zināja, ka viņai nav meiteņu dēļ jāraizējas.

Reiz, kad meitenes tumsā tā bija nolikušās mežā pārgulēt un saules stari tās otrā rītā uzmodināja, viņas ieraudzīja sēžam pie savas guļas vietas skaistu bērniņu baltās, spīdošās drēbītēs. Bērniņš piecēlās, laipni tās uzlūkoja, bet, nekā neteicis, iegāja mežā. Kad viņas palūkojās visapkārt, tās ieraudzīja, ka bija gulējušas pašā bezdibeņa malā un visādā ziņā būtu nokritušas, ja tumsā būtu vēl paspērušas pāris soļu uz priekšu. Bet māte viņām teica, ka bērniņš, kurš sēdējis pie viņu guļas vietas, bijis sargeņģelis, kurš vienmēr apsargājot labus bērnus.

Sniegbaltīte un Sārtrozīte uzturēja mātes būdiņu vienmēr tik tīru, ka prieks bija redzēt. Vasarās Sārtrozīte izpušķoja būdiņu ar puķēm un katru rītu nolika mātei pie gultas veselu puķu pušķi, kamēr tā vēl gulēja. Katrā pušķī bija no abiem rožu kociņiem pa rozei. Ziemās Sniegbaltīte no rītiem iekūra uguntiņu un uzkāra kāsī katliņu; un misiņa katliņš spīdēja kā zelts, tik tīri tas bija noberzts. Vakaros, kad ārā sniga sniegs, māte sūtīja meitiņu:

—   Ej, Sniegbaltīt, aizšauj durvis!

Tad viņas visas sasēdās pie krāsns, māte paņēma brilli un lasīja priekšā no lielas grāmatas,bet abas meitiņas sēdēja, vērpa un klausījās. Viņām blakām uz grīdas gulēja jēriņš, aiz viņām savā laktiņā sēdēja balts balodītis, pabāzis galviņu zem spārna.

Kad viņas kādu vakaru tā draudzīgi sēdēja kopā, pieklauvēja kāds pie durvīm, kā gribēdams, lai to ielaiž. Māte ieteicās:

—    Sārtrozīt, atver 'durvis! Tas bus kāds ceļotājs, kurš meklē naktsmājas.

Sārtrozīte aizsteidzās un atšāva bultu; viņa cerēja ieraudzīt aiz durvīm kādu nabaga vecīti, bet tur stāvēja lācis, kas pabāza savu melno, resno galvu pa durvīm iekšā. Sārtrozīte dikti iekliedzās un atsprāga atpakaļ. Jēriņš sāka blēt, balodītis sasita spārniņus un sāka lidot pa istabu, bet Sniegbaltīte paslēpās aiz mātes gultas. Lācis iesāka runāt un teica:

—   Nebaidieties! Es jums nekā ļauna nedarīšu; esmu tikai nosalis. >

—   Ak tu nabaga lācītis, — iesaucās māte, — nogulies te krāsns priekšā un sasildies. Tikai piesargies, lai tavs kažoks neapsvilst.

Tad māte teica:

—   Sniegbaltīt, Sārtrozīt, nāciet šurp! Lācis jums neko nedarīs, viņš ir godīgs.

Iznāca no savām paslēptuvēm abas meitenes, un pamazam saka nakt tuvāk arī jēriņš ar balodīti, un neviens vairs nebaidījās no lāča.

—    Nodauziet, bērni, man drusciņ sniega no kažoka! ieteicās lācis.

Un meitenes atnesa slotu un iztīrīja no lāča kažoka' visu sniegu. Bet lācis izlaidās uguns priekšā un jautri un omulīgi ņurdēja.

Nepagāja ilgs laiks, kad meitenes pavisam sadraudzējās ar laci un sāka neveiklo viesi vēl visādi piejokot. Viņas plucināja viņa biezo kažoku, lika savas kājiņas uz viņa muguras, valstīja viņu no vienas puses uz otru vai arī sita pa viņa biezo kažoku ar lazdas rīkstīti, bet, kad viņš rūca, tad ņēmās smieties. Lācis viņām neņēma neko ļaunā; kad viņas par daudz tam darīja pāri, viņš sauca:

—   Pietaupiet tikai manu dzīvību, meitenes! Sniegbaltīt, Sārtrozīt, nenositiet precinieku!

Kad pienāca guļamais laiks un visi taisījās likties gultās, māte teica lācim:

Tu vari mierīgi palikt guļam pie ugunskura, tur tev nebūs auksti un arī negaiss nevarēs neko padarīt.

Kad ausa rīts, meitenes viņu izlaida āra, un lācis rikšoja pa sniegu prom uz mežu. Tā lācis nu sāka nākt noteiktā laikā katru vakaru, nogulās pie ugunskura un ļāvās, lai meitenes jokojas, cik vien patīk. Viņas tagad tā bija pieradušas pie lāča, ka durvis nemaz ātrāk neaizšāva, kamēr melnais draugs nebija atnācis.

Kad bija pienācis pavasaris un ārā viss jau sazaļojis, kāda rītā lacis teica Sniegbaltītei:

—   Nu man jādodas prom; visu vasaru vairs nedrīkstēšu pie jums rādīties.

—    Uz kurieni tad tu aiziesi, mīļo lācīt? — Sniegbaltīte prasīja.

—   Man jāuzturas mežā un jāsargā savi dārgumi no ļaunajiem pundurīšiem. Ziemā, kad zeme sasalusi, viņiem jāpaliek apakšzemē, tie nevar tikt augšup. Bet tagad, kad saule jau atkausējusi zemi un to sasildījusi, viņi iznāk virszemē, ložņa apkārt un zog. Ko viņi kādreiz dabūjuši savās rokās un noslēpuši savās alās, to vairs tik viegli vis nedabū atpakaļ.

Sniegbaltīte bija pavisam noskumusi par šķiršanos. Kad viņa atvēra durvis, lai izlaistu to ārā, un lācis spiedās viņai garām, tad lāča kažoks aizķērās aiz durvju kāša un drusku ieplīsa. Sniegbaltītei likās, ka caur plīsumu būtu paspīdējis zelts. Tomēr droši viņa to nevarēja apgalvot. Lācis ātri aizskrēja un drīz pazuda aiz kokiem.

Pēc dažām dienām māte aizsūtīja skuķes uz mežu salasīt žagarus. M<*žā viņas atrada lielu, zemē nokritušu koku, bet ap koka stumbru starp papardēm kaut kas lēkāja. Pa gabalu viņas nevarēja izšķirt, kas tas īsti bija. Pienākušas tuvāk, meitenes ieraudzīja, ka tas ir kāds pundurītis ar vecu, krunkainu ģīmi un olektsgaru, sniegbaltu bārdu. Bārdas gals bija iespraudies koka šķirbā, un rūķītis lēkāja šurp un turp, bet nezināja, kā atsvabināties. Viņš uzlūkoja meitenes ar savām sarkani zvērojošām acīm un sauca:

—    Ko jūs vēl stāvat! Vai jūs nevarat nākt šurp un man palīdzēt?

—    Kas tev noticis, mazo vīriņ? — Sārtrozīte prasīja.

—   Muļķa, ziņkārīgā zoss! — iesaucās pundurītis, — gribēju saskaldīt koku, jo man taču vajag sīko malku virtuvei. Ar lielām pagalēm sadeg ātri tā drusciņa barības, ko mēs sev vārām. Mēs taču neēdam tik daudz, cik jūs, rupjie, rijīgie ļaudis! Biju ķīli jau laimīgi iedzinis klucī, un viss būtu bijis labi; bet nosodītais ķīlis bija par daudz glums, izlēca nejauši laukā, un sprauga tik ātri aizvērās, ka iespieda manu skaisto, balto bārdu. Nu tā ir klucī, un es vairs nevaru tikt projām. Bet šīs aušas te vēl ļirgā! Jūs esat gan nekrietnas skuķes!

Meitenes visādi nopūlējās, bet tomēr nevarēja bārdu izdabūt no kluča ārā, tā bija ļoti cieti iespiesta.

—    Es aizskriešu un pasaukšu palīgā ļaudis, — ieteicās Sārtrozīte.

—   Ak tu muļķa desa! — nošņācās pundurītis. — Kas nu tūliņ sauks ļaudis! Jūs abas jau man esat par daudz. Vai jūs labāka nekā nevarat izdomāt?

—    Neesi tik nepacietīgs! — mierināja Sniegbaltīte, — gan jau kāds padoms atradīsies.

Viņa izvilka no kabatas savas dzirklftes un atgrieza iespiestos bārdas galus.

Tikko pundurītis sajutās brīvs, viņš paķēra savu maisu, kas turpat bija noslēpts starp koku saknēm un bija pilns ar zeltu.

—   Neprātīgās meitenes, izrobojušas manu skaisto bārdu, — viņš rūca. — Lai dzeguze jūs par to aizkūko!

Uzmetis maisu uz muguras, viņš aizgāja, vairs ne atpakaļ nepaskatījies uz skuķēm.

Pēc dažām dienām Sniegbaltīte un Sārtrozīte gribēja pamakšķerēt zivis. Nonākušas pie upītes, viņas ieraudzīja, ka kaut kas lielam sienāzim līdzīgs lēkāja gar ūdeni, it kā gribētu lēkt upītē iekšā. Viņas pieskrēja klāt un pazina viņreizējo pundurīti.

—    Kas tad tev nu atkal? — iesaucās Sārtrozīte. — Tu taču nelēkši ūdenī?

—    Tāds muļķis nu gan neesmu, — atkliedza pundurītis, — bet vai jūs pašas neredzat? Sasodītā zivs grib mani ieraut upē.

Pundurītis bija sēdējis upmalā un makšķerējis, bet par nelaimi vējš bija sajaucis viņa garo bārdu ar makšķeres auklu. Kad drīz pēc tam piekodās liela zivs, pundurītim pietrūka spēka to izvilkt. Zivs bija dabūjusi virsroku un stiepa pundurīti tagad prom. Gan viņš ķērās pie stiebriem un meldriem un turējās pretim, bet nekas nelīdzēja, viņam bija jālēkā zivij līdzi pastāvīgās bailēs, ka to varētu pavisam ieraut ūdenī.

Meitenes piesteidzās īstajā laikā, noturēja viņu uz vietas un mēģināja atraisīt bārdu. Tomēr viss velti — bārda un makšķeres aukla bija galīgi sapiņķējušās. Neatlika nekas cits kā ķerties atkal pie dzirklīlēm un bārdu apgraizīt. Bārda nu iznāca vēl strupāka. Kad pundurītis to ieraudzīja, viņš sāka kliegt:

—    Ak jūs nelietes tādas, vai tā drīkst izķēmot ģīmi? Nepietika ar to, ka jūs viņreiz jau manu bārdu izrobojāt, šoreiz jūs to pataisījāt pavisam strupu. Es vairs nemaz nedrīkstu rādīties savējiem. Kaut jums būtu jāskrien un jums nokristu kurpēm zoles!

Tad viņš paņēma savu pērļu maisu, kuru bija ieslēpis niedrās, un, ne vārda neteicis, aiznesa to projām, nozuzdams akmeņos.

Gadījās, ka māte pēc tam aizsūtīja abas meitenes uz pilsētu iepirkt dzijas, adatas, diegus un lentas. Ceļš gāja caur silu, kur vietām gulēja milzīgi klints bluķi. Te viņas redzēja gaisā lidināmies lielu putnu, kas, griezdamies riņķī, lēnām laidās arvien zemāk un beidzot nolaidās pie klints zemē. Tūliņ pēc tam viņas dzirdēja briesmīgu, izmisušu spiegšanu. Meitenes pieskrēja un ar izbailēm ieraudzīja, ka ērglis bija saķēris un gribēja aiznest viņu veco paziņu pundurīti.

Līdzcietīgās meitenes tūliņ pieķērās mazajam vīriņam klāt un raustījās un stīvējās ar ērgli tik ilgi, kamēr viņš atlaida savu laupījumu. Kad pundurītis bija cik necik atžilbis no pirmajām bailēm, viņš sāka spiedzošā balsī kliegt:

—   Vai jūs nevarējāt ar mani uzmanīgāk apieties? Jūs esat raustījušas manas drēbes un galīgi saplēsušas manus svārciņus. Kur es tads iešu! Ak jūs neveikules, palaidnes!

Tad viņš paķēra savu maisu ar dārgakmeņiem un iespruka turpat zem klints savā alā.

Skuķes jau bija pieradušas pie pundurīša nepateicības. Viņas turpināja mierīgi savu ceļu, nokārtoja pilsētā savas darīšanas un griezās atpakaļ uz mājām. Tajā pašā vietā silā viņas atkal pārsteidza pundurīti, kurš bija izkratījis savu dārgakmeņu maisu kādā laukumiņā un nebija gaidījis, ka tik vēlu te vēl kāds ies garām. Vakara saules stari apspīdēja akmentiņus; tie mirdzēja un vizuļoja tik skaisti visvisādās krāsās, ka skuķes apstājās un skatījās.

—    Ko nu tā stāvat ar atvērtām mutēm! — pundurītis sauca, un viņa pelnu pelēkais vaigs pavisam nosarka no dusmām. Viņš grasījās vēl dūšīgāk bārties, kad atskanēja dikta rūkšana un no meža atskrēja melns lācis. Pundurītis ļoti izbijās, uzlēca kājās, bet vairs nepaspēja aizskriet līdz savai alai, jo lācis jau bija klāt. Lielās bailēs pundurītis sāka lūgties:

—    Mīļais lāča kungs, apžēlojieties par mani! Es jums atdošu atpakaļ visus jūsu dārgumus! Redziet, skaistie dārgakmeņi ir jau tepat. Atstājiet tikai mani pašu dzīvu! Kas jums būs no manis, maza, vāja cilvēciņa? Jūs pat nemanīsiet mani savu zobu starpā. Labāk ķeriet tur abas tās bezdievīgās meitenes! Tās būs pavisam cits kumoss, treknas, mīkstas kā jaunas paipalas, ēdiet tās!

Bet lācis viņa vārdus nemaz neuzklausīja, iesita ļaunajam radījumam ar ķepu, ka tas vairs nekustējās.

AAeitenes bēga projām, bet lācis viņām sauca nopakaļus:

—    Sniegbaltīt, Sārtrozīt, nebaidieties! Pagaidiet, es arī iešu jums līdz!

Skuķes pazina sava lāča balsi un apstājās. Kad lācis bija pienācis viņām klāt, piepeši nomaucās viņa lāča āda, un viņu priekšā stāvēja skaists jauneklis zelta drēbēs. Jauneklis teica:

— Nelietīgais punduris bija mani nobūris par lāci; viņš bija nozadzis visus manus dārgumus; man bija jāskraida apkārt pa mežu, kamēr pēc viņa nāves tiku atbrīvots. Nu viņš ir saņēmis savu sodu.

Sniegbaltīte apprecējās ar bijušo lāci, bet Sārtrozīte ar viņa brāli. Visas dārgās mantas, kuras punduris bija savācis savā alā, viņi izdalīja uz pusēm. Vecā māmiņa vēl ilgus gadus dzīvoja mierīgi un laimīgi pie saviem bērniem. Bet abus rožu krūmiņus viņi paņēma līdzi un iestādīja pilī pie pašiem logiem. Un katru gadu tur plauka un ziedēja visskaistākās baltās un sarkanās rozes.

.

Velns ar trim zelta matiem

Kādai nabaga sievai piedzima dēliņš, kas nāca pasaulē krekliņā, un viņam tika pareģots, ka četrpadsmitā mūža gadā tas apprecēšot ķēniņa meitu. Gadijās, ka tai ciemā drīzumā ieradās pats ķēniņš, bet neviens viņu nepazina, un, kad viņš apvaicajās, kas te jauns noticis, ciema ļaudis atbildēja:

—    Pie mums šais dienās piedzimis zēns krekliņā; viņam viss laimēsies, ko viņš pasāks, un četrpadsmitā mūža gadā viņš apprecēs ķēniņa meitu.

Ķēniņam bija ļauna sirds, viņš noskaitās par šādu pareģojumu, aizgāja pie zēna vecākiem, izlikās varen laipns un sacīja:

—   Jūs esat nabaga ļaudis, atdodiet bērnu man, es par viņu rūpēšos.

Sākumā viņi to dzirdēt negribēja, bet, kad svešais piedāvāja krietnu naudu, tad nosprieda: — Šis zēns ir laimes bērns, viņam viss nāks par labu, — un atdeva bērnu svešajam. Ķēniņš ielika bērnu šķirstiņā un jāja tālāk, kamēr nonāca pie dzija atvara. Tur viņš iemeta šķirstiņu un nodomāja: «Nu esmu izglābis savu meitu no nelūgta precinieka.» Taču šķirstiņš nenogrima, bet peldēja vien tālāk kā kuģītis, un tanī neiespiedās neviena lāse ūdens. Divas jūdzes no ķēniņa pilsētas bija dzirnavas, tur šķirstiņš apstajās pie aizsprosta. Par laimi tuvumā atradās dzirnavnieka puisis, viņš ar ķeksi izvilka šķirstiņu, cerēdams, ka tanī būs dārgas mantas, bet atvēris ieraudzīja, ka tur guļ skaists puisēns, veselīgs un mundrs. Viņš aiznesa to dzirnavniekiem, un, tā kā tiem bērnu nebija, tad viņi nopriecājās un nosprieda, ka šo zēnu viņiem laime sūtījusi. Viņi pieņēma atradeni un audzināja to par krietnu jaunekli.

Bet kādreiz gadījās, ka ķēniņš iegriezās dzirnavās, lai paglābtos no negaisa, un vaicāja dzirnavniekiem, vai jauneklis esot viņu dēls.

—    Nē, — tie atbildēja, — tas ir atradenis. Pirms četrpadsmit gadiem viņš šķirstiņā piepeldēja pie mūsu dzirnavām, un mūsu puisis izvilka viņu no ūdens.

Ķēniņš tūliņ noprata, ka tas ir tas pats laimesbērns, ko viņš iemetis ūdenī, un sacīja:

—   Labie ļautiņi, vai šis zēns nevarētu aiznest vēstuli ķēniņienei? Es viņam par to došu divus zelta gabalus.

—    Kā ķēniņš pavēl, — tie atbildēja un lika jauneklim posties ceļā.

Bet ķēniņš uzrakstīja ķēniņienei vēstuli, kur bija sacīts: «Līdzko šis zēns ieradīsies ar manu vēstuli, tā pavēlu viņu nokaut un aprakt, un tas viss izdarāms pirms manas atgriešanās.»

Zēns devās ar vēstuli ceļā, bet nomaldījās un vakarā nonāca biezā mežā. Viņš pamanīja uguntiņu spīdam, gāja uz to pusi un nonāca pie mazas mājiņas. Iegājis viņš ieraudzīja pie pavarda sēžam vecu sievu. Tā sabijās un jautāja:

—   No kurienes tu nāc un uz kurieni dodies?

—    Es nāku no dzirnavām, — viņš atbildēja, — un dodos uz ķēniņa pili, lai aiznestu ķēniņienei vēstuli. Mežā es nomaldijos un labprāt paliktu te pa nakti.

—   Nabaga zēns! — sieva iesaucās. — Tu esi iemaldījies laupītāju midzenī; kad viņi pārnāks, tad tevi nokaus.

—    Lai notiek kas notikdams, — zēns atteica, — bail man nav, bet es esmu tā piekusis, ka nespēju tālāk iet, — un viņš nolikās uz sola un aizmiga.

Drīz pārradās laupītāji un nikni jautāja, kāpēc te guļot sazin kāds svešs puika.

—   Ak, — vecā atbildēja, — tas ir gluži nevainīgs bērns, kas apmaldījies mežā; es viņu aiz līdzcietības ielaidu pārgulēt. Viņš nes vēstuli ķēniņienei.

Laupītāji atplēsa vēstuli un izlasīja, un tur bija rakstīts, ka vēstules atnesējs jānokauj. Cietsirdīgajiem laupītājiem kļuva zēna žēl, viņu vadonis saplēsa vēstuli un uzrakstīja citu, kur bija sacīts, ka tās atnesējs tūliņ salaulājams ar ķēniņa meitu. Viņi ļāva zēnam mierīgi izgulēties līdz rītam, tad iedeva tam vēstuli un parādīja ceļu.

Ķēniņiene, izlasījusi vēstuli, darīja tā, kā pavēlēts: sarīkoja lepnas kāzas, un tā princese dabūja par vīru laimesbērnu. Un, tā kā jauneklis bija skaists un laipns, tad abi dzīvoja priekā un laimē.

Pēc kāda laika atgriezās ķēniņš un redzēja, ka pareģojums piepildījies un laimesbērns apprecējis viņa meitu.

—    Kā tas varēja notikt? — viņš brīnījās. — Es taču savā vēstulē pavēlēju pavisam ko citu.

Tad ķēniņiene pasniedza viņam vēstuli, lai lasot pats, kas tur rakstīts. Ķēniņš tūliņ saprata, ka vēstules apmainītas. Viņš jautāja znotam, kur palikusi tam uzticētā vēstule un kāpēc tās vietā atnesta cita.

—    Par to es nekā nezinu, — jauneklis atbildēja. — Varbūt vēstules nakti apmainītas, kad gulēju meža mājiņā.

Tad ķēniņš dusmās sacīja:

—  Tik viegli tu vis netiksi galā! Kas grib manu meitu par sievu, tam jāaiziet uz elli un jāatnes trīs zelta mati no velna galvas. Ja tos atnesīsi, tad mana meita tev paliks.

Tā ķēniņš domāja atbrīvoties no jaunekļa uz visiem laikiem, bet laimesbērns atbildēja:

—   Labi, es atnesīšu zelta matus, man nav bail no velniem. — Un viņš atvadījās un sāka savu ceļojumu.

Ceļš viņu noveda lielā pilsētā, kur vārtusargs jautāja, kas šis tāds esot un kādu amatu protot.

—    Es protu visu, — laimesbērns atteica.

—   Tad izdari mums pakalpojumu, — vārtusargs sacīja, — pasaki, kāpēc mūsu strūklaka tirgus laukumā šogad pat ūdeni nedod, kamēr agrāk no tās plūda vīns.

—   To jums labprāt pateikšu, — jauneklis atbildēja, — tikai pagaidiet, kamēr nāku atpakaļ.

Viņš devās tālāk un nonāca citā pilsētā, kur vārtusargs viņam atkal jautāja, kas šis esot un ko protot.

—    Es protu visu, — viņš atbildēja.

—   Tad izdari mums pakalpojumu un pasaki, kāpēc mūsu ābelei šogad nav pat lapu, kaut gan agrāk tai bija zelta āboli.

—   To es jums labprāt pateikšu, tikai pagaidiet, kamēr nāku atpakaļ.

Viņš gāja tālāk un nonāca pie lielas upes, pār kuru bija jāceļas pāri. Pārcēlājs atkal jautāja, kas šis esot un ko protot.

—    Es protu visu, — viņš atbildēja.

—   Tad izdari man pakalpojumu, — pārcēlājs lūdza, — pasaki, kāpēc man visu mūžu jānodarbojas ar pārcelšanu un neviens mani nenomaina.

—   To es labprāt pateikšu, tikai pagaidi, kamēr nāku atpakaļ.

Viņš pārcēlās pār upi un uzmeklēja ieeju peklē. Tur viss bija kvēpu un sodrēju pilns. Velna patlaban nebija mājās, tikai viņa vecmāmuļa sēdēja lielā atzveltnes krēslā.

—   Ko tev vajag? — viņa jautāja, bet nemaz tik ļauna neizskatījās, kā varētu domāt.

—   Man jādabū trīs zelta mati no velna galvas, — jauneklis atbildēja, — citādi man jāšķiras no savas sievas.

—    Tu prasi daudz, — viņa sacīja, — jo, kad pārnāks velns un ieraudzīs tevi, tad tev vajadzēs šķirties no savas dzīvības. Bet man tevis žēl, es palūkošu, vai nevaru tev palīdzēt. — Un viņa pārvērtā jaunekli par skudru un piesacīja: Paslēpies manu svārku krokās, tur tu būsi drošībā.

—    Tas viss būtu labi, bet man vēl vajag atbildes uz trim jautājumiem: kāpēc strūklaka, no kuras agrāk plūda vīns, šogad pat ūdeni nedod; kāpēc ābele, kas agrāk nesa zelta ābolus, šogad palikusi bez lapām; kāpēc pārcēlājam jābraukā no viena krasta uz otru un neviens viņu nenomaina?

—   Tie ir grūti jautājumi, — velna vecmāmuļa atbildēja,

—    bet izturies mierīgi un klausies uzmanīgi, ko velns teiks, kad es viņam plūkšu āra trīs zelta matus.

Pienāca vakars, un velns ieradās mājās. Tikko ienācis, viņš tūliņ pamanīja, ka gaiss nav tīrs.

—   Te ož, te ož pēc cilvēka! — viņš sauca. — Te kaut kas nav kārtībā.

Viņš pārmeklēja visus kaktus, bet nekā neatrada, un vecmāmuļā sāka bārties:

—    Nupat kā uzslaucīju un uzposu istabu, bet tu visu sasvaidi juku jukām, — vienmēr tev cilvēka smaka sitas degunā! Sēdies labāk pie galda un ēd vakariņas!

Viņš paēda vakariņas un, tā kā bija noguris, ielika galvu vecmāmuļai klēpī un lūdza, lai izsukājot viņam matus. Necik ilgi, te viņš iemiga, sāka šņākt un beidzot jau krāca. Vecmāmuļa saķēra vienu zelta matu, izrāva un nolika sev blakus.

—   Nolāpīts! — velns pamodies iesaucās. — Ko tu dari?

—    Es redzēju nelāga sapni, — vecmāmuļa atbildēja,

—   tāpēc nobijos un sagrābu tevi aiz matiem.

—    Ko tad tu redzēji?

—   Es redzēju strūklaku tirgus laukumā; agrāk no tās bija plūdis vīns, bet nu pat ūdens vairs netecēja. Kāpēc tas tā?

—    Ei, ja viņi to zinātu! — velns nosmējās. — Tur sēž krupis zem akmens, — kad to nosistu, tad atkal plūstu vīns.

Vecmāmuļa nu sukaja joprojām viņa matus, viņš iemiga un sāka tā krākt, ka logiem rūtis dārdēja. Tad viņa izplūca tam vēl vienu zelta matu.

—   Sasodīts! — velns pikti iebrēcās. — Ko tu dari?

—   Nedusmojies, tas man netīšam gadījās, es redzēju sliktu sapni.

—    Kas tad nu tev rādījās?

—   Man rādījās kādā ķēniņvalstī ābele, kas citreiz nesusi zelta ābolus un šogad palikusī bez lapām. Kas tur par vainu?

—    Ei, ja viņi to zinātu! — velns nosmējās. — Pele grauž ābeles saknes; ja peli nosistu, ābele atkal nestu zelta ābolus, bet, ja pele to vēl ilgāk grauzīs, tad koks pavisam nonīks. Bet nu liec mani mierā ar saviem sapņiem! Ja tu vēl traucēsi mani miegā, tad dabūsi pa ausi!

Vecmāmuļa nomierināja viņu ar laipniem vārdiem un sukāja matus, kamēr viņš iemiga un sāka krākt, tad viņa izplūca tam trešo zelta matu. Velns pietrūkās kājas, iebrēcās kā applaucēts, un vecmāmuļai būtu slikti klājies, taču viņa to atkal nomierināja un sacīja:

—   Nu, ko lai dara, ja slikti sapņi rādās!

—    Ko tad tu atkal redzēji? — velns tapa ziņkārīgs.

—    Es redzēju sapnī pārcēlāju, un tas man sūdzējās, ka braukājot visu mūžu no viena krasta uz otru un neviens viņu nenomainot.

—    Ei, ko nu tas stulbenis! — velns iesmējās. — Ja kāds gribētu celties pāri par upi un viņš tam iedotu savu airi rokā, tad tas paliktu par pārcēlāju un viņš atbrīvotos.

Vecmāmuļa, izplūkuši trīs zelta matus un saņēmusi atbildes uz visiem.trim jautājumiem, ļāva velnam gulēt, un tas nokrāca līdz pašam rītam.

Kad velns bija aizgājis darbā, vecmāmuļa izvilka skudru no svārku krokām un atdeva laimesbērnam viņa cilvēka izskatu.

—   Še tev trīs zelta mati, — viņa sacīja, — un velna atbildes tu droši vien dzirdēji.

—   Jā, — laimesbērns atbildēja, — es visu dzirdēju un iegaumēju.

—   Tad tev ir palīdzēts, — viņa teica, — ej nu savu ceļu.

Viņš sirsnīgi pateicās vecajai par palīdzību grūtā brīdī un

pameta elli, priecādamies, ka viss tik labi izdevies. Pārcēlājam, kas gaidīja uz solīto atbildi, viņš sacīja:

—   Pārcel mani uz otru krastu, tad es pateikšu, kā tu vari atbrīvoties.

Un, kad viņš atradās otrā krastā, tad pateica pārcēlājam velna padomu:

—   Ja atkal kāds gribēs celties pāri, iedod tam savu airi rokā.

Viņš gāja tālāk, līdz nonāca pilsētā, kur ābele nedeva augļus un vārtusargs gaidīja atbildi. Jauneklis pateica tam velna padomu:

—   Nositiet peli, kas grauž ābelei saknes, tad tā atkal dos zelta ābolus.

Vārtusargs pateicās par padomu un iedeva viņam divus ar zeltu apkrautus ēzeļus. Tad viņš nonāca pilsētā, kur strūklaka vairs nedeva vīnu, un sacīja vārtusargam to, ko bija teicis velns:

—   Jāatrod krupis, kas sēž akā zem akmens, un jānosit, tad vīns plūdīs straumēm.

Vārtusargs pateicās par padomu un iedeva viņam divus ar zeltu apkrautus ēzeļus.

Beidzot laimesbērns atgriezās mājās pie sievas, kura nopriecājās no sirds, ka abi laimīgi tikušies un viņam viss tik labi izdevies. Ķēniņam viņš iedeva prasītos zelta matus no velna galvas, un, kad vēl ķēniņš ieraudzīja četrus ēzeļus ar zelta nastām, tad viņš kļuva pavisam priecīgs un sacīja:

—    Nu visi noteikumi izpildīti un tu vari manu meitu paturēt! Bet saki, mīļo znotiņ, kur tu ņēmi tik daudz zelta? Tā taču milzu bagātība!

—   Es pārcēlos pār upi, — jauneklis atbildēja, — un otrā krastā bija smilšu vietā zelts, tur es to savācu.

—   Vai es arī varētu to dabūt? — ķēniņš jautāja un vai dega aiz mantkāres.

—    Cik vien gribat! — laimesbērns atteica. — Tur ir pārcēlājs, lieciet, lai tas pārceļ jūs uz otru krastu un tad grābiet zeltu pilniem maisiem.

Alkatīgais ķēniņš steigšus vien posās ceļā, nonāca pie upes un pasauca pārcēlāju. Tas piebrauca un, kad viņi sasniedza otru krastu, iespieda ķēniņam airi rokā un pats izlēca ārā. Kopš tā laika ļaunais ķēniņš par sodu joprojām strādā pārcēlāja darbu.

—   Vai viņš vēl tagad to dara?

—    Nu, protams! Neviens taču viņam airi no rokām ārā neņems.

.

Sniegbaltīte

Reiz pašā ziemas vidū sniega pārslas kā spalvu pūkas krita no debesīm. Kāda karaliene sēdēja pie loga un šuva. Skatoties pārslās, viņai iedūrās pirkstā adata. Trīs sarkanas asins piles nokrita sniegā. Spilgtais sārtums žilbinošā baltumā izskatījās ļoti skaisti, un karaliene pie sevis nodomāja:

«Kaut man būtu bērniņš, tik balts kā sniegs, tik sārts kā asinis un tik melns kā ogle!»

Drīz viņai piedzima meitiņa, tik balta kā sniegs, tik sārta kā asinis un tik melniem matiem kā ogle. Meitiņu nosauca par Sniegbaltīti; bet karaliene pati pēc tam drīz nomira.

Pēc gada karalis apprecēja citu sievu. Ta bija skaista sieviete, bet par daudz lepna uz savu skaistumu un nevarēja ciest, ka kada cita būtu par viņu vēl pārāka. Viņai biju brīnumspogulītis; bieži tā nostājās spoguļa priekšā, aplūkoja sevi un

prasīja. — Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā? Un spogulis katru reizi atbildēja:

— Jūs, karalien, esat visskaistākā.

Tad karaliene apmierinājās, jo zināja, ka spogulis viņai katru reizi saka patiesību.

Bet Sniegbaltīte pieauga un ar katru dienu kļuva arvien skaistāka. Kad viņa bija septiņus gadus veca, viņa bija tik skaista kā vissaulainākā diena un atstāja pat karalieni ēnā. Kad nu karaliene atkal prasīja savam spogulim:

—    Pateic, spogulīt, man tā: Kura ir visskaistākā? —

tad spogulis atbildēja:

—   Jūs, karalien, esat gan ļoti glīta, Bet tūkstoškārt skaistāka Sniegbaltīte.

To izdzirdusi, karaliene no dusmām un naida nobālēja. No paša pirmā acumirkļa, kad viņa bija ieraudzījusi Sniegbaltīti, viņai jau bija aptecējusies sirds un viņa bija sākusi neieredzēt bērnu. Un viņas augstprātība un naids auga ar katru dienu augumā un nedeva tai miera ne dienu, ne nakti. Beidzot viņa atsauca mednieku un teica:

—    Aizved meiteni uz biezu mežu, es to vairs negribu redzēt ne acu gala. Tur meža biezumos tu padari viņai galu un par pierādījumu atnes man viņas plaušas un aknas'

Mednieks paklausīja un aizveda meitenīti meža biezumos. Viņš jau izvilka dunci un gribēja meitenīti patlaban nobeigt, bet nevainīgais bērns sāka raudāt un teica:

—   Mīļo medniek, atstāj mani dzīvu, es došos tālāk meža biezumos un nekad vairs nerādīšos mājās!

Tā kā meitenīte bija ļoti skaista, tad medniekam arī kļuva viņas žēl, un viņš teica:

—   Skrej vien vesels, mīļais bērns!

Bet pats pie sevis viņš nodomāja:

«Tā kā tā meža zvēri viņu drīz saplosīs, taču viņas dzīvība nebūs vismaz uz manas sirdsapziņas.» Un viņam novēlās kā akmens no sirds.

Patlaban skrēja garām jauna stirniņa, mednieks to noķēra un kā pierādījumu pārnesa viņas plaušas un aknas. Savā naidā karaliene tūliņ lika plaušas un aknas izvārīt un apēda tās.

Bet Sniegbaltīte tagad bija lielajā mežā pavisam viena un ļoti baidījās. Viņa aplūkoja katru koka lapiņu un domāja un meklēja, kur varētu paslēpties. Tad viņa no bailēm sāka skriet un skrēja pār asiem akmeņiem un caur ērkšķiem, un meža zvēri gadījās tai ceļā, tomēr neko viņai nedarīja. Viņa skrēja līdz pat vakaram, kamēr izsīka spēki. Tad viņa ieraudzīja mazu mājiņu un iegāja tajā atpūsties.

Cik maza bija pati mājiņa, tik sīks un niecīgs bija ari viss iekšienē, tomēr tik patīkams un tīrs, ka ne vārdiņa nevarēja pārmest. Istabas vidū bija balti apklāts galdiņš ar septiņiem maziem šķīvīšiem, pie katra šķīvīša sava karotīte, nazītis, dakšiņa un dzeramais kausiņš. Pie sienas saliktas rindā septiņas mazas gultiņas, pārklātas sniegbaltiem paladziņiem.

Sniegbaltīte bija izsalkusi un izslāpusi, tādēļ viņa ēda no katra šķīvīša pa druskai salatu un maizes un izdzēra no katra kausiņa pa lāsītei vīna, jo viņa negribēja darīt pāri vienam vien. vēlāk, kad bija pavisam nogurusi, viņa izmēģināja pa kārtai visas gultiņas, bet visas izrādījās viņai nederīgas. Citas bija par garām, citas par īsām, tikai septītā gultiņa rādījās pašā laikā, tajā viņa arī iegulās un aizmiga.

Kad jau bija pavisam satumsis, pārradās mājiņas saimnieki. Tie bija septiņi rūķīši, kas kalnos cirta un raka rūdu. Viņi aizdedzināja savas septiņas svecītes, tā ka uz reizi visā mājiņā kļuva gaišs. Viņi ieraudzīja, ka te kāds bijis, jo nekas vairs nebija tādā kārtībā, kādā viņi atstājuši. Pirmais ieteicās:

—    Kas te sēdējis uz mana krēsliņa?

Otrs prasīja:

—    Kas te ēdis no mana šķīvīša?

—    Kas te aizticis manu maizīti? — prasīja trešais.

—    Kas te ēdis manus salatiņus? — jautāja ceturtais.

—    Kas te dūris ar manu dakšiņu? — vaicāja piektais.

—   Kas te griezis ar manu nazīti? — ieprasījās sestais.

—    Kas te dzēris no mana kausiņa? — iesaucās septītais.

Tad sāka apskatīties pa istabu, pirmais pamanīja iedobumiņu savā gultiņā un ieteicās:

—    Kas te iespiedis manu gultiņu?

Pieskrēja arī citi un sauca:

—   Arī manā gultiņā ir kāds gulējis.

Bet septītais piegāja pie savas gultiņas un ieraudzīja Sniegbaltīti, kura tur vēl tagad gulēja un bija aizmigusi. Nu viņš piesauca arī citus, tie atskrēja, atnesa savas svecītes un ap^ gaismoja Sniegbaltīti. Viņi brīnījās un sauca:

—   Ak mans dievs, mans dievs! Cik viņa ir skaista!

Un no priekiem viņi apklusa, lai to neuzmodinātu un lai viņa turpat gultiņā labi izgulētos. Bet septītais rūķītis gulēja pie saviem biedriem pa stundai pie katra visu nakti līdz pat rītam.

Otrā rītā Sniegbaltīte atmodās un izbijās no rūķīšiem. Bet tie izturējās pret Sniegbaltīti Joti laipni un prasīja:

—    Kā tevi sauc? ,

—   Mani sauc par Sniegbaltīti, — viņa atbildēja.

—    Kā tu pie mums atkļuvi? — rūķīši tai jautāja. Un Sniegbaltīte viņiem izstāstīja, ka pamāte likusi viņu nomaitāt, bet mednieks atstājis dzīvu, ka pēc tam viņa visu dienu skrējusi pa mežu un beidzot atradusi mazo mājiņu.

Rūķīši prasīja:

—   Vai tu nebūtu ar mieru vadīt mūsu saimniecību: vārīt ēdienu, uzklāt gultiņas, mazgāt veļu, šūt un adīt? Ja tu visu uzturētu labā kārtībā un tīrībā, tad varētu vienmēr pie mums palikt un tev nekā netrūktu.

Sniegbaltīte viņiem visu to apsolīja. Un nu viņa te saimniekoja. No rītiem rūķīši aizgāja kalnos, raka rūdu un meklēja zeltu, bet vakaros atgriezās mājās, un tad vajadzēja būt ēdienam pagatavotam. Visu dienu Sniegbaltīte bija viena pati mājās. Rūķīši viņu brīdināja:

—    Tikai piesargies no savas pamātes, viņa drīz dabūs zināt, ka tu esi te; nelaid nevienu iekšā!

Apēdusi plaušas un aknas, Sniegbaltītes pamāte bija atkal pārliecināta, ka viņa ir visā pasaulē vispārākā un visskaistākā. Viņa nostājās spoguļa priekšā un prasīja:

—    Pateic, spogulīt, man tā: Kura ir visskaistākā?

Tad spogulītis atbildēja:

—    Jūs, karalien, esat gan ļoti glīta, Un tomēr man atklāti jāsaka tā, Ka septiņu rūķīšu namiņā

Ir tūkstoškārt skaistāka Sniegbaltīte!

Karaliene izbijās, jo viņa zināja, ka spogulis nekad nerunā nepatiesību, un saprata, ka mednieks viņu bija piekrāpis, bet Sniegbaltīte atrodas kaut kur pie septiņiem rūķīšiem. Viņa sāka no jauna prātot, kā to lai nomaitātu, jo, kamēr spogulis ziņoja, ka Sniegbaltīte ir visskaistākā, karalienei aiz skaudības nebija nekada miera.

Kad viņa bija labu laiku gudrojusi, viņa nokrāsoja sev seju, pārģērbās par vecu tirgus sievu, tā ka neviens to vairs nevarēja pazīt. Viņa nonāca pie rūķīšu mājiņas, pieklauvēja un sauca:

—   Lētas preces, labas preces! Sniegbaltīte paskatījās pa logu un ieprasījās:

—    Labdien, krustmāmiņ, ko jūs labu pārdodat?

—   Lētas preces, skaistas preces, — tirgus sieva atbildēja:

—  Auklas un lentas visvisādās krāsās.

Pie tam viņa izcēla no groza raibus dzīparus un visādas zīda auklas, jostas un rādīja Sniegbaltītei.

—   Šo labo sieviņu var ielaist. — nosprieda Sniegbaltīte,

—  viņa nāk godīgos nolūkos.

Sniegbaltīte atbultēja durvis, ielaida pārdevēju un nopirka sev raibu jostu.

Bērniņ, kā tu izskaties! — vecene iesaucās. — Ļauj, es tev aplikšu jostu.

Sniegbaltīte nedomāja nekā ļauna un ļāva sev aplikt un savilkt jauno jostu. Bet vecene jostu savilka tik cieši, ka Sniegbaltītei aizrāvās elpa un viņa kā nedzīva nokrita zemē.

—    Nu reiz būs galā ar tavu skaistumu! — ļaunā sieviete noteica un steidzās mājup.

Drīz pārnāca septiņu rūķīši vakariņās. Viņi ļoti izbijās, kad ieraudzīja Sniegbaltīti guļam uz grīdas. Meitene nekustējās un neelpoja, bet gulēja kā nomirusi. Rūķīši viņu pacēla un ieraudzīja, ka viņai ļoti cieti savilkta josta. Rūķīši pārgrieza raibo jostu, Sniegbaltīte ievilka elpu un maz pamazām atdzīvojās. Kad rūķīši dabūja zināt, kas noticis, viņi teica:

—   Vecā tirgus sieva būs bijusi tava pamāte — karaliene. Uz priekšu sargies un nelaid nevienu iekšā, kad mēs neesam mājās.

Bet ļaunā sieviete, pārnākusi mājās, nostājās atkal spoguļa priekšā un prasīja:

—    Pateic, spogulīt, man tā: Kura ir visskaistākā?

Tad spogulis atbildēja:

—   Jūs, karalien, esat gan ļoti glīta, Un tomēr man atklāti jāsaka tā, Ka septiņu rūķīšu namiņā

Ir tūkstoškārt skaistāka Sniegbaltīte!

To dzirdot, sirds viņai pavisam apstājās pukstēt; tik ļoti viņa izbijās par to, ka Sniegbaltīte vēl bija palikusi dzīva. Nu viņa gudroja no jauna, ko iesākt, lai meiteni nogalinātu. Viņa saindēja kādu ķemmi, tad atkal pārģērbās par nabagu vecenīti, bet pavisam par citādu nekā pirmo reizi.

Atkal nonākusi pie rūķīšu mājiņas, viņa pieklauvēja un sau';a:

—    Lētas preces, labas preces!

Sniegbaltīte pavērās caur logu un teica:

—   Es nedrīkstu neviena ielaist.

Bet vecene sauca:

—   Apskati vismaz šo skaisto ķemmi!

Viņa izvilka saindēto ķemmi un parādīja to Sniegbaltītei. Meitenei ķemme patika, viņa ļāvās piekrāpties un atvēra durvis. Kad ķemme bija nopirkta, vecene ieteicās:

—    Ļauj, es tev sakārtošu matus!

Sniegbaltīte nedomāja neko ļaunu, bet, tiklīdz vecene skāra ar saindēto ķemmi viņas matus, inde iedarbojās, un Sniegbaltīte nokrita zemē kā nedzīva.

—   Nu taču tu vairs nepiecelsies! — pamāte noteica un aizsteidzās projām.

Par laimi bija arī jau vakars, un visi septiņi rūķīši pārradās mājās. Kad viņi ieraudzīja Sniegbaltīti guļam uz grīdas, viņi tūliņ saprata, ka te bijusi ļaunā pamāte un to nogalinājusi. Tādēļ viņi ņēmās pamatīgi pārmeklēt Sniegbaltīti un atrada viņas matos saindēto ķemmi. Tikko ķemmi no matiem izvilka, Sniegbaltīte atkal atdzīvojās un izstāstīja visu, kas noticis. Tagad viņi atkal no jauna piekodināja sargāties un nevienu nelaist iekšā.

Bet karaliene nostājās sava spoguļa priekšā un prasīja:

—  Pateic, spogulīt, man tā: Kura ir visskaistākā?

Un spogulis atbildēja tāpat kā agrāk:

—   Jūs, karalien, esat gan ļoti glīta, Un tomēr man atklāti jāsaka tā, Ka septiņu rūķīšu namiņā

Ir tūkstoškārt skaistāka Sniegbaltīte!

Karaliene, to dzirdot, trīcēja un drebēja no dusmām un teica:

—   Kaut tas arī maksātu manu pašas dzīvību, tomēr Sniegbaltīti es neatstāšu dzīvu!

Pēc tam viņa iegāja slepenā, vientuļā istabā, kurā nevienam citam nekad neļāva ieiet, un pagatavoja tur saindētu ābolu. No ārpuses ābols izskatījās ļoti skaists un sarkans,' tā ka katru, kas to uzskatīja, ābols kārdināt kārdināja. Bet, ja kāds tikai kumosiņu nokostu, tam tūliņ būtu jāmirst. Kad ābols bija sagatavots, pamāte nokrāsojās un pārģērbās par zemnieka sievu, aizgāja pie rūķīšu mājiņas un pieklauvēja. Sniegbaltīte paskatījās pa logu un teica:

—    Es tagad vairs it nevienu nedrīkstu ielaist, rūķīši man to noliedza.

—   Ja negribi, negribi, — zemniece atteica. — Savus gardos ābolus varu pārdot arī citur. Še, vienu es tev iedāvinu.

—   Nē, es nedrikstu ņemt, — Sniegbaltīte atteica.

—   Tu varbūt baidies no nāves zālēm? Kod tu no vienas puses, es kodīšu no otras puses, — vecene teica un nokoda ābolu no baltās puses. Bet ābols bija tik mākslīgi sagatavots, ka tikai sarkanā puse bija saindēta. Kad Sniegbaltīte redzēja, ka vecā zemniece nokoda kumosu, ari viņai uznāca liela kāre pēc skaistā ābola, viņa izstiepa roku un to paņēma. Bet, tikko pirmais kumoss bija mutē, Sniegbaltīte nokrita un bija pagalam.

—   Nu, šoreiz gan tevi vairs neviens nepiecels, — ļaunā karaliene teica, pārsteidzās mājās un vaicāja spogulim:

—   Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā?

Nu spogulis gan atbildēja:

—   Jūs, karalien, esat visskaistākā.

Nu beidzot viņas naida pārpilnai sirdij bija miers.

Kad rūķīši vakarā pārnāca mājās, viņi atrada Sniegbaltīti guļam zemē. Ne viņa vairs kustējās, ne elpoja. Rūķīši meiteni piecēla, pārmeklēja, vai neatradīs atkal ko saindētu, atraisīja jostiņu, izsukāja matus, nomazgāja to ūdenī un vīnā, bet tas viss nekā nelīdzēja — mīļā meitenīte bija un palika pagalam. Viņi to uzlika uz bēru nestāvām, nosēdās visi septiņi apkārt un raudāja. Tā viņi apraudāja savu mīluli trīs dienas no vietas. Tad rūķīši gribēja meiteni aprakt, bet viņa gulēja tik svaiga ar balti sārtiem vaigiem kā dzīvs cilvēks.

—    Mēs taču nevaram viņu nogremdēt melnajā zemē, — rūķīši sprieda un lika pataisīt stikla zārku, lai meiteni vienmēr varētu labi redzēt, ielika viņu zārkā un uz vāka zelta burtiem uzrakstīja viņas vārdu un atzīmēja, ka tā ir karaļmeita. Tad uznesa zārku un nolika pašā kalna galā, un viens no viņiem vienmēr palika tai vietā par sargu. Atnāca arī meža zvēri apraudāt Sniegbaltīti. Vispirms atlaidās pūce, tad krauklis, bet visbeidzot balodītis.

Sniegbaltīte gulēja zārkā ilgi ilgi, bet nemaz netrūdēja; viņa izskatījās kā dzīva, tikai aizmigusi. Viņa bija tik balta kā sniegs, tik sārta kā asinis un tik melniem matiem kā ogle.

Gadījās reiz, ka kāds karaļdēls bija jājis pa mežu un nokļuvis pie rūķīšu mājiņas, kur gribēja pārnakšņot. Viņš ieraudzīja kalna galā zārku, redzēja tajā Sniegbaltīti un izlasīja uzrakstu uz vāka. Tad viņš iesāka sarunas ar rūķīšiem:

—   Atdodiet zārku man! Es jums par to došu, ko vien gribat.

Bet rūķīši atbildēja:

—   Mēs viņu neatdodam ne par visu pasaules zeltu.

—   Tad atdāviniet man viņu! — karaļdēls lūdzās. — Neredzējis Sniegbaltītes, es nevaru vairs dzīvot. Es viņu cienīšu un godāšu, mīlēšu vairāk par visu pasaulē!

Kad karaļdēls tā runāja, labie rūķīši sajuta pret viņu līdzcietību un atdāvināja viņam zārku. Karaļdēls lika saviem sulaiņiem nest to uz pleciem līdzi. Iedami [*iri kādai saknei, sulaiņi paklupa, no satricinājuma saindētā ābola šķēle izkrita no Sniegbaltītes mutes, viņa atkal atdzīvojās un piecēlās.

—   Ak dievs, kur es esmu? — viņa ieprasījās.

—   Tu esi pie manis! — karaļdēls prieka pilns iesaucās un izstāstīja visu, kas noticis.

—   Tu man esi mīļāka par visu pasaulē, — karaļdēls teica. — Nāc man līdzi uz mana tēva pili un esi mana līgava!

Arī Sniegbaltītei patika karaļdēls, un viņa gāja tam līdzi, un viņu kāzas tika rīkotas ar lielu spožumu un greznību.

Kāzās bija ielūgta ari Sniegbaltītes nelietīgā pamāte. Uzvilkusi greznas svētku drānas, viņa nostājās pie spoguļa un prasīja:

—  Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā?

Spogulis tūliņ atbildēja:

—   Gan, karalien, esat skaista jūs,

Bet jaunā karaliene tūkstoškārt skaistāka būs!

To izdzirdusi, viņa tik briesmīgi izbijās, ka nevarēja vairs izteikt ne vārda. Viņa pat negribēja vairs iet kāzās, tomēr naids un skaudība to spieda vismaz paskatīties uz jauno karalieni. Kad viņa iegāja kāzu namā un ieraudzīja, ka jaunā karaliene ir Sniegbaltīte, viņa no izbailēm nezināja vairs, ko darīt. Bet uz uguns jau bija nokarsētas dzelzs tupeles. Ļaunajai karalienei bija jākāpj šajās sarkani kvēlojošās tupelēs un jādejo tik ilgi, kamēr viņa pakrita bez dzīvības.

.

Zvejnieks un viņa sieva

Dzīvoja reiz zvejnieks ar savu sievu maza būdiņa pie pašas jūras. Zvejnieks izgāja katru rītu no būdas un makšķerēja visu dienu.

Reiz viņš atkal sēdēja ar savu makšķeri jūrmalā un nolūkojās uz savu pludiņu ūdenī. Pludiņš piepeši pašāvās zem ūdens, un, kad zvejnieks cēla makšķeri ārā, uz āķa karājās liela liela zivs. Zivs lūdzās:

—   Laid mani atpakaļ, ļauj man vēl dzīvot! Es neesmu īsta zivs, bet noburts princis; maz tu no manis iegūsi, ja mani nogalināsi. Labāk atlaid mani atpakaļ ūdenī.

—   Netērē velti tik daudz vārdu, — atbildēja zvejnieks. — Es tā kā tā neēstu zivi, kas prot runāt.

Viņš ielaida zivi atpakaļ ūdenī, zivs nonira dziļumā un atstāja aiz sevis garu, sarkanu asins svītru.

Zvejnieks pārgāja mājā pie sievas.

—   Vai tu šodien nekā nenoķēri? — sieva prasīja.

—    Nē, — vīrs atbildēja. — Noķēru kādu zivi, bet viņa teica, ka tā esot apburts princis, tādēļ palaidu to vaļā.

—   Tad tu vismaz varēji prasīt no zivs kādu atlīdzību, sieva teica.

—    Ko tad lai es būtu prasījis?

—   Vai tad mēs lai visu mūžu nodzīvojam šajā nabadzīgaja būdiņā? — pārmeta sieva. — Te ir tik neērti un netīri; ej taču un palūdz, vai zivs mums nevar iedot nelielu mājiņu!

Vīram gan tas nepatika, tomēr viņš aizgāja atkal pie jūras. Jūra bija dzeltenzaļa. Zvejnieks piegāja pie ūdens un sauca:

— Timpa, timpa, timpa-tā, Zivtiņ jūras dziļumā, Miera nav no vecenes, Tādēļ šurpu nācu es.

Atpeldēja zivs un vaicāja:

—    Ko tad viņa grib?

—    Tā kā es tevi biju noķēris un tomēr palaidu vaļā, tad mana sieva saka, ka vajadzējis palūgt par to vismaz kādu nelielu māju.

—    Ej vien atpakaļ, māju tu dabūsi, — atteica zivs.

Vīrs pārgāja mājās, bet sieva stāvēja jaunās mājas durvīs un sauca vīram pretim:

—    Nāc vien iekšā! Paskaties, cik labi nu mums ir!

Mājā patiešām viss bija ļoti labi iekārtots: bija īpaša liela istaba, kambaris, virtuve un atsevišķa ēdamistaba. Aiz mājas dārziņš ar skaistām puķēm, saknēm un augļiem, bet sētā kladzināja vistas un pēkšķināja pīles.

—   Re, — sieva teica, — vai nav skaisti?

—   Ak, — vīrs iesaucās, — cik mums tagad ir labi! Kaut nu tā paliktu uz visiem laikiem, tad gan mums būtu jauka dzīve.

—   Gan jau redzēsim, — sieva atteica.

Pēc pāris nedēļām sieva sauca atkal vīru un teica:

—    Re, māja taču ir par mazu, arī dārzs un sēta par šauriem; zivs varēja gan dot ko plašāku un labāku; man ļoti patiktu dzīvot lielā muižā. Vai zini ko? Aizej un palūdz zivi, lai viņa mums dod lielu muižu.

—    Es nevaru vairs iet un lūgt, siev, — vīrs atbildēja. — Zivs jau mums tā iedevusi tik glītu un ērtu māju. Viņa vēl sadusmosies!

—   Ko nu tu muldi niekus! — sieva iesaucās. — Zinu ļoti labi, ka zivij tas nenākas grūti, un viņa ļoti labprāt mums izpalīdzēs. Ej-vien droši!

Vīrs aizgāja ar grūtu sirdi uz jūru un visu ceļu domāja:

«Labi tas nu gan nav, labi tas nu gan nav!»

Jūra bija zilgani pelēka, tomēr rāma un mierīga. Vīrs nostājās jūrmalā un sauca:

— Timpa, timpa, timpa-tā, Zivtiņ jūras dziļumā, Miera nav no vecenes, Tādēļ šurpu nācu es.

—   Nu ko tad viņa atkal grib? — zivs noprasīja.

—   Ak, — vīrs noskumis atsāka, — mana sieva grib dzīvot lielā muižā.

—    Ej vien mājās: viņa dabūs lielu muižu, — zivs apsolīja.

Vīrs pārgāja mājās, bet sieva jau stāvēja lielas muižas

priekšā, paņēma vīru pie rokas un teica:

—   Vai tu nu redzi, vīriņ, cik mums te skaisti!

Viņi iegāja abi iekšā: visās malās bija daudz kalpotāju, sienas izgreznotas skaistām tapetēm; aiz muižas plašs dārzs ar milzīgu meža parku, pa kuru skraidīja brieži, stirnas un zaķi; laidarā māva govis, un stallī zviedza zirgi.

—   Ak, — vīrs izsaucās aizgrābts. — Nu gan dzīvosim laimīgi un mierīgi savā skaistajā muižā. Kaut tikai tā nu vienmēr paliktu!

—    Padzīvosim, padomāsim, — atteica sieva un devās pie miera.

Otrā rītā, kad ārā jau bija liela diena, sieva atmodās, grūda ar elkoni vīram sānos un sacīja:

—   Celies augšā, vīriņ! Paskaties pa logiem, cik skaisti un plaši tīrumi te visapkārt! Mums jātop par šās zemes valdniekiem, jākļūst par karaļiem!

—   Ak sieviņ, kas tev vel neienāks prātā! Es nemaz negribu būt par karali! — atteica virs.

—    Bet es gribu būt par karalieni! — noteica sieva.

—   Ak sieviņ, ko tu runā tādas lietas! Zivs par to negribēs ne dzirdēt!

—   Nerunā pretim! — sieva uzsauca. — Ej tūliņ uz jūru! Es gribu būt karaliene.

Vīrs gāja uz jūru un bija gaužām nobēdājies, ka viņa sievai sagribējies kļūt par karalieni. Kad viņš nonāca jūrmalā, jūra bija melni pelēka, viļņi kauca un putoja.

Zvejnieks nostājās pašā ūdensmalā un sauca:

— Timpa, timpa, timpa-tā, Zivtiņ jūras dziļumā, Miera nav no vecenes, Tādēļ šurpu nācu es.

—    Ko tad nu viņa atkal grib? — zivs prasīja.

—   Ak! — vīrs nopūtās. — Viņa grib būt par karalieni.

—   Ej vien uz mājām: viņa jau ir karaliene, — noteica zivs.

Kad vīrs pārnāca mājās, viņš atrada muižas vietā lielu,

greznu pili. Pils priekšā šurpu turpu staigāja sargi; kareivji sita bungas un pūta taures; viņa sieva bija nosēdusies zelta un dimanta tronī un uzlikusi galvā lielu zelta kroni; abās pusēs viņai stāvēja pa sešām jumpravām uz troņa pakāpēm, viena par galvu zemāka nekā otra.

—   Ak! — vīrs iesaucās. — Vai tu nu esi gan karaliene?

—   Jā, nu esmu gan karaliene, — sieva atteica.

Vīrs labu laiku nolūkojās visapkārt, tad teica:

—   Ak sieviņ, cik nu labi, ka tu tagad esi karaliene! Kaut nu tā paliktu uz visiem laikiem! Nu jau gan mums vairāk nekā nav ko vēlēties!

—    Ir gan! — sieva noteica. — Un nevilcināsim to uz ilgu laiku, tad būs vēl grūtāk. Tagad es esmu karaliene, bet es gribu kļūt par ķeizarieni!

—   Ak sieviņ, sieviņ! — vīrs lūdzoši teica. — Kam tev vēl kļūt par ķeizarieni?

—   Nerunā man pretim! — sieva uzsauca. — Bet steidzies tūliņ prom pie zivs: es gribu kļūt par ķeizarieni!

—   Ak sieviņ, — vīrs lūdzās. — Par ķeizarieni zivs tevi nemaz nevar pataisīt… es pat neuzdrīkstos lūgt, lai zivs to darītu.

—   Es esmu karaliene, un tu mans vīrs: dari, ko tev lieku! sieva uzsauca.

Vīrs gāja uz jūru un ceļā visu laiku domāja:

«Tas nu gan vairs nav labi … Tas ir par daudz nekaunīgi .. . Zivij arī jau beidzot tas viss būs apnicis …»

Pa tām starpām viņš jau bija nonācis pie jūras; ūdens tagad bija pavisam biezs un melns; viļņi no vētras tika tā svaidīti, it kā jūras dibens grieztos uz augšu; debesis visapkārt bija zili melnas, tikai pašā vidū vēl drusciņ blāzmoja bālums. Drebēdams vīrs apstājās un sauca:

— Timpa, timpa, timpa-tā, Zivtiņ jūras dziļumā, Miera nav no vecenes, Tāpēc šurpu nācu es.

—    Kas tad nu viņai atkal vajadzīgs? — zivs prasīja.

—   Ak, — vīrs iesaucās. — Mana sieva grib kļūt par ķeizarieni.

—   Ej vien uz mājām, — zivs atteica. — Viņa jau ir ķeizariene.

Kad vīrs nu pārnāca mājās, viņš atrada priekšā spožu marmora pili, izgreznotu ar alabastra figūrām un zelta vijumiem. Sieva sēdēja ļoti augstā zelta tronī un kroni galvā; viņai katrā pusē uz troņa pakāpēm stāvēja pavadoņi un miesassargi, sākot no vislielākā milža līdz vismazākajam pundurītim, kurš bija tikai laba pirksta lielumā; viņas priekšā stāvēja firsti un grafi. Viņiem blakām nostājās arī vīrs un prasīja:

—   Vai nu tu esi sasniegusi ķeizarienes godu?

—   Jā, nu es esmu gan ķeizariene, — sieva atbildēja.

—  Ak! priecīgi iesaucās vīrs un laimīgi uzsmaidīja sievai. — Cik tas ir jauki, sieviņ, ka tu esi ķeizariene! Bet tagad nu gan apmierinies; nu jau vairs nekā nav ko vēlēties.

—    Par to vēl padomāšu, — atteica sieva.

Vakarā viņi aizgāja gulēt; bet sievai tomēr vēl nebija miera: mantkārība viņai neļāva gulēt — visu laiku vecā domāja, par ko nu vēl varētu kļūt. Patlaban lēca saule.

—    Aha, nu es zinu! Man jākļūst par saules pavēlnieci!

Atri viņa pieskrēja pie vīra un sāka to grūstīt.

—    Celies augšām un steidzies pie zivs: gribu būt par saules pavēlnieci, par mīļo dievu!

Vīrs vēl bija aizmidzis, viņš tā izbijās, ka izkrita no gultas.

—   Ak siev, — viņš teica. — Atjēdzies taču un paliec vien par ķeizarieni arī uz priekšu!

—    Nē! — sieva stingri noteica un kārtoja savu vestīti. — Es neatrodu nekur miera un nevaru ilgāk tā vairs izturēt; man jātiek visādā ziņā par dievu!

—   Ak siev, — teica vīrs, — to zivs vairs nespēs iekārtot.

—    Klusu, nerunā man pretim! — sieva dusmīgi uzsauca, un viņas vaigs kļuva pavisam nejauks. — Man jātiek par dievu, un tur vairs nav ko runāt. Steidzies tūliņ prom pie zivs!

Vīram izgāja drebuļi caur kauliem, bet ārā trakoja tāda vētra, ka locījās milzu koki un drebēja klintis. Debesis bija melnas kā ogle, zibens spēra un pērkons dūcināja. No jūras pret krastu lauzās melni viļņi kalnu augstumā, tie svaidīja uz visām malām baltas, čauvainas putas.

Zvejnieks sauca diktā, drebošā balsī:

— Timpa, timpa, timpa-tā, Zivtiņ jūras dziļumā, Miera nav no vecenes, Tādēļ šurpu nācu es!

Ko tad viņa vēl grib? — zivs prasīja.

—   Ak, — vīrs atbildēja, — viņa grib kļūt par mīļo dievu.

—    Ej vien uz mājām! — sacīja zivs. — Nu viņa atkal sēž vecajā būdā.

Un tur viņa sēž vēl šodien, līdz šai baltai dienai.

Gudrā Elza

Kādam tēvam bija meita, ko sauca par gudro Elzu. Kad viņa bija pieaugusi, tēvs sacīja:

—    Būtu laiks izdot viņu pie vīra.

—Jā, — māte piekrita, — kaut tikai kāds gadītos, kas viņu ņemtu.

Beidzot ieradās no tālienes kāds vīrs, ko sauca par Ansi, un bildināja Elzu, gan piebilzdams, ka precēšot viņu tikai tad, ja tā izrādīšoties izmanīga un attapīga.

— Nu, prāta viņai netrūkst, — tēvs sacīja, un māte piebalsoja:

— Viņa manīs pat vēju gar pakšķiem paskrienam un dzirdēs mušu nošķaudāmies.

—     Tas nu tā, — Ansis noteica, — bet, ja viņai kādas skrūves trūks, tad es viņu neņemšu.

Kad viņi sēdēja pie pusdienu galda, māte teica meitai:

—    Elza, noej pagrabā un uznes mums alu.

Gudrā Elza paņēma no plaukta krūzi un kāpa lejup pagrabā, pa ceļam klaudzinādama krūzes vāku, lai nekļūtu garlaicīgi. Pagrabā viņa nolika mucas priekšā soliņu, lai nevajadzētu liekties, nesāktu sāpēt mugura un nepiemestos kāda negaidīta kaite. Tad viņa piestūma krūzi ar kāju pie mucas, attaisīja spundi un, kamēr alus tecēja, lūkojās apkārt, lai acis nestāvētu dīkā. Tā, visus kaktus izskatījusi, viņa pamanīja sev virs galvas mūrī iecirstu kapli, ko mūrnieki tur bija aizmirsuši. Nu gudrā Elza sāka raudāt un sacīja:

—     Ja nu es apprecēšu Ansi un mums piedzims bērns, un tas izaugs liels, un mēs viņu sūtīsim uz pagrabu pēc alus, tad kaplis var viņam uzkrist uz galvas un nosist!

Tā viņa sēdēja un raudāja pilnā kaklā par gaidāmo nelaimi.

Tikmēr ēdēji gaidīja alu, bet gudrās Elzas kā nav, tā nav. Tad saimniece teica kalponei:

—   Noteci, lejā pagrabā un paskaties, kur Elza paliek, ka nenāk augšā.

Kalpone nogāja pagrabā un atrada Elzu raudam pie alus krūzes.

—    Elza, par ko tu raudi? — kalpone vaicāja.

—    Kā lai es neraudu? — Elza atbildēja. — Ja nu es apprecēšu Ansi un mums piedzims bērns, un tas izaugs liels, un mēs viņu sūtīsim uz pagrabu pēc alus, tad tas kaplis var uzkrist viņam uz galvas un var viņu nosist!

—    Ir gan mums tā Elza gudra! — iesaucās kalpone, nosēdās viņai blakus un arī sāka nelaimi apraudāt. Tikmēr augšā, kad kalpone arī neieradās un ēdējiem sāka slāpt, saimnieks sacīja puisim:

—    Noej pagrabā un paskaties, ko viņas abas tur dara, ka nenāk šurp.

Puisis nogāja pagrabā, redz — gudrā Elza ar kalponi sēž pie alus mucas un raud. Viņš vaicāja:

—    Ko jūs te raudat?

—    Kā lai neraudam? — Elza atbildēja. — Ja nu es apprecēšu Ansi un mums piedzims bērns, un tas izaugs liels, un mēs viņu sūtīsim uz pagrabu pēc alus, tad tas kaplis var uzkrist viņam uz galvas un var viņu nosist!

—    Ir gan mums tā Elza gudra! — puisis iesaucās, apsēdās viņai blakus un arī sāka skaļi vaimanāt. Bet ēdēji gaida alu un nevar sagaidīt. Tad tēvs teica mātei:

_ — Noej pagrabā un paskaties, kur Elza paliek.

Māte nogāja lejā un atrada visus trīs skaļi vaimanājam; kad viņa prasīja, kas noticis, Elza atbildēja:

—    Kā lai mēs neraudam? Ja nu es apprecēšu Ansi un mums piedzims bērns, un tas izaugs liels, un mēs viņu sūtīsim uz pagrabu pēc alus, tad tas kaplis var uzkrist viņam uz galvas un var viņu nosist!

—   Ak, kur mums tā Elza gudra! — māte iesaucās, apsēdās pie viņiem un raudāja līdzi.

Tēvs augšā brīdi nogaidīja, bet, kad māte nenāca un dzert gribējās aizvien vairāk, sacīja:

—   Būs jānoiet man pašam pagrabā un jāpaskatās, kas tur notiek.

Viņš nogāja pagrabā un redz — visi sasēdušies rindā un raud, ko māk. Kad viņš uzzināja, ka tam par iemeslu Elzas bērns, kas varētu kādreiz nākt pasaulē un ko varētu nosist kaplis, ja tas uzkristu viņam uz galvas, kad tas apsēstos pagrabā pie alus mucas, tad tēvs arī iesaucās: — Ir gan mums tā Elza gudra! — un raudāja visiem līdzi.

Līgavainis labu laiku sēdēja istabā viens pats, bet, kad neviens nenāca atpakaļ, tad nodomāja, ka arī viņam vajadzēšot noiet pagrabā, jo šie varbūt tur viņu gaidot. Viņš nokāpa lejā un atrada visus piecus rindā sasēdušus gauži jo gauži raudam un vaimanājam, citu par citu skaļāk.

—    Kāda nelaime jums notikusi? — viņš jautāja.

—   Ak mīļais Ansi! — Elza iesaucās. — Ja nu mēs būtu apprecējušies un mums piedzimtu bērns, un tas izaugtu liels, un mēs viņu sūtītu uz pagrabu pēc alus, tad tur tas kaplis, ja tas kristu lejā, varētu uzkrist viņam uz galvas un nosist viņu! Kā lai mēs neraudam par to?

—   Nu, vairāk prāta manai saimniecībai nav arī vajadzīgs, — Ansis noteica, — ja tu esi tik gudra Elza, tad es tevi precēšu, — un viņš paņēma Elzu pie rokas, uzveda augšā, un viņi nosvinēja kāzas.

Kad viņi bija kādu laiku dzīvojuši, Ansis sacīja:

—    Siev, es iešu peļņā, gribu iedzīvoties naudā. Tikmēr tu nopļauj tīrumā kviešus, lai tiekam pie maizes.

—    Labi, mīļais Ansi, to es izdarīšu.

Kad Ansis aizgāja, Elza izvārīja garšīgu putru un paņēma līdzi uz tīrumu. Tur nonākusi, viņa prātoja:

—   Ko nu lai daru? Vai lai vispirms pļauju un tad ēdu vai otrādi? Nē, labāk vispirms paēdīšu.

Viņa izēda visu putras katlu, krietni pieēdās un prātoja:

—   Ko nu lai daru? Vai lai vispirms atpūšos un tad pļauju vai otrādi? Nē, labāk vispirms atpūtīšos.

Viņa ielikās kviešos nosnausties un cieti iemiga.

Vakarā Ansis ilgi gaidīja Elzu mājās, bet šī kā nenāk, tā nenāk.

—    Ir gan tā Elza gudra! — viņš noteica. — Tik cītīga: pļauj vienā pļaušanā, ne mājās nāk, ne ēd.

Kad nu Elza arī tumsā vēl nerādījās mājās, Ansis gaja uz tīrumu paskatīties, cik kviešu nopļauts, bet ieraudzīja, ka pļauts nav nemaz un Elza kviešos aizmigusi. Viņš aši pārsteidzās mājās, paņēma putnu ķeramo tīklu ar zvārgulīšiem un uzmeta to Elzai virsū. Viņa palika guļam, bet Ansis aizgāja uz mājām, aizslēdza durvis, apsēdās uz sola un sāka strādāt.

Beidzot melnā tumsā Elza pamodās; kad viņa piecēlās, zvārguļi skanēja ik uz soļa, viņa nobijās un sāka prātot, vai tikai šī esot gudrā Elza:

—   Vai es tā esmu vai ne? Vai es esmu es vai kāda cita?

Beidzot viņa nolēma, ka jāiet uz mājām un jāpavaicā, jo

tur vajadzētu zināt. Viņa aizskrēja uz mājām, bet durvis bija aizslēgtas, tad viņa piesita pie loga un sauca:

—   Ansi, vai Elza mājās?

—    Sen jau, — Ansis atbildēja.

Tad viņa pavisam sabijās un iesaucās:

—   Ak pasaulīt, tad jau tā neesmu es! — un metās pie citām durvīm. Taču visur dzirdēja zvārguļus skanam un nekur neatvēra, tā viņa netika pie pajumtes. Tad gudrā Elza izskrēja no ciema, un kopš tā laika neviens nav viņu vairs redzējis.

.

Mūks kazenājos

Kādam bagātam saimniekam bija puisis, kas strādāja cītīgi un godīgi, ik rītu cēlās pirmais un vakaros gāja beidzamais gulēt; ja gadījās kāds smags darbs, pie ka neviens labprāt negribēja ķerties, viņš allaž pirmais pielika tur roku. Viņš arī ne par ko nesūdzējās, bija ar visu mierā un vienmēr labā omā.

Tā viņš nostrādāja gadu, bet saimnieks algu neizmaksāja un nodomāja: «Tā būs prātīgāk, es šo to ietaupīšu,

un viņš projām neies, bet strādās vien dūšīgi tālāk.»

Puisis šo reizi neko nesacīja un nostrādāja otru gadu, taču arī tad nesaņēma nopelnīto. Viņš pacieta ari šo reizi un nostrādāja vēl trešo gadu. Pagāja trešais gads, saimnieks iebāza gan roku kabatā, tomēr nekā no turienes neizvilka. Tad puisis beidzot nenocietās un sacīja:

—    Saimniek, es jums esmu godīgi nostrādājis trīs gadus, samaksājiet nu man to, kas pienākas; es eju projām un gribu paskatīties, kas notiek plašā pasaulē.

Sīkstulis atbildēja:

—    Jā, mans mīļais puisi, tu man esi cītīgi kalpojis, un es tev par to bagātīgi atlīdzināšu. — Viņš iebāza roku kabatā, izvilka trīs hellerus un noskaitīja tos puisim. — Še tev pa veselam hellerim gadā, tā ir liela% alga, diezin vai kāds cits saimnieks tevi tik devīgi apbalvotu.

Lāga puisis, kam par naudu nebija lielu zināšanu, pievāca savu bagātību un nodomāja: «Nu man vienreiz kabata

pilna, varu dzīvot bez raizēm un nemocīties ar grūtu darbu.»

Viņš pameta saimnieku un devās pāri kalniem un lejām gan dziedādams, gan dejodams, ja prāts uz to nesās. Reiz, ejot cauri meža biezoknim, viņš sastapa mazu vīriņu, kas viņu uzrunāja:

—    Kur tu dodies tik jautrā omā? Var redzēt, ka tevi raizes nemoca.

—   Par ko lai raizējos? — puisis atbildēja. — Man visa kā gana, un kabatā šķind veselu trīs gadu peļņa.

—   Cik liela ir tava bagātība? — vīriņš vaicāja.

—   Cik liela? Apaļi trīs helleri, mats matā.

—    Paklau, — ierunājās pundurītis, — es esmu trūcīgs vīrs, iedāvā man savus trīs hellerus; strādāt es vairs nespēju, bet tu esi jauns un vari viegli nopelnīt sev maizi.

Puisim bija laba sirds, viņam kļuva pundurīša žēl, un viņš atdeva tam savus trīs hellerus, sacīdams:

—    Dievs ar tevi, gan es iztikšu.

Tad vīriņš teica:

—   Par tavu labo sirdi izpildīšu trīs tavas vēlēšanās — par katru helleru vienu.

—   Oho, — puisis iesmējās, — tu laikam piederi pie tiem, kam patīk jokus dzīt! Nu labi, es, pirmkārt, vēlos tādu bisi, kas nekad nepašauj garām, otrkārt, tādu vijoli, kuru spēlējot visi dejo, un, treškārt, — ja kādam ko palūdzu, lai neviens man neatsaka.

—   Tas viss tev būs, — vīriņš atbildēja. Viņš pastiepa roku uz krūmu pusi, un paskat vien — tur jau atradās ir bise, ir vijole, gluži kā pēc pasūtījuma. Pasniegdams mantas puisim, vīriņš vēl piebilda:

—    Lai ko tu lūgsi, neviens cilvēks visā pasaulē tev neatteiks.

—    Ko gan vairāk vēlēties? — puisis noteica un priecīgs devās tālāk. Drīz viņš sastapa kādu no klostera izbēgušu mūku; tas stāvēja un klausījās, kā dzied putns pašā koka galotnē.

Vai tas nav brīnums! — mūks iesaucās. — Tāds mazs radījums un tik varen stipra balss! Ek, kaut es to dabūtu roka! Uzbēris nu kāds tam sāli uz astes!

—   Ja tas ir viss, ko tu vēlies, tad putns tūliņ būs zemē, — puisis sacīja, notēmēja, un putns iekrita biezajos kazenājos.

—   Nu blēdniek, — viņš teica mūkam, — dabū tagad putnu rokā.

—   Gan es to izdarīšu, — mūks atsaucās, — citādi vēl atskries kāds suns. Ja jau jūs esat putnu nošāvis, tad es vismaz pievākšu, — un viņš, nometies uz vēdera, sāka līst iekšā biezajos krūmos. Viņš ielīda pašā kazenāju biezoknī. Lāga puisim iegribējās pazoboties par resno mūku, — viņš paņēma vijoli un sāka spēlēt. Tūliņ mūks pietrūkās kājās un sāka lēkāt, un, jo straujāk puisis spēlēja, jo veicīgāk mūks dejoja. Bet asie dzelkšņi plosīja mūka apnēsāto mēteli, skrāpēja seju, durstīja un bakstīja miesu.

—   Oi-oi-oi, kas tā par muziķu! — viņš brēca. — Nespēlējiet vairs, man nemaz negribas dejot!

Bet puisis neklausījās un domāja: «Diezgan tu esi citiem ādu pār acīm vilcis, lai nu tevi apstrādā kazenāji.» Viņš spēlēja vien tālāk, un mūkam nācās lēkt aizvien augstāk, kamēr viņa mēteļa skrandas palika dzelkšņos karājamies.

—   Ai vai, vai, vai! — mūks auroja. — Atdošu visu, ko vien prasīsi, tikai nespēlē vairs! Došu tev pilnu maku naudas!

—   Nu, ja tu tik devīgs, tad vairs nespēlēšu, — puisis atteica, — bet to gan visiem pastāstīšu, kas tu par varenu dejotāju. — Un viņš pievāca maku ar naudu un gāja savu ceļu.

Bet mūks stāvēja labu brīdi kā sasalis; viņš skatījās puisim nopakaļ, kamēr tas bija krietnā gabalā un tikko saredzams. Tad mūks sāka kliegt pilnā balsī:

—   Ak tu krogu spēlmani, pavārtes muzikanti Pagaidi, kad es tevi notveršu vienu! Tad tu dabūsi tādu mācību, ka aizlaidīsies, krusta nemetis! Ei tu lauķi, iebāz grasi mutē, tad tu būsi divu grašu vērts! — Un tā viņš lamājās, ko jaudāja. Beidzot viņš meta mieru, atvilka elpu un devās uz pilsētu pie tiesneša.

—   Ai-ai-ai! Paskatieties, kā mani apstrādājuši lielceļa laupītāji! Pat akmenim mestos manis žēl! Visas drēbes man sa

plēsa, sadurstīja mani, saskrapēja! Visus manus nožēlojamos grašus pievaca kopā ar maku! Un dukāti vien tur bija, cits par citu skaistāki! Dieva dēļ, metiet šo ļaundari cietumā!

Tad tiesnesis jautāja:

—   Tas laikam būs bijis kāds zaldāts, kas tevi tā apstrādājis ar zobenu?

—    Dievs pasarg'! — mūks atbildēja. — Nekāda zobena viņam nebija; bise viņam plecā un vijole kaklā — ļaundari viegli pazīt.

Tad tiesnesis izsūtīja savus kalpus, lai ļaundari saķertu; viņi drīz vien panāca lāga puisi, jo tas soļoja nesteigdamies; arī maku ar zeltu atrada pie viņa. Kad puisi atveda uz tiesu, viņš sacīja:

—    Es mūku neesmu aizticis un naudu neesmu atņēmis, — viņš pats man to deva labprātīgi, lai tikai es nespēlētu, jo viņš nevarēja paciest muziķu.

—    Lai dievs žēlīgs! — mūks izsaucās. — Tas nu gan pēc meliem kabatā nemeklē!

Tiesnesis neticēja puisim un sacīja:

—   Tā nav nekāda attaisnošanās, — neviens mūks labprātīgi naudu projām nedos, — un piesprieda lāga puisim karātavas kā lielceļa laupītājam.

Kad puisi veda uz soda vietu, mūks sauca tam pakaļ:

—    Ei tu čīgātāj, lāču dīdītāj, nu tu saņemsi pelnīto sodu!

Puisis mierīgi kāpa augšā soda vietā, bet uz pēdējā pakāpiena apstājās un sacīja tiesnesim:

—    Izpildiet manu beidzamo lūgumu, pirms mirstu!

—    Labi, — tiesnesis atbildēja, — ja vien tu nelūgsi, lai tevi apžēlo.

—    Nē, to es nelūgšu, — puisis atbildēja, — bet atļaujiet man uzspēlēt vijoli!

Mūks sāka brēkt kā sasvilis:

—    Dieva dēļ, neļaujiet viņam to, neļaujiet!

Taču tiesnesis sacīja:

—    Kāpēc lai neļauj viņam šo mazo prieku? To arī likums neliedz, un tāpēc es viņam atļauju.

Bet puisim nevarēja atteikt ari tādēļ, ka visiem viņa lūgumiem vajadzēja piepildīties. Mūks sāka vaimanāt, cik jaudas:

—   Vai, vai, vai, piesieniet mani labi cieši!

Puisis paņēma savu vijoli, uzskaņoja to, un, līdzko uzsita ar lociņu, ta visi sāka šūpoties un līgoties — gan tiesnesis, gan rakstveži, gan tiesas kalpi, un bendem izkrita no rokām virve, ar ko viņš gribēja piesiet mūku. Pārvilka puisis otrreiz ar lociņu stīgām — visi pacēla kāju, un bende, posdamies uz deju, palaida vaļā lāga puisi. Trešo reizi vilka viņš ar lociņu pār stīgām — visi palēcās un metās dejā; tiesnesis un mūks turējās citiem priekšā un dejoja dūšīgāk par visiem. Drīz vien( sāka dejot arī tie, kas bija sanākuši tirgus laukumā aiz ziņkāres, un visi sajaucās vienā barā: veci un jauni, resni un tievi; pat suņi, atskrējuši saimniekiem līdzi, pacēlās pakaļkājas un lēkāja. Un, jo ilgāk spēlēja puisis, jo augstāk lēca dejotāji, ta ka citiem jau galvas sitas kopā, un tie sāka vaimanāt. Tad tiesnesis izsaucās, pavisam aizelsies:

—   Es tev dāvinu dzīvību, tikai nespēlē vairs!

Lāga puisim kļuva viņa žēl, viņš pakāra vijoli kaklā un nokāpa lejā. Tad viņš piegāja pie mūka, kurš gulēja zemē, tikko vilkdams elpu, un jautāja:

—   Vai atzīsies, blēdi, kur ņēmi naudu? Citādi ķeršos pie vijoles un spēlēšu atkal!

—    Nozagu, nozagu! — mūks iebrēcās. — Bet tu to godīgi nopelnīji!

Un tiesnesis lika aizvest mūku un pakārt kā zagli.

.

Spole, atspole un adata

Dzīvoja reiz barenlte, kurai, vēl mazai esot, bija nomiruši tēvs un māte. Ciema galā mazā mājiņā viena pati piemita viņas krustmāte, kura pārtika no vērpšanas, aušanas un šūšanas. Vecenīte pieņēma savā pasparnē atstāto bārenīti, pieradināja to pie darba un mācīja uz visu labu. Kad bārenitci jau bija piecpadsmit gadu, krustmāmiņa saslima, pasauca bārenīti pie savas gultas un teica:

—   Mīļo meitiņ, jūtu, ka tuvojas mana pēdējā stundiņa. Es tev atstāju šo mājiņu, kura tu būsi aizsargāta no vēja un aukstuma, bez tam šo spoli, atspoli un adatu, ar kurām tu varēsi nopelnīt savu dienišķo maizīti.

Viņa noglauda bārenitci galvu un teica:

—    Esi krietna, tad tev vienmēr klāsies labi.

Pēc tam viņa aizvēra savas acis uz mūžu. Kad krustmāmiņu glabāja, bārenīte, rūgti raudādama, pavadīja viņas zārku un parādīja viņai pēdējo godu.

Pēc tam bārenīte dzīvoja mazajā mājiņā viena pati un čakli stradāja: vērpa, auda un šuva, un visos darbos, ko viņa stradāja, bija jūtama krustmāmiņas svētība. Likās, ka mazajā istabiņā linu nekad neaptrūktu, jo, tikko viņa bija noaudusi kādu jaunu drānu vai pašuvusi kādu kreklu, tūliņ gadījās pircējs, kurš to nopirka un krietni samaksāja, tā ka viņai nekad nebijatrūkuma, bet dažkārt varēja palīdzēt pat vēl citiem.

Sajā laikā pa savu valsti ceļoja karaļa dēls un meklēja sev līgavu. Viņam bija noteikts, lai viņš neņemot nabadzīgu meiteni, bet bagātu viņš pats negribēja. Tādēļ viņš teica:

—   Par manu sievu kļūs tā, kura ir visnabagākā un tomēr arī visbagātākā.

Kad karaļa dēls bija atnācis tajā ciemā, kurā dzīvoja mūsu bārenīte, viņš prasīja tāpat kā visur citur, kura te esot visbagātākā un visnabagākā. Vispirms viņam pasacīja, kura te esot visbagātākā. Par visnabagāko norādīja bārenīti, kura viena pati dzīvoja mazajā mājiņā ciema galā. Bagātā sēdēja, grezni uzcirtusies, savu durvju priekšā. Kad karaļa dēls pienāca tuvāk, viņa piecēlās, gāja tam pretim un zemu palocījās. Karaļa dēls to aplūkoja, bet neteica neviena vārda un aizgāja tālāk.

Kad viņš atjāja pie bārenītes mājiņas, bārenīte nebija iznākusi pretim, bet strādāja savā istabiņā. Karaļa dēls apturēja savu zirgu un ieskatījās caur logu saules pielietajā istabiņā. Bārenīte sēdēja pie sava ratiņa un čakli vērpa. Viņa pacēla acis un ieraudzīja, ka karaļa dēls skatās pa logu, piesarka, nolaida acis un uztraukumā vērpa tikai tālāk, kamēr karaļa dēls nebija aizjājis no loga pavisam projām. Tad bārenīte piegāja pie loga, atvēra to un teica:

—   Cik istabā šodien ir karsts!

Bet karaļa dēlam viņa noskatījās pakaļ tik ilgi, kamēr vien varēja saredzēt baltās spalvas pie viņa platmales.

Tad bārenīte atkal nosēdās pie sava ratiņa un vērpa tālāk.

Viņai ienāca prata kads pantiņš, kuru viņas krustinamiņa dažreiz bija dziedājusi, sēdēdama pie darba:

, «Teci, teci, spolīte, Atved manu mīļo te.»

Bet kas nu notika? Acumirklī spole izlēca viņai no rokām un izšāvās ārā pa durvīm. Bārenīte no brīnumiem piecēlās un noskatījās pa logu spolei nopakaļus. Bet spole jautri ritēja projām pa ceļu, atstādama aiz sevis spožu zelta pavedienu. Pēc brītiņa spole jau izzuda no bārenītes acīm. Tā kā bez spoles vairs nevarēja vērpt, bārenīte paņēma atspoli, nosēdās pie stellēm un sāka aust.

Spole pa to laiku devās pa ceļu arvien uz priekšu; kad pavediens patlaban bija izbeidzies, karaļa dēls bija jau arī sasniegts.

— Ko es redzu? — karaļa dēls ieteicās. — Spole man varbūt grib rādīt īsto ceļu.

Viņš apgrieza zirgu un jāja pa zelta pavediena pēdām atpakaļ. Bet bārenīte sēdēja mazajā istabiņā pie sava darba un

dziedāja. — ^^ ^ smalki, atspolīt,

Mīļo iekšā ved tūlīt.

Nu bārenītei no Јokām izspruka arī atspole un izšāvās āra pa durvīm. Bet durvju priekšā atspole sāka aust grīdsegu, tik skaistu un smalku, kāda vēl nebija redzēta: abās pusēs zaļas stigas, kurās lēkāja zaķīši un trusīši. Brieži un stirnas bija pacēluši galvas, bet raibi putni sēdēja koku zaros. Tā tikai vēl trūka, ka skanētu viņu dziesmas! Atspole šaudījās šurpu turpu, un viss it kā pats no sevis augtin auga acu priekšā.

Tā kā atspole bija aizsprukusi, bārenīte nosēdās pie šuvekļa. Viņa turēja adatu rokā un dziedāja:

— Asā, smalkā adatiņa, Pušķo manu māju viņam.

Tūliņ adatiņa izspruka no viņas pirkstiem un tik žigli lēkāja šurpu turpu pa istabu, ka nevarēja viņai ne ar acīm izsekot.

Bija tīri tā, it kā te strādātu neredzami rūķīši: galdi un soli apklājās ar zaļu drānu, parādījās ar samtu pārvilkti mīksti krēsli, gar sienām radas zīda aizkari. Tikko adata bija nobeigusi pušķot istabiņu, bārenīte caur logu ieraudzīja kar'aļa dēla baltās platmales spalvas: pa spoles zelta diega pēdām viņš bija atgriezies. Karaļa dēls nokāpa no zirga, pārgāja pāri paklājam un ienāca istabiņā, kur bārenīte to sagaidīja savās nabadzīgajās drēbītēs, bet pati ziedēja kā roze.

— Tu esi visnabagākā un arī visbagātākā, — karaļa dēls teica. — Nāc man līdzi, tu būsi mana līgava.

Bārenīte nekā neatbildēja, bet pasniedza karaļa dēlam savu roku. Tad karaļa dēls to noskūpstīja, izveda ārā, uzcēla savā zirgā un aizveda karaļa pilī, kur līksmi nosvinēja kāzas. Spoli, atspoli ņn adatiņu pēc tam ievietoja mantu kambarī un uzglabāja ar lielu godu.

.

Skroderis debesīs

Kādreiz skaistā dienā mīļais dieviņš izgāja pastaigāties pa saviem debesu dārziem kopā ar visiem svētajiem, un mājās palika tikai svētais Pēteris, kas sargāja debesu vārtus. Tam nu dievs piekodināja nelaist neviena iekšā, kamēr viņa nav mājās. Pēteris stāvēja pie vārtiem un modri klausījās. Necik ilgi, te kāds klauvēja. Pēteris jautāja, kas tur esot, un kāda vārga balstiņa atbildēja:

—    Esmu nabaga godīgs skroderis un lūdzu ielaist mani debesīs!

—                                                                                   Varen godīgs kā visi blēži, — Pēteris atsaucās. — It kā tu nekad nebūtu nagus palaidis un zadzis drēbi! Debesīs tu netiksi, dievs man piekodināja nelaist neviena iekšā, kamēr viņa nav mājās.

— Apžēlojieties par mani, — skroderis neatlaidās, — tās lupatiņas, kas pašas krīt zemē no galda, neskaitās zagtas, un nav vērts, ka tās pavisam piemin. Re, kā es kliboju un kā esmu noberzis kājas šai garajā ceļā, — es nemaz nevaru tikt atpakaļ. Ielaidiet gan mani iekšā, es darīšu visus melnos darbus: auklēšu bērnus, mazgāšu autiņus, tīrīšu un apslaucīšu solus, uz kuriem viņi rotaļājas, un lāpīšu viņu saplīsušās drēbītes.

Pēterim kļuva skrodera žēl, un viņš pavēra vārtos tik lielu spraugu, ka šis ar savu kalsno augumu varēja iespiesties. Viņš

brīdināja skroderi, lai tas sēžot aizdurvē un izturoties pavisam klusu, citādi dievs pārnācis to pamanīšot un saskaitīšoties. Skroderis paklausīja, bet, kad Pēteris atkal nostājās pie vārtiem, skroderis nevarēja novaldīt ziņkāri un palaist garām izdevību apstaigāt debesis un ielūkoties visos kaktos. Viņš nonāca arī tādā vietā, kur stāvēja daudz skaistu un dārgu krēslu, bet tiem vidū liels krēsls no tīra zelta, izrotāts ar dārgiem akmeņiem. Sis krēsls bija augstāks par citiem, un pie tā atradās zelta soliņš, kur uzlikt kājas. Šai krēslā rnēdza sēdēt pats dievs, kad bija mājās, un no šā sēdekļa varēja pārskatīt visu pasauli. Skroderis ilgi lūkojās uz krēslu, jo tas viņam patika vairāk par visiem citiem. Beidzot viņš nevarēja nociesties, uzkāpa uz krēsla un apsēdās. Nu viņš redzēja visu, kas notika zemes virsū, un pamanīja kādu vecu, neglītu sievu, kas mazgāja pie strauta veļu un slepus pievāca divus palagus. Skroderis tā noskaitās par to, ka paķēra zelta soliņu un svieda cauri visām debesīm uz zemi vecajai zaglei. Soliņu nu vairs nevarēja atpakaļ dabūt, tāpēc skroderis klusiņām norāpās no krēsla, ielīda aizdurvē un izlikās nekā nezinām.

Kad dievs ar saviem debesu pavadoņiem atgriezās, viņš sākumā nepamanīja skroderi aizdurvē, tikai, apsēdies krēslā, ievēroja, ka trūkst soliņa zem kājām. Viņš vaicāja svētajam Pēterim, kur soliņš palicis, bet tas nekā nezināja. Tad dievs jautāja, vai šis neesot ielaidis kādu debesīs.

—   Te neviens cits nav bijis kā vien klibais skroderis, kas tur sēž aizdurvē, — Pēteris atbildēja.

Dievs pasauca skroderi un vaicāja, vai šis esot soliņu paņēmis un kur licis.

— Ak kungs, — skroderis priecīgs atbildēja, — es to dusmās nometu zemē, gribēdams trāpīt kādai vecai sievai, kas, veļu mazgajot, nozaga divus palagus.

—   Ak tu šķelmi, — dievs sacīja, — ja es tā gribētu rīkoties ka tu, vai tad tev tas soliņš būtu secen gājis? Tad man debesīs nebūtu neviena krēsla, sola, ķeblīša, pat krāsns urķa, jo viss būtu aizmests grēciniekiem. Turpmāk tu vairs nedrīksti debesīs

palikt, ej ārpus vārtiem un tnekle sev pajumti. Te tikai es varu sodīt.

Pēteris izveda skroderi ārā, un, tā kā viņam kurpes bija noplīsušas un kājas vienās tulznās, tad viņš paņēma spieķi un aizkliboja priekštelpā, kur sēž krietni zaldāti un dzen visādus jokus.

.

Lāčuvīrs

Dzīvoja kāds jauns puisis, kas labprātīgi aizgāja zaldātos, karoja drošsirdīgi un vienmēr bija pirmais tur, kur lodes sīca. Kamēr viņš karoja, viss gāja labi, bet tad noslēdza mieru, zaldātu atlaida mājās, un viņa virsnieks sacīja, ka šis varot doties, uz kuru pusi gribot. Vecāki tikmēr bija nomiruši, pajumtes vairs nebija, tāpēc zaldāts lūdza savus brāļus, lai tie dodot patvērumu, kamēr atkal uznākšot karš. Taču brāļiem bija cieta sirds, un tie atbildēja:

— Kur mēs tevi liksim? Saimniecībā tu mums neesi vajadzīgs, lūko tikt pats ar sevi galā.

Zaldātam vairāk mantas nebija kā bise, viņš pakāra to pleca un gaja, kur acis rāda. Viņš ieklīda lielos mežos, — kur tik skatās, visur koki vien. Tad viņš, pagalam noskumis, apsēdās un sāka pārdomāt savu likteni. «Naudas man nav,» viņš domāja, «cita nekā nemāku kā tikai karot, miera laikā nevienam neesmu vajadzīgs, — skaidrs, ka man būs jānomirst badā.» Te viņš izdzirdēja kokus nošalcam un atskatījies ieraudzīja svešu vīru zaļos svārkos, tīri staltu no skata, bet ar neglītu zirga kāju.

— Es jau zinu, ka tev trūkst, — vīrs sacīja. — Došu tev naudas un mantas, cik spēsi panest, bet vispirms man jāpār

bauda, vai tev dūšas netrūkst, jo es negribu inest savu naudu zemē.

—    Karavīrs un bailes kopā nesader, zaldāts atbildēja, — tu vari mani pārbaudīt, ja gribi.

—   Labi, svešais saka, — atskaties!

Zaldāts apgriežas un redz milzīgu lāci, kas nak rūkdams viņam virsū.

—   Oho! — viņš iesaucas. — Es tev tūdaļ pakutināšu degunu, tad tev pāries prieks uz rūkšanu.

Viņš pacēla bisi un iešāva lācim taisni degunā. Lācis sabruka un vairs nekustējās.

—    Dūšas, redzams, tev netrūkst, — svešais sacīja, — bet man ir vēl kāds noteikums, kas tev jāizpilda.

—   Ja vien dvēsele paliek mana ziņā, tad par citu man nav bēdas, — atbildēja zaldāts, kurš gluži labi saprata, ar ko tam darīšana.

—   Par to tev pašam jābūt nomodā, — zaļsvārcis sacīja.

Septiņus gadus tu nedrīksti mazgāties, sukāt bārdu un matus, griezt nagus un skaitīt tēvreizi. Es tev došu svārkus un mēteli, tos tu valkāsi. Ja šais septiņos gados tu nomirsi, tad tava dvēsele piederēs man, bet, ja paliksi dzīvs, būsi brīvs un bagāts vīrs visu mūžu.

Zaldāts iedomāja savu lielo postu un to, ka ar nāvi jau nezin cik reižu nācies sastapties, nolēma arī šoreiz izmēģināt laimi un piekrita. Velns novilka zaļos svārkus, pasniedza zaldātam un teica:

—    Kad tev tie būs mugurā un tu bāzīsi roku kabatā, tad vienmēr izvilksi pilnu sauju naudas.

Tad viņš novilka lācim ādu un pasniedza zaldātam:

Ta tev būs mēteļa un segas vietā; citādā guļvietā tu nedrīksti gulēt. Pēc šā apģērba tevi sauks par Lāčuvīru.

To teicis, velns nozuda.

Zaldāts apvilka svārkus, iebāza roku kabatā — jā, velns bija savu vārdu turējis. Viņš uzmeta plecos lāčādu un laba omā gāja tālāk, nelaizdams garām nekā tāda, kas sagādā prieku pašam un liek naudai putēt. Pirmajā gadā dzīve vēl bija ciešama, taču jau otraja viņš izskatījās pēc briesmoņa. Mati līda acīs, bārda savēlās kā kodaļa, nagi izauga kā putnam, seja kļuva tik netīra, ka tur varētu zirņus sēt. Kas viņu ieraudzīja, tas bēga pa gabalu, bet, tā kā viņš pastāvīgi palīdzēja trūcīgiem, lai tie lūgtu par viņu dievu, ka viņš nenomirst šais septiņos gados, tad pajumti vienmēr atrada. Ceturtajā gadā viņš iegriezās kādā viesnīcā. Viesnīcnieks negribēja viņu nemaz uzņemt un pat nelaida pārgulēt zirgu stallī, lai zirgi nesabitos. Taču, kad Lāčuvīrs iebāza roku kabatā un izvilka pilnu riekšavu dukātu, viesnīcniekam sirds atkusa, un viņš ieveda Lāčuvīru mazā istabiņā piebūvē, tikai piekodināja, lai nerādoties nevienam acīs, citādi paklīdīšot slikta slava par šā viesnīcu.

Kad Lāčuvīrs vakarā vientuļš sēdēja, ilgodamies no visas sirds, kaut šie septiņi gadi būtu pagājuši, viņš izdzirdēja blakus istabā skaļas vaimanas. Sirds viņam bija līdzcietīga, viņš atvēra durvis un ieraudzīja vecu vīru izmisumā raudam un lauzām rokas. Lāčuvīrs tuvojās nelaimīgajam, bet tas pietrūkās kājās un gribēja bēgt projām. Beidzot, izdzirdējis cilvēka balsi, viņš attapās, un Lāčuvīram izdevās ar laipnu valodu piedabūt viņu atklāt savu bēdu cēloni. Vecais pastāstīja, ka esot pazaudējis visu savu mantu un nu viņam un tā meitām jāmirst badā, jo viņš esot tik nabags, ka nespējot samaksāt viesnīcniekam, un tikšot ielikts cietumā.

—   Ja tik vien tās nelaimes, tad varu jums līdzēt, — Lāčuvīrs sacīja, — naudas man diezgan. — Viņš pasauca viesnīcnieku, samaksāja vecā parādus un vēl iebāza nelaimīgajam kabatā pilnu maku ar zeltu. Kad nu vecais vīrs saprata, ka ticis vaļā no visām likstām, tad nezināja, kā glābējam pateikties.

—   Nāc man līdzi, — viņš aicināja, — man ir trīs brīnum skaistas meitas, izraugies vienu par sievu. Kad tās zinās, ko tu manā labā esi darījis, tad neliegs savu piekrišanu. Tu gan izskaties diezgan ērmīgs, bet viņas jau pratīs savest tevi kārtībā.

Lāčuvīram tas bija pa prātam, un viņš gāja līdzi. Kad vecākā meita viņu ieraudzīja, tā iekliedzās un bailēs izbēga no istabas. Vidējā gan palika, noskatīja viņu no galvas līdz kājām un sacīja:

—    Kā lai ņemu tādu par viru, kas zaudējis cilvēka izskatu? Man tad labāk patīk tas noskūtais lācis, ko te reiz vadāja apkārt un kas sevi sauca par cilvēku: tam vismaz bija huzaru mētelis un balti cimdi rokās. Bijis viņš tikai neglīts vien, tad es vēl varētu pie viņa pierast.

Bet jaunākā meita sacīja:

—   Mīļais tēt, tam jābūt krietnam cilvēkam, kas izglābis jūs no posta. Ja jūs viņam par to esat solījis sievu, tad vārds jātur.

Zēl, ka Lāčuvīra seju sedza netīrumi un mati, citādi varētu redzēt, cik priecīgs viņš kļuva. Viņš novilka gredzenu no pirksta, pārlauza, pasniedza līgavai vienu pusi un sev paturēja otru. Līgavas gredzena daļai viņš uzrakstīja savu vārdu, savējai — līgavas vārdu un lūdza viņu gredzenu labi glabāt. Atvadīdamies viņš vēl teica:

—   Man jāklejo apkārt trīs gadi, un, ja es neatgriezīšos, tad tu esi brīva, jo es tad būšu miris. Taču lūdz dievu, lai viņš saglabā man dzīvību.

Nabaga līgava ietērpās sērās, un, domājot par savu līgavaini, tai vienmēr asaras saskrēja acīs. No savām māsām viņa dzirdēja vienīgi zaimus un izsmieklu.

—   Uzmanies, kad sniegsi viņam roku, — zobojās vecākā,

—  viņš iesitīs tev ar ķepu.

—    Piesargies, lāči kāri uz saldumiem, — ņirgājās vidējā.

—  Ja tu viņam iepatiksies, viņš tevi aprīs.

—   Tev būs viss jādara pēc viņa prāta, — vecākā turpināja,

—   citādi viņš sāks rūkt.

—    Tās gan būs jautras kāzas! — smējās vidējā. — Lāči jau lieli meistari uz dejošanu.

Līgava cieta klusu un neļāvās neko iestāstīt. Tikmēr Lāčuvīrs klejoja pa pasauli, darīja labu, kur vien varēja, un bagātīgi apdāvināja trūcīgos. Beidzot, kad pienāca pēdējā diena, viņš iznāca no meža un apsēdās koku ēnā. Drīz vien nošalca vējš, velns nostājās viņa priekšā, sapīcis nometa viņam tā vecos svārkus un paķēra savējos.

—   Tas vēl nav viss, — Lāčuvirs sacīja, — tev vajag mani nomazgāt un apkopt.

Un velnam, vai nu tas gribēja, vai ne, vajadzēja atnest ūdeni, nomazgāt Lāčuvīru, apgriezt viņam matus, bārdu un nagus. Nu viņš izskatījās kā brašs karavīrs un vēl skaistāks neka agrāk.

Beidzot par laimi velns aizvācās, un Lāčuvīram tapa gluži viegli ap sirdi. Viņš devās uz pilsētu, nopirka lepnus samta svārkus, iesēdās karietē ar četriem sirmjiem un brauca pie savas līgavas. Neviens viņu nepazina, līgavas tēvs noturēja viņu par slavenu virsnieku un ieveda istabā, kur sēdēja visas trīs meitas. Svešinieku nosēdināja starp abām vecākajām; tās lēja viņam vīnu, mieloja ar labākajiem kumosiem un domāja, ka tik skaista vīra neesot vēl redzējušas. Līgava sēdēja otrpus galda melnās drēbēs, nepacēla acu un nerunāja ne vārda. Kad viņš beidzot vaicāja tēvam, vai tas neesot ar mieru dot viņam kādu meitu par sievu, abas vecākas tūliņ uzlēca kājās un ieskrēja savās istabās uzvilkt pašas labākās drēbes, jo katra bija pārliecināta, ka esot svešinieka izraudzītā. Tiklīdz svešais palika viens ar jaunāko meitu, viņš iemeta savu gredzena pusi kausā ar vīnu un pasniedza viņai pāri galdam. Viņa izdzēra vīnu, ieraudzīja kausa dibenā gredzenu, un sirds viņai gavilēt gavilēja. Paņēmusi otru gredzena pusi, ko nēsāja pie kaklarotas, viņa pielika pirmajai klāt, un izrādījās, ka abas pilnīgi sakrīt.

Tad viņš sacīja:

—   Esmu tavs saderētais līgavainis, ko tu redzēji kā Lāčuvīru, bet nu esmu atguvis savu cilvēka izskatu un atkal tīrs.

Viņš apskāva līgavu un noskūpstīja to. Tikmēr iesteidzās abas vecākās māsas, krāšņi saposušās un izrotājušās, bet, ieraudzījušas, ka skaistais svešinieks ticis jaunākajai māsai, un izdzirdējušas, ka tas ir tas pats Lāčuvīrs, lielās dusmās un niknuma izskrēja no istabas: viena ielēca akā, otra pakārās kokā.

Vakarā kāds pieklauvēja pie durvīm; līgavainis atvēra tās un ieraudzīja velnu zaļajos svārkos, kurš sacīja:

—    Redzi nu, tagad es dabūju divas dvēseles tavas vienas vietā!

Mēness

Sensenos laikos bija tāda zeme, kur nakts vienmēr tumša un debesis kā ar melnu segu pārklātas, un tas viss tikai tāpēc, ka mēness tur nekad nerādījās un tumsā neviena zvaigznīte nesaredzēja spīdēt. Pasaules radīšanas sākumā pilnīgi pietika ar vienu naktslampiņu. Reiz no tās zemes četri puiši devās ceļot. Viņi nonāca kādā citā zemē, un tur ik vakarus, kad saule noslēpjas aiz kalniem, ozolā parādās gaišs spīdeklis un lej visapkārt maigu gaismu. Un šai gaismā visu var labi atšķirt un saskatīt, kaut arī tā nav tik spoža kā saules gaisma. Ceļinieki apstājās un apvaicājās garāmbraucējam vīram, kas tas par spīdekli.

—    Tas jau mēness! — vīrs atbildēja. — Mūsu ciema stārasts to nopirka par trim dālderiem un pakāra ozolā. Mēnesī ik dienas ielej eļļu un uztur kārtīgu un tīru, lai tas vienmēr gaiši spīd. Par to mēs maksājam stārastam ik nedēļu pa dālderim.

Vīrs brauca tālāk, bet viens puisis sacīja:

—    Tādu lampu arī mēs varētu lietot; mums mājās tāpat ozols aug un tikpat liels kā šis, tur mēs varētu pakārt mēnesi. Tie tik būtu prieki, kad mums nevajadzētu vairs staigāt pa tumsu!

—   Vai zināt ko? — ieteicās otrais. — Dabūsim ratus un

zirgu un aizvedīsim mēnesi uz savu zemi. Viņi jau nopirks sev citul

— Es labi kāpju kokos, — trešais sacīja, — es nonesīšu mēnesi lejā.

Ceturtais sameklēja ratus un zirgu, trešais uzkāpa ozolā, izurba mēnesim caurumiņu, ievēra tur auklu un nolaida mēnesi lejā. Kad spīdošā bumba atradās ratos, tai pārklāja pāri lupatu segu, lai neviens nekā nepamanītu. Viņi laimīgi atveda mēnesi savā dzimtenē un pakāra augstā ozolā. Veci un jauni nevarēja vien nopriecāties, kad jaunais spīdeklis sāka apgaismot tīrumus un iespīdēja pa nakti istabās. Rūķīši izlīda no kalnu alām, mazie mājas gariņi sarkanos kamzolīšos jautri nodevās rotaļām pļavās un mauros:

Puiši rūpējās, lai mēnesim netrūktu eļļas, lai dakts gaiši degtu, un par to saņēma ik nedēļas pa dālderim.

Kad viņi bija kļuvuši vārgi veči, pirmais saslima un noprata, ka nāve tuvu. Viņš lika, lai ceturto daļu mēness kā viņa īpašumu nogriežot un ieliekot viņam zārkā. Kad viņš nomira, ciema stārasts uzkāpa ozolā, nogrieza ar dārza dzirklēm mēnesim ceturksni un ielika nomirušajam zārkā. Mēness gaisma kļuva vājāka, bet sākumā to daudz nemanīja. Taču, kad nomira otrais un paņēma savu ceturksni līdzi, gaisma stipri samazinājās, un vēl vājāka tā kļuva pēc trešā nāves, kurš arī paņēma savu daļu līdzi. Bet, kad nomira ceturtais, iestājās agrākā tumsa. Gadās iziet ļaudīm tumsā bez luktura, tūliņ uzskrien cits citam virsū.

Tikmēr mēness daļas ellē savienojās, tur kļuva gaišs, mirušie pamodās un sāka rosīties. Viņi brīnījās, ka atkal var redzēt: ar mēnesi tiem pilnīgi pietika, jo acis bija atradinājušās no spilgtas gaismas. Viņi cēlās augšā, kļuva jautri un uzsāka veco dzīvi: vieni spēlēja kārtis, otri metās krogos un sāka žūpot, ķildoties, plūkties un laida darbā rungas. Troksnis tika aizvien lielāks un beidzot nonāca līdz debesīm.

Pēteris, kas stāvēja sardzē pie debess vārtiem, nodomāja, ka ellē dumpis, un sasauca debesu spēkus, lai aizdzītu ienaidnieku, ja tas iedrīkstētos uzbrukt taisnīgo mājvietai. Taču nekāds ienaidnieks nerādījās. Tad Pēteris uzsēdas zirgā, nojāja uz elli, nomierināja miroņus un saguldīja zārkos, bet mēnesi paņēma līdzi un pakāra augstu augstu pie debesīm.

.

Septiņi švabi

Reiz salasījās kopa veseli septiņi švabi: viens bija Šulca kungs, otrs Jaklijs, trešais Martijs, ceturtais Jerglijs, piektais Michaels, sestais Ansis, septītais Veitlijs, un visi septiņi nolēma apstaigāt plašo pasauli, meklēt dēkas un veikt lielus varoņdarbus. Lai varētu doties ceļā droši un bez baiļu, viņi nosprieda, ka vispareizāk būšot pasūtīt par visiem vienu pīķi, toties krietni stipru un garu. Šo pīķi turēja aiz kāta visi septiņi, pirmais gāja pats dūšīgākais un brašākais, — tas bija Šulca kungs, tad sekoja pārējie cits pēc cita, un Veitlijs soļoja kā pēdējais.

Gadījās tā, ka reiz jūnijā viņi bija nostaigājuši lielu ceļa gabalu, bet līdz ciemam, kur vajadzēja pārgulēt pa nakti, atlika krietni, ko iet, un krēslā viņiem paskrēja garām prāva ozolvabole vai sirsenis, neganti rūcot. Šulca kungs tā nobijās, ka tikko neizmeta pīķi no rokām, un auksti sviedri sāka viņam plūst aumaļām.

— Dzi, dzi! — viņš uzsauca ceļabiedriem. — Nudien, es dzirdu bungas rībam!

Jaklijs, kurš turēja piķi kā otrais un kuram nezin kas bija iesities degunā, atsaucās:

—   Tas nav pa jokam, es saožu pulvera un degļa smaku.

Sos vārdus izdzirdējis, Sulca kungs metās bēgt un pāršāvās

kā zebiekste pāri žogam, bet uzlēca uz zariem siena vālā pamestajam grābeklim, un grābekļa kāts viņam sāpīgi ķēra pieri.

—   Ak vai, ak vai! — iebrēcās Sulca kungs. — Ņem mani gūstā, es padodos, es padodos!

Pārējie seši lēca cits pēc cita žogam pāri, saukdami:

—   Ja tu padodies, tad es arī, ja tu padodies, tad es ari!

Kad nu neviens ienaidnieks nerādījās, lai viņus sasietu un

vestu projām, viņi noprata, ka pievīlušies, un, lai šis notikums nekļūtu ļaudīm zināms un viņus nesāktu zobot un smiet, viņi nozvērējās par šo likstu ciest klusu, kamēr kāds netīšām izrunāsies.

Tad švabi devās tālāk. Otrās briesmas, ko viņi pieredzēja, daudzkārt pārspēja pirmās. Pēc dažām dienām viņiem gadījās iet pāri atmatai; tur saulgozī sēdēja zaķis un, ausis saslējis, snauda. Viņa lielās, stiklainās acis bija plati ieplestas. Ieraudzījuši tādu bīstamu un negantu zvēru, visi pārbijās un sāka apspriesties, kā rīkoties, lai paglābtu savu dzīvību. Ja viņi bēgtu, tad varētu gadīties, ka briesmonis metas tiem pakaļ un aprij itin visus. Tad viņi nolēma:

—    Mums jāiztur liela un nikna kauja. Ja ar drošu dūšu metīsimies cīņā, tad uzvara mums droša.

Visi septiņi pieķērās pie pīķa, Sulca kungs pats pirmais un Veitlijs pēdējais. Sulca kungs centās pīķi pievaldīt, taču Veitlijs visiem aiz muguras bija varen sadūšojies un sauca viņiem:

—   Ej visu švabu vārdā viņu sist, Mums sīvā cīņā uzvarēt vai krist!

Bet Ansis zināja, kā viņam iedzelt, un atsaucās:

—  Jā, vārdos nebaidies tu pašu nāvi, Bet pēdējais pie šķēpa kāta stāvi.

Michaels iesaucas:

—   Tik tiešām, apgalvot es varu,

Ka redzu pašu elles garu!

Jerglijs savukārt piebilda:

—   Ja tas nav velns, tad liekas man,

Ka tas ir velna brālis gan!

Martijam ienāca prātā labas domas, un viņš sacīja:

—   Ej, Veitlij, pirmais viņam braši klāt,

Man tūliņ dūša būs aiz tevis stāt.

Veitlijs likās to nedzirdam, un Jaklijs nosprieda:

—   Nē, Šulcam vajag pirmām būt

Un vienam visu slavu gūt.

Tad Sulcs saņēma dūšu un svinīgi noteica:

—   Lai kaujā metamies ar prieku,

No tā būs pazīt drosminiekus!

Un visi pamazām sāka virzīties uz briesmoņa pusi. Šulca kungs pārmeta krusta zīmi un piesauca dievu par palīgu, bet, kad briesmonis vēl nebēga un viņi aizvien vairāk tam tuvojās, Sulca kungs lielās bailēs iebrēcās:

—    Hop! Hop! Urā!

Nu zaķis pamodās, sabijās un aši laida ļekas vaļā. Kad Sulca kungs redzēja, cik naski nezyērs aizlēkšo, viņš priecīgi

iesaucās: n ,r ….. . v …..

—  Re, Veitlij, cik viņš naigi skrien!

Šis nezvērs liekas zaķis vien.

Nu švabu pulks devās meklēt, jaunas dēkas un nonāca pie Mozeles, dumbrainas, rāmas un dziļas upes; tiltu pār to nav daudz un bieži vien jāceļas pāri ar laivām. To septiņi švabi nezināja un tāpēc uzsauca kādam vīram, kas viņpus upes strādāja, kā lai šie tiekot pāri. Vīrs aiz lielā attāluma nesaprata, ko viņam jautā, un atsaucās savā trīriešu izloksnē:

—    Kuā, kuā?

Šulca kungam likās, ka trīrietis saucot: «Kājām, kājām!» — un, tā kā viņš bija rindā pats pirmais, tad tūliņ posās ceļā un brida Mozelei pāri. Pēc brītiņa viņš jau nogrima dūņās un vēja uzdzītajos lielajos viļņos, tikai viņa platmali vējš pārpūta uz otru krastu, kur uz tās uzsēdās varde un sāka kurkstēt: — Kvā, kvā! — Seši pārējie, to dzirdēdami, sacīja:

— Mūsu draugs Šulca kungs sauc mūs. Ja jau viņš pārbrida, tad mēs arī pārbridīsim.

Visi reizē ielēca ūdenī un noslīka. Tā visus sešus pazudināja viena pati varde, un neviens no švabu pulka vairs neatgriezās mājās.

.

Bezbēdu Ansis

Kādreiz bija liels karš, un, kad tas beidzās, daudzus zaldātus atlaida mājās. Atlaida arī Bezbēdu Ansi, iedeva viņam klaipu maizes ceļam un četrus kreicerus naudā; ar šo bagātību viņš devās ceļā. Bet ceļa malā bija nosēdies svētais Pēteris ubaga izskatā un lūdza dāvanas, kad Ansis gāja garām. Ansis atbildēja:

— Mīļais ubags, ko lai tev dodu? Es esmu atvaļināts zaldāts, un man tik vien pie dvēseles kā klaips maizes un četri kreiceri naudā, taču tukšā jau tevi neatstāšu.

Viņš sadalīja maizi četrās daļās, iedeva Pēterim vienu gabalu un vienu kreiceri un gāja savu ceļu. Svētais Pēteris pateicās un nosēdās atkal ceļmalā cita ubaga izskatā. Kad pienāca zaldāts, ubags lūdza viņam kaut ko atmest un dabūja gabalu maizes un vienu kreiceri. Tā Pēteris darīja vēl vienu reizi, un tad zaldātam tik vien palika kā viens kreiceris un pēdējais rieciens maizes. Viņš iegāja krogā atpūsties, apēda maizi un par

kreiceri iedzēra alu. Paēdis viņš gāja tālāk un nu satika svēto Peteri atvaļināta zaldāta izskatā.

—    Labdien, karabiedri! — tas Ansi uzrunāja. — Vai nedosi man riecienu maizes un kādu kreiceri malkam alus?

—    Nav kur ņemt, — Bezbēdu Ansis atbildēja. — Mani atlaida mājās un iedeva tikai klaipu maizes un četrus kreicerus. Trīs ubagi pagadījās ceļā, iedevu katram pa kreicerim un gabalam maizes, bet pēdējo riecienu apēdu krogā un par pēdējo kreiceri izdzēru malku alus. Nu man kabatas tukšas, un, ja tev tāpat, tad iesim abi ubagot.

—    Ubagot mums nebūs vajadzīgs, — Pēteris sacīja. — Es šo to saprotu no dziedināšanas un ar to tik daudz nopelnišu, cik vajadzīgs.

—   Jā, par to man nav jēgas, — Bezbēdu Ansis nopūtās, — tad man jāiet ubagot vienam.

—   Nāc man līdzi, — Pēteris aicināja, — ko nopelnīšu, to dalīšu ar tevi uz pusēm.

—   Tas man pa prātam, — Bezbēdu Ansis atbildēja.

Tā viņi abi devās ceļā. Kādās zemnieku mājās viņi izdzirdēja skaļas vaimanas un raudas; iegājuši iekšā, viņi atrada saimnieku guļam uz nāves gultas gluži pie miršanas, bet saimniece skaļi gaudās un raudāja.

—   Neraudi un nevaimanā, — Pēteris viņai sacīja, — es tavu vīru tūliņ izārstēšu.

Viņš izvilka no kabatas kādu trauciņu, iezieda slimo ar zālēm, un tas tūliņ cēlās augšā un bija pavisam vesels. Vīrs ar sievu lielā priekā vaicāja:

—    Kā lai jums pateicamies? Ko lai jums dodam par to?

Bet svētais Pēteris negribēja nekā ņemt, un, jo vairāk viņu

lūdza, jo vairāk viņš turējās pretī. Bezbēdu Ansis iebikstīja viņam sānos un čukstēja:

—   Ņem jel kaut ko; gan mums noderēs.

Beidzot saimniece atnesa jēru un piedāvāja to Pēterim, bet šis neparko negribēja ņemt. Tad Bezbēdu Ansis pavilka viņu sānis un čukstēja:

—    Ņem taču jēru, nelga beidzamais, jērs mums noderēs.

Tad pēdīgi Pēteris teica:

—    Labi, es ņemšu jēru, bet nest gan nenesīšu; ja gribi, nes pats.

—   Vai nu nešana kāds grūtums, — Bezbēdu Ansis atbildēja, — gan es viņu aiznesīšu.

Viņš uzvēla jēru uz pleciem, un abi gāja tālāk, līdz nonāca mežā. Ansim bija grūti nest jēru, ēst arī gribējās, tāpēc viņš sacīja:

—    Skat, kas par jauku vietiņu; te mēs varētu izvārīt jēru un apēst.

—    Esmu ar mieru, bet vārīt gan nemāku. Ja gribi vārīt, te tev būs katls, bet es, kamēr gaļa vārās, iešu pastaigāt. Tikai nesāc ēst viens pats, pagaidi mani; es ieradīšos laikā.

—    Ej vien, ej, — zaldāts atbildēja, — vārīt es protu, gan jau izvārīšu.

Tā svētais Pēteris aizgāja, bet zaldāts nokāva jēru, uzkūra ugunskuru, ielika gaļu katlā un sāka vārīt. Jērs drīz vien izvārījās, taču Pēteris kā nenāca, tā nenāca. Tad Bezbēdu Ansis izņēma gaļu no katla, sagrieza gabalos un atrada sirdi.

—   Tas laikam pats garšīgākais gabals, — viņš sacīja, pagaršoja un beidzot apēda visu. Tikmēr svētais Pēteris atgriezās un teica:

—   Vari ēst visu jēru viens pats, es ēdīšu tikai sirdi, dod man to.

Bezbēdu Ansis paņēma nazi un dakšiņas un izlikās cītīgi meklējam sirdi starp sagrieztajiem gaļas gabaliem, un tad īsi pateica:

—   Sirds te nav!

—    Kur tad tā varēja palikt?

—   To es nezinu. Bet padomā vien, vai mēs neesam nelgas: meklējam jēra sirdi, taču nevienam nenāk prātā, ka jēram sirds nemaz nav!

—    Ej nu, tas būtu kas nedzirdēts, — Pēteris sacīja. — Katrai dzīvai radībai ir sirds, kāpēc lai jēram nebūtu?

—   Nē, brāl, vari man ticēt, tā tas ir. Padomā vien labi krietni, tad tu pats sapratīsi, ka jēram sirds nav.

—    Kad tā, tad tā, — Pēteris noteica, — ja sirds nav, tad man nekā nevajag, vari ēst jēru viens pats.

—    Ko nevarēšu apēst, to ielikšu somā, — zaldāts atteica. Pusi jēra apēda, otru pusi noglabāja somā.

Viņi gāja tālāk, un svētais Pēteris izdarīja tā, ka pāri ceļam tecēja plata upe. Pēteris nu saka:

—    Ej tu pirmais pāri!

—    Nē, — zaldāts atbild, — ej vien tu. — Klusībā viņš nodomāja: «Ja viņš nepārbridīs, tad es palikšu šai pusē.»

Pēteris iebrida ūdenī, un tas viņam sniedzās tikai līdz ceļiem. Arī Bezbēdu Ansis dzīrās brist pāri, taču ūdens pēkšņi sāka celties un sniedzās viņam jau līdz kaklam. Viņš sāka brēkt:

—    Brālīt, palīdzi man!

Bet Pēteris saka:

—   Vai atzīsies, ka apēdi jēra sirdi?

—    Nē, neesmu ēdis.

Tad ūdens sāka smelties viņam mutē.

—    Brālīt, palīdzi! — viņš vaimanāja.

Pēteris atkal prasa:

—   Vai tu apēdi jēra sirdi?

—    Nē, es neesmu ēdis.

Pēterim tomēr negribējās, lai zaldāts noslīktu, viņš lika ūdenim kristies un palīdzēja Bezbēdu Ansim tikt pāri.

Viņi gāja tālāk, kamēr nonāca kādā ķēniņa valstī, kur princese gulēja pie miršanas.

—    Oho, brālīt, — zaldāts saka Pēterim, — te mēs gan iedzīvosimies tā, ka pietiks visam mūžam.

Un viņam likās, ka Pēteris neiet tik ātri, kā vajadzīgs.

—    Brālīt, mīļais, ej taču ātrāk, cel augstāk kājas, lai mēs nonākam laikā, — viņš to skubināja. Taču Pēteris soļoja aizvien jo gausāk, lai kā zaldāts viņu mudināja, un tikmēr princese jau bija mirusi un apglabāta.

—   Te tev nu bija! — zaldāts sirdījās. — Un tas viss tikai tāpēc, ka tu vilkies kā aizmidzis!

—    Nav ko uztraukties, — Pēteris viņu mierināja, — es māku ne tikai dziedināt slimos, bet arī uzcelt mirušos.

—   Tas nu gan vareni, — zaldāts nopriecājās, — tad mēs nopelnīsim vismaz pusi ķēniņa valsts.

Viņi ieradās ķēniņa pilī, kur visi staigāja sērās un bija gaužām noskumuši. Bet Pēteris sacīja:

—   Atnesiet man princeses kaulus!

Viņam tos atnesa, viņš izraidīja visus laukā un atstāja tikai zaldātu. Tad viņš salika baltos kaulus vajadzīgā kārtībā uz galda un trīs reizes sacīja:

—   Mirušā, celies augšā!

Kad viņš to pateica trešo reizi, princese piecēlās dzīva, vesela un vēl skaistāka, nekā bijusi. Ķēniņš nezināja, ko darīt aiz priekiem, un sacīja Pēterim:

—    Prasi, kādu algu gribi, kaut pusi manas valsts, — es tev to došu!

Bet Pēteris atbildēja, ka negribot nekā.

«Vai nav stulbenis!» zaldāts nodomāja, pavilka Pēteri sānis un čukstēja:

—    Neesi taču tāds muļķis; ja tu nekā negribi, tad vismaz man ir kas vajadzīgs.

Taču Pēteris neņēma nekā, bet ķēniņš manīja, ka otram dziedniekam gribas saņemt algu, un lika savam mantzinim iebērt zaldātam pilnu somu zelta.

Abi gāja tālāk. Viņi nonāca mežā, un Pēteris saka:

—   Sadalīsim zeltu.

—    Labi, — zaldāts piekrīt, — dalīsim.

Un Pēteris sadalīja zeltu trīs līdzīgās daļās.

«Vai nav ķerts!» zaldāts nodomāja. «Mēs esam divi, bet viņš dala trīs daļās.»

Tad Pēteris sacīja:

—    Es sadalīju pareizi: viena daļa man, otra tev, bet trešā tam, kas apēdis jēra sirdi.

—   O, tas jau es biju! — zaldats iesaucas un aši sagraba zeltu. — To tu man vari ticēt.

—    Kā tad tā? — Pēteris brīnījās. — Jēram taču sirds nav.

—   Ej nu, brālīt, kur tev galva jocīgi strādā! Katrai dzīvai adībai sirds, kāpēc lai jēram nebūtu?

—    Labi jau, labi, — Pēteris atbildēja, — ņem visu zeltu viens pats, es tevi pametu un iešu pats savu ceļu.

—    Kā gribi, dārgais brālīt, — zaldāts sacīja, — staigā laimīgs!

Pēteris aizgāja savu ceļu, bet zaldāts savu, domādams: «Tīri labi, ka viņš aizlasījās, patiešām jāsaka, ērmīgs svētais.» Naudas nu zaldātam bija pilnas kabatas, taču taupīt viņš to neprata, — drīz vien bija izšķiedis, izdāvinājis un pēc laiciņa atkal tukšā. Tolaik viņš ieklīda kādā valstī, kur ķēniņam meita bija mirusi. «Oho, nu man būs laime, es viņu uzcelšu no miroņiem un saņemšu glītu naudas sumiņu,» viņš domāja, aizgāja pie ķēniņa un piedāvājās uzcelt mirušo. Ķēniņš jau bija daudz dzirdējis par atvaļinātu zaldātu, kas darot brīnumus, domāja, ka Bezbēdu Ansis tas pats vien būšot, taču īsti viņš tam vēl neticēja un apspriedās ar padomniekiem, bet tie sacīja, lai mēģinot vien, jo princese tik un tā esot mirusi.

Zaldātam atnesa princeses kaulus, viņš izraidīja visus no istabas, salika kaulus uz galda, taču bija aizmirsis, kādā kārtībā tie saliekami. Nostājies kaulu priekšā, viņš sauca: «Mirušā, celies augšā!», taču princese nekustējās. Viņš sauca vēl trīs reizes, bet nekā.

—    Pagaidi, tu tiepša, — viņš bārās, — gan tu dabūsi trūkties!

Tikko viņš to izsacīja, te pa logu iekāpa svētais Pēteris atvaļināta zaldāta izskatā un sāka viņu rāt:

—    Ko tu dari, bezdievi? Kā mironis var celties augšā, ja tam visi kauli sajaukti?

—    Dārgais brālīt, es taču darīju visu, cik labi vien pratu, — zaldāts taisnojās.

—    Šoreiz es tev palīdzēšu, bet zini: ja vēlreiz darīsi ko tamlīdzīgu, tad iedzīvosies lielā nelaimē, un neiedrošinies ķēniņam kaut ko lūgt vai ņemt no viņa.

Pēteris salika kaulus pareizā kārtībā, trīs reizes sacīja: «Mirušā, celies augšā», un princese piecēlās sveika un vesela. Pēteris izkāpa ārā pa logu, un Bezbēdu Ansis bija priecīgs, ka viss tik labi izgājis, viņu tikai kaitināja tas, ka viņš nedrīkstēja nekā no ķēniņa pieņemt. «Ir gan viņam ērmīgi untumi!» viņš domāja par Pēteri. «Ar vienu roku dod, ar otru ņem atpakaļ; vai tur kāda jēga!»

Nu ķēniņš piedāvāja Bezbēdu Ansim visu, ko šis vien gribētu, tikai viņš nedrīkstēja nekā ņemt, taču prata ar viltību un pusvārdiem panākt, ka ķēniņš lika piebērt viņa somu pilnu ar zeltu. Iznācis no pils, viņš sastapa pie vārtiem Pēteri.

—   Nu, kas tu par cilvēku, — tas bārās, — es taču aizliedzu tev kaut ko ņemt pretī, bet tu esi pievācis pilnu somu ar zeltu!

—   Vai tad es tur vainīgs, ja man ko iebāž somā?

—   Es tevi brīdinu: neņem vairs nekā, citādi tev slikti klāsies!

—   Ak brālīt, ko nu vairs bēdāt: man tagad zelta diezgan, — liela man vajadzība ar kauliem noņemties!

—   Bet vai zelts ilgi turēsies somā? — Pēteris sacīja. — Lai tu nenokļūtu uz aizliegta ceļa, tad došu tavai somai spēku, ka tanī paliek viss, ko tu vēlies. Ardievu, nu mēs vairs neredzēsimies.

—    Laimīgu ceļu! — zaldāts novēlēja, bet pats nodomāja: «Man prieks, ka tas ērmīgais puisis aizvācas; pakaļ jau es viņam neskriešu.» Bet par somas burvju spēku viņš pavisam piemirsa.

Nu viņš ar savu zeltu apstaigāja malu malas, kamēr izšķieda visu un iztērēja tāpat kā pirmo reizi. Beigās viņam palika tikai četri kreiceri. Ejot garām krogam, viņam sagribējās ēst, un viņš pasūtīja pusdienās maizi un alu. Ēzdamsviņš saoda ceptas zoss smaržu. Paskatījās visapkārt un redz — cepeškrāsnī ieliktas divas zosis. Nu viņš atcerējās kādreizējā ceļabiedra vārdus: ja viņš vēlēšoties, lai kāda manta būtu somā, tad tas piepildīšoties. «Vajadzētu izmēģināt,» viņš nodomāja, izgāja ārā un sacīja:

—    Gribu, lai abas ceptās zosis atrastos manā somā!

To izteicis, viņš attaisīja somu un paskatījās: kā tad, abas gulēja somā!

—   Tas ir gan labi! — viņš nopriecājās. — Nu es esmu virā!

Viņš apsēdās pļaviņā aiz kroga, izņēma no somas savu cepeti un sāka ēst gardu muti. Te nāca garām divi amatnieku mācekļi, kas ar kārām acīm noskatījās uz neaiztikto zosi. «Man jau pietiks ar vienu,» zaldāts nodomāja, piesauca viņus klāt un sacīja:

—   Ņemiet šo zosi un ēdiet uz manu veselību!

Tie pateicās, iegāja krogā, lika pasniegt vīnu un maizi un sāka mieloties. Saimniece skatījās un ieteicās savam vīram:

—    Rau, kur divi ēd zosi; paskaties, vai nav tā pati, kas mums bija cepeškrāsnī!

Saimnieks pieskrien pie krāsns — tukša!

—   Skat, kas par zagļu bandu: par velti gribēs zosis ēst! Tūliņ maksājiet ciet, ja negribat manu lazdas nūju baudīt!

Tie divi atsaka:

—   Mēs neesam nekādi zagļi, mums šo zosi iedāvināja kāds atvaļināts zaldāts tur pļaviņā.

—    Nedomājiet man zobus apvārdot! Zaldāts te bija, bet izgāja no šejienes kā godīgs cilvēks; es no viņa netiku ne acu nolaidis. Jūs esat zagļi, un jums jāsamaksā!

Tā kā viņiem nebija ko maksāt, saimnieks paķēra nūju un izdzina abus laukā.

Tikmēr Bezbēdu Ansis gāja savu ceļu un nonāca kādā vietā, kur stāvēja stalta pils un netālu pavisam nolaists krogs. Viņš iegāja krogā un lūdza naktsmājas, bet krodzinieks noraidīja, teikdams:

—   Man nav vairs brīvas vietas, viss pilns ar augstiem viesiem.

—   Dīvaini, ka tie nāk pie jums un neiet uz stalto pili.

—   Tur nav viegli pārgulēt nakti, — saimnieks atbildēja, — kas to mēģinājis, tas dzīvs nav atgriezies.

—   Ja jau citi mēģinājuši, tad būs jāmēģina man arī, — zaldāts noteica.

—    Labāk gan nemēģiniet, — saimnieks brīdināja, — tas var jums dārgi maksāt.

—   Vai nu tūdaļ jāmaksā, — zaldāts atbildēja. — Dodiet man pils atslēgas un tā pavairāk laba ēdiena un dzēriena.

Viņam iedeva visu prasīto, un Bezbēdu Ansis aizgāja uz pili. Tur viņš krietni pamielojās un, kad uznāca miegs, apgulās uz grīdas, jo gultu nebija. Ap pusnakti viņu pamodināja briesmīgs troksnis. Viņš atver acis un redz — istabā deviņi velni sastājušies ap viņu un lēkā. Ansis tiem uzsauca:

—    Lēkājiet, cik gribat, tikai nenāciet man tuvumā!

Taču velni mācas virsū aizvien vairāk un beidzot sāk vai pa galvu lēkāt ar savām pretīgajām kājām.

—   Vai būsiet rāmi, sasodītie spoki! — viņš sauc, bet šie lien virsū, ka nekur glābties. Zaldāts noskaitās un uzsauca:

—    Pag, pag, es te nodibināšu kārtību!

Viņš izrāva krēslam kāju un metās baram vidū. Taču deviņu velnu vienam zaldātam bija par daudz, — kamēr viņš velēja vienu, pārējie plēsa viņu aiz matiem un plūca tos ārā bez žēlastības.

—   Velna milti! — viņš iesaucās. — Nupat man pietiek: visi deviņi manā somā, marš! — Un viens divi, visi saskrēja tur iekša, zaldāts aizsēja somu ciet un iemeta kaktā. Kļuva pavisam klusu, viņš apgulās un nogulēja līdz lielai dienai.

Tad atnāca saimnieks un tas kungs, kam piederēja pils, — viņi gribēja redzēt, kas ar zaldātu noticis. Ieraudzījuši to sveiku un veselu, abi nobrīnījās un jautāja:

—   Vai tad spoki jums nekā nenodarīja?

—   Tā tikai vēl trūka! — Bezbēdu Ansis atbildēja. — Tie man visi somā. Jūs tagad varat mierīgi dzīvot savā pilī, te neviens vairs apkārt neblandīsies.

Kungs pateicās viņam, bagātīgi apdāvināja, lūdza palikt šeit un gribēja nodrošināt uz visu mūžu.

—   Nē, — Bezbēdu Ansis atbildēja, — esmu pieradis staigāt apkārt, labāk iešu tālāk.

Un tā viņš aizgāja no šejienes, pa ceļam iegriezās smēdē, uzlika somu ar deviņiem velniem uz laktas un palūdza kalējam un tā zeļļiem salaist, kā nākas. Tie zvēla ar lielajiem veseriem, cik spēka, un velni briesmīgi iekaucās. Zaldāts attaisīja somu — astoņi bija pagalam, bet devītais, patvēries kādā krokā, bija

palicis dzīvs. Tas nu spruka laukā un mudīgi laidās projām uz elli.

Ilgu laiku klejoja pa pasauli Bezbēdu Ansis, un, kas zina par to, tas varētu daudz ko par viņu pastāstīt. Beidzot viņš kļuva vecs un sāka domāt par nāvi. Viņš aizgāja pie kāda vientuļa un vaicāja:

—    Kā var nokļūt debess valstībā? Esmu noguris, klejodams apkārt.

Vientulis atbildēja:

—    Ir divi ceļi: viens plats un ērti staigājams, — tas ved uz elli, otrs šaurs un grūti staigājams, — tas ved uz debesīm.

«Es gan būtu nelga, ja ietu pa šauro un grūto ceļu,» zaldāts nodomāja.

Viņš devās pa plato un ērto ceļu un nonāca pie lieliem, melniem vārtiem, — tie bija elles vārti. Zaldāts pieklauvēja pie tiem, un vārtu sargs palūkojās ārā, lai redzētu nācēju. Ieraudzījis zaldātu, tas stipri sabijās, jo vārtus sargāja devītais velns, kas reiz bija sēdējis zaldāta somā un laimīgi izsprucis no tās tikai ar zilumu zem acs. Viņš aši aizgrūda aizšaujamo vārtiem priekšā, aizskrēja pie vecākā velna un teica:

—    Pie vārtiem stāv vīrs ar somu uz pleciem un grib tikt iekšā. Nelaidiet neparko, citādi viņš visu elli sabāzīs savā somā. Es tur jau vienreiz biju iekšā, un viņš man pamatīgi iebelza ar veseri.

Un velni uzsauca zaldātam, lai taisoties, kā tiekot, šie viņu ellē nelaidīšot.

Zaldāts apgriezās un gāja tālāk, kamēr nonāca pie paradizes vārtiem un pieklauvēja. Svētais Pēteris taisni tobrīd sēdēja nie vārtiem sardzē. Zaldāts viņu tūliņ pazina un nodomāja: «Re, kur sastapu vecu drauģeli; nu viss ies uz labo pusi.» Pēteris vaicāja:

—   Vai tu gribi tikt debesīs?

—    Ielaid gan mani,"brāl, kaut kur man taču jāapmetas. Būtu šie laiduši mani ellē, tad jau nebūtu nācis uz tejieni.

257

—   Nē, te tu iekšā netiksi.

17 Pasakas

—    Nu, ja tu negribi laist mani iekšā, tad paņem savu somu; man no tevis nekas vairs nav vajadzīgs, —zaldāts itin pikts noteica.

—   Labi, dod šurp.

Zaldāts pasniedza pa vārtu spraugu somu, un Pēteris pakāra to blakus savam krēslam.

Un tad Bezbēdu Ansis sacīja:

—   Un nu es gribu tikt savā somā!

Žvikt — viņš atradās somā un sēdēja tagad debesīs, un Pēterim cits nekas neatlika, ka vajadzēja viņu tur atstāt.

.

Tukšinieks

Reiz kādā ciemā dzīvoja vienīgi bagāti zemnieki un tikai viens nabadzīgs, ko citi bija iesaukuši par Tukšinieku. Viņam nebija ne govs, ne naudas tās pirkšanai, kaut gan tiklab viņam, kā viņa sievai tik ļoti gribējās govi. Kādu vakaru viņš sacīja:

—   Zini, siev, man ienāca prātā labas domas: galdnieks taču mums rada, parunāsim, lai iztaisa mums no koka telīti un nokrāso brūnu; gan tā paaugsies un mums būs laba piena govs.

Sievai tas patika, un tā radinieks iztaisīja viņiem telīti: noēvelēja, nokrāsoja, kā pienākas, un vēl tā ierīkoja, ka telīte locīja kaklu, it kā ēstu zāli.

Kad otrā rītā ciema gans dzina govis ganībās, Tukšinieks pasauca viņu un teica:

—   Re, man tagad pašam sava telīte, tikai vēl maza, tā jānes uz ganībām nēšus.

—   Lai notiek, — gans atbildēja, paņēma telīti uz rokām, iznesa ganībās un nolika zālē. Telīte stāv, galvu noliekusi, it kā ēstu zāli, bet gans skatās un runā:

—    Drīz viņa sāks pati skraidīt; skat, kā ēd!

Vakarā gans grasījās dzīt govis mājās un sacīja telītei:

—   Ja tu māki pati stāvēt uz savām kājām un ēst, tad tev vajag pašai staigāt, — es neiešu mocīties un tevi nēsāt.

Tukšinieks stāv pie vārtiem un gaida savu telīti. Gans dzen govis mājās, bet telītes nav. Tukšinieks apvaicājas ganam, un tas atsaka:

—   Viņa ēd tavu ēšanu un neparko negrib nākt mājās.

—    Kā tad tā, — Tukšinieks saka, — tev vajadzēja pārdzīt manu lopu reizē ar citiem.

Abi ar ganu aiziet atpakaļ uz ganībām, bet telītes vairs nav, — laikam kāds nozadzis. Gans saka:

—   Viņa būs kaut kur aizskrējusi.

—    Stāsti vien! — Tukšinieks atbild un ved ganu pie stārasta, bet tas nospriež, ka ganam par nolaidību jādod Tukšiniekam govs noklīdušās telītes vietā. Tā Tukšinieks ar sievu dabūja govi, pēc kuras tā bija ilgojušies, bet, tā kā barības nebija un govi nevarēja izturēt, tad vajadzēja to nokaut. Gaļu viņi iesālīja, un Tukšinieks gāja uz pilsētu pārdot ādu un nopirkt par ieņemto naudu jaunu teliņu. Ejot gar dzirnavām, viņš ieraudzīja kraukli ar salauztu spārnu. Viņam kļuva putna žēl, viņš pacēla to un ietina govs ādā. Tā kā laiks apmetās ļoti slikts, pūta ass vējš un lietus gāza kā ar spaiņiem, tad Tukšinieks iegriezās dzirnavās un lūdza naktsmājas. Dzirnavniece bija viena mājās.

—    Vari likties pie krāsns salmos gulēt, — viņa sacīja Tukšiniekam un iedeva tam vakariņām maizi ar sieru. Viņš paēda un likās gulēt. Dzirnavniece nodomāja, ka viņš noguris un aizmidzis. Necik ilgi, te ieradās mācītājs. Dzirnavniece viņu laipni uzņēma un sacīja:

—    Mana vīra nav mājās, nu mēs varēsim mieloties.

Tukšinieks visu dzirdēja, un, kad šie sāka runāt par mielošanos, viņam sanāca dusmas, ka vajadzējis apmierināties ar siera maizi. Drīz vien galdā parādījās cepetis, kartupeļi, rauši un vīns.

Dzirnavniece ar mācītāju piesēdās pie galda un gribēja sākt mieloties, te pie durvīm klauvēja.

—   Ak dievs, tas ir mans virs! — sieva iesaucās. Viņa aši noglabāja cepeti krāsniņā, vīnu zem spilvena, kartupeļus zem segas, raušus pagultē un mācītāju skapī, kas stāvēja priekšnamā. Tad viņa atvēra vīram durvis un teica:

—   Paldies dievam, ka tu esi mājās! Tik nejauks laiks, it kā pastardiena būtu klāt!

Vīrs ieraudzīja Tukšinieku un jautāja:

—    Kas tam te vajadzīgs?

—    Ak, tas nabadziņš ienāca vētrā un lietū un lūdza pajumti; es viņam iedevu maizi ar sieru un atļāvu salmos pārgulēt.

—    Lai guļ vien, bet dod man labi drīz ko ēst.

—   Man ir tikai maize ar sieru, — sieva atbildēja.

—    Labs tas pats, — vīrs atteica, — dod vien maizi ar sieru. — Un, paskatījies uz Tukšinieku, viņš uzsauca: — Celies augšā un nāc iekost vēlreiz!

Tukšinieks nelikās lūgties, piecēlās un sāka ēst vēlreiz. Bet dzirnavnieks ieraudzīja zemē nomesto ādu, kurā bija ietīts krauklis, un vaicāja:

—    Kas tev tur ir?

—   Tur man pareģis, — Tukšinieks atbildēja.

—   Vai viņš arī man var ko pareģot? ,

—    Kāpēc ne, tikai viņš pareģo četras reizes un piekto patur klusībā.

Dzirnavnieks tapa ziņkārīgs un sāka lūgties, lai pareģis parādot savu mākslu. Tukšinieks paspieda krauklim galvu, tas nokrekšķējās un izrunāja «krr!»

—    Nu, ko viņš teica? — dzirnavnieks jautāja.

—   Vispirms viņš teica, ka tev zem spilvena atrodoties vīns.

—   Tas nemaz nebūtu slikti! — dzirnavnieks iesaucās, piegāja pie gultas, pacēla spilvenu uz augšu un atrada-vīnu. — Lai viņš pareģo vēl!

Tukšinieks lika krauklim vēlreiz noķērkties un paskaidroja:

—   Otrkārt, viņš pareģo, ka krāsniņā atrodoties cepetis.

—   Tas būtu īsti laikā! — dzirnavnieks nopriecājās, piegāja pie krāsniņas un izvilka no turienes cepeti. Tukšinieks lika krauklim vēlreiz pareģot un sacīja:

—    Treškārt, viņš apgalvo, ka zem segas gultā esot kartupeļi.

—    Tas būtu īsti laikā! — dzirnavnieks iesaucās, pacēla segu un atrada kartupeļus. Tukšinieks vēlreiz saspieda kraukli, tā ka tas ieķērcās, un sacīja:

—    Ceturtkārt, viņš stāsta, ka pagultē esot rauši.

—   Tas būtu īsti laikā! — dzirnavnieks iesaucās, paskatījās pagultē un atrada raušus.

Nu abi piesēdās pie galda un sāka mieloties, bet dzirnavniece tā pārbijās, ka ielikās gultā un paglabāja visas atslēgas zem pagalvja. Dzirnavnieks labprāt būtu gribējis dzirdēt piekto pareģojumu, bet Tukšinieks sacīja:

—    Labāk apēdīsim šīs četras mantas, piektā varbūt izrādīsies sliktāka.

Viņi ēda, dzēra un tielējās, cik dzirnavniekam jāmaksā par piekto pareģojumu, un beidzot vienojās par trīssimt dālderiem. Tukšinieks piespieda krauklim galvu labi stipri, un tas ieķērcās visā rīklē.

Dzirnavnieks tūliņ jautāja:

—    Ko viņš teica?

Tukšinieks atbildēja:

—   Viņš teica, ka tai skapī, kas priekšnamā, noslēpies velns.

Tad dzirnavnieks noteica:

—    Nu, velns jādzen ārā, — attaisīja durvis, un sievai vajadzēja atdot vīram atslēgu. Tukšinieks atslēdza skapi, mācītājs izspruka ārā un aizmetās kā sasvilis, bet dzirnavnieks sacīja:

—   Es pats ar savām acīm redzēju melnu vīru, — skaidrs, ka tas bija velns.

Otrā rītā, gaismai austot, Tukšinieks paņēma savus trīssimt dālderus un taisījās, kā pazūd. Mājās viņš pamazām saveda saimniecību kārtībā, uzcēla skaistas ēkas, un bagātie zemnieki runāja:

—   Tukšinieks būs laikam bijis tur, kur līst zelta lietus un kur naudu grābj ar liekšķerēm.

Drīz vien stārasts atsauca Tukšinieku pie sevis un tincināja, kur šis ņēmis savu bagātību. Tas atbildēja:

—   Es pilsētā pārdevu govs ādu par trīssimt dālderiem.

Kaimiņi, to padzirdējuši, arī gribēja iedzīvoties bagātībā.

Visi apkāva govis un novilka tām ādu, lai pilsētā sagrābtu lielo naudu, bet stārasts sacīja:

—    Lai mana kalpone iet pirmā!

Tā aizgāja pie ādu uzpircēja, bet tas vairāk nemaksāja kā trīs dālderus par ādu. Citiem, kas nāca vēlāk, viņš pat tik daudz vairs nedeva, teikdams:

—    Ko es iesākšu ar tādu milzumu ādu?

Bagātie kaimiņi noskaitās pārlieku, ka Tukšinieks esot viņus piekrāpis, nolēma tam atriebties un apsūdzēja viņu stārastam par blēdīšanos. Nevainīgajam Tukšiniekam visi vienbalsīgi piesprieda nāves sodu: viņu vajadzēja iebāzt caurā mucā un iemest upē.

Viņu aizveda upmalā un atsauca mācītāju, lai tas noturētu aizlūgumu par viņa dvēseli. Pārējie visi aizgāja. Kad Tukšinieks ieraudzīja mācītāju, tad pazina, ka tas ir tas pats, kas bijis viesos pie dzirnavnieces. Tukšinieks sacīja viņam:

—    Es jūs atbrīvoju no skapja, atbrīvojiet mani no mucas!

Taisni tobrīd gans dzina garām baru aitu, un par šo ganu

bija zināms, ka tam ļoti gribas tikt par stārastu, tāpēc tukšinieks sāka saukt visā kaklā:

—   Nē, es to nedarīšu! Un, kaut visa pasaule tā gribētu, es to nedarīšu!

Gans pienāca tuvāk un vaicāja:

—    Kas tev kait? Ko tu negribi darīt?

Tukšinieks atbildēja:

—   Viņi grib mani iecelt par stārastu, ja es iesēdīšoties mucā, bet es to negribu darīt.

Gans teica:

—   Ja ar to pietiek, lai kļūtu par stārastu, tad es tūliņ sēdīšos mucā.

—    Ja tu tur iesēdīsies, tad noteikti būsi stārasts, — Tukšinieks apgalvoja.

Gans bija ar mieru, iesēdās mucā, Tukšinieks aizsita galu ciet un dzina aitu baru uz mājām. Mācītājs pateica saviem draudzes locekļiem, ka dvēseles aizlūgums nolasīts, tie sanāca upmalā un sāka velt mucu uz ūdens pusi. Kad muca sāka velties, gans brēca:

—   Jā, jā, es labprāt gribu tikt par stārastu!

Vīri nodomāja, ka tur brēc Tukšinieks, un atsmēja:

—    Tiksi, tiksi, bet vispirms paskaties, kas tur dibenā notiek, — un ievēla mucu ūdenī. Tad viņi devās mājup, bet, ciemā ienākuši, ieraudzīja: Tukšinieks dzen lielu baru aitu, it kā nekas nebūtu noticis. Šie pārsteigti jautāja:

—   Tukšiniek, kur tu te gadījies? Vai no ūdens izlīdi, vai?

—    Nūja, — viņš atbild, — es nolaidos dziļi dziļi un nokļuvu pašā dibenā. Atsitu mucai galu, izlīdu ārā un skatos — tādas jaukas pļavas un jēru bez skaita. Tad nu es paņēmu sev vienu ganāmpulku.

—   Vai tur daudz vēl palika? — šie taujā.

—    Daudz, daudz, — viņš atbild, — vairāk, nekā jums vajadzīgs.

Zemnieki aprunājās, ka arī viņiem noderētu katram pa ganāmpulkam, bet stārasts sacīja:

—   Es iešu pirmais!

Visi sanāca pie upes; tobrīd pār zilajām debesīm slīdēja balti pūku mākonīši, ko sauc par jēriņiem, un atspoguļojās ūdenī. Zemnieki sāka klaigāt:

—   Skat, kur aitas jau redzamas dibenā!

Stārasts izlauzās baram priekšā un noteica:

—    Es pirmais lēkšu upē un apskatīšos, kas tur notiek; ja viss būs kārtībā, tad es jūs pasaukšu.

Un viņš metās ūdenī. Plunkš! — skaļi nošļakstēja, bet zemniekiem likās, ka viņš sauc: «Šurp!» — un viss bars lielā steigā salēca upē iekšā. Tā viņi noslīka, un Tukšinieks palika vienīgais ciema mantinieks un bagāts vīrs.

Rācenis

Tiecos laikos dzīvojuši divi kaimiņi. Viens bijis bagāts, otrs nabags. Nabagajam vairāk nekā nav bijis kā mazs mazs gabaliņš zemes. Nabagais uzracis savu zemes gabaliņu, apsējis ar rāceņiem un nodomājis: «Nu, lai tik aug, varbūt kāds vezums rāceņu izaugs. Aizvedīšu uz pilsētu un nopirkšu sev kažoku.»

Viss jau nu būtu labi, bet arī te nelaime nabago neatstājusi. No visa sējuma uzdīgusi tik viena vienīga sēkliņa, un rācenis izaudzis tik liels, kādu līdz tam neviens cilvēks nebija redzējis — viens pats aizņēmis nabagā lauku. «Ko nu lai es ar viņu iesāku?» nabags bēdājies. «Varētu ēst pats, bet kad tu tādu apēdīsi? Varētu pārdot citiem, bet cik tad par viņu dos? E, labāk iedāvināšu karalim, viņam jau tādu brīnuma lietu esot liels pulks.» Nabagais paņēmis sava bagātā kaimiņa zirgu, ievēlis rāceni ratos un braucis pie karaļa. Atbraucis un sācis stāstīt: «Tā un tā! Iesēju rāceņus, un no visiem izaudzis viens tik liels, ka grēks viņu ir pašam paturēt, ir citiem rādīt; vienīgi karalim tas kā radīts.»

Karalim paticis, ka nabagais viņu atminējies, licis rāceni izvelt no ratiem un tā vietā piebērt pilnus ratus ar zelta dukātiem. Zemnieciņš pateicies karalim, sēdies ratos un braucis mājās svilpodams. Iebraucis sētsvidū. Bagātā bērni izskrējuši pretī prasīt, vai tad daudz esot karalis par to rāceni maksājis un vai tikai vēl tagad mugura nesūrstot.

—    Ko nu jūs, bērniņi, kokalīši, no tādām lietām zināt, ko saprotat! Paskatieties tik! — nabagais norādījis uz ratiem, kas bijuši pilni ar zelta dukātiem. Tagad nabagais sācis tik plaši dzīvot, ka pat bagātais viņu apskaudis. Bagātais nodomājis: «Kad jau par vienu pašu rāceni karalis tādu kaudzi zelta iedevis, ko tad viņš man nedos, kad es pavisam citādu dāvanu aizvedīšu!» Viņš izmeklēja pašus labākos no saviem zirgiem, iejūdza pavisam jaunos ratos un brauca pie karaļa. Atbrauc un saka:

—   Te es karalim atvedu mazu dāvanu, esi tik labs un paņem no manis šos zirgus par piemiņu! .

—   Bet ko lai es tev dāvinu? — karalis jautā. — Dotu naudu, bet, redzams, tev pašam tās diezgan. Pag pag, man nesen viens zemnieciņš atveda brīnum lielu rāceni, — dāvināšu tev to.

Karalis pavēlējis lielo rāceni bagātajam atdot! Ko nu darīsi! Bagātais, mājās braukdams, no bēdām un dusmām tīri vai apraudajies, bet noņēmies: «Nu, gan es savam kaimiņam par to rāceni atmaksāšu!»

Pārbraucis mājās, bagātais pasaucis savus kalpus un pavēlējis:

—   Noķeriet to jauno bagatnieku un noslīciniet tipē!

Kas nu kalpiem par daļu — kā jau klaušu ļaudis, ko kungs liek, tas jādara. Noķēruši kaimiņu, iebāzuši maisā un nes uz upi. Ceļš gājis pa mežu. Kalpi tīri nokusuši, nabago nesdami. «Vai mums vajadzīgs tādu smagu nastu nest? Gan jau viņš tai maisā sen būs nosmacis. Pakārsim maisu pie koka, un beigas!» Pakāruši kalpi maisu uz zara, piesējuši vēl pie koka un gājuši uz mājām.

Bet nabagais maisā nebija vis nosmacis. Viņš izplēsis maisam caurumu, izbāzis galvu un rokas ārā un sācis visapkārt skatīties. Te uz reizi ieraudzījis pa ceļu kādu jaunu kungu jājam. Zirgs bijis simtiem rubļu dārgs, bet segli vēl dārgāki. Nabags sēžot savā maisā un gaudojot:

—   Ko tik nu es darīšu, ko es darīšu! Ne es māku lasīt, ne rakstīt, un mani grib celt par tiesnesi!

—    Ko tu runā? — kungs prasa. Šis atkal sāk žēloties:

—   Ne es māku lasīt, ne es māku rakstīt, tik daudz likumu, kur es ar viņiem galā tikšu, un mani par tiesnesi iecēluši. Gan es teicu, ka negribu, gan turējos pretī, bet vai tad mūs kāds klausa? Iebāza mani maisā un noteica: «Te tu sēdēsi, kamēr apdomāsies un būsi ar mieru.» Drīz nākšot man pakaļ, ja tad es vēl neklausīšot, tad nesīšot uz upi un slīcināšot nost.

—   Vai tad tu arī neesi muļķis? Ja pats neko nemāki, pieņem skrīveri, lai raksta, vai tad nav zināms, ka skrīveri visus likumus zina, — kungs sacījis.

—   Vai, mīļais kungs! Zināms, jums, mācītiem ļaudīm, visas lietas saprotamas, bet ko mēs tur sajēdzam?

Kungs kādu brīdi padomājis un tad teicis:

—   Nu, ja jau nu tev tā negribas, ka tevi par tiesnesi ceļ, tad laid mani, es tavā vietā maisā pasēdēšu.

—   Ceļos mezdamies, par to pateikšos, tik attaisi to virvi vaļā un nolaid mani zemē labi ātri, jo viņi solījās nākt man drīz pakaļ, — skubinājis zemnieks.

Kungs attaisījis virvi un nolaidis maisu pie zemes. Zemnieks viņu uzaicinājis līst maisā un piebildis:

—   Tie, kas mani izvēlējuši, mani nepazīst, bet labāk tomēr būtu, ja mēs arī ar drēbēm pārmainītos.

—   Labi, labi! Velc nost tās savas ņerbas un ņem manus svārkus, velc mugurā, bet tikai labi ātri, ka kāds vēl neierauga.

Pēc tam zemnieks pakāris maisu pie koka, bet pats uzkāpis kunga zirgam mugurā un jājis mājās.

Jādams saticis bagāto. Bagātais, ieraudzījis kaimiņu, teicis:

—    Labdien, kaimiņ, kā klājas?

—   Kā nu klājas, paldies dievam, iztikt var!

—    Kur tu tādu zirgu ņēmi?

—    Kā tā — kur ņēmu? Vai tad neatmini, ka tava paša kalpi iebāza mani maisā un pakāra mežā pie koka? Mežā pie manis atnāk meža ķēniņš un saka: «Tas ir gan labi, ka tu atminējies pie manis atnākt ciemos! Atnāc vēl citu reizi ari un paņem citus līdzi, visus pamielošu un apdāvināšu!» Tad viņš deva man ēst un dzert un, lai man nebūtu kājām jāiet mājās, vēl zirgu ar segliem iedāvināja.

Bagātais no dusmām vai tīri zils palicis.

—   Redz, kāda tev visur laime!

—    Nu, ko tad es, vai tā mana vara vai darīšana! Ej vien tu pats uz mežu, tur atradīsi pie koka maisu un maisā cilvēku. To cilvēku tu izlaid ārā un palūdz, lai viņš tevi pakar savā vietā.

Bagātais paklausījis arī un aizgājis uz mežu maisu meklēt. Pēc lielas staigāšanas atradis maisu un nolaidis kungu zemē. Bet, kad no kunga dabūjis zināt, kā tas tai maisā ieticis, tad neesot vis iekšā līdis.

.

Ezītis

Reiz dzīvoja vīrs un sieva — bagāti ļaudis. Visa kā viņiem bija diezgan, i naudas, i mantas, tikai bērnu viņiem nebija. Viņi ļoti ilgojās pēc bērna, lai vecuma dienās būtu maizes devējs. Bet ko lai dara — bērnu viņiem kā nebija, tā nebija.

Reiz vīrs aizbrauca uz mežu pēc malkas. Viņš iegāja dziļi dziļi mežā, tādā biezoknī, kur vēl neviens nebija kāju spēris. Iznācis uz laukumiņa meža vidū, viņš redz: laukumiņa vidū stāv maza mājiņa, bet mājiņās priekšā sēž veca veca māmiņa. Vīrs piegāja tai klāt un padeva labdienu.

— Es pazīstu tevi un zinu tavas bēdas, — šī saka. — Tādēļ jau arī saucu tevi šurp, lai palīdzētu. Ja tu gribi, lai bērns tev

būtu, tad ņem šo lūku vācelīti. Aizbraucis mājā, ieliec to aizkrāsnē un gaidi, kas būs tālāk, tikai priekšlaikus never vācelīti vajā, citādi tev būs liela nelaime. — To teikusi, māmiņa pazuda ar visu namiņu, it kā viņas pavisam nebūtu bijis. Vīrs redz: viņš stāv pazīstama laukumiņa vidū, pa kuru varbūt simtiem reižu staigājis, un rokās tam lūku vācelīte.

Vīrs tūdaļ brauca uz māju, izstāstīja sievai, kas atgadījies, un nolika vācelīti siltā vietā aizkrāsnē. Nu viņi gaida vienu dienu, gaida otru — nu jau trešā diena iet uz galu. Trešās dienas vakarā vīrs ar sievu sēž pie galda, te viņi dzird, ka vācelītē kaut kas sakustas un iešņukstas gluži kā bērns. Sieva izvilka vācelīti no aizkrāsnes, atvāza vaļā un redz — tavu brīnumu: vācelītē guļ puisēns, līdz pusei kā cilvēks, bet galva un krūtis kā ezim. Vīrs gribēja kropli sist nost, bet sieva neļāva:

—    Lai dzīvo, varbūt, kad izaugs, kļūs par cilvēku. — Viņa nosauca dēlu par Ezīti un ierīkoja tam guļas vietu aizkrāsnē. Tur Ezītis nodzīvoja astoņus gadus un pa to laiku tā sadraudzējās ar lielo gaili, ka tas pat savas vistas atstāja un pastāvīgi tupēja pie Ezīša aizkrāsnē.

Reiz vīrs taisījās braukt uz tirgu un vaicāja sievai, ko šī gribot, lai atvedot no pilsētas. Viņa gribēja siltu lakatu. Tad vīrs prasīja kalponei, ko šī gribot. Tā gribēja izrakstītas zeķes. Tad vīrs pa jokam vaicāja Ezītim, jo nekad nebija dzirdējis to runājam:

—   Bet tev, mans dēls, ko tev lai atvedu?

Te Ezītis no aizkrāsnes atbild ar cilvēka balsi:

—   Atved man, tēt, no tirgus pašas labākās dūdas, kādas vien atrod.

Vecākiem bija lieli brīnumi, ka Ezītis runā. Vīrs pārveda sievai siltu lakatu, kalponei raibi izrakstītas zeķes, bet Ezītim no tīra sudraba kaldinātas dūdas. Ezītis, dabūjis dūdas, sāka spēlēt tik gaužu dziesmiņu, ka visi, kas vien bija mājā, neizturēja un sāka slaucīt asaras; pat runcis uz mūrīša ar ķepiņām slaucīja acis. Bet, kad Ezītis spēlēja kaut ko jautru, visiem diet vien gribējās.

Drīz pēc tam Ezītis teica savam audžu tēvam: , — Aizved manu gaili pie kalēja, lai tam pieliek sudraba pakavus.

Vīrs tā arī izdarīja.

—    Ardievu, tēvs un māmiņa, — Ezītis tad sacīja, — gribu doties pasaulē laimi meklēt. — Viņš uzlēca gailim mugurā, pūta savas dūdas un aizjāja pasaulē. Ezītis uz sava gaiļa aizlaidās biezā mežā, uzlaidās augsta ozola galotnē un sāka spēlēt dūdas. Kur gadījušies, kur ne, ap ozolu salasījās visi meža zvēri: lāči, vilki, lapsas. Mežacūku, briežu un zaķu sanāca veseli bari, drīz viss mežs no zvēriem čumēja un mudžēja vien.

Tai brīdī karalim gadījās braukt pa mežu. Tikko viņš bija iebraucis mežā, to apstāja plēsīgi zvēri; lāči uzklupa galminiekiem, vilki saplosīja zirgus un gribēja jau ķerties pie paša karaļa. Karalis sāka kliegt un lūgties:

—    Kas mani paglābtu no nāves, tam es dotu visu, ko tik viņš vēlas, pat savu valsti nežēlotu.

Tikko viņš šos vārdus bija izteicis, te kur gadījies, kur ne, Ezītis uz sava gaiļa klāt. Viņš aizdzina zvērus un teica:

—    Es tevi izglābšu, ja tu man apsoli dot to, kas tev, mājās pārnākot, pirmais nāks pretī.

Karalis bija ar mieru un deva ķīlām savu karaļa vārdu. Tad Ezītis jāja uz gaiļa pa priekšu, bet aiz viņa brauca karalis savā karietē, kurā zirgu vietā paši iejūdzās seši lāči. Viņi nonāca pie pils. Tur karalim pirmā nāca pretī viņa meita, skaistā princese. Kad viņa izdzirda, ka tai jāiet par sievu pie kroplīša — pus eža, pus cilvēka, viņa pasauca karali sāņus un palūdza to, lai viņš neizpilda savu solījumu, bet liek vienkārši Ezīti nosist. Karali nevajadzēja daudz lūgties: viņš pats arī domāja par to, kā tikt vaļā no sava solījuma. Viņš uzkliedza sargiem, lai grābj Ezīti ciet un iesloga tornī līdz tiesas dienai. Bet Ezītis iecirta gailim ar piešiem un izlaidās no torņa pa logu laukā.

Otrā dienā pie karaļa pils salasījās neskaitāmi bari plēsīgu

zvēru: mežacūkas sāka norakt vaļņus, lāči gāzt ārā vārtus, vilki grauza durvis. Kā karaļa ļaudis arī neturējās pretī un cik zvēru arī nenogalināja, ar tādu daudzumu tomēr neviens nevarēja tikt galā. Zvēri ielauzās karaļa istabās un uz vietas saplosīja karali un princesi.

Ezītis aizlaidās atpakaļ uz mežu, uzsēdās augstu ozolā un sāka atkal pūst savas dūdas. Reiz tur brauca garām kaimiņu karalis ar saviem miesassargiem un pavadoņiem; tiklīdz tie iebrauca mežā, zvēri uzklupa tiem, saplosīja zirgus un jau gribēja ķerties pie paša karaļa, kas sēdēja karietē. Karalis no izbailēm sāka kliegt un lūgties, ka visu atdošot tam, kas paglābšot no nāves. Tikko viņš šos vārdus izteicis, te Ezītis ar gaili klāt un saka:

—   Ja jūs, karali, atdosiet man to, kas pirmais jums pilī nāks pretī, tad es jūs izglābšu no nāves un aizvedīšu uz pili.

Karalis to apsolīja un deva ķīlām savu karaļa vārdu.

Ezītis jāja uz gaiļa pa priekšu, bet karalis nāca kājām nopakaļ. Tikko bija iegājuši pilī, te skaistā princese pretī un krīt tēvam ap kaklu. Karalis nekā nevarēja darīt, viņa pirmā tam nākusi pretī un nu jāatdod Ezītim. Viņš izstāstīja princesei, par ko devis savu karaļa vārdu.

—   Ko lai dara, tēt, — viņa atbildēja, — tavs karaļa vārds ir cietāks par tēraudu un dārgāks par zeltu. Kā tu esi teicis, tā tam jābūt.

Drīz tika nosvinētas kāzas. Kāzu vakarā Ezītis karalim teica:

—   Nostādi pie guļamistabas durvīm divpadsmit stiprus puišus. Kad sitīs pusnakti, lai ieiet istabā un grābj mani ciet, ka nevaru izrauties. Ko es arī darītu, lai nebīstas, bet tur ciet. Bet, kad es nometīšu eža ādu, lai tūdaļ met to izkurinātā krāsnī un mani lai nelaiž klāt, kamēr tā sadegusi. Ja tie visu izdarīs, kā sacīts, un nenobīsies, tad tev būs īsts znots un tavai meitai stalts vīrs.

Karalis visu tā izdarīja, kā bija runāts. Grūti gan nācās divpadsmit stipriem puišiem cīkstēties ar Ezīti, tomēr tas ne

varēja izrauties un mesties krāsni, kur dega viņa ādiņa. Kad tā bija sadegusi un pelni izskrējuši skurstenī, Ezītis tapa par skaistu jaunekli.

Otrā rītā karalis no visas sirds apsveica jaunos. Ezītis ņēma pie sevis audžuvecākus, un visi dzīvoja bagātībā un laimē ilgu mūžu. Bet pēc karaļa nāves Ezītis kļuva par karali.

.

Trīs laimes bērni

Kāds tēvs atsauca savus trīs dēlus un iedeva vienam

gaili, otram izkapti, trešam runci.

—   Esmu vecs, un mana beidzamā stunda vairs nav tālu, — viņš teica, — tādēļ pirms savas nāves gribēju jūs apdāvināt. Naudas man nav, bet tam, ko jums tagad dodu, nebūs lielas vērtības, ja to saprātīgi neizlietosiet. Tikai tad, ja jūs uzmeklēsiet tādas zemes, kur jūsu lietas vēl nav pazīstamas, būsiet laimīgi.

Pēc tēva nāves vecākais dēls ar savu gaili devās ceļā, bet, kur viņš nonāca, gailis jau visur bija pazīstams: pilsētās tas sēdēja uz baznīcu torņiem un grozījās pēc visiem vējiem, ciemos dziedāja katrā zemnieku mājā, un tur neviens vairs nebrīnījās par gaili. Tā vien likās, ka gaiļa īpašnieks nekā neiemantos.. Beidzot viņš aizkļuva kādā salā, kur ļaudis gaili vēl nepazina un nezināja, kā iedalīt savu laiku.

—   Redziet, kas mans gailis par varenu putnu! — vecākais dēls lielījās. — Galva viņam izpušķota ar sarkanu vainagu, pie

zābakiem viņš valkā piešus kā īsts bruņinieks, naktīs noteiktos laikos viņš dzied savas sarga dziesmas, un pēc pēdējās dziesmas drīz lec saule. Bet, ja viņš iedziedas kādreiz dienā, tad tas nozīmē, ka pārmainīsies laiks.

Ļaudīm gailis ļoti patika, viņi negulēja visu nakti un ar prieku noklausījās, kā gailis dziedāja divos, četros un pulksten sešos no rīta un tā skaidri noteica laiku. Ļaudis apprasījās vecākajam dēlam, vai tas nepārdotu šo reto putnu un cik viņš par to gribētu.

—   Daudz jau ne, — šis atteica. — Apmēram tik daudz zelta, cik var panest ēzelis.

—   Tā ir smiekla nauda par tādu retu putnu, — iesaucās salas apdzīvotāji un samaksāja, cik viņš prasīja.

Kad vecākais dēls pārradās ar savu bagātību mājās, brāļi nevarēja vien nobrīnīties par viņa laimi, un otrs brālis teica:

—    Došos arī es ceļā un palūkošos, vai nevarēšu savu izkapti pārdot par tādu pašu naudu.

Bet no sākuma viņam nemaz neveicās, jo visur viņam nāca pretim zemnieki ar izkaptīm pār plecu. Tomēr beidzot arī viņš atrada savu laimi uz kādas salas, kur ļaudis vēl nepazina tādu darba rīku. Kad labība te bija nogatavojusies, tad zemnieki atveda pie laukiem lielgabalus un apšāva ar tiem labību. Bet tas bija ļoti neražīgs darbs: dažs pāršāva pavisam pāri, dažs salmu vietā sašāva vārpas, tā ka aizgāja bojā daudz graudu, un vissliktākais bija tas, ka labības ievākšanas laikā dārdēja briesmīgs troksnis.

Tad vidējais dēls stājās ar savu izkapti pie labības lauka klāt un nopļāva visu tik ātri un klusu, ka ļaudis no brīnumiem atplēta acis un mutes. Viņi bija ar mieru dot par izkapti, ko vien tas prasītu, un vidējais dēls dabūja tik daudz zelta, cik zirgs spēja nest.

Nu arī jaunakais brālis gribēja atrast krietnu pircēju savam runcim. Viņam gāja tāpat kā abiem vecākajiem brāļiem: kamēr viņš staigāja apkārt pa cietzemi, nekas nebija izdarāms, jo visur runču un kaķu bija papilnam.

Beidzot arī viņš pārbrauca uz salu. Tur neviens nebija vēl līdz šim redzējis kaķi. Peles te bija tā saviesušās, ka tās saimnieka klātbūtnē lēkāja pa galdiem un soliem. Ļaudis nezināja, ko pret tādu peļu sērgu iesākt. Pašam karalim nebija vairs miera pilī: visos kaktos pīkstēja peles un sagrauza visu, kas tikai gadījās ceļā.

Te nu runcis iesāka savas medības un īsā laikā iztīrīja vairākas zāles no pelēm. Tad sanāca ļaudis un lūdza karali, lai nopērkot šo brlnumzvēru par labu visai valstij. Karalis bez kādas kaulēšanās samaksāja labprāt, cik no viņa prasīja, un arī jaunākais brālis pārveda mājās lielu bagātību.

Bet runcim karaļpilī ar pelēm bija varena raušanās, viņš tās apkoda tik daudz, ka nevarēja ne saskaitīt. No dūšīgās strādāšanas viņam kļuva karsti, un viņš sajuta slāpes. Viņš vairs neķēra peles, bet pacēla galvu uz augšu un brēca:

—   Miau! Miau!

Kad karalis un viņa ļaudis izdzirda ērmīgo bļaušanu, viņi izbijās un izmuka pavisam ārā no pils. Pils priekšā karalis ar saviem tuviniekiem apspriedās, ko nu iesākt. Beidzot visi nosprieda aizsūtīt pie runča īpašu vēstnesi un uzaicināt, lai viņš ietu no pils projām, citādi pret viņu izlietošot varu. Karaļa padomdevējs teica:

—   Tad jau labāk ļauties sagrauzties no pelēm — pie tiem ļaunumiem mēs jau esam pieraduši — nekā visu laiku trīcēt tāda briesmīga zvēra priekšā.

Iesūtīja kādu jaunekli no augstas kārtas pilī pie runča apprasīties, vai viņš labā prātā atstāšot pili. Bet runci tagad slāpes mocīja vēl vairāk, viņš vienīgi bļāva:

—   Miau! Miau!

Vēstnesis šo atbildi saprata kā atteikšanos:

—   Neparko! Neparko!

Tādu atbildi viņš arī pasacīja karalim.

—   Nu, tad piespiedīsim viņu ar varu! — iesaucās karaļa padomdevēji.

Uzstādīja lielgabalus, sāka apšaudīt pili; pils sāka degt. Runcis izmetās pa logu ārā kokā un aizbēga. Bet uzbrucēji nebija pamanījuši runča aizbēgšanu: viņi šāva un šāva, kamēr saārdīja visu pili.

.

Zelta zoss

Kādam tēvam bija trīs dēli, divi gudri, bet trešo visi dēvēja par vientiesīti, zobojās par viņu un visādi darīja tam pāri. Reiz vecākais dēls sadomāja iet uz mežu malku cirst. Māte izcepa viņam gardu rausi un ielēja pudelē saldu dzērienu, lai mežā būtu ko ēst un dzert. Nonācis mežā, dēls tur satika vecu, sirmu vīriņu. Tas padeva labdienu un teica:

—  Dodman gabaliņu'fauša un malciņu no pudeles, man tā gribas ēst un dzert.

Bet gudrais dēls atbildēja:

—   Cik tev atdošu no sava ēdiena un dzēriena, par tik man paliks mazāk. Labāk taisies, ka tieci!

Ta vīriņš palika tukšā, bet gudrais dēls gāja tālāk. Kad viņš nocirta koku un sāka apkapāt zarus, tad neviļus iecirta sev rokā. Vajadzēja mest darbu pie malas un iet uz mājām pārsiet ievainojumu. To viņam acīm redzot bija novēlējis vecais vīriņš.

Tad gāja uz mežu vidējais dēls, un māte viņam arī iedeva līdzi gardu rausi un saldu dzērienu. Arī viņš sastapa veco vīriņu, kas lūdza gabaliņu rauša un malciņu dzēriena. Taču arī vidējais dēls bija gudrs un atbildēja:

— Ko tev došu, tas man pašam pietrūks. Labāk vācies projām!

Vīriņš atkal palika tukšā, bet gudrais dēls devās tālāk. Taču arī viņš saņēma savu algu: iecirtis pāris reizes kokā, viņš ķēra ar cirvi pa kāju, tā ka viņu vajadzēja nēšus nest uz mājām.

Tad vientiesītis sāka lūgties:

—   Tētiņ, ļauj man arī iet uz mežu malku cirst.

Tēvs atbildēja:

—   Tavi brāļi jau gāja un tikai kaiti vien sev nodarīja. Ko tu, tāds nemākulis, tur iesāksi!

Taču vientiesītis nelika tēvam miera, kamēr tas beidzot noteica:

—    Nu, tad ej, varbūt nelaime tevi izmācīs.

Māte iedeva viņam līdzi kliju rausi un pudelē alus patekas. Nonāca vientiesītis mežā, te viņam nāk pretī vecs vīriņš, padod labdienu un saka:

—    Pamielo mani, dēliņ, man tā gribas ēst un dzert.

Vientiesītis atbild:

—    Man gan līdzi tikai kliju rausis un alus patekas, bet, ja tev tas pa garšai, tad apsēdīsimies un iekodīsim.

Viņi apsēdās, un vientiesītis izņēma no kulītes savu cienastu. Bet kliju rausis izrādījās varen garšīgs, un pateku vietā pudelē bija radies pavisam labs dzēriens. Abi ēda ar gardu muti, un vīriņš, projām ejot, sacīja:

—    Par tavu labo sirdi es tevi apbalvošu. Rau, kur vecs koks, nocērt to, zem tā saknēm tu atradīsi kaut ko noderīgu.

Viņš atvadījās un aizgāja, bet vientiesītis nocirta koku un, izgāzis celmu, zem saknēm atrada zosi, kam spalvas bija no tīra zelta. Viņš nu paņēma zosi padusē un aizgāja uz krogu, kur bija nodomājis pārgulēt nakti. Krodziniekam bija trīs meitas, tām aplam iegribējās zināt, kas tas par brīnumainu putnu, un dabūt kādu zelta spalvu. Vecākā nodomāja: «Līdzko pagadīsies piemērots brītiņš, tā izraušu vienu spalvu.» Kad vientiesītis bija nolicies gulēt, viņa piesteidzās pie zoss un saķēra to aiz spārna, taču nevarēja vairs atraut pirkstus no putna. Drīz ienāca otra meita ar to pašu nodomu, bet, tikko pieskārās savai māsai, tā pielipa. Beidzot arī jaunākā māsa ienāca tai pašā nolūkā. Abas vecākās sauca:

—   Nenāc mums klāt, nenāc mums klāt!

Taču viņa nesaprata, kāpēc nedrīkst nākt, un nodomāja: «Ja manas māsas stāv pie zelta putna, tad es arī varu to darīt.» Viņa pieskrēja klāt un, līdzko pieskārās māsām, tā pielipa. Visām trim nu vajadzēja pavadīt nakti pie zoss.

Otrā rītā vientiesītis paņēma zosi padusē un devās projām, nelikdamies ne zinot par trim meičām, kas skrēja viņam pakaļ. Tās, nabadzītes, dabūja izskraidīties šurpu turpu, kur vientiesītim vien ienāca prātā iet. Ceļā pagadījās pretī mācītājs; ieraudzījis tādu gājienu, tas sāka bārties:

—   Kaunieties, jūs jaunās skuķes, skraidīt puisim pakaļ, vai tā klājas?

Un viņš saķēra jaunāko aiz rokas, gribēdams aizturēt, bet, līdzko pieskārās, tā pielipa, un nu pašam vajadzēja teciņus vien skriet nopakaļ.

Tālāk ceļā pagadījās ķesteris; tas ieraudzīja mācītāju, kurš steigšus tipina līdzi trim meičām, nobrīnījās un uzsauca:

—   Mācītāja kungs, uz kurieni jūs tā dodaties? Vai aizmirsāt, ka mums šodien bērns jākristī?

Viņš pieskrēja pie mācītāja, notvēra to aiz piedurknes, bet vaļā vairs netika.

Kad viņi visi pieci tā steidzās cits aiz cita, viņi sastapa divus vīrus, kas nāca mājās no lauka ar kapļiem pār pleciem. Mācītājs tiem uzsauca, lai nākot palīgā un atbrīvojot šo un ķesteri. Līdzko tie viņiem pieskārās, tā pielipa, un nu veseli septiņi skrēja pakaļ vientiesītim un viņa zosij.

Tā viņi nonāca līdz ķēniņa pilsētai. Ķēniņam bija varen stingra un nopietna meita, kas savu mūžu nebija smējusies. Tāpēc ķēniņš bija izziņojis pa visu valsti, ka došot princesi tam par sievu, kam izdošoties viņu sasmīdināt. Vientiesītis, to padzirdējis, devās uz ķēniņa pili. Kad princese ieraudzīja visu garo virteni, kas skrēja pakaļ zelta zosij, viņa sāka tā smieties, ka nemaz nevarēja vairs rimties. Nu vientiesītis, ilgi nedomādams, pieprasīja princesi par sievu. Bet ķēniņam nemaz nepatika tāds znots, un viņš sāka izdomāt visādus darbus, lai tiktu no vientiesīša vajā. Tā viņš lika, lai vientiesītis atvedot tādu vīru, kas varot izdzert veselu pagrabu vīna. Vientiesītis atcerējās veco vīriņu un nodomāja, ka tas gan varētu palīdzēt. Viņš devās uz mežu un tai vietā, kur bija vecīti sastapis, ieraudzīja kādu vīru ar visai bēdīgu seju. Vientiesītis tūdaļ apvaicājās, kāpēc šis tik noskumis, un vīrs atbildēja:

—    Mani moca briesmīgas slāpes, bet nekādi nevaru atdzerties. Auksts ūdens man negaršo, mucu vīna nupat izdzēru, bet tas bija kā piliens uz karstas plīts.

—   Tad es tev varu palīdzēt, — vientiesītis priecīgs sacīja.

—  Nāc man līdzi, un tu dabūsi atdzerties.

Vientiesītis ieveda dzērēju ķēniņa vīna pagrabā. Tas piesēdās pie lielajām mucām un nu tik dzēra, cik jaudāja. Pievakarē lielais pagrabs jau bija tukšs. Vientiesītis priecīgs devās pie ķēniņa, bet tas vēl vienmēr sirdījās, ka viņam būšot tāds nieka znots, un cēla atkal jaunas ierunas: lai vientiesītis atvedot tādu vīru, kas vienā dienā apēdot veselu kalnu maizes. Neko darīt, vientiesītis gāja vēlreiz uz mežu. Tai pašā vietā šoreiz sēdēja kāds vīrs, kas bēdīgā prātā vilka ciešāk jostu un gaudās:

—    Nule apēdu veselu cepli maizes, bet tas ir nieks, ja cilvēkam tā gribas ēst kā man! Nekādi nevaru atēsties; nu jāsavelk josta labi stingri, lai nenomirstu badā.

—   Celies un nāc man līdzi, — vientiesītis priecīgs sacīja,

— vienreiz mūžā tu dabūsi atēsties.

Viņš aizveda vīru uz ķēniņa pili. Tur bija savesti milti no visām valsts malām un sacepts vesels kalns maizes. Bet, kad ēdējs stājās pie ēšanas un sāka tiesāt vienu klaipu pēc otra, pievakarē no kalna vairs nebija ne vēsts!

Vientiesītis trešo reizi pieprasīja princesi par sievu, taču ķēniņš vēl mēģināja atrunāties: lai pagādājot kuģi, kas ejot pa ūdeni un sauszemi, tad gan tūliņ došot meitu par sievu.

Vientiesītis devās taisnā ceļā uz mežu. Tur sēdēja tas pats vecais vīriņš un sacīja:

— Tu mani paēdināji un padzirdināji; par tavu labo sirdi došu tev ari kuģi, kas iet pa ūdeni un sauszemi.

Kad nu vientiesītis piebrauca pie pils tādā kuģī, tad ķēniņš vairs nevarēja liegt savu meitu. Nosvinēja lepnas kāzas, un pēc vecā ķēniņa nāves vientiesītis mantoja visu valsti un dzīvoja .laimīgi ilgus gadus ar savu sievu.

.

Pelnrušķīte

Kādam bagātam vīram saslima sieva. Kad slimā manīja, ka vairs necelsies, viņa pasauca savu vienīgo meitiņu pie gultas un teica:

— Mīļo meitiņ, lai kā arī tev neklātos, esi vienmēr krietna.

Tad slimā aizvēra acis un nomira.

Sērdienīte katru dienu gāja pie mātes kapa un raudāja. Kad uznāca ziema un baltā sniega sega apklāja kapu, sērdienīte nevarēja vairs iet uz kapsētu; bet, kad pavasara saule sniegu nokausēja, tēvs apprecējās otru reizi.

Pamāte atveda sev līdzi divas pameitas, skaistas, bet ar ļaunām sirdīm. Nu sērdienītei sākās grūtas dienas.

—    Vai tad sliņķe istabā pie mums vien sēdēs? — pusmāsas runāja. — Kas grib ēst maizi, tam tā arī jānopelna: viņas vieta ir virtuvē.

Sērdienītei atņēma labās drēbes, uzģērba vecu, pelēku vamzi un iedeva koka tupeles.

—    Redzi nu mūsu lepno princesi, kā viņa tagad uzcirtusies! — pusmāsas zobgalīgi sauca, smējās un izveda sērdienīti virtuvē. Tur viņai no agra rīta līdz vēlam vakaram bija jāstrādā visi grūtākie darbi: jānes ūdens, jākur uguns, jāvāra ēdieni, jāmazgā trauki. Bez tam vēl ļaunās pusmāsas viņu izjokoja, izzoboja, iekaisīja zirņus un lēcas pelnos un lika sērdienītei ilgi sēdēt pie pavarda un tos izlasīt. Vakaros, kad viņa bija

nogurusi no darbiem, viņu nelaida gulēt gultā, bet lika gulties turpat virtuvē pelnos. Tā kā sērdienīte bija vienmēr putekļaina un netīra, tad mājinieki to sāka saukt par Pelnrušķīti.

Reiz tēvam ievajadzējās braukt uz tirgu. Viņš prasīja pameitām, ko viņām pārvest.

—   Skaistas drēbes, — iesaucās viena.

—    Pērles un dārgakmeņus, — noteica otra.

Bet tu, Pelnrušķīt, — tēvs prasīja, — ko tu gribētu?

—   Mīļo tēv, — atbildēja sērdienīte, nolauz un pārved man pirmo zaru, kurš tev, atpakaļ braucot, atsitīsies pret cepuri.

Tēvs nopirka pameitām skaistas drebes, pērles un dārgakmeņus, bet, braucot mājup caur zaļo mežu, viņam atsitās pret cepuri lazdas krūma zars. To viņš nolauza un paņēma līdzi sērdienītei. Pārticis mājās, viņš atdeva pameitām, ko viņas bija gribējušas, bet sērdienītei pasniedza lazdas zariņu. Sērdienīte pateicās tēvam, tad aizgāja pie mātes kapa, iestādīja tur zariņu un raudot apslacīja to savām asarām. No zariņa izauga liels, skaists koks. Pelnrušķīte nāca trīs reizes dienā pie kapa, un katru reizi kokā ielaidās balts putniņš un nometa lejup visu, ko tikai sērdienīte vēlējās.

Gadījās, ka karalis sarīkoja lielas dzīres, kuras ilga trīs dienas un kurās ieaicināja visas valsts jaunavas, lai viņa dēls varētu izmeklēt sev līgavu. Kad pusmāsas to dabūja zināt, viņas ļoti priecājās, atsauca Pelnrušķīti un teica: '

—   Sasukā mums matus, notīri mūsu kurpes un piestiprini labi sprādzes; mēs iesim karaļa pilī uz dzīrēm.

Pelnrušķīte visu izdarīja, bet pati raudāja, jo arī viņai gribējās iet līdzi un padejot. Viņa lūdza pamāti; bet pamāte uzsauca:

—   Ak tu Pelnrušķīte, ko tu iedomājusies! Tu taču esi netīra un pelnaina, ko tu darīsi dzīrēs? Ne tev drēbju, ne kurpju, kā tu dejosi?

Bet, kad Pelnrušķīte gaužām lūdzās, pamāte beidzot noteica:

—  Te man ir vesela bļoda magoņu sēklu, kas sajauktas ar pelniem; ja tu divās stundās šīs sēklas izlasīsi, tad varēsi nākt līdzi.

Sērdienīte izgāja caur virtuves durvīm dārzā un sauca:

—   Jūs, rāmie balodīši, jūs, mīļie ūbelīši, visi gaisa putniņi, nāciet man palīgā graudiņus izlasīt: labos groziņā, sliktos guziņā.

Caur atvērto virtuves lodziņu vispirms ielaidās divi balti balodīši, pēc tam ūbelīši, un beidzot salaidās un saspurkstēia virtuvē visvisādi putniņi un nometās pie pelniem. Balodīši palocīja galviņas un iesāka: ū-ū-ū! Knābāja arī citi putniņi, čivināja: pik-pik-pik! un meta graudiņus groziņā.

Vēl nebija pagājusi ne stunda, kad visas sēklas bija izlasītas no pelniem, un putniņi atkal aizlaidās. Pelnrušķīte aiznesa pamātei izlasītās sēklas un priecājās, ka viņu atlaidīs uz karaļdēla dzīrēm, bet pamāte teica:

—    Nē, Pelnrušķe, tev nav ne drēbju, ne kurpju, tādēļ tu nevarēsi arī dejot. Visi par tevi tikai smiesies.

Sērdienīte atkal sāka raudāt; bet pamāte teica:

—    Ja tu man vēl stundas laikā izlasi no pelniem divas bļodas magoņu sēklu, tad vari nākt līdzi.

Pamāte bija pārliecināta, ka Pelnrušķīte to nekad nepaspēs.

Pelnrušķīte izgāja atkal pa virtuves durvīm dārzā un sauca:

—    Jūs, rāmie balodīši, jūs, mīļie ūbelīši, visi gaisa putniņi, nāciet man palīgā izlasīt: labos groziņā, sliktos guziņā.

Ielaidās pa lodziņu papriekš divi balti balodīši, tad ūbelīši, beidzot salaidās un saspurkstēja virtuvē visvisādi putniņi un nometās pie pelniem. Balodīši locīja galviņas un iesāka lasīdami ūvināt: ū-ū-ū! Knābāja arī citi putniņi un pīkstēja: pīkpīk-pīk! Un lasīja graudiņus groziņā. Kad groziņš bija pilns, sērdienīte to aiznesa pamātei, priecājās un domāja, ka nu viņa drīkstēšot iet uz dzīrēm. Bet pamāte teica:

—   Tomēr tas viss neko nelīdz, tu taču nevarēsi nākt līdzi: ne tev drēbju, ne tev kurpju, ne tu vari dejot; mums tikai būtu jākaunas tevis dēļ.

Tad pamāte pagrieza sērdienītei muguru un aizsteidzās kopā ar savām lepnajām meitām.

Kad neviena vairs nebija mājās, serdienīte aizskrēja pie mātes kapa zem lazdu krūma un sauca:

— Kociņ, kociņ, varbūt vari gan

Greznu dzīru tērpu gādāt man!

Tad baltais putniņš nometa viņai zelta un sudraba drēbes un zīdā un sudrabā izšūtas kurpītes. Sērdienīte žigli uzģērba skaistās drēbes un devās uz pili. Bet pusmāsas un pamāte viņu nepazina. Viņas bija pārliecinātās, ka tā ir kādas svešzemes karaļmeita, tik skaista viņa izskatījās greznajās drēbēs. Par Pelnrušķīti viņas nevarēja ne iedomāties: tā katrā ziņā netīra sēdēja mājās pie ugunskura un lasīja no pelniem magoņsēklas.

Bet karaļa dēls aizsteidzās skaistajai jaunavai pretim, paņēma to zem rokas un veda dejot. Visu vakaru viņš ar citām nemaz nedejoja un nepalaida Pelnrušķītes roku pat vaļā. Ja pienāca kāds cits dejotājs un uzaicināja Pelnrušķīti, tad princis to noraidīja un teica:

—   Tā ir mana dejotāja.

Pelnrušķīte nodejoja ar karaļa dēlu līdz pat vakaram; tad viņa gribēja doties uz mājām. Bet karaļa dēls teica:

—   Es iešu tev līdzi.

Viņam gribējās redzēt, kur skaistā jaunava piemājo. Bet sērdienīte aizbēga no karaļa dēla un ieskrēja baložu mājiņā. Kad karaļa dēls iesteidzās viņai pakaļ baložu mājiņā, tur nevienu vairs neatrada.

Kad pamāte ar pusmāsām pārnāca mājās, Pelnrušķīte jau gulēja savās netīrajās drēbēs pie ugunskura pelnos. Viņa bija žigli aizsteigusies pa otru pusi prom no baložu mājiņas, noģērbusi greznās drēbes un kurpes pie mātes kapa, apvilkusi savas vecās drēbes un pārsteigusies mājās. Bet baltais putniņš skaistās drēbes atkal noglabāja.

Otrā dienā, kad dzīrās iesākās no jauna un pamāte ar abām īstajām meitām jau bija aizgājusi, Pelnrušķīte aizskrēja pie lazdu krūma un atkal sauca:

— Kociņ, kociņ, varbūt vari gan Greznu dzīru tērpu gādāt man!

Šodien baltais putniņš nometa vēl greznākas drēbes nekā vakar. Kad jaunava parādījās pilī, visi nobrīnījās par viņas skaistumu un piemīlību. Karaļa dēls jau bija gaidījis viņas ierašanos, saņēma to pie rokas un dejoja vienīgi ar viņu. Kad citi to uzaicināja uz deju, princis atteica:

—   Tā ir mana dejotāja.

Vakarā, kad Pelnrušķīte gāja projām, karaļa dēls viņai sekoja. Viņam ļoti gribējās redzēt, kurā mājā viņa iegriežas, bet izveicīgā meitene ieskrēja pils dārzā, ātri uzkāpa bumbierē, un princis nepamanīja, kur viņa palika. Kad vecāki un pusmāsas pārnāca mājās, Pelnrušķīte jau sēdēja pelnos savā netīrajā, pelēkajā ikdienas apģērbā. Viņa bija nolēkusi no bumbieres, pie kapa atdevusi putniņam skaisto apģērbu un laimīgi parkļuvusi laikā mājās.

Trešā dienā, kad vecāki un pusmāsas bija projām, Pelnrušķīte atkal aizskrēja pie mātes kapa un teica kociņam:

— Kociņ, kociņ, varbūt vari gan Greznu dzīru tērpu gādāt man!

Tagad putniņš nometa tik greznas un mirdzošas drēbes, kādas līdz šim vēl nebija redzētas, un kurpītes bija pavisam m> zelta. Kad Pelnrušķīte nonāca pilī, viesi nezināja no brīnumiem, ko sacīt. Karaļa dēls vlSu laiku dejoja vienīgi tikai ar sērdienīti un citus nemaz nelaida viņai klāt, teikdams:

—    Tā ir mana dejotāja.

Kad vakarā Pelnrušķīte gribēja doties uz mājām, karaļa dēls gāja līdzi to pavadīt. Bet Pelnrušķīte aizbēga tik ātri, ka viņš nepaspēja tai izsekot. Tomēr šoreiz princis bija izlietojis viltu — licis kāpnes noziest ar piķi. Kad Pelnrušķīte skrēja pa kāpnēm lejā, piķī ielipusi palika viņas kreisās kājas kurpīte. Karaļa dēls pacēla kurpīti: tā bija maza, skaista un visgarām no tīra zelta.

Otrā dienā karaļa dēls lika izziņot, ka viņš ņemšot par sievu tikai to jaunavu, kuras kājai atrastā kurpīte būšot paša laikā. Uzlaikot kurpīti atnāca arī īstās meitas. Vecākā iegāja.

ar māti īpašā istabiņā, bet kāja izrādījās par lielu. Tad māte pasniedza vecākajai meitai nazi un teica:

—    Nogriez lielo pirkstu! Kad tu būsi karaliene, tev vairs nevajadzēs kājām staigāt.

Vecākā pusmāsa nogrieza kājas īkšķi, iedabūja kāju kurpītē iekšā un iznāca pie karaļa dēla. Tad karaļa dēls uzcēla jaunavu zirgā un jāja ar to pastaigāties. Ceļš gāja gar kapiem. Lazdu krūmā sēdēja divi balodīši un dūdoja:

—  Gū, gū — skaties — rau, rau: Kurpīte laikā nav.

Asinis kurpītē krājas, īstā līgava sēž vēl mājās.

Karaļa dēls pameta acis un ieraudzīja, ka asinis tek jau ārā no kurpes. Viņš apgrieza zirgu, pārvadija neīsto līgavu atpakaļ mājās un teica, ka šai māsai kurpe nederot, lai uzmēģinot otra māsa.

Nu otra pusmāsa iegāja ar māti istabiņā uzmēģināt kurpi. Viņa iedabūja pirkstus laimīgi kurpītē, bet papēdis bija par lielu» un neparko negāja kurpītē. Tad māte ātri pasniedza meitai nazi un teica:

—    Nošķel kādu gabaliņu no papēža!

Pusmāsa sakoda zobus, nogrieza gabaliņu no papēža, iedabūja kāju kurpītē un gāja pie karaļa dēla. Tas uzcēla jaunavu zirgā un jāja pa ceļu gar kapiem. Bet lazdu krūmā abi balodīši dūdoja un sauca:

—   Gū, gū — skaties — rau, rau: Kurpīte laikā nav.

Asinis kurpītē krājas, īstā līgava sēž vēl mājās.

Karaļa dēls atkal paskatījās un redzēja, ka no kurpes patiešām tek asinis. Viņš apgrieza zirgu, aizveda atpakaļ neīsto līgavu un teica:

—   Arī šī nav īstā; vai jums vairāk nevienas meitas nav?

—    Nē, — teica tēvs, — tikai no manas nelaiķes sievas vēl

ir kāda panīkusi Pelnrušķīte; bet tā jau nekad nevar būt jūsu līgava!

Karaļa dēls lika pasaukt Pelnrušķīti, bet pamāte sauca pretim:

—   Ak nē, viņa ir par daudz netīra; to nemaz nedrīkst rādīt.

Bet karaļa dēls visādā ziņā gribēja meiteni redzēt, un Pelnrušķīte tika ^tsaukta.

Pelnrušķīte nomazgājās tīra, atnāca un palocījās karaļa dēla priekšā; viņai pasniedza zelta kurpīti. Pelnrušķīte nosēdās uz soliņa, novilka smago koka tupeli un iebāza kājiņu zelta kurpītē; tā bija kā uzlieta. Kad Pelnrušķīte piecēlās un karaļa dēls ieskatījās viņai acīs, viņš pazina savu mīļo līgaviņu, ar kuru tas visu laiku bija dejojis, un iesaucās:

—   Tā ir mana īstā līgava!

Pamāte un pusmāsas izbijās un nobāla no dusmām un skaudības, bet karaļa dēls uzcēla Pelnrušķīti uz sava zirga un jāja pa ceļu gar kapiem. Uz lazdu krūma atkal sēdēja abi balodīši un dūdoja:

— Gū, gū — skaties — rau, rau: Par mazu kurpīte nav. Karaļa dēls, kā klājas, Ved īsto līgavu mājās.

Tā nodūdojuši, balodīši nosēdās Pelnrušķītei uz pleciem, viens labajā, otrs kreisajā pusē, un palika tur sēžam pat pa visu kāzu laiku.

.

Divi brāļi

Reiz dzīvoja divi brāļi, viens bagāts, otrs nabags. Bagātais bija pēc amata zeltkalis, un sirds viņam bija ļauna un negodīga. Nabagais bija vienkāršs slotu sējējs, krietns un godīgs pēc dabas. Viņam bija divi dēli — dvīņi, tik līdzīgi viens otram kā divas lāses ūdens. Abi zēni šad tad mēdza aiztecēt uz bagatā brāļa mājām, kur dažkārt atmeta šo to ēdamu.

Reiz nabaga brālis devās uz mežu pēc slotas zariem un ieraudzīja kokā putnu — visu no tīra zelta un tik skaistu, kādu savu mūžu nebija redzējis. Viņš pacēla akmentiņu un meta putnam; tam nokrita viena zelta spalva. Viņš aiznesa spalvu brālim, tas apskatījās un sacīja: — Tā ir no tīra zelta, — un samaksāja, cik nākas.

Otrā dienā nabaga brālis uzkāpa bērzā zarus griezt un atrada tur zelta putna pērkli, kurā gulēja zelta ola. Viņš aiznesa olu brālim, tas apskatījās un sacīja: — Tā ir no tīra

zelta, — un samaksāja, cik nākas. Bet nu viņš sāka plīties brālim virsū, lai tas dabūjot pašu zelta putnu. Tas aizgāja trešo reizi uz mežu, ieraudzīja zelta putnu kokā, meta tam ar akmeni, trāpīja un aiznesa medījumu zeltkalim, kas tam iedeva riek šāvu naudas.

«Nu man pietiks ilgam laikam,» nabaga brālis nopriecājās.

Bet zeltkalis bija viltīgs un gudrs, viņš zināja, kas tas par putnu, pasauca sievu un sacīja:

—   izcep man zelta putnu un pielūko, lai no tā nekas neietu zudumā. Man gribas to apēst vienam pašam.

Putns bija apburts: kas apēda tā sirdi un aknas, tam ik ritu pagalvī atradās zelta dukāts.

Sieva noplūca putnu, uzmauca uz iesma un sāka cept. Bet gadījās tā, ka viņai vajadzēja iziet no virtuves kādās darīšanās un tikmēr tur ieskrēja abi slotu sējēja zēni, nostājās pie iesma un apgrozīja to pāris reizes. No putna izkrita uz pannas divi kumosiņi, un viens zēns ieteicās:

—   Man gribas ēst! Apēdīsim šos mazos kumosiņus, neviens jau nekā nepamanīs.

Un viņi apēda katrs kumosiņu, bet tai brīdī ienāca zeltkaļa sieva, ieraudzīja, ka zēni kaut ko ēd, un jautāja:

—    Ko jūs ēdat?

—   Divi kumosiņus, kas izkrita no putna, — zēni atbildēja.

—   Jūs esat apēduši aknas un sirdi! — izsaucās nobijusies sieva. Lai vīrs neko nepamanītu un nenoskaistos, viņa aši nokāva gailēnu, paņēma tā sirdi un aknas un ielika putnā. Kad putns bija izcepis, viņa ienesa to zeltkalim, tas apēda cepeti viens pats un neatstāja pāri ne kumosa. Otrā rītā viņš pabāza roku zem spilvena, cerēdams atrast tur dukātu, taču naudas nebija. Toties bērni nevarēja saprast, kur viņiem gadījusies tāda laime: otrā rītā, līdzko viņi piecēlās, kaut kas skanēdams nokrita uz grīdas, viņi pacēla un ieraudzīja divus zelta dukātus. Viņi aiznesa tos tēvam, un tas nevarēja vien nobrīnīties, kur tāda nauda cēlusies. Bet, kad arī otrā rītā zēni atrada zem spilvena divus zelta dukātus, viņš aizgāja pie brāļa un pastāstīja tam šo dīvaino notikumu. Zeltkalis tūliņ noprata,

ka zēni apēduši zelta putna sirdi un aknas. Un, lai tiem atriebtos, — jo viņš bija skaudīgs un nežēlīgs, — viņš sacīja zēnu tēvam:

—    Tavi bērni sapinušies ar nelabo; neņem šo zeltu un neturi zēnus pie sevis, jo nelabajam liels spēks pār viņiem un tu pats vari aiziet bojā.

Tēvam bija bailes no nelabā, un, lai cik viņam bija grūti, viņš aizveda savus dvīņus uz mežu un pameta tos tur, kaut sirds viņam vai lūza.

Zēni sāka klejot pa mežu un meklēt ceļu uz mājām, taču nekādi nevarēja atrast un aizvien dziļāk iemaldījās tumšajā biezoknī. Beidzot viņi sastapa mednieku, un tas vaicāja:

—    Kā bērni jūs esat?

—   Mēs esam nabaga slotu sējēja dēli, — viņi atbildēja un pastāstīja, ka tēvs nav gribējis turēt viņus pie sevis, jo viņiem ik rītu zem spilvena gadījušies divi zelta dukāti.

—    Tas jau nav nekas ļauns, — mednieks sacīja, — ja vien jūs esat palikuši godīgi un neesat kļuvuši par sliņķiem.

Krietnajam vīram zēni iepatikās, un, tā kā bērnu viņam nebija, tad viņš pieņēma tos pie sevis un sacīja:

—   Es būšu jums īstā tēva vietā un izaudzināšu jūs.

Abi sāka mācīties par medniekiem, bet dukātus, ko ik rītu atrada zem spilvena, audžutēvs paglabāja, domādams, ka tie zēniem kādreiz noderēs.

Kad zēni izauga lieli, audžutēvs paņēma tos līdzi uz mežu un sacīja:

—    Šodien jums jāizdara izmēģinājuma šāviens, lai zinu, vai varu atzīt jūs par īstiem medniekiem!

Viņi gaidīja ilgi, bet negadījās nekāda medījuma. Tad vecais mednieks ieraudzīja veselu baru meža zosu; tās lidoja kāsī, un viņš uzrunāja vienu no saviem mācekļiem:

—   Nošauj no katra kāša gala pa vienai zosij!

Jauneklis notēmēja, un izmēģinājuma šāviens izdevās labi.

Tad parādījās otrs bars, kas lidoja divkāršā kāsī, mednieks lika otram brālim nošaut pa zosij no katra kāša, un arī šis šāviens labi izdevās. Tad audžutēvs sacīja:

—    Nu varat medīt uz savu roku, jūs esat pieredzējuši mednieki.

Pēc tam abi brāļi aizgāja medībās, aprunājās, ko turpmāk darīt, un pie vakariņu galda sacīja audžutēvam:

—   Mēs neēdīsim ne kumosa, kamēr jūs neapsolīsieties izpildīt mūsu lūgumu.

Viņš jautāja:

—    Kāds ir jūsu lūgums?

Viņi atbildēja:

—   Mācību gadi mums aiz muguras, nu mēs gribam izmēģināt savu laimi. Ļaujiet mums doties pasaulē!

Un vecais vīrs priecīgs iesaucās:

—   Jūs spriežat kā drosmīgi mednieki, un jūsu vēlēšanās ir ari manējā! Dodieties ceļā, un lai jums labi veicas! — Tad viņi labā omā visi kopīgi paēda un padzēra. Kad pienāca norunātā diena, audžutēvs iedāvināja katram pa labai bisei un sunim un lika paņemt no iekrātajiem dukātiem, cik katrs var panest. Tad viņš izvadīja audžudēlus un iedeva tiem spoži iztrītu nazi, sacīdams:

—   Ja jums vajadzēs šķirties, tad dariet to krustceļos un ieduriet nazi kokā. Tas, kas pirmais atgriezīsies, varēs pēc naža uzzināt par brāļa likteni. Ja brālis būs dzīvs, viņa naža puse būs spodra, kā bijusi, ja miris, — pārklājusies ar rūsu.

Tad abi brāļi devās tālāk un nonāca tik biezā mežā, ka, veselu dienu iedami, nevarēja saiet galu. Viņi pārgulēja mežā nakti un apēda visu, kas bija līdzi medību somās. Arī otro dienu viņi netika laukā no meža, un viens brālis sacīja:

—   Vajadzēs kaut ko nošaut, citādi mēs nomirsim badā.

Viņš pielādēja bisi un sāka lūkoties apkārt. Pēkšņi no krūmiem izskrēja liels zaķis. Mednieks notēmēja, bet zaķis skaļi

iesaucās:

— Nešauj mani, mediniek:

Došu divus zaķēniņus!

Zaķis ielēca krūmos un iznesa divus zaķēnus, bet tie tik jautri rotaļājās un izskatījās tik piemīlīgi, ka medniekam sirds neatļāva tos nošaut. Brāļi atstāja zaķēnus dzīvus, un tie tecēja viņiem pakaļ. Te viņi pamanīja izlecam no krūmiem lapsu un gribēja to šaut, bet tā iesaucās:

—  Nešauj mani, mediniek: Došu divus lapsēniņus!

Viņa atnesa tiem divus lapsēnus, bet medniekiem negribējās šaut nost mīlīgos zvērēnus. Viņi atstāja tos dzīvus, un tie rotaļājās kopā ar zaķēniem. Drīz vien no biezokņa iznāca vilks. Viens mednieks notēmēja, bet vilks iesaucās:

—  Nešauj mani, mediniek: Došu divus vilcēniņus!

Mednieki pielaida vilcēnus pie citiem zvēriem un gāja tālāk. Tad viņi ieraudzīja lāci, bet arī tam vēl gribējās padzīvot pasaulē un paklaiņot pa mežu, un tas uzsauca:

—  Nešauj mani, mediniek: Došu divus lācēniņus!

Divi lācēni piebiedrojās pārējiem zvēriem un sekoja medniekiem. Bet kas nu parādījās ceļā? Tas bija lauva, kas nikni purināja krēpes. Bet, kad mednieki nesabijās un tēmēja uz viņu, lauva tūliņ sauca:

—  Nešauj mani, mediniek: Došu divus lauvēniņus!

Viņš atnesa divus lauvēnus, un nu medniekiem bija divi lauvas, divi vilki, divas lapsas, divi lāči un divi zaķi, kas visi viņiem uzticīgi sekoja. Taču izsalkumu mednieki nebija vēl apmierinājuši un sacīja lapsēniem:

—   Ei jūs, visziņi, jūs esat varen viltīgi un izmanīgi, pagādājiet mums ko ēst.

Un lapsēni atbildēja:

—    Netālu no šejienes atrodas ciems, kur ne vienreiz vien esam vistas čiepuši; mēs jums parādīsim ceļu uz turieni.

Mednieki aizgāja uz ciemu, nopirka ēdamo, lika pabarot savus zvērus un gāja atkal tālāk. Lapsēniem te visas vietas bija pazīstamas, viņi zināja, kurās sētās ir vistas, un parādīja medniekiem labas naktsmājas. Tā viņi klejoja lielu, ne mazu laiku, bet nevarēja atrast darbu, kas būtu īsti pa prātam. Tad viņi nolēma:

—    Citādi nevar, mums vajadzēs šķirties.

Viņi sadalīja zvērus, un katrs dabūja lauvēnu, lācēnu, vilcēnu, lapsēnu un zaķēnu. Tad viņi atvadījās, nosolījās mīlēt viens otru ar brāļa mīlestību līdz kapam, iedūra kokā audžutēva doto nazi, un viens aizgāja uz austrumiem, bet otrs uz rietumiem.

Jaunākais brālis ar saviem zvēriem ieradās kādā pilsētā, kur visi bija tērpušies sērās. Viņš iegriezās viesnīcā un vaicāja viesnīcniekam, vai var dabūt pajumti arī zvēriem. Viesnīcnieks ieveda zvērus kūtī, tur sienā bija sprauga; zaķis izlīda pa to un atnesa sev kāpostgalviņu, bet lapsa vistu. Vilks, lācis un lauva bija par lieliem un nevarēja izlīst. Viesnīcnieks ieteica aizvest tos uz pļavu, kur ganījās govs, lai tad krietni paēdoties. Mednieks pabaroja zvērus un jautāja viesnīcniekam:

—    Kāpēc visa pilsēta sērās?

Viesnīcnieks atbildēja:

—   Tāpēc, ka rīt jāmirst ķēniņa vienīgajai meitai.

Mednieks vaicāja:

—   Vai tad viņa tik stipri slima?

—   Nē, — viesnīcnieks atteica, — viņa ir pavisam vesela, taču viņai jāmirst.

—    Kā tad tā? — mednieks brīnījās.

—   Tur aiz pilsētas ir augsts kalns, uz tā dzīvo pūķis, un tam ik gadu jādod viena meitene, citādi viņš izpostīs visu zemi. Visas meitenes jau atdotas, palikusi viena pati princese, bet žēlastības nav ko gaidīt, rīt tā jāatdod pūķim.

Mednieks jautāja:

—    Kāpēc pūķi nekauj nost?

—   Ak, — viesnīcnieks nopūtās, — daudzi bruņinieki mēģinājuši to darīt, bet samaksājuši ar savu dzīvību; ķēniņš apsolījis tam princesi par sievu, kas uzveiks pūķi, un pēc savas nāves visu valsti.

Mednieks neko neatbildēja, bet no rīta paņēma savus zvērus un uzkāpa pūķa kalnā. Virsotnē bija neliela bazniciņa, uz altara trīs kausi ar vīnu, un uz tiem rakstīts: «Kas izdzers šos kausus, tas būs visstiprākais pasaulē un varēs lietot šķēpu, kas ierakts pie sliekšņa.»

Mednieks nedzēra, bet izgāja ārā un atraka šķēpu, taču nevarēja to pakustināt. Viņš atgriezās atpakaļ, izdzēra kausus un pēkšņi kļuva tik stiprs, ka varēja pacelt šķēpu un vēcināt to.

Pienāca laiks, kad princesi vajadzēja atvest un nodot pūķim. Ķēniņš, maršals un galminieki pavadīja princesi. Kad viņa iztālīm ieraudzīja pūķa kalna virsotnē mednieku, tad nodomāja, ka pūķis viņu jau gaida, un negribēja kāpt kalnā, taču viņai vajadzēja tur iet, citādi aizietu bojā visa pilsēta. Ķēniņš un galminieki atgriezās mājās dziļās sērās, bet ķēniņa maršalam vajadzēja palikt un visu pa gabalu noskatīties.

Princese uzkāpa kalnā un ieraudzīja pūķa vietā jaunu mednieku; tas viņu mierināja un sacīja, ka gribot palīdzēt. Viņš ieveda princesi baznīciņā un ieslēdza tur.

Drīz dārdot atbrāzās septiņgalvains pūķis. Ieraudzījis mednieku, tas pārsteigts iesaucās:

—    Kas tev te meklējams?

Mednieks atbildēja:

—   Gribu ar tevi cīnīties.

Pūķis sacīja:

—   Ne viens vien bruņinieks te zaudējis savu dzīvību, — gan tikšu galā arī ar tevi.

Un visas viņa septiņas rīkles izspļāva uguni, sausā zāle aizdegās, un mednieks būtu noslāpis dūmos un liesmās, ja nebūtu atskrējuši viņa zvēri un nodzēsuši uguni.

Pūķis metās medniekam virsū, bet tas izrāva šķēpu, šķēps nosvilpa gaisā un nocirta pūķim trīs galvas uz reizi. Nu pūķis iedegās negantā niknumā, pacēlās gaisā, sāka spļaut uguni un gribēja atkal uzbrukt medniekam, bet tas nocirta pūķim vēl trīs galvas. Nezvērs sagura un sabruka zemē, taču vēl grasījās krist medniekam klāt, bet tas, saņēmis pēdējos spēkus, nocirta pūķim asti. Nu arī medniekam spēki bija galā, viņš pasauca savus zvērus, un tie saplosīja pūķi.

Kad kauja bija beigusies, mednieks atslēdza baznīcu un redzēja, ka princese aiz bailēm un šausmām zaudējusi samaņu. Viņš iznesa princesi svaigā gaisā un, kad tā atžilba, parādīja gabalos saplosīto pūķi, un sacīja, ka nu viņa glābta. Princese nevarēja vien nopriecāties un teica:

—   Tu būsi mans vīrs, jo mans tēvs apsolījis mani tam par sievu, kas uzvarēs pūķi.

Tad viņa noņēma no kakla korāļu rotu, sadalīja to par balvu visiem zvēriem, un lauvam uzkāra kaklā zelta slēdzīti. Bet savu zīda lakatiņu, kur bija iešūts viņas vārds, princese iedāvināja medniekam. Viņš tanī iesēja visas septiņas pūķa mēles, lai tas nepazustu.

Tad mednieks, noguris karstajā saulē un cīņā, sacīja princesei:

—   Mēs abi esam piekusuši, atpūtīsimies.

Viņi apgulās zālē, un mednieks sacīja lauvam:

—    Sargā mūs, lai mums kāds neuzbrūk, kamēr mēs guļam, — un abi ar princesi iemiga. Lauva nogulās viņiem blakus, lai sargātu tos, bet arī viņš bija piekusis cīņā ar pūķi, tāpēc pasauca lāci un sacīja:

—    Liecies man blakus un sargā, man drusku jānosnaužas. Ja kāds nāk, pamodini mani.

Lācis nogulās blakus, bet arī viņš bija piekusis, tāpēc pasauca vilku un sacīja:

—    Liecies man blakus un sargā, man drusku jānosnaužas. Ja kāds nāk, pamodini mani.

Vilks apgulās blakus, bet ari viņš bija piekusis, tāpēc pasauca lapsu un sacīja:

—    Liecies man blakus un sargā, man drusku jānosnaužas. Ja kāds nāk, pamodini mani.

Lapsa nogulās viņam blakus, bet arī viņa bija piekususi, tāpēc pasauca zaķi un sacīja:

—    Liecies man blakus un sargā, man drusku jānosnaužas. Ja kāds nāk, pamodini mani.

Zaķis apsēdās viņai blakus, bet nabadziņš tāpat bija piekusis, tikai viņam nebija neviena, ko pasaukt sargāt, tāpēc viņš iemiga. Un tā nu gulēja cietā miegā mednieks, princese, lauva, lācis, vilks, lapsa un zaķis.

Bet maršals, kam vajadzēja iztālīm visu noskatīties, nebija redzējis pūķi aizlidojam ar princesi. Kalnā valdīja klusums, tāpēc viņš beidzot saņēma dūšu un uzkāpa kalna virsotnē. Pūķis sacirsts gulēja zemē, netālu no tā bija cietā miegā iemigusi princese, mednieks un visi viņa zvēri. Maršals bija ļauns un nežēlīgs cilvēks; viņš izrāva zobenu un nocirta medniekam galvu, paķēra princesi uz rokām un nonesa no kalna lejā. Meitene uzmodusies nobijās, bet maršals teica:

—    Nu tu esi manā varā; tev vajadzēs teikt, ka es esmu uzveicis pūķi.

—    To es nevaru teikt, — viņa atbildēja, — pūķi uzveica mednieks ar saviem zvēriem.

Tad maršals izrāva zobenu un piedraudēja viņu nokaut, ja tā neklausīšot, un tā izspieda no viņas solījumu klusēt. Tad viņš atveda princesi pie tēva, un, kad ķēniņš ieraudzīja mīļoto meitu dzīvu, tad viņš nezināja, ko darīt aiz prieka, jo bija jau nodomājis, ka pūķis viņu saplosījis.

Bet maršals, sacīja:

—    Es nokāvu pūķi un atbrīvoju princesi un visu valsti, tāpēc prasu princesi par sievu, kā bija solīts.

Ķēniņš jautāja meitai:

—   Vai tas tiesa, ko viņš saka?

—    Laikam gan, — viņa atbildēja, — bet kāzas jārīko tikai pēc gada un vienas dienas.

Viņa cerēja pa to laiku saņemt kādu ziņu par savu mīļoto mednieku.

Tikmēr pūķa kalnā zvēri mierīgi gulēja blakus mirušajam saimniekam. Atlidoja liels dundurs un uzsēdās zaķim uz deguna: zaķis notrauca to ar ķepu un gulēja tālāk. Dundurs atlidoja otrreiz, zaķis atkal nodzina to ar ķepu un gulēja tālāk. Tad dundurs atlidoja trešo reizi un iedzēla zaķim degunā, lai tas pamostos. Zaķis pamodās, uzmodināja lapsu, tā vilku, vilks lāci un lācis lauvu. Lauva pamodās un redzēja, ka princeses vairs nav un saimnieks pagalam; viņš sacēla briesmīgu traci un brēca:

—    Kas to izdarījis? Lāci, kāpēc tu mani nepamodināji?

Lācis uzkliedza vilkam:

—    Kāpēc tu mani nepamodināji?

Vilks lapsai:

—    Kāpēc tu mani nepamodināji?

Lapsa zaķim:

—    Kāpēctu mani nepamodināji?

Un tikai nabaga zaķītim nebija, kam uzkliegt, un tā nu viņš palika vainīgais. Zvēri gribēja viņu saplosīt, bet viņš lūdza žēlastību un sacīja:

—    Nepazudiniet mani, es atdzīvināšu mūsu saimnieku. Es zinu kādu kalnu, uz tā aug dzīvības sakne; ja to kādam ieliek mutē, tad tas izārstējas no visām slimībām un kaitēm. Bet līdz tam kalnam divi simti stundas ko skriet.

Lauva sacīja:

—   Tev turp jāaizskrien vienas dienas laikā un jāatnes dzīvības sakne.

Zaķis aizskrēja uz turieni, vienas dienas laikā bija atpakaļ un atnesa dzīvības sakni. Lauva pielika medniekam galvu klāt, ielika dzīvības sakni mutē, galva acumirklī pieauga, sirds atkal sāka pukstēt, un mednieks atdzīvojās.

Viņš pamodās, ieraudzīja, ka princeses nav, sabijās un nodomāja: «Kamēr gulēju, viņa klusām aizgājusi, lai tiktu no manis vaļā.»

Lauva steigā bija pielicis medniekam galvu otrādi, bet tas, sērodamies pēc princeses, nebija to nemaz pamanījis, tikai ap pusdienas laiku, kad viņam iegribējās ēst, viņš ievēroja, ka galva stāv nepareizi. Viņš nesaprata, ko tas nozīmē, un vaicāja zvēriem, kas ar viņu miegā noticis.

Tad lauva pastāstīja, ka visi, piekusuši būdami, aizmiguši, bet pamozdamies ieraudzījuši viņu beigtu ar nocirstu galvu, kā zaķis atnesis dzīvības sakni un lauva steigā pielicis galvu otrādi, bet savu kļūdu tūliņ izlabos. Lauva noņēma medniekam galvu, pielika pareizi, un zaķis ar dzīvības sakni mednieku atkal atdzīvināja.

Taču mednieks kopš ta laika kļuva ļoti skumīgs. Viņš klejoja pa visu pasauli un lika saviem zvēriem dejot skatītāju priekšā. Un gadījās tā, ka pēc gada viņš nonāca taisni tai pašā pilsētā, kur bija atbrīvojis princesi no pūķa, tikai tagad visa pilsēta bija greznota ar sarkanu zīdu. Mednieks jautāja viesnīcniekam:

—    Pirms gada pilsēta bija tērpta sērās, bet nu rotāta ar sarkanu zīdu. Ko tas nozīmē?

Viesnīcnieks atbildēja:

—    Pirms gada mūsu princesi vajadzēja atdot pūķim, bet maršals nokāva pūķi, tāpēc rīt viņam būs kāzas ar princesi, un pilsēta rotājusies par godu kāzām.

Kad otrā dienā sākās kāzu dzīres, mednieks vaicāja viesnīcniekam:

—   Vai tu tici, ka es tavās mājās ēdīšu maizi no ķēniņa galda?

—    Nē, — viesnīcnieks atbildēja, — varu derēt uz simt dālderiem, ka tā nenotiks.

Mednieks saderēja un lika galdā maku ar tikpat daudz dālderiem. Tad viņš pasauca zaķi:

—    Ej, mans mīļais lēkātāj, un atnes man maizi, ko ķēniņam liek uz galda.

Zaķītim tas bija diezgan grūti, bet citu savā vietā sūtīt viņš nevarēja, — vajadzēja skriet vien pašam. «Ak,» viņš domāja, «kā sākšu cilpot pa ielu, tā suņi būs man uz pēdām.» Kā domāja, tā arī notika: suņi metās viņam pakaļ un jau gribēja kampt aiz ausīm. Bet zaķis ar slaidu lēcienu — vai tu to neredzēji? — taisni zaldāta sargbūdā iekšā, pie kam zaldāts to nemaz nepamanīja. Pieskrēja suņi, gribēja viņu no turienes izraut, bet zaldāts jokus nepazīst, iesita šiem ar bisi, un šie riedami, kaukdami aizlikās projām.

Zaķis, priecīgs, ka viltība izdevusies, iecilpoja pilī un taisni pie princeses klāt, nosēdās zem tās krēsla un sāka skrāpēt viņai kāju. Princese uzsauca: — Se projām! — viņa domāja, ka tas ir suns. Zaķis ieskrāpēja vēlreiz, viņa atkal: — Se projām! —

Taču zaķis neapjuka un skrāpēja vēl trešo reizi. Princese paskatījās lejup, ieraudzīja zaķi un pazina to, jo tam bija viņas rota ap kaklu. Viņa paņēma zaķīti klēpī, ienesa savā istabā un jautāja:

—   Mīļais zaķīt, ko tu gribi?

Viņš atbildēja:

—   Mans saimnieks, kas nokāva pūķi, atrodas šeit; viņš atsūtīja mani palūgt maizi, ko liek ķēniņam uz galda.

Princese kļuva ļoti priecīga, lika pasaukt maizes devēju un pavēlēja tam atnest maizi, ko liek pašam ķēniņam uz galda. Bet zaķītis teica:

—    Lai maizes devējs pats aiznes maizi līdz viesnīcai, citādi man atkal uzkritīs suņi.

Un maizes devējs aiznesa maizi līdz pat viesnīcas durvīm. Zaķis nostājās uz pakaļkājām, paņēma maizi priekškājās un ienesa savam saimniekam. Tad mednieks sacīja:

—   Nu viesnīcniek, simt dālderi tagad mani!

Tas brīnījās vien, bet mednieks turpināja:

—   Maize nu būtu, bet man gribētos cepeti, ko liek uz ķēniņa galda.

—    Redzēsim, vai jums izdosies to dabūt, — viesnīcnieks noteica, bet derēt vairs negribēja.

Mednieks pasauca lapsu un teica tai:

—    Lapsiņ, aizteci un atnes man cepeti, ko liek ķēniņam uz galda!

Rudaste lapsa zināja labāk par visiem citiem, pa kādiem kaktiem ejams un lienams, lai suņi nepamanītu. Viņa iekļuva pilī, devās pie princeses, nosēdās pagaldē un sāka skrāpēt princesei kāju. Princese paskatījās lejup, pazina lapsu pēc savas kaklarotas, paņēma viņu klēpī, ienesa savā istabā un jautāja:

—   Mīļā lapsiņ, ko tu gribi?

Lapsa atbildēja:

—    Mans saimnieks, kas nokāva pūķi, atrodas šeit un sūtīja mani, lai palūdzu cepeti, ko liek uz ķēniņa galda.

Princese lika pasaukt pavāru, pavēlēja tam paņemt cepeti, ko liek uz ķēniņa galda, un aiznest lapsai līdz pat viesnīcas durvīm. Tur lapsa paņēma cepešbļodu, nodzenāja ar asti mušas, kas bija sametušās virsū cepetim, un ienesa to savam saimniekam.

—   Nu viesnīcniek, — tas sacīja, — gaļa un maize man ir, bet vajadzētu piekodām tos kartupeļus, ko liek uz ķēniņa galda.

Viņš pasauca vilku:

—   Vilciņ, aizteci uz pili un atnes man tos kartupeļus, ko liek uz ķēniņa galda.

Vilks devās taisnā ceļā uz pili, jo viņš ne no kā nebijās, iegāja princeses istabā un paraustīja viņu aiz drēbēm, lai tā atskatītos. Viņa atskatījās, pazina vilku pēc kaklarotas un jautāja:

—   Mīļais vilciņ, ko tu gribi?

Vilks atbildēja:

—   Mans saimnieks, kas nokāva pūķi, atrodas šeit un sūtīja mani palūgt tos kartupeļus, ko liek ķēniņam galdā.

Princese pasauca pavāru, lika tam paņemt kartupeļus, ko liek uz ķēniņa galda, un aiznest vilkam līdz viesnīcas durvīm. Tur vilks paņēma bļodu un ienesa savam saimniekam.

—   Nu viesnīcniek, — mednieks sacīja, — kā redzat, man ir maize, gaļa un kartupeļi no ķēniņa galda, bet man gribētos kaut ko saldajam ēdienam.

Viņš pasauca lāci un teica:

—   Lācīt, tu jau arī esi kārs uz saldumiem, ej, atnes man no pils saldo ēdienu, ko šodien liks ķēniņam galdā.

Lācis čāpoja taisni uz pili, un visi grieza viņam ceļu. Sardze gan negribēja laist viņu iekšā un pastiepa bises pretī. Tad lācis pacēlās pakaļkājās un visus tā izpliķēja, ka tie novēlās gar zemi. Lācis nu devās taisni pie princeses, nostājās viņai aiz muguras un paklusu ierūcās. Princese atskatījās, pazina lāci pēc kaklarotas, ieveda to savā istabā un jautāja:

—   Mīļais lācīt, ko tu gribi?

Viņš atbildēja:

—   Mans saimnieks, kas nokāva pūķi, atrodas šeit un sūta mani pēc saldā ēdiena, ko liek ķēniņam galdā.

Princese pasauca pavāru, lika tam paņemt torti, ko liek ķēniņam galdā, un aiznest lācim līdz viesnīcas durvīm. Lācis uzlaizīja saldās karameles, kas krita nost no tortes, pacēlās pakaļkājās, paņēma torti priekškājās un ienesa savam saimniekam.

—    Re nu, — tas sacīja, — maize, gaļa, kartupeļi un torte man ir, bet man vēl gribētos vīnu, ko liek ķēniņam galdā.

Viņš pasauca lauvu un sacīja:

—   Mīļais lauva, tev tāpat garšo labi dzērieni; ej uz pili un atnes man vīnu, ko liek ķēniņam galdā.

Lauva soļoja pa ielām kā ķēniņš, un visi pašķīda kur kurais, bet, kad viņš pienāca pie sardzes, tad tā ierēcās, ka visi atsprāga kā sisti un ielaida viņu pilī.

Viņš piegāja pie dzīru zāles un piesita ar asti pie durvīm. Princese iznāca un sabijās, bet tad pazina lauvu no kaklarotas zelta slēdzītes, kas tam karājās kaklā, ieveda viņu savā istabā un jautāja: «

—   Mīļais lauva, ko tu man teiksi?

Viņš atbildēja:

—   Mans saimnieks, kas nokāva pūķi, atrodas šeit un sūtīja mani palūgt to vīnu, ko ķēniņam liek galdā.

Princese pasauca dzērienu devēju, lai tas iedotu lauvam vīnu, bet lauva sacīja:

—    Es gribu iet viņam līdzi un paskatīties, vai viņš ielej īsto.

Viņi nokāpa pagrabā, un dzērienu devējs gribēja ieliet viņam vienkāršu vīnu, bet lauva teica: — Pagaidi, es nogaršošu, — ielēja puskrūzīti un izdzēra.

—    Nē, — viņš sacīja, — šis vīns neder.

Dzērienu devējs greizi pašķielēja uz viņu, taču piegāja pie otras mucas, kur glabājās vīns ķēniņa maršalam, un gribēja liet no tās. Bet lauva teica: — Pagaidi, es nogaršošu, — ielēja puskrūzīti, izdzēra un sacīja:

—    Labāks ir, bet vēl nav īstais.

Tad dzērienu devējs noskaitās un iesaucās:

—   Vai tāds muļķa zvērs ko saprot no dzērieniem?

Bet lauva iecirta viņam pliķi, un tad viņš, ne vārda neteicis, ieveda lauvu īpašā, nelielā pagrabā, kur glabājās ķēniņa vīns, ko nedeva dzert nevienam citam. Lauva ielēja puskrūzīti, nogaršoja un sacīja:

—   Tas tā kā derētu.

Viņš lika dzērienu devējam ieliet sešas pudeles, un abi kāpa augšā. Lauva mazliet grīļojās, jo bija ieskurbis; dzērienu devējam vajadzēja aiznest vīnu līdz viesnīcas durvīm, tad lauva ienesa grozu savam saimniekam.

Mednieks sacīja:

—    Re nu, viesnīcniek, nu man ir viss, ko ēd un dzer pats ķēniņš, un es ar saviem zvēriem paēdīšu pusdienas.

Viņš apsēdās pie galda, ēda un mieloja arī savus zvērus; viņš bija priecīgs, jo zināja, ka princese viņu mīl. Tad viņš teica:

—   Nu es došos uz ķēniņa pili un svinēšu kāzas ar princesi.

—   Tas nevar būt, — viesnīcnieks sacīja, — jo viņai jau ir līgavainis un šodien ir kāzu diena.

Tad mednieks izņēma princeses dāvāto lakatiņu, kurā bija iesietas pūķa mēles, un teica:

—   Man palīdzēs šie pierādījumi.

Bet viesnīcnieks grozīja galvu:

—   Visam esmu noticējis, bet šoreiz neticu un lieku ķīlām savu viesnīcu ar visu mantu.

Mednieks uzlika uz galda maku ar tūkstoš dukātiem un sacīja:

—   Es savukārt lieku ķīlām tūkstoš dukātu.

Tikmēr pie dzīru galda ķēniņš jautāja meitai:

—    Ko gribēja visi tie meža zvēri, kas atnāca pilī un atkal aizgāja?

—   To es nedrīkstu sacīt, — viņa atbildēja, — bet pasauciet šo zvēru saimnieku, un viņš jums pastāstīs.

Ķēniņš aizsūtīja sulaini uz viesnīcu un lika ataicināt svešo uz pili; sulainis ieradās taisni tai brīdī, kad mednieks noslēdza derības ar viesnīcnieku. Un mednieks sacīja:

—  Re nu, viesnīcniek, ķēniņš jau atsūtījis pie manis savu

sulaini, bet tik vienkārši gan es neiešu. — Un viņš_ uzrunāja sulaini: — Nodod ķēniņam manu lūgumu, lai man atsūta ķēniņa drēbes, karieti ar sešiem zirgiem un sulaiņus, kas mani pavada.

Kad ķēniņam to pateica, viņš jautāja meitai:

—    Ko lai es daru?

—    Lieciet viņu atvest tā, kā viņš grib, — princese atbildēja, — un jūs būsiet rīkojies pareizi.

Tad medniekam aizsūtīja ķēniņa drēbes, karieti ar sešiem zirgiem un pavadoņus.

—    Re nu, viesnīcniek, ka mani aizvedīs tā, kā es gribēju, — viņš sacīja, apvilka ķēniņa drēbes, paņēma lakatiņu ar pūķa mēlēm un brauca uz pili. Ķēniņš, ieraudzījis viņu piebraucam, jautāja meitai:

—    Kā lai viņu saņemu?

—   Jums jāiziet viņam pretī, — meita atbildēja, — tad jūs būsiet pareizi rīkojies.

Ķēniņš izgāja medniekam pretī un ieveda viņu pilī, bet visi zvēri tiem sekoja. Ķēniņš nosēdināja viņu blakus princesei, kurai otrā pusē sēdēja maršals kā jau līgavainis, bet mednieku tas nepazina. Taisni tobrīd ienesa visas septiņas pūķa galvas, lai viesi tās vēlreiz apskatītu, un ķēniņš sacīja:

—   Šīs septiņas galvas nocirta maršals, tāpēc es dodu tam savu meitu par sievu.

Tad mednieks piecēlās, attaisīja visas septiņas pūķa rīkles un jautāja:

—   Bet kur tad pūķa mēles?

Maršals nobijās, nobālēja un nezināja, ko atbildēt; beidzot viņš bailēs izrunāja:

—    Pūķiem mēļu nemaz nav!

—    Būtu labi, ja meļiem to nebūtu, — mednieks sacīja, — jo pūķa mēles ir pierādījums uzvarētājam!

Viņš atraisīja lakatiņu, izņēma mēles un ielika katru savā vietā, kur tās iederējās uz mata. Tad viņš paņēma lakatiņu, uz kura bija izšūts princeses vārds, parādīja to līgavai un jautāja, kam viņa to lakatiņu dāvinājusi, un viņa atbildēja:

—   Tam, kas uzveica pūķi.

Tad viņš pasauca savus zvērus, noņēma katram tā kaklarotu, bet lauvam zelta slēdzīti, parādīja to līgavai un jautāja, kam tas viss piederējis.

—    Kaklarota ar zelta slēdzīti piederēja man, — viņa atbildēja, — un es to sadalīju zvēriem, kas palīdzēja uzveikt pūķi.

Un mednieks sacīja:

—    Kad es gulēju kaujas laukā piekusis un aizmigu, maršals nocirta man galvu. Pēc tam viņš aiznesa princesi un pieteicās ķēniņam kā pūķa uzvarētājs; ka viņš melojis, to es pierādu ar šīm pūķa mēlēm, ar šo lakatiņu un kaklarotu.

Viņš nu izstāstīja, kā zvēri viņu izglābuši ar burvju sakni, kā viņš veselu gadu klīdis apkārt un tikai tagad no viesnīcnieka uzzinājis par maršala meliem.

Tad ķēniņš jautāja savai meitai:

—   Vai tiesa, ka šis cilvēks nokāva pūķi?

Un viņa atbildēja:

—   Jā, tas ir tiesa. Tagad es varu atklāt maršala ļaundarību, jo viss noskaidrojies bez manas palīdzības; viņš man izspieda solījumu klusēt. Tāpēc es lūdzu svinēt kāzas pēc gada un vienas dienas, jo cerēju sagaidīt savu īsto līgavaini.

Nu ķēniņš sasauca divpadsmit padomniekus, lai tie nospriestu maršalam sodu, un tie nosprieda, ka viņš četriem vēršiem saraustāms. Sodu izpildīja, bet ķēniņš izprecināja savu meitu medniekam un iecēla viņu par visas ķēniņvalsts mantinieku. Kāzas svinēja trīs dienas, un jaunais ķēniņš ataicināja savu īsto tēvu un audžutēvu un bagātīgi apdāvināja tos. Viņš nepiemirsa arī viesnīcnieku, atsauca to un uzrunāja:

—    Re nu, viesnīcniek, ka es apprecēju princesi. Jūsu viesnīca un manta nu pieder man.

Viesnīcnieks atbildēja:

—   Jā, jums pilnīgas tiesības uz manu viesnīcu.

Bet jaunais ķēniņš sacīja:

—tViesnīcnieks var paturēt savu viesnīcu un mantu, un es viņam dāvinu tūkstoš dukātu.

Un jaunais ķēniņš ar ķēniņieni bija līksmi un apmierināti un dzīvoja laimīgi tālāk. Jaunais ķēniņš bieži devās medībās,

un uzticamie zvēri viņu pavadīja. Tuvumā atradās mežs, par kuru klīda baumas, ka tur mājojot raganas un tam, kas tur pirmo reizi iekļūstot, grūti nākoties tikt ārā. Jaunajam ķēniņam ļoti iegribējās tur pamedīt, un viņš nelikās mierā, kamēr vecais ķēniņš to atļāva.

Jaunais ķēniņš izjāja ar daudziem pavadoņiem un, iegriezies mežā, pamanīja baltu briežumāti. Viņš sacīja pavadoņiem:

—   Pagaidiet šeit, kamēr es atgriezīšos, es gribu panākt skaisto zvēru, — un viņš dzinās briežumātei pakaļ pašā meža biezoknī, un tikai viņa zvēri tam sekoja.

Pavadoņi nogaidīja viņu līdz pašam vakaram, bet viņš neatgriezās. Tad viņi jāja mājup un sacīja jaunajai ķēniņienei:

—   Ķēniņš dzinās pakaļ baltai briežumātei apburtajā mežā un neatgriezās atpakaļ.

Jaunā ķēniņiene ļoti raizējās par viņu, bet ķēniņš tikmēr auļoja uz priekšu un nekādi nevarēja briežmāti panākt; dažbrīd jau likās, ka varētu šaut, bet zvērs pēkšņi aizjoņoja lielu gabalu uz priekšu. Beidzot briežumāte pavisam pazuda. Ķēniņš pamanīja, ka ieklīdis necaurejamā biezoknī, paņēma medību ragu un sāka taurēt, bet atbildes nebija, pavadoņi viņu nedzirdēja. Iestājās nakts, un viņš saprata, ka mājās netiks.

Viņš nokāpa no zirga, iekūra zem koka uguni un nolēma pārgulēt te pa nakti. Kad viņš sēdēja pie ugunskura un zvēri gulēja blakus, viņam likās, it kā tuvumā kāds cilvēks vaidētu; viņš atskatījās, bet nekā neredzēja. Te vaidi atskanēja no jauna; viņš pacēla galvu un ieraudzīja kokā sēžam vecu sievu. Tā gaudās:

—   Vai, vai, cik man aukstil

Viņš sacīja:

—    Nokāp lejā un sasildies.

Bet viņa atbildēja:

—    Nē, tavi zvēri mani saplosīs.

Viņš to drošināja:

—   Viņi tevi neaiztiks, vecomāt, kāp vien zemē.

Bet vecene bija ragana, un viņa sacīja:

—    Es tev nometīšu zemē sprungulīti; ja tu ar to iesitīsi saviem zvēriem pa muguru, viņi mani neaiztiks.

Viņa nometa mazu sprungulīti, jaunais ķēniņš iesita ar to zvēriem, un tie tapa par akmeņiem. Nu raganai nevajadzēja vairs baidīties, viņa nokāpa zemē, pieskārās ķēniņam ar spogulīti un pārvērta arī viņu par akmeni. Tad ragana smiedamās ievēla akmeņus bedrē, kur jau gulēja daudz citu akmeņu.

Tā jaunais ķēniņš mājās nepārnāca, un ķēniņienes bailes un raizes arvien auga augumā. Bet gadījās, ka tolaik tai valstī bija ieradies viņa brālis, kas šķiroties bija aizgājis uz rietumiem. Viņš tāpat bija meklējis darbu, bet, nekādi nevarējis atrast, sācis klejot pa dažādām zemēm un licis saviem zvēriem dejot cilvēku priekšā.

Nu viņam ienāca prātā paskatīties uz nazi, ko šķiroties abi bija iedūruši koka stumbrā. Atnācis pie koka, viņš redzēja, ka brāļa naža puse vietām sarūsējusi, vietām spoža. Viņš sabijās un nodomāja: «Ar manu brāli notikusi nelaime, bet varbūt man vēl izdosies viņu glābt, jo vietām nazis vēl spožs.»

Un viņš devās ar saviem zvēriem uz austrumiem. Kad viņš tuvojās pilsētas vārtiem, sardze iznāca pretī un vaicāja, vai ziņot par viņa ierašanos sievai, — tā jau vairākas dienas ļoti noraizējusies un baidoties, ka viņš aizgājis bojā apburtajā mežā. Vecākais brālis noprata, ka sardze runā par viņa brāli, jo abi bija līdzīgi izskatā, un nodomāja: «Prātīgāk būs, ja nekā neteikšu, tad man būs iespējams brāli izglābt.» Sargi ieveda viņu pilī, kur viņu sagaidīja ar lielu prieku. Jaunā ķēniņiene noturēja viņu par savu vīru un jautāja, kāpēc viņš tik ilgi kavējies. Viņš atbildēja:

—   Es apmaldījos mežā un ātrāk nevarēju tikt ārā.

Vakarā viņu pavadīja uz jaunā ķēniņa guļamistabu, bet

viņš nolika gultā starp sevi un ķēniņieni kailu zobenu. Viņa nesaprata, ko tas nozīmē, bet neiedrošinājās nekā jautāt.

Tā pagāja dažas dienas, un tikmēr viņš bija visu uzzinājis par apburto mežu un beidzot sacīja:

—   Es gribu vēlreiz doties medībās uz turieni.

Gan viņu mēģināja atrunāt, tomēr viņš nepiekāpās un kopā ar pavadoņiem devās uz mežu. Tur ar viņu notika tas pats, kas ar jaunāko brāli: viņš ieraudzīja baltu briežumāti un sacīja pavadoņiem:

—    Palieciet te un pagaidiet mani, kamēr atgriezīšos; es gribu nomedīt skaisto zvēru.

Viņš ieauļoja mežā, un zvēri tam sekoja. Bet viņš nevarēja panākt briežumāti un ieklīda tādā biezoknī, ka vajadzēja palikt tur pa nakti. Uzkūris ugunskuru, viņš apsēdās pie tā un izdzirdēja, ka augšā kāds gaužas:

—   Vai, vai, cik man auksti!

Viņš paskatījās uz augšu un ieraudzīja kokā sēžam veceni, — tā bija tā pati ragana. Viņš sacīja:

—   Ja tev auksti, kāp zemē un sasildies.

Viņa atbildēja:

—   Nē, tavi zvēri mani saplosīs.

Bet viņš to drošināja:

—   Nebaidies, viņi tevi neaiztiks.

Tad ragana iesaucās:

—    Es tev nometīšu sprunguliti, iesit ar to zvēriem, tad viņi mani neaiztiks.

Mednieks neticēja vecenei un atbildēja:

—    Savus zvērus es nesitīšu, kāp vien lejā, citādi novilkšu tevi no koka.

—   Skat, kas viņam prātā, — ragana iesmējās. — Nē, puis, ar mani tu galā netiksi.

—   Ja nenāksi ar labu, nodzīšu ar lodi.

—   Sauj vien, es no tavas lodes nebaidos.

Vecākais brālis pielika bisi pie pleca un izšāva, bet ragana pret svina lodēm bija noburta un smējās:

—   Šauj, cik gribi, tu mani netrāpīsi!

Tad vecākais brālis attapās, norāva no saviem svārkiem trīs sudraba pogas un ielādēja bisē, jo pret sudrabu raganas burvestībai nebija spēka. Viņš izšāva, un ragana vaimanādama nogāzās lejā. Tagad viņš uzsauca:

—   Ja tūliņ nepateiksi, kur mans brālis, es tevi iemetīšu ugunskurā.

Viņa sabijās un sacīja:

—   Viņš guļ šai bedrē kopā ar saviem zvēriem, pārvērsts akmenī.

—   Ja tu, vecā pērtiķiene, neatdosi dzīvību manam brālim un visiem, kas te guļ, tad es tevi sadedzināšu, — vecākais brālis piedraudēja.

Ragana paņēma spogulīti, pieskārās akmeņiem, un visi tūliņ atdzīvojās — jaunākais brālis ar saviem zvēriem un daudz citu ļaužu — tirgotāji, amatnieki un gani. Viņi pateicās par savu atbrīvošanu un priecīgi devās uz mājām. Bet dvīņu brāļi krita viens otram ap kaklu, un viņu sirdis bija liela prieka pilnas. Tad viņi .iemeta raganu sārtā, un, līdzko tā sadega, mežs kļuva tīrs, gaišs un tik dzidrs, ka varēja redzēt ķēniņa pili, kaut līdz tai bija trīs stundas gājuma.

Ceļā brāļi izstāstīja viens otram, ko pieredzējuši. Kad jaunākais brālis pateica, ka esot visas ķēniņvalsts mantinieks, vecākais sacīja:

—   Es to tūliņ nopratu: kad ierados pilsētā, mani noturēja par tevi un parādīja man ķēnišķīgu godu, bet jaunā ķēniņiene nodomāja, ka esmu viņas vīrs, un man vajadzēja sēdēt pie galda tavā vietā un gulēt tavā gultā.

Kad jaunākais brālis to dzirdēja, viņu pārņēma tādas dusmas, ka viņš paķēra zobenu un nocirta vecākajam brālim galvu. Bet, ieraudzījis brāli mirušu, viņš padarīto no sirds nožēloja:

—   Mans brālis atbrīvoja mani no burvestības, un es viņu nokāvu! — un viņš sāka rūgti raudāt.

Bet tad pie viņa pienāca zaķis un piesolījās atnest dzīvības sakni; viņš aizcilpoja un īstā laikā paguva atnest to. Mirušais atdzīvojās un pat nemanīja, ka ar viņu kas ļauns noticis.

Tad viņi devās tālāk, un jaunākais brālis teica:

—   Tu izskaties tāds pats kā es, tev tādas pašas drēbes un tāpat seko zvēri kā man. Ieiesim pilī katrs pa saviem vārtiem un ieradīsimies reizē pie vecā ķēniņa.

Viņi izšķīrās. Bet pie vecā ķēniņa reizē ieradās sargi no abiem vārtiem un paziņoja, ka jaunais ķēniņš pārnācis no medībām ar visiem zvēriem. Ķēniņš nesaprata, kā tas var notikt, jo no vieniem vārtiem līdz otriem bija vairāk par stundas gājumu. Bet tikmēr no abām pusēm pils pagalmā ienāca abi brāļi un tuvojās ķēniņam. Tad ķēniņš prasīja meitai:

—    Saki, — kurš no abiem ir tavs vīrs? Viņi tik līdzīgi, ka es tos nevaru izšķirt.

Jaunā ķēniņiene, ieraudzījusi divus vienādus cilvēkus, nobijās un nevarēja nekā paskaidrot. Pēkšņi viņa atcerējās kaklarotu, ko bija sadalījusi zvēriem, un, pamanījusi vienam lauvam zelta slēdzīti, pakārtu kaklā, priecīgi iesaucās:

—   Tas, kam seko šis lauva, ir mans īstais vīrs!

Jaunais ķēniņš iesmējās un sacīja:

—   Jā, es patiešām esmu īstais vīrs.

Un visi sēdās pie galda un sāka ēst, dzert un līksmoties.

Vakarā, kad jaunais ķēniņš gāja gulēt, sieva tam vaicāja:

—    Kāpēc tu iepriekšējās naktīs liki starp mums gultā kailu zobenu? Es domāju, ka tu gribi mani nokaut.

Tad viņš saprata, cik uzticīgs tam bijis viņa brālis.

.

Seši pasaules gājēji

Bija reiz kāds vīrs, kurš prata vai deviņus amatus. Viņš bija kalpojis karadienestā, karojis dūšīgi un bezbailīgi, bet, kad nobeidza karu, viņu atlaida uz mājām un tam iedeva trīs artavas ceļa naudas.

— Pagaidi tikai, —viņš teica, — es ar to neapmierināšos. Gan es atradīšu biedrus un arī sapelnīšu naudu.

Sapīcis viņš gāja caur mežu un ieraudzīja kādu viru, kas rāva kokus ar visām saknēm kā rudzu stiebrus; sešus kokus viņš jau tā bija izrāvis. Bijušais kareivis viņam ieprasījās:

—   Vai tu negribi nākt man līdzi par sulaini?

—    Jā, — vīrs atbildēja, — tikai papriekšu es mātei pārnesīšu mājās kādu klēpīti koku.

Viņš paņēma vienu koku, aptina to pārējiem pieciem apkart, uzcēla nastu uz pleca un aizgāja. Drīz viņš atgriezās un gāja savam kungam līdzi.

«Mēs divatā nu gan varēsim staigāt pa visu pasauli,» nodomāja bijušais kareivis.

Kad kādu gabalu bija pagājuši, viņi ieraudzīja mednieku, kas bija nometies ceļos, pacēlis bisi un mērķēja. Bijušais kareivis prasīja:

—   Medniek, ko tu šausi?

—    Divas jūdzes no šejienes uz ozola zara ir nosēdusies muša, — mednieks atbildēja. — Es gribu šai mušai izšaut kreiso aci.

—    Nāc arī tu mums līdzi, — iesaucās bijušais kareivis,

—  ja mēs trīs turēsimies kopā, tad tālu tiksim uz priekšu.

Mednieks bija ar mieru un gāja tūliņ līdzi. Tagad viņi nonāca pie septiņām dzirnavām, kuru spārni griezās ļoti ātri, lai gan ne no vienas puses nepūta ne vismazākā vēsmiņa, nekustējās neviena lapiņa. Bijušais kareivis teica:

—   Nesaprotu, kas tās dzirnavas dzen: nav taču ne mazākā vējiņa.

Viņš gāja ar saviem sulaiņiem tālāk. Kad viņi bija atgājuši kādas pāris jūdzes no dzirnavām, viņi ieraudzīja kokā sēžam kādu vīru, kas bija aizbāzis vienu nāsi un pūta vienīgi ar otru.

—    Ko tad tu tur dari? — ieprasījās bijušais kareivis.

—    Divas jūdzes no šejienes atrodas septiņas dzirnavas, — atbildēja pūtējs, — es pūšu, lai tās grieztos un maltu.

—   Vai dzi', nāc tu mums līdzi! — uzaicināja bijušais kareivis, — ja mēs tādi vīri turēsimies kopā, tad mēs pasaulē izdarīsim lielas lietas.

Pūtējs nokāpa no bēniņiem un gāja līdzi. Pēc kāda laika viņi ieraudzīja vīru, kurš stāvēja uz vienas kājas; otru kāju viņš bija atsprādzējis nost un nolicis sev blakām. Bijušais kareivis teica:

—   Tu gan esi ērti ierīkojies atpūsties.

—    Esmu skrējējs, — vīrs uz vienas kajas atbildēja, — lai es kaut kur neaizskrietu par daudz ātri, noņēmu vienu kāju pavisam nost. Ja es izlietoju abas kājas, tad tieku uz priekšu ātrāk par putnu.

—    Tad nāc tu arī mums līdzi, — bijušais kareivis teica,

—  ja mēs visi pieci turēsimies kopā, tad mēs viegli veiksim visas grūtības.

Skrējējs nu arī gāja līdzi. Vēl pēc kāda laika viņi satika

vīru, kam platmale stāvēja uz vienas auss. Bijušais kareivis viņam teica:

—   Lepni, ļoti lepni! Nevalkā taču savu platmali uz vienas auss, tā jau tu izskaties pēc vientieša.

—   Es cepuri citādi nedrīkstu valkāt, — vīrs atteica. — Ja uzlieku platmali taisni, tad uznāk briesmīgs sals, pat visi putni gaisā nosalst un krīt zemē.

—   Tad nāc mums līdzi, — uzaicināja bijušais kareivis.

—   Ja mēs visi seši turēsimies kopā, tad mums neviens nekā nevarēs padarīt.

Visi seši pasaules gājēji nonāca kādā pilsētā, kur karalis bija izziņojis: kas noskries viņa meitu, tas dabūs to par sievu, bet, kas nenoskries, tam nocirtīs galvu. Pieteicās arī bijušais kareivis.

—   Tikai manā vietā skries mans sulainis, — viņš piebilda.

—   Tad tev viņa dzīvība arī vēl jāliek ķīlā, — karalis teica. — Ja jūs nenoskriesiet, tad kritīs abas jūsu galvas.

Kad tā bija norunājuši un nolīguši, bijušais kareivis piesprādzēja skrējējam arī otru kāju un teica:

—   Tikai esi tagad labi veikls, ka lai mēs uzvarētu.

Bija norunāts: kurš pirmais atnesīs no tālās akas ūdeni, tas būs uzvarējis. Iedeva katram pa tukšai ūdens krūzei — ir skrējējam, ir karaļmeitai; abi sāka reizē skriet. Karaļmeita bija noskrējusi tikai vēl mazu gabaliņu, kad skrējējs jau bija izzudis no skatītāju acīm: viņš aizmetās prom kā viesulis. īsā laikā viņš jau bija noskrējis pie akas, piesmēlis pilnu krūzi un griezās atpakaļ. Bet, atpakaļ skrejot, pašā ceļa vidū viņam uznāca nogurums, viņš nolika krūzi zemē, nolikās garšļaukus un aizmiga. Akmeni turpat no zemes viņš palika pagalvī, lai būtu cietāka guļa un laikā varētu atmosties. Arī karaļmeita bija ļoti laba skrējēja, parasts cilvēks viņai nekad nevarēja tikt līdzi. Viņa pa tam arī jau bija noskrējusi pie akas, piesmēlusi savu trauku ar ūdeni un skrēja ar to atpakaļ uz mājām. Viņa ieraudzīja skrējēju ceļmalā aizmigušu, nopriecājās un teica:

—    Pretinieks ir pilnīgi nodots manās rokās.

Viņa izlēja ūdeni no skrējēja krūzes un steidzās tālāk.

Pasaules gājēji būtu zaudējuši cerību, ja par laimi mednieks ar savām skaidrajām acīm nebūtu ieraudzījis no pils jumta, kas ceļā viss notiek. Viņš iesaucās:

—    Karaļmeita mums tomēr neko nepadarīs.

Mednieks pielādēja savu bisi un tik veikli izšāva skrējējam

akmeni no pagalvja, ka pašam gulētājam neaizķēra ne matiņa. Skrējējs pamodās, uzlēca kājās, ieraudzīja savu krūzi tukšu, bet karaļmeitu ar pilnu krūzi jau tālu priekšā. Tomēr viņš nezaudēja dūšu, aizskrēja vēlreiz atpakaļ pie akas, piesmēla krūzi un bija par desmit minūtēm ātrāk mājās nekā karaļmeita.

—    Redziet, — skrējējs paskaidroja, — tikai tagad es devu kājām pilnu vaļu, iepriekšējo jau nemaz nevarēja saukt par skriešanu.

Bet karalis un vēl vairāk viņa meita ļoti dusmojās, ka viņiem nu jāņem vienkāršs kareivis par znotu un vīru. Viņi kopīgi apspriedās, kā tikt no tā vaļā. Karalis teica meitai:

—   Es zinu līdzekli, nebēdā nekā, neviens no viņiem vairs neredzēs dienas gaismu.

—   Tagad nu padzīvojiet jautru dienu: ēdiet un dzeriet pēc sirds patikšanas.

Karalis ieveda pasaules gājējus īpašā istabā ar dzelzs grīdu, durvīm un dzelzs restēm logos. Istabā galds bija apkrauts ar dārgiem ēdieniem un dzērieniem. — Sēstieties tikai nu klāt un netaupiet! — karalis skubināja.

Bet, tikko viņi bija iegājuši iekšā, karalis lika aizslēgt un aizbultēt durvis. Tad pavāram vajadzēja kurt istabas pagrīdē krietnu uguni, kamēr dzelzs grīda nokārstu sarkana. Pavārs to arī darīja, un grīda drīz vien sakarsa. Visiem sešiem plītētājiem kļuva pie galda ļoti karsti, bet viņi domāja, ka tas nākot no pārmērīgas ēšanas un dzeršanas. Bet, kad karstums kļuva arvien lielāks un viņi gribēja izkļūt ārā, tie atrada durvis aizslēgtas un logus aizrestētus. Nu viņi saprata, ka karalim bijis ļauns nodoms, ka viņš gribējis tos nosmacēt.

—   Tas viņam neizdosies, — iesaucās saldētājs ar platmali uz vienas auss. — Es uzlaidīšu tādu salu, ka sakaunēsies pat uguns un noslēpsies.

Tagad viņš uzbīdīja savu platmali pašā galvas vidū, un tūliņ sāka salt: izzuda karstums, un bļodās sasala ēdieni.

Kad pāris stundas jau bija kurināta uguns, karalis domāja, ka pasaules gājēji nu jau būs nosmakuši, lika attaisīt durvis un pats iegāja iekšā. Bet visi seši bija sveiki un veseli un teica, ka viņi gribot iet ārā sasildīties, jo te iekšā no lielā aukstuma sasaluši pat ēdieni bļodās. Tad karalis ļoti sadusmojās, aizskrēja pie pavāra un sāka to bārt un prasīja, kādēļ viņš neesot visu izdarījis, kā tam pavēlēts. Bet pavārs atbildēja:

—   Liesmas ir tik lielas, ka lielākas nemaz nevar būt, paskatieties paši.

Karalis redzēja, ka zem grīdas kuras varens ugunskurs, un tūliņ noprata, ka šādā ceļā viņš sešiem biedriem nekā neizdarīs.

Nu karalis sāka domāt no jauna, kā atbrīvoties no nelāga viesiem. Viņš lika pasaukt bijušo kareivi un teica:

—   Ja tu atteiktos no manas meitas, tad es tev dotu zelta, cik vien tu gribētu.

—   Labi, karaļa kungs, — bijušais kareivis atbildēja. — Dodiet man tik daudz zelta, cik mans sulainis var panest, tad es atteikšos no savām tiesībām uz jūsu meitu.

Karalis ar to bija mierā.

—   Pēc divām nedēļām mēs pienāksim pēc zelta, — noteica bijušais kareivis.

Pēc tam viņš sasauca kopā visus valsts skroderus un lika tiem divu nedēļu laikā pašūt lielu lielu maisu. Kad tas bija gatavs, stiprajam koku rāvējam bija jāņem maiss uz muguras un jāiet līdzi pie karaļa pēc zelta.

—    Kas tas par vīru, kas tur nes audekla vezumu uz muguras? — karalis prasīja, izbijās un domāja: «Tāds jau nez cik zelta varēs aiznest!»

Karalis lika atnest mucu zelta, kuru sešpadsmit stipri vīri tikko varēja pavelt, bet stiprinieks sagrāba mucu ar vienu roku un iebāza maisā.

—    Kādēļ jūs nedodat uzreiz vairāk? — viņš prasīja. — Ar šo mazumiņu vēl netika ne maisa dibenā.

Tad karalis lika atnest vēl krietni daudz zelta, bet stiprinieks visu to ielika maisā, un maiss vēl nebija ne līdz pusei pilns.

—   Gādājiet drīzāk šurp vairāk zelta! Ar šo mazumiņu mums nav ko iesākt.

Tad karalis lika vēl salasīt pa visu valsti septiņus tūkstošus vezumu zelta un atvest. Stiprinieks iebīdīja maisā zeltu kopā ar visiem iejūgtajiem vēršiem.

—   Negribu te ilgi piņķēties, — viņš teica, — tādēļ bāžu visu maisā, lai tikai ātrāk būtu pilns.

Bet maiss vēl vienmēr nebija pilns, lai gan zelta vairāk neku-r nebija.

—    Vienreiz taču jābeidz, — stiprinieks teica. — Siesim šoreiz cieti arī nepilnu maisu.

Viņš aizsēja maisu, uzsvieda to sev uz pleciem un aizgāja ar saviem biedriem projām.

Kad karalis redzēja, ka viens vienīgs vīrs aiznes visu viņa valsts bagātību, viņš sadusmojās, lika saviem karavīriem sēsties zirgos, dzīties pasaules gājējiem pakaļ un atņemt stiprajam maisu ar zeltu. Divi karapulki drīz panāca pasaules gājējus, un karavadonis uzsauca:

—   Jūs esat saņemti gūstā! Nolieciet tūliņ zemē maisu ar zeltu, citādi es jums parādīšu!

—    Ko jūs sakāt? — nāšu pūtējs ieprasījās. — Mēs esot saņemti gūstā? Tad jau labāk jūs paši padejojiet pa gaisu.

Viņš aizturēja vienu nāsi ciet, bet caur otru abiem pulkiem pūta virsū dvašu. Jātnieki izšķīda uz visām pusēm, uzvirpuļoja gaisā, pārlaidās pāri kalniem un nokrita zemē vieni vienā, otri otrā vietā. Kāds virsseržants sāka lūgt žēlastību: viņš vienmēr esot dūšīgi cīnījies, deviņas reizes jau ievainots un nepārdzīvošot tādu kaunu. Tad pūtējs drusciņ apstājās, nolaida virsseržantu zemē un teica:

—    Ej tagad atpakaļ pie sava karaļa un pasaki viņam, lai viņš sūta vēl vairāk jātnieku. Es viņus visus aizpūtīšu pa gaisu.

Kad karalis to dzirdēja, viņš teica:

— Lai tie tēviņi iet, no kurienes nākuši, tikpat viņiem nekā nepadarīsim.

Bet seši pasaules gājēji atgriezās mājās, izdalīja zeltu savā starpā un dzīvoja jautri līdz pat mūža galam.

.

Ansis spēlmanis

Kādreiz dzīvoja cilvēks, kas tik vien prata kā spēlēt kārtis, tāpēc viņu dēvēja par Ansi spēlmani. Viņš spēlēja vienā laidā, kamēr paspēlēja visu savu mantu. Un taisni pēdējā dienā, kad viņu vajadzēja izlikt no mājām, pie viņa ieradās pats dievs ar svēto Pēteri un lūdza naktsmājas.

Ansis spēlmanis saka:

— Ja gribat, varat palikt pa nakti, tikai man nekā nav, ko dot vakariņās.

Bet dievs sacīja, lai tikai ielaižot šos pārgulēt, ēdamo sagādāšot paši. Ansis bija ar mieru, un svētais Pēteris iedeva viņam trīs grašus, lai aizejot pie maiznieka un nopērkot maizi. Ansis spēlmanis gāja arī, bet ceļā apstājas pie mājas, kur parasti

pulcējās kāršu spēlmaņi un krāpnieki, kas bija viņam visu nospēlējuši; tie viņu pamanīja un sāka saukt:

—   Ansi, nāc šurp!

—    Kā tad, — viņš atteica, — jūs gribat man nospēlēt arī šos trīs grašus.

Taču šie nelikās mierā, un tā Ansis iegāja iekšā un paspēlēja arī trīs grašus. Tikmēr dievs ar Pēteri nevarēja viņu mājās sagaidīt un devās pretī. Ansis spēlmanis viņiem stāsta, ka šim esot iedotā nauda izkritusi, jo kabatā liels caurums, un viņš noskrējies vai līdz nespēkam, meklēdams pazudušos grašus. Tomēr šie jau zināja, ka nauda nospēlēta, un Pēteris iedeva vēl trīs grašus maizei. Šoreiz gan Ansis neļāvās iekārdināties un atnesa maizi. Tad dievs vaicāja, vai viņam neesot mājās kāds malciņš vīna, bet Ansis atbildēja:

—    Nē, kungs, man pagrabā visas mucas tukšas.

Taču dievs uzstāj, lai šis nokāpjot pagrabā:

—   Tur tev mucās pats labākais vīns.

Ansis ilgi negribēja tam ticēt, tomēr beidzot sacīja:

—    Labi, es nokāpšu pagrabā, lai gan zinu, ka tur nekā nav.

Viņš attaisīja mucu, un tur patiešām sāka tecēt laukā pats

labākais vīns. Ansis atnesa ciemiņiem vīnu, un tie palika pie viņa pa nakti.

Otrā dienā agri no rīta dievs piecēlās un sacīja Ansim, lai izlūdzoties trīs balvas. Viņš domāja, ka Ansis lūgšot, lai viņu uzņem debesīs, bet Ansis lūdza kārtis, ar ko var vienmēr laimēt, tādus pašus metamos kauliņus un koku ar dažādiem augļiem, no kura neviens bez Anša atļaujas nevarētu nokāpt, ja būtu uzkāpis. Dievs iedeva visu, ko viņš bija vēlējies, un aizgāja abi ar Pēteri.

Nu tikai Ansis sāka spēlēt no tiesas un drīz vien bija iespēlējis pusi pasaules. Tad svētais Pēteris sacīja dievam:

—    Labs gals nav gaidāms, tā viņš beidzot var iespēlēt visu pasauli. Sūtīsim pie viņa nāvi.

Un viņi aizsūtīja pie Anša nāvi. Tā ieradās, kad Ansis patlaban sēdēja pie kāršu galda. Nāve viņu uzrunā:

—   Ansi, iznāc ārā uz brītiņu.

Bet Ansis spēlmanis šai atbild:

—   Pagaidi mazliet, kamēr spēle beigsies; uzkāp tikmēr tai kokā un sarauj šo to no augļiem, lai būtu ceļā ko uzkost.

Nāve uzkāpa kokā, bet zemē nekādi vairs netika. Tā viņu Ansis saturēja šai kokā veselus septiņus gadus, un tai laikā, nemira neviens cilvēks visā pasaulē.

Tad Pēteris teica dievam:

—    Labs gals nav gaidāms, neviens vairs nedomā mirt; vajadzēs mums pašiem aiziet pie Anša.

Viņi aizgāja ari, un dievs lika Ansim nolaist nāvi zemē no koka. Ansis paklausīja un uzsauca nāvei:

—    Kāp zemē!

Nāve tūliņ sagrāba viņu un aiznesa līdzi uz viņpasauli. Te nu Ansis nonāca pie debesu vārtiem un sāka klaudzināt.

—    Kas tur ir?

—   Ansis spēlmanis.

—   Ej savu ceļu, mums tādu nav vajadzīgs.

Ansis piegāja pie šķīstītavas vārtiem un sāka tur klaudzināt.

—    Kas tur ir?

—   Ansis spēlmanis.

—   Tu nenāc pie mums, posta un nelaimes dzītais. Spēlēt mēs ar tevi nedomājam. Ej savu ceļu!

Nu Ansis aizgāja pie elles vārtiem, un tur viņu ielaida iekšā. Taču ellē neviena nebija, izņemot elles kungu, veco Luciferu, un dažus klibus velnus, — pārējie klejoja pa pasauli. Ansis spēlmanis sasēdināja visus pie galda un sāka savu spēli. Luciferam nekā cita nebija pie dvēseles kā tie paši klibie velni; Ansis iespēlēja tos visus sev, jo ar savām kārtīm viņš zaudēt nevarēja.

Tad viņš kopā ar iespēlētajiem velniem pameta elli, aizgāja uz Hohenfurti, nogrieza labi augstu kārti, atbalstīja pret debesīm un sāka tās kustināt, ka brikšķēja vien.

Svētais Pēteris atkal saka dievam:

—    Labs gals nav gaidāms, vajadzēs laist viņu debesīs.

Ta nu Ansi ielaida debesīs. Taču viņš atkal stājās pie savām kārtīm, un debesīs sacēlās tāds troksnis un nekārtības, ka ne varda sadzirdēt.

Un atkal teica Pēteris:

— Labs gals nav gaidāms, vajadzēs mest viņu zemē, citādi viņš sadumpos visas debesis.

Tad viņu nometa zemē, un krizdama viņa dvēsele sadalījās sīkas daļās un iemiesojās citos spēlmaņos, kuri klejo apkārt vēl šo baltu dienu.

.

Sprigulis no debesīm

Kāds zemnieks izbrauca ar vēršu pāri zemi art. Līdzko noticis līdz tīrumam, skatās — vēršiem sāk ragi augt. Aug un aug — taisni negals! Dzīrās braukt uz mājām, bet ragi jau tik lieli, ka nav ko domāt pa vārtiem iekšā tikt. Par laimi tuvumā pagadījās miesnieks, un zemnieks pārdeva tam savus vēršus: abi vienojās, ka zemnieks dos piedevām miesniekam pūru rāceņu sēklu, un tas par katru sēkliņu maksās veselu Brabantes dālderi. Nav ko teikt, labi pārdots!

Uzmeta zemnieks uz muguras pūru rāceņu sēklu un nesa miesniekam, bet pa ceļam viena sēkliņa izbira. Miesnieks samaksaja pēc norunas, bet, ja zemniekam nebūtu tā sēkliņa izbirusi, viņš būtu dabūjis par veselu Brabantes dālderi vairāk. Tā nu viņš nāk uz mājām, bet tikmēr no sēkliņas izaudzis milzu koks un galotne sniedzas debesīs. Zemnieks domā: «Ja man tāda izdevība, tad uzmetīšu aci eņģeļiem, paskatīšos, ko šie tur augšā dara.»

Uzkāpa viņš pašā koka galotnē — skatās, eņģeļi debesīs kuļ auzas. Viņš nevar vien atskatīties, kā šie tur spriguļus cilā, te jūt, ka koks sāk zem kājām grīļoties. Palūkojās lejup — kā tad, kāds cērt to nost. «Slikti būs, ja man vajadzēs krist zemē no tāda augstuma,» viņš nodomāja un, neko labāku neatradis, paķēra klēpi salmu no stirpas un savija virvi. Paķēra vēl spriguli un kapli un laidās lejup. Viņš iekrita lielā, dziļa bedrē, bet, tā kā par laimi kaplis bija līdzi, tad izcirta pakāpienus un izkāpa ārā. Savu spriguli viņš vēl ilgi mēdza rādīt ciema ļaudīm, lai neviens nešaubītos, ka viņš stāsta tīru patiesību.

.

Ērkšķrozīte

Senos laikos dzīvoja kāds karalis ar karalieni, kuriem nebija bērnu. Katru dienu viņi atkārtoja:

— Ak, kaut jele mums būtu kāds bērniņš!

Beidzot viņiem atradās maza meitiņa, bet tā bija tik skaista, ka karalis no priekiem nezināja, kur dēties, un sarīkoja lielas dzīres. Viņš saaicināja ne vien radus, draugus un pazīstamus, bet arī gudras sievas, lai tās pret bērnu izturētos laipni un saudzīgi.

Viņa valstī bija pavisam trīspadsmit gudras sievas, bet zelta šķīvju karalim bija tikai divpadsmit: tātad vienai bija jāpaliek mājās, jo nebūtu no kā ēst. Dzīres nosvinēja ļoti grezni, un dzīru beigās katra gudrā sieva dāvināja bērnam kādu brīnumdāvanu. Viena novēlēja tikumu, otra skaistumu, trešā bagātību un tā visu, kas vien pasaulē vislabākais. Kad vienpadsmit no viņām jau bija izteikušas savus vēlējumus, piepeši ienāca arī trīspadsmitā. Viņa gribēja atriebties par to, ka nebija ieaicināta, un, nesveicinājusi neviena, pat nepaskatījusies ne uz vienu, iesaucās diktā balsī:

— Karaļmeita savā piecpadsmitajā gadā sadurs ar spoli roku un nomirs!

Neteikusi vairāk ne vārda, viņa apgriezās un aizgāja. Visi bija ļoti izbijušies. Tad iznāca priekšā divpadsmitā, kura vēl nebija paguvusi izteikt savu vēlējumu; viņa gan nespēja atspēkot lāstu, bet tikai mīkstināt, tādēļ viņa teica:

—   Tā nebūs karaļmeitas nāve, tikai simtgadīgs miegs.

Karalis gribēja novērst no mīļotā bērna katru nelaimi, tādēļ

izdeva pavēli pa visu valsti, lai sadedzinātu visus ratiņus, spoles un vārpstas.

Un visi gudro sievu vēlējumi izpildījās pie karaļmeitiņas uz mata: viņa bija skaista, tikumīga, laipna un saprātīga, tā ka, kas meiteni tikai uzskatīja, bija viņu jau iemīlējis.

Taisni tajā dienā, kad viņa kļuva piecpadsmit gadus veca, karaļa un karalienes nebija mājās. Meitiņa viena pati bija atstāta pilī. Viņa staigāja pa visām malām, apskatīja visas istabas un beidzot uzkāpa arī vecajā tornī. Uzkāpusi pa šaurajām loka trepēm, viņa nokļuva pie mazām durvtiņām. Atslēgas caurumā bija norūsējusi atslēga, kad viņa to pagrieza, atsprāga durvis, un skuķe ieraudzīja mazajā istabiņā vecu māmiņu ar vārpstiņu, čakli vērpjot linus.

—    Labdien, vecmāmiņ, — karaļmeita sveicināja, — ko tu te dari?

—   Vērpju, — vecmāmiņa atteica un palocīja galvu.

—    Kas tas par daiciņu, kas jums te tik veikli lēkā? — karaļmeita prasīja, paņēma vārpstiņu un gribēja vērpt. Bet, tikko viņa bija piedūrusies vārpstiņai, izpildījās burves novēlējums, un viņa sadūra sev pirkstu.

Tajā pašā acumirklī, kad viņa sajūta dūrienu, viņa iekrita turpat gultā un iegrima dziļā miegā. Un dziļais miegs izplatījās pa visu pili: iemiga karalis ar karalieni, kuri patlaban bija atgriezušies no iegājuši zālē, iegrima miegā līdz ar viņiem visi pilsgalma ļaudis. Aizmiga arī zirgi stallī, suņi sētā, baloži uz jumta, mušas pie sienas; pat uguns, kas dega ugunskurā, apstājās un iemiga; cepetis apstājās čurkstēt, un pavārs, kurš plūca virtuves zēna matus, palaida tos vaļā un iemiga. Apstājās vējš, un pils priekšā uz kokiem nekustējās vairs ne lapiņa.

Gar pili visapkārt sāka augt ērkšķu žogs, kurš ar katru gadu kļuva augstāks un beidzot aizsedza visu pili, tā ka to vairs nevarēja redzēt; aizauga pat karogs uz jumta.

Bet teika par skaisto iemigušo Ērkšķrozlti netika aizmirsta, un laiku pa laikam nāca karaļdēli, lai mēģinātu ielauzties caur ērkšķiem pilī. Bet nevienam tas nebija iespējams, jo ērkšķi ar saviem asajiem pirkstiem turējās pretim, un karaļdēli ieķērās ērkšķos, nevarēja vairs tikt brīvībā un aizgāja bojā.

Pēc ilgiem ilgiem gadiem valstī iemaldījās kāds karaļdēls, kas dzirdēja sirmu vectētiņu stāstām par ērkšķu žogu, aiz kura atrodoties pils un pilī jau simt gadus guļot brīnum skaista karaļmeita, kuru saucot par Ērkšķrozīti. Guļot arī pats karalis ar karalieni un visi galma ļaudis. Sirmais vectētiņš bija dzirdējis no sava vectēva, ka esot nākuši visādi karaļdēli un mēģinājuši caur ērkšķu žogu iekļūt pilī, bet palikuši karājoties ērkšķos un tur nomiruši.

— Es nebaidos, — karaļdēls ieteicās. — Man ļoti gribas redzēt skaisto Ērkšķrozīti.

Sirmais vectētiņš gan visādi mēģināja atrunāt karaļdēlu, bet velti.

Nu bija taisni pagājis simt gadu un pienākusi diena, kad Ērkšķrozītei vajadzēja atmosties. Kad karaļdēls pienāca pie ērkšķu žoga, te auga vienīgi tikai skaistas rozes. Ērkšķu žogs pats no sevis pašķīrās un izlaida karaļdēlu cauri, bet aiz viņa muguras atkal sadevās kopā.

Pils sētā viņš redzēja aizmigušus guļam zirgus un raibos medību suņus; uz jumta sēdēja baloži ar spārnos ieslēptām galviņām. Kad viņš iegāja pilī, mušas gulēja pie sienas kā pielipušas. Pavārs virtuvē bija izstiepis roku, it kā gribētu ķert puiku aiz matiem, bet kalpone sēdēja ar melnu vistu klēpī, to viņa patlaban bija taisījusies plūkt. Tālāk troņa zālē gulēja visi galma ļaudis, bet augstāk pie troņa pats karalis ar karalieni. Karaļdēls gāja vēl tālāk uz priekšu, un visapkārt bija tik kluss, ka varēja dzirdēt pats savu elpu. Beidzot viņš nonāca tornī un atvēra durvis mazajai istabiņai, kur gulēja Erkšķrozīte.

Miegā viņa bija tik skaista, ka karaļdēls nevarēja novērst acis; viņš noliecās un to noskūpstīja. Tikko karaļdēls ar skūpstu

bija pieskāries Erkšķrozītes lūpām, viņa atvēra acis, atmodās un paskatījās visapkārt.

Kad viņi abi nokāpa pa trepēm lejā, tad atmodās arī karalis ar karalieni un visi galma ļaudis. Sētā atmodās un nopurinājās zirgi; medību suņi uzlēca un skraidīja apkārt, luncinādami astes; mušas atkal sāka laisties; atdzīvojās ugunskurā uguns, un sāka vārīties ēdieni; cepetis sāka atkal čurkstēt, un pavārs iesita zēnam aizturēto pliķi, bet zēns dikti iebļāvās; kalpone turpinaja vistas plūkšanu …

Tad tika sarīkotas lepnas kāzas karaļdē! un ar Ērkšķrozīti, un viņi dzīvoja laimīgi līdz pat mūža galam.

.

Trīs karaļdēli

Karaļa trīs dēli aizgāja plašajā pasaulē meklēt laimi. Jaunāko sauca par vientieslti, tādēļ ka vecākie brāļi turēja sevi par daudz gudrākiem. Kādā dienā viņi nonāca lielā mežā un gāja garām skudru pūznim. Abi vecākie brāļi gribēja izjaukt skudru pūzni, lai papriecātos par mazo kukainīšu izbailēm, un skraidīšanu, bet vientiesītis lūdza:

—    Lieciet skudru pūzni mierā. Es nevaru ciest, ka to izārda!

Vecākie brāļi paklausīja lūgumu, un visi gāja tālāk, kamēr

nonāca pie ezera, kurā peldēja daudz pīļu. Abi vecākie brāļi gribēja noķert kaut pāris pīļu, lai tās izceptu un apēstu, bet jaunākais brālis atkal stājās pretim un teica:

—    Lieciet putnus mierā! Es nevaru ciest, ja darāt tādas lietas.

Beidzot viņi nonāca pie bišu saimes. Bites bija iemetušās caurumainā kokā, un medus tecēja gar stumbru zemē. Abi vecākie brāļi gribēja uz ātru roku sakurt zem koka uguni un noslāpēt bites, lai tad bez kādām bailēm izņemtu medu. Bet labsirdīgais vientiesītis viņus no tam atturēja un teica:

— Lieciet mierā šīs radībiņas! Es nevaru ciest, ka jūs gribat izdedzināt bites.

Brāļi paklausīja, gāja tālāk un nonāca kādā pilī. Pils staļļos stāvēja vienīgi akmens zirgi. Nevarēja atrast neviena cilvēka. Atnākušie brāļi pārstaigāja sētu, izgāja cauri visām istabām un beidzot nokļuva pie kādām durvīm, kuru priekšā karājās trīs atslēgas. Durvju vidū bija caurumiņš, pa kuru varēja ieskatīties mazā istabiņā. Tur pie galda sēdēja pelēks vīriņš. Brāļi viņu sauca, bet sākumā nesagaidīja nekādas atbildes. Tomēr, kad viņi sauca jau trešo reizi, vīriņš piecēlās, atvēra durvis un iznāca pie brāļiem. Viņš pameta brāļiem ar roku, un tie sekoja viņam pie bagāti apklāta galda. Kad brāļi bija paēduši un padzēruši, vīriņš viņus ieveda katru savā guļamtelpā.

Otrā rītā pelēkais vīriņš ieradās pie vecākā brāļa un parādīja viņam akmens plāksnīti, kur bija uzrakstīti trīs uzdevumi, kas tos paveiktu, tas atbrīvotu apburto pili. Pirmais uzdevums bija tāds: meža sūnās ir izkaisītas karaļmeitas pērles, skaitā vesels tūkstotis, tās visas līdz saules rietam jāsalasa; bet, ja kaut vienas trūks, meklētājs pārvērtīsies par akmeni.

Vecakais karaļdēls aizgāja un meklēja visu dienu, bet, kad saule taisījās rietēt, viņš bija salasījis tikai simt pērļu. Tā viņš tika pārvērsts par akmeni.

Otrā dienā pienāca otrā brāļa kārta. Viņš pa visu dienu nesalasīja vairāk par divsimt pērlēm, un viņam izgāja tāpat kā vecākajam brālim. Trešā dienā aizgāja uz mežu vientiesītis. Viņš ļoti čakli meklēja pa sūnām, bet diena gāja jau uz vakara pusi, un viņš bija salasījis tikko kādu ceturto daļu no pērlēm. Tad viņš nosēdās uz akmens, nolieca galvu un sāka raudāt. Piepeši attecēja pats skudru karalis, kura pūzni viņš bija aizsargājis no izpostīšanas. Viņš atsauca pieci tūkstoši skudriņu, tās tekāja čakli šurpu turpu, un pēc necik ilga laika visas pērles

līdz pat beidzamajai bija savāktas vienkopus. Vientiesītis tikai nobrīnījās vien.

Otrs uzdevums bija šāds: bija jāatnes no ezera dibena princeses guļamistabas atslēga. Vientiesītis pienāca pie ezera un skatījās apkārt pēc palīga. Atpeldēja par laimi tās pašas pīles, kuras viņš bija izglābis no nāves, kad brāļi tās gribēja saķert. Pīles tūliņ palīda zem ūdens, un viena iznesa knābī vajadzīgo atslēgu.

Trešais uzdevums bija visgrūtākais. No trim guļošām karaļa meitām bija jāizmeklē jaunākā, bet visas trīs līdzinājās viena otrai uz mata. Tādēļ bija grūti atrast īsto. Bet, pirms viņas bija aizmigušas burvju miegā, jaunākā princese bija ēdusi medu.

Tagad atlaidās no meža bišu māte, kuras saimi vientiesītis bija izglābis no noslāpēšanas. Bišu māte pielaidās taisni pie jaunākās princeses medainajām lūpām, un tā nu bija atrasta īstā. Jaunākais karaļdēls norādīja uz viņu, un visi uzdotie darbi bija izdarīti. Burvība nu bija pārspēta.

Viss acumirklī atdzīvojās, visi akmeņi atguva savu agrāko izskatu. Agrāk izzobotais vientiesītis, bet tagad augsti godātais princis drīz svinēja kāzas ar jaunāko princesi, bet abi vecākie brāļi apprecēja abas vecākās princeses.

.

Nemierīgais kurpnieks

Nemierīgais kurpnieks bija kalsens un neliela auguma cilvēks, bet ļoti dzīvs un kustīgs: ne acumirkli viņš nevarēja būt mierīgs. Viņa mazās, spožās actiņas vienmēr raudzījās no vienas puses uz otru, visu viņš novēroja un par visu raizējās. Steigdamies pa ielu, viņš tik dūšīgi mētāja rokas, ka reiz uzskrēja virsū meitenei, kura nesa ūdeni, aizķēra viņas spaiņus un pats aplējās. Kad viņš ar piķa drāti šuva zābakus, tad visiem bija jāturas tālu no viņa nost, lai, drāti velkot, viņš neiesistu kādam pa vēderu. Neviens palīgs vai māceklis nevarēja pie viņa nostrādāt ilgāk par mēnesi, jo nespēja viņam nekā pa prātam izdarīt: te dūrieni gan par tuvu, gan par tālu, te kurpe iznākusi par garu, te papēdis augstāks, nekā vajadzīgs, te atkal zole nav izdauzīta pietiekoši plāna.

—    Pagaidi tikai, es tev parādīšu, kā jāizdauza zole! — viņš uzsauca māceklim, paķēra siksnu un uzšāva tam pāris reizes pa muguru. Visus viņš lamāja par sliņķiem, bet pats stradāja vismazāk, jo pat ceturtdaļstundu nevarēja mierīgi nosēdēt uz vietas.

Kad sieva no rītiem piecēlās un iekurināja uguni brokasta vārīšanai, kurpnieks basām kājām devās virtuvē bārties:

Ne

—    Ko tu esi sakūrusi briesmīgu uguni! Tā tu nosvilināsi vai visu māju! Te jau var izcept veselu vērsi! Malka taču maksā dārgu naudu!

Kad veļas mazgātājas pie veļas mazgājamā trauka sarunājās, kurpnieks atkal metās starpā rāties:

—    Ko nu atkal gāgina kā zosis, bet nestrādā, kā vajag. Un kam tik daudz šķiest ziepju? Vajag dūšīgāk berzēt sārmā!

Ja cēla jaunu māju, kurpnieks pie loga vien stāvēja un pukojās:

Tur viņi atkal mūrē no sarkanā smilšakmens; tas taču neizžūst un mājas iedzīvotāji visi slimos. Pie tam grants vietā viņi lieto smiltis, gan jūs redzēsiet, ka sagrūs visa māja, iekams būs galīgi uzcelta.

Padūris dažas reizes ar īlēnu, viņš nosvieda savu priekšautu un devās ārā uz ielas.

—    Tā taču nevar tēst, — viņš uzsauca namdariem. — Jūs jau tēšat gaužām šķībi, baļķi tā nevarēs turēties, pakši pavisam izšķobīsies.

Nemierīgais kurpnieks jau paķēra cirvi, lai parādītu, kā, pēc viņa domām, jātēš, kad viņš ieraudzīja mālu vedēju.

—   Jums jau nemaz nav prāta, — kurpnieks iesaucās un metās pie zemnieka. — Vai tik jauns zirgs var pavilkt tādu smagu vezumu!

Bet vedējs neko neatbildēja, kurpnieks dusmīgi skrēja uz mājām un ņēmās bārt mācekli:

—    Kas tad tev te atkal? Vai neesmu pieteicis, lai tu kurpes tik dziļi neizgriez! Kas tādu kurpi vairs pirks? Tā nevar strādāt. Visi mani aizrādījumi jāizpilda uz mata!

—   Var jau būt, ka šī kurpe ir nederīga, — māceklis atteica, —• bet viņu pagatavojāt jūs paši, bet ne es. Pirmīt, kad jūs skrējāt projām, viņa jums nokrita zemē, un es tjkai viņu pacēlu. Bet jums jau pat eņģeļi debesīs neizdarīs nekā pa prātam.

Kurpnieks apgulās un redzēja sapnī, ka viņš nomiris un dodas uz debesīm. Nonācis pie debesu vārtiem, viņš pieklauvēja. Pēteris atvēra vārtus un aplūkoja pienācēju:

—   Ak, jūs tas esat, nemierīgais kurpniek, — Pēteris teica, — es jūs ielaidīšu, bet to es jums piesaku: nebāziet nekur savu degunu, citādi jums izies plāni.

—    Tas jums nemaz nebija jāsaka, — kurpnieks atteica. — es pats tik daudz saprotu, ko var un ko nevar. Bez tam jums jau te debesīs, paldies dievam, viss ir kārtībā, nevis tā kā pie mums zemes virsū.

Kurpnieks sāka staigāt pa plašajām debesu telpām. Vērīgi viņš lūkojās visapkārt un redzēja šo to, kas viņam nelikās īsti pareizi, bet viņš tikai norūca un klusēja. Tad viņš piepeši ieraudzīja, ka divi eņģeļi nes baļķi ne gareniski kā parasts, bet šķērsu. Tas bija tas pats baļķis, kuru neviens paša acī neievēro, kamēr skabargu sava tuvākā acī redz.» : .

«Tas nu gan ir neprāts tā šķērsu nest baļķi kurpnieks nodomāja, bet nocietās un dikti neko neteica.

Tad viņš ieraudzīja, ka divi eņģeli smeļ no akas ūdeni un lej caurā mucā. Ūdens tecēja ārā uz visām pusēm un aizlija pasaulē kā lietus.

—   Uja! — viņš iesaucās, bet tūliņ apķērās un apklusa: te debesīs visi varbūt strādā tikai gara laika pēc, par nopietnu maizes pelnīšanu te neviens nedomā.

Tālāk viņš ieraudzīja uz ceļa iestigušu milzīgu piekrautu vezumu un ieteicās:

—   Nav brīnums, ka tāds vezums iestieg — nevajadzēja tik neprātīgi daudz kraut virsū! Ko tad jūs te vedat?

—    Labus novēlējumus, — vīrs atbildēja, — bet, ja jau es tik tālu esmu atdabūjis vezumu, tad te jau mani vairs neatstās bez palīdzības.

Un patiesi: pienāca divi eņģeļi, viens jūdza divus zirgus vezumam vienā galā, otrs otrā galā. To nemierīgais kurpnieks vairs nevarēja izturēt:

—   Muļķi! Vai tā jūs domājat dabūt vezumu no vietas? … — Tālāk viņš vairs nepaguva neko izteikt, jo debesu sargi bija sagrābuši viņu aiz apkakles un stūma ārā pa vārtiem, šai acumirklī arī kurpnieks atmodās.

Laimīgais Ansis

Kad Ansis bija nokalpojis savam kungam septiņus gadus no vietas, tad viņš uz to teica:

—    Kungs, es savu laiku esmu nokalpojis, nu es gribētu atgriezties pie savas mātes; izmaksājiet man manu algul

Kungs atbildēja:

—   Tu man esi uzticīgi un godīgi kalpojis: kāds darbs, tāda būs arī alga.

Un kungs viņam iedeva zelta gabalu, tik lielu kā Anša galva.

Ansis izvilka no kabatas lakatiņu, ietina tajā zelta gabalu, uzlika uz kamiešiem un devās uz mājām. Jautri soļodams pa ceļu, viņš ieraudzīja jātnieku, kurš uz branga zirga aulekšoja viņam pretim.

—    Ak, cik patīkama tāda jāšana! — Ansis dikti ieteicās. — Jājot sēž mierīgi kā krēslā un tomēr tiek uz priekšu, pat nekustinot kājas.

Jātnieks to dzirdēja, apstājās un iesaucās.

—   Jā, kādēļ tad tu, Ansi, staigā kājām?

—   Man jau nav zirga, — Ansis atbildēja. — Pie tam man vēl jānes uz mājām šis smagais zelta gabals. Lai gan tas ir zelts, bet tomēr kamiešus man nospiež, un arī galvu es nevaru turēt taisni.

—    Vai zini ko? — jātnieks ieteicās. — Mainīsimies! Es tev došu savu zirgu, un tu dod man savu zelta gabalu.

—    Ļoti labprāt, — Ansis atteica. — Bet to es gan jau iepriekš pasaku: viegla nešana jums nebūs.

Jātnieks nokāpa no zirga, paņēma zelta gabalu, palīdzēja Ansim uzrāpties seglos, iespieda viņam pavadu rokās un teica:

—   Ja tu gribi tikt ātrāk uz priekšu, tad tikai pašmūkstini ar lūpām un uzsauc: hop! hop!

Ansis bija ļoti priecīgs, ka ticis zirgam mugurā un varēja tagad lepni pēc patikšanas jādelēt. Brītiņu pajājis, viņš gribēja arī drusciņ paaulekšot, tādēļ sašmūkstināja lūpas un uzsauca: hop! hop! Zirgs tūliņ sāka aulekšot, un Ansis vēl nebija ne labi apskatījies, kad viņš jau gulēja lielceļa grāvī — zirgs viens pats aulekšoja projām pa lielceļu.

Zirgs varbūt būtu aizskrējis pavisam projām, ja pretim nebūtu zemnieks dzinis govi. Tas saķēra zirgu.

Ansis tikko spēja izrāpties no grāvja un piecelties kājās. Viņš bija saīdzis un teica zemniekam:

—   Tāda jāšana nu gan nav nekam vērta, ja vēl pagadās tāds kleperis kā manējais, kurš spārdās un sviež jātnieku zemē, tā ka var pat kādreiz nolauzt kaklu. Savu mūžu es vairs nekāpšu zirgam mugurā. Pavisam cita lieta ir jūsu govs: tu vari mierīgā prātā soļot viņai nopakaļus, un bez tam vēl tu esi drošs, ka tev katru dienu būs sava lāsīte piena, savs sviestiņš, savs sieriņš. Es būtu ļoti laimīgs cilvēks, ja man būtu tāda govs!

—    Nu, ja jau jums tik briesmīgi gribas, — ieteicās zemnieks, — tad es jums izlīdzēšu; es-esmu ar mieru mainīt savu govi pret jūsu zirgu.

Ansis ar šo priekšlikumu bija ļoti mierā. Zemnieks uzlēca zirgam mugurā un ātri vien aizjāja.

Ansis dzina savu govi mierīgi uz mājas pusi un nopriecājās par laimīgo maiņu:

—    Ja man tikai tagad ir gabaliņš maizes — un maizi es vienmēr nopelnīšu, — tad es visu mūžu būšu krietni paēdis, jo sviests un siers,man tagad būs pašam. Ja sadomāšu dzert, pa-

slaukšu savu govi un dzeršu pienu, cik vien gribēsies. Ko gan vēl vairāk var vēlēties!

Nonācis pie kāda kroga, viņš apstājās, no priekiem apēda visu, ko bija pataupījis pusdienai un vakariņām, un lika par pēdējo naudu ieliet vēl glāzi alus. Tad viņš dzina savu govi atkal pa ceļu tālāk.

Jo tuvāk nāca pusdiena, jo nospiedošāks kļuva karstums; Ansis patlaban atradās kādā silā, kuram tik drīz nebija paredzams gals. Ansim bija tik karsti un tik ļoti gribējās dzert, ka nevarēja vairs ne paiet un mēle lipa pie aukslējām.

—   Nu, man pret šo nelaimi ir līdzeklis, — Ansis priecājās. — Izslaukšu savu govi un atspirdzināšos ar pienu.

Viņš piesēja govi pie apkaltuša koka un noņēma savu ādas cepuri, jo viņam nebija cita trauka, kur ieslaukt pienu. Lai gan viņš ļoti nopūlējās ar slaukšanu, tomēr nevarēja izspiest neviena piliena. Bet no pārmērīgas slaukšanas govij laikam sāka sāpēt tesmenis, viņa beigu beigās neizcieta un iespēra ar pakaļkāju Ansim tā pa galvu, ka viņš nogāzās gar zemi un labu laiku nemaz nesaprata, kas ar viņu noticis.

Par laimi kāds miesnieks nāca pa to pašu ceļu un veda ķerrā līdzi veprēnu.

—    Kas tad nu jums noticis? — viņš iesaucās un palīdzēja Ansim tikt kājās.

Ansis izstāstīja, kas ar viņu noticis. Miesnieks viņam pasniedza savu pudeli un teica:

—    Iedzeriet kādu malku un atpūtieties! Govs laikam nemaz nav slaucama. Tā ir pavisam vecs lops, kas derīgs vienīgi gaļai.

—   Jā, jā, — Ansis piekrita, — kas to varēja iedomāties! Bet nav arī slikti, ja tādu lopu mājās var nokaut gaļā; gaļas tur iznāktu ļoti daudz! Bet es par govs gaļu daudz neko neiztaisu, tā jau nav trekna un sulīga. Bet tāds jauns veprēns, tas ir pavisam cits kas! Tam pavisam cita garša; un kur tad vēl desas!

—    Klausieties, Ansi, — miesnieks ieteicās. — Jums par patikšanu es mainu savu veprēnu ar jūsu govi.

—   Lai dievs jums atmaksā par jūsu laipnību! — pateicās Ansis un atdeva viņam savu govi. Tad viņš atraisīja veprēnu no ķerras, piesēja virvi tam pie kājas, un Ansis paņēma virves galu rokā.

Iedams pa ceļu tālāk, Ansis pārdomāja, cik labi viņam viss izdodas: tikko viņam izceļas kādas nepatikšanas, te tūliņ gadās kāds labs cilvēks, kurš to visu tūliņ vērš par labu.

Ceļā viņam piebiedrojās kāds zēns, kas nesa padusē skaistu, baltu zosi. Viņi padeva viens otram labdienu, un Ansis ņēmās stāstīt savam ceļa biedram pār savu laimi, ka viņam vajadzības brīdī visu izdodoties tik izdevigi apmainīt. Zēns stāstīja par savu zosi, ka viņš to nesot uz kādām kristībām.

—    Paceliet tikai, — viņš teica un saķēra zosi pie spārniem, — cik viņa ir smaga! Bet viņai astoņas nedēļas no vietas deva arī nūdeles vien! Kas šīs zoss cepeti ēdīs, tam būs tauki jāslauka no abiem vaigiem.

—   Jā gan, — Ansis piekrita, cilādams to vienā rokā aiz spārniem, — zosij ir krietns svars. Bet mans veprēns arī nav nieka cūciņa.

Zēns pa tām starpām sāka bailīgi skatīties apkārt un aizdomīgi kratīt galvu:

—    Klausieties, — viņš pēc laiciņa iesāka, vai tikai ar jūsu veprēnu viss ir kārtībā? Tajā ciemā, caur kuru es patlaban nācu, ciema vecākajam no kūts izzagts veprēns. Baidos, ka tik nozagtais nav atdots jums. Viņi patlaban izsūtījuši ļaudis meklēt, un būtu lieli joki, ja jūs noķertu ar visu veprēnu. Vismaz uz labu laiku jūs tiktu iespundēts.

Nabaga Ansis pavisam sabijās.

—   Ak dievs! — viņš sāka lūgties. — Palīdziet man izkul ties no šīs nelaimes! Jūs šejienes apgabalu un apstākļus labāk pazīstat. Ņemiet jūs manu veprēnu un atdodiet man savu zosi!

—   Es ar to gan uzņemos lielu atbildību, — atteica zēns. bet man netiktos arī sev pārmest, ka neesmu jūs paglābis no nelaimes.

Viņš atdeva Ansim zosi, paņēma no viņa veprēna virves galu un aizsteidzās projām pa sāņu ceļu. Bet laimīgais Ansis,

ticis vaļā no draudošās ķibeles, steidzās uz mājām ar zosi padusē.

—    Kad tā labi pārdomāju, — viņš sprieda pats pie sevis, tad šī maiņa man bijusi visai izdevīga: vispirms gardais cepetis, tad daudz tauku, kuri iztecēs no cepeša; uz maizes smērējot, ar tiem varēs iztikt divi trīs mēnešus, un beidzot skaistās, baltās spalvas spilvenam, uz kura gulēšu tik saldi kā mātes klēpī. Cik māte būs priecīga, ka pārnesīšu tādu zosi!

Iedams caur beidzamo ciemu, viņš ieraudzīja nažu trinēju stāvam pie savas tecilas. Tecila rūca, un trinējs jautri dziedāja:

— Nažus trinu, dzirkles trinu, Savu paminiņu minu …

Ansis apstājās un noskatījās viņa darbā; beidzot viņš to uzrunāja un ieteicās:

—   Jums laikam laba dzīve, ja jūs tik jautri dziedat pie sava darba.

—   Jā, — trinējs atbildēja, — kam amats, tas bagāts. īsts trinējs ir tāds vīrs, kas vienmēr atrod naudu, tikko iešauj roku kabatā. Bet kur jūs esat ieguvuši tik skaistu zosi? Laikam gan labu naudu par viņu samaksājāt?

—   Es viņu neesmu par naudu pircis. Iemainīju pret veprēnu.

—   Un kur dabūjāt veprēnu?

—   To es iemainīju pret govi.

—   Un govi?

—   Govi es iemainīju pret zirgu.

—   Un zirgu?

—   Zirgu man iedeva par zelta gabalu manas galvas lielumā.

—    Un zelta gabalu?

—   To es nopelnīju kā algu, kalpodams veselus septiņus gadus no vietas.

—   Jūs vienmēr esat pratuši iemainīt kaut ko labāku, — trinējs ieteicās. — Turpinot tādā pašā veidā, jūs vēl varat nonākt tik tālu, ka ari jūs dzirdat žvadzam kabatā naudu, kad pakustaties. Tad jūs būtu pavisam laimīgs cilvēks.

—    Kā lai es to sasniedzu? — Ansis prasīja.

—   Jums jātop par tādu pašu trinēju, kāds esmu es. Cits nekas nav vajadzīgs kā tikai galodiņa. Cits viss radīsies pats no sevis. Man te ir kāda lieka galodiņa; tā gan ir drusku apdilusi, bet es jums viņu atdotu lēti, pat par jūsu zosi, ja jums tur nebūtu nekas pretim.

—    Kā jūs vēl tā varat runāt — kas man tur varētu būt pretim! — atbildēja Ansis. — Tad es būtu vislaimīgākais cilvēks pasaulē. Ja es katru reizi atrodu naudu, tikko iebāžu roku kabatā, kas tad man vēl vairāk vajadzīgs?

Ansis pasniedza zosi un saņēma pretim galodiņu.

—   Es jums vēl došu piedevas, — piebilda trinējs un pacēla vienkāršu smagu lauku akmeni, kas gulēja turpat zemē. — Te jums būs vēl viens noderīgs instruments, uz viņa varēsiet atliekt taisni vecas līkas naglas. Ņemiet vien abus akmeņus un uzglabājiet viņus labi.

Ansis uzņēma abus akmeņus uz muguras un gāja ar jautru sirdi tālāk. Viņa acis laistījās priekā.

—    Es gan varbūt esmu piedzimis laimes kreklā! — viņš iesaucās. — Viss, ko vien vēlos, man izdodas kā īstam laimesbērnam.

Jau ar mazu gaismiņu viņš bija izgājis un visu laiku bijis uz kājām, bet tagad viņš sāka sajust nogurumu. Arī izsalkums viņu sāka mocīt, jo visu savu ceļa maizi viņš bija apēdis no priekiem jau tad, kad laimīgi iemainīja govi. Beidzot viņš tikai ar pūlēm vēl vilkās uz priekšu; ļoti bieži viņam bija jāapstājas un jāatpūšas; bez tam abi akmeņi viņam briesmīgi spieda muguru. Viņš nevarēja atkauties no domām, cik labi būtu, ja viņam pašlaik nebūtu jānes tik smagas lietas.

Kā gliemezis viņš lēni pievilkās kādā aplokā pie akas; te viņš gribēja atpūsties un atspirdzināties ar kadu malciņu svaiga ūdens. Lai neapdauzītu akmeņus, liekot tos zemē, viņš tos vārīgi nolika uz akas grodiem. Tad viņš nometās ceļos un

gribēja liekties pēc ūdens. Bet viņam kļūdījās, viņš piegrūdās pie akmeņiem, un tie abi ievēlās akā.

Redzēdams, ka abi akmeņi nogrimst dziļumā, Ansis vispirms no prieka uzlēca kājās, tad nometās ceļos un ar asarām acīs pateicās dievam, ka tas bijis tik žēlīgs un atbrīvojis viņu no smagajiem akmeņiem. Smagais nesamais pēdējā brīdī bijis viņam par lielu traucēkli.

— Varbūt visā pasaulē nav neviena cilvēka, kas būtu laimīgāks par mani! — viņš iesaucās.

Ar vieglu sirdi un brīvs no visām nešļavām viņš piecēlās un devās pa ceļu uz mājām pie savas mātes.

.

Uzticamie zvēri

-Dzīvoja reiz kāds vīrs, kam bija ne visai daudz naudas.

Sagrabinājis kādu mazumiņu, cik nu vēl bija atlicis, viņš devās apceļot pasauli. Ceļā viņš ienāca kādā ciemā, kur bija saskrējuši kopā bērni, bļaustījās un trokšņoja.

—    Ko jūs te darāt? — vīrs uzprasīja.

—   Te mums ir pele, tai jādejo mums priekšā, — iesaucās bērni. — Re, re, cik jocīgi viņa kustina kājiņas!

Vīram kļuva pelītes žēl, un viņš teica:

—   Bērni, atlaidiet pelīti, es jums par to aizmaksāšu.

Vīrs iedeva zēniem naudu, un viņi palaida pelīti vaļā. Nabaga pelīte ieskrēja savā alā, cik ātri vien spēja.

Vīrs gāja savu ceļu un nonāca citā ciemā; te zēni bija sadabūjuši pērtiķi un lika tam mest visādus kukurus, smējās par viņu un nedeva tam miera. Arī te vīrs aizmaksāja zēniem naudu un lika palaist pērtiķi vaļā.

Vīrs gāja tālāk un nonāca trešā ciemā. Te zēni bija sapulcējušies ap lāci ar ķēdi kakla; tam bija jāceļas uz pakaļkājām un jādejo ļaudīm priekšā. Un, jo diktāk lacis dusmās rūca, jo jautrāk zēni smējās. Arī lāci vīrs atpirka un palaida vaļā. Lācis bija ļoti priecīgs, ka varēja atkal skriet uz visām četrām kājām, un aizrikšoja uz mežu.

Vīrs nu bija atdevis visu savu mazumiņu naudas, un kabatā nebija vairs ne sarkana graša. Tad viņš sev teica:

—    Karalim mantu kambaros ir ļoti daudz naudas, vairāk, nekā viņam vajag. Drusciņ no turienes varētu aizņemties un, kad sapelnīšu naudu, atlikt atkal atpakaļ.

Vīrs ielīda mantu kambarī, paņēma drusciņ naudas, bet, kad līda ārā, tad karaļa sargi to saķēra. Tie viņu nosauca par zagli un nodeva tiesai. Tā kā viņš bija pārkāpis likumu, tad viņu nolēma ieslēgt šķirstā un ielaist ūdenī. Šķirsta vākā bija saurbti mazi caurumiņi, lai ieliktu gaiss, un šķirstā bija ielikti krūze ūdens un maizes klaips.

Vīrs nu peldēja pa ūdeni un bija lielās bailēs, ka nenoslīktu. Piepeši viņš dzird ap.vāku grabināmies, graužam un pūšam. Uz reizi atsprāgst atslēga, atveras vāks, un vīrs ierauga, ka vāku atvēruši pele, pērtiķis un lācis, kurus viņš kādreiz bija atpircis un atbrīvojis. Tagad viņi bija nākuši palīdzēt vīram un to atbrīvot. Tikai nu viņi nezināja, ko tālāk darīt, tādēļ ņēmās apspriesties. Tajā pašā brīdī viņi redz, ka pa ūdeni veļas balts, apaļš akmens kā ola. Lācis saka:

— Šis ir brīnumākmens, tas nāk īstā laikā. Kam tāds ir, tas dabū visu, ko tikai viņš vēlas.

Tad vīrs izliecās no šķirsta un paņēma akmeni. Tikko viņš bija paņēmis akmeni rokā, viņš vēlējās, lai tam būtu pils ar dārzu un zirgu staļļiem. Viņš tik tikko dabūja izteikt savu vēlēšanos, kad jau sēdēja pilī ar plašu dārzu un zirgu staļļiem, un viss izskatījās tik skaisti un grezni, ka viņš nevarēja vien beigt nobrīnīties.

Pēc kāda laiciņa pa ceļu garām gāja tirgotāji.

—   Vai redzat, — viņi teica, — kas te tagad par greznu pili, bet pēdējo reizi, kad mēs devāmies garām, te bija vienīgi kaila smilts.

Viņi kļuva ziņkārīgi, iegāja pilī iekšā un apprasījās vīram, kā viņš tik īsā laikā paspējis uzcelt tādu greznu pili?

—   To neesmu cēlis es, bet mans brīnumākmens, — vīrs atbildēja.

—    Kas tas tāds par akmeni? — tirgotāji prasīja.

Tad vīrs aizgāja, atnesa akmeni un parādīja to tirgotājiem. Tiem akmens ļoti patika, un viņi prasīja, vai to nepārdotu. Kā pretmaksu viņi piedāvāja visas savas skaistās preces.

Vīram preces iepatikās, un, tā kā viņš bija ļoti nepastāvīgs un vienmēr gribēja kaut ko jaunu, tad viņš ļāvās arī piemuļķoties un noticēja, ka preces ir daudz pārākas par balto akmeni. Bet, tikko viņš bija izlaidis akmeni no rokām, izzuda visa viņa laime, un viņš atkal sēdēja ieslēgts šķirstā; viņam blakām bija vienīgi ūdens krūze un maizes kukulis.

Kad uzticīgie zvēri dabūja zināt par viņa nelaimi, viņi ieradās no jauna un gribēja viņam palīdzēt, bet nevarēja dabūt vaļā atslēgu, jo tā tagad bija daudz stiprāka nekā pirmo reizi. Tad lācis teica:

—   Mums jādabū atpakaļ brīnumakmens, citādi nekas neiznāks.

Tā kā tirgotāji dzīvoja pilī, tad zvēri devās uz turieni. Kad viņi bija pienākuši pie pils dārza, lācis teica:

—    Ej, tu, pelīt, izlūkos un izzini, kas darāms; tu esi vismazākā, tevi cilvēki tik ātri nepamanīs.

Pelīte aiztecēja, bet drīz atgriezās un teica:

—    Es nekā nevarēju izdarīt: ieskatījos caur atslēgas caurumu, akmens karājas spoguļa priekšā sarkanā lentītē, bet turpat abās pusēs sēž divi runči ar ugunīgām acīm un to apsargā.

Tad citi zvēri teica:

—    Ej vien un nogaidi, kamēr kungs apgulsies; tad ielien viņa gultā, apgrauz viņa matus un ieknieb degunā!

Pelīte ielīda guļamistabā un izdarīja, kā bija teikts. Kungs atmodās, kasīja degunu, dusmojās un teica:

—   Abi runči nekur neder: ļāvuši saviesties tik daudz pelēm, ka pat matus grauž no galvas nost.

Un kungs aizdzina abus runčus. Nu pelītei bija brīvas rokas.

Otrā naktī, kad kungs aizmiga, pelīte ietecēja istabā, grauza un plucināja sarkano lentīti, kurā bija pakārts akmens, kamēr lentīte bija pušu un akmens nokrita zemē. Pelīte aizvilka akmeni līdz mājas durvīm. To izdarīt

pelītei bija nācies ļoti grūti. Tagad viņa teica pērtiķim, kas gaidīja pie durvīm:

—     Tagad izvelc tu ar savu ķepiņu pa durvju apakšu ārā!

Pērtiķis to varēja izdarīt ļoti viegli: viņš paņēma akmeni rokā, un visi steidzās atpakaļ uz upi pie šķirsta. Drīz viņi nonāca ūdens malā, pērtiķis izteicās:

—    Bet kā mēs aiztiksim līdz šķirstam?

—   Tas mums būs viegli izdarāms, — lācis atbildēja,

—  jo es esmu labs peldētājs. Ņem tu, pērtiķi, akmeni, kāp man mugurā un turies cieši. Bet pelīte var ielīst man ausī.

Tā viņi arī izdarīja un sāka peldēt. Peldot lācim kļuva garlaicīgi, pēc kāda laiciņa viņš iesāka pļāpāt:

—    Klausies, pērtiķi, mēs taču esam uzticīgi biedri, kā tu domā?

Bet pērtiķis neko neatbildēja un turēja muti ciet.

—   Vai tas ir redzēts? — lācis jau sāka dusmoties.

—   Tu negribi atbildēt pat savam draugam. Tas no tevis nav lāgi, ka tu neatbildi, kad tev jautā.

Nu pērtiķis vairs ilgāk nevarēja noturēties, viņš izlaida no mutes akmeni un iesaucās:

—    Tu gan, lāci, esi liels muļķis! Kā tad es ar akmeni mutē varu tev atbildēt? Tagad tas iekrita ūdenī, un tu pie tā esi vainīgs.

—     Nebaries tikai, — lācis atteica, — gan jau mēs ko izdomāsim.

Viņi apspriedās savā starpā, tad sasauca vardes, krupjus un citus ūdens apdzīvotājus un teica:

—    Jums grib uzbrukt briesmīgs ienaidnieks, tādēļ nesiet kopā akmeņus un uzceliet te augstu mūri, lai pret viņu aizsargātos.

Vardes un krupji izbijās un sāka nest akmeņus mūrim no visām pusēm. Beidzot kāds vecs krupis atvēla arī apaļo, balto akmeni sarkanajā lentītē. Lācis bija ļoti priecīgs, paņēma brīnumakmeni un teica, ka nu viss atkal būšot labi, lai ejot vien katrs uz savām mājām.

Nu visi trīs aizpeldēja līdz šķirstam un atvēra vāku. Viņi bija atnākuši pašā beidzamā brīdī, jo vīrs jau sen bija apēdis maizi, izdzēris ūdeni un pats tikko vairs dzīvs. Dabūjis savās rokās brīnumakmeni, viņš vēlējās kļūt spirgts un vesels un pārcelties atkal uz skaisto pili. Tas tūlīt piepildījās. Visi trīs zvēri palika pie viņa pilī līdz mūža galam un dzīvoja tur kopā jautri un laimīgi.

SATURS

IEVADAM

Sniega māte

Salms, ogle un pupa

Visādi salašņas

Vistiņas bēres

Ganu zēns

Par gudro skroderīti

Vilks un septiņi kazlēni

Zemnieks un velns

Zeltmatīte

Īkšķītis

Vilks un lapsa

Mazo cilvēciņu dāvanas

Īkšķīša ceļojums

Galdiņ, klājies!

Divi ceļotāji

Trīs valodas

Nabagais un bagātais

Runcis un lapsa

Meža māja

Rūķīši

Septiņi kraukļi

Drosmīgais skroderītis

Vienace, Divace un Trīsace

Pundurītis

Varžu karalis un Dzelzs Indriķis

Labs veikals

Dzīvības ūdens

Bremenes muzikanti

Zelta putns

Salātlapiņa

Atradenis

Sarkangalvīte

Vistu laime

Ansītis un Grietiņa

Zeltgalvītis un lācis

Caurās kurpes

Meža vecene

Doktors Viszinis

Gudrinieki

Sniegbaltīte un Sārtrozīte

Velns ar trim zelta matiem

Sniegbaltīte

Zvejnieks un viņa sieva

Gudrā Elza

Mūks kazenājos

Spole, atspole un adata

Skroderis debesīs

Lāčuvīrs

Mēness

Septiņi švabi

Bezbēdu Ansis

Tukšinieks

Rācenis

Ezītis

Trīs laimes bērni

Zelta zoss

Pelnrušķīte

Divi brāļi

Seši pasaules gājēji

Ansis spēlmanis

Sprigulis no debesīm

Ērkšķrozīte

Trīs karaļdēli

Nemierīgais kurpnieks

Laimīgais Ansis

Uzticamie zvēri

Content

Brāļi Grimmi Pasakas

IEVADAM

Sniega māte

Salms, ogle un pupa

Visādi salašņas

Vistiņas bēres

Ganu zēns

Par gudro skroderīti

Vilks un septiņi kazlēni

Zemnieks un velns

Zeltmatīte

Īkšķītis

Vilks un lapsa

Mazo cilvēciņu dāvanas

Īkšķīša ceļojums

Galdiņ, klājies!

Divi ceļotāji

Trīs valodas

Nabagais un bagātais

Runcis un lapsa

Meža māja

Rūķīši

Septiņi kraukļi

Drosmīgais skroderitis

Vienace, Divace un Trīsace

Pundurītis

Varžu karalis un Dzelzs Indriķis

Labs veikals

Dzīvības ūdens

Bremenes muzikanti

Zelta putns

Salātlapiņa

Atradenis

Sarkangalvīte

Vistu laime

Ansītis un Grietiņa

Zeltgalvītis un lācis

Caurās kurpes

Meža vecene

Doktors Viszinis

Gudrinieki

Sniegbaltīte un Sārtrozīte

Velns ar trim zelta matiem

Sniegbaltīte

Zvejnieks un viņa sieva

Gudrā Elza

Mūks kazenājos

Spole, atspole un adata

Skroderis debesīs

Lāčuvīrs

Mēness

Septiņi švabi

Bezbēdu Ansis

Tukšinieks

Rācenis

Ezītis

Trīs laimes bērni

Zelta zoss

Pelnrušķīte

Divi brāļi

Seši pasaules gājēji

Ansis spēlmanis

Sprigulis no debesīm

Ērkšķrozīte

Trīs karaļdēli

Nemierīgais kurpnieks

Laimīgais Ansis

Uzticamie zvēri

SATURS