Cielēna Māra

Mākoņaitiņa Alba

Māra Cielēna

Mākoņaitiņa Alba

Pasakas

MĀKOŅAITIŅA ALBA

-   Es pateikšu tikai: viens, divi un jūs tūlīt uzziediet, savukārt jūs sāciet dziedāt! Vai iegaumējāt? Pavasaris vēlreiz ikvienam dalībniekam atgādināja, kas jādara. Un tad, kad es sacīšu: trīs, četri, jūs nekavējoties sāciet viegli slīdēt pār debesim! Tanī pašā brīdī, skaidrs?

-     Jā-ā-ā-ā-ā! J-ā-ā-ā-ā! cita caur citu apgalvoja mākoņaitiņas, un tas mazliet izklausījās pēc: Bā-ā-ā! Bā-ā-ā!

-   Nē-ē-ē! (Un tas nedaudz izklausījās pēc: "Bē-ē-ē!") Es nesākšu! paklusi, bet noteikti pavēstīja pati mazākā mākoņaitiņa Alba. Slīdiet bez manis… Un viņa pagriezās un grasījās pamest visus pārējos Pavasara dalībniekus.

-    Paga, paga! Pavasaris iesaucās. Kas noticis?

-    Nekas nav noticis. Man tikai negribas… mākoņaitiņa Alba aši atbildēja un strauji aizslīdēja aiz debesu malas.

-    Neiešu lūgties! Pavasaris pikti nodomāja. Tik daudz visādu rūpju. Ja negrib, lai nepiedalās. Gan jau nožēlos, bet pati būs vainīga.

Taču tūlīt pat Pavasaris nokaunējās. Viņš vienmēr ir devis iespēju piedalīties visiem, visiem tulpju pumpuriem, strazdiem, cilvēkiem, peļķēm, vējam, skudrām un, protams, ikvienai, pat pašai mazākajai, mākoņaitiņai. Un itin visiem tas vienmēr ir sagādājis lielu prieku. Ja nu Alba pēkšņi apgalvo, ka viņai negribas, tad kaut kas nav kārtībā, un nebūtu godīgi, ja viņš izliktos, ka aitiņai noticējis.

Pavasaris labi atcerējās, kā viengad pats bija saspītējies… nē, laikam sadusmojies… vai varbūt nobijies un apņēmies neko nedarīt. Brrr…

Viņš jautājoši palūkojās apkārt.

-    Kā tad nu viņai negribas! Viņa visu laiku uz bērza zariņiem tina sprodziņas! pavēstīja kāds pumpurs. Taču slapjdraņķis sastāstīja, ka sīkas cirtas un baltā krāsa šogad nav modē.

-     Un sniegamākonis ar krusasmākoni smējās par Albu! piebilda strazds. Viņi abi runāja, ka iebāzīšot aitiņu kādā skurstenī, tad vilna viņai saķepšot kā spalvas putnam, kurš jūrā iekļuvis naftas plankumā, kas radies no bojāta kuģa. Alba laikam nobijās…

-    Un es dzirdēju, kā cīruļputenis viņai iegalvo, ka viņa esot tāda rāma paiaitiņa, kura neprot stilīgi virpuļot, tikai slīd un slīd, un slīd, pasūdzējās bērzs.

Pavasaris neizturēja.

-    Ak tā! Lieliski! Vareni! Un tā mazā dumiķe tic visam, ko tie vecie ērmi stāsta! Ļoti labi! Iztiksim bez viņas. Dalībnieku ir atliku likām. Nekas nemainīsies, ja viņa…

Taču, nedz pateicis, nedz izdomājis šo teikumu līdz galam, Pavasaris steidzās mākoņaitiņai Albai pakaļ.

Viņš atrada aitiņu aiz debesu malas, čokurā sarāvušos, guļam un šņukstam.

-   Dumiķīt! Pavasaris mīļi sacīja. Nāc! Tūlīt nāc līdzi!

-    Nē-ē-ē! Alba purināja sprogas, un tas mazliet izklausījās pēc: Bē-ē-ē!

-    Nāc! Nav vairs daudz laika! Pavasaris piecēla Albu un steigšus aizvilka viņu pie upes spoguļa.

-    Skaties! Atver acis un skaties! viņš mudināja.

-    Vai tās nav brīnum smalkas, gaisīgi graciozas sprogas? Vai tās nav vienreizēji, pasakaini baltas?

-    Be-e-e-et tādas šogad nav modē-ē-ē! Alba stūrgalvīgi iesaucās.

-    Tādas vienmēr ir modē! Šogad un pagājšgad, un aizpagājšgad! Pavasaris viņu nepacietīgi pārtrauca.

-    Pirms simt gadiem! Pirms tūkstoš gadiem! Mūžīgi mūžos ir modē!

-    Tas nav stilī-ī-ī-ī-gi! Alba tikai blēja savu.

Pavasaris tūlīt būtu noskaities pa īstam, bet atskanēja kāda rāma, mierīga balss.

-    Jaunkundzei taisnība, svešais sacīja. Tādas baltas, smalkas sprodziņas nav gluži stilīgas. Taču tās viegli var padarīt ļoti stilīgas. Tādas sprodziņas ir lielisks materiāls, no kura izveidot vismodernāko frizūru.

Pavasaris un Alba ieraudzīja aiz mākoņaitiņas atspulga lielu vēzi.

-    Ja mēs dažas šķipsnas mazliet ietonētu ar zaļo, bet citas te tā pastieptu uz augšu un ieziestu ar dūņu želeju… Un šajā pusītē varbūt sapītu pārdesmit bizītes, kuras nedaudz pagarinātu ar ūdenszāļu pīnītēm… vēzis stāstīja un tūlīt pat visu demonstrēja, izmantojot Albas atspīdumu.

Alba un Pavasaris skatījās, acis iepletuši.

-     Neuztraucieties! Es lietoju tikai dabīgās krāsvielas un matu želejas, vēzis nomierinoši pavēstīja Pavasarim un tā kā piemiedza viņam ar aci.

-    Panāc tuvāk! viņš aicināja mākoņaitiņu Albu, un aitiņa, dziļi ieinteresēta, paklausīgi piegāja pie upes tā, ka gandrīz saplūda ar savu atspulgu. "Te būs gan ko darīt," vēzis savā nodabā atzina.

Tūlīt viņš ķērās pie darba: mazliet apgrieza, pielīdzināja, vietām iešķipsnoja, citviet pastiepa un ieželināja, citur sapina un savija, turklāt it visur izrotāja. Tiesa kas tiesa viņš lietoja tikai dabīgos materiālus: dūņas, aļģes, mālus, dubļus, ūdenszāles, akmentiņus, gliemežvākus.

-    Nu! Paskaties pati! Pēc krietnas darbošanās vēzis palaida vaļā mākoņaitiņas pēdējo sprodziņu un pats pakāpās atpakaļ.

-    Jā-ā-ā! Alba spēja tikai izdvest, un tas skanēja: Bā-ā-ā-ā!

-     …trīs, četri! tajā brīdi mākoņaitiņa dzirdēja Pavasari sakām un, daudz nedomājot, pacēlās gaisā un sāka slīdēt pār debesīm kopā ar citām mākoņaitiņām.

Slīdēšana neizdevās visai gluda, jo citas aitiņas nemitīgi grieza galvu uz viņas pusi un centās saskatīt ikvienu vēža veikuma daļiņu: zaļās šķipsnas sīkās bizītes stingrās pīnītes… Cik stilīgi! Cik satriecoši!

Arī tulpju pumpuri, strazdi, skudras, tauriņi un visi citi Pavasara dalībnieki, ziedēdami, dziedādami, tecēdami, lidodami un visu ko citu darīdami, vienlaikus ar apbrīnu un sajūsmu raudzījās uz stilīgo mākoņaitiņu Albu.

Divi puiši ne ziedēja, ne dziedāja, ne lidoja viņi nopietni un svarīgi iepildīja savās mašīnās benzīnu. Apkārt viņi nemaz neskatījās, tomēr viens teica:

-    Pavasaris laikam klāt!

-      Kas tur liels! otrs žāvādamies vienaldzīgi atsaucās. Pagājšgad arī bija.

-    Varēs nomainīt ziemas riepas, pirmais zināja nosaukt kādu Pavasara pazīmi.

-    Un mazāk būs jāmaksā par apkuri, ari otrais tomēr bija atradis kādu atzīstamu Pavasara vērtību. Pirms iesēšanās mašīnā viņš izstaipījās, nevilšus pacēla skatienu uz augšu un ieraudzīja mākoņaitiņu Albu. Brīdi puisis stāvēja kā sastindzis, tad pameta ar roku otram.

-    Ē! Paskat!

Un nu abi stāvēja kā sastinguši, pat nemēģinādami apgalvot, ka tas, ko viņi redz, stilīgā mākoņaitiņa Alba nav nekas īpašs.

Arī tad pavisam drīz -, kād vēža dabīgās krāsvielas un matu želejas bija dabīgi pazudušas un Alba slīdēja pār debesīm smalki cirtaina un apžilbinoši balta, gan vienam, gan otram puisim šad un tad sagribējās apturēt mašīnu un paskatīties debesīs.

Var jau būt, ka skaļi viņi to neatzītu, bet abi pēkšņi bija atklājuši, ka Pavasaris ir gan kaut kas liels un mākoņaitiņa Alba ir kaut kas pavisam sevišķs vai nu viņa ir saposusies stilīgi un modīgi, vai arī slīd pār debesīm tikpat vienkārši balta, kā slīdējušas viņas priekšteces mūžīgi mūžos.

SAULESSTARS, VĀRDĀ Sī

Saulesstars, vārdā Sī, laikam gan ir pats kustīgākais un zinātkārākais stariņš kosmosā. Viņam gribas visur iespraukties, visu aptaustīt un izpētīt. Vakarā Saule bieži vien nevar viņu saūjināt.

Sī dzīve ir raibiem notikumiem bagāta.

Reiz, piemēram, saulesstars Sī pa mazu, mazu spraudziņu ielīda bēniņos un pēc tam, kad tur pamatīgi bija appētījis avarējušu trīsriteni, salauztu krēslu un veclaicīgu lietussargu, klusā kaktiņā aizsnaudās. Kamēr Sī gulēja un sapņoja, zirneklis aizauda viņam priekšā sarežģītu un stipru tīklu. Sī tika projām tikai tad, kad bija izpildījis zirnekļa rīkojumu uzsildījis ūdeni lielā baļļā, kur zirnekliene mazgāja bērnus.

Citudien Sī gandrīz līdz pusei iespraucās kurmja alā. Tā pēkšņi aizbira. Paldies Dievam, citi saulesstari paspēja viņu izvilkt laukā.

Taču vistrakāk saulesstaram Sī klājās tajā reizē, kad kaķis viņu notvēra savā acī.

Tas notika tā.

Kaķis tīksmi gulēja mauriņā un ļāva saulesstariem kūleņot pa viņa muguru, slidināties lejā pa sāniem un pat spēlēt paslēpes viņa ausīs un nāsīs.

Viņš bija tā kā drusku piemidzis.

Pēkšņi kāds diezgan stipri paraustīja runča uzacs spalviņu. Kaķis saspringa un pagrozījās.

Pēc brītiņa atkārtojās tieši tas pats.

Tā vairs nebija nejaušība.

Minka pavēra vienu aci un uzmanīgi paraudzījās apkārt. Tālu nebija jāskatās! Turpat virs savas acs kaķis pamanīja saulesstaru, kurš atspēries centās izraut viņam no pieres pašu garāko uzacs spalviņu.

Saulesstars Sī bija sadomājis pārbaudīt, vai kaķa uzacs sariņš neder makšķerauklas vietā.

Taču to noskaidrot viņam neizdevās vis.

Runcis drusku pakustināja kādu pieres muskuli, ievēla saulesstaru tieši savā acī un klakt! aizsita ciet plakstiņu.

Nu saulesstars Sī bija slazdā.

Kaķa acī bija ļoti interesanti. Sī apgaismoja nelielo telpu un sajūsminājās par daudzkrāsainajiem ņirbulīšiem, kuri sagriezās viņam apkārt.

Arī runcim bija ļoti interesanti. Kaut gan viņš tagad skatīja apkārtni tikai ar vienu aci, pasaules attēli plūda arī caur otru, aizvērto, un saulesstars Sī tos savdabīgi izgaismoja. Runcim daudz kas atklājās jaunā gaismā, tāpēc viņš visu dienu nevēra aci vaļā, lai gan jau sen bija aizmirsis, ka to bija aizvēris, pārdrošo saulesstaru pārmācīt gribēdams.

Pienāca vakars. Saule sasauca savus starus un kopā ar tiem pazuda aiz meža.

Sabiezēja tumsa. Nu runcim sākās medību laiks. Tagad abas acis bija jātur vaļā.

Tiklīdz kaķis atdarīja aizvērto aci, saulesstars Sī izkrita no tās laukā, novēlās zemē un palika guļam vēsā, mitrā zālē.

Viņam apkārt bija tumsa, daudz lielāka tumsa nekā bēniņos vai kurmja alā. Viņš gluži viens gulēja milzīgā tumsā! Saulesstaram nebija ne jausmas, kur tagad ir Saule.

Viņam uzmācās skumjas un bailes. Sī sāka trīcēt un drebēt.

Tobrīd tai vietai garām gāja zaglis. Viņš ieraudzīja zemē spožu, trīsuļojošu svītriņu.

Zelta stienītis! zaglis nopriecājās, nometās četrrāpus un satvēra spīdumiņu pirkstos. Nē, nav vis zelts, viņš tūlīt pat vīlies nopūtās. Šitais te ir silts un viegls, turpretī zelts, o, zelts… Tomēr paņemšu gan varēšu ar to apgaismot seifa durvis!

Un zaglis ieslidināja saulesstaru kabatā.

Zagļa kabatā bija vēl tumšāk nekā ārā. Pie tam tur stipri smirdēja pēc netīras naudas. Saulesstaram kļuva nelabi.

Viņš sakopoja savu Saules enerģiju, izdedzināja kabatā mazītiņu caurumiņu, izspraucās pa to un gar zagļa kāju noslīdēja zemē.

Viņš atkal nonāca tumšā un vēsā zālē.

Pēkšņi Sī pamanīja, ka tuvojas blāvas gaismiņas. Pēc brīža viņu ielenca plandīgu un pļāpīgu malduguņu bariņš. Viņas bija pametušas purvu, kur reti pagadījās kāds cilvēks, kuru vilināt un maldināt. Nejaukās uguntiņas bija nolēmušas izmēģināt spēkus pilsētā un, drudžaini stāstīdamas cita citai par savām gaidāmajām uzvarām, devās turp.

-    Ei, spīdīgais, nāc mums līdzi! Mēs tev parādīsim baigos jokus! viņas aicināja Sī.

Saulesstaram nepatika viņu blēdīgais spīdums un bravūrīgā runa. Viņš klusēdams novērsās.

-    Memmesdēliņš! Nobijās! Nobijās! maldugunis skaļi noirgojās un gorīdamās aizmetās tālāk.

Saulesstaram Sī ļoti sagribējās ēst. Un dzert. Un raudāt. Vai vēl labāk! ar kādu parunāties.

Paldies Dievam, tieši tobrīd kāds arī nāca. Turklāt nāca spīdēdams!

Nācējs bija jāņtārpiņš.

-    Klausies, ko tu te spīdi? viņš īgni apvaicājās. Tārpiņam bija radušās aizdomas, ka saulesstars Sī mēģina savaldzināt viņa līgavu.

Kad jāņtārpiņš bija noklausījies Sī bēdu stāstu, viņa aizdomas pagaisa un sirds atsila.

-   Tā jau tu nosalsi! jāņtārpiņš šausminājās. Tu tak neesi radis spīdēt pa naktīm! Paklau, vai tad nu tā būs, ka neviens tev neiedos naktsmājas! Pameklēsim vien!

Un viņš sāka apsvērt, kurš vislabprātāk izguldinātu noklīdušo, nosalušo stariņu. Puķes! Kā tad! Puķes taču dievina saulesstarus! Pie tam viņas ir tikpat sievišķīgi izpalīdzīgas kā viņa, jāņtārpiņa, līgava!

-Vai drīkstu jūs traucēt? jāņtārpiņš saudzīgi pamodināja sārto kāršurozi, kura izskatījās īpaši labsirdīga, un, paskaidrojis viņai, kas ir noticis, lūdza palīdzību.

-    Ak tu, nabaga spīdumiņš! kāršuroze žāvādamās izdvesa. Lai tik kāpj augšā, lai tik nāk šu'!

Un viņa tūlīt sāka rosīties: lielākajā, krāšņākajā ziedā ieklāja tīrus palagus un uzbužināja spilventiņu, pēc tam savā niecīgajā virtuvītē, kas ir apslēpta svešiem skatieniem, no rasas un medus uzvārīja tasi zāļu tējas un tad vēl iedarbināja paštaisītu sildāmierīci, lai saulesstars ātrāk justos kā mājās.

Kāp tik augšā un guli nost! viņa vienkārši un sirsnīgi aicināja. Vari nemazgāties, esi tak pavisam miegains. Tikai nedomā kutināties, kā tu dienā dari! Ak tu, palaidnis tāds!

Pat šis pārmetums skanēja tik mīļi un laipni, ka Sī būtu meties pie kāršurozes gandrīz tikpat žigli kā pie Saules, ja vien no aukstuma un bailēm nebūtu kļuvis stīvs. Par laimi, jāņtārpiņš viņam palīdzēja aizkļūt līdz kāršurozei un vēl padeva savu plecu, lai viņš var aizsniegt puķes zaļās trepes.

Sasilis un nomierinājies Sī zieda gultiņā aizmiga un nogulēja līdz ausmai.

Kad Saule, par Sī likteni nobažījusies un nobēdājusies, cēlās pār pamali, saulesstari, kuri bija paskrējušies viņai par priekšu, jau sauca: Reku' viņš ir, reku'ir! un rādīja uz Sī, kurš sēdēja ziedā un berzēja miegu no acīm laukā. Sī kā bulta šāvās Saulei pretī!

Atvieglota un laimīga viņa piespieda savu pārgalvīgo stariņu pie krūtīm.

Varbūt līdz šim kāds ir domājis, ka Saule nemaz nepamana viena sīka stariņa pazušanu. Iespējams, kāds ir uzskatījis, ka Saule nebēdā, ja reizi pa reizei viens otrs niecīgs gaismas stariņš noklīst tumsā. Tagad tas, kurš tā domājis, sāpratīs, ka ir maldījies. Katram stariņam ir sava vieta Saulei pie krūtīm.

LILIJA SKURSTENĪ

Kādā vasaras rītā, kad līdz ar pirmajiem saules stariem Vecpilsētā pamodās putni un skursteņi, viņiem aizrāvās elpa. Mazā, dūmu sen pamestā skurstenī pa nakti bija uzdīgusi, izaugusi un atplaukusi vizmaini balta Lilija.

Iespējams, Lilijas sīpoliņš bija izslīdējis no kabatas eņģelim, kurš, pār Vecpilsētu lidodams, bija izvilcis laukā no kabatas mutautiņu, lai noslaucītu sviedrus.

Bet var arī būt, ka puķes sīpolu bija atnesusi un skurstenī ieslēpusi vārna. Šā vai ta dūmeni bija pietiekami daudz putekļu, smilšu un sodrēju, lai Lilija tur ieaugtu kā puķe podā.

Drusku varētu pabrīnīties par to, ka Lilija bija izaugusi un atplaukusi tik ātri iepriekšējā vakarā neviens nebija manījis ne dzinumu, ne lapiņas, ne pumpuru. Pilsētnieki jau bieži vien nav ievērojuši kādu skulptūru pie nama balkona, kādu interesantu ieapaļu lodziņu vai dzidri violetu bruģakmeni, kaut arī staigājuši tiem garām desmit vai divdesmit gadu.

Un varbūt tā Lilija patiešām bija īpaši ātraudzīga.

Puķes pēkšņā parādīšanās tātad nebija nekāds neizskaidrojams brīnums.

Toties pati puķe gan bija brīnumainākais brīnums, kāds vien iespējams.

To juta itin visi, kas bija tuvumā, skursteņi, dakstiņu jumti, baloži, debesis, kaķi, baznīcu torņi un daudzi, daudzi citi.

"Cik viņa ir jauna, tīra un laimīga," nodomāja kāds vecs, gluži apdrupis jumtiņš. Un tad, kad viņš nolaida pret debesīm paceltās acis un pameta skatienu apkārt, lai sameklētu kādu, kam savu domu izteikt skaļi, viņš ieraudzīja, ka tas nav vajadzīgs, jo visi domā tieši tāpat.

Bet tūlīt kā jumtiņam, tā pārējiem ienāca prātā daudz satraucošākas domas.

Kas notiks tad, kad pamodīsies arī citi pilsētnieki? Kad viņi ieraudzīs Liliju skurstenī? Vai lielie dūmeņi nepūtīs viņai virsū melnus kvēpus? Vai automašīnas viņu nenosmacēs ar indīgām gāzēm? Vai zagļi nenozags, fotogrāfi nenomocīs, bērni nenokliegs mazo puķi? Visiem, kuri atradās Lilijas tuvumā, uzmācās ļaunas ^ priekšnojautas un sirds pielija ar bažām un skumjām.

Viņi raudzījās uz balto ziedu, kas tik tikko saraa% nāmi šūpojās maigajā rīta vējā, un savā iztēlē redzēja, kā tas nodzeltē, sačervelējas, nolūst un ar klusu pakšķi nokrīt uz bruģa.

Bet varbūt kāda kāra roka sagrābs puķi, izraus to no skursteņa un…

Nekas tamlīdzīgs nenotika.

Visu cauru dienu Lilija mirdzēja saulē. Cilvēki atgāza galvu, klusi stāvēja un skatījās, un rādija šo brīnumu arī bērniem, pat pavisam maziem bebuciņiem, kuri vēl īsti neprata raudzīties norādītajā virzienā.

Arī fotogrāfi skatījās tāpat kā visi citi, un skolas bērni skatījās tāpat kā visi, un zagļi, televīzijas žurnālisti, puķkopji, smalkas dāmas, tirgotāji lūkojās gluži tāpat kā visi citi.

Pienāca nakts. Vecpilsētas ielas kļuva tukšas un klusas.

Jumti, skursteņi, kaķi, baznīcu torņi ļoti priecājās par to, ka diena pagājusi tik jauki. Taču viņu sirdīs atkal iezagās bažas. Viņiem likās, ka nākamajā dienā nelaime būs klāt kā likts. Visi būs attapušies un tad…

Bet nākamajā rītā Lilijas vairs nebija. Tā bija pazudusi bez pēdām.

Puķe nebija nolūzusi un nokritusi lejā pie cigarešu galiem un konfekšu papīriņiem. Tā nebija neglīti sačokurojusies un ieslīdējusi skurstenī. Neviens to nebija nolauzis vai izrāvis no zemes.

Lilija bija pagaisusi tikpat pēkšņi un vienkārši, kā bija parādījusies.

Mazajā, dūmu sen pamestajā skurstenī bija palikusi tikai kāda druska smilšu, putekļu, sodrēju un brīnuma.

Šī drusciņa tomēr bija pietiekami liela, lai Vecpilsētu piemeklētu kāda aizraujoša parādība.

Itin visiem, kuri tajā liktenīgajā dienā Liliju bija redzējuši, turpmāk šad un tad šķita, ka mazā, dūmu sen pamestā skurstenīša galā viņi atkal ierauga balti vizmai no ziedu. Un viņi patiešām to tur redzēja cits biežāk, cits retāk, dažs veselu sekundi, bet dažs tikai sīku, sīku sekundes daļiņu.

Turpmāk Vecpilsētā viņi vienmēr pacēla acis pret debesīm, cerēdami kaut vai triljonbiljono sekundes daļiņu piedzīvot pašu brīnumaināko brīnumu, kāds vien iespējams.

ŠAHA DĀRZS

Šaha figūras kā baltās, tā melnās ļoti rūpīgi kopa savus lauciņus. Pēc katras kaujas gan uzvarētāju karalis, gan ikviens zaudētāju bandinieks ņēma rokā mazu grābeklīti un nolīdzināja cīnītāju izdangāto zemi un pēc tam to ar lejkanniņu aprasināja, lai nosēstos kaujas putekļi. Lejkanna piederēja baltajam karalim, bet tā gāja no rokas rokā to viņam lūdza kā savējie, tā pretinieki. Pie ūdenssūkņa, kas bija ierīkots šaha dēlīša vienā malā, vienmēr pulcējās lejkannas gaidītāji.

Baltais karalis nevienam neatteica visiem viņš savu lejkannu aizdeva, vienmēr uzsvērdams, ka skaists kaujas lauks solot skaistu uzvaru.

Bet vai nu visi tik cītīgi strādāja tikai tādēļ, lai sagatavotu līdzenu, kārtīgu lauku jaunai kaujai?! Nebūt ne! Darbošanās ar grābeklīti un lejkannu nomierināja cīņā satrauktos nervus. Taču pats galvenais šaha figūru pūlēšanās iemesls ir pavisam vienkāršs. Katram tak vismaz laiku pa laikam kaut vai kaujas starplaikā gribas padzīvot tīrā, sakoptā sētā. Un katram vismaz laiku pa laikam gribas padarboties, klausot savas sirds aicinājumam, nevis svešu karakungu pavēlēm.

Lai fronte veļas pāri manai sētai kaut vai desmitreiz dienā tādā lūžņā es nedzīvošu! pēc katras kaujas mēdza sacīt pats mazākais melnais bandinieks, kura lauciņš visvairāk bija pakļauts kara vējiem un karotāju zābakiem. Pēc katras kaujas viņš steidza novērst postījumus un turklāt vēl ar grābeklīti iezīmēt smiltīs skaistu, sarežģītu ornamentu.

Tā nu šaha figūras rāvās vaiga sviedros gan cīnoties spēlētāju vadībā, gan sakopjot paši savu zemīti.

Kādu pavasari viņu dzīvē nāca jauns pavērsiens.

Viss sākās ar to, ka melnā dāma kaut kur bija sadabūjuši diļļu sēklas.

-    Lauciņš man ir, acīm mirdzot, viņa stāstīja zirdziņam. Tu nu varētu drusku palīdzēt iestrādāt zemi.

Un tad viņa vērsās pie pārējiem:

-     Es palūgšu mazāk mīdīties pa manu lauciņu! Dillēm ir smalkas saknītes, tās nepanes lielu zemes tricināšanu.

Melnā dāma runāja tik skaļi, lai arī pretinieki ņemtu vērā viņas teikto.

Protams, visiem gan melnajiem, gan baltajiem gribējās redzēt, vai dillītes uzdīgs. Tad, kad norisinājās cīņa, katrs centās pietuvoties melnās dāmas lauciņam, lai uzmestu skatienu sīkajām dobītēm. Tajā pašā laikā visi centās nespert ne soli melnās dāmas dārziņā, lai neizmīdītu sējumu. Spēlētāji, kuri šaha figūras vadīja, bija nesaprašanā: likās, ka tās vairs neklausa viņu pavēlēm!

Dilles uzdīga! Sīciņas, sīciņas, toties tik zaļas un aromātiskas, ka aizspīdēja un aizsmaržoja līdz pretinieku pozīcijām un kutināja viņiem acis un nāsis.

Melnā dāma vēlīgi ļāva visiem apbrīnot pirmo diļļu ražu, tad saplūca mazītiņu pušķīti, apsēja ar zelta diegu, ko rotāja viņas iniciāļi, un ar laidni aizsūtīja to baltajai dāmai.

Šis zaļais, smaržīgais diļļu pušķītis kļuva par signālu, kurš ievadīja jaunus laikus šaha figūru dzīvē.

Nu tik gāja vaļā zemes darbi!

Pavasaris jau bija krietni ieskrējies. Šaha figūras drudžaini meklēja sēklas, mainījās ar tām, raka un irdināja zemi, ierīkoja dobes. Visi četri zirdziņi aizrautīgi vilka melnzemes un mēslu vezumus. Lejkanna nestāvēja sausa ne mirkli.

Darba bija papilnam. Un tad vēl tās kaujas, kuras brīdi pa brīdim, īpaši jau vakara stundās, tomēr nācās izcīnīt! Kad spēlētāji pavēlēja doties cīņā, šaha figūrām taču nekas cits neatlika kā uzraut mugurā formastērpu, norīvēt gar biksēm kūdrainās rokas un stāties ierindā. Bet kas tad nu dārznieki par karotājiem! Sevišķi pavasarī!

Gan karalis, gan tornis, gan bandinieks mazāk domāja par kāda pretinieka nokaušanu, vairāk rūpējās par to, lai nesabradātu nupat uzdīgušu redīsiņu vai mārpuķīti. Bieži vien tādēļ kāds tornis vai bandinieks metās pār dobēm ar daudz sarežģītāku lēcienu nekā zirdziņa gājiens. Cīņas noteikumos tāds nebija paredzēts.

Tu neproti spēlēt! spēlētājs pārmeta pretiniekam. Tā nav nekāda cīņa!

Un nebija jau arī! īstā cīņa sākās tad, kad zemenēm uzbruka smecernieks vai gurķus apdraudēja karstums. Nedalīdamās baltajās un melnajās, šaha figūras tad prasīja cita citai padomu, atbalstu un palīdzību.

Kopīgiem spēkiem baltie un melnie uzveica smecernieku, laputis, gliemežus, sausumu, lakstu puvi un atvairīja pat mežacūku tīkojumus pēc jaunajiem kartupelīšiem.

Viss auga griezdamies.

Arī ķirbis, kura nelielo sēkliņu melnais karalis, daudz nedomādams, bija ieslidinājis savā dobē, grieza savas stīgu sprogas uz visām pusēm. Protams, viņš pārstīgoja pāri melnā karaļa lauciņa robežām; protams, arī ar vairākiem blakuslauciņiem viņam nebija gana.

Ķirbja stīgas ar sulīgi dzeltenajiem ziediem drīz vien bija pārņēmušas visu šaha dēlīti. Nu melnajiem un baltajiem bija grūti tikt klāt savām kartupeļu vadziņām un salātu dobītēm. Par karošanu vairs nevarēja būt ne runas kauties nepavisam nebija iespējams! Mīcoties un sitoties viņi taču varētu pārraut stīgas, un tad rudenī viņi neuzzinātu, cik lieli un cik dzelteni ķirbji šaha lauciņos var izaugt.

Nē, itin neviens ne karalis, ne zirdziņš, ne bandinieks negribēja apturēt ķirbja uzvaras gājienu.

Tāpēc tad, kad spēlētāji atkal nostādīja vienu pulku pret otru, kā melnie, tā baltie atļāvās tik ērmīgus gājienus un izlēcienus, ka cilvēki gandrīz klupa viens otram matos. Katrs iedomājās, ka pretimsēdētājs viņu muļķo! Pēc brīža viņi, protams, aprāvās un gluži draudzīgi vienojās, ka tvanīgais augusta gaiss traucē spēlēt un ka vasarā nav veselīgi sēdēt pie šaha galdiņa. Šaha dēlīti ar visām figūrām verandas kaktā nolikuši, viņi devās uz dārzu aplaistīt tomātus un salasīt ābolus.

Baltie un melnie atviegloti uzelpoja, nolīdzināja satricināto zemi, saplūca dilles un salātus, paņēma tomātus un gurķus un visi kopā sapulcējās zālienā starp dārziņiem. Šī pļaviņa gan bija gauži maza gandrīz viss bijušais karalauks bija pārvērties par vienu lielu dārzu. Jā, šajā mauriņā viņiem nācās krietni saspiesties, lai visi varētu piedalīties svētkos par godu šaha dārza ķirbja uzvaras gājienam.

Viņiem izdevās draudzīgi saspiesties, un viņiem izdevās mierīgi sagaidīt ķirbjus ienākamies.

TUMŠZILĀ UN GAIŠZILĀ

Reiz dzīvoja divas māsas krāsas Tumšzilā un Gaišzilā.

Viņu mājiņas bija gluži līdzīgas un atradās pavisam tuvu vienotrai ciema vienā ielā.

Ik rītus, tumšzilo slēģi atverot, Tumšzilajai uzreiz iekrita acīs, cik gaišas māsas dārzā zied neaizmirstules vai lielie, gandrīz caurspīdīgie īrisi. Savukārt Gaišzilā, pa gaišzilajām durtiņām iznākusi, nobrīnījās, cik tumši ir māsas bruņniekpieši vai zvaniņi. Un, kaut arī māsas sapratās labi, ne brīdi Tumšzilā nevarēja pierast pie tā, ka Gaišzilā ir tik gaiša, bet Gaišzilā nespēja samierināties- ar Tumšzilās tumšumu. Vienmēr un visur Tumšzilā mēģināja pārliecināt Gaišzilo, lai tā kļūst tumšāka jo tumšāka, jo labāk, vislabāk pavisam, pavisam tumšzila! Gaišzilā savukārt izmantoja jebkuru gadījumu, lai iedvestu Tumšzilajai, ka tai jākļūst gaišākai, gaišākai un gaišākai, vislabāk pavisam, pavisam gaišzilai!

Kamēr māsas vēl bija jaunas, viņas nebija pārlieku uzstājīgas, nebūt ne. Viņas centās vienotru pārliecināt maigi un neuzkrītoši.

Gaišzilā reizēm visskaistākajās maija vai septembra saulesdienās sarīkoja dārza svētkus un tad, kad visi, arī māsa, sēdēja zem ziedošas vai āboliem pārpilnas ābeles, ik pa brīdim mudināja viesus paskatīties augšup, dzidri iesaukdamās:

-    Mīļie! Cik debesis šodien brīnišķīgi gaišzilas!

Tumšzilā dārza svētkus parasti rīkoja augusta vakaros un ap ugunskuru sēdošajiem ciemiņiem, starp kuriem, protams, bija arī māsa, dziedošā balsī nozumēja:

-    Debesis! Paraugieties, cik debesis šovakar samtaini tumšzilas!

Gāja gadi, tomēr šie mājieni mērķi nesasniedza nedz Tumšzilajai radās vēlēšanās kļūt gaišākai, nedz Gaišzilā sajuta tieksmi pēc tumšuma.

Ar laiku māsas sāka ķerties pie stiprākiem līdzekļiem, un tad nu Gaišzilā dārza svētkos it kā starp citu izmeta:

-    Vakar biju Rīgā, iegāju audumu veikalā, gribēju nopirkt kādu drēbi svārkiem, bet visas tādas netīri tumšzilas vien…

Ari Tumšzilā neatlaidās un savās viesībās, pie ugunskura par neseno ekskursiju uz svešu zemi stāstīdama, iebildās:

-     Daba jau tur skaista, lauki apsēti, tikai visas kūtis viņi nokrāsojuši spilgti gaišzilas. Tas līdzot pret mušām…

Taču arī šie diezgan stiprie vārdi neko nespēja mainīt, un tad nu māsas ķērās pie darbiem.

Tumšzilā naktī ielavījās Gaišzilās dārziņā, izraka no dobēm visas neaizmirstules un gaišos īrisus un iestādīja vietā tumšos bruņniekpiešus un rudzupuķes.

Gaišzilā, protams, citu nakti atbildēja ar to pašu izrāva no māsas dobēm tumšos bruņniekpiešus un rudzupuķes un iestādīja tur neaizmirstules un gaišos īrisus. Turklāt viņa mēģināja nokrāsot māsas tumšzilās durtiņas, slēģīšus un lapeni gaišus. Pa nakts mellumu nekas prātīgs nesanāca gaiši traipi vien!

Cik nu ātri varēja, abas piekāra pie vārtiem jaunas, smagas slēdzenes un smalko koka sētiņu augšmalā nostiprināja neglītas, spurainas dzeloņdrātis. Turklāt daudz pūļu un laika vajadzēja, līdz katra savās dobēs un savā mājiņā atjaunoja agrāko kārtību agrāko tumšzilumu vai gaišzilumu.

Māsām arvien mazāk laika un spēka palika dārza svētkiem, draugiem un priekiem. Un drīz vien arī darbiem. Brīnišķīgās dobes un jaukās mājiņas tika pamestas novārtā, jo katras māsas prātu aizņēma tikai domas par to, kā otru padarīt tumšāku vai gaišāku.

Un viņu rokas darīja to, ko prāts lika.

Tumšzilās prāts, piemēram, kādu nakti tai lika pārrāpties pāri dzeloņainajai sētai un nogulties tieši pie Gaišzilās nu jau noplukušajām gaišzilajām durvīm.

Viņa cerēja, ka māsa, no rīta laukā nākdama, pamatīgi uzgrūdīsies viņai virsū un notraipīsies tumša. Bet nakts bija stipri drēgna, Tumšzilā saaukstējās un uz rīta pusi sāka pussnaudā klepot.

Gaišzilajai likās, ka viņas sētā ieklīdis suns, kurš, vairs laukā netikdams, apmulsumā rej rupjā balsī. Viņa atvēra logu un sāka rejošo kaunināt:

Ui! Ui! Svešā sētā guļ un rej! Vai necelsies kājās! Vai neiesi mājās!

Puskrēslā Gaišzilajai gan šķita, ka tas lielais un tumšais, kas vienā mirklī pazūd viņas jāņogu krūmos, nav suns. Un vēlāk, dienā, viņa it kā saklausīja tādas pašas rejas māsas dārziņā, bet nekas sunim līdzīgs tās sētā neparādījās.

Gaišzilā kļuva domīga un pēc tam aizdomīga sāka prātot, kas tur varētu slēpties.

Viņas prāts lika būt ļoti, ļoti piesardzīgai un viltīgai. Kad pievakarē pie Gaišzilās vārtiņiem atskanēja zvans un tam sekoja tādas kā suņa rejas, viņa paķēra pilnu spaini ūdens un, pat nenoprasījusi: Kas tur ir? -, atrāva vaļā vārtiņus un uzšļāca ūdeni savam brālēnam Violetajam, kuram līdzi bija sunītis Lillā!

Abi pa ilgiem laikiem bija atnākuši māsīcu apciemot un apvaicāties, kāpēc viņa vairs nerīko dārza svētkus, vai tik nav saslimusi, vai nevajag palīdzēt.

Brālēns Violetais vispār reti izgāja no sava vijolītēm apsētā dārziņa, jo baidījās no slapjuma no lietus, rasainas zāles un peļķēm. Jāpiebilst, ka viņš vairījās arī no spilgtas saules.

Violetais baiļojās, ka slapjums vai karstums varētu sabojāt viņa vienreizējo toni, ko visi vienmēr tā apbrīno. Par visu vairāk viņam patika sēdēt siltā ēnā un klausīties mazliet pavēsu mūziku.

Un tagad vesels spainis ūdens! (Tiesa gan, sava daļa no tā tika sunītim Lillā.)

Violetais vispirms briesmīgi satrūkās, pēc tam stipri izbijās un galu galā ļoti apvainojās. (Cits jau gan būtu pārskaities, bet Violetais bija pārlieku maigas dabas.)

Viņš nemaz neklausījās, ko māsīca teiks, bet, nopurinājis tūkstošiem lāšu, kas bija kļuvušas violetas, un paķēris padusē sunīti Lillā, no kura tecēja lillā straumītes, steidzās mājup gatavot vijolīšu tinktūru, kas palīdzētu atgūt viņa smalko toni.

Un Gaišzilajai jau arī nebija daudz, ko teikt, viņa taču nevarēja stāstīt, ka cerējusi itin kā nejauši ar veselu spaini ūdens pabalināt savas tumšzilās māsas tumšumu! Tas taču nebija tāds paņēmiens, ko varētu atklāt delikātajam un inteliģentajam brālēnam.

Lai cik pieklājīgs un smalkjūtīgs Violetais bija, briesmīgo aizvainojumu apslēpt viņš nespēja un Gaišzilo vairs nekad neapciemoja. Vienīgi svētkos un goda dienās nosūtīja tai kartītes ar vijolīšu pušķiem.

Bet Gaišzila nemaz nedomāja par to, ka zaudējusi tik burvīga radinieka draudzību. Viņai nebija laika domāt. Viņai bija jāuzmanās jāpiesargās, lai neiekristu māsas izliktajos slazdos, un jāskatās, lai nepalaistu garām iespēju izlikt lamatas māsai.

Slazdi bija daždažādi; māsas tapa īstas lamatu meistares.

Tumšzilā reiz piekļuva māsas ūdensvadam un ūdens vietā sāka laist caurulē tinti.

Gaišzilā uz Ziemsvētkiem lielu celofānā maisu ar ūdeni iesaiņoja raibraibā papīrā tā, lai, dāvanas spožo lenti vaļā raisot, maiss katrā ziņā atvērtos un ūdens uzgāztos saņēmējai virsū.

(Pēc šiem atgadījumiem Gaišzilā vairs negāja dušā, bet Tumšzilā svētkos un goda dienās atstāja visas dāvanas neizsaiņotas un neapskatītas.)

Tumšzilā naktī no ārpuses cieši jo cieši aizlīmēja māsas logus ar tumšzilu papīru.

Gaišzilā paņēma plastilīnu, aizlipināja ciet visas spraugas Tumšzilās pastkastītei un pielēja to pilnu ar pienu…

Un, kamēr māsas visu to darīja, viņu sētas, mājas un viņas pašas kļuva arvien nekārtīgākas, netīrākas un nepievilcīgākas.

Puķes dobēs no biežās pārstādīšanas bija iznīkušas, pagalmus mūždien klāja tumšas vai gaišas plančkas, un jau itin visur bija izvilktas dzeloņdrātis, izraktas vilku bedres, logiem un pat skurstenim pieliktas restes.

Pašas māsas vairs nemaz nerūpējās par savu izskatu. Viņas staigāja kur nu staigāja! slapstījās apkārt nemazgājušās, neķemmējušās, negludinātās, vienmēr apšļakstītās drēbēs ģērbušās.

Pats galvenais vai tad Tumšzilā vairs bija tumšzila?! Un Gaišzilā gaišzila?! Neviens nespētu pateikt, kādā krāsā viņas ir. Netīri pelēkā? Noplukuši zilā? Zaļganzilganbrūnā? Neviens pat nespētu atšķirt Tumšzilo no Gaišzilās!

Abu māsu brālēni un māsīcas, tantes un onkuļi, tuvāki un tālāki radinieki vēroja viņu dzīvi, līdz nolēma, ka tā turpināties nevar.

"Mēs nedrīkstam pieļaut, ka māsas krāsas, zaudēdamas kaunu un godu, zaudētu krāsas!" viņi nosprieda. Un savā starpā norunāja palīdzēt māsām nākt pie prāta.

Baltais atveda Gaišzilajai pilnu ķerru ar visretākajiem lielo, gaišzilo īrisu stādiem un piesolījās pats savām baltajām rokām tos iedēstīt dobēs.

Rožainā sagādāja Tumšzilajai pasakaini tumšzilu samta gabalu vakarkleitai un teicās sadabūt arī tādas pašas nokrāsas mežģīnes.

Bet stādi novīta nelaistīti un drēbe saputēja nešūta, jo māsām taču nebija laika. Tad gan, kad viņas pamanīja, ka stādi jau iznīkuši un drēbe zaudējusi smalkumu, tāda kā nožēla iezagās viņu sirdīs, tomēr māsas tai nepadevās skrēja tikai izlikt jaunus slazdus.

Tumšzilā un Gaišzilā pat neatnāca uz gadskārtējo Varavīksnes balli, tāpēc šie lielākie krāsu svētki neizdevās tik pilnskanīgi kā parasti. Kas nu var būt par svētkiem, ja ciematā spoži uzpostu mājiņu vidū slejas divas atbaidoši nolaistas būdeles un dzidros toņos tērptu krāsu pulciņiem reizēm garām aizlavās viena no divām noskrandulēm!

Radinieki un radinieces apjauta, ka lieta ir pavisam nopietna māsas bojā dzīvi ne tikai sev vien, bet visiem.

Un viņi izsludināja konkursu par labāko plānu, kā Tumšzilo atkal padarīt par Tumšzilo un Gaišzilo par Gaišzilo.

Žūrijas komisijai bija jāizskata visdažādākie priekšlikumi.

Kāds ierosināja ievietot māsas vienu gaišzilā, otru tumšzilā cietuma kamerā un ietērpt vienu gaišzili, otru tumšzili svītrotā cietumnieka ģērbā; cits ieteica izmantot pāraudzināšanai hipnozi; vēl kāds bija pārliecināts, ka visām krāsām vajadzētu sagrupēties gaišzilo un tumšzilo komandās, lai māsām pulkā vieglāk iespējams atgūt savu būtību. (Bija arī ieteikums atņemt māsām krāsu tiesības un izsūtīt tās no ciemata labi tālu projām, bet to, protams, žūrija tūlīt noraidīja.)

Beigu beigās pirmo vietu un vispārēju atzinību iemantoja Oranžās plāns, un jau nākamajā naktī sākās tā īstenošana.

Tumšzilās un Gaišzilās radinieki un radinieces pa tumsu māsu mājiņām aizbarikādēja durvis, aizlīmēja logus, aizbāza itin visas spraugas un spraudziņas, lai no iekšienes neko nevar noskatīties. Pa skursteņiem mājās ielaida pārtiku.

Tad trīs dienas un trīs naktis krāsu pulks vāca nost dzeloņdrātis, bēra ciet vilku bedres, tīrīja un krāsoja sienas, durvis un sētas, cēla jaunas lapenes un laboja soliņus, ierīkoja dobes, stādīja tajās gaišzilas vai tumšzilas puķes un darīja vēl daudz ko citu, līdz krāsu saimniecības atguva agrāko jaukumu.

O! Kur nu agrāko jaukumu! Tās bija vēl daudz daudz burvīgākas!

Tik burvīgas, ka ikvienam garāmgājējam aizrāvās elpa. Ik pēc pāris soļiem celiņu malās lieli spoguļi bija nolikti tā, lai neaizmirstules un īrisi, zvaniņi un bruņniekpieši tiktu pavairoti līdz bezgalībai. Likās, ka visa pasaule un visa bezgalība ir tik skaistas, ka tur vieta tikai skaistajam.

Ceturtās dienas rītā tika atvērtas durvis.

Tumšzilā un Gaišzilā reizē spēra soli pār slieksni, un abām aizrāvās elpa.

Viņas pat baidījās tuvoties milzīgajiem neaizmirstuļu un zvaniņu laukiem, kas sākās turpat pie durvīm un ko spoguļi aiznesa bezgalībā.

Un tad, spogulī ieskatījušās, šo tīro gaišzilo un tumšzilo klājienu vidū viņas ieraudzīja… briesmīgus ērmus! Bezkrāsainus, noplukušus radījumus!

Tumšzilā skatījās, skatījās, līdz visu saprata, un, sirdij aiz kauna un šausmām vai lūstot, metās laukā no dārza, kur tādam ķēmam nav vietas!

Arī Gaišzilo itin kā zibens būtu trāpījis vārtiņus atrāvusi, viņa metās bēgt no gaišzilajiem puķu viļņiem, jo šķita, ka tie grasās aizskalot tādu netīru traipu.

Ielas vidū māsas gandrīz uzskrēja viena otrai virsū.

Pirmajā brīdī abas nodomāja, ka arī tur nolikts spogulis, apstājās, nolaida acis, tad, sajutušas viena otras tuvumu, visu apjauta, apkampās un sāka rūgti jo rūgti raudāt.

No tā brīža māsas mēģināja darīt visu, lai atgūtu krāsu. Nē, nē! Tumšzilā nebūt nerūpējās par to, lai atkal kļūtu tumšzila, un Gaišzilā nepielika visus spēkus, lai reiz būtu gaišzila.

Tagad Tumšzilā izmēģināja itin visu, lai viņas māsa atdabūtu dzidro gaišumu. Ik rītu viņa cēlās līdz ar ausmu un, nebēdādama par to, ka saule varētu viņu izbalināt, klejoja pa gaišām pļavām, visgaišākās puķītes un zālītes meklējot. No tām viņa vārīja visādas noslēpumainas tējas un gatavoja uzlējumus. Mežmalās Tumšzilā uzlasīja zilās sīļa spalvas un upmalās zilganos gliemežvākus, lai ar tiem iepriecētu māsu.

Savukārt Gaišzilā nepiekususi rūpējās par to, lai māsa atgūtu samtaino tumšumu. Nevairīdamās no ēnaina meža, viņa devās melleņot, vārīja spaiņiem vien ķīseli un lugšus lūdzās māsu ieēst drusciņ, vēl drusciņ un beigās vēl mazmazdrusciņ!

Paslepus no māsas Tumšzilā brauca uz Rīgu un izstaigāja vai visus veikalus, gaišzilas drānas meklēdama. Gaišzilā krāsoja dzijas tumšzilas un adīja un tamborēja Tumšzilai kleitas, džemperus, zeķes, cimdus un garum garas šalles. Un visu laiku abas uzmanīja viena otras dārzu un māju ka tik tur neiznīkst kāda gaišā vai tumšā puķe, ka tik lapenei vai durvīm nesāk lupt nost krāsa!

Lēnām, pavisam lēnām Tumšzilā atkal kļuva par Tumšzilo un Gaišzilā par Gaišzilo. Un pienāca diena, kad Tumšzilā māsai teica:

-    Cik debesis šodien brīnišķīgi gaišzilas! Gluži kā tavas acis! Vai nesarīkosim pašas sev mazus dārza svētkus?

Un vakarā, kad māsas, abas kopā nomazgājušas un noslaucījušas traukus, apsēdās lapenē mazliet atpūsties, Gaišzilā sacīja:

-     Debesis! Paraugies! Cik debesis šovakar samtaini tumšzilas! Nu tieši tavu acu tonī!

Tā viņas krietnu laiku tur sēdēja cieši blakus atkal kļuvušas īstas krāsas, atkal tapušas tik atšķirīgas.

GALVA, ASTE UN MAMMA

Pilī visi gatavojās lielām svinībām. Karalis Silvestrs laikus bija devies uz vannasistabu noskūt bārdu. Viņa parādes tērps jau cienīgi karājās ģērbistabā uz pakaramā. Turpat pie lielā spoguļa stāvēja kronis, kuru bija nospodrinājusi pati karaliene Melinda. Šo darbu karalis nekad neuzticēja citam. Svinīgos brīžos viņš jutās labi tikai tad, ja kroni bija nopulējusi viņa mīļā karaliene.

Ari troņmantnieks Niks posās svētkiem. Labākajās drēbēs tērpies, viņš ieskrēja tēva ģērbistabā, lai pirms garajām ceremonijām pagūtu pašķobīties pie lielā spoguļa. Svinīgos brīžos Niks jutās labi tikai tad, ja pirms tam krietnu laiciņu bija rādījis mēli savam spoguļattēlam. Ja princis nebija paspējis to izdarīt, svinības viņam izvērtās par īstām mocībām viņam neizturami gribējās demonstrēt savu mēli kaimiņvalsts sūtnim, armijas virspavēlniekam vai vismaz māsai princesei Litai. Tas bija stingri aizliegts. Tas nebija atļauts pat ikdienā, kur nu vēl valsts svētkos!

Aizliegums neietvēra vienīgi spoguļattēlu. Tālab vienmēr pirms svinīgiem pasākumiem, kuru laikā mēle stingri jāvalda, princis Niks devās pie spoguļa.

Tā priekšā nostājies, viņš jau grasījās izšaut mēli un izbolīt acis, bet piepeši ieraudzīja tēva spožo kroni.

Re, kur kronis! Niks sev teica. Tad viņam prātā pazibēja ļoti dabiska doma:

"Derētu piemērīt!"

Princis paņēma tēva kroni, uzlika to galvā, ieskatījās spogulī un jau gribēja izkārt mēli, lai spoguļattēls varētu apbrīnot karalisku grimasi. Taču kronis īsti labi neturējās matos. Niks to pagrozīja, pagrozīja, paspieda, paspieda un tad tas pārslīdēja pāri viņa deniņiem, ausīm un vaigiem un nobremzēja pie pleciem. Nu princim bija zelta apkakle. Viņš pameta skatienu spogulī. Hm, arī tā neizskatījās slikti.

Troņmantnieks atkal grasījās izbāzt mēli un apveltīt spoguļattēlu ar karalisku priekšnesumu. Tajā brīdī viņš saklausīja troksni.

"Nāk!" Nikam prātā pazibēja īsa, bet ietilpīga doma. Viņš žigli rāva nost kroni, lai noliktu to vietā. Kaut kas bija iesprūdis! Princis tobrīd neprastu pateikt, kā tur īsti bija, vai galva bija iesprudusi, vai arī kronis bija aizķēries… Viņš tikai skaidri zināja, ka šo parādību sauc par iesprūšanu un tā ir ļoti nepatīkama. Pirms vairākiem gadiem troņmantnieks nebija varējis izvilkt mazo pirkstiņu no mammas smaržu pudelītes. Kādā citā reizē viņš pats saviem spēkiem nebija spējis atsvabināt kāju, kura nez kā bija ieķērusies pils balkona smalkajos režģos. Kāds tracis toreiz bija sacēlies!

Niks satrūkās. Galva un kronis laikam gan spēj izraisīt lielāku uztraukumu nekā pirksts un smaržu pudelīte…

Princis izmetās laukā no tēva ģērbistabas, pirms kāds tur bija ienācis un ieraudzījis viņu ar kroni ap kaklu.

Niks saprata vienu klusām jāsameklē māsa Lita! Viņa jau šad tad bija pratusi izglābt brāli no lielām nepatikšanām.

Princese uzreiz aptvēra, ka nepatikšanas ir ļoti lielas, un bez garām runām metās brālim palīgā. Taču viņa nespēja atsvabināt brāli no kroņa un kroni no brāļa. Prinča galva no satraukuma laikam gan bija palielinājusies. Un ausis! Tās taču pampa acīm redzami! Pēc katra Litas mēģinājuma pārstīvēt zelta stīpu pāri brāļa galvas platākajai vietai, tās izskatījās arvien sarkanākas un biezākas. Arī deguns strauji mainīja krāsu un formu.

Laiks skrēja. Ar katru brīdi mazinājās cerība klusi un lēti pašu spēkiem novērst iesprūšanu.

Tad princesei Litai kaut kas iešāvās prātā.

-   Paklau, Nik! Tevi vajadzētu nobaidīt! viņa ierosināja. Tu no bailēm sarautos, un tad kroni varētu nomaukt nost.

-   Bet es jau esmu nobijies, Niks šņukstēja. Vairāk es nemaz nespēju nobīties. Drīz jāsākas parādei, un tētis… Ak Dievs!

-   Sitās bailes jau ir vismaz desmit minūtes vecas, māsa iebilda. Tās neder! Vajadzīgas pavisam jaunas, pēkšņas bailes.

-   Tad nobaidi mani, lūdzu! Niks lūdzās. Es tev par to atļaušu pasēdēt tronī, kad būšu karalis.

-    Tu taču no manis nebaidies! Princese Lita nopūtās. Tas nu bija pilnīgi skaidrs. Viņa nebija spējusi iedvest brālim bailes pat toreiz, kad bija pārģērbusies par jūras laupītāju.

-     Nu pacenties, nu izdomā kaut ko! Nika balss jau drebēja un trīcēja.

Princese Lita patiešām atkal kaut ko izdomāja.

-     Jožam uz pagrabu! viņa uzsauca un saķēra brāli aiz rokas. Pagraba velniņš tumsā tevi pārbaidīs līdz nāvei!

-    Tik stipri nemaz nevajadzētu, troņmantnieks nomurmināja, tomēr māsai sekoja gan.

Arī pagraba velniņš gatavojās svinīgai ceremonijai. Viņš bija nolicis ierindā kartupeļus, daudz, daudz kartupeļu, un nu grasījās pieņemt parādi.

Viņš zināja, ka pavārpuikas visu mielastam nepieciešamo jau ir sanesuši augšā un vismaz dažas stundas pagrabā valdīs miers, tumsa, klusums un viņš velniņš.

Pēkšņi pagraba durvis ar joni tika atrautas vaļā un, gaismu neiededzis, kāds brāzās lejā pa kāpnēm. Pie tam izklausījās, ka vēl kāds cits svešo iedrošina un pamudina.

Pagraba velniņš briesmīgi izbijās.

Viņš bija pieradis pie citādas pagrabā nākšanas. Pavāri, virtuvenes un vīna pārziņi kāpa lejā lēnām un cienīgi. Pavārpuikas parasti nāca divatā vai trijatā, kādu brīdi pakavējās pie durvīm, ausījās un klausījās, ķiķināja un ducinājās ar kājām. Tad iededza gaismu, noprasīja: Vai te kāds ir? un piesardzīgi taustījās lejā pa kāpnēm.

Kamēr pavāri, vīna pārziņi vai pavārpuikas tika pagrabā, velniņš vienmēr jau bija savācis mantiņas un pazudis kādā no slēptuvēm.

Šoreiz bija citādi.

Velniņš ķēra rokā kartupeļus, kuru parādi bija gribējis pieņemt. Viņš grasījās tos atlikt vietā, bet briesmīgais uztraukums un steiga svaidīja viņa asti uz visām pusēm, līdz astes pušķis pagadījās pa tvērienam peļu slazdam.

-    Vaī-ī-ī! Palīgā-ā-ā! aizmirsis, ka pagrabā jāuzvedas rāmi un klusi kā pelītei, velniņš iebrēcās.

-   Vaī-ī-ī! Palīgā-ā-ā! atbalss ievaimanājās viņam gandrīz pie auss.

-Vaī-ī-ī! Palīgā-ā-ā! otra atbalss, drusku smalkāka un gluži sievišķīga, noskanēja uz kāpnēm. Šī atbalss ne vien atkārtoja citu teikto, bet arī domāja pati.

-    Mammū-ū-ū! Mammū-ū-ū! viņa aicinoši iesaucās.

Un karaliene Melinda drīz vien bija klāt.

Viņa pagrabā iededzināja gaismu un, kuplos, sārtos goda svārkus sacēlusi, noskrēja lejā pa kāpnēm. Tad viņa saķēra savu puiku, drusku pagrozīja, piespieda pie krūtīm un ar savām maigajām rokām pamīlēja kā mīklas pikuci, pavilka, pastiepa un itin viegli pārmauca viņam pāri ausīm kroni.

Pēc tam viņa atbrīvoja velniņu no peļu slazda un viegliem pirkstiem skaisti sabužināja viņa astes pušķi.

Karaliene Melinda steidzās. Tomēr viņa paspēja samīļot visus četrus princi Niku, princesi Litu, pagraba velniņu un karali Silvestru. Viņa paspēja ar piedurkni drusku paspodrināt sava vīra kroni un uzlikt to viņam galvā tik taisni, kā neviens cits neprastu. Viņa paguva pārbaudīt, vai princim Nikam kabatā ir tīrs mutauts un vai princese Lita pēdējā brīdī nav iekarinājusi ausīs milzīgos plastmasas auskarus, kuri viņai tik ļoti patīk, bet nemaz nesaderas ar smalko tērpu. Karalienei vēl pietika laika izlīdzināt sava smaida maliņas. Tad viņai kopā ar vīru un bērniem bija jādodas pieņemt parādi. Iesprūšanas apstākļu noskaidrošanu, dusmas un sodus nācās atlikt uz vēlāku brīdi.

Kad svētki laimīgi bija aizritējuši līdz ballei un pirmā valša skaņas jau kutināja pils mūrus, tās saklausīja arī pagraba velniņš, kurš, pārdomās un sapņos iegrimis, viens pats tupēja tumsā.

Mūzika satvēra un aiznesa projām savādos jautājumus, ko šī diena bija stingri iepinusi velniņa domu vijumos. Kāpēc princis bija uzmaucis kaklā zelta kroni un brāzies pagrabā viņu, velniņu, baidīt? Ko peļu slazds būtu darījis ar viņa astes pušķi?

Mūzika aiznesa pa gaisu visās bažas un bailes, toties nemitīgi virpināja brīnumjauku atmiņu: mamma karaliene bija metusies viņu, velniņu, glābt un turklāt silti samīļojusi! Un maigi izbužinājusi viņa astes pušķīti!

Velniņš izraudzījās pašu skaistāko kartupeli, paklanījās tā priekšā un nosarkstot vaicāja:

-    Karalien, vai drīkstu lūgt uz deju?…

Tad viņš sadūšojās vēl vairāk un, vēl stiprāk notvīkdams, lūdza mīļāk un vienkāršāk:

-    Mammu, padejo ar mani, lūdzu!…

KARALIENES ELVĪRAS BANKAS

Kādā pēcpusdienā karaliene Elvīra saņēma ziņu, ka viņas draudzenes karalienes Līvijas jaunākais dēls stipri klepojot.

Karaliene Elvīra bija visā pasaulē izslavēta banku licēja. Viņas kroņprinci auklītes, galmadāmas un labās fejas bērnības sākumā bija briesmīgi tuntuļojušas siltās drēbēs un līdz ar to nebija ļāvušas zēnam norūdīties. Kroņprincis regulāri saaukstējās, un viņa mammai regulāri radās iespeja patrenēties banku likšanā un noslīpēt šo mākslu līdz pilnībai.

Karalienes Līvijas ziņu saņēmusi, karaliene Elvīra noraisīja priekšautu, uzkrāsoja lūpas, uzlika galvā "izejamo" kroni, paņēma maisiņu ar stikla bundulīšiem, iesēdās karietē un devās ceļā.

Ceļš veda caur mežu. Lai gan karaliene uzmanīgi turēja banku maisiņu klēpī, akmeņi un koku saknes tricināja karieti, un stikla bundulīši ik pa brīdim iešķindējās.

To sadzirdēja divi laupītāji, kuri gadījās turpat ceļmalas krūmos. Viņiem šķita, ka valdniece ved zeltu.

Daudz neprātodami, laupītāji pameta viens otram ar aci, pūces balsī nelabi iebrēcās, apturēja karieti un, cepures goddevīgi noņēmuši un pieklājīgi pasveicinājuši, pavēlēja karalienei atdot zeltu.

-    Te nu nekāda zelta nav, karaliene teica vistīrāko patiesību. Viss karaliskās ģimenes zelts atrodas bankā.

-Ā! abi laupītāji žēli novilka.

Viņi zināja, ka banka ir liela, naktī kārtīgi aizslēgta pilsētas māja. Ļaudis runāja, ka tā esot pilna ar naudu. Cik nu laupītājiem bija izdevies pārliecināties pašu acīm, vismaz skursteņi un noteku caurules nebija piebāztas ar zelta gabaliem. Vīri bija nolēmuši tuvāk iepazīties ari ar visām citām bankas telpām, bet līdz šim viņiem vienmēr pagadījās kāds steidzamāks darbiņš.

-    Bet kas jums tur tajā maisiņā, majestāt? Viens laupītājs tomēr nebija pilnīgi zaudējis cerību jau šodien pat tikt pie mantas. Ja jau karaliene neveda zeltu, varbūt maisiņā vismaz bija kaut kas garšīgs.

-    Tur ir bankas, karaliene paskaidroja. Bet nesatraucieties, kungi, naudas bankai tās nav pat visvisvisattālākās radinieces.

Laupītāji tomēr gribēja tās redzēt.

Viņi abi bija ļoti veselīgi vīri. Kopš bērnības viņi bija dzīvojuši mežā, pietiekami bieži staigājuši basām kājām pa skujām un čiekuriem un pavasaros, kad katra bērna organismā ir izsīkuši vitamīnu krājumi, laizījuši pietiekami daudz lāsteku, lai norūdītos tik pamatīgi, ka līdz divdesmit piecu gadu vecumam ne vienam, ne otram nebija nācies skatīt tādus jocīgus stikla bundulīšus.

Laupītāji nezināja, ko ar tiem dara. To viņi gribēja uzzināt.

-    Ar šīm bankām ieveido degunus, karaliene paskaidroja. Matu ruļļus jūs taču esat redzējuši, vai ne? Nu, šitie ir degunu veidņi. Ejot uz balli, matu ruļļus izņem, bet šitos gan atstāj. Pēdējais modes kliedziens.

Laupītāji apbēra karalieni ar jautājumiem, bet valdniece atgaiņājās, teikdama, ka modīgas frizūras, modīgas drēbes un modīgi deguni nav aprakstāmi. Tos var tikai apskatīt un pēc tam ticēt vai neticēt savām acīm.

Laupītāji atcerējās, ka vakarā viņiem jāsteidzas uz šīssezonas lielo Laupītāju zaļumballi. Ja nu viņi ierastos tur ar moderniem deguniem, paši plātīgākie un lielīgākie amata brāļi būtu gar zemi un pagalam!

Abi vīri sāka lūgties, lai karaliene Elvīra ieveido viņu degunus.

Valdniece sacīja, ka tas maksāšot krietnu summiņu.

-    Jūsu majestāte, laupītājiem taču viss ir par brīvu! vīri spurojās pretī.

-    Nav tiesa, kungi, materiāls jums nāk par brīvu, bet darbs ir jāapmaksā. Karaliene labi zināja likumus. No katra pa zelta gabalam vai arī es braucu tālāk!

Laupītāji nobijās, aši novēla malā kādu laukakmeni, kas turpat pie egles stāvēja, un izraka no zemes naudas podu.

Kad valdniece savu tiesu bija saņēmusi, viņa noguldīja abus vīrus baltajās sūnās, samērcēja vati spirtā, uzrāva sērkociņu un viens, divi! ar ievingrinātu roku uztupināja katram uz deguna stikla bundulīti.

Kad vīri atvēra cieši aizmiegtās acis, viņi, protams, sāka vaidēt.

Bet karaliene Elvīra negribēja dzirdēt nekādas žēlabas.

Skaidrs, ka jūsu jaunie deguni nav visai ērti. Bet vai jūs kādreiz esat dzirdējuši, ka elegance un ērtība ietu roku rokā? Tās ir tikpat pretējas parādības kā cukurs un sāls! Paprasiet dāmām, vai augstpapēžu kurpes ir ērtas! Un krinolīns kā tad ar to?

Nē, nē, karaliene Elvīra negribēja dzirdēt nekādas nevīrišķīgas žēlabas pie tam no tik brašiem laupītājiem! Ar ķēnišķīgu galvas mājienu viņa atvadījās no vīriem, iekāpa karietē un lūdza kučieri turpināt ceļu tik ātri, ka uzacis kut.

Abi laupītāji, kuri izskatījās gluži neaprakstāmi, saņēma visus spēkus, visu gribu, visu lepnumu un visu lielību un, pa brīdim apspiezdami kādu vaidu, devās uz Laupītāju zaļumballi.

Protams, tur bija pulcējušies visvisādi laupītāji, visvisādas laupītāju sievas un visvisādas laupītāju meitas. Jā, arī gluži neaprakstāmas personas tur pastaigājās un gatavojās uzgriezt kādu danci.

Taču tādu degunu nebija nevienam. Vēl labāk tādus degunus neviens nebija redzējis, kaut arī laupītāji jau nu nav tie, kas redzējuši tikai un vienīgi leļļu ratiņus un rotaļu lācīšus.

Tiesa gan, atradās kāds gandrīz divsimt gadu vecs pensionēts laupītājs, kurš it kā atcerējās, ka zēna gados reiz slimojis ar bronhītu un mamma…

Bet tobrīd orķestris sāka spēlēt Laupītāju polonēzi, un viņam nebija laika domu pabeigt.

Kā jau karaliene bija paredzējusi, abiem laupītājiem ar modernajiem deguniem bija liela piekrišana. Viņi dabūja izdejoties tieši ar tām laupītāju jaunavām, ar kurām gribēja. Un uz rīta pusi atklājās, ka abi divi ballē atraduši tieši tādas līgavas, kādas gribēja.

Tālākais, protams, ir skaidrs. Drīz vien abi laupītāji reizē rīkoja kāzas. Tā kā pēc kāzām ir gaidāmi bērni un bērniem taču nevajadzētu rādīt sliktu paraugu! -, abi vīri pameta jaunības nodarbošanos un apguva katrs citu amatu. Viens kļuva par mežsargu, otrs par baņķieri.

Vai modernie deguni netraucēja mežsargam un baņķierim pildīt viņu svarīgos pienākumus?

Kādi tur vairs moderni deguni!

Tad, kad cilvēki grasās precēties, ir jābučojas, un tad, kad cilvēki bučojas, stikla bundulīši no deguniem nokrīt nost.

Drīz vien bijušie laupītāji pārliecinājās, ka valdniece Elvīra, kuru viņi bija ielūguši uz kāzām, apsveikuma runā ir sacījusi baltu patiesību: bez stikla bundulīša uz deguna un bez laupīšanas var dzīvot tikpat labi kā ar tiem, ja ne vēl krietni labāk!

CIEMOS PIE JOHANA MUŠPAPĪRA

Kādu dienu, kad mamma virtuvē mizoja kartupeļus, tētis ielavījās pieliekamajā kambarī panašķēties ar ievārījumu. No turienes viņš saklausīja, ka mamma dungo vecumveco dziesmiņu:

Dziļi, dziļi mežā Dzivojci kāds virs, Un to viru sauca Johans Muspapirs.

-     Paklau! Pat muti kārtīgi nenoslaucījis, tētis pabāza galvu pa kambara durvīm. Traki sen par Johanu nekas nav dzirdēts. Nez kā viņiem tur, dziļi mežā, šajos grūtajos laikos iet? Vai mēs svētdien ar bērniem nevarētu aizbraukt ciemos?

-     Varētu, mamma viņam piekrita, varētu gan, ja tu līdz tam laikam izslaucītu ievārījumu no bārdas.

To tētis arī izdarīja. Turklāt viņš paveica daudz ko citu: 17 reižu nodziedāja saviem bērniem Kristīnmārai, Alanžoržam un Apalītim dziesmiņu par Johanu un atbildēja uz bērnu 228 jautājumiem par Mušpapīru ģimeni. (52 jautājumi attiecās uz ģimenes galvu, 49 uz viņa kundzi Ēvu Lulliju, 104 uz abu bērniem Mušpapīrēniem, bet pārējie skāra citus viņu radiniekus un mājdzīvniekus.) Un vēl tētis sagādāja dāvanas, patiešām interesantas lietas, jo mamma uzstāja, ka šajos grūtajos laikos nedrīkstot tukšām rokām ierasties dziļi, dziļi mežā. Ko tikai tētis nebija salicis divās mugursomās un četros maisos! Tur atradās saplacinātas, tukšas alus kārbas un mākslinieciski izkaltēti ananasu cekuli, caurumaini gaisa baloniņi un mākslīgi graužamnagi. Ar lielām grūtībām tētis bija sadabūjis arī dažas pavisam modernas un visai dārgas lietiņas sērkociņus, kuri pēdējā brīdī pirms uzliesmošanas pārvēršas par sapelējušiem makaroniem, bet vēl pēc mirkļa par dzīviem tārpiem, cepuri, kuru nemūžam nevar dabūt nost no galvas, un, pats svarīgākais, lielu, kārdinošu torti, kas garšo pēc vecām jūraszālēm.

Ar dāvanām apkrāvusies, ģimene svētdienas rītā atstāja māju un devās uz dziļo, dziļo mežu.

Viņu ceļš nebija rozēm kaisīts, nepavisam ne. Kamēr gājēji nokļuva meža dziļumā, šis tas ar viņiem atgadījās. Kristīnmāra un Apalītis, kuri katrā ziņā gribēja soļot pa grāvi, trīs reizes ielūza ledū, un viņu goda drānas samirka ar katru reizi pamatīgāk. Savukārt mammai zābaks pamatīgi norīvēja papēdi. Par laimi, tētis prata visas problēmas atrisināt. Slapjās drēbes viņš izgrieza tik cieši, ka nošņirkstēja vien, un pakāra priedē žāvēties līdz brīdim, kad viņi nāks atpakaļ. Abus bērnus viņš ietina sausās, siltās avīzēs un pārsēja ar aukliņu. Saprotams, kājas un rokas ērtības labad tika atstātas laukā. Mammas zābakiem tētis nogrieza kā purngalu, tā papēdi, lai tie vairs nevienā vietiņā nevarētu noberzt kājas.

Turklāt, visu laiku atjautīgi risinādams problēmas, tētis neatteicās sniegt lietpratīgas atbildes uz savu ceļabiedru jautājumiem.

-   Tēt, vai Johana Mušpapīra sieva patiešām ir īsta ragana? Kristīnmāra apvaicājās, kad tētis sausajā un siltajā avīzē bija izgriezis mutes caurumu.

-   Visīstākā, tētis atbildēja. Dziesmā taču ir teikts:

Viņam bija sieva īsta ragana, Un to sievu sauca Ēva Lullija.

-   Un bērai? interesējās Alanžoržs. Vai viņi tiešām līdzinās vecākiem?

-    Vai tad nu āboli kritīs tālu no ābeles? tētis atbildēja ar pretjautājumu. Dziesmā skaidri un gaiši sacīts:

Viņiem bija bērni īsti velnēni, Un tos bērnus sauca Muš-pa-pi-rē-ni.

-    Tad jau viņi ir lipīgi, vai ne? Apalītis iesaucās.

-   Traki lipīgi, sarunā iejaucās mamma. To drīz vien manīsiet gan jūs, bērni, gan mēs ar tēti.

Patiesi, drīz vien meža dziļākais dziļums bija sasniegts un gājēji ieraudzīja namiņu.

-   Viss sakrīt, tētis nopriecājās. Esam nonākuši īstajā vietā. Dziesmā ir sacīts:

Viņiem bija naminš Tīri tā nekas.

Cik nu atnācēji spēja saskatīt, namiņš patiesi bija tā nekas. Durvis tam atradās uz jumta un būtu atveramas kā lādes vāks, ja vien būtu rokturis, ar kuru tās pacelt. Tā kā durvis nebija atveramas, mājiņā varētu iekļūt pa diviem skursteņiem, kas atradās katrs savas sienas vidū. Taču tajos bija sakrājies ūdens, un tie bija aizsaluši. Jo labāk ciemiņiem nevajadzēja klauvēt ne pie durvīm, ne pie skursteņiem. Visi namiņa iemītnieki dzīvoja pa āru, kā to bija darījuši kopš ziemas sākuma, kad skursteņi aizsala.

Ciemiņus pamanījis, Johans Mušpapīrs, kurš ceturto stundu pēc kārtas ar vienu čiekuru nesekmīgi bija centies trāpīt otram čiekuram, apsveica atnācējus ar apdullinošu svilpienu.

Ēva Lullija, kura dārziņā bija laistījusi krietni sakuplojušās grīdas lupatas, aiz prieka sacēla gaisā visus savus zilganzaļos matus un tā izbolīja acis, ka ciemiņiem kļuva tīri salti.

Savukārt Mušpapīrēni, kuri karājās apkārtējos kokos ar galvu uz leju, izdvesa tādas apsveikuma skaņas, ka viņiem tūlīt kļuva ne tikai silti, bet pat karsti.

Pavisam drīz abas ģimenes bija atradušas kopēju valodu.

Tētis ar Johanu aiz namiņa pārcilāja milzīgu dzelzs lūžņu kaudzi, meklēdami kādu sīku skrūvīti, kuru Mušpapīrs katrā ziņā gribēja parādīt tētim.

Mamma ar Ēvu Lulliju sprieda, kā pavasarī no zaķkāpostiņiem pagatavot viltotā zaķa cepeti.

Bērni ar Mušpapirēniem bija kā kopā salipuši. Viņi karājās ar galvu uz leju no kokiem, grauza akmeņus, ka šņirkstēja vien, ložņāja pa lapsu alām un vēl daudz dziļākiem un nozīmīgākiem pazemes dobumiem.

Visi jutās tik lieliski, ka nemanīja piezogamies ne krēslu, ne tumsu. Kad tumsa jau bija sabiezējusi piķa melnumā un biezumā, tētis ierunājās par došanos mājup.

-    Rīt ir darbdiena, viņš sacīja.

Protams, atvadīšanās visiem bija drusku sāpīga nācās atlipināties vaļā no dārgajiem draugiem. Taču tētis visus mierināja:

-    Nebēdājiet, nu jau mums ceļš ir zināms, kuru katru svētdienu atkal varēsim atšauties šurp.

Tomēr tik vienkārši ar to ceļa zināšanu nebija vis. Veselas trīs reizes viņi kļūdījās un katru reizi izgāja laukā citā meža malā tikai vajadzīgajā ne. īstajā malā viņi beidzot nonāca gan, tikai īstajā vakarā ne. Viņi tur bija veselu diennakti vēlāk. Taču, kā apgalvoja tētis, nekāda traģēdija tā nebija.

-    Rīt arī ir darbdiena. Darbdienu ir daudz. Nekas nav nokavēts, viņš sacīja mammai un bērniem. Sarežģītāk būtu tad, ja rīt būtu svētdiena.

Un tad, kad mamma nosūkstījās, ka viņi nav atraduši priedē iekārtās drēbes, tētis iesaucās:

-      Mīļā! Tu tikai paskaties, kā mūsu bērniem piestāv avīzes! Tās taču iznāk gandrīz katru dienu, turklāt daždažādas plānas un biezas, krāsainas un melnbaltas! Nekad viņi nestaigās pliki! Viņu izskats vienmēr liecinās par pasaules jaunākajām vēsmām un vētrām!

Un visi apmierināti pārradās savās mājās, dungodami vecumveco dziesmiņu:

Dziļi, dziļi mežā Dzīvoja kāds virs…

BUZELES UN RŪCEŅA BRĪVDIENA

Kādu ritu Buzelei bija neparasti labs garastāvoklis. Viņa glīti izbužinājās, sasprauda sev visur, kur vien tika klāt, baltas un dzeltenas spalvas un devās uz veikalu pēc vafelēm.

Veikala durvis atvērusi, Buzele priecīgi sveicināja visus klātesošos:

-    Labrīt visapkārt! Rādās, ka būs skaista dieniņa! Vai es varētu palūgt četras paciņas jūsu gardo vafeļu?

Aiz letes stāvēja Rūgumpods un lēja burkā krējumu. Kauss sastinga viņam rokās. Tik tikko dzirdami atņēmis labrītu, viņš pasniedza Buzelei vafeles. Buzele samaksāja, gribēja visiem novēlēt veiksmīgu dienu un doties projām, bet Rūgumpoda sirds tomēr neizturēja. Pieliecies omulīgajai pircējai tuvāk, viņš satraukti jautāja:

-    Buzeles kundze! Kas noticis? Jūs šodien esat tik labā noskaņā! Vai mājās kādas nepatikšanas? Jūs jūtaties slikti?

-    Viss kārtībā! Buzele līksmi atbildēja. Es jūtos brīnišķīgi! Sen neesmu tā jutusies. Es nolēmu beidzot pārtraukt nogurdinošo īgņošanos un paņemt brīvdienu. Laba oma man pēdējoreiz bija pirms vienpadsmit gadiem, kad es tikko biju nākusi pasaulē. Visus šos gadus nevarēju atļauties labu garastāvokli. Šorīt es sapratu, ka to vairs nedrīkst atlikt, un paņemu brīvdienu. Visu dienu man būs labs noskaņojums. Ja kāds gribētu piebiedroties lūdzu!

Rūgumpods tikai nogrozīja galvu.

-    Ko niekus piebiedroties! viņš paklusām teica Igņam un Nīgrulim, kuri veikala stūrī dzēra sāju un remdenu kafiju. Kaut nu tas beigtos ar godu… Vai nav dzirdēts, kur ļaudis noved laba oma!

Ari Skābumķērnes veikaliņā, kur Buzele iegriezās nopirkt limonādi, viņas aicinājums pavadīt dienu labā noskaņojumā nerada atsaucību.

-    Kādu stundiņu pamocīsies un atmetīs ar roku, paredzēja Skābumķērne. Un veikala pastāvīgās apmeklētājas Dusmupūce un Bimbotāja viņai dedzīgi piekrita.

Buzele neklausījās ļaužu valodās. Vafeles un limonādi sadabūjusi, viņa devās pie sava sirdsdrauga Rūceņa.

-    Labrīt, Rūceni! Klausies, ko teikšu! Buzele runāja tik žirgti un skaidri, ka Rūcenis savu draudzeni nevarēja ne pazīt. Ņemsim šodien brīvdienu jutīsimies labi!

Rūcenis nepavisam nebija gatavs labai omai. Ak kungs, tas bija tik neparasti, tik negaidīti, tik satraucoši! Bet Buzele bija viņa draudzene, tik dārga draudzene, kuras dēļ Rūcenis bija ar mieru savu mūžam draņķīgo omu uz vienu dienu apmainīt pret labu garastāvokli.

Draudzības vārdā Rūcenis tā ari izdarīja.

Abi devās zaļumos.

Kamēr viņi vēl gāja pa pilsētu, pie logiem nostājās Pinkšķis un Ņurdulis, un Burkšķētājs, un Čīkstulis. Viņu sejas nepārprotami pauda, ka no Buzeles un Rūceņa brīvdienas nekas prātīgs nesanāks.

Činkstētāja, Pukstētāja un Gaudule sēdēja pie telefoniem un cita citai dīca ausī apmēram tā:

-    Pie mums taču nekas tāds nav iespējams, mīļā, tu pati redzēsi, ka nav iespējams, piemini manus vārdus…

Tikmēr abi draugi labā noskaņojumā bija tikuši līdz pilsētas robežai.

-    Nu, kā tu jūties? Buzele norūpējusies vaicāja Rūcenim. Vai vēl vari izturēt? Paklau, ja vajadzīgs atpūtīsimies! Pakašķēsimies un paīgņosimies un pēc tam atkal atgūsim priecīgu prātu un soļosim tālāk!

Rūcenis turējās kā vīrs viņam bija kauns atklāt, ka viņš tik ātri ir noguris no labās omas.

-    Ejam, ejam! Es varētu izturēt priecīgu prātu vēl divas dienas bez pārtraukuma! viņš palielījās.

Buzele tomēr domāja, ka ir vajadzīgs spēcinājums. Viņa aicināja Rūceni apmesties pirmajā pļaviņā aiz pilsētas un drusku ieturēties.

Vafeles un limonāde brīvā dabā, svaigā gaisā garšoja lieliski, brīnišķīgi, pasakaini, fantastiski, kapitāli, superīgi! Draugiem nenāca ne prātā bozties un ņurdēt, ka vafeļu pildījums garšo pēc zemeņu ziepēm, bet limonāde pēc citronu šampūna.

Maltītes beigās no vafelēm nebija palikusi pāri ne drupačiņa, no limonādes ne lāsīte. Toties labas omas abiem bija papilnam!

Tīrais brīnums!

Buzele gan klusībā sāka šaubīties par to, kas būs vēlāk spēcinājuma krājumi taču bija galā…

Kas būs būs, viņa nolēma. Gan jau pati dzīve rādīs…

Pati dzīve rādīja, ka tikpat labs ja ne vēl labāks! spēcinājums kā vafeles un limonāde ir zaļi bērzi, baltas margrietiņas un lieli akmeņi.

Abi gājēji vairs nelauzīja galvu par to, vai viņiem ir ierastā sliktā vai neierastā labā oma. Viņiem vairs nebija prātā, ka viena taču ir Buzele, otrs Rūcenis.

Viņi vienkārši gāja un dziedāja. Viņi dziedāja pirmoreiz mūžā. Un pasaulīt zaļā! nemaz nebrīnījās par to, ka prot trallināt!

Un nu nāk šī stāstījuma interesantākā vieta.

Rūgumpods un Skābumķērne, īgņa un Nīgrulis, Dusmupūce un Bimbotāja, Pinkšķis un Ņurdulis, un Burkšķētājs, un Cinkstētāja, un visi citi pilsētnieki, kuri aiz ziņkārības Buzelei un Rācenim bija paklusām sekojuši, lai redzētu, cik tālu šie tiks ar savu labo omu, arī aizmirsa, kas viņi paši ir!

Bērzu zaļums un margrietiņu baltums bija varen spēcīgs spēcinājums tas lika justies labi arī tiem, kuri nebija nolēmuši pārtraukt draņķīgo dienu virkni ar vienu jauku brīvdieniņu.

Un viņi visi sāka soļot un dziedāt līdzi Buzelei un Rācenim.

Pasaulīt zaļā! Kaut gan neviens no viņiem nemūžam nebija izdziedājis ne pušplēstas skaņas, visi vīteroja kā putni! Mežu gali locījās vien, lai bijušo nīgruļu, īgnuļu un nīkuļu balsis aizskanētu tālu, tālu un aicinātu izmēģināt labu omu arī šņukstētājiem, gremžiem, purpinātājiem un drūmiķiem, ja nu tādi šajā skaistajā dieniņā kaut kur vēl būtu sastopami.

KARAĻA TUMIKELA SLIKTAIS GARASTĀVOKLIS

Reiz karali Tumikelu piemeklēja briesmīgi slikts garastāvoklis. Tas bija bīstami gan pašam valdniekam, gan viņa pilij, gan visai valstij. Katram taču skaidrs, ka valdniekam piederas tikai augstākā labuma mantas, domas, noskaņas un garastāvokļi. Tumikels bažījās, ka mazbērni varētu viņa vājo vietu izmantot un uz kādu laiciņu nogāzt viņu no troņa un iegāzt gultā, lai veseļojas. Tas apdraudētu pili tur tad ietu vaļā sazin kas! (Valdnieks jau bija saklausījis čukstus par kartupeļu rīvēšanu un pankūku cepšanu.)

Kā par spīti, karaļa Tumikela sieva un bērni nevarēja viņam palīdzēt visi bija devušies uz vēžošanas sacensībām, kas norisinājās pasaules otrā malā. Paietu vairākas stundas, līdz viņi atgrieztos mājās. Bet tad, ja mazbērniem būtu izdevies iedabūt vectēvu gultā, pils liktenis varētu izšķirties dažos desmitos minūšu.

Grūti būtu pieminēt visus ēdienus, dzērienus, zāles, spēles, ūdensprocedūras, vingrojumus, burvju vārdus un bērnu dziesmiņas, kas tika izmantotas, lai uzveiktu valdnieka slikto garastāvokli.

Vieglāk ir nosaukt tos līdzekļus un metodes, kuri netika izmēģināti. Netika pielietota darba terapija un bada diēta; arī bērza žagari netika aicināti talkā.

Nekas nelīdzēja. Karalis Tumikels jau grasījās paceltām rokām labprātīgi doties uz gu]amistabu. Viņa garastāvoklis jau bija noslīdējis tik zemu, ka ar garastāvokļa termometru to vairs izmērīt nevarēja.

Sagadījās tā, ka tieši tobrīd gar karaļa Tumikela pili gāja vecais Rāceņtīzena kungs. Viņam bija apsāpējušies kauli, un viņš bija devies mazā pastaigā, lai tos izlocītu.

Rāceņtīzena kungs dzīvoja dziļos laukos; tīrās nejaušības un sāpošo kaulu dēļ viņa pastaigas loks šoreiz bija padevies tāds palīkāks tas skāra karaļa pili.

Pils priekšā no pazīstama sardzes virsnieka Rāceņtīzena kungs dabūja zināt slepeno patiesību par karaļa un valsts bīstamo stāvokli.

Rāceņtīzena kungs bija labs savas zemes pilsonis, kam rūpēja karaļa garastāvoklis un valsts liktenis.

Zālienā pils balkona priekšā nostājies, viņš saglauda matus, iebāza mutē divus pirkstus un nosvilpās. Kad karalis Tumikels iznāca uz balkona, Rāceņtīzena kungs zemu palocījās un bez garām ievadrunām uzsauca:

-     Metiet šu' to sabojāto garastāvokli! Raudzīsim kauč ko vērst par labu!

Ja karaļa sieva un bērni atrastos tuvumā, Tumikels tādā brīdī varbūt drusku padomātu. Bet nu valdniekam bija skaidrs, ka jāizmanto jebkurš cerības stariņš.

Viņš pārvēla savu slikto garastāvokli pāri balkona zeltītajiem režģiem, aizspieda ciet acis un, nodomājis: "Kas nu būs būs!" palaida to vaļā, lai krīt.

Sliktais garastāvoklis noplakšķēja zaļajā maurā pie Rāceņtīzena kunga kājām.

Rāceņtīzena kungs ar pūlēm nolieca stīvo muguru, pacēla karaļa garastāvokli, pagrozīja to, apskatīja no abām pusēm, papurināja kā paklāju un tad izplāja zemē.

Karalis Tumikels jau bija atvēris acis un ar interesi raudzījās, ko vecais kungs dara ar viņa garastāvokli. Tā uz balkona stāvam un no malas savā garastāvoklī nolūkojamies, karalim kļuva mazliet vieglāk ap sirdi.

Tad Rāceņtīzena kungs vēlreiz ar pūlēm pieliecās, novilka kurpes un zeķes un lēnām, bet nepārprotami uzkāpa uz karaļa sliktā garastāvokļa.

Nu valdniekam kļuva jocīgi ap dūšu.

-    Paklau, kungs, vai tad tā vajag? viņš nedroši uzsauca.

-     Jā, jūsu majestāte, vajag gan, Rāceņtīzena kungs īsi atbildēja un pa karaļa slikto garastāvokli turpināja virzīties uz austrumu pusi. Pēc tam viņš strauji mainīja virzienu, četras reizes palēcās uz vietas, sastinga kā spāniešu dejotājs, ar kreisās kājas papēdi astoņas reizes īsi paplikšķināja pa garastāvokli, aplieca mazu loku pulksteņa rādītāja virzienā, apmeta divus salto un nostājās uz pašiem pirkstu galiņiem kā balerīna.

Tas skats, ko valdnieks redzēja turpat savu acu priekšā, viņu stipri mulsināja, bet tad, kad Rāceņtīzena kungs meta salto, Tumikels juta, ka viņam ap sirdi jau ir krietni vieglāk. Un tad, kad izdarīgais kungs nostājās uz pirkstu galiņiem kā balerīna, karalis iesmējās.

-      Nebija slikti, mans kungs, nepavisam nebija peļami, valdnieks atzinīgi sacīja. Bet nu man ir jāiet. To jūs varat paņemt par piemiņu; man tas vairs nebūs vajadzīgs. Ar ķēnišķīgu žestu Tumikels norādīja uz savu slikto garastāvokli. Un piebilda: Lūdzu, brītiņu pagaidiet!

Kamēr Rāceņtīzena kungs rullēja kopā karaļa dāvanu, valdnieks sameklēja glābējam vēl divas balvas: savu fotogrāfiju un vērtīgu suvenīru apzeltītu zobu bakstāmo, ko rotāja pils ģerbonis.

Rāceņtīzena kungs uzvilka zeķes un kurpes, pamāja karalim, pavicināja ar roku pazīstamajam sardzes virsniekam un cilpoja mājās. Jā, jā, cilpoja! Vai tad pēc diviem salto un stāvēšanas uz pirkstgaliem viņš varētu lēni tipināt?

Dziļajos laukos pārradies, Rāceņtīzena kungs tūlīt izrādīja sieviņai jaunieguvumus.

-    Paskat, mana zelta drostaliņ! Viņš atritināja vaļā karaļa slikto garastāvokli. Šitais ir ass un veselīgs kā jogu paklājiņš! Kaulu sāpes man kā ar roku atņēma! Pakāršu pirts priekštelpā.

Taču Rāceņtīzena kundze, kura mazliet baidījās no baciļiem, mikrobiem, vīrusiem, insektiem, abiniekiem, rāpuļiem un ežiem, palūdza, lai vīrs karaļa slikto garastāvokli pakar šķūnītī.

Valdnieka fotogrāfiju apskatot, Rāceņtīzena kundze sacīja: Glīts vīrietis! Toties, zobu bakstāmo ar visu ģerboni aplūkojot, neteica ne pušplēsta vārda, lai gan šķita, ka viņai gribējās kaut ko sacīt.

Tad sieva aicināja vīru pie galda un abi ieturēja pusdienas, kurās bija kartupeļu pankūkas. Kad mielasts tuvojās beigām, Rāceņtīzena kundzei ienāca prātā:

-Ja jau valdnieks tevi apdāvinājis, kā nu spējis un pratis, varbūt mēs arī varētu aizsūtīt viņam kādu dāvanu. Diezin vai tur, pilī, kādam ir vaļa noņemties ar kartupeļu rīvēšanu. Es rītrītā varētu piecelties tā paagrāk un sacept viņam kādu bļodu pankūku.

Akurāt manas domas, mana zelta drostaliņ! Rāceņtīzena kungs nopriecājās. Un atlikušo dienas daļu viņi abi ar kundzi pavadīja tikpat labā noskaņā kā valdnieks Tumikels.

Ja nu kāds tajā pēcpusdienā tomēr bija neapmierināts ar dzīvi, īgns un kašķīgs, tad tie bija Tumikela mazbērni, kuri nebija tikuši pie pašrocīgi rīvētām kartupeļu pankūkām un daudz kā tāda, kas virtuvē, ēdamzālē, salonā, pagrabā, troņa zālē un mantu kambarī atrodas pašos augšējos plauktos.

Bet pie kā nevar tikt dienā, pie tā var tikt naktī, kad karalis saldi krāc!

Tumikela mazbērni tomēr izmantoja vecāsmammas un vecāku vēžošanas sacensības naktī viņi sarīvēja trakoti daudz kartupeļu, izcepa briesmīgi daudz pankūku, nenormāli pieēdās un, savu panākuši, ieguva ellīgi labu garastāvokli.

Tā kā arī Tumikels nākamajā rītā dabūja kartupeļu pankūkas tās, kuras viņam dāvāja Rāceņtīzenu pāris, var teikt, ka šajā notikumā ar karaļa slikto garastāvokli apbrīnojamā veidā bija uzvarējis pilnīgs taisnīgums: itin visi bija saņēmuši kā labu garastāvokli, tā kartupeļu pankūkas. Protams, Rāceņtīzena kungs bija dabūjis arī karaļa fotogrāfiju un apzeltīto zobu bakstāmo, bet viņš taču bija vairāk papūlējies, vai ne? Turklāt karalim pašam sava fotogrāfija nemaz nebija tik vajadzīga, jo viņš varēja palūkoties uz sevi spogulī, kad vien sagribēja, savukārt viņa mazbērniem tā nebija nepieciešama, jo viņi varēja apskatīt vectēvu, kad vien viņiem atlika mazliet laika. Kas attiecas uz apzeltīto zobu bakstāmo, jāteic, ka uz to tikpat kā nekas neattiecas, tāpēc to nevar uzskatīt par netaisnības pierādījumu.

KAĶU TRAMVAJS

Kādu vakaru visi sešpadsmit divu pagalmu kaķi sanāca kopā sapulču laukumiņā starp trim liepām. Viens no viņiem, Profesors vārdā, uzrunāja pārējos. Dāmas un kungi, viņš teica, ir pienākuši grūti laiki. Reņģu galvas ir kļuvušas pavisam plānas, siļķu

asakas apkaltušas pavisam sausas, un karpu astes sarāvušās mazas mazītiņas. Tas jau ir atstājis manāmu ietekmi uz mūsu pašu galvām un astēm. Kaut kas ir jādara, lai mēs nesarautos un neizkalstu. Mums jāmeklē bagātīgāki iztikas avoti. Esmu kaut ko izdomājis. Ierosinu izveidot kaķu tramvaju veikli un kvalitatīvi pārvadāt pasažierus un nopelnīt labi daudz treknu reņģu galvu un eļļainu siļķu asaku.

Sapulces dalībnieki sarosījās. Kaķu tramvajs! Tas skanēja tik labi! No šiem vārdiem plūda enerģija.

-   Tramvaja līnijas vadiem mēs izmantosim mēnesstarus, Profesors turpināja citus iepazīstināt ar plānu, kas bija radies viņa pamatīgajā, apaļajā galvā. Ja ar tiem nepietiks, mēs drusku notīsim no ielas spuldzēm.

-    Bet kur mēs tramvajiem ņemsim stangas nu, tos turekļus, ar kuriem tie turas pie vadiem? pavaicāja kaķenīte Dūna.

-      Tās nav tālu jāmeklē, jaunkundz, atbildēja Profesors. Katrs lai paskatās uz savu blakussēdētāju. Ikvienam kaķim taču ir aste, vai ne? Ja to no mugurpakaļgala pārceļ uz mugurpriekšgalu… Esiet tik laipns, mans kungs, Profesors vērsās pie runča Morica, kurš sēdēja viņam vistuvāk, atļaujiet, lūdzu…

Un, atļauju nesagaidījis, Profesors ar asu kustību nokabināja asti no Morica mugurpakaļgala un zibenīgi piemontēja to mugurpriekšgalā, skausta tuvumā.

-   Nu, paejieties uz priekšu, Morica kungs, nodemonstrējiet mums kaķu tramvaju! Profesors mudināja

Moricu. Citiem viņš pieredzes bagata lektora balsī paskaidroja: Mūsu priekšā ir kaķu tramvajs ar vienu vagonu. Darbināms ar mēnessgaismu.

Morics bija tik apjucis, ka darīja tieši to, ko viņam lika.

-    Hm, kaķenīte Dūna atzina, tas izskatās diezgan neparasti priekš kaķa, bet pavisam normāli priekš tramvaja.

-    Pilnīgi pareizi, Profesors jaunkundzi paslavēja. Tad turpināja izskaidrot savu plānu: Izdevīgāk un, galvenais, drošāk būs braukt divatā. īpaši jau nakts vidū. Diviem kaķiem ir jāsakabinās kopā. Sastājieties pa pāriem! Ņemiet vērā pārinieka temperamentu, izveicību, krāsu, lielumu! Visiem tramvajiem ir jābūt saskanīgiem to prasa firmas gods.

Sētā sacēlās paskaļa jezga kā jau tas notiek vienmēr, kad ir jāsastājas pa pāriem.

Tikmēr daži kaķi Profesora vadībā steigšus ierīkoja tramvaja līnijas. Par sliedēm viņi daudz nebēdāja gan asfalts, gan zeme itin visur bija vienās švīkās, tā ka sliežu bija atliku likām. Arī mēnesstaru vadus viņi bagātīgi savilka krustām šķērsām. Viņi taču zināja, ka jebkurš kaķis pratīs piebremzēt, ja vajadzīgs, lai nerastos sastrēgums vai katastrofa.

Pēc brīža sāka kursēt pirmais kaķu tramvajs. Dzin-dzirinnn! Dzin-dzirinnn! Tam sekoja otrais, trešais un visi pārējie.

Tas izskatījās patiešām jauki! Kāda kaķa mugurpriekšgalā piestiprinātā aste ik pēc brīža no mēnesstaru vada izšķīla pa dzirkstelei. Vagoni slīdēja klusi

un saskanīgi, tie eleganti piestāja pie katras vietas, kur varētu gadīties pasažieris.

Diemžēl sākumā ar pasažieriem neveicās. Lielas neērtības radīja tas, ka nevienam vagonam nebija ne kāpnīšu, ne durvju, ne salona. Taču šīs neērtības neskāra pasažierus. Tie varēja sēdēt uz vagonu jumtiem, un tas patiešām bija patīkami, jo lielākā daļa jumtu bija mīksti un pūkaini. Neērtības vagonu uzbūves dēļ dabūja just paši kaķi. Piemēram, kāds nejauks šunelis, kurš gribēja drusku pabraukāties, pēkšņi iedomājās, ka ir varens jātnieks, un spieda netīrās ķepas kā piešus vagonam sānos. Savukārt divi akmeņi, kuri vēlējās nokļūt parkā, pa ceļam atklāja, cik vagona jumts ir atsperīgs, un sāka lēkāt pa to kā pa vecu dīvānu. Un ko darīja banāna miza, kura šajā pilsētā bija pirmoreiz? Viņai apnika raudzīties uz pieminekļiem un skaistajām mājām, un viņa sāka kutināt vagonam sānus!

Taču pati lielākā neērtība bija tā, ka neviens negribēja kārtīgi maksāt. Dažs, vagonu atstādams, murmināja, ka milzonīgu reņģu galvu esot aizmirsis mājās un citudien to atnesīšot. Cits braucienu mēģināja apmaksāt ar kaut kādu nožēlojamu kartupeļmizu. Bet daži nekauņas gluži vienkārši pabraukājās un maksāt pat negrasījās.

Kādā agrā rītā, kad visi tramvaji vēl stāvēja depo, Morics sacīja:

-    Liela labuma no tās braukāšanas nav.

-    Bet cik skaisti izskatās! iesaucās kaķenīte Dūna.

-   Jā jau, jā, Morics viņai piekrita. Taču mugura man vienos zilumos. Esmu zaudējis svaru. Un šis dubļainais laiks… Visi berzē savas netīrās kājas gar maniem gaišajiem sāniem…

-    Dāmas un kungi! viņu sarunu pārtrauca Profesors. Laikam būs jāuzsāk pavisam citi darbi. Es gribētu ieteikt…

Tajā brīdī pilsētā viss pēkšņi pārmainījās sāka snigt sniegs. Pārslas steidzīgi krita cita aiz citas, bet, līdz zemei nonākušas, visas satrauktas meklēja, kur pakāpties, kur nostāties, lai nenotraipītu savas baltās drānas. Daudzas lidonītes patvērās uz kaķu tramvaju jumtiem. Ķekaru ķekariem viņas aplipa ap vagoniem un sniedza rokas pretim arī tām, kuras vēl tikai tuvojās no debesu puses.

-    Ai, godātās pasažieres! Nedrūzmējieties, lūdzu, nekāpiet uz jau pārpildīta vagona jumta! Morics mēģināja regulēt braucēju plūsmu.

Taču sniegpārslas viņu un pārējos kaķus mudināja:

-Ātrāk, ātrāk! Žiglāk izvediet mūs no šiem netīrumiem! Brauciet uz mežiem, brauciet uz pļavām! Mēs turēsimies cita pie citas, mēs nenokritīsim! Aiziet! Mēs jums kārtīgi atlīdzināsim!

-     Kā vai tad jums ir treknas reņģu galvas? kāds runčuks pasteidzās apvaicāties.

-    Reņģu galvas? Sniegpārsliņas pasmējās. Tās gan mēs aizmirsām paķert līdzi. Toties debesu krātuvēs paņēmām miljoniem dimantiņu mēs jums samaksāsim ar tiem, labi?

Dimanti ir labāki nekā nekas kaķi nosprieda un devās ceļā. Dzin-dzirinnn!

Ilgi, ilgi saskanīgie, līganie vagoni slīdēja uz mežiem, uz pļavām, uz laukiem, izvezdami no dubļainās pilsētas arvien jaunus sniegpārslu pulkus.

Ikreiz, kad kaķi pa pāriem atgriezās pilsētā, viņu acis mirdzēja aizvien spožāk. Tas tāpēc, ka to dziļumos viņi bija ieslidinājuši katru dimantiņu, ko bija saņēmuši par sniegpārslu vešanu.

Divi mazi peļuki ar aizvien lielāku apbrīnu un sajūsmu noskatījās uz dzirkstelēm kaķu astes galā un uz dimantiņiem viņu acu dziļumos. Kā peļukiem gribējās kaut reizi mūžā pabraukāties ar kaķu tramvaju! Viņi pat bija sagādājuši brīnum treknas reņģu galvas. Tomēr viņi nespēja sadūšoties un uzrāpties uz kāda vagona jumta. Peļukiem nebija skaidrs, vai kaķi tagad ir tikai brīnišķīgi tramvaji vai vienlaikus joprojām ari nejauki peļu ķērāji.

BURVIS, MĀCEKLIS UN BRĪNUMI

Reiz dzīvoja kāds Burvis, kurš neticēja brīnumiem. Viņš pat nemēģināja pārbaudīt, vai burvestības pasaulē notiek vai ne. Viņa darba kabinetā burvju rīki stāvēja nelietoti, burvestību grāmatas apputēja necilātas. Sākumā ļaudis bija nākuši uz Burvja namu visai bieži, bet Burvis viņus bija sūtījis projām. Viņi devās meklēt brīnumus citur.

Tad nu Burvis garus gadus dzīvoja savā padrūmajā, patumšajā mājoklī, neviena netraucēts. Viņa dienas ritēja stipri vienmuļi.

Gluži viens Burvis tomēr nebija. Tā kā katram brīnumdarītājam parasti ir kāds māceklis, arī šis Burvis vienu puisi bija pieņēmis.

Nabaga Māceklis! Ko gan viņš varēja iemācīties no Burvja, kurš netic brīnumiem? Mēnešiem ilgi puisim nācās veikt tikai parastus, nebrīnumainus darbus mazgāt grīdas, spodrināt spoguļus un vārīt zupu. Viņš gan bija dzirdējis, ka pārbaudes laikā ikvienam māceklim tiekot doti paši vienkāršākie uzdevumi, bet mēneši ritēja, un nekas nemainījās.

Burvja Māceklis pēc kāda laika gāja pie Burvja un prasīja, lai tas ierāda grūtākus, neparastākus uzdevumus, bet Burvis tādās reizēs lika ar ziepjūdeni nomazgāt pieliekamā kambara plauktus vai izpurināt paklājus, turklāt ne jau burvju paklājus.

Sākumā puisis sprieda, ka Burvis nevēlas viņam atklāt savus noslēpumus. Viņš gribēja pusnaktī slepus noskatīties, kā Burvis buras. Taču atklājās, ka saimnieks pusnaktī neburas viņš guļ un krāc.

Vairākas reizes Burvja Māceklis mēģināja ielavīties Burvja kabinetā un uz savu roku padarboties ar burvju rīkiem un iemest aci burvestību grāmatās. Taču kabineta durvis vienmēr bija kārtīgi aizslēgtas. Burvis tur negāja un negribēja arī ļaut, lai kāds cits ierauga putekļus un jucekli. Viņš bija kļuvis sīkumaini tīrīgs un akurāts.

Par laimi, pienāca diena, kas pilnīgi mainīja Burvja un viņa Mācekļa dzīvi.

Todien Burvja Māceklis kārtējo reizi tīrīja pieliekamo kambari, kas jau spīdēja un laistījās kopš iepriekšējās spodrināšanas. Tomēr mazmazītiņa magoņsēkliņa kādā spraugā bija aizķērusies. Burvja Māceklis to ieraudzīja un gribēja izmest atkritumos, taču pēdējā brīdi viņam kaut kas ienāca prātā. Puisis ielika sēkliņu puķupodā ar zemi un aplaistīja. Tavu brīnumu! Pēc kāda laika sēkliņa patiešām uzdīga. Vēl lielāks brīnums bija tad, kad asniņš stiepās arvien garāks. Un pavisam liels brīnums bija sarkans ziediņš, kas atplauka trausla stiebra galā.

Šo brīnumu ieraudzīja arī Burvis, kurš reiz naktī bija iegriezies virtuvē padzerties. Viņš no brīnumiem sastinga. Un mute viņam palika vaļā. Un acis iepletās. Un elpa aizrāvās. Un pār muguru pārskrēja tirpulīši. Un sirds sāka dauzīties.

-    Kas tev to iemācīja? no rīta Burvis jautāja Māceklim. Bet puisis tikai noslēpumaini pasmaidīja. Vēlāk, redzēdams, ka saimnieks arvien biežāk iegriežas virtuvē apbrīnot magonīti, Māceklis viņam pačukstēja:

-    Es jums arī varu iemācīt, ja gribat…

Jā, Burvis gribēja gan! Māceklis aizgāja uz tirgu, sadabūja puķu sēkliņas un, klusām skaitīdams: Dīgstiņ, stiebriņ, lapiņ, ziediņ! iemācīja Burvim no sēkliņas izburt puķi.

Kad puķupodos sāka dīgt un plaukt puķes, Burvis noticēja, ka burvestības pasaulē notiek.

Nu viņš žigli slēdza vaļā sava kabineta durvis un aicināja Mācekli iekšā. Viņi abi sāka aizrautīgi cilāt burvju rīkus un šķirstīt burvestību grāmatas.

Drīz vien pie Burvja un viņa Mācekļa straumēm plūda ļaudis. Viņiem nācās burties gandrīz bez atelpas.

Vienam vajadzēja uzburt speķu, cits lūdza zāles pret slinkumu. Kāds vīrs gribēja tikt galā ar mošķiem, savukārt viena meitene vēlējās, lai vardi pārvērš par princi.

Abiem atlika pavisam maz brīva laika, kad nodoties pašai mīļākajai burvestībai puķu audzēšanai. Tomēr viņi šo nodarbošanos nekad vairs nepameta.

MAZĀ, MAZĀ MAMMĪTE

Reiz dzīvoja maza, maza mammīte, kurai bija trīs mazi bērniņi. Vienu viņa parasti nesa uz muguras, otru bija piespiedusi pie krūtīm, bet trešo cieši turēja aiz rokas.

Mammīte bija tik maza, ka lielie viņu lāgā nepamanīja, nepievērsa viņai uzmanību. Ar visu mazajai, mazajai mammītei pašai vajadzēja tikt galā. Un viņa tika arī, jo bija ne vien maza, bet arī izdarīga, apķērīga, gudra, neatlaidīga, strādīga un drosmīga.

Mazā, mazā mammīte pati saviem spēkiem tika galā pat tajā briesmīgajā dienā, kad lielas, lielas žurkas devās uzbrukumā vecajai mājai, kur viņa ar bērniem dzīvoja, un, zobus šņakstinādamas, to ieņēma.

Mazā, mazā mammīte paķēra bērnus, aizgāja uz jūras krastu, uzcēla smilšu pili ar septiņiem torņiem, izrotāja to ar gliemežvākiem, galvenajā tornī uzvilka zaļu karogu un iekārtojās pili uz dzīvi.

Telpas tur bija pavēsas, taču mazā, mazā mammīte neļāva bērniem saslimt. Katru dienu viņi rādījās vingroja juras vējā un peldējās sālsūdenī.

Katru dienu viņi ari strādāja ierīkoja kanālus, raka baseinus, nostiprināja pils pamatus.

Taču reiz jūrā sacēlās tāda vētra, kas ne tikai izskaloja pils pamatus, bet ari noslaucīja visu pili no zemes virsas.

Pils iemītniekus vilnis ienesa jūrā.

Paldies Dievam, visi četri paguva pieķerties pie skaidas visi pie vienas skaidas!

Bez ēšanas un dzeršanas viņi peldēja pa jūru divas dienas un divas naktis.

Visu laiku mazā, mazā mammīte bērniem stāstīja jocīgas pasakas, lai viņi nesapņotu par mannas putru un neaizmigtu, un dziedāja priecīgas dziesmas, lai viņi nebrēktu un nesarītos sālsūdeni.

Trešajā dienā viļņi pieskaloja skaidu pie kādas salas.

Tā bija Leiputrija.

Piena upes tur plūda ķīseļa krastos, taču leiputriešu noskaņojums bija ļoti drūms. Krasts vienā vietā bija nobrucis, un pamatīgs recekļa klucis bija ieslīdējis upē. Tas nu draudēja aizsprostot straumi un applūdināt plašu apkārtni.

Leiputrijas valdnieks sēdēja tronī un žagojās aiz izmisuma un bailēm. Tuvākie un tālākie pavalstnieki žagojās viņam līdzi.

Mazā, mazā mammīte negaidīja, līdz viņai un viņas bērniem piens sāks smelties mutē.

Viņa uzrotīja piedurknes, sasēja matus astītē, lai tie nekrīt acīs, un iedeva katram bērnam pa karotei. Visi četri iebrida piena upē un krietni pastrādāja, līdz ķīseļa noslīdenis saira gabaliņos un aizpeldēja pa straumi uz leju. Briesmas bija novērstas.

Leiputrijas valdnieks aiz prieka un atvieglojuma nezināja, ko mazajai, mazajai mammītei piedāvāt par balvu.

Viņa vēlējas tikai vienu lai viņš palīdz ģimenītei atgriezties mājās.

Valdnieks samulsa. Leiputrijas iedzīvotājiem nebija nekādas vajadzības ceļot apkārt pa pasauli tāpēc kuģus un laivas šajā salā nemaz nepazina.

Mazā, mazā mammīte tomēr nenokāra snīpi un nenolaida rokas.

Viņa lūdza, lai valdnieks sagādā daudz skolotāju, daudz grāmatu, daudz vingrošanas rīku, daudz veselīgu ēdienu. Viņas bērniem bija pamatīgi jāmācās, pamatīgi jātrenējas un pamatīgi jāēd. To viņi arī darīja, līdz mazās, mazās mammītes vadībā izauga lieli, lieli.

Viņi izauga ne vien lieli, lieli, bet arī izdarīgi, apķērīgi, gudri, neatlaidīgi, strādīgi un drosmīgi.

Un viņi izdomāja, izplānoja un uzbūvēja kuģi, ar kuru pārbraukt pāri jūrai. Leiputriešiem veselu mūžību bija ko brīnīties.

Kad mazā, mazā mammīte ar lielajiem, lielajiem bērniem atgriezās savā zemē, viņi apmetās uz dzīvi jūras krastā. Lielie, lielie dēli, kuri tagad mazo, mazo mammīti nēsāja uz rokām, kāpās uzcēla pamatīgu māju, un lielā, lielā meita iestādīja pie tās rožu dārzu.

Kādā īpaši spēcīgā rožu krūmā lielie, lielie bērni iekāra stipru jo stipru šūpuļtīkliņu, kur mazā, mazā mammīte pat visniknākās vētras laikā droši varēja gulēt, šūpoties, dungot dziesmiņu un dzert kafiju no tasītes, ko bērni bija rūpīgi izdobuši no prāvas pērles. To viņa ar prieku arī darīja.

PILNĪGI NENORMĀLA DIENA

Reiz pasaulē pagadījās pilnīgi nenormāla diena. Visas dienas kā dienas, cita normālāka, cita nenormālāka, bet še tev! viena patrāpījās pavisam nenormāla.

Kad tā diena bija garām, zinātnieki pēc ilgiem pētījumiem atzina, ka toreiz planētas esot kaut kā īpaši sastājušās cita aiz citas itin kā gribētu noslēpt kādu saplēstu porcelāna tasīti vai akvāriju, vai ievārījuma burciņu.

Savukārt tie vīri, kuri vienmēr visu zina vismaz nedaudz labāk par zinātniekiem, satiekoties tikai pameta cits citam ar aci. Nemaz nevajadzēja muti vērt vaļā visiem tāpat bija skaidrs, ka viņi aptver to, ko neviens cits neapjēdz. (Un laikam nekad arī neapjēgs.)

Lai nu iemesls būtu tāds vai šitāds, vai pavisam citāds, pilnīgi nenormāla tā diena bija gan.

Burvju rīkiem bija sajukušas burvestības!

Protams, pasaulē viss sagriezās ar kājām gaisā.

Lai raksturotu šo jezgu, pietiks ar ieskatīšanos vienas ģimenes katastrofas.

Šīs ģimenes tētis, kā jau no rītiem bija paradis, tajā dienā gribēja apaut septiņjūdžu zābakus un pirms darba aiziet uz galvaspilsētu pēc avīzes.

Tiklīdz viņš bāza labo kāju zābakā, tā žļurkt! līdz pašam celim kāja ieskrēja šķidrā putrā, ko veidoja bruņurupuču zupa, ananasu saldējums, cepti kartupeļi, šokolādes konfektes, medniekdesiņas un daudz kas cits.

Jā, jā, septiņjūdžu zābaki nezin kādēļ bija pārņēmuši "Galdiņ, klājies!" burvestības…

Samazgas ir samazgas arī tad, ja tās veido paši lepnākie pasaules ēdieni. Ģimenes tēvam kāja bija jāmazgā turklāt no paša rīta, pirms brokastīm, pirms darba! Vai tad tas ir normāli? Skaidrs, ka ne!

Savukārt ģimenes mamma no rīta, kā parasti, grasījās aiziet uz tirgu. Tā kā viņai negribējās posties ieveidot matus, nokrāsot skropstas, lūpas un vaigus, nolakot nagus, apvilkt pieklājīgas drēbes, nospodrināt kurpes un izdarīt vēl šo un to, viņa uzlika galvā burvju cepuri, kas cilvēku padara neredzamu.

Taču cepure sazin kāpēc bija apguvusi lidojošā paklāja prasmi. Tā uzrāva mammu gaisā tieši tādu, kāda viņa tobrīd bija: nefrizējusies un nekrāsojusies, rītakleitā tērpusies, mājas tupelītēm kājās!

Neveikli juzdamās, ģimenes mamma lidoja pār jumtiem un nepacietīgi tirināja kājas. Pēc kā viņa tagad izskatījās? Kā tad! Pēc apaļa, izspūruša gaisa balona ar kājiņām! Vai tad tas ir normāli? Nepavisam ne! (Lai tikai kāds pamēģina apgalvot, ka viņa vienmēr izskatās pēc gaisa baloniņa!)

Pavisam nenormāli todien klājās ari ģimenes dēlam.

Viņš jau no paša rīta iedzēra malku burvju dziras, kas cilvēku padara brīnum stipru un labi noder cīņās ar kaimiņpuikām.

Taču stiprumzāles nezin kāpēc bija pārņēmušas nākotnes paredzēšanas brīnumzāļu spējas un galīgi sabojāja zēnam garastāvokli: tās pavēstīja, ka nākotnē labi klāšoties tikai tam, kurš daudz zinās un daudz pratīs.

Tas nu patiesi bija par traku! No paša rīta jādzird tādi muļķīgi vēstījumi!

Līdzīgas nenormālas parādības bija vērojamas arī citās mājās.

Iestādēs, skolās, tramvajos un visur citur ļaudis to vien darīja kā apsprieda savus pieredzējumus. Uz pēcpusdienas pusi daudzi jau bija nolēmuši mest laukā sabojātos burvju rīkus un katrs pēc savām iespējām iegādāties kaut ko modernāku.

Taču vakarā viss gluži nemanāmi jau bija nostājies savās vietās. Varbūt kāds bija paņēmis garu kārti un pabakstījis planētas, varbūt kāds bija atradis citu paņēmienu, bet burvju rīki bija nomierinājušies, atjēgušies, atgriezušies katrs pie savām burvestībām.

Cilvēki atkal mierīgi izmantoja "Galdiņ, klājies!" pakalpojumus un, tēju dzerdami vai šampinjonu mērci ēzdami, pārrunāja šīs dienas nenormālibas.

Zinātnieki strēba bruņurupuču zupu un sāka apspriest planētu stāvokli.

Tie vīri, kuri ir vismaz nedaudz atjautīgāki par zinātniekiem, dzēra alu un apmainījās dziļdomīgiem skatieniem.

Un tikai viens gudrs vīrs sēdēja gluži kluss un domāja par to, ka burvju rīki šajā pilnīgi nenormālajā dienā varbūt bija gribējuši ļaudīm kaut ko svarīgu pavēstīt.

Iespējams, burvju rīki bija vedinājuši ļaudis iedomāties, ka tie ir radīti lielākiem, interesantākiem, brīnumainākiem, aizraujošākiem darbiem nekā būt tikai par virtuves kombainu, matu žāvētāju vai tramvaju…

VARDES VANNA

Varde bija cieši nolēmusi sestdien likt bērnus vannā. Gandrīz visi vardulēni jau bija tikpat kā piecas nedēļas veci, bet vannā viņi vēl ne reizi nebija gājuši.

Varde kaut kur bija lasījusi, ka bērnus vajag likt vannā tūlīt pēc piedzimšanas jo agrāk, jo labāk. Tad viņi veiklāk apgūstot peldešanas iemaņas.

Nevarēja gan sūdzēties, ka vardulēniem šo iemaņu trūktu. Bet pastāvēja iespēja, ka vannā iešana attīsta arī kādas citas prasmes.

Varde paņēma gandrīz visu naudu, kas bija mājās, aizbrauca uz pilsētu, sameklēja saimniecības preču veikalu, nopirka sarkanu, palielu plastmasas vannu, nolīga kravas auto un atgādaja pirkumu mājās.

Pa gabalu bija redzams, ka plastmasas vanna ir naudas un pūļu vērta.

Varde sameklēja dažādus darbarīkus, izurba sarkanajā plastmasā astoņus prāvus caurumus un nogremdēja jauno vannu seklajā ezerlīci, kur atradās ģimenes mājoklis.

Pēc tam varde noslaucīja sviedrus, sagaidīja sestdienu un lika savus pēcnācējus vannā.

Viņa kaut kur bija dzirdējusi, ka visiem bērniem patīkot iet vannā.

Arī viņas bērniem patika iet vannā, bet tikpat labi viņiem patika nākt laukā no vannas. Laukā nākšana izdevās visai eleganta, jo pret sarkano plastmasu varēja stingri atsperties.

Tiklīdz varde ielika kādu no savām septiņpadsmit atvasītēm vannā, tā ar slaidu lēcienu ielidoja atpakaļ brīvajā ezerā. Tas jau nebija ļauni domāts! Kaut arī plastmasa bija koši sarkana, zem ūdens nevarēja tik viegli nošķirt, kur vanna ir, kur tās nav.

Varde sāka bērnus tvarstīt un mēģināja viņus pārliecināt, ka robežas vajadzētu ievērot. Pa kādam vardulēnam viņa notvēra gan, dažs pats netīši vai tīši uz brīdi atgriezās vannā, bet vairākums kulstīja ūdeni turpat netālu aiz vannas robežām.

Varde no sirds noskuma.

-   Visiem bērrrni kā bērrrni vannā iešana viņiem irrr īsta izprrrieca, bet manējiem…

Un acīs viņai saskrēja asaras.

Vecākais dēls tās pamanīja, pusceļā apturēja lēcienu, piezemējās dūņās un mirkli padomāja.

Tad viņš sapulcināja kopā visus tos sešpadsmit sīceņus, kuriem viņš bija vecākais brālis, un klusām teica:

-    Paklau! Mamma irrr bēdīga. Vai tad mēs esam kādi krrrokodili, koa? Vai tad nu mammai parrr prrrieku mēs tai vannā nevarrram kādu brrrīdi pasēdēt, koa?

Prrrotams, varrram! sešpadsmit sīceņi piekrita vecākajam un prātīgākajam un, viņam sekodami, cits aiz cita ielēca vannā.

Tur viņi krietnu laiciņu pasēdēja. Tikai bolīja acis un laida burrrbuļus, neko citu nedarrrīja. Protams, nebija viegli tā uz vietas sēdēt vannā, bet mammas dēļ taču varēja drusku pacensties.

Kā varde atplauka, kad ieraudzīja, ka viņas septiņpadsmit bērni kārtīgi sēž vannā!

-Paldies Dievam! Viņa no sirds ielīksmojās. Paldies Dievam, viņiem tomērrr patīk iet vannā! Visiem bērrrni kā bērrrni — un arrrī man bērrrni kā bērrrni!

Un viņai atkal acīs saskrēja asaras šoreiz aiz līksmes.

Kad vardulēni redzēja, cik mamma priecīga, .viņi aptvēra, ka nemaz nav tik grūti vannā pasēdēt uz vietas.

Turpmāk katru vakaru pirms gulētiešanas par prieku mammai viņi visi gāja vannā un pēc kāda laika par prieku sev nāca ārā no vannas.

Vardulēniem iepatikās mērcēties ūdenī abējādi vannā un ārpus vannas. Un viņiem iepatikās abi prieki mammas un pašiem savs. Kā tad pat zinātniskās grāmatās vardulēni taču tiek dēvēti par abiniekiem!

SUNĪŠI UN MAMMAS

Kādu vakaru mammas gatavoja vakariņas un bērni pļaviņā spēlēja "sunīšus". Kad putra bija izvārīta, mammas sauca bērnus mājās, bet viņi palika skraidot.

Mammas ķērās pie veļas mazgāšanas. Kad tas darbs bija padarīts, viņas atkal aicināja bērnus vakariņās. Arī šoreiz viņi nelikās zinis un turpināja ķert cits citu.

Mammas izmazgāja grīdu un tad, visas dusmas kopā saņēmušas, vēlreiz gāja uz pļaviņu bērniem pakaļ.

Bet pļaviņā bērnu vairs nebija. Tur dziļā krēslā cits citu dzenāja mazi, ņipri sunīši.

Mammas, protams, satrūkās un iesaucās: Es jau tā domāju! Tas jau sen bija gaidāms! Vai es neteicu?! un vēl kaut ko tamlīdzīgu.

Bet tad ko lai dara? katra pasauca savu sunīti un aizveda viņu mājās.

Vakariņu putras šķīvis nu bija jānoliek uz grīdas, ari guļvietu nācās klāt zemē.

Kad sunīši bija paēduši un aizmiguši, mammas sanāca kopā pļaviņā un apspriedās.

-     Ak Dievs, ko sacīs mana mamma, kad šito uzzinās! vaimanāja sunīša Jancīša mamma. Viņa vienmēr ir teikusi, ka es nemākot bērnu audzināt.

-   Jau pirmajā vakarā zobu birste pagalam! šausminājās sunīša Mārcīša mamma. Mums kaut kādā darbnīcā būs japasūta īpašas zobu birstītes. Un vēl visādi sarežģīti rīki būs vajadzīgi!

-    Viņai taču šoruden jāsāk iet skolā, atcerējās sunītes Annītes mamma. Ja viņa līdz tam laikam nepārvērtīsies atpakaļ par meiteni, citi bērni par viņu smiesies. Tas būs briesmīgi!

Nē, tā nedrīkst palikt mammas nosprieda un sāka prātot, ko darīt, lai sunīši atkal kļūtu par bērniem.

Viņas nolēma, ka jāsameklē burvis.

Parasti jau starp mammām atrodas pa kādai burvei un tā bija arī šajā reizē.

Sunītes Annītes mammai ienāca prātā, ka bērnus atpakaļ var atburt tādā pašā veidā, kā tie ir apburti.

-    Redziet, viņa skaidroja citām mammām, viņi tik ilgi spēlēja "sunīšus", līdz pārvērtās par sunīšiem. Ja tagad mūsu sunīši līdz pagurumam spēlētu "bērnus", viņi pārvērstos atpakaļ par bērniem. Rītdien mums visām tikai jaiedveš mūsu sunīšiem doma, ka viņiem jāspēlē "bērni".

Citas mammas atzina, ka šis plāns nav slikts. Bet kā lai sunīšiem iestāsta, ka vajag spēlēt "bērnus"? Mammas ļoti labi zināja, ka bērniem nekad nedrīkst tieši pateikt priekšā, ko darīt. Ar sunīšiem droši vien ir tāpat.

Mammas gandrīz visu nakti strādāja, līdz bija gatavs plāns, ko nākamajā dienā katra savās mājās centās ievērot punktu pa punktam.

Visu nākamo dienu mammas centās neizrādīt sunīšiem, ka ir noticis kaut kas neparasts. Protams, nebija viegli visu laiku izlikties. Skaidrs ir arī tas, ka mammas šo to sajauca. Sunīša Jancīša mamma uzlika brokastu traukus uz galda un tikai pēc brīža attapās, ka Jancītis tiem netiek klāt. Sunītes Annītes mamma neprata sašaurināt viduklī meitiņas svārciņus, lai tie tagad derētu sunītei. Un matu lentes visu laiku slīdēja laukā no īsajām pinkām! Sunītes Annītes mamma gandrīz apraudājās. Kā viņas abas ar meitiņu bija priecājušās par bizītēm, kuras lēnām, lēnām stiepās garumā!

Tomēr visā visumā mammas turējās braši. Viņas centās neredzēt sunīšu nagu saskrāpētos dīvānus, nedzirdēt nemitīgo vaukšķēšanu.

Pēcpusdienā, dārzā pie kafijas galda sapulcējušās, mammas ķērās pie vissvarīgākā uzdevuma sunīšu domu ievirzīšanas pareizajā gultnē.

Kad viņas skata pēc brīdi bija patērzējušas par cenām un politiku, sunītes Annītes mamma ieteicās:

-    Vai esat dzirdējušas, ka ārzemēs suņiem modē nākusi jauna spēle? Saucoties "children", latviski tas nozīmē "bērni". Visā pasaulē to spēlējot dažādu sugu suņi.

-     Ak tā? nevainīgā balstiņā ievaicājās sunīša Jancīša mamma. Kā tad to spēlē?

Sunīši, kuri, kā jau parasti kafijas laikā, turpat vien mammu tuvumā grozījās, saspicēja ausis.

Sunītes Annītes mamma lēni un skaidri sāka stāstīt:

-    To dara tā: viens sunītis, spēles vadītājs, skrien pa priekšu un cilvēka balsī briesmīgi skaļi auro. Citi jož viņam pakaļ un arī šausmīgi trokšņo. Bet galvenais kā spēles vadītājs, tā pārējie dalībnieki iztēlojas, ka viņi ir bērni. Un tad viņi arī pārvēršas par bērniem! Tas, kurš paliek pēdējais, ir zaudētājs. Viņam jāravē dobes.

-    Cik interesanta spēle! mammas jūsmoja. Bet diez vai kāds sunītis spēj iztēloties, ka ir bērns, un pārvērsties par zēnu vai meiteni!

-     Ārzemēs sunīši esot tā ietrenējušies, ka dažs labs protot iztēloties un pārvērsties desmit minūšu laikā, stāstīja sunītes Annītes mamma.

-    Nu jā, tā tas ir ārzemēs, novilka sunīša Mārcīša mamma. Mūsu sunīši jau ir tūļīgi…

Sunīši, kuri jau krietnu brīdi nepacietīgi dīdījās, cits pēc cita aizlavījās uz pļaviņu. Drīz vien no tās puses atskanēja tāda kā stipra vaukšķēšana, tāda kā aurošana.

Tagad mammas saspicēja ausis un piezagās spēlētājiem tuvāk.

Sākumā viņas redzēja tikai suņu kamolu, kas vēlās pa pļaviņu šurpu turpu. Pagāja desmit minūtes, pēc tam pusstunda. Troksnis pieņēmās spēkā.

Pēkšņi no sunīšu bara atšķīrās mazs meitēns. Maliņā nogājusi, skuķīte Annīte centās tikt galā ar svārciņiem, kuri nu viņai bija par šauriem. Mamma metās Annitei palīgā.

Pēc brīža arī sunītis Jancītis pārvērtās par puisīti Jancīti. Viņa mamma tūlīt pat satvēra dēlu aiz rokas un, atpakaļ neskatīdamās, aizvilka mājās.

Nu pārvērtības sekoja cita citai. Mammas bija modras kā mednieces. Tiklīdz kāds sunītis atguva cilvēka izskatu, mamma caps! viņu satvēra un aizveda mājās.

Viss norisinājās tā, kā Annītes mamma bija paredzējusi. Tikai zaudētāja nebija, jo trīs sunīši reizē pārtapa par bērniem, neviens nepalika pēdējais.

Kad mammas tovakar bija tikušas galā ar bērnu suniskajām iegribām vēlēšanos pavārtīties pa grīdu vai nepieciešamību pēc vannas stipri ilgi purināties, viņas apguldīja bērnus un apgūlās blakus.

-    Paklausies, Annīt, mamma teica meitiņai. Tu taču esi jau liela, rudenī iesi skolā. Padomā pati ja tu uz ilgāku laiku pārvērtīsies par sunīti, man būs jādara tas pats. Un tētim ari. Tad mums visas drēbes būs jāpāršuj vai arī jāpērk jaunas! Tas taču maksā baltu naudu!

Annīte padomāja un apsolīja par sunīti vairs nepārvērsties vismaz tuvākajā laikā ne, kamēr ģimene nav diez cik bagāta.

Savukārt Jancīša mamma teica dēlam:

-    Man ir pilnīgi skaidrs, ka vecāmamma neatzītu tādu suņa dzīvi. Var jau teikt, ka viņa ir vecmodīga, bet es patiešām nezinu, kā mēs…

Jancītis viņu pārtrauca:

-    Labi, mamm. Tikai neuztraucies! Ja vajadzīgs, es palikšu cilvēks.

ZIEMEĻU BIKSES

Kriša bikses zilie džinsi ar zivveidīgajiem ceļgalu ielāpiem reiz vairs neizturēja.

Cik ilgi var karāties pie veļas auklas un gariem skatieniem pavadīt bezdelīgu un strazdu barus, kas viens-div'-trīs! aizšvīkst pār debesīm?! Cik ilgi var paciest nekaunīgo un pašapmierināto knaģu kniebienus sānos savu pienākumu viņi allaž pilda cītīgāk nekā nepieciešams!

Bikses sasprindzināja visus muskuļus, saņēma visus spēkus, izrāvās no knaģu strupajiem, stiprajiem pirkstiem un hoplā! -, uzlēkušas gaisā, lūkoja ieķerties astē kārtējam melnraibajam bezdelīgu mākonim, kas aši un līgani peldēja uz dienvidu pusi.

Sākumā svilpastes, protams, trakoti izbijās, pamanīdamas tuvojamies tādu kā zilu pūķi (pamazu gan, bet itin sparīgu), tādu kā neredzētu jaunmodes tīklu, kā prāvu cilpu. Biksēm ne spārnu, ne astes, ar ko stūrēt, tās nāca pa gaisu kūļu vāļu, mēģinādamas, bet, skaidra lieta, nevarēdamas izslieties visā augumā un spert soli pēc soļa tāpat kā uz zemes.

Putnu bars satraucies šāvās uz vienu pusi, uz otru, lai tiktu nost no briesmekļa ceļa. Džinsi grasījās izlīkumot baram līdzi, grasījās skaļi uzsaukt: "Hallo! Apstājieties! Pagaidiet!" bet gaisa strūkla iesitās rīklē, un sanāca tikai tāds pakluss klundziens.

Tad bara vecākās bezdelīgas, kuras bēgdamas tomēr pameta pa skatienam atpakaļ, nevis drāzās mēmās šausmās aizmiegtām acīm kā jaunules, samanīja, ka tas, kas tur aiz muguras lokās un kūleņo, plandās un virpinās, te pampstot pampumā, te dilstot dilumā, ir kaut kas pavisam pazīstams. Jo vai tad viņas Krišu nebija redzējušas un, ja arī ne Krišu, tad Rūdi, Mārci, Jāni jau nu gan! Un vai tad nu kāds no viņiem bez biksēm būtu redzēts!

Vecās bezdelīgas raidīja barā savu mieru, un bars tūlīt beidza svaidīties un nometās uz tuvākajiem elektrības vadiem sakārtot spalvas un domas. Tur bikses raibo mākonīti panāca, tur notupās uz staba tam līdzās aizelsušās, sakautrējušās par neveiklo lidojumu, pat nenojauzdamas, ka zigu zagu bars bija lidojis viņu, džinsu, dēļ, pareizāk sakot, savu baiļu dēļ. Un vienīgais, ko bikses gan aiz elpas trūkuma, gan jūtu pārpilnības spēja izdvest, sajuzdamas visa bara jautājošos skatienus, bija vārdi "Pagaidiet! Turēsimies kopā!".

Jaunās bezdelīgas, kuras nu mazāk no bikšu izskata, vairāk no biklā čuksta aptvēra, ar ko viņām darīšana, aiz kauna nezināja, kur dēties.

Viņas bija bēgušas… bēgušas no ielāpainām, apvalkātām, pabalojušām biksēm! No džinsiem, ar kādiem pilna pasaule! Un savu kaunu viņas gribēja dzēst ar augstprātīgu atmaksu, ko ielika daudzbalsīgā atbildē: "Ko vēl ne!" Taču vecākās atkal raidīja barā savu mieru. Viņas labi zināja, ko nozīmē doties tālā ceļā vienam pašam vai nu tu esi maza bezdelīga vai liels stārķis, vai arī… zili džinsi ar zivveidīgiem ceļgalu ielāpiem.

Daudz neprātodamas un nespriedelēdamas, viņas ierādīja biksēm, kā labāk turamas staras, kad vējš velk no labās vai kreisās puses, kā ar spožajām pogām ērtāk šķeļams gaiss, kā veiklāk stūrējams ar paplato dibengalu, kas gan stūrēšanai nav īsti piemērots.

Vispār bikses bija labā formā regulāri trenētas vismaz četrās sporta disciplīnās: soļošanā, skriešanā, riteņbraukšanā un kokos kāpšanā. Bet ar lidošanu sākumā gāja pagrūti; viņas bieži aizmirsa, ka nu abas staras jākustina reizē, un ātri aizkusa. Tad visam pulkam nācās nolaisties uz elektrības vadiem vai ūdenstorņu apaļajām galvām, priedulājā vai ezerniedrēs.

Visai drīz bikses iemanījās vēzēt savas staras vienmērīgi un mierīgi.

Tās lidoja tālāk un tālāk, un tām ne prātā nenāca, ka Krišs meklē savas bikses gan paša, gan kaimiņu sētā, uz jumta, malkas šķūnītī, avenājos, futbollaukumā, savās mantās, māsas mantās, lielajā skapī, pagrabā, smilšu kastē, ceriņkrūmos… Bikses pat neiedomājās, ka nu Krišam ceļgali nobrāzti sarkani, jo tos vairs nesargā ielāpu bruņas.

Bikses un bezdelīgas lidoja tikai tālāk un tālāk, un viņu acīm pavērās pasaule.

Viņas lidoja pār skaistiem, bagātiem laukiem un pār sīkiem mežu puduriem, kur koki bija aizstājušies cits citam priekšā, tiekdamies nosargāt savus mīļos no asā un ašā zāģa. Viņas lauzās cauri smacīgiem, netīriem mākoņiem virs pilsētām un aizgrābtībā nolūkojās zeltainos un zaļganos torņos apakšā varenos, augšā smalcin smalciņos. (Reiz viņas palīdzēja kādam pamazam sarkanzvīņotam tornītim atrast ceļu, kad tas bija apmaldījies biezā dūmakā.)

Pasaulē bija tik daudz, ko redzēt, ka jaunās bezdelīgas un bikses, kas pirmoreiz devās šai ceļā, dažkārt aizmirsa lidot un krita zemē, sāpīgi sasizdamās.

Reiz kādu jūsmīgu bezdelīdziņu tā apbūra varavīkšņains dīķītis, ka viņa pārstāja kustināt spārnus un iekrita šķidrumā, kas no tālienes bija solījis brīnišķīgu veldzi un pasakainu smaržu. Ak vai! Vienā mirklī spalvas saķepa, ka ne palidot, knābis salipa, ka ne pačiepstēt, acis pārvilkās ar plēvi, ka ne saredzēt, un mazā bezdelīga būtu noslīkusi lāsumainajā lāmā, ja vien bikses nebūtu paspējušas izritināt no kabatas auklu, kas tur glabājās drošības pēc, apmest cilpu putnam ap spārniem un, citām dūšīgi piepalīdzot, pēdējā brīdī izvilkt nelaimīgo no zaļzilsārtās posta vietas.

Ilgi, ilgi viņas visas skaloja nabaga cietušo ar dzidru ūdeni, spieda to pērties smiltīs līdz pagurumam un slaucīja mīkstās lapās, bet pavisam tīra tā vairs nekļuva nekad.

Arī citkārt bikses līdzēja grūtos brīžos.

To kabatās atradās gan cepuma drupatiņas, ar ko paēdināt kādu pārlieku izbadējušos ceļotāju, gan saites galiņš, ar kuru nosaitēt kādu ievainotu kāju. Taču vislielākais atspaids bikses bija tajās naktīs, kad uznāca pirmās salnas, un tajās dienās, kad uzkrita krusa. Tad džinsi pārvērtās par mazu sazarotu alu, kurā gan cieši saspiežoties vārākās ceļinieces varēja nobēgt un pārlaist nelaiku.

Kaut gan bikses arī tagad nebija nekādas graciozās lidones, viņas turējās gaisā droši un pārliecinoši, un kāda pagurusi bezdelīdziņa jau varēja piesēsties viņām uz jā, kā tad lai to sauc: spārna? pleca? atpūtināt locekļus. Nu vairs neviens neteiktu, ka tur plivinās gaisā parauts veļas gabals.

Bezdelīgas bija iemīlējušas zilos džinsus ar zivveidīgajiem ceļgalu ielāpiem; arī jaunās vairs nekurnēja, ka viņu veiklajam, saskanīgajam kordebaletam nopakaļ klumzā kaut kas tāds galīgi no citas operas. Viņas bija cieši sadraudzējušās. Kur gan teikts, ka biksēm būtu jādraudzējas tikai ar svārkiem un krekliem, un zeķēm, un sandalēm? Un ka bezdelīgām jābiedrojas tikai ar zvirbuļiem un strazdiem, un mušķērājiem, un žubītēm?

Ceļinieces lidoja un lidoja pa plašo pasauli, līdz nonāca dienvidos vietā, kur jāpaliek, jāuzkavējas, jāpadzīvo, lai pavasara pusē atkal varētu griezties atpakaļ. Burzma tur bija liela, pagāja laiks, iekams pārlidotājas iedzīvojās jaunajos apstākļos, iekārtojās, aprada, un bikses bezdelīgām uz brīdi piemirsās.

Un tās, pasaules raibuma nogurdinātas, pieredzēja nelaimi.

Vēlu vakarā bikses nespēkā bija pakritušas, kur pagadās, un cieši aizmigušas, nemanīdamas, ka izstiepušās uz vēsām cementa plāksnēm pie autoservisa garāžām. Naktī bikses stipri sasaldējās, bet no rīta kāds servisa strādnieks, daudz neprātodams, ielidināja viņas eļļas peļķē lai uzsūc, lai satīra; ko tāds pabalējis drēbes gabals te dīkā mētājas. Bikses piemirka smagas, lai arī kā pūlējās, vairs nespēja pacelties no zemes, un nu tām sākās grūti laiki.

Nabaga bikses vairs nebija bikses zilie Kriša džinsi ar zivveidīgajiem ceļgalu ielāpiem! Tās kļuva par lupatu, allaž netīru, smirdīgu lupatu, kuras uzdevums bija nevis noberzt dēļu grīdu tīru, bet tikai uzsūkt sevi smagas, biezas eļļas un smacējošus benzinus. Tās kļuva par lupatu, kuru nekad nemazgā, neskalo, neizgriež sausu, neizklāj saulē žūt!

Dienu no dienas, nakti no nakts bikses vadīja smagā tvana. Neviens neuzklausīja viņu bēdu stāstu mašīnas bija par skaļām, lai ieklausītos citos, uzgriežņu atslēgas par aukstām, bet cilvēkiem laika pietika tieši tik, lai sadzirdētu, kas atgadījies kādam motoram. Putni… Putni lidoja pārāk augstu. Viņus nevilināja trokšņainā un asi dvakojošā ellīte tur lejā. Džinsi daudzreiz īpaši pirmajās dienās uzsauca putniem, kas, elpu aizturējuši, šāvās pāri, bet neviens pat nepameta skatienu lejup.

Laikam biksēm būtu jāpaliek autoservisā līdz mūža galam, ja negadītos laimīga nelaime.

Otrajā nedēļā, kopš tās, jau gandrīz zaudējušas runasspēju un pa daļai ari acugaismu, mirka netīrumos, kāds Strazdiņš, garāžām pāri lidojot, neviļus bija ievilcis elpu, zaudējis samaņu un krizdams uzkritis virsū biksēm. Tās zināja, ko darīt: satvēra mazo aiz spārniem, žigli aizstiepa pie ūdenskrāna un nu skaloja un mazgāja, skaloja un mazgāja, līdz tas cik necik atžirga.

Brrr! Putniņš pavēra acis. Cik te smacīgi! Kur es atrodos?

Džinsi pastāstīja Strazdiņam, kas šī ir par vietu, un brīdināja, ka grūti būs tikt prom. Strazdiņš tūlīt mēģināja pacelties spārnos, bet ak vai! viņš bija kļuvis nevarīgāks par mazuli, kurš tikko izšķīlies no olas. Bikses paslēpa mazo kādā stūrī aiz lūžņu kaudzes un piekodināja tam gaidīt krēslas stundu.

Pa dienu džinsi rūpīgi un veikli savāca savās kabatās sviestmaižu un cepumu drupačas, pat pārīti ābola sēkliņu vitamīnu tiesai, un nokrēslā to visu aiznesa Strazdiņam. Iestiprinājies un vēso, mazliet tīrāko gaisu saelpojies, putns atkal mēģināja lidot, tomēr arī šoreiz nekas nesanāca.

Veselu nedēļu bikses kā prazdamas baroja un dziedināja Strazdiņu. Beigu beigās tām iešāvās prātā kāda doma: putns jānoslēpj mašīnā, kas dodas projām no servisa, lai izdevīgā brīdi tas varētu aizbēgt ielaisties pļavā vai krūmājā, kur ātrāk var atgūt spēkus. Kādu rītu džinsi nobēdzināja mazo vecas, laipnīgas smagās mašīnas kravas kastē.

-    Paldies! Paldies! putniņš čukstēja, zem saburzītas avīžlapas patvēries. Kā gan es varētu atlīdzināt?

-    Ja tu reiz satiec bezdelīgas, kuras lidojušas kopā ar biksēm ar ziliem džinsiem -, pasveicini. Un palūdz, lai aiznes sveicienus Krišam uz Ezerciemu. Tas atrodas ziemeļos. Ziemeļos, līdz kurienei tāls ceļš lidojams. Tikai nestāsti bezdelīgām par vecu lupatu eļļainā plančkā. Saki vien: zilie džinsi ar zivveidīgajiem ceļgalu ielāpiem novēl laimīgu mājupceļu!

Bikšu plāns izdevās: Strazdiņš, izkļuvis no autoservisa sētas svaigā gaisā, veiksmīgi noplanēja no mašīnas krūmājā, vairākas dienas tur vingrinājās un stiprinājās, līdz juta, ka spēj pacelties spārnos. Tiesa gan, tagad viņš bieži nogura un vairs neņēmās mest tik priecīgus un pārgalvīgus lokus kā senāk. Tomēr drīz vien viņš sāka laisties no vienas putnu apmetnes uz citu un apvaicāties par džinsiem. Tā kā Ezerciema vārdu strazds bija aizmirsis jau pirmajā dienā, viņš vienmēr un visur taujāja:

-     Sakiet, lūdzu, vai te kāds nav lidojis kopā ar ziemeļu biksēm?

Putni brīnījās un smējās, bet kādu vakaru beidzot viņš sagaidīja pretjautājumu:

-    Vai tām ar zivveidīgajiem ceļgalu ielāpiem?

-    Jā! Jā! Strazdiņš atminējās, ko bikses teikušas; pats viņš ielāpus ievērojis nebija grīdas lupatas jau cieši neaplūko.

Bezdelīgas apstāja Strazdiņu un sāka iztaujāt. Nu visas atcerējās, ka bikses ilgāku laiku nav manītas, pareizāk sakot, neviens nezina, kur tās palikušas. Strazdiņš gribēja izstāstīt, kā bikses viņu izglābušas. Bezdelīgas metās starpā cita caur citu, lai Strazdiņš uzzinātu, kā tās palīdzējušas viņām.

Pēkšņi bezdelīgas vēlreiz attapās jā, kur tad ir mūsu briesmekles, mūsu pūķastes, mūsu mīļās glābējas? Strazdiņš neslēpa neko. Pastāstīja, ka bikses jau nemaz nav saticis runājis ar nabaga grīdlupatu. Putni satraucās.

-    Bikses baroja mani, kad biju izsalkusi! iesaucās viena bezdelīga.

-    Es sasildījos džinsu alā lielās krusas laikā! atcerējās cita.

-     Kaut kas ir jādara! izlēma visi kopā. Tagad Strazdiņš izstrādāja glābšanas plānu. Turpat smiltīs viņš uzzīmēja autoservisu, ar krustiņu norādīja bikšu atrašanās vietu un ieteica bezdelīgām ielenkt garāžas, šauties lejup, visām kopā satvert džinsus un strauji doties projām. Jāievēro īpaša piesardzība: operācijā drīkst piedalīties tikai paši stiprākie putni. Pirms došanās uz autoservisu tiem jāsaelpojas labs jo labs gaiss krietnu laiku jālaidelējas virs meža. Jārīkojas ātri, saskanīgi un droši.

Bezdelīgas visu paveica godam. Viens mirklis gan bija draudīgs putni, kuri vairs nepazina savu brašo ceļabiedri, žigli laizdamies lejup, nesaprata, ko tvert, ko glābt. Tomēr viss beidzās labi. Daudzi knābji ieķērās eļļainajā drēbes gabalā, izrāva to no dubļiem, pacēla gaisā un nogādāja upmalā. Tad nu sākās mazgāšana un skalošana, mērcēšana un bēršana! Pāris mēnešus bezdelīgas, citiem putniem palīdzot, centās izdziedināt ziemeļu bikses.

Un pavasara pusē, kad putni atkal devās ceļā, vienam raibam mākonītim atkal līdzi plandījās kaut kas tāds galīgi no citas operas.

Saule rietēja, kad Kriša džinsi ar zivveidīgajiem ceļgalu ielāpiem ielidoja kādā Ezerciema pagalmā.

-Ai, kā tu esi izaugusi! labvakaru dodamas, bikses teica Kriša māsas rožainajai kleitiņai, kas graciozi plivinājās pie veļas auklas. Bet viņa uzmeta lūpu, jo tādas bikses ar zivveidīgiem ielāpiem nemaz nepazina. Tā taču vairs nebija tā pati kleitiņa, kas še vējojās rudenī. Turklāt veļas knaģi tai nejauki knieba sānos cītīgāk nekā nepieciešams.

Tomēr ziemeļu bikses, Kriša zilie džinsi, laipni un priecīgi pasveicināja arī tos.

ISTABAS AUGU SVĒTKU NAKTS

Reizi gadā, pavasara pusē, svētku nakti svin visas pasaules istabas augi. Svinību datums katru gadu tiek mainīts, un augi to glabā noslēpumā, jo viņi nojauš, ka daudziem ļoti kārtīgiem cilvēkiem šie svētki varētu nepatikt: augi taču tad atstāj savas mājas! Viņi izkāpj no stabilajiem puķupodiem, groziem un kastītēm, norāpjas no plauktiņiem, skapjaugšām, galdiņiem, klavierēm un palodzēm, uzmanīgi atver logus un…

Tas tik ir skats! Gandrīz visu māju fasādes, pat pašas pelēkākās, šajā naktī kļūst zaļas un ziedošas! Gandrīz no katra loga nokarājas virve, pa kuru lejup slīd gari Istabas Bērzi un apaļīgi Kaktusi, slaikas Līdakas Astes un itin pasmagas Palmas… Bet cilvēki to neredz, jo šajā naktī istabas puķes piesardzības pēc ir uzsūtījušas viņiem brīnum saldu un sapņiem bagātu miegu. Visi, pat tie, kas parasti ilgi strādā, un arī tie, kuri cieš sāpes, aizmieg un guļ līdz pašam ritam.

Kad istabas augi, cits citam zariņu, stīdziņu vai dzinumiņu izpalīdzīgi pretī pastiepdami, cits citu pieturēdami, ir tikuši lejā, viņi saķeras garās, brīnišķīgās virtenēs un vijas laukā no pilsētām un ciemiem.

Dungodami, dejodami viņi līkumo pa ceļiem un takām un ik pa brīdim apstājas, lai sasveicinātos un aprunātos ar kādu meža Bērzu, džungļu Orhideju vai pļavas Smildziņu.

Ai! Drīz vien jau visi turas kopā! Nopietnā Mājas Svētība ir saķērusies ar jautro Apini, ducīgais Kaktuss ne soli neatiet no maigās Magonītes.

Cik visi ir atraisīti un brīvi! Un ja vēl svētku naktī uznāk silts lietus! Kaut cilvēki redzētu, kā istabas puķes lietū dejo! Tad viņi biežāk izliktu puķupodus uz balkona.

Svētkos aizsākas un risinās dažādi romantiski puķu stāsti. Istabas Bērzs, kurš veselu gadu ir raidījis gaisa skūpstus pretējās mājas Pelargonijai, nu beidzot var apjautāties, kāda mūzika viņai vislabāk patik. Kaktuss, kuram pagājušos svētkos puķu Amors sirdī ir iešāvis tādu bultu, kas ieķeras stingrāk nekā viņa asās adatas, beidzot atkal var ieskatīties Meža Vizbulītes dziļajās acīs.

Dažkārt svētkos ielaužas ari satraucoši negadījumi.

Reiz notika tā. Alpu Vijolīte, kuru vairs neturēja ciet ne šaurais puķupods, ne loga stikls, virpuļoja un virpuļoja pa pļavām kā burvīga balerīna, tērpta greznos kruzuļsvārciņos. Pēkšņi viņai sareiba galva, un viņa nemanīja, ka atrodas pašā ezera krastā. Kad Māllēpes izdvesa: "Ai!" un Kārkli iesaucās: "Apstājies!" bija par vēlu. Alpu Vijolīte pārvirpuļoja pāri krastam un ieplunkšķēja ūdenī. Dieviņ tētiņ! Tik agri pavasari tur, ūdenī, nebija neviena, kas varētu palīdzēt, Meldri vēl nebija pastiepušies, un Ūdensrozes vēl kūņojās dūņās.

Labi, ka vecais Vītols neapmulsa. Viņš strauji pārliecās vēl tālāk pāri krastam nekā bija, pacēlās uz pirkstgaliem un, neticamā veidā līdzsvaru noturējis, izvilka Vijolīti no ūdens.

Puķe jau bija zaudējusi samaņu. Tīrā laime, ka divas Māllēpes bija apguvušas mākslīgās elpināšanas

iemaņas un tūlīt ķērās pie Vijolītes atdzīvināšanas.

Pēc brīža Vijolīte atvēra acis. Visi varēja atviegloti uzelpot. Bet vēl vajadzēja daudz darīt, lai viņa atžirgtu. Ceļteka berzēja Alpu Vijolītes saknītes, lai viņas ziedi atgūtu sārtumu. Alksnis apvēdīja viņu ar daudziem zaļiem vēdeklīšiem. Raspodiņš sniedza viņai sīksīku kausiņu ar stiprumzālēm.

Kad Alpu Vijolīte atkal bija kļuvusi gluži sārta un žirgta, viņa pamanīja, ka jau ir gandrīz gaišs.

-    Ārprāts! Vijolīte ievaimanājās. Manējie jau devušies atpakaļ. Kā es tikšu mājās?

-    Paliec pie mums, ierosināja Skābenes. Mēs tev izbrīvēsim vietu te, pašā vidiņā.

Taču Vītols iebilda:

-   Nē, dzīvesvietas maiņa var kaitēt viņas veselībai vai pat apdraudēt dzīvību. Vijolītei jātiek mājās.

Tad viņš uzlika Alpu Vijolīti uz sava zara kā tādu zaļu putna ligzdiņu, no kuras laukā stiepjas tievi kakliņi ar sārtiem cekuliem. Jozīsim nu! viņš teica un lieliem, pasmagiem soļiem metās šķērsām pār pļavu uz pilsētas pusi. Māllēpes, Alksnis, Skābenes, Kārkli un pat sīkais Raspodiņš, pie Vītola turēdamies, joza viņam līdzi. Varbūt Alpu Vijolītei vēlreiz būs vajadzīgs viņu padoms, būs nepieciešama viņu palīdzība.

Pavisam aizelsušies, skrējēji sasniedza pilsētu.

Viņi redzēja, ka visi logi jau ir ciet, visi puķupodi pilni. Tikai šur tur pie nama sienas bija pieķērusies kāda zaļa lapiņa, kas liecināja par to, ka pavisam nesen visas mājas bijušas zaļas un ziedošas.

Ari Alpu Vijolītes nams bija kluss un kārtīgs. Tomēr viens logs bija pavērts, un pa to laukā lūkojās Istabas Bērzs. Skrējējus ieraudzījis, viņš paklusu iesaucās: Nāk! Tad viņš izritināja pa logu virvi un uzvilka Alpu Vijolīti augšā. Viņa saviem labdariem pat nepaspēja pateikties. Kad Vijolīte paskatījās lejā no sava piektā stāva, Vītols, mazos pavadoņus zaros sacēlis, jau dimdināja prom pa ielu. Bija arī pats pēdējais laiks. Ļaudis sāka mosties no neparasti saldā un sapņu pilnā miega un lūkoties, vai saule būs vai nebūs.

Istabas augi, arī Alpu Vijolīte, steigšus ieņēma parastās pozas un kļuva līdzīgi zaļiem piemineklīšiem un pieminekļiem. Viņi nogaidīja, līdz ļaudis aiziet uz darbu, skolu vai veikalu, un tad atkal atdzīvojās tīrīja nost laukos pielipušās smiltis un skujas, rādīja cits citam, kādus gliemežvākus un čiekurus draugi sadāvinājuši, un, galvenais, sāka apspriesties, kad varētu rīkot nākamos istabas augu svētkus.

Alpu Vijolīte parādīja Kaktusam un Fuksijai, kuri stāvēja viņai blakus, divus brīnišķīgus tūtiņgliemežvākus, ko viņai bija uzdāvinājušas Skābenes. Taču sirdsveida lapiņu, kura izskatījās pēc Liepas vai Vijolītes lapas, bet kura bija izplaukusi Alkšņa raupjajā zarā, viņa noslēpa no visu acīm pašā cera viducī. To izdarījusi, Vijolīte sāka sapņot par nākamajiem pasaules istabas augu svētkiem.

PASAULES KARUSELIS

Bērni bija sagatavojušies uz lielu karuseļbraukšanu. Ari mazais Jancītis gribēja iet līdzi. Pats nomazgāja muti, pats visu rīta cēlienu labi uzvedās, pats sameklēja savu jaunāko džemperi. Taču tad, kad mamma džemperi ieraudzīja un uzzināja, kādēļ puika grasās to vilkt mugurā, viņa teica, ka nevarot dēlam dot naudu karuseļbraukšanai.

Jancītim bija jāpaliek mājās. Aiz aizkariem paslēpies, zēns noskatījās, kā satrauktu bērnu pulciņš aiziet uz trolejbusa pieturas pusi.

Un vēlāk, pēc kādām trim stundām, Jancītis tāpat noraudzījās, kā bērni noguruši atgriežas mājās.

Viņš neteica neko.

Arī vakarā, viens pats istabā palicis, viņš neko neteica. Tikai klusi raudāja.

Kāda balss tukšajā un tumšajā telpā atskanēja gan.

-    Ja raudāsi, tu neko neredzēsi, nedzirdēsi un nejutīsi, tā teica.

Jancītis norija asaras un ieklausījās.

-    Turies, Jancīt, turies ar abām rokām! noslēpumainā balss mudināja. Tūlīt ies vaļā!

-    Kas tu esi? Pie kā lai es turos? Kas tūlīt ies vaļā? Jancītim bija daudz jautājumu.

-    Es esmu Pasaule, balss īsi atbildēja. Turies pie spilvena. Tūlīt ies vaļā tāds karuseļbrauciens, kādu tu nespēj ne iedomāties. Turies ar abām rokām!

Jancītis gribēja vēl ko vaicāt, bet pēkšņi ieskanējās skaista, mazliet satraucoša melodija.

Tajā pašā brīdī zēns juta, ka viss gulta, istaba, tumsa, Pasaule sāk griezties. Viņš ar abām rokām stingri apķēra spilvenu un turējās, cik vien bija spēka.

Pēc maza laiciņa zēns izdzirda draudzīgu čukstu.

-    Ei, Jancīt, palaid rokas drusku vaļīgāk! Nebaidies tu nenokritīsi! Nežņaudz mani tik stipri!

Puika mazliet atslābināja drudžaino tvērienu un pie viena atdarīja cieši aizspiestās acis. Redzēt gan tumsā neko nevarēja, bet viņš sāka tā kā kaut ko sajust.

Viņš manīja, ka ir pieglaudis vaigu mīkstam, siltam radījumam, kurš uzmanīgi nes viņu savā mugurā. Spilvens bija pazudis.

-    Kas tu esi? Jancītis atkal apvaicājās.

-   Es esmu Zirgs, skanēja vienkārša atbilde. Laižam nu!

Pasaule uzņēma ātrumu.

Tagad acis Jancītim bija plaši atvērtas, un viņš redzēja, kā no tumsas viņam pretī lido krāsainas dzirksteles. Sākumā zēns mēģināja tās atvairīt, jo viņam šķita, ka tās apdedzinās ādu. Taču dzirksteles pieskārās sejai tik maigi kā ziedlapiņas.

Pēc brīža mūzika pieņēmās spēkā, ritms kļuva straujāks, un no visām pusēm zēnam virsū šāvās zaļi, zili, dzelteni, sarkani un lāsumaini zibeņi.

Asa cirtiena vairīdamies, Jancītis atkal nolieca galvu pie Zirga skausta, bet ari zibeņi pārslīdēja pār viņa pleciem un muguru maigi un mīksti kā puķu drīksnas.

Pasaule griezās arvien aizrautīgāk. Jancītim pašam nemaz nemanot, viņa bailes un bažas kā divas nevērtīgas paunas bija noslīdējušas no Zirga muguras, nokritušas zemē un palikušas guļam tālu, tālu.

Jancīti bija pārņēmis liels prieks.

Nu viņam pretī lidoja oranži, violeti, zeltaini un gluži balti putni, kuru knābji pavisam jocīgi bija izliekti maigā smaidā. Brīdi pa brīdim putni melodiski iesaucās: Jan-cīt, Jan-cīīīt! Ululululūūū! un smējās, un smējās, un smējās.

Jancītis smējās putniem līdzi un viņiem līdzi sauca: Ululululūūū!

Tad atkal jauna melodija nomainīja iepriekšējo. Un turpat pie auss Jancītis saklausīja arī jaunu balsi:

-    Hei! Ho! Hā! Hū! Tagad lec man mugurā! Hop! Nedomā gari! Lec!

Zēns pameta acis sānis un ieraudzīja, ka Zirgam blakus auļo liels, smaidošs Lauva ar elegantu cilindru galvā un vizmojošu rokaspulksteni uz ķetnas.

-    Lec vien! arī jaukais Zirdziņš mudināja Jancīti. Gan mēs atkal tiksimies.

Pēc mirkļa Jancītis jau sēdēja Lauvas mugurā.

Tonakt Jancīti savā mugurā turēja arī Strauss, kura astē daudzstāvu ligzdas bija savijuši koši mazputniņi, un Zebra, kuras svītras tecēja kā upes un mainīja krāsas kā debesis, un Krokodils, kurš bija mīksts kā zaļā sūna un mīlīgs kā Lieldienu zaķis, un vēl daudzi jo daudzi laipni un draudzīgi radījumi.

Vienmēr atradās kāds, kurš Jancītim uzsauca:

Hei! Tagad lec manā mugurā!

Un Pasaule līdz pašam ritam griezās un griezās Jancītim par prieku.

Līdz ar Jancīti arī visiem citiem cilvēkiem, kuri mita uz zemeslodes, tika šis lieliskais karuseļbrauciens.

Domājams gan, ka viņi visi Jancītim sūtītu siltu paldies, ja vien zinātu, ka tik skaisti izvizinājušies, pateicoties Pasaules rūpēm par mazo puiku.

PLŪDUZEME

Kādā zemē ļoti bieži izcēlās plūdi tik bieži, ka tās īstais vārds pavisam pagaisa no ļaužu atmiņas un to sāka dēvēt par Plūduzemi.

Zinātnieki cītīgi centās atrast plūdu iemeslu. Viņi pētīja upju straumes, pazemes avotus, rudens lītavas, pavasara palus un vēl daudzas jo daudzas aizdomīgas dabas parādības, taču nevienam neizdevās atklāt plūdu izraisītāju. Un kā lai viņiem izdotos, ja neviens nekad nebija spēris kāju mājā, kurā dzīvoja mazs puika, Valters vārdā! Biežo un pamatīgo plūdu izraisītājs bija šis zēns.

Gandrīz katrā ēdienreizē Valteram apgāzās pilna krūzīte vai puspilns šķīvis. Gandrīz katras mazgāšanās laikā ūdens pāršļakstījās pāri bļodas vai vannas malai. Savādās dabas parādības dēļ tēja vai zupa, vai ūdens, vai piens izveidoja ne tikai peļķīti uz virtuves galda vai vannasistabas grīdas. Izlietais šķidrums noslēpumainā veidā izsūcās laukā no mājas un svaigā gaisā sāka gaist, kāpt, celties un viļņoties, un drīz vien tas apņēma kaimiņu mājas, veikalus, baznīcas, teātrus un plūda tālāk pār laukiem uz citām pilsētām un ciemiem.

Valtera vecāki un tuvākie radinieki, protams, pielika milzu pūles, lai nelaimi novērstu, tas ir, lai iemācītu puikam neapgāzt ne krūzīti, ne šķīvi, ne bļodu. Tas diemžēl nebija iespējams. Viņiem neatlika nekas cits kā glabāt zēna īpatnību noslēpumā, lai viņš netiktu bargi jo bargi sodīts.

Savukārt zinātniekiem, kuriem ne prātā neienāca pētīt Valtera mājas virtuvi vai vannasistabu, neatlika nekas cits kā visas Plūduzemes ēkas uzlikt uz plostiem un apgādāt ar enkuriem. Turklāt bija nepieciešams izveidot drošu un modernu ūdenstransporta tīklu ar velkoņiem, liellaivām, smailītēm, motorlaivām, ūdens velosipēdiem. Skaidrs, ka plūdi aprija lielus līdzekļus. Valtera vecāki un radinieki dažu labu nakti kliegdami trūkās augšā no miega, jo bija sapņojuši, ka no mazā zēna tiek prasīta maksa par plostiem un kuģiem, un ūdens riteņiem…

Labi vēl, ka Plūduzeme bija kļuvusi par vienu no tūristu iemīļotākajām vietām pasaulē. Līdz ar to zemē ieplūda nauda no visiem kontinentiem. Protams, Plūduzemē bija, ko redzēt un ko darīt!

Ari bērniem tur bija, ko darīt, ne tikai tūristiem vien.

Dažkārt puišeļi un meitenes naktī slepus izcēla enkurus, kurus vecāki vakarā bija rūpīgi nostiprinājuši, lai vējš pa tumsu neaiznestu māju uz citu vietu. Bet bija tik interesanti no rīta pamosties citā vietā! Dažkārt māja pa nakti bija aizpeldējusi no skolas tik tālu, ka bērni nevarēja paspēt ierasties uz kontroldarbu… Vecāki gan tādos gadījumos steigšus izsauca dežurējošo velkoni, lai tas nogādātu māju vecajā vietā, bet kuģītis nevarēja ierasties piecu minūšu laikā, jo pa nakti visādi brīnumi bija notikuši ne tikai ar vienu plostamāju vien.

Un Pluduzemē visādi brīnumi skāra arī skolas un veikalus, un bankas.

Skolā, piemēram, matemātikas kontroldarba laikā klases grīda sāka šūpoties tā, ka neviens neko nespēja uzrakstīt. Kad skolotājs un direktors devās paskatīties, kas noticis ar enkuriem, kuriem visos četros ēkas stūros vajadzēja rūpēties par stabilitāti un kārtību, kungiem dažubrīd nācās mesties četrrāpus kā kaķiem.

Jā, Plūduzeme bija ļoti interesanta vieta zem saules. Kas zina, varbūt tās iedzīvotāji, vismaz liela to daļa, plūdu izraisītāju Valteru tik bargi nemaz nesodītu. Gluži otrādi, varbūt reizēm viņš pat iegūtu vērtīgas balvas, ja īstajā laikā būtu apgāzis tējas krūzīti vai izšļakstījis vannas ūdeni.

Valters patiesi bija palīdzējis daudziem. Daži pēkšņu plūdu dēļ bija tikuši vaļā no pēriena, citi kļuvuši turīgi, jo izīrējuši savas plostamājas bagātiem ārzemniekiem, vēl citi nostiprinājuši veselību, jo ūdens šūpotajās ēkās bija labs miegs. Pavisam lieki runāt par to, ka plūdu meistars nesavtīgi palīdzēja makšķernieku tūkstošiem.

Reiz pienāca diena, kad Valters palīdzēja ne tikai skolēniem un viesnīcniekiem, un makšķerniekiem, bet visai Plūduzemes tautai kopā.

Visa valsts gatavojās uzņemt kādas lielas un svarīgas valsts karaļpāri, kas alktin alka apskatīt brīnumaino plūdu apvidu. Kuģi tika pārkrāsoti, jūrnieki appušķoti, goda mielasta ēdieni izmēģināti.

Taču tad, kad viss jau bija kārtībā un atlika tikai sagaidīt svētku rītu, notika tas, kas nevienam nebija ienācis prātā. Ūdens sāka kristies, un plostamājas, velkoņi un ūdensvelosipēdi drīz vien mīksti nosēdās slapjajā zemē. Ļaudis meklēja traktorus un gumijas zābakus, lai no rīta pa dubļiem varētu tikt uz priekšu.

Ievērojamo karali taču nevar vest izgreznotā traktorā, un lepnajai karalienei taču nevar piedāvāt gumijas zābakus, kaut ari tie būtu apzeltīti!

Plūduzemē tika sacelta trauksme. Visi godīgie pilsoņi tika aicināti palīgā.

Dāmas un kungi! Darīsim visu, lai mūsu mīļā Plūduzemīte atkal attaisnotu savu nosaukumu! tā radio aicināja ik pēc pusstundas.

Apzinīgie kungi un godprātīgās dāmas patiešām mēģināja darīt visu lēja pa logiem laukā ūdeni, izveidoja dzīvu ķēdi no galvaspilsētas līdz tuvākajai upei un laida no rokas rokā spaiņus, kā ari spēra citus izmisīgus soļus, lai glābtu valsts godu. Bet nekādi plūdi neradās, izveidojās tikai lielas un mazas peļķes.

Kur tad plūdi bija palikuši? Vai tad Valters, valsts interesēm kaitēdams, vairs neapgāza nevienu krūzīti, nevienu šķīvīti?

Neapgāza vis, taču tas nenotika tāpēc, ka viņš gribētu kaitēt savai Plūduzemei. Tas viņam nebija ne prātā. Prātā un sirdī puikam bija gluži kas cits mazā, jaukā Elīza, kuras plostamājai bija notrūcis enkurs. Vējš Elīzas māju bija nejauši pienesis tuvu klāt Valtera namam.

Valteram Elīza ļoti iepatikās, un viņš nodomāja, ka visu mūžu gribētu dzīvot viņai kaimiņos. Tāpēc zēns saņēma visus spēkus, lai netuvotos nevienam šķidrumam, lai neizlietu ne tēju, ne ūdeni, lai plūdi noplaktu, lai Elīzas māja nepeldētu projām, lai velkonis to neaizvilktu, lai meitene paliktu viņam kaimiņos.

Zēnam slāpa, bet jaukās Elīzas dēļ viņš bija gatavs ciest. Elīza un skaudrās slāpes viņam lika aizmirst svešo karaļpāri. Taču zēna vecāki un citi radinieki to nespēja aizmirst.

Valter, tev jāglābj Plūduzemes gods! viņi zēnu mudināja.

Kas tad viņam atlika?

Protams, puikam nācās skriet uz virtuvi padzerties, lai krūzīte nejauši apgāztos, lai plūdi sāktos, lai karaļpāris ierastos, lai Plūduzemes gods gaiši atmirdzētu.

Kad Plūduzemes pilsoņi uzgavilēja svešā karaļpāra greznajam kuģim, kas cēli iepeldēja galvaspilsētā, Valters ar skumju skatienu pavadīja Elīzas plostamāju, kuru velkonis steigšus vilka projām, lai nepagaditos ceļā parādes kuģiem.

Zēns bija palīdzējis savai zemei grūtā brīdī, bet viņa sirds bija smaga. Un neviens to nezināja, tikai mēs visi to zinām…

BRAŠAIS SĪCIS

Reiz dzīvoja zīdainītis, kurš bija iesaukts par Brašo Sīci.

Viņš braši ēda putru, braši dzēra pienu un braši brēca, bet tāpēc vien jau pie tik skaistas iesaukas nevarētu tikt.

Par Brašo Sīci zīdainīti dēvēja tāpēc, ka jau no bērna kājas viņš bija radis rīkoties ar ieročiem.

Abi vecākie brālīši šad un tad viņa šūpulī, gultiņā, vannā vai ratiņos ielika un uz kādu brīdi atstāja revolveri, šauteni vai loku ar bultām. (Zobenu gan mamma bija stingri aizliegusi nolikt zīdainītim pa tvērienam. Ja šo ieroci ilgi sūkāja, tā asmenim nāca nost apsudrabojums. Tas bija kaitīgi kā bērnam, tā zobenam.)

Tā nu Brašais Sīcis jau šūpulī bija iemanījies turēt rokā ieroci. Mājinieki pie tā bija pieraduši, bet bērnu daktere, kura reizēm atnāca palūkoties, kā zīdainītis attīstās, vienmēr satrūkās, kad ieraudzīja viņu guļam gultiņā un vienā mierā izjaucam revolveri.

Pienāca reize, kad agri apgūtā prasme rīkoties ar ieročiem Brašajam Sīcim lieti noderēja.

Kādu rītu mamma, kā parasti, ratiņos veda zīdainīti pastaigāties.

Pirms došanās laukā viņa vienmēr kārtīgi pārbaudīja, vai ratiņos nav kāda šautene vai patronu kaste. Viņai nepatika tas, kā ceļā satiktās pazīstamās dāmas strupi pārtrauca zīdainīša apjūsmošanu, ja pamanīja zem spilventiņa stūra ieroča galu.

Taču Brašajam Sīcim ratiņos bija pašam sava paslēptuve, kurā viņš vienmēr turēja kādu revolveri.

Tā kā mammai nebija tādu meklēšanas ierīču kā lidostas darbiniekiem vai robežsargiem, slēptuvi viņa nebija atklājusi. Un tā bija tīrā laime!

Mamma stūma ratiņus pa klusu, skaistu ielu. Brašais Sīcis skatījās mierīgajās debesīs, bet tad, kad viņam apnika, pagriezās uz sāniem un raudzījās apkārt pa caurumiņu, ko ratos jau savās zīdainības dienās bija ierīkojis pats vecākais no brāļiem.

Un pa to novērošanas caurumiņu Brašais Sīcis pamanīja divus zagļus, kuri gaišā dienas laikā uzglūnēja kādai jaukai, rāmai mašīnai!

Cits zīdainis varbūt šādā brīdī aizvērtu acis un bērnišķīgi tēlotu aizmigušo, bet Brašais Sīcis vīrišķīgi izvilka no paslēptuves revolveri, pacēla to pāri ratiņu malai un iesaucās:

Rokas augšā!

Mašīnu zagļi paceltām rokām tūliņ sastinga uz vietas. Tā kā tuvumā, par laimi, gadījās četri policisti, tiem vajadzēja tikai aplikt neliešiem roku dzelžus. Nākamajā dienā Brašo Sīci apmeklēja policijas nodaļas priekšnieks ar sešiem saviem labākajiem vīriem. Pie zīdainīša gultas, miera stājā izslējies, policijas priekšnieks nolasīja garu un sarežģītu iekšlietu ministra pateicību Brašajam Sīcim un pasniedza mazuļa mammai naudas balvu, kas bija piešķirta viņas brašajam dēliņam.

Kad policisti bija prom, mamma žigli izmazgāja grīdu, ko vīri bija piepēdojuši, un pēc tam paziņoja zīdainītim, ka naudas balvu nolēmusi izmantot vismodernāko autiņu pirkšanai.

Brašais Sīcis cēlsirdīgi darīja mammai zināmu, ka gluži labi varētu iztikt ar mazliet nemodernākiem autiņiem. Viņš uzskatot, ka naudas balva pienākas visiem: liktenīgajā dienā mamma taču esot stūmusi ratiņus. Un revolveris taču piederot vecākajiem brāļiem.

Kad abi vecākie brāļi dzirdēja šo mazuļa lēmumu, lepnums viņu sirdīs pilnīgi pieveica vieglo skaudību. Abi nostājās pie Brašā Sīča gultiņas tā, kā pirms laiciņa bija stāvējuši policisti. Zīdainītim bija tā laime noklausīties vēl divas runas, kas daudz neatšķīrās no iekšlietu ministra pateicības raksta. Turklāt mazulis saņēma vēl divas vērtīgas balvas: ugunsdzēsēju mašīnu, kuras varonīgā pagātne atspoguļojās ikvienā tās detaļā, un noslēpumainu pašdarinātu uzlīmi "RTFB", kas tūlīt tika cieši pielipināta pie gultas gala.

Pēc apsveikuma runām un balvu pasniegšanas Brašais Sīcis palūdza, lai abi vecākie brāļi viņu kādu stundiņu pieskata un lai mamma aiziet uz tirgu un par balvas naudu nopērk visiem zemenes.

Kad mamma atnesa ogas, visi ņēmās tās draudzīgi notiesāt.

Laiku pa laikam mielastu pārtrauca žurnālisti un fotogrāfi, kuri steigšus vāca faktus par šo kriminālnotikumu ar laimīgām beigām.

Brašais Sīcis žurnālistiem parādīja, pār kuru ratiņu malu viņš tēmējis, pacienāja svešos ar zemenēm, bet atteicās pasmaidīt, kad fotogrāfi gatavojās viņu iemūžināt. Brašajam Sīcim mutē pagaidām bija tikai divi zobi. Ja tie parādītos visu avīžu pirmajās lappusēs, mammas paziņas varētu ilgi trīt mēles. Brašais Sīcis bija pārāk vīrišķīgs, lai mammai darītu kaunu.

Toties tad, kad svešie bija prom, viņš plati jo plati pasmaidīja, silti apmīļoja mammu un abus brāļus un tad atzinās, ka nu gan labprāt nosnaustos.

Kad Brašais Sīcis bija iegrimis saldā miedziņā, mamma pusčukstus aprunājās ar abiem vecākajiem dēliem.

-    Kā jums liekas, vai viņam jau tagad nevajadzētu dot "Lego"? viņa apjautājās. Man šķiet, viņš var atpalikt attīstībā, ja visu laiku ņemsies tikai ar revolveriem un šautenēm.

-     Cik atceros, es gan ar "Lego" sāku darboties kādu mēnesi vēlāk, sacīja vecākais dēls. Bet mēs abi taču varam uzmanīt, lai viņš nebāž detaļas mutē.

-    Labi, dosim viņam "Lego". Pamāciet mazulim būvēt televīzijas torni, mamma palūdza dēliem. Bet visus ieročus aizvāciet prom no acīm!

-   Tad nu gan gaidāma briesmīga brēkšana! paredzēja vidējais brālis. Viņš tomēr vēl ir maziņš nebūs ar mieru labprāt šķirties no ieročiem.

Bet Brašais Sīcis, kurš, saldi gulēdams, ar vienu ausi tomēr modri klausījās, ko ļaudis runā, zem sedziņas savā nodabā pasmaidīja.

-    Te nu viņi atkal kļūdās, viņš nodomāja. Nekādas brēkšanas nebūs. Tik mazs vairs neesmu, lai nesajēgtu, ka nevar taču visu mūžu spēlēties ar ieročiem! Tā jau patiesi var atpalikt attīstībā!

Tiešām nākamajā dienā Brašais Sīcis bez jebkādas brēkšanas braši ķērās pie televīzijas torņa konstruēšanas.

(Vienu revolveri un mazliet munīcijas savā slēptuvē viņš tomēr bija noglabājis. Katram gadījumam…)

SPOCIŅŠ SPOKULĪTIS UN TUMSA

Reiz dzīvoja spociņš, kuru visi dēvēja vienkārši par Spokulīti un kuru bija piemeklējušas trīs nelaimes:

1)  viņš bija sīks,

2)  viņš bija izdomāts,

3)  viņš baidījās no tumsas.

Ar pirmo nelaimi spociņš tā puslīdz bija samierinājies, jo sīkumam taču ir savas priekšrocības. Turklāt viņš cerēja vēl paaugties.

Otro nelaimi paciest bija grūtāk.

Es negribu būt izdomāts! Kur ir tas muļķis, kurš mani izdomājis? Es viņam gan parādīšu! Spokulītis bieži vien ļāvās kaprīzēm un tukšai bravūrai, īpaši jau tad, kad viņš bija noguris un nāca miegs.

Taču Spokulītis bija piedzimis izdomātā ģimenē, arī viņa vecvecāki un vēl senāki senči bija izdomāti. Tur neko vairs nevarēja darīt.

Trešā nelaime bija nopietnāka: bailes no tumsas Spokulītim traucēja pildīt spoka pienākumus.

-     Spokulīt! Ir laiks! Ko kavējies? Tevi gaida! pulksten deviņos vakarā sauca brāļi un māsas, jo deviņos Spokulītim bija jāizlido. Viņš bija bērnu spoks, un, tā kā spoku stundā pusnaktī bērni parasti guļ ciešā miegā, viņa darba laiks (kuru daži varbūt sauktu par nedarba laiku) bija pārlikts trīs stundas agrāk.

Bet Spokulītis vienmēr visādi vilcinājās, jo viņam taču bija bail no tumsas.

-     Šovakar ir pārāk slapjš, es vēl saaukstēšos, viņš apgalvoja.

Vai arī:

-   Šovakar televīzijā bija garlaicīgs "Miedziņš", visi bērni ātri būs aizmiguši. Man nemaz nav vērts izlidot.

Un citreiz:

-     Šovakar televīzijā bija ļoti interesants "Miedziņš", visi bērni domās par to, nevienam nenāks prātā skatīties laukā pa logu.

Citreiz viņš atrunājās vēl strupāk:

-    Kāja sāp.

-    Lidojamais nobrāzts.

-    Laikam man temperatūra.

Tā nu iznāk, ka baiļu dēļ Spokulītim bija izdevies sadomāt simtiem iemeslu un viņš tā arī vēl nevienam bērnam nebija parādījies, kaut gan sen bija izaudzis no zīdaiņa vecuma.

Spokulīša radinieki, lielie un palielie spoki, pastarīša uzvedību apsprieda krustām šķērsām katrā pamatīgākā vai mazākā pulcēšanās reizē.

-   Kauna lieta! Tā viņš nekad neiemācīsies strādāt. Ir gan laiki pienākuši! It kā būtu briesmīgi grūti patirināties un pagrabināties gar logiem! Ne viņam pa kapsētām jāsalst, ne pa vecām pilīm jānīkst.

-    Un ņemiet tak vērā, spoki mīļie, ka viņam jau tāpat sanāk bezgalīgas vasaras brīvdienas! Visi tie mēneši, kad pulksten deviņos vēl ir gaišs un nav nemaz vērts sākt spokoties! Kā viņš apgūs cienījamo ģimenes profesiju, ak vai!

-    No kā gan viņš baidās? Tak ne jau no spokiem! Kas tad nu tajā tumsā ir tāds sevišķs? Spoki tie gan, protams, ir sevišķi, bet spokam no spokiem baidīties būtu smieklīgi. Smiek-lī-gi!

Taču Spokulītis baidījās no tumsas. Baidījās un cauri.

Radinieki bija izmēģinājušies visādi gan ar labu, gan ar ļaunu.

Ņēmuši pie rokas, veduši uz vistumšākajām vietām un parādījuši, ka nekā briesmīga tur nav. Sasolījuši visādus labumus. Arī mēģinājuši ar varu iegrūst tumsā lai nu ķepurojas pats un redz, ka tīri labi var tikt galā.

Taču viņu pūles bija veltīgas.

Spokulītis baidījās un cauri.

-     Ek, tu arī esi viens no tiem, kuri pasaulē vairo netaisnību! Spokulītim pārmeta kāds no vecākajiem brāļiem. Bērniem kārojas ieraudzīt spoku daudz vairāk nekā viņu vecākiem, bet tu viņiem nedod šo iespēju. Nabadziņiem jāiztiek ar spoku stāstiem.

Spokulīša brālis zināja, ka bērni bieži jo bieži nomoka pieaugušos ar dažādiem jautājumiem par spokiem: ko tie ēd, vai tiem ir bērni, vai tiem ir nagi un zobi, kādā valodā šie runā, vai spoku var salocīt, vai tas ir mitrs vai sauss, vai sāp, kad spoks pieskaras, vai spoks var aizbraukt ar mašīnu utt., utt.

Skaidrs, ka šie jautājumi vecākus padarīja nervozus. Turpretī tad, ja Spokulītis vakaros parēgotos gar logiem, bērni paši varētu vecākiem šo to par spokiem pastāstīt!

Bet Spokulītis baidījās parēgoties. Baidījās, baidījās līdz dienai, kad pārvarēja bailes.

Tas notika tā.

Kādā parastā rudens vakarā, kad bija garām "Miedziņa" laiks un tuvojās bērnu spoku stunda, Spokulītis izlikās saldi jo saldi aizmidzis.

Tā viņš cerēja nepagadīties ceļā citiem savas ģimenes locekļiem, kuri staipīdamies un viļņodamies cēlās augšā (jo cilvēku vakars taču ir spoku rīts!), grasījās piekārtot savu bēniņu miteklīti, kā arī pirms darba kaut ko garšīgu un spēcinošu iekost.

Klusītēm gulēdams, Spokulītis pēkšņi cauri grīdai saklausīja žēlu raudāšanu. Sākumā viņš mēģināja nepievērst uzmanību vai nu pirmā reize, kad piektā stāva Tomiņu kāds sāpinājis.

Taču šoreiz raudāšana bija citāda. Spokulītis gluži neviļus sāka to pētīt, līdz apjauta, ka tur šņukst pieaudzis cilvēks.

To nu nevarēja tā vienkārši palaist gar ausīm!

Bet doties tumsā rast skaidrību nebija patīkami.

-    Mammu! Piektajā stāvā kāds šņukst. Bet tas nav Tomiņš, Spokulitis paklusu uzsauca spoku mammai, pavisam aizmirsis, ka būtu jāizliekas aizmigušam.

Spoku mamma sašķieba savu neredzamo ausi. Šņukst gan! Turklāt izmisīgi. Un Tomiņš tas nav. Viņai kļuva neomulīgi ap sirdi, un viņa izlidoja trepju telpā paskatīties, kas noticis.

Tikām arī Tomiņa mamma bija iznākusi no dzīvokļa kāpnēs un, gaužām asarām pār vaigiem līstot, stāstīja kaimiņienei, ka jau veselu stundu visur ārā, iekšā esot izmeklējusies puiku, bet viņš kā ūdenī iekritis! Ne-ne-viens draugs ne-neko ne-nezinot. Laikam būšot jā-jāzvana po-po-lici-cijai, lai nāk ar su-suņiem, ak kungs!

Spoku mamma atgriezās bēniņos pavisam nopietna.

-     Vai nav pagāns! Vai nav pagāns! Klejo riņķī, sabīsies vēl no kaut kā, sāks valodu raustīt, viņa bažījās. Un mammai atkal kāds sirms mats vairāk!

Spokulītim ļoti patika Tomiņa mamma. Viņa bija tik maiga un lēna, turklāt gandrīz nekad nekliedza kā daža laba cita. Arī Tomiņš cik nu Spokulītim bija iespējams vērtēt šķita tīri jauks puika. Reizēm spociņš pat bija gribējis Tomiņam par prieku parēgoties. Ja vien nebūtu tumšs…

Un nu jaukā mamma mirkst asarās, bet puika… Kur viņš varētu būt?

Kur viņš varētu būt? Par to tagad jau domāja ne vien Tomiņa mamma, bet arī Jura un Leldes vecāki, Anetes lielie brāļi, protams, visi mājas bērni, kā arī Spokulīša radu pulks. Un Spokulītis.

Dzīvodams pa māju, pa bēniņiem, spociņš gluži neviļus bija ievērojis bērnu gaitas. Viņš zināja, ka Tomiņš, kuram patika visu pamatīgi pārdomāt, izpētīt un izsapņot, šad un tad iemaldījās laika dobumā starp brokastīm un pusdienām vai arī kādā citā no laika dobumiem, un tad mamma tikai ar lielu saukšanu varēja atsaukt viņu mājās.

Spokulītim ienāca prātā, ka šovakar, ļoti iespējams, Tomiņš, dziļās pārdomās, sarežģītās spēlēs vai krāsainos sapņos iegrimis, ir nomaldījies lielajā, gandrīz neaptveramajā laika dobumā starp vakariņām un brokastīm.

Spokulītis bija tikai dzirdējis par šo dobumu cik tas ir sazarots, cik bezdibenīgs, cik līdzīgs milzīgi sarežģītam labirintam. Un cik tumšs… Brrr!

Tomiņš varbūt pašreiz tup tajā dobumā, kamoliņā savilcies, un nezina, ko nu darīt! Un varbūt kādi nejauki spoķeļi sava prieka pēc žākstās un ērmojas viņam apkārt!

Ilgi vairs nedomādams, Spokulītis izlaidās pa bēniņu logu tieši tumsā iekšā. Bet kā lai nokļūst laika dobumā starp vakariņām un brokastīm?

Ieraudzījis baznīcas torņa pulksteni, Spokulītis pajautāja tam, un tas ar slaiku rādītāja vēzienu norādīja ceļu.

Lielajā laika dobumā starp vakariņām un brokastīm patiešām bija tumšs, nenoliedzami, neapstrīdami tumšs. Pavisam tumšs. Gluži tumšs. Piķa melns, varētu teikt. Dur kaut acī, vecāki ļaudis un spoki sacītu. Melns kā peklē! viņi iesauktos. Ellīgi tumšs. Nāvīgi tumšs. Trakoti tumšs. Bet bērni un sīkie spoki teiktu tikai: tur ir tumšs…

Spokulītis devās tumšumā.

Kas cits viņam atlika?

Tomiņa mamma taču raudāja. Puika taču bija pazudis. Viņš taču varēja būt dobumā. Viņam taču varēja būt bail. Atpakaļceļš taču varēja būt blīvi aizaudzis ar tumsu.

Kad Spokulītis ielidoja tumsā, viņš gluži vai apreiba no tumsas. (Te jāatceras, ka vispār jau nakts melnums spokiem nepavisam netraucē pārvietoties.) Kādas apbrīnojamas tumsas formas atklājās ik skatienam un ik taustienam! Vietumis tā bija smalka smalciņa, zīdaina un glāsmaina, citviet daudz rupjāka, graudaināka; dažviet tā karājās lielos, pilnīgos ķekaros, bet dažus metrus tālāk šķita, ka nostiepti tūkstoši, miljoni sīku pavedienu.

Ik pa brīdim spociņš uzdūrās kādam pamatīgākam tumsas kunkulim vai kamolam. Dažkārt jau no vismazākā pieskāriena kunkulis saira gabalos, un tai vietā tad itin kā kļuva mazliet gaišāks. Citreiz, gluži otrādi, spociņam garām lidojot, kunkulis pārtapa tvirtā, spīdīgā lodē, sašķīda dzirkstošos burbulīšos vai arī ieguva kaut kādu savdabīgi šķautņainu uzbūvi, kuru tā vien gribējās pētīt un pētīt. Taču pat no Spokulīša nejūtamā pieskāriena šķautnes zibenīgi mainījās, pārveidojās, pazuda un uzradās par jaunu…

Elpu aizturējis, Spokulītis pētīja, skatīja, taustīja, baudīja tumsas bumbas, kunkuļus, pavedienus, šķautnes, burbulīšus, lāses, graudiņus. Viņam ļoti gribējās uzzināt, kas tumsai ir no iežiem, kas no augiem, dzīvniekiem, cilvēkiem, spokiem…

Pēkšņi spociņš atdūrās pret kaut ko tādu, kas nepārvērtās nedz par lodi, nedz burbuļiem, nesaira, nesagabalojās, nesavēlās kamolā.

Viņš nejūtami pieskārās vēlreiz, tad vēl un vēl, kamēr viņam šķita, ka…

-    Tomiņ? Vai tas esi tu? Nesatrūksties, es esmu spociņš Spokulītis no tavas mājas bēniņiem.

-   Ā! tumsā noskanēja Tomiņa balss. Es nevaru saprast, kā tie tik ātri mainās… Kur tie varētu būt piestiprināti?

Tajā brīdī Spokulītis savā acu priekšā ieraudzīja milzīgu, ārkārtīgi sarežģītu tumsas puzuru. Tomiņš tik tikko jaušami piedūrās tam ar pirksta galu, un puzurs vienā mirklī pārmainījās, kļūdams vēl kuplāks un sazarotāks.

-   Jā-a. Tagad jaunajam puzuram pieskārās sajūsminātais Spokulītis. Jauna pārvērtība, jauns brīnums.

Kurš gan pateiks, cik ilgi Spokulītis un Tomiņš veidoja pasakainos tumsas puzurus? Laika dobumā taču laika nav. (Toties ārpusē brīžam tas skrien briesmīgi ātri Tomiņa mammai jau šķita, ka viņa savu dēliņu nav redzējusi mēnešiem ilgi.)

-    Skaties pils ar tūkstoš torņiem! Tomiņš rādīja Spokulītim savu jaunāko veidojumu.

-    Debesskrāpju pilsēta! Spokulītis brīnījās pats par savu māku, jo debesskrāpjus bija redzējis tikai vecas avīzes fotogrāfijā.

-    Klintis, kalni, kalnu grēdas!

-    Asaras! Paskat vien! Melnas asaras! iesaucās Spokulitis, kad stingrais puzurs pēkšņi pārvērtās melnu, klusu asaru ritējumā.

Tas kaut ko Spokulitim atsauca atmiņā.

-    Paklau… viņš iesāka. Cik varētu būt pulkstenis?

-     Pulk-ste-nis? Tas nu Tomiņam sevišķi bieži nebija prātā. Un pašreiz jau nu nepavisam ne.

-    Ir tumšs… viņš izvairīgi nomurmināja.

-    Man liekas, tumšs ir jau krietnu laiku, atcerēdamies desmitus, pat simtus tumsas bumbu, burbu|u un puzuru, noteica Spokulītis. Vai mums nevajadzētu sākt kustēt?

Šie vārdi Tomiņā radīja tādu kā nojausmu, ka vajadzētu gan. Bet uz kuru pusi kustēt? Lielajā dobumā starp vakariņām un brokastīm diemžēl nebija lampiņu ar uzrakstu "Izeja" kā teātrī vai kino.

Nu vajadzēja paļauties uz Spokulīša iedzimtajām orientēšanās spējām, kuras viņš gan līdz šim nebija darbā izkopis.

Turēdamies cieši blakus, abi laika dobuma apmeklētāji cauri visdažādākā biezuma, blīvuma, sarežģītības un formas tumsas veidojumiem izkļuva laukā.

Kas notika tālāk, to nu katrs var iztēloties un te glītiem, salasāmiem burtiem pierakstīt klāt.

Lai nu kas te būtu pierakstīts, pašās beigās drošības labad tomēr jāuzsver, ka tā nebija pēdējā reize, kad

1)  Spokulītis rēgojās tumsā,

2)  Tomiņš noklīda kādā laika dobumā,

3)   Spokulītis satikās ar Tomiņu.

BIEŠONIS

-    Puikas, kādu vakaru tētis uzrunāja abus dēlus. Rīt jauksim nost veco malkas šķūnīti. Tas tikai bojā dārza izskatu. Malka sen tur vairs nestāv.

Puikas satrūkās. Pēc brīža, krūmos nolīduši, viņi satraukti apspriedās.

-   Mums viņš jābrīdina! apgalvoja Niks, lielākais puika.

Un mazākais puika Miks brālim piekrita.

-    Protams! Un mums viņam jāpalīdz pārcelties uz citu mitekli!

Tas "viņš", par kuru abi runāja, bija biešonis.

Biešonis dzīvoja malkas šķūnīti vismaz kopš Nika dzimšanas. Un tagad viņam no turienes būs jāiet projām!

Lai gan no biešoņa bija jābaidās, īpaši jau vakara krēslā, un lai gan biešoni tā īsti neviens nekad nebija redzējis, viņš bija savējais.

Biešonis vienmēr bija šķūnītī, un vienmēr viņš bija puikām prātā, kad viens vai otrs devās uz to pusi.

Ja tā padomā, nevienam neko sliktu biešonis nodarījis nebija. Jā gan, viņš iedvesa bailes, bet to viņš darīja kā jau savējais. Šī izjūta tā kā bija, tā kā tomēr nebija bailes. Varētu arī teikt, ka brīžiem tās bija gluži patīķamas bailes.-

Šķūnītī visu laiku būdams, biešonis sargāja māju. Ej nu sazini, kāds briesmonis pagalmā ieperināsies tad, kad šķūnīti nojauks un vecajam, labajam biešonītim nāksies doties pasaulē!

Var gadīties, ka lāga biešoņa vietā sētā apmetas kāds nejēga, kurš krēslā patiešām brūk cilvēkam virsū ar nagiem un…

Kas par traku, tas par traku!

-     Mēs varam ierīkot biešonim mājoklīti tukšajā trušu būrī, kas atrodas pilno būru rindas galā! Nikam ienāca prātā. Man liekas, ka biešonītis nav visai liels tur viņam vietas pietiks.

-    Jā, jā, Miks nopriecājās. Un tad mēs no viņa baidīsimies divreiz dienā, kad iesim barot trušus. Tas būs biežāk nekā līdz šim, kad viņš dzīvoja šķūnītī. Viņam būs patīkami.

-     Mums viņš jāaizdabū turp jau šonakt, Niks nolēma. Rīt no rīta, kad tētis sāks meklēt darbarīkus un gatavosies noārdīt šķūnīti, biešoni var sagrābt panika un viņš var likties projām, ko kājas nes. Un tad mēs nesadzīsim viņam pēdas.

-    Šķiet, labāk būs, ja mēs viņam par draudošajām briesmām nebildīsim ne vārda. Mēs viņu vienkārši aizvilināsim uz trušu būri, ierosināja Miks. Kad mamma un tētis būs aizgājuši gulēt, izlavīsimies laukā no mājas un mēģināsim biešoni aplinkus pārliecināt, ka viņam jāpārceļas uz citu vietu.

Tā puikas ari izdarīja. Naktī viņi abi klusām izzagās no mājas un, uz šķūnīša pusi pagājušies, pusbalsī tā, lai vecāki nedzird, bet biešonis dzird, sarunājās.

-    Ko tu teiktu, ja šausmīgais biešonis šonakt pārceltos uz tukšo trušu būri? viltīgi apvaicājās Miks.

-   Ārprāts! iesaucās Niks. Es no bailēm būtu pagalam. Es būtu pagalam katru reizi, kad ietu barot trušus!

Abi puikas uz brīdi pieklusa un ieklausījās. No šķūnīša puses nenāca ne skaņa tātad biešonis vērīgi sekoja viņu sarunai.

-     Tukšajā trušu būrī ir ielikts pavisam svaigs, smaržīgs siens, Niks atsāka vilināt biešoni.

-    Jā, es redzēju, Miks viņam pievienojās. Man liekas, es šodien tieši uz tā būra atstāju divas konfektes. Kad gāju barot trušus, es tās tur noliku, lai man netraucē, un pēc tam aizmirsu paņemt.

Brāļi atkal piebremzēja vilināšanu un ieklausījās. Malkas šķūnīša puse grima tumsā un klusumā. Toties trušu būru pusē bija dzirdami savādi trokšņi, kas atšķīrās no trušu būkšķiem un šmakstiem.

Puikām kļuva jocīgi ap sirdi tā kā drusku bail.

-    Darīts! Mūsu biešonis jau ir tur! Miks nočukstēja. Es jūtu, ka man jau ir bail no tā trušu būra.

-    Man arī, mirkli sevi papētījis, Niks viņam piebalsoja. Tad jau viss kārtībā. Biešonis paliks pie mums, un neviens svešs briesmonis mūsu sētā neuzdrošināsies ieperināties!

TUKSAKS UN MAMOLIS

Tuksaks un Mamolis bija divi jauki, pieklājīgi vārdiņi, kuri piedzimuši kādā jaukā, pieklājīgā ģimenē un dzīvoja siltumā un mīļumā jau otro gadu, nenojauzdami, ka pasaulē ir arī aukstums, skarbums un rupjība. Savureiz jau gan viņus kāds sabāra, īpaši Tukšāku, kurš bija skaļāks un kustīgāks par Mamoli un kurš dažkārt pat pamanījās sacelt troksni. Bet tas tad bija pavisam maigs bāriens. Tuksaks un Mamolis piederēja mazajam Viesturam, un visus viņam un viņa piederīgajiem domātos rājienus nezinātājs viegli varēja sajaukt ar draudzīgu aprunāšanos.

Taču gāja laiks, un drīz vien kaut kas bija mainījies.

Kādu dienu Tuksaks un Mamolis pamanīja, ka to daudzo vārdu vidū, kuri, cits citu nepavisam netraucēdami, tepat vien apkārt grozās, iemitinājušies divi jauni švīti. Jaunpienācēji neko ļaunu nedarīja, tikai arvien biežāk Tuksaks un Mamolis juta viņu augstprātīgos smīnus un arvien biežāk svešinieki it kā netīšām iekārtojās tieši tajās vietās, kur parasti mēdza sēdēt vai spēlēties abi mazie.

Mājas jaunos iemītniekus sauca par Prusaku un Kamolu.

Viestura mamma un tētis izturējās pret Prusaku un Kamolu ar cieņu, bet viņi nekad netika tā apjūsmoti un apčubināti kā savulaik Tuksaks un Mamolis. Savulaik, bet nu vairs ne.

Un pienāca diena, kad Viestura tētis paaicināja Tukšāku un Mamoli uz nopietnu sarunu.

Jauki bija dzīvot kopā ar jums, tētis pieklājīgi un mazliet pastīvi teica, bet dēla nākotne man svarīgāka par visu. Mans dēls sāks iet bērnudārzā, un draudzība ar jums var mest ēnu uz viņu. Tagad jūsu vietā viņam būs jauni vārdi Prusaks un Kamols. Neko nevar darīt mums jāšķiras. Es vienmēr atcerēšos jūs ar prieku un patiku. Dzīvojiet veseli!

Un Viestura mamma asarām acīs apskāva abus mazos un uzlika viņiem plecos mugursomiņas ar visādiem mājas labumiem.

Pēkšņi, vieni paši nonākuši netīrajā, mašīnu izdangātajā pagalmā, Tuksaks un Mamolis stipri apjuka.

Ei, sīkie! A nuka do' šu' savas ķesas! Pa fikso! Zibens ātrumā no apdrupušās sienas bija nolēcis kāds briesmīgi netīrs, zilsarkans vārds, un nu tas vicināja pamatīgas dūres mazajiem gar degunu, mēģinādams spalvainiem pirkstiem satvert mugursomas.

Mamolim sāka trīcēt apaļās lūpiņas. Viņš īsti nesaprata, ko tas briesmīgais vārds no viņiem grib, bet bija gatavs atdot itin visu, lai tikai varētu noslēpties no milzu dūrēm. Mamolis nespēja ne noslēpties, ne aizbēgt viņš stāvēja kā sastindzis.

Tuksaks bija veiklāks. Viņš saķēra Mamoli aiz rokas un izmetās uz ielas.

Bija pirmssvētku novakare.

Vairākums cilvēku un lielākā daļa vārdu bija ļoti aizņemti.

Ļaudis steidzās no veikala uz veikalu, meklēdami svecītes, piparkūku mīklu un mandarīnus. Viņi zvanīja pie savu radinieku un draugu durvīm, sasveicinājās, pasēdēja, parunājās un drīz vien atkal devās tālāk.

Tikpat žigli rosījās vārdi. Sevišķi daudz darba bija visiem labajiem, gaišajiem vārdiem. Tie zibenīgi šaudījās pa ielām, skrēja augšup pa trepēm, lēkdami pār četriem pakāpieniem uzreiz, ar sniegpārslu izpletnīšiem nolidinājās zemē no māju augšējiem stāviem.

Tie sēdēja uz cepuru malām un trolejbusu jumtiem; tie līkumoja starp gājējiem, mirdzinādami mazu, paštaisītu braucamrīku spieķus; tie rāpās pa noteku caurulēm, virvēm un zirnekļu pavedieniem, demonstrēdami tādu veiklību un attapību, kādu vispasaules ugunsdzēsēju sacensību uzvarētāji varētu tikai apskaust.

Taču diezgan bieži ielās varēja sastapt arī tādus vārdus, kas necentās vairot pirmssvētku gaišumu.

Tur bija gan nīgri, smīnīgi malā stāvētāji, kuru izskats pauda, ka nekas labs no svētkiem nesanāks vai nu svecītes aptrūksies, vai piparkūkas piedegs. Un bija arī netīri, rupji traucētāji, kuri centās katram baltam, darbīgam vārdam aizlikt kāju priekšā, lai tas nokristu samīdītā sniegā.

Vai viņiem skauda tas, ar kādu cieņu un siltumu ļaudis sagaidīja labos vārdus un ar kādu mīlestību tos pavadīja? Vai arī viņi vienkārši nesaprata, ko nozīme šī pirmssvētku darbošanās, un nesajuta, kāpēc tā vajadzīga? Varbūt sliktie, neaudzinātie, rupjie vārdi svinēja svētkus kā prazdami, tas ir, uzjautrinādamies par citu bēdām?

Tiklīdz Tuksaks un Mamolis, aizelsušies no bailēm un ātrā skrējiena, nonāca uz ielas, viņus apstāja vesels bars smulīgu, skaļu vārdeļu, kuri līdz apnikumam bija klīduši pa ielām, meklēdami kādu, ko varētu iznerrot. Pēc mirkļa nabaga Mamolis ķepurojās netīrā sniega putrā un nejaukā banda dalīja viņa mugursomiņas saturu.

Tuksak, palīgā! Mamolis vēl tikai sauca, par nelaimi, pievērsdams zaglēnu uzmanību Tukšākām.

Tuksaks negaidīja: viņš atkal saķēra Mamoli aiz rokas un, visai bandai svilpjot un aurojot, metās projām. Aizjoņojis līdz pieturai, Tuksaks, cieši turēdams Mamoli, ielēca trolejbusā, kura durvis tūlīt aizvērās.

Tuksaks atviegloti uzelpoja un mēģināja uzsmaidīt Mamolim, pār kura bālajiem vaigiem klusi ritēja asaras.

Tūlīt asaras saskrēja arī Tuksaka acīs.

Kāds brangs vārds bija uzkāpis viņam uz kājas, turklāt tīšām to nu Tuksaks noprata no svešinieka nekaunīgā skatiena, ar kādu tas izaicinoši raudzījās uz abiem mazajiem.

-    Piedodiet, lūdzu! Tuksaks neviļus sacīja, jo jaukajā un pieklājīgajā ģimenē, kurā viņš bija dzīvojis, vienmēr atvainojās abi gan tas, kurš kādam nejauši uzmina uz kājas, gan cietušais.

Brangais pat nedomāja atvainoties. Viņa samiegtajās acīs pazibēja ļauns prieks.

-    Pieklājīgais atradies! viņš nošņāca. Vēl viens pieklājīgais atradies! Pagaid' vien! Izkāpsim tik laukā!

Un nekaunīgais vārds otrreiz, cik stipri spēdams, uzmina Tukšākām uz kājas.

Nez pa kuru laiku brangajam apkārt bija sastājušies domubiedri: Tukšākā un Mamolī noraudzījās vairāki tādu pašu smīnīgu, draudīgu acu pāri.

Ne Tuksaks, ne Mamolis neko nesaprata. Svešais taču bija uzkāpis uz kājas viņam Tukšākām. Kāpēc to tā sadusmoja Tuksaka atvainošanās? Un kas tagad notiks?

Mazie apjauta, ka atkal jābēg.

Brangais nekauņa bija veiklāks. Nākamajā pieturā viņš vienā mirklī izvilka Tukšāku un Mamoli no trolejbusa. Tie ne iekliegties nepaguva, kad jau atradās patumšā, patukšā ieliņā. Ak, cik daudz viņi dotu, ja tur būtu vieni paši! Bet tur bija arī brangais un tā drauģeļi…

Palīgā! Glābiet! Mamolis iesaucās, un šoreiz Tuksaks viņam piebalsoja.

Vai kāds spēja un gribēja saklausīt izmisīgās balstiņas?

Jā gan.

Tobrīd garām steidzās divi gaiši vārdi: Labvakars bija uzsēdinājis Daudzlaimi uz sava sīciņā velosipēda bagāžnieka un nu rādīja, cik aši un daudz var padarīt, ja vien grib.

Ieraudzījuši netīro, bļaustelīgo vārdu vidū divus izmisušus bumbulīšus, Labvakars un Daudzlaime uzreiz saprata, kas te notiek. Piestūrējis pulciņam pavisam tuvu, Labvakars paātrināja riteņa ripojumu, un Daudzlaime, garām braukdama, veikli saķēra Tukšāku un Mamoli.

Drīz vien braucēji vairs nebija ne redzami, ne dzirdami.

Diemžēl Labvakaram un Daudzlaimei nebija laika rūpēties par Tukšāku un Mamoli. Piekodinājuši uzmanīties, viņi sūtīja mazos mājās. Tuksaks un Mamolis nepaguva izstāstīt, ka māju tiem vairs nav…

Pavisam noguruši un apmulsuši, Tuksaks un Mamolis pa durvju spraugu iespraucās kādā trepju telpā un apsēdās uz pakāpiena apdomāt, ko darīt.

Pēc brīža ārdurvis atvērās un trepju telpā ienāca sieviete ar mazu puiku un lielu somu.

-    Kāpsim nu, Jēkabiņ, augšā! viņa teica. Skaties, kāda man soma! Tevi uznest es nevarēšu. Kāp šoreiz pats, kāp pats!

Jēkabiņš izskatijās stipri neapmierināts, tomēr viņš uzlika vienu kāju uz pirmā pakāpiena un aizprātojās, sākdams pētīt skaistās, kaut arī stipri bojātās flīzītes un kalto režģi.

-    Jēkabiņ! Sievietes balss skanēja žēli, jo viņa bija piekususi.

Pēkšņi puika priecīgi iesaucās:

-    Mammu, ļeku Tuksaks un Mamolis!

Pirms mamma paspēja kaut ko pateikt, Jēkabiņš jau veda Tukšāku un Mamoli pa kāpnēm augšā uz savām mājām. Pa ceļam viņš aizgūtnēm stāstīja par brīnišķīgajiem vārdiem Ipalūku un Bīnuveci, kas drīz, pavisam drīz būs klāt un palīdzēs pārvērst pasauli līdz nepazīšanai.

Un patiesi Ziemsvētku vakarā Tuksaks un Mamolis, sēdēdami siltumā zem eglītes kopā ar Ekopteli, Ēkabī, Dedemannu un citiem jaukiem, pieklājīgiem vārdiņiem, spožām acīm noraudzījās, kā cilvēku, lietu un vārdu vidū droši un iznesīgi rosās divas brīnumainas svešinieces Ipalūka un Bīnuvece, palīdzēdamas aizpogāt pasaules svētku tērpa pēdējo podziņu un sasiet pēdējo lentīti.

BANĀNS

Cīruļputenītim ļoti gribējās nogaršot banānu. Viņš to vēl nebija ēdis, toties bija redzējis, ar kādu sajūsmu līkajā auglī kož bērni un lielie cilvēki. Gluži aizelsies, Putenītis bija divas dienas joņojis pa pilsētu un ielūkojies visās bruģa un asfalta spraugās un spraudziņās, līdz savācis veselu pussauju sīku monētiņu. Putenītis domāja, ka vismaz vienu banānu par tām varēs nopirkt.

Viņš aizgāja uz veikalu, bet vai nav ārprāts? viņu tur nelaida iekšā! Pārdevējas cita caur citu sauca:

-     Nedrīkst! Taisi durvis ciet! Tu saslapināsi cukuru! Auzu pārslas piebārstīsi ar sniega pārslām!

-   Kas tur slikts? Cīruļputenītis kliedza caur lielā skatloga stiklu. Vai tad sniega pārslas ir neglītākas par auzu pārslām? Manuprāt, gluži otrādi…

Taču pārdevējas nebija pierunājamas. Cita pēc citas viņas stājās pie durvīm sardzē.

Cīruļputenītim bija vien jāiet prom, bet viņš juta, ka bez banāna vairs nespēj dzīvot. Viņš devās meklēt kādu, kurš varētu palīdzēt.

Putenītis satika Tramvaju.

-   Tramvajam nav nekādu pārslu, viņš nodomāja. No viņa pārdevējām nevajadzētu baidīties.

-    Paklau, Tramvaj! Vai tu nevarētu ieiet veikalā un nopirkt banānu? Tas esot ļoti garšīgs. Es tev došu pusi, lielāko pusi, protams.

-   Kāpēc ne! Tramvajs bija ar mieru. Arī viņš par banāniem bija dzirdējis tikai labu.

Naudiņu paņēmis, Tramvajs piebrauca pie veikala durvīm un padzindzināja.

-    Ko tev vajag? diezgan nelaipni vaicāja pie durvīm dežurējošā pārdevēja, kura joprojām uzmanīja, lai iekšā netiktu Cīruļputenītis. Elektrību un bremžu eļļu mēs nepārdodam. Braukšanas biļešu nav.

-    Man, lūdzu, vienu banānu. Tramvajs pastiepa pretī naudiņu.

-     Ko tu aušojies! Pārdevēja pikti atgaiņājās. Tramvaji banānus neēd. Neaizšķērso ieeju! Kusties tik projām tev tagad rāda zaļo gaismu!

Gluži sašļucis Tramvajs atgriezās pie Cīruļputenīša.

-    Kad viņai jātiek mājās no darba, es esmu labs diezgan, viņš sarūgtināts pukstēja. Tad viņa gudri nespriedelē par to, ko tramvaji ēd, ko neēd. Bet tagad, kad es gribu nopirkt vienu mazu banāniņu…

Nu arī Tramvajs juta, ka bez banāniņa diezin vai spēs izturēt lielo darba slodzi, saspringto ikdienas dzīvi un visu pārējo.

-    Ko darīsim? viņš jautāja Cīruļputenītim. Jādabū kāds neuzkrītošāks sūtnis.

Cīruļputenītis pameta skatienu apkārt un ieraudzīja Pastkastīti.

-    Klausies, Pastkastīti Vai tu, lūdzu, neaizskrietu uz veikalu un nenopirktu banānu? Vienu vienīgu, tas jau nebūs par smagu. Un mēs tev dosim trešo daļu, gluži dabiski, to lielāko.

Pastkastīte tūlīt nolēca no sienas, paņēma naudiņu, drusku palēkāja, lai vēstules sagultu līdzenāk un nekulstītos pa iekšu, un tad skriešus metās uz veikalu.

Taču arī viņai pārdevēja negribēja banānu pārdot!

-    Pastkastītes neēd banānus, vecākā pārdevēja dziedāja to pašu dziesmu. Un jaunākā piebilda:

-    Nu padomā pati, Pastkastīt, ja tavā guzā nonāktu banāns, kas notiktu ar vēstulēm, piemēram, ar to, kuru es sūtu… nav svarīgi, kam es sūtu, tas ir pasta noslēpums!

Un, uzgriezušas Pastkastītei muguru, Pārdevējas sāka apspriest pasta un dažādus citus noslēpumus.

Gluži pikta, Pastkastīte atgriezās pie Cīruļputenīša un Tramvaja.

-    Ko gan viņas iedomājas! mazā pasta darbiniece iesaucās. Kad steidzami kādam vajag paziņot noslēpumu, es esmu pilnīgi neaizstājama, bet banānu pirkšanai un ēšanai, pēc viņu domām, es nederu… Ha!

-   Neuztraucies! Cīruļputenītis un Tramvajs viņu mierināja. Bez banāna mēs nepaliksim. Re, tur nāk Puika! Viņš gan tiks iekšā veikalā un dabūs banānu!

-    Puika, esi tik labs un žigli atnes mums no veikala banānu! Dosim tev no tā ceturto daļu skaidrs, ka vislielāko.

Puika labprāt izpalīdzēja. Atšķirībā no pārējiem banāna kārotājiem viņš šo augli jau bija ēdis. Un bija gatavs to darīt vēl un vēl.

Puika aizskrēja uz veikalu un līdz ar naudiņu nobēra Pārdevējai dažus vārdus:

-    Vienu banānu, lūdzu, tādu gatavāku un lielāku!

Pārdevēja nosvēra vienu lielu banānu, saskaitīja naudiņu, tad sameklēja vismazāko auglīti, uzlika uz svariem un teica:

-   Nesanāk. Tev pietrūkst piecu santīmu. Aizskrien uz mājām un palūdz mammai.

Taču puika metās atpakaļ pie draugiem, kuri viņu nepacietīgi gaidīja. Kad viņi izdzirdēja, ka pietrūkst piecu santīmu, visi noskuma. Putenītis bija atdevis visu, kas viņam piederēja. Tramvajs vispār nekad neko nebija iekrājis, jo liela daļa braucēju vienmēr lūkojās uz zemi un pacēla katru naudas ripiņu. Pastkastīte, kura dažā ziņā līdzinājās krājkasītei, tikai vienreiz mūžā bija tikusi pie naudas pie nederīgas, vecas kapeiciņas, ko jokupēteris bija iemetis viņas spraugā.

Puika savu kabatas naudu bija saņēmis pirms piecām stundām un iztērējis pirms četrām. Viņš labi zināja, ka jauni ienākumi gaidāmi pēc trīsdesmit dienām.

-    Paklau! Ciruļputenītim tomēr radās kāda ideja. Mēs varētu doties uz Vecpilsētu uzspēlēt un padziedāt. Vai tad nu piecus santīmus nenopelnīsim?!

Tā viņi arī izdarīja: devās uz Vecpilsētu, nostājās pašā skaistākajā laukumā un sāka muzicēt. Cīruļputenītis svilpoja, Tramvajs dzindzināja zvanu, Pastkastīte klabināja vāciņu, Puika, kuram drusku sala, ritmiski dauzīja kājas un sita plaukstas. Nevarētu teikt, ka viņu priekšnesums izpelnītos lielu ievērību. Bet ko tad varēja gribēt tik nemīlīgā, tik mitrā un vējainā laikā? Laukums bija tukšs. Ļaudis sēdēja mājās vai kafejnīcās, tur viņi klausījās citu mūziku.

Tomēr četri muzikanti nepalika gluži tukšā. Pār Vecpilsētas laukumu iegadījās iet Pasaku Rakstniecei. Viņa ieraudzīja kvartetu, apstājās, paklausījās un tad Pastkastītē, kura šajos apstākļos kalpoja ari par naudas vāceli, iemeta visu naudu, kas tobrīd bija viņas kabatā. Kāda laime, ka tur atradās tieši pieci santīmi!

Paldies, kundze! muzikanti viņai sirsnīgi pateicās. Nesteidzieties projām, nāciet mums līdzi! Nu mēs varēsim nopirkt banānu. Jums tiks piektā daļa lielākā, pats par sevi saprotams!

Pasaku Rakstniece, tāpat kā Puika, banānus jau bija ēdusi un tieši tāpēc viņa neatteicās no sirsnīgā piedāvājuma.

Visi pieci devās uz veikala pusi, iesūtīja Puiku ar naudu iekšā, sagaidīja viņu un tad ērti iekārtojās tuvējā parka stūrītī, lai banānu varētu mierīgi izbaudīt.

Vai Pasaku Rakstniecei tika lielāks gabaliņš nekā citiem? Jā gan, bet viņa tūliņ nošņāpa no tā mazu šķēlīti, ko atdeva Zvirbulītim, kurš kāri bija noraudzījies no liepas zara. Vai visiem sešiem banāns garšoja?

Jā! Jā! Jā! Jā! Jā! Jā!

SALDĒJUMA MEDĪBAS

Kādu sestdienu Emīlam jau pēc brokastīm sakārojās svaiga saldējuma. Viņš devās uz ezermalu pie indiāņa, kurš dzīvoja niedrēs, un apvaicājās, vai laiks ir piemērots saldējumu medībām.

Indiānis, kurš, kājas sakrustojis, nekustīgi sēdēja un klausījās labu mūziku, nu noņēma austiņas, nostājās uz galvas, paskatījās uz visām četrām debespusēm pēc kārtas, izrāva niedri un pielika mēli pie tās saknes, pēc tam trīsreiz iebāza mutē rādītājpirkstu, zemu paklanījās kādai vabolei un tad svinīgi sacīja:

-     Brīnum izveicīgais baltais brāli! Es vēl nebūšu izteicis šos vārdus, kad viena kliedziena attālumā no mums jau būs tik lieli saldējumu bari, kādus redzējis tikai mana senča sencis. Esmu runājis. Tagad runā tu!

Taču Emīls nespēja neko daudz izrunāt. Pie apvāršņa parādījās pirmais saldējumu bars. Kociņus graciozi atšiepuši, gardie lidotāji strauji tuvojās.

Emīls tikai izjusti pateicās savam sarkanādainajam draugam par precīzo pareģojumu un, ielūdzis viņu medībās, aizjoza uz māju pēc loka un bultām.

Brīdi vēlāk abi jau sēdēja slēpnī visbiezākajā niedru pudurī. Lūpas gandrīz nekustinādams, indiānis čukstēja Emīlam ausī:

-     Brīnum prasmīgais baltais brāli! Ņem vērā: ja saldējumam trāpa pārāk stipri, tik stipri, ka viņam tiek zilums, viņš var sadusmoties un aizlaisties tālāk. Saldējumam vajag trāpīt tieši tik stipri, lai viņš neapvainotos un kristu zemē. Esmu runājis, bet tu gan tagad nerunā šauj!

Emīls patiešām neteica ne vārda, notēmēja bultu un izšāva. Ar vienu šāvienu divi saldējumi gar zemi gan! Arī indiānim veicās tikpat spoži. Taču plunkš, plunkš, plunkš! cits pēc cita medījumi iekrita ezerā, nogrima un nonāca zivīm uz kafijas galda.

Aiz vistīrākās dīkdienības zivis jau rīta pusē no smalkiem gliemežvākiem dzēra rūgtu, tikai ar ūdeni aizdarītu pēcpusdienas kafiju. Viņām tā nepavisam negaršoja, toties kaut vai stundiņu ļāva justies kā dāmām. Saldējums nāca kā saukts! Tas ļāva justies kā bagātām dāmām! Zivis no sirds nopriecājās, ērtāk atzvila pītajos ūdenszāļu zviļņos un raidīja uz augšu daudz jo daudz pateicības burbulišu.

Bet Emīlam nepietika ar pateicības burbulīšiem. Viņš katrā ziņā gribēja dabūt saldējumu.

Indiānis klusītēm deva draugam vēl vienu padomu.

-    Brīnum darbīgais baltais brāli! viņš čukstēja. Dodies pie kovboja, kurš mīt korinšu krūmā, un uzzini, ko viņš darītu mūsu vietā. Esmu runājis, bet tu gan nerunā skrien!

Emīls vienā stiepienā bija pie kovboja, kurš sēdēja korinšu krūmā un lasīja enciklopēdiju.

Kovbojs noklausījās Emīla stāstījumu, izstaipījās, nodungoja vienu pantiņu no populāras kovboju dziesmas, sakārtoja revolverus pie jostas un teica:

-    Manu zēn! Tā nu nav nekāda nopietnā problēma! Vienkārši jādarbojas pa pāriem: viens uz saldējumu izšauj bultu, otrs tajā pašā brīdī izmet laso, viegli savelk cilpu ap saldējuma kociņu un nogulda medījumu sev pie kājām. Es stāšos pārī ar indiāni, tu paaicini savu vecomammu. Okei?

Kovbojs paķēra savu veco labo laso, vecāmamma paņēma veco labo veļas auklu un medības gāja vaļā.

Tā kā Emīls un indiānis šāva bultas tieši tik stipri, lai saldējumam nebūtu zilumu un tas neapvainotos, savukārt vecāmamma un kovbojs meta laso tieši tik veikli, lai cilpa savilktos ap kociņu, bet neizrautu to no saldās un saltās laizāmvielas, medības bija reti veiksmīgas.

Drīz vien ezera krastā bija sakrājusies prāva saldējumu kaudze.

Nu gan pietiks, vecāmamma nosprieda. Lai paliek pāri arī tiem, kuri dzīvo ezera otrā krastā. Man vairs nav laika, un veļas auklai arī ir citi pienākumi.

Trīs veiklie puiši piekrita izveicīgajai kundzei un nolika vietā medību ieročus. Viņa savukārt nostiepa vietā veļas auklu un sakāra uz tās niedrājā samērcētās Emīla, indiāņa un kovboja bikses.

Tā kā saule spīdēja itin sparīgi, saldējums žigli kusa. Kavēties nedrīkstēja!

Emīls aizjoza uz bērzu birzīti, kur dzīvoja bruņinieks, un palūdza, lai šī kunga ziņnesis pavēsta kaimiņiem, ka ezera krastā jau sācies Lielais saldējuma mielasts, uz kuru tiek aicināti visi, kam vien ir kaut mazākā interese par saldējumu.

Tā kā pašam ziņnesim bija visai liela interese par saldējumu, uzdevumu viņš veica zibenīgi.

Drīz vien ezera krastā bija sapulcējušies gandrīz visi ciema iedzīvotāji: dāmas un kungi, vārnas un

krupji, suņi, čiekuri, princeses, pāris laupītāju, meitenes un zēni, briesmoņi, lapsenes, atbalss, ragana ar savu kungu, melnais virs ar meitu, guļava, sētas mietu pulks un pērkons. (Tie, kas vietas trūkuma dēļ nav minēti, lai neuztraucas viņi patiešām tur bija!)

Katrs dabūja krietni vairāk saldējuma, nekā bija pelnījis. Bet Emīls tikai mudināja ņemt vēl un vēl, un vēl, un vēl! Kas zina, kad atkal pār ezeru lidos tik diži saldējumu bari.

Ezera krastā rosīgi darbojās arī četri rūķīši. Ar speciālu ierīci viņi saldējumu ievadīja kurmja alā, lai arī pazemes iemītniekiem tiek savs sestdienas prieciņš.

Neviens, itin neviens nebija aizmirsts un atstāts bez saldējuma!

Spokiem pieejamās vietās Emīls, indiānis, kovbojs un vecāmamma nolika tikai saldējuma kociņus, jo:

1)  līdz pusnaktij saldējums taču izkustu,

2)   spoki taču neēd to, ko ēd dāmas un kungi, princeses, vardes, briesmoņi un melnais vīrs,

3)  bērni, vecāki un zinātnieki taču vēl joprojām nav vienojušies, vai spoki vispār pastāv.

Šā vai tā, devīgie saldējuma mednieki nebija aizmirsuši un atstājuši tukšā arī spokus, ja nu gadījumā tādi būtu.

CELTNIEKU VAGONIŅA UZDEVUMS

Vai tu zini, kas naktī notiek ar celtnieku vagoniņiem, kuros strādnieki pa dienu glabā sviestmaizes un termosus ar tēju un, darbu beidzot, ieslēdz savas raibās drēbes, savus spaiņus un otas?

Naktī vagoniņi izvadā koku un akmeņu pastu.

Labvakar, mīļie! Man iet labi, esmu vesela un strādāju, cik spēka, Baronielas liepa raksta radiem uz Kurzemi. Bet māsīca saķērusi nelāgu, sausu klepu. Ja varat, atsūtiet kādu drusciņu lauku liepu medus.

"Dēliņ! Kā ta' klājas tur starp citiem plikiem pilsētas akmeņiem? Mūsmāju vīri spriež, ka jums neļaujot apsūnot. Vai vari vēl paciest? Dēliņ, turies gan, nedari mūsu dzimtai kaunu. Man še, šais pamatos, drīz divsimtais gads apripos, bet stāvu vēl pavisam stingri. Un mani brāļi, Tavi tēvoči, tāpat. Viņi lūdz nodot Tev lielu paldies par pilsētas ziņām, kuras tik bagātīgi sniedzi savā pēdējā vēstulē. Vēl nevaram beigt visu to pārrunāt. Tad nu dzīvo vesels un neaizmirsti mūs!" tādu vēstuli vagoniņš atgādājis uz Rīgu no kādas vecum vecas Vidzemes pilsētas.

Vagoniņiem darba nekad netrūkst, vēstuļu un paciņu vienmēr ir daudz, turklāt lauki ar nepacietību gaida pilsētas avīzi "Rīgas Lapa", kas tiek iespiesta uz visvislielākajām liepu lapām, bet Rīgas koki un akmeņi vienmēr apprasās, vai vagoniņš atvedis "Vidzemes Vēstis", "Latgales Pastnieku" vai "Kurzemes Ziņas". Uz platām kļavu un gludām apšu lapām iespiestos laika rakstus tie lasa uzmanīgi, taču aši jo aši lai visi var dabūt.

Avīžu mūždien ir par maz, tāpēc reizēm tās nonāk pie attālākiem bruģakmeņiem, nolasītas gluži driskās. Tie nu tad burto purpinādami un ducinādami.

Vagoniņiem nav viegli. Daži no tiem gan ir koši nokrāsoti, taču riteņi gandrīz visiem veci, nekad nenomainīti, nesalaboti. Strādnieki atvelk vagoniņus vajadzīgajā vietā pat tad, ja kāds ritenis draud tūdaļ nomukt. Cilvēkiem nenāk prātā, kādi gari ceļa gabali tiem naktīs veicami.

Jā, vagoniņi brauc tālu. Pa krēslu, pa tumsu, pa miglu, pa sniegu. Un vienmēr un visur kā pilsētā, tā laukos tos sagaida ar jautājumu: "Kā iet mūsējiem? Kā tad mūsējie dzīvo?" Un vagoniņiem aizmirstas, ka riteņi ir pavisam izļodzijušies un ka ceļš ir tik grumbuļains, ja vien tie jau pa gabalu var uzsaukt kādas birztalas bērziem:

Ei! Jūsējie sūta sveicienus! Visi veseli! Visi zaļi!

Reizēm vagoniņiem trāpās pavisam negaidīti uzdevumi. Par kādu no tiem gribu tev pastāstīt.

Reiz pēc pusnakts kādas ieliņas akmeņus, namus un lampas satrauca klusa, sāpīga raudāšana. Mazajai liepai Liegai nakts melnumā kāds bija nobrāzis mizu liela, plata sloksne karājās tai gar sāniem.

Brūce stipri sūrstēja, bet vēl stiprāk sāpināja pāridarītāja nekaunība.

Vainīgs bija Autohugo melnais žigulis, kurš no sava saimnieka Bruno bija samācījies tikai visu sliktāko un naktīs, kad klenderēja apkārt pats uz savu roku, nodarīja pilsētas iemītniekiem daudz posta sabrauca zālīti, sabuksnīja trotuāru ielu stūros un pat nodauzīja apmetumu dažai labai ēkai.

Bruno vienmēr brīnījās, kāpēc Autohugo ir tik apdauzīts, un visu brīvo laiku veltīja mašīnas labošanai. Ne avīzi nepaspēja izlasīt.

Bet Autohugo tikai nogaidīja, kad atkal Bruno viņu atstās ielas malā, un devās savos nakts klejojumos, ne par ko nebēdādams. Tur nu viņš zvilnēja mazu gabaliņu no liepiņas Liegas un smīnā zibināja zelta zobus! Viņam ne prātā nenāca palīdzēt, kur nu! Kad Autohugo, nevērīgi bremzēdams, bija uztriecies Liegai virsū, viņš iešņāca liepiņai ausī:

Pamēģini tikai kādam sūdzēties, miltos samalšu! Izgāzīšu ar visām saknēm!

Liepiņa, kas pavisam nesen bija nokļuvusi Rīgā no kādas lauku koku skolas, bija jau paspējusi saklausīt skumjus un baisus nostāstus par nabaga pilsētas kokiem, pat gluži lieliem, pieaugušiem, kuri, gaisu attīrot un ēnu metot, nostāvējuši savā postenī vairāk nekā trīsdesmit gadu, bet pēkšņi kādu dienu it nejauši tos aplauzis celtnis, izgāzis buldozers vai noskrambājusi smagā mašīna.

Un neviens pats nebija spējis viņiem palīdzēt un nebija arī pratis vainīgo sodīt. Dažs labs gan bija nopūties, dažs bija pasērojis, cits pastiepis dziedējošas sveķu lāses, cits nošausminājies par dzīves netaisnību un pacenties sarauties mazāks, neuzkrītošāks varbūt viņam nelaime paies garām. Tāpēc Liega nemaz nesāka saukt pēc palīdzības un mudināt ķert nelieti, bet tikai, acis nodurusi, klusītēm raudāja.

Taču šoreiz viņas rāmās asaras izraisīja veselu līdzjūtības, sašutuma un protesta straumi.

-    Nedomājiet, ka jums viss atļauts, ja jūsu saimnieks ir liela priekšnieka šoferis! Nav vairs tie laiki! vecais kastaņkoks Kārlis, kurš bija palicis pēdējais no kastaņu pulka šajā ielā, kur tika pieredzējis visu ko, brīdināja Autohugo. Un notēmēja adatainu lodi pret nekauņas spīdīgo pakausi.

-    Tu-tu-tu! Autohugo rīstījās, piemērotu lamuvārdu meklēdams, kaut gan parasti tas viņam vienmēr bija uz mēles.

-    Tukša muca tālu skan! prātīgi teica pastkastīte, pilna ar vakarā rakstītajām steidzamajām vēstulēm.

Bet kastaņkoks Kārlis kļuva bargs.

-    Jūs te nedomājiet tutināties! Neaizmirstiet, kur dzīvojat! Paskatieties taču apkārt! Vai tad nav kauna no šīm solīdajām mājām, no vecā bruģa, kas tik garu mūžu sūri grūti strādājis, no pašaizliedzīgajiem kokiem, kuri dod visiem skābekli, ēnu un skaistumu, pretī nesaņemot tikpat kā neko!

Nu arī citi metās Autohugo kaunināt, mācīt un nosodīt.

Pienaveikals aicināja papētīt, vai tikai spožajai mašīnai nav pavisam tumša pagātne.

Telefonbūdiņa bilda, ka reiz visiem vajadzētu pārbaudīt, kas atrodas tajos lielajos saiņos, ko mašīna pa krēslu pārvadā.

Autohugo tā nebija radis, nepavisam nebija radis. Līdz šim spīdīgais tukšpauris bija uzskatījis, ka viņam viss atļauts. Nu Autohugo pārņēma trakots naids, un, ieklausoties viņa satrauktajā murmulēšanā, starp lamu vārdiem varēja sadzirdēt solījumus atriebties.

Vislabprātāk nelietis noplēstu vai visu mizu kastaņkokam Kārlim, varbūt pat izdotos izdauzīt stumbrā caurumu, kas sāktu trupēt! Tomēr no Kārļa viņam bija bail pārāk stalta bija vecā koka stāja, pārāk apņēmīgs tas izskatījās. Turklāt viņa adatainās lodes trāpīja nekļūdīgi, jo vecā strēlnieka roka nedrebēja. Arī pienaveikalam Autohugo vairījās atriebties, jo zināja, ka par lielā loga izdauzīšanu viņu gan varētu stingri sodīt.

Un būtībā jau Autohugo bija visīstākais gļēvulis. Tāpēc viņš uzbruka vistrauslākajai būtnei liepiņai Liegai, labi zinādams, ka līdz ar to sagādās sāpes visiem. Nu viņš raidīja uz liepiņas pusi tik draudīgu skatienu, ka ielas iemītniekiem šermuļi pārskrēja pār kauliem.

Kastanis Kārlis, telefonbūdiņa, bruģis, pienaveikals un citi kaimiņi saskatījušies nosprieda, ka no Autohugo var sagaidīt visu ko, jo viņam nekas nav svēts. Un vēlāk, kad nejaukais braucamrīks bija devies klenderēt, viņi sāka meklēt iespējas, kā Liegu nosargāt.

Es domāju, sacīja kastaņkoks Kārlis, Liegu vajag aizgādāt uz laukiem. Lai sadziedē brūces, atpūtina nervus un pieņemas spēkā. Bet kā to izdarīt? Kavēties nedrīkst ne dienu, jo Autohugo mierā neliksies.

-    Gaiša doma! Gaiša doma! nopriecājās telefonbūdiņa. Katra birztala, katrs mežs labprāt Liegu uzņemtu pie sevis viņa ir tik maiga un jauka. Bet kā lai liepiņu izved laukā no pilsētas? Autobusā viņai nepietiks vietas, un vilcienā kāds viņu var pagrūst vai saspiest. Jādabū liela mašīna!

"Ē! Bet ja nu mēs palūgtu kādam celtnieku vagoniņam?" pastkastītei iešāvās prātā. "Viņi ir tik izdarīgi un veikli. Turklāt labi pazīst mežus un birztalas."

Šis ierosinājums visiem šķita vērtīgs, un viņi aprunājās ar zaļo vagoniņu, kurš jau trešo gadu stāvēja viņu ielā pie jaunbūves. Vagoniņš tūliņ bija ar mieru palīdzēt. Viņš zināja klusu, jauku mežiņu, ne pārāk tālu no Rīgas tur Liega tiktu uzņemta atplestām rokām.

-     Nu tad žigli! Nav ko kavēties! vagoniņš uzsauca Liegai un sāka enerģiski rīkoties. Viņš palūdza ekskavatoram uzmanīgi, uzmanīgi izcelt liepiņu no zemes. Telefonbūdiņa ietina Liegas saknes nez kur sadabūtos maisos, un tad kastaņkoks Kārlis rūpīgi iegrozīja trauslo kociņu zaļajā vagoniņā.

-   Aiziet! Turies nu! Pirms saullēkta būsim galā! vagoniņš jautri teica, lai iedrošinātu Liegu doties ceļā.

Ielas iemītnieki jau uzelpoja, cerot, ka viss kārtībā. Pēdējā brīdī pienaveikals vēl iespieda Liegai rokās divas cepumu paciņas un iebiezinātā piena kārbiņu ceļam.

Vagoniņš aizripoja projām pa ielu, un visi liepiņas draugi to pavadīja skumjiem skatieniem. Lai gan viņus priecēja Liegas brauciens, skumji bija iedomāties, ka viņas vieta nu kādu laiku paliks tukša.

Zajais vagoniņš jau grasījās nogriezties ap stūri un pazust Liegas draugu skatieniem, kad ielas otrā galā parādījās Autohugo. Viņš bramanīgi drāzās te pa ielas vidu, te pa trotuāriem, ar visu savu izskatu un izturēšanos pauzdams, ka jūtas šīs ielas kungs un ķeizars.

Pēkšņi viņš apstājās un iebrēcās:

-    Ei! Kur palikusi tā pinkšķīgā sīkaļa? Kurš viņai atļāvis izkustēt no vietas?! Nu gan viņa man dabūs, ai, kā dabūs! Visu mizu noplēsīšu! Visas saknes izraustīšu!

Kāpēc Autohugo tā saniknojās? Vai viņu uztrauca tas, ka nu iela kļuvusi nemīlīgāka, pelēkāka? Vai viņš nevarēja ciest, ka liepiņa nav palikusi savā darba vietā, savā postenī? Ka viņa izjaukusi pieņemto kārtību? Ak nē, viņam taču bija pilnīgi vienalga, kā izskatās iela, un par kārtību viņam vispār nebija ne mazākās jēgas. Viņš tikai gribēja pierādīt savu varu. Viss būs tā, kā viņš, Autohugo, sacīs un liks. Pats viņš izgāzīs kokus, izsitīs stiklus un nolauzīs luksoforus, kaut visu ielu sagraus drupās, bet citi lai nedomā rīkoties, kā ienāk prātā!

-    Kur viņa ir? Autohugo aplaida apkārt ļaunigu skatienu. Visi kā viens klusēja. Katrs domāja tikai par to, cik tālu zaļais vagoniņš ticis.

-    Miltos samalšu! Uz izgāztuvi aizvilkšu! ļaunā mašīna iekliedza sejā kastaņkokam Kārlim, pienaveikalam, telefonbūdiņai un citiem.

Redzēdams, ka ar varu ātrumā neko nepanāks, Autohugo nolēma pamēģināt ar viltu. Viņš apklusa, itin kā norima, uzbrauca uz ietves malas, kur kādreiz bija bijis zāliens, bet tagad atradās viņa parastā guļasvieta dubļu dobe, un izlikās, ka aizver apsarkušos plakstus. Liegas draugi atviegloti saskatījās un visi kā viens pavērsa acis uz to pusi, uz kuru bija devies zaļais vagoniņš. Autohugo to vien bija gaidījis.

Ahā! viņš iesaucās un metās dzīt pēdas Liegas draugu acu skatienu virzienā. Aizdārdējis līdz stūrim, Autohugo saminstinājās. Uz kuru pusi nu?

Netālu no ielas stūra stāvēja mazs zaporožecs, kura mūža sapnis bija iegūt Autohugo ievērību un varbūt pat draudzību. Ak, cik sajūsmīgi un glaimīgi viņš vienmēr nolūkojās uz Autohugo, kad tas, nekaunīgu dziesmiņu dungodams, atgriezās no nakts klejojumiem! Kaut nu spožais žigulis pamestu acis uz viņu! Kaut nu kādreiz paņemtu līdzi uz to noslēpumaino, brīnišķīgo pasauli, kas pletās kaut kur aiz stūru stūriem!

Taču Autohugo mazajam zaporožecam parasti neveltīja ne acumirkli, dažkārt tikai tīši nospļāvās viņam pie pašiem riteņiem vai negaidīti uzrūca.

Tagad zaporožecs juta, ka pienācis brīdis iegūt Autohugo pateicību. Viņš bija no tālienes noraudzījies liepiņas aizvešanā un labi iegaumējis, uz kuru pusi zaļais vagoniņš dodas. Zaporožecs nevēlēja Liegai ļaunu, nebūt ne, taču kāre pēc brašuļa Autohugo draudzības bija stiprāka par viņa godīgumu un labsirdību. Un mazais zaporožecs, norādīdams ceļu, pamirkšķināja kreiso uguni un paklusām nodeva Liegu un visus ielas iemītniekus: "Turp! Ātrāk! Zaļais vagoniņš!"

-   Ahā! vēlreiz nopriecājās Autohugo un, zaporožecam ne ar pusvārdiņu nepateicies, strauji metās norādītajā virzienā.

Drīz vien viņš priekšā ieraudzīja zaļo vagoniņu.

Vagoniņš ari pamanīja Autohugo. Viņš saņēma visus spēkus. "Kaut tikai es tiktu līdz pirmajam piepilsētas mežam!" viņš satraukti domāja. "Es iegrieztos kādā šaurā zemes celiņā, un gan jau tad koki un krūmi palīdzētu tie skrāpētu Autohugo sānus, mestu ar čiekuriem un sausiem zariem pa pauri un locītos ceļam priekšā tā, lai viņš neko neredz. Pa to laiku Liega iemuktu biezoknī, bet es… Ar mani lai notiek, kas notikdams! Ka tikai Liega izglābjas!"

-    Hei! Ķeriet zagli! Ķeriet zagli! Autohugo ieaurojās vagoniņam gandrīz blakus, un tas juta, kā visa iela saspringst.

-     Draugi! Palīdziet! viņš šaubīdamies nedroši iesaucās. Kā tad lai ielu spuldzes, veikali un luksofori zina, kuram taisnība, kurš vainīgs, kurš ne? Skaidroties nebija laika.

Taču arī šīs ielas iemītnieki pazina gan vagoniņu, gan Autohugo un juta, kam taisnība. Un visi metās vagoniņam palīgā.

Luksofori sāka šķiest tādas ugunis kā metināšanas aparāts un padarīja Autohugo vai aklu.

Veikali, no savam noliktavām izvēluši mucas un izstūmuši kastes, uzslēja barikādes melnajam žigulim ceļā.

Ūdens noteku caurules izdvesa visādas šausmīgas skaņas, lai Autohugo nobaidītu.

Tomēr saniknotais žigulis lauzās uz priekšu kā tanks caur visām žilbinošajām gaismām, pamatīgajiem šķēršļiem un brīdinošajām skaņām. Soli pa solim viņš tuvojās bēgļiem. Liega, kura brīžam bija pametusi skatienu pa mazo lodziņu vagoniņa sienā, nu jau bija cieši jo cieši aizmiegusi acis. Arī zaļais vagoniņš diez cik labi nejutās, turklāt viens viņa ritenis bija kļuvis pavisam vaļīgs.

Stāvi! Tu man esi rokā! Autohugo atkal ierēcās un jau grasījās ietriekties vagoniņā. Tajā mirklī notika gandrīz vai brīnums seši vējrāži un divpadsmit televīzijas antenas pēkšņi metās lejā no vecajām mājām un izveidoja uz vagoniņa jumta tik spēcīgus propellerus, ka tas tūlīt atrāvās no zemes un pacēlās gaisā, atstādams Autohugo ar garu degunu un vaļēju muti.

Pēc stundas mazais, zaļais helikopters jau bija nolaidies jaukā, nomaļā mežiņā, kurā Liegai tika ierādīta pati labākā, drošākā vieta. Liepas, bērzi un pīlādži, noklausījušies viņas stāstu, līdzjūtīgi šūpojās vieglā vējā un maigi, mierinoši šalkoja: "Pāries, pāries, būs labi, būs labi…" Turpat uz ceļa divi ozoli pieturēja zaļo vagoniņu pie pleciem, kamēr trešais rūpīgi salaboja tā riteni.

Vēl pēc neilga laiciņa vagoniņš jau steidzās uz darbu pa krēslainajām pilsētas ielām. Ceļā viņš satika ceļu policijas mašīnu, kas vilka trosē melnu, apdauzītu žiguli.

Tas bija Autohugo, kuram no dusmām motorā kaut kas bija pārdedzis.

AUTOBRAUCĒJS UN VIKTORIJA

Tēt, rīt ap desmitiem vīri atbrauks pakaļ mašīnai, dēls kādā pievakarē teica Autobraucējam. Tas nu beidzot ir jāizdara.

Jā, tā patiešām jau sen bija norunāts. Beidzot viņu māja bija pārbūvēta, būvgruži aizvesti, dārzs sakopts, un bija atlicis tikai aizvākt veco sacīkšu mašīnu Viktoriju, kura gadu gadiem bija nostāvējusi dārza malā bez riteņiem, aprūsējusi, zālē ieaugusi.

Autobraucējs ar dēlu bija vienojies: kad mājā un dārzā viss būs pārveidots pa jaunam, Viktorija aizceļos uz autokapsētu. Autobraucējam paliks Viktorijas fotogrāfijas, sacīkstēs izcīnītās medaļas un dažas auto rezerves daļas. (Dēlam bija pilnīgi skaidrs, ka citai mašīnai tās nebūs vajadzīgas, savukārt tēvs bija pārliecināts, ka citai tās nevarētu derēt.) Tas bija stingri norunāts, kaut ari vairāk nekā desmit gadu, kopš Autobraucējs ar Viktoriju ne tikai nepiedalījās sacensībās, bet pat nebrauca uz veikalu, viņš tāpat kā senāk katru rītu sasveicinājās ar savu Viktoriju un katru vakaru atvadījās no tās.

Taču Autobraucējs saprata Viktorija viņu sakopto sētu nerotā un apkārtnes puišeļi, kuri, garām skriedami, bieži vien nokliedzas: "Sapņu mašīna! Sapņu mašīna!" to nepavisam nedomā nopietni. Saucienā skan izsmiekls, un Autobraucēja mazdēls, to dzirdēdams, parasti nosarkst un kļūst īgns. Ir garām tie laiki, kad puika caurām dienām sēdēja pie Viktorijas stūres un viņa draugi lūgtin lūdzās, lai arī viņiem ļauj izbraukt kādu galvu reibinošu trasi.

Tagad mazdēls caurām dienām sēdēja pie datora un brauca ar daudz jaunāku modeļu mašīnām.

Vēlu vakarā Autobraucējs izgāja dārzā un nostājās Viktorijai blakus. Žēl, ka mazdēls sen nebija atvēris mašīnas durtiņas, tās droši vien bija ieaugušas zemē. Vīrs tām mazliet pieskārās kā par brīnumu, durtiņas pašas no sevis viesmīlīgi atvērās, un viņš gribot negribot apsēdās pie stūres, kaut gan nebija to darījis vairāk kā desmit gadus.

Stūre gan laikam jau sen ir iestrēgusi un pedāļi tāpat, viņš nodomāja. Tomēr pēc brīža Viktorija visai ievērojamā ātrumā traucās pa ielu! Sākumā vīrs gribēja brīnīties un prātot, kā tas iespējams, taču nebija ne laika, ne vēlēšanās to darīt. Kā jau pie stūres sēžot, bija daudz kas cits darāms. Un tās darbības Autobraucējam vienmēr bija patikušas un patika arī tagad!

Viņš ar sajūsmu stūrēja, bremzēja, paātrināja gaitu, grieza pa labi, grieza pa kreisi, ņēma vērā, ka asfaltu nomaina grants, tad sākas dubļains zemes ceļš, ā, un nu atkal ir asfalts, bet priekšā ir stāva nogāze, diez, kas būs aiz tās?…

Pēkšņi Autobraucējs pamanīja, ka Viktorijas riteņi varonīgi cīnās ar dzeltenām smiltīm.

Viņš pacēla galvu un paskatījās apkārt. Smiltis, smiltis, kāds savāds augs, tukša minerālūdens pudele, atkal tikai smiltis, tālumā tāds kā kamielis… Nevienas citas mašīnas… Nē, re, labajā pusē kāda ir! Nekustīga, laikam pamesta. Tomēr tās ēnā Autobraucējs pamanīja cilvēku. Viktorija itin kā pati no sevis apstājās, Autobraucējs izkāpa un steidzās pie svešā, kura mašīnu acīmredzot bija pieveikusi tuksneša grūtā trase.

Tas nebija svešs, tas bija Autobraucēja mazdēls!

Iedod padzerties, vectēv! zēns lūdza, un Autobraucējs satriekts gribēja sacīt, ka neko nav paņēmis līdzi, jo nebija plānojis piedalīties šādā rallijā. Viņš pameta izmisīgu skatienu uz Viktoriju, pagāja atpakaļ, ne uz ko necerēdams, ieskatījās mašīnā un tūliņ atgriezās pie mazdēla ar vēsa, dzirkstoša minerālūdens pudeli rokā.

Zēns vienā paņēmienā iztukšoja gandrīz pusi pudeles, nopurināja galvu, samirkšķināja acis un, iesaucies: "Braucam!" iekāpa Autobraucēja mašīnā.

Autobraucējs apsēdās pie stūres; bija grūti uzsākt braukt dzeltenajās, dziļajās smiltīs, taču viņš bija pieredzējis braucējs un Viktorija turējās braši un nepievīla. Drīz vien tā atkal bija sasniegusi krietnu ātrumu.

Kaut arī mašīna bija gudra, veikla un attapīga, Autobraucējam bija daudz, ko darīt. Cik bieži mainījās ceļa segums un ainava visapkārt! Kādās pavisam nepazīstamās trasēs viņš nonāca! Turklāt kas tik nenotika ar mazdēlu! Viņš sēdēja vectēvam blakus un lieliski palīdzēja stūrēt, bet te pēkšņi atradās citā automašīnā, kura bija noskrējusi no ceļa un tikai aiz diviem riteņiem karājās virs aizas, tā ka Autobraucējs pašā pēdējā brīdī paspēja apturēt Viktoriju, pieskriet klāt neveiksmīgajam auto un aiz vienas rokas izvilkt mazdēlu drošībā!

Tad atkal kādu laiku viņi abi Viktorijā traucās uz priekšu, līdz Autobraucējs ieraudzīja, ka mazdēls ir pārsēdies citā mašīnā, tā ir avarējusi, zēns, paldies Dievam, sveiks un vesels, stāv uz vientuļa safari ceļa, un viņam tuvojas liels lauva.

No rīta apkārtnes puikas, gar autobraucēja sētu uz skolu iedami, pa paradumam iekliedzās: "Sapņu mašīna! Sapņu mašīna!" Taču tūlīt viņi apklusa. Un arī Autobraucēja dēls, pagalmā iznācis, pirmajā brīdī klusēja.

Tad viņš iegāja mājā un jautāja:

-    Tēt, kur tu to esi licis?

Autobraucējs un viņa dēla dēls sēdēja virtuvē un ēda pamatīgas brokastis.

-    Drošā vietā, viņš īsi atbildēja un pamirkšķināja mazdēlam ar aci.

-    Kādā drošā vietā? Dēls neko nesaprata. Neticami! Pagalmā nebija nekādu pēdu, kas liecinātu, ka mašīna iecelta kravas auto un aizvesta vai izjaukta… vai sadedzināta… vai aprakta zemē…

Tajā vietā, kur tā bija stāvējusi, pletās zaļš, gluds zāliens.

-    Tēt, nu kur tu to esi licis? dēls neatlaidās.

-    Sapņu mašīnai sapņos stāvvieta vienmēr atradīsies, tēvs smaidot atbildēja.

-    Nedzen velnu! dēls iesaucās, bet viņam nebija laika turpināt pratināšanu, jo bija ieradušies vīri, kuriem Viktorija bija jāaizved uz autokapsētu.

Autobraucējs un viņa mazdēls, biezas sviestmaizes ēzdami, pa logu līksmi noskatījās, kā dēls, plecus raustīdams, viņiem rāda vietu, kur mašīnu desmit gadus bija stāvējusi, un vīri, plecus raustīdami, smīnot raugās uz mājas saimnieku.

Dēls sapīcis atgriezās virtuvē un brokastīs iedzēra tikai tasi remdenas tējas. Visu dienu viņš nemitīgi staigāja pa sētu un māju daudzas reizes iegriezās garāžā un šķūnītī, nokāpa pagrabā un pat nezin ko meklēja bēniņos. Biežāk nekā citkārt viņš klauvēja pie tēva istabas durvīm, lai kaut ko pajautātu, bet nekad vairs nevaicāja, kur viņš licis mašīnu. Kad tēva nebija klāt, tad gan jautājumu "Kur viņš to licis?" Autobraucēja dēls uzdeva itin visiem, un katrs kaut ko atbildēja, vienīgi viņa dēls, kuram parasti prātā bija visādas krāšņas domas, dīvainā kārtā šādās reizēs izturējās tā, it kā jautājumu nebūtu dzirdējis. Un tad, kad kaimiņu puikas, viņu sētai garām skriedami, iesaucās: "Sapņu mašīna!" un tūlīt aprāvās, zēns vairs nenosarka un nedusmojās, bet viltīgi smaidīja. Taču tā jau nebija nekāda atbilde.

Pēc kādas nedēļas Autobraucēja dēls mazliet nomierinājās. Viņam šķita, ka tajā vietā, kur desmit gadus bija stāvējusi Viktorija, zālienā mārpuķīšu ir vairāk nekā citur, tās ir košākas, turklāt izveidojušas tādu kā mašīnas kontūru. Tātad tēvs veco mašīnu tur apracis, dēls nosprieda.

Tomēr dīvains mulsums viņam liedza paņemt lāpstu un pārliecināties, vai tā patiešām ir.

LOKOMOTIVE ELVIRA

Reiz dzīvoja lokomotīve, vārdā Elvīra brīnišķīga, sarežģīta lokomotīve.

Nopietna un pamatīga viņa bija, taču tad, kad īsti atraisījās, pilnā gaitā slīdēdama uz priekšu, un visi virzuļi apbrīnojamā saskaņā kustināja elkoņus un ceļgalus, izskatījās, ka uz sliedēm Mazo Gulbīšu deju dejotu pasaulslavens balets tikai melnos, ne baltos svārciņos un kurpītēs tērpts.

Jā, lokomotīve Elvīra bija īsta māksliniece, jo viņa no sirds mīlēja savu darbu un neparko negribētu strādāt citu.

Viņas darbs bija grūts un atbildīgs, un svarīgs. Divdesmit vagoni, simtiem cilvēku, maisi ar vēstulēm, gala stacijas, lielas stacijas, mazas stacijas, pārbrauktuves, tilti… Par visu jāatbild, visam jāseko līdzi. Jāskatās, lai neviens vagons nenobītos no šaurā un augstā tilta, pareizāk sakot, ne jau no tilta, bet dziļuma, kas zem tā.

Elvīra juta, kā tajās dienās, kad bija gaidāma upes šķērsošana, jau kopš rīta nervozē visi divdesmit vagoni un it īpaši jau Ēriks pats jaunākais, pēdējais, kuram pār tiltu arī jādodās pēdējam.

Turklāt Ēriku turēja tikai aiz vienas rokas, otra palika tukša un vēsa.

Elvīrai viņš allaž bija jāiedrošina ar garu un siltu pūtienu, un tad, kad laimīgā kārtā tilts bija palicis aiz muguras, viņa pat vislielākajā steigā neaizmirsa nosūtīt Ērikam vienkāršu uzslavu "Re-dzi nu!… Re-dzi nu!…", ko deviņpadsmit vecākie vagoni nogādāja adresātam, cits citam žigli jo žigli kā spēlītē "sabojātais telefons" klusītēm uzsaukdami: Re-dzi nu!… Re-dzi nu!…

Tikai neviens te tīši neburkšķēja un netīši nepārklausījās, jo uz dzelzceļa jau nav nekāda spēlēšanās!

Ēriks sadzirdēja tieši to, ko Elvīra bija teikusi, un, daudz neprātodams, lepni un atviegloti uzsauca "Redzi nu!…" alkšņu pudurim, kurš pat iedomāties nespēja, kāpēc šajā ceļa posmā lokomotīves augstā piere norasojusi sevišķi lielām lāsēm un kāpēc pēdējais vagons pazūd līkumā ar sevišķi neatkarīga, pavisam pieauguša vagona sejas izteiksmi sak, nenāc par tuvu, tāpat netiksi man līdzi!

Un tajā pašā brīdī, kad lokomotīvei bija saspringti jādomā par tiltu, par visiem vagoniem kopā un turklāt vēl par Ēriku atsevišķi, viņa nedrīkstēja aizmirst arī karsto tēju, ko piektā vagona pavadone Nellija nupat ienesusi kupejā, kurā brauc Viesturs (vai pavisam cits puika) ar mammu un tēti. Lokomotīvei bija jākustas īpaši uzmanīgi, lai tēja neizšļakstītos uz bērna rociņām un neapplaucētu tās. Tāds nu bija viņas darbs.

Lokomotīvei Elvīrai bija arī sapnis.

Tas bija liels un skaists, un svarīgs sapnis, tikpat liels un svarīgs kā viņas darbs.

Lokomotīve sapņoja reiz uzkāpt kalnā īstā baltzilā virsotnē, kur nav vairs koku, pat pundurkociņu ne, tikai milzu lāstekas klintīs aug ar galotnēm uz leju kā nobijušās no tuvo debesu asā skaidruma.

Dzelzceļš veda gan uz kalniem, bet dvīņumāsas sliedes bija dzelžaini stingras un piesardzīgi prātīgas: tās turējās aizās vai ja nu citādi vairs nevarēja līda iekšā tumšos, mazliet biedējošos tuneļos, vairīdamās pa gabalu pat no vismazākās virsotnītes.

Elvīru ar dvīnēm saistīja grūtībās un priekos pārbaudīta mūža draudzība. Viņa saprata sliedes no pusvārda, pusdunējiena, pusklaudziena, un abas nopietnās māsas saprata Elvīru.

Tomēr, tomēr jau kopš pašas pirmās viņu satikšanās dienas arī tāds kā vēsums valdīja viņu attiecībās.

Elvīru tas skumdināja, un visu mūžu viņa centās to izdeldēt. Viņa darīja to mazliet viltīgi, varbūt mazliet savtīgi mēģināja iekveldināt dvīņumāsās ilgas pēc virsotnes.

Tuvodamās kalniem, Elvīra vienmēr uzsāka augsto dziesmu, virsotņu dziesmu, un sliedēm tad neatlika nekas cits kā vilkt līdzi. Jo viņas visas trīs taču bija tik cieši saistītas.

Sliedes dziedāja negribīgi, ar pusmutīti, bet dziesmai ir savi likumi un savs spēks. Sevišķi naktīs, sevišķi mēnesnīcā dvīņumāsas sāka dziedāt pavisam brīvi itin kā pašas būtu dziesmu uzsākušas.

Un tā nu reiz lokomotīvei gandrīz izdevās piepildīt savu sapni.

Mēness spīdēja tik maigi, virsotne vizēja tik balti, un Elvīra dziedāja tik pacilāti, ka sliedes zaudēja savu dzelžaino stingrību.

Tiekdamās virsotnei pretim, viņas pēkšņi lēnām izslējās gaisā kā tvirti liliju kāti, un lokomotīve Elvīra juta, ka beidzot traucas ne tikai uz priekšu, uz priekšu, bet arī uz augšu! Viņa cēlās pār aizu, pār klinšu nogāzi, un virsotne nāca tuvāk un tuvāk. Elvīra jau ar visu savu smago dzelzs augumu itin kā sajuta vieglo, smalko virsotnes pieskārienu debesīm. Dzinnn!

Un te pēkšņi viņa pamanīja, ka lāstekas stiepjas viņai pretī kā pirksti, neatlaidīgi cenzdamās pievērst uzmanību kaut kam tur lejā.

Elvīra atskatījās pār plecu un spožajā mēnessgaismā ieraudzīja, ka dziļi aizā kaut kas mazs mazītiņš kūņojas. Tomēr lokomotīve nepaspēja saskatīt, kas īsti tas ir, tāpēc no vagona uz vagonu sūtīja jautājumu Ērikam, lai viņš, aizai vistuvāk būdams, palūkojas, kas tur notiek.

Ēriks baiļodamies paskatījās atpakaļ un tūdaļ raidīja lokomotīvei trauksmes signālu aizas klinšu spraugā iekritis zaķabērns! Netiek laukā jau trešo dienu! Zaķumāte aiz bezpalīdzības vai prātu zaudējusi.

Lokomotīve Elvīra uzsauca sliedēm, lai tās jel ātrāk nolaižas zemē. Sadrebinādams gulētājus un dažu labu pat pamodinādams -, vilciens strauji, bet arī pietiekami uzmanīgi atgriezās uz zemes un ķērās pie glābšanas darbiem.

Pirmais vagons palūdza mašīnistam virvi, piektais piesēja tai galā maisu, ko bija dabūjis no pavadones Nellijas, un tad pastarītis Ēriks, lokomotīvei Elvīrai komandējot, ieslidināja virvi klinšu spraugā. Kad trīcošais zaķabērns bija ierāpies maisā, Elvīra kopā ar visiem divdesmit vagoniem lēnām lēnītiņām lai maiss nelēkātu pa akmeņiem! vilka dārgo, dzīvo kravu laukā.

Ēriks turēja virvi tik cieši, ka neviens to nespētu viņam atņemt.

Zaķumāte, savu bērnu pie krūtīm piespiedusi, asarām acīs ļekatoja no viena vagona pie cita, nezinādama, kā pateikties. Un vislabākos vārdus viņa veltīja pastarītim Ērikam, kurš viņas acīs nu bija kļuvis par drosmīgāko, vīrišķīgāko un veiklāko vagonu pasaulē. Turpmāk vienmēr, kad tālumā iedunējās kāds vilciens, zaķumāti pārņēma nevis aukstās baiļu trīsas, bet gan siltie pateicības un mīlestības viļņi. Un viņa sūtīja uz dzelzceļa pusi vislabākās domas, visgaišākos vēlējumus.

Bet lokomotīve Elvīra, no zaķiem atvadījusies, turpināja ceļu caur aizu, tikai pēc brīža atcerēdamās, ka šonakt taču gandrīz bija piepildījies viņas sapnis.

Pēc tā gadījuma reižu reizēm sliedes atkal padevās Elvīras dziesmas, mēnesnīcas un virsotnes spožuma burvībai, taču vienmēr, tiklīdz tās druscīt paslējās virs zemes, lāstekas, kas auga no kalna smailes uz leju, kā pirksti uz kaut ko norādīja, par kaut ko brīdināja. Vai nu atkal kāda maza radībiņa bija nokļuvusi nelaimē, vai arī kāds pavecāks pasažieris varēja nokrist no guļamsola, vilcienam kaut lēnām sākot slīdēt augšup.

Un lokomotīve Elvīra vienmēr atgriezās uz zemes, lai viņas sapnis kādam nenodarītu pāri.

Taču no sava sapņa Elvīra nav atteikusies, tikai paslēpusi to darbā un skumjās. Viņas skumjas ir garas, un sliedes ir garas un stiepjas viņai preti kā divas spožas lāstekas no kalna virsotnes, turēdamas Elvīru pie zemes. Lai kurp vestu ceļš, gaišās pilnmēness naktīs, gaidīdama brīdi, kad sliedes atkal izsliesies gaisā kā tvirti liliju kāti, Elvīra stāsta vecākajam vagonam, cik ļoti viņa gribētu uzkāpt virsotnē.

Nakts klusumā vagoni cits pēc cita arvien maigāk un melodiskāk atkārto viņas vārdus: "Kal-ni, kal-ni, vir-sot-nes, kal-ni, kal-ni, vir-sot-nes…"

Un pastarītis Ēriks tos izčukst visiem alkšņu puduriem, tiltiem un zaķabērniem, kas vien ir tuvumā.

Un piektā vagona pavadone Nellija, tējas glāzes skalodama, nogurusi dungo līdzi.

Un mazais Viesturs (vai pavisam cits puika), mammai blakus uz pacietā guļamsola gulēdams, sapnī redz īstu baltzilu virsotni, kas viegli un smalki pieskaras debesīm. Dzinnn!

MAZAIS VULKĀNS

Reiz trīs veikli puiši bija nolēmuši, ka varētu viegli pelnīt lielu naudu, rādot ļaudīm kaut ko neparastu. Sākumā viņi bija gribējuši atvest no tālām zemēm kādu savdabīgu dzīvnieku vai putnu, taču bija nosprieduši, ka zoodārzā tādu ir papilnam un ļaudis varbūt nemaz nesteigtos apskatīt viņu brīnumu. Tad vienam puisim ienāca prātā cita doma. Viņš to iečukstēja abiem pārējiem ausī, tie nopriecājās, visi devās uz ostu, aizbrauca uz tālām zemēm un pēc neilga laika jau bija atpakaļ.

Viņi nebija atgriezušies tukšā. Viņi bija atveduši kaut ko neparastu, kaut ko tādu, kas šajā zemē nebija ieraugāms pat zoodārzā ne.

Puiši noīrēja pilsētas skaistāko laukumu, uzcēla tur pamatīgu, izturīgu un krāsainu paviljonu un paslēpa tajā savu brīnumu.

Drīz vien visā pilsētā parādījās afišas:

VISIEM, VISIEM, VISIEM! PIRMOREIZ MUSU ZEMĒ TAS, KAS NEVIENAM NEVAR IENĀKT PRĀTĀ!

Pēc šiem satraucoši noslēpumainajiem vārdiem skaidri un gaiši bija uzrakstīts, kur un kad brīnums būs apskatāms un cik maksās ieejas biļete.

Pilsētnieki jau bija redzējuši visādus brīnumus īstus un viltotus, lielus un sīkus, uzjautrinošus un skumdinošus. Tomēr šīs afišas viņus ieinteresēja, un viņi pievērsa lielu uzmanību paviljonam pilsētas laukumā.

Kas tur iekšā varētu būt? ļaudis prasīja cits citam darbā, tramvajā, mājās, teātrī, veikalā itin visur. Minējumi bija visdažādākie: viens runāja par jūrascūciņām augstpapēžu kurpītēs, otrs stāstīja par lidojošo šķīvīšu vadītājiem, trešais atcerējās, ka viņa vecvecvecvecvectētiņš savā bērnībā tirgus laukumā akvārijā redzējis dzīvu nāru.

Trīs puiši, paviljona saimnieki, sargāja savu celtni un nelaida nevienu brīnumam tuvumā. Viņi labi zināja, ka cilvēku ziņkārību vajag uzraudzēt kā mīklu tad tā drīz vien piepildīs viņu kabatas ar naudu.

Taču vienmēr jau atrodas tādi cilvēki, kuri apmierina ziņkārību pirms paredzētā laika, turklāt par brīvu. Arī šajā pilsētā divi puikas negribēja gaidīt un maksāt. Viņi bija brāļi.

Brāļi iekļuva stingri apsargātajā paviljonā! Vai nu viņi bija izrakuši pazemes eju, vai arī izmantoja gaisa ceļu tas lai paliek noslēpums. Iekšā viņi bija un brīnumu ieraudzīja.

Tas bija mazs, jauks vulkāniņš.

Veiklie puiši to bija izcēluši no zemes kādā vulkāniem bagātā okeāna salā un atveduši uz savu mierīgo zemi, kurā nebija ne mazāko vulkāna pazīmju. Nu mazais vulkāns atradās pilsētas skaistākajā laukumā, un puiši cerēja, ka kaut ko tādu gribēs redzēt ikviens šīs zemes iedzīvotājs.

Protams, puiši saprata mazais vulkāns, kurš izskatījās gluži necils, varēs piesaistīt ļaužu uzmanību tikai tad, kad tas darbosies: spļaus uguni, laidīs dzirksteles, izvirdīs lavu. Ne jau daudz, bet vismaz pa druskai. Un katrā ziņā nemitīgi kamēr vien neapsīks skatītāju straume.

Tev jādzirksteļo un jādūmo tik ilgi, kamēr paviljonā ir kaut viens apmeklētājs, mazajam vulkānam klāstīja viņa nolaupītājs. Pusdienlaikā tev būs pusstunda brīva, naktsmieram atvēlēsim astoņas stundas. Ja nedarīsi to, ko saku, mājas nemūžam neredzēsi!

Mājas! Skaidrs, ka mazais vulkāns ļoti gribēja tikt mājās, bet viņš nemaz negrasījās dzirksteļot un dūmot pēc neliešu pavēles citiem par prieku, kad viņam pašam bēdīgs prāts. Turklāt mazais vulkāns to nemaz nespēja izdarīt viņš taču bija izrauts no savas zemes, no kuras smēla lavu un dzirksteles. Viņa vietā zemē bija palicis caurums…

Mazais vulkāns bija briesmīgi pārskaities. Viņš pat neatbildēja nolaupītājiem, kuri centās viņu pierunāt gan ar labu, gan ar ļaunu, viņš tikai, lūpas sakniebis, noraidoši purināja galvu.

Puiši nesaprata, ko darīt. Vulkānam dzirdot, viņi sāka spriedelēt par visādiem riebīgieņi paņēmieniem, ar kuriem varētu piespiest mazo dzirksteļot vai vismaz dūmot. Viņi draudēja vulkāna krāterī iebērt šaujampulveri, samest brīnumsvecītes vai iebāzt saslapinātas avīzes.

-     Tad tik tu redzēsi, tad tik tu redzēsi! viņi skandināja, kad vien mazajam vulkānam tuvojās.

Mazais vulkāns bija ļoti nikns un nobijies, un bēdīgs.

Tīrā laime, ka abi ziņkārīgie brāļi iekļuva pavil: jonā un visu uzzināja. Viņi tūlīt sāka domāt, kā mazajam vulkānam palīdzēt.

Izstrādāt glābšanas plānu nepavisam nebija viegli, tomēr puikas tika ar to galā.

-     Mēs visu nokārtosim, vecākais brālis sacīja mazajam vulkānam. Tu tikai izliecies, ka piekriti šiem neliešiem. Ļauj, lai viņi vienreiz paviljonā ielaiž skatītājus.

Vulkāns notēloja, ka viņa pretošanās spējas ir pavisam atslābušas un viņš ir gatavs dzirksteļot un dūmot skatītājiem par prieku.

Puiši atviegloti uzelpoja un aizsūtīja ielūgumus pilsētas ievērojamākajiem un bagātākajiem cilvēkiem. Pēc divām dienām skatītājiem pirmoreiz vajadzēja ieraudzīt mazo vulkānu.

Tad brālīši steigšus ķērās pie sava plāna īstenošanas…

Brīnuma parādīšanās pirmajā dienā pie paviljona bija sastājusies garum gara ļaužu rinda. Ieķšā jau nepacietīgi drūzmējās dārgos uzvalkos tērpušies kungi un lepnās kleitās ģērbušās dāmas.

-     Dāmas un kungi! Tūlīt jūs redzēsiet kaut ko tādu… atklāšanas runas noslēgumā noslēpumaini sacīja viens vulkāna nolaupītājs, reizē ar abiem pārējiem draugiem satverdams sarkano pārklāju, ar kuru bija apsegts mazais vulkāns. Ieskanējās mūzika.

-    Trīs, divi, viens!

Puiši norāva pārsegu.

Tajā brīdī vulkāns sāka darboties. Un kā vēl darboties! Viņš izšāva no sava krātera melnu, lipīgu un smirdīgu dubļu straumi, kas gāzās pār trīs puišu galvām, aizķepinot viņiem acis un notraipot viņu uzvalkus, un pēc tam plūda tālāk uz lepnās publikas pusi. Puiši sāka spļaudīties un lamāties, skatītāji spiegdami, kliegdami metās uz durvīm.

Kas tad mazajam vulkānam bija uznācis? Saskaņā ar savu plānu abi brāļi bija iepildījuši viņa krāterī pirmšķirīgus, lipīgus dubļus!

Jožam nu! kamēr paviljonā valdīja traks juceklis, puikas iesaucās un, mazo vulkānu no abām pusēm balstīdami, izvilka viņu no paviljona. Zēni neļāva nevienam attapties un stāties ceļā. Viņi metās projām pa ielu, cik ātri spēja. Pēc brīža viņi juta, ka kļuvis vieglāk vilkt jau pagurušo vulkānu. Citi bērni bija žigli aptvēruši, kas noticis, piebiedrojušies bēgļiem un paņēmuši mazo uz pleciem.

Pēc brīža bērnu bariņš ar mazo vulkānu ieskrēja ostā, kur abi brāļi iepriekšējā dienā bija sarunājuši ar pazīstamu kapteini, ka viņš vulkānu paņems uz kuģa un aizvedīs atpakaļ uz dzimteni.

Kapteinis jau gaidīja. Kuģim tūlīt vajadzēja doties ceļā.

Kad mazais vulkāns laimīgi bija nokļuvis uz klāja, viņš pagriezās pret bērniem un… vēlreiz sāka darboties! Viņš izšāva mirdzošu konfekšu strūklu, kas nolija pār glābējiem. Kur viņš tās bija dabūjis? Tas nu patiesi ir brīnums!

Kad ostā ieskrēja dubļiem notašķītie puiši un citi vajātāji, kuģis jau bija attālinājies no krasta un itin visas konfektes jau bija salasītas.

TĒJKANNA, LOKOMOTĪVE UN PĪLE

Tējkannai bija apnicis katru dienu šņākt uz plīts. Kādā skaistā maija rītā viņa noraisīja priekšautu, aplika ap kaklu koši sarkanas krellītes un uzsauca Krūzītēm:

-    Hei, mazās! Pietiks tupēt šai vietā! Apmetīsim kādu loku pa plašo pasauli paskatīsimies, vai mūsu vieta nav citur!

Krūzītes bija priecīgas gājējas. Tā ka no plašās pasaules viņām bija mazliet bail, viņas sadevās rokās, izveidojot virteni, kuras viens gals pieķērās pie Tējkannas. Iznāca tāds kā vilcieniņš.

-    Ššš! Tējkanna izpūta garaiņu mākoni un sparīgi izvilka Krūzītes laukā no virtuves. Ar grūtībām tikusi lejā pa kāpnēm, viņa izbrauca pagalmā un devās taisni uz priekšu uz dzelzceļa sliedēm, kas stiepās mājai garām.

Pa sliedēm virzīties uz priekšu bija daudz vieglāk nekā pa kāpnēm. Taču pēc brīža Tējkanna pamanīja: pretī brauc Lokomotīve ar savām Krūzītēm vai, piedošanu! saviem Vagoniņiem. Abas nošņācās un apstājās.

-     Sveika, Lokomotīve! Tējkanna laipni uzsāka sarunu. Mums ar Krūzītēm apnicis sēdēt vienā vietā. Turklāt es jūtos atbildīga par to, lai viņas savā mūžā redz arī ko citu ne tikai tēju un cukuru. Tu te braukā katru dienu, bet es uz sliedēm esmu pirmoreiz… Vai tu, lūdzu, nevarētu paiet nost un vismaz šodien sameklēt kādu citu vietu, kur pavadīt laiku?

-    Labi, Lokomotīve bija ar mieru. Tūlīt paziņošu braucējiem, lai viņi pārsēžas tavos jocīgajos Vagoniņos. Tikai brauc ritmiski, visi taču ir pieraduši pie manas vienmērīgās gaitas.

Mazliet brīnīdamies, pasažieri no Vagoniem pārsēdās Krūzītēs. Veikusi sarežģītu manevru, Tējkanna mainīja braukšanas virzienu un devās ceļā.

Lokomotīve ar Vagoniem noripoja lejā no dzelzceļa uzbēruma.

-    Tikai neizklīstiet! Lokomotīve piekodināja Vagoniņiem, kuri sāka kūleņot pa mīksto pavasara zāli. Sameklēsim kādu interesantu vietu, kur pavadīt laiku.

Tāda vieta Lokomotīvei jau bija padomā. Netālu no dzelzceļa saulē mirdzēja ezers. Karstās dienās tam garām slīdēdama, Lokomotīve vienmēr ar mazu skaudību bija nolūkojusies, kā Pīle ar saviem Vagoniņiem vai, atvainošanu! Pīlēniem met lokus dzidrajā, vēsajā ūdenī.

Lokomotīve aizveda savus Vagoniņus uz ezeru un uzrunāja Pīli:

-    Sveika, Pīle! Vai tev nav apnicis visu laiku riņķot uz vietas? Taviem Vagoniņiem vai, piedošanu! Pīlēniem sen laiks paplašināt redzesloku. Savukārt maniem Vagoniņiem sen laiks iemācīties peldēt. Cik ilgi viņi vēl baidīsies braukt pār tiltiem?

-    Taisnība gan, Pīle piekrita. Bez peldētmākas šai dzīvē tālu nevar tikt. Un maniem Pīlēniem patiesi laiks mainīt vietu un apskatīties, kā ļaudis dzīvo.

Pīle sasauca Pīlēnus un kopā ar tiem izkāpa krastā.

Bet Lokomotīve ar Vagoniņiem, mazliet drebinādamies, iebrida vēsajā, spirdzinošajā ūdenī.

Pīlēni nebija veikli soļotāji un drīz vien sāka čīkstēt. Par laimi, Pīle varēja norādīt uz māju, kas slējās netālu, un mierināt mazos, ka necik tālu nebūs jāiet, lai nonāktu ļoti interesantā vietā.

Pēc brīža Pīle ar Pīlēniem iegāja mājā un nokļuva virtuvē, kur uz galda bija salikti brokastu trauki, tikai krūzīšu trūka. Pīlēni uzrāpās uz galda un apmetās krūzīšu vietās.

Virtuvē ienāca Mamma ar Bērniem.

-    Tūlīt uzvārīšu tēju, Mamma sacīja. Nekur vairs neskrieniet! Apsēdieties katrs savā vietā un brītiņu pagaidiet.

Tad viņa paņēma Pīli, uzlika to uz gāzes plīts riņķa un gribēja tai apakšā iededzināt uguni. Toties Pīle negribēja vis.

-    Kas vēl nebūs! Pē! viņa pikti iepēkšķējās, nolēca no plīts, deva zīmi savām Krūzītēm nē, piedošanu! saviem Pīlēniem un metās projām no šīs ērmīgās vietas.

Pīle devās taisnā ceļā uz ezeru, jau pa gabalu satraukti saukdama:

-    Katram sava vieta! Katram sava vieta!

Lokomotīve, kurai no aukstuma klabēja visas

detaļas, Pīlei piekrita. Viņa ķēra un tvēra visus savus Pīlēnus nē, atvainošanu! Vagoniņus un metās uz dzelzceļu, lai jel ātrāk spraigā darbā sasildītos.

Tējkannu, kuras Vagoniņi nu nē taču! Krūzītes aiz noguruma tik tikko spēja paklunkurēt pa sliedēm, Lokomotīves parādīšanās ļoti iepriecināja. Un tad, kad pasmagā braucēja, pa uzbērumu augšup steigdamās, atkārtoja Pīles vārdus: Katram sava vieta! Katram sava vieta! ūdens vārītāja viņai no sirds piekrita.

-     Katram sava vieta! Tējkanna klusītēm dungoja, uz uguns sēdēdama un juzdama, kā patīkams siltums ieplūst viņas ķermeni, ko darbs uz dzelzceļa bija krietni vien nogurdinājis. Katram sava vieta! Katram sava vieta!

Vai gan kāds ņemtos apgalvot pretējo?

DRĪKSTĒTUVES

Reiz kādā pilsētā nez no kurienes uzradās naudīgi, veikli puiši, kuri gandrīz katrā ielā nopirka pa namam, aši tos visus izremontēja, koši nokrāsoja un ikvienam pie ieejas piestiprināja izkārtni ar uzrakstu "Drīkstētuve".

Jau tad, kad ēkas vēl tika postas, svešie puiši izmantoja afišu stabus, radio, televīziju, avīzes, sapulces, sarunas ar ļaudīm un visus citus līdzekļus un paņēmienus, lai pilsētniekiem izskaidrotu, kādu labumu viņi tautai atnesuši.

Ilgi jau nebija jāskaidro, jo drīkstētuve bija vienkāršāka kultūras iestāde par kino un cirku.

Vienkāršāka, toties daudz lieliskāka, iedarbīgāka, vērtīgāka!

Jebkura vecuma bērns jebkurā diennakts stundā varēja iegriezties drikstētuvē, par visai mērenu cenu nopirkt biļeti un tad darīt visu, ko citur nedrīkst.

Drīkstētuves iekšējos kārtības noteikumos bija ierakstīts viens vienīgs aizliegums nebija atļauts sev un citiem nodarīt sāpes.

Protams, visi pilsētnieki tolaik runāja tikai par jaunajām iestādēm. Un todien, kad drīkstētuves tika atvērtas, visur bija redzamas milzum garas rindas, kurās stāvēja kā bērni, tā arī pieaugušie. Lielajiem cilvēkiem taču bija jāredz, kas ar viņu bērniem notiks!

Atkarībā no iekārtojuma, piedāvāto pakalpojumu dažādības, materiālu kvalitātes un tātad arī no ieejas biļetes cenas visas drikstētuves bija iedalītas piecās kategorijās.

Taču uzbūve visām bija līdzīga.

Katras drīkstētuves centrā atradās liela zāle ar paklājiem, smilšu laukumiņiem, dubļu plančkām un ūdens bedrēm. Gar sienām rindojās plaukti, soli un galdi, kas bija apkrauti ar visdažādākajiem priekšmetiem, gan pavisam vienkāršiem un pazīstamiem, gan sarežģītiem, neredzētiem. Apkārt zālei bija izvietotas dažādas palīgtelpas: trauku un ēdienu kambari, smilšu un akmeņu noliktavas, skaņu un atbalšu istabas.

Augstāko kategoriju drīkstētuvēs atradās baseini ar tīru, netīru un ārkārtīgi netīru ūdeni.

Itin visās iestādēs bija labiekārtotas dušas kabīnes un frizētavas, kur saposties pirms došanās mājās.

Katrā drīkstētuvē apmeklētājus sagaidīja un apmācīja instruktori. Visās dežūrēja sargi, policisti, ugunsdzēsēji, mediķi.

Kad drīkstētuvju durvis atvērās, pirmie bērni un pieaugušie iegāja iekšā un palika zālē mīņājamies.

Drošāk, drošāk! instruktori visus laipni aicināja un mudināja: Dariet tā, kā mēs, dariet labāk par mums!

Un katrs no viņiem pieskrēja pie plaukta, paķēra šķīvi ar klimpu zupu vai auzu putru un uzgāza tā saturu sev tieši uz galvas.

Vecāki nobālēja, bērniem iezibējās acis.

Instruktori, kuri bija notriepušies ar zupu un putru, turpināja bērniem demonstrēt citas drīkstēšanas.

Dažs pagrāba no tvertnes putekļu sauju, nokaisīja to zemē un sāka dūšīgi vārtīties pa netīrumiem.

Cits ieskrēja trauku kambarī, iznesa no tā trīs kafijas tasītes un ar baudu tās sadauzīja īpaši šai drīkstēšanai piemērotā vietā.

Bērni noraudzījās šajos drīkstētuvju darbiniekos ar lielu interesi un pamazām sāka atraisīties paši.

Tikmēr citi instruktori bija pievērsušies vecākiem. Viņi pacietīgi atbildēja uz to satrauktajiem jautājumiem un skaidroja:

Protams, viņi jums bieži prasīs naudu biļetei, bet esiet droši, tas atmaksāsies! Viss ir smalki izskaitļots! Ja viņi pie mums drīkstētuvē būs ķērnājušies ar ēdienu, plēsuši traukus un sasmērējuši matus, tad mājās un skolā to taču vairs negribēs darīt! Jums drīkstētuves atnesīs daudz vairāk labuma nekā mums!

Vecāki sākumā neticīgi raustīja plecus un, laukā izgājuši, savā starpā sprieda, ko nu vajadzētu iesākt.

Viņi neko nespēja izdomāt pagaja tikai kāda nedēļa, un drīkstētuves viņiem sāka tīri labi iepatikties!

Bērni tagad bieži paprasīja naudu, kaut kur aizgāja un pēc vairākām stundām tīri, kārtīgi un pavisam rāmi atgriezās mājās. Kad pieaugušie apjautājās, ko tad nu viņi šoreiz uzdrīkstējušies, viņi pastāstīja par peldēšanos baseinā ar drēbēm, kuras drīkstētuvē varēja iznomāt, par mētāšanos ar vecām olām un daudzām dažādām tamlīdzīgām dnkstēšanām.

Pirmajās nedēļās, par spīti nogurumam, bērni runāja diezgan aizrautīgi. Vecāku interese gan apdzisa jau pirmajās dienās, un viņi klausījās tikai ar vienu ausi.

Tomēr, arī ar vienu ausi klausīdamies, viņi drīz vien manīja, ka kaut kas nav kārtībā. Nebija pagājis ne mēnesis, kad bērni par drīkstētuvēm jau stāstīja negribīgi un garlaikoti.

Un tad pienāca diena, kad vairāki tēvi un mātes ieraudzīja, ka viņu bērni turpat mājās dara to, kas jādara drīkstētuvē!

-    Kas tad tev lēcies?! ieraudzījis, ka viņa dēls ar bārdas skuvekli grib noskūt paklāju, kāds tēvs izmisīgi iesaucās. Vai tad es tev vakar neiedevu naudu drīkstētuvei?

-    Te tā ir, dēls izvilka naudu no kabatas un pastiepa to tēvam. Es uz turieni vairs neiešu.

-     Žēlīgais Dievs! Tēvs neko nesaprata. Es strādāju vaiga sviedros, lai sapelnītu naudu tavai drīkstētuvei, bet tu šitā… Kur tu mums tāds radies?!

Bet vēlāk, ar citiem tēviem sazinājies, viņš atklāja, ka nav vienīgais, kura dēls nolēmis drīkstētuvē vairs savu kāju nespert.

Jā, sadumpojušies bija gandrīz visi pilsētas bērni. Viņos bija pamodies lepnums viņi negribēja par savu vecāku naudu darīt to, kas, ja vien to vispār dara, ir darāms par brīvu!

Un zēni un meitenes vairs negribēja pieļaut, ka viņu vecāki, kuri ir uzķērušies uz veiklo zeļļu makšķeres, uz vairākām stundām dienā par visai mērenu cenu pārdod tiem savus bērnus.

Drīkstētuvju apmeklētāju skaits drīz vien saruka pavisam, un veiklajiem zeļļiem nu nācās pārdot namus maizniekiem un grāmattirgotājiem, novākt uzrakstus "Drīkstētuve" un doties uz kādu citu pilsētu pārbaudīt, vai tur nemitinās tādi muļķa bērni, kuri ar vecāku atļauju un par viņu sūri, grūti pelnīto naudu paklausīgi un padevīgi gadu pēc gada instruktoru uzraudzībā būtu ar mieru darīt to, ko nedrīkst darīt.

TAURIŅŠ, TAURIŅA ĒNA UN LEONS

Reiz dzīvoja trīs labi draugi tauriņš, tauriņa ēna un zēns, vārdā Leons.

Viņi ļoti atšķīrās cits no cita. Tauriņš mirdzēja desmit krāsās. Ēna bija gluži melna, savukārt Leona mati bija gaiši un seja bāla. Lai gan zēns nepiederēja pie plecīgajiem, garajiem puišiem, tauriņš un viņa ēna varēja ērti uzmesties uz vienas viņa plaukstas. Abi lidonīši gandrīz ne mirkli nespēja būt mierā, turpretī Leons reti atstāja istabu, jo slimās muguras dēļ viņa kājas nekustējās un viņam nācās sēdēt uz vietas. Tomēr šīs un citas atšķirības neliedza visiem trijiem lieliski saprasties.

Viņu draudzība aizsākās vēlā pavasarī, kad tauriņš un tauriņa ēna klejoja apkārt pa pilsētu, puķu dārzu meklēdami. Tajā rajonā, kur viņi bija nonākuši, pat pavasarī puķu nebija daudz. Viņi ļoti nopriecājās, kad aiz kāda stikla ieraudzīja daudzkrāsainu ziedu jūkli. Tauriņš nosprieda, ka viņi uzgājuši kādu siltumnīcu, un palūdza ēnai ielidot iekšā un noskaidrot, vai arī viņam kaut kā nav iespējams tajā iekļūt.

Tauriņa ēna, kurai stikls nebija šķērslis, ielaidās telpā un atklāja, ka tā nebūt nav siltumnīca. Tā bija neliela istabiņa, kurā atradās dažas mēbeles, rotaļlietas, grāmatas un daudz, daudz puķu.

Zili, dzelteni, lāsumaini ziedi plauka pie visām četrām sienām, smaržoja uz rakstāmgalda un atvērās tieši krāsaino zīmuļu galos.

Tauriņa ēna kā neprātīga virpuļoja pa istabiņu, līdz šo ziedu bagātību bija cik necik apskatījusi un izbaudījusi. Tauriņš tikmēr nepacietīgi švīkstinājās aiz rūts.

Tikai pēc krietna laika tauriņa ēna pievērsa uzmanību zēnam, kurš sēdēja pie rakstāmgalda ar zīmuli rokā. Ēna cilvēkbērnu uzrunāja, uzzināja, ka viņu sauc Leons un viņš ir uzzīmējis visas šis smaržīgās, vizmojošās puķes.

Pēc tam notikumi risinājās strauji viņi sadraudzējās. Tūlīt pat tauriņa ēna caur rūti sapazīstināja Leonu ar tauriņu. Visiem trijiem pirmajā brīdī bija tāda nojauta, ka viņi ir radīti cits citam. Viņu draudzībai nebija nekādu šķēršļu pat loga stikls ne.

Nāc pie manis, kad vien gribi, Leons aicināja tauriņa ēnu. Nemaz nepūlies klauvēt pie loga.

Vienmēr būsi mīļi gaidīta. Un tauriņš tāpat! Tu viņam, lūdzu, pastāsti, ka logs nepārtraukti nestāv ciet. Siltā laikā mamma to atvērs tad arī tauriņš varēs ielaisties manās puķēs.

Tauriņš un tauriņa ēna par ielūgumu bija stāvā sajūsmā un turpmāk gandrīz katru dienu iegriezās pie zēna. Un gandrīz katru dienu Leons pārsteidza draugus ar jaunām, aizvien brīnišķīgākām puķēm. Viņš tās zīmēja kā apmāts!

Tad, kad logs bija ciet, Leons nolika puķes pie paša stikla, lai tauriņam nebūtu pārlieku jāpiepūlē acis un nāsis. Zēns vienmēr apjautājās, kādus ziedus draugi vēl gribētu redzēt, un vienmēr bagātīgi izpildīja viņu vēlmes.

Kas tas bija par prieku iepriecināt tauriņu un tauriņa ēnu!

Arī abiem lidonīšiem bija prieks iepriecināt draugu.

Reiz tauriņa ēna Leonam sacīja:

Vai negribi palidot? Kāp man mugurā un turies cieši ap kaklu!

Pirmajā brīdī zēns nodomāja, ka tas ir muļķīgs joks. Taču tad neviļus izstiepa rokas pret tauriņa ēnu, kura bija nolaidusies uz rakstāmgalda. Leons aplika rokas ēnai ap kaklu. Lai gan viņu augumi bija tik atšķirīgi, to bija pavisam viegli izdarīt! Un tauriņa ēna pavisam viegli pacēlās gaisā, nesdama līdzi zēnu, kurš tā bija noilgojies pēc izkustēšanās no vietas.

Turpmāk viņi bieži lidinājās pa istabu un nolūkojās uz ziediem. Un reizēm, kad laukā nejuta ne vēja pusmiņas un gaiss bija dzidrs un uzticams, zēns apķērās ap kaklu otram draugam tauriņam. Tad viņi izmeta kādu loku virs jumtiem un liepām.

Trijotnei kopā bija ļoti labi. Viņi pavadīja brīnišķīgu vasaru.

Tuvojās rudens.

Tuvojās rudens, kad tauriņiem un tauriņu ēnām ir jāpazūd.

Leon, kādu dienu tauriņš nopietni sacīja zēnam, drīz man jāpazūd. Tur neko nevar darīt. Bet ēna paliks pie tevis tā mēs esam sarunājuši. Saprotams, rudens un ziemas stinguma dēļ viņa vairs nevarēs laidelēties apkārt, bet pie tevis viņa būs un nekur nepazudīs.

Gaidāmā šķiršanās Leonu skumdināja, taču viņam nebija vaļas sēdēt un liet asaras. Zēns bija nolēmis tauriņam uz turieni, kur tam jāpazūd, dot līdzi negaistošu, pasakainu smaržu. Dienām ilgi viņš nopūlējās, līdz uzzīmēja vienreizēju, gluži baltu ziedu ar tādu smaržu, kurā bija sajukušās visas skaistākās pavasara un vasaras dvesmas.

Šo smaržu tauriņš paņēma līdzi tajā skumjajā dienā, kad viņš pazuda.

Tauriņa ēna palika pie zēna. Jā gan, nu viņa vairs nevirpuļoja pa istabiņu. Tā bija sastingusi un pārvērtusies par mazu, melnu grāmatiņu. Leons to vienmēr turēja pa rokai.

Lai gan grāmatiņai bija tikai divas lapas, katru reizi, kad zēns to atšķīra, viņš izlasīja kaut ko jaunu.

Un tas, ko viņš izlasīja, vienmēr bija kaut kas ļoti, ļoti labs.

ZIEMAS ATGĀDINĀJUMI

Reiz dzīvoja mazs, jauks Zvirbulēns, kurš ļoti mīlēja vasaru, prata priecāties par to un ar savu čivināšanu sagādāt mazliet prieka arī citiem. Tas, starp citu, nav nemaz tik maz, pat ja Zvirbulēns ir pavisam mazs.

Taču reizēm arī viszaļākajās, visspožākajās jūlija dienās viņam uzmācās grūtsirdība, un tad viss prieks, visa vasara un visa dzīve bija sabojāti.

Grūtsirdība bija klāt tad, kad kaut kas vai arī kāds Zvirbulēnam atgādināja par ziemu. Nav svarīgi vai nu par pagājušo, tik slapjo un pelēcīgo, vai arī par to, iespējams, bargo un vējaino, kura vēl tikai lēni tuvojas, vai arī kādu citu no bijušajām vai nākamajām ziemām, kuras varbūt ir pavisam atšķirīgas, tomēr visās slēpjas kaut kas draudīgs un skumdinošs.

Kā par spīti pasaule ir pilna ar ziemas atgādinājumiem.

Piemēram, kādu maigu rītu Zvirbulēns izlidoja apskatīt pasauli un papriecāties par to. Lidoja, lidoja, skatīja, skatīja, priecājās, priecājās. Gods kam gods, pasaule bija vareni sazaļojusi, salapojusi un sakuplojusi.

Un tad Zvirbulēns nonāca pie brīnišķīgi bārkstaina lauka, kura sulīgums, šķiet, pārspēja visu iepriekš redzēto. Zvirbulēnam sakārojās nolaisties, pieglaust savas spalviņas brīnišķīgā lauka bārkstīm.

Viņš nolaidās arī, un garastāvoklis vējā gan! Prieks pagalam! Vasara tutū!

-    Vesels lauks ar sniegavīru deguniem! nabags novaidējās vien. Ak Dievs! Simtiem, tūkstošiem sniegavīru degunu! Simtiem, tūkstošiem sniegavīru! Apaļi, apaļi, sabozušies, bet auksti… Kur tu tādiem ielīdīsi azotē, kur kabatā iekārtosies…

Un Zvirbulēns nodrebinājās, atcerējies, kā reiz visu garo ziemas nakti bija laidies no sniega vīra vienas ledainās bumbas uz citu, mēģinādams kaut cik ērti iekārtoties guļai. Skaidrs, ka nekāda gulēšana un sapņošana tonakt nebija izdevusies.

Protams, sniegavīru degunu lauks Zvirbulēnam piemirsās, un grūtsirdības vietā atgriezās prieks.

Un tad atkal…

Zvirbulēns laidelējās pa mežmalu un priecājās par bērzu zaru jaukajiem švikstiem. Aizturējis elpu, viņš ienira smalkajās, mirdzošajās lapu straumēs, atkal izpeldēja laukā saulē, no jauna ievilka elpu, ienira, iznira, ienira, iznira… Un pēkšņi uzdūrās nokaltušam zaram!

-     Sniegavīra slota! Zvirbulēns satrūkās. Ak tētīt! Rudenī, kas, starp citu, vairs nav ilgi jāgaida, šiem bērziem nobirs visas lapas, un tad te būs vesels lērums sniegavīru slotu! Simtiem, tūkstošiem slotu! Simtiem, tūkstošiem sniegavīru! Visi auksti un klusi kā ledu sarijušies un rīkles apsaldējuši… Vai nu no tādiem kādu siltu vārdiņu sagaidīsi!

Viena jauka diena atkal izpostīta. Visu pēcpusdienu un novakari Zvirbulēns domāja par to stindzinošo klusumu, kas ziemā zemi pārņem jau tūlīt pēc agrā saulrieta un ko nespēj atmaidzināt ne automašīnu rūkoņa, ne lidmašīnu dūkoņa. Un Zvirbulēnam bija skumji, ļoti, ļoti skumji.

Pēc dažām dienām ziemas klusums, paldies Dievam, bija aizmirsies un Zvirbulēns lēkāja pa ābeles zariem kādā čalīgā un čivīgā dārzā, priecādamies par flokšiem, dālijām, tomātiem, dillēm, gurķiem, pētersīļiem un bērniem, kuri, dziesmiņas dungodami un smiedamies, ravēja dobes un laistīja visu, kas pagadījās ceļā, tātad arī cits citu.

Mazais brālis ar kaimiņu mazo brāli pie sūkņa pildīja spaiņus ar ūdeni, lielais brālis ar kaimiņu lielo brāli stiepa tos uz dārzu, bet māsa ar kaimiņu māsām laistīja.

Tas izskatījās tik jauki, tik priecīgi, tik vasarīgi!

Te pēkšņi Zvirbulēna skatiens apstājās pie spaiņu rindiņas.

-    Sniegaviru cepuru salons! viņš, rūgti pasmīnēdams, nodomāja. Tikai to un vairāk neko.

Un tad Zvirbulēns ielīda krūmu biežņā, nokāra knābi un uz vasaru vairs neskatījās.

-    Negribu redzēt neko tādu, kas man atgādinātu par ziemu! Negribu, negribu, negribu! Ne sniegaviru degunus, ne slotas, ne pogas. Neko, neko, neko! tā Zvirbulēns pukstēja pie sevis. Viņš bija tik nervozs un skumjš, ka tobrīd pat svelmainā saule atgādināja viņam sniegavīra apakšējo bumbu.

Laimīgas sagadīšanās dēļ, kādu dzīvē, par laimi, nav mazums, tieši šajos brikšņos bija iekūlies Zvirbulēna Draudziņš.

Protams, viņš gribēja zināt, kāpēc Zvirbulēns nokārtu knābi nīkst gandrīz vai tumsā.

Zvirbulēns īsos vārdos izstāstīja Draudziņam savas bēdas.

-   Negribu, negribu, negribu skatīties uz tiem sniegavīru degunu laukiem, uz tiem sniegavīru slotu mežiem, uz tiem sniegavīru cepuru dārziem! Negribu, negribu, negribu redzēt! Zvirbulēns vaimanāja.

-    Nesaki vis! visu kārtīgi noklausījies un prātīgi padomājis, Draudziņš teica. Labāk saskaties, cik vien vari, pilnas acis! Pilnas acis degunu, slotu, cepuru! Jo, redzi, šai lietai ir divas puses. Kad ziemas spelgonī ieraudzīsi īstos degunus, slotas un cepures, tu tai pašā mirklī atcerēsies zaļus, bārkstainus burkānu laukus, smaržīgus, šalcošus bērzu zarus un dzirkstoša ūdens spaiņus. Tā taču būs, vai ne? Nav ko drūmoties. Ziemā, saltajā ziemā tu izjutīsi siltu prieku. Viss izlīdzinās. Zini, vasaras grūtsirdību izlīdzina ziemas prieks. Ziemas atgādinājumus līdzsvaro vasaras atgādinājumi.

Ieklausījies Draudziņa vārdos, Zvirbulēns tam piekrita. Un ļoti pareizi darīja.

VECĀ LABĀ ZIEMA

Kādā ziemeļzemē bariņš gudrinieku, kuriem piemita paradums visu nospriest un izlemt, nepainteresējoties, ko par to domā citi, jaukā rudens pēcpusdienā kafiju dzerdami, sarunāja, ka šajā gadā iztiks bez Vecās Labās Ziemas. Daudz neprātodami, viņi pieklauvēja pie loga stikla, pasauca Vārnu un, piesolīdami viņai divus siera radziņus un vienu speķa pīrādziņu, palūdza aiznest Vecajai Labajai Ziemai oficiālu paziņojumu, kas vēstīja, ka ziemeļzemes iedzīvotāji atsakās no viņas pakalpojumiem un jaunu līgumu negatavojas noslēgt, vārdu sakot, pieklājīgiem vārdiem lika Ziemai saprast, ka viņa vairs nav vajadzīga, lai meklē citu teritoriju, ja vien var atrast.

-    Pareizi darījām, tiklīdz Vārna bija prom, gudrinieki cits citam sacīja, ar jaunu sparu atkal ķerdamies pie kafijas un magoņmaizītēm, it kā būtu krietni pastrādājuši un līdz ar to izsalkuši. Gadu gadiem viens un tas pats, turklāt ne jau nu ērts un patīkams. Ko tad viņa mums sagādāja? Tumsu, klepu, satiksmes negadījumus…

-    …un desmitreiz vairāk sniega, nekā pasūtīts! piemetināja smalks, elegants kaķis, kurš bija pilnīgi balts un kuram patika domāt, ka šī iemesla dēļ viņš ir tas, kurš Ziemai pasūta sniegu.

-     Kā tad! Laiki mainījušies, citur pasaulē iedzīvotāji jau sen atsacījušies no šāda tipa ziemām. Mēs arī jau pirms desmit gadiem varējām noslēgt līgumu ar citu, modernāku ziemu kādu no tām, kuras jau sen tiek izmantotas tajās zemēs, kas atrodas tuvāk ekvatoram. Tās ziemas taču var apkalpot visai lielas platības…

-     …un ienest pozitīvas pārmaiņas apgrozījumu politikā! papildināja baltais kaķis, kuram ļoti patika skaļi izgaršot itin visus vārdus, kurus viņš kaut reizi bija dzirdējis.

Baltajam kaķim bija ari balts vārds viņu sauca par Sniegamurru, un tas var vedināt uz domām, ka Vecā Labā Ziema ar kupenām un puteņiem, sniegavīriem un pikām bija viņa mīļākais gadalaiks. Bet nebija vis! Ziemā Sniegamurra nevarēja izcelties viņa baltums saplūda ar apkārtnes baltumu, nevis saistīja visu acis kā pavasarī un vasarā uz apkārtnes zaļuma vai rudenī uz dzeltenuma fona.

Kad Vārna, iztēlē jau baudīdama divus nedzirdēti gardus siera radziņus un vienu neredzēti lielu speķa pīrāgu, bija aiznesusi oficiālo paziņojumu, Vecā Labā Ziema to izlasīja un nodomāja, ka tas ir joks nejau nu smieklīgs, tomēr joks. Tad viņa ieraudzīja daudzus parakstus (Sniegamurras paraksts bija vislielākais un vissarežģītākais) un vairākus zīmogus apaļus, garenus un kantainus (Sniegamurras zīmogs vienīgais bija piecstūrains). Vecā Labā Ziema zināja, ka ar savu parakstu un zīmogu neviens nejokojas, tas šķita pilnīgi neiespējami, un viņa noskuma, apvainojās un sadusmojās.

-   Neiešu jau lūgties! viņa teica Vārnai. Ka ne ne.

-    Vai tik viņiem pašiem nebūs jālūdzas? Ziema nodomāja, kaut arī nevienam ļauna nevēlēja. Un viņa palika uz vietas sēžam un domīgi pārcilājam triljonbiljoniem sniegpārsliņu skiču, kuras mēnešiem ilgi bija rūpīgi gatavojusi, lai īstajā laikā raiti un nekļūdīgi varētu palaist gaisā sniegpārsliņas tā, ka neviena nebūtu divos eksemplāros un itin visas būtu smalkas un skaistas. Vecā Labā Ziema augstu vērtēja savu godu un slavu, tāpēc nepieļāva iespēju, ka varētu citu pēc citas sūtīt pasaulē pilnīgi vienādas, vienkāršas pārslas.

Ziemeļzemes gudrinieki bez ilgas domāšanas un izvēlēšanās galu galā rudens strauji gāja uz beigām noslēdza līgumu ar kādu Citu Ziemu. Tas nu nebija pamatīgi izstrādāts līgums, jo gudrinieki negribēja paraugam izmantot to, kas ilgus gadus pēc kārtas tika noslēgts ar Veco Labo Ziemu, un negribēja arī kārtīgi papūlēties, lai radītu jaunu.

Viens gudrinieks ierosināja paredzēt, lai nevienu dienu nav tik auksts, ka nevar iztikt bez cepures, pārējie atzinīgi viņam uzgavilēja, un tas tūlīt tika pieņemts un ierakstīts līgumā.

Kāds cits ieteicās, ka viņiem vajadzīga ziema ar tik maz sniega, lai nevienam nav jābaro zīlītes lai tās pašas atrod pietiekami daudz barības un vairs neklaudzina pie logiem. Arī šis priekšlikums žigli tika iekļauts dokumentā, jo Vārna, knābi svarīgi izslējusi, jau gaidīja, pārliecināta, ka šī vērtīgā papīra aiznešana viņai būs visai ienesīga. Ja nu kāds gribēja šo priekšlikumu mazliet apdomāt, viņam nācās to darīt pēc tam, kad tas jau bija pieņemts un līgums aiznests.

Mazliet ilgāk tika spriests par to, cik tad daudz sniegainu dienu ziemai jānodrošina. Dažs minēja skaitli trīsdesmit trīs, bet cits uzstājīgi apgalvoja, ka pilnīgi pietiktu ar trīsdesmit divām. Un bija arī tādi, kuri ierosināja balsot par trīsdesmit četrām un dedzīgi centās pierādīt savu taisnību. Veltas pūles!

Kad dokumentā beigu beigās bija ierakstīts vidējais cipars trīsdesmit trīs -, Sniegamurra itin kā nejauši pirmajam trijniekam uzlika virsū putukrējumainu ķepu un aizķepināja to ciet. "Arī trīs jau ir daudz," viņš klusībā nomurrāja. Un neviens ne skaļi, ne klusu viņu nemēģināja apstrīdēt, jo nebija pacenties izlasīt dokumentu otrreiz.

Ja nu Cita Ziema, kurai Vārna dokumentu steigšus aizgādāja, arī pabrīnījās par vieglo darbu, kas viņai tika piedāvāts, neko mainīt līgumā viņa negrasījās, un Vārna, kuru spārnoja jau saņemtie un vēl gaidāmie siera radziņi un pīrādziņi, to drīz vien atnesa gudriniekiem atpakaļ, Citas Ziemas parakstītu un apzīmogotu.

Un pēc dažām dienām bija klāt arī nolīgtā Cita Ziema. Tie, kuri bija iedomājušies, ka beidzot varēs apskatīt ko jaunu, gan dabūja vilties, jo nebija gandrīz nekā, ko redzēt. Daži simti sniegpārslu šā tā paplivinājās gaisā un turpat arī pagaisa, ledus pat peļķēm kur nu vēl upēm un ezeriem! pārklājās tikai naktī un agri no rīta, kad neviens to nepētīja, un mākoņi nešķita ne daudzsološi, ne noslēpumaini.

Vecā Labā Ziema gan vienmēr bija bijusi labi saskatāma…

Taču galvenais jau nebija ziemas ārējais izskats. Galvenais bija tas, ka nu gudriniekiem nebija jāapsedz ausis ar cepurēm un, brienot pa sniegu, jāpiepūlē kājas, Sniegamurra varēja koši baltot uz melnu dubļu fona un zīlītes nemaz netuvojās logiem.

Galvenais bija tas, ka gudrinieki un viņu Sniegamurra jutās labi.

Viņi staigāja šurpu turpu kailām galvām un skatījās debesīs, lai varētu ieraudzīt sniegpārslas, kuras kaut brīdi pavīdētu gaisā, un tad apspriesties, vai diena, kad pārslas nav nokļuvušas līdz zemei, ir uzskatāma par sniegainu vai ne. Tā kā tikai Sniegamurra zināja, ka līgumā ir paredzētas trīs, nevis trīsdesmit trīs sniegainas dienas, un tā kā viņš bija dzirdējis par sodiem, kas draud par dokumentu viltošanu, kaķis cītīgi staigāja gudriniekiem līdzi un centīgi apgalvoja, ka redzot debesīs to, ko citi nesaskatot sniegu, tātad šī atzīstama par sniegainu dienu, un viņš to tūdaļ piereģistrēšot.

Tāda staigāšana gan nepalika bez pēdām mazāk bija manāmas Sniegamurras pēdas uz melnās zemes, vairāk melnās zemes pēdas uz Sniegamurras baltā kažoka, taču galvenais bija tas, ka Sniegamurra un gudrinieki jutās labi.

Taču ziemeļzemē bija arī tādi iemītnieki, kuri Citā Ziemā labi nejutās.

Kur gan kavējas ziema? cits citam taujāja ziemas rudzu asni, kuri nebija iepazīstināti ar jauno līgumu un nemaz nezināja, ka ziema Cita Ziema jau ir klāt. Cik ilgi mums būs jāvārgst bez kārtīga sala un sniega?

Laši jūrā bija pavisam nervozi. Tie nenāca iekšā upēs tur ūdens vēl nebija tik auksts, lai varētu nārstot. Vecā Labā Ziema vienmēr bija atdzesējusi ūdeni, lai viņiem tik svarīgā laikā nevajadzētu kavēties jurā.

Tulpju sīpoli grozījās zem zemes un murmināja: Ak Dievs! Kas tad nu atkal virszemē noticis?! Cik nepatīkama sajūta! Kad beidzot zeme sasals? Mēs nepaspēsim sagatavoties pavasarim!

-   Kā stāsta, senāk nekas tāds neesot bijis iespējams. Varbūt Vecā Labā Ziema patiešām kļuvusi pārāk veca un vairs nespēj ne palaist gaisā brīnišķīgas sniegpārslas, ne sasaldēt zemi, kāds ziemas rudzu asns, kas auga lauka malā, teica lielajam ozolam.

-    Muļķības! sarunā iejaucās Vārna, kurai nu jau pailgi nebija ticis tas gods pārnēsāt ienesīgus dokumentus, tāpēc viņai atlika laiks paklausīties, ko runā tautā. Vecā Labā Ziema ir tik labā formā kā vēl nekad. Ja jūs būtu redzējuši viņas sniegpārsliņu skices!

-    Kā lai mēs tās būtu redzējuši?!

-   Kāpēc tad viņa neiemieso savas skices īstā sniegā?

-    Un kur vispār Vecā Labā Ziema ir?

Ziemas rudzu asnu bija daudzi tūkstoši, un katram bija vismaz viens jautājums.

Kad Vārna juta, ka viņa zina to, ko nezina daudzi tūkstoši, viņa nekavējās ne mirkli un izstāstīja visu par līguma neslēgšanu ar Veco Labo Ziemu un līguma noslēgšanu ar Citu Ziemu.

Brīdi ziemas rudzu asni stāvēja mēmi. Tad sacēlās sašutuma vētra. Gudrinieki! Izlēmuši! Nosprieduši! Parakstījuši! cits caur citu viņi sauca. Viņi staigās bez cepurēm un jutīsies labi, bet mēs lai mokāmies? Ābeles lai nevar sagatavot pumpurus pavasarim, un tulpēm lai viss saiet šķērsām, un tauriņiem lai sajūk visas attīstības pakāpes, un laši lai nespēj iepeldēt upēs?!

Viss ziemāju lauks viļņojās.

-     Vecā Labā Ziema mūs reizēm pamatīgi sadrebināja, toties nekad neatstāja neziņā par nākotni!

-    Viņa dažreiz bija pārāk barga, bet mūs saprata un izjuta!

Un ziemas rudzi, ilgi neprātodami, pieprasīja Veco Labo Ziemu. Zie-mu, zie-mu, Ve-co La-bo Zie-mu! vienoti skandēja viss lauks.

Nekavējoties ziemājiem pievienojās ozols:

-   At-do-diet Zie-mu!

Un laši jūrā pauda savu piekrišanu, ūdeni sparīgi kulstīdami. Savukārt tulpju sīpoli sacēla trauksmi zem zemes.

Tie jau nu nebija pēdējie, kas pieprasīja Vecās Labās Ziemas atgriešanos. Drīz vien ābeles un tauriņi, bērni un vardes korī atkārtoja:

-    Zie-mu, Zie-mu, īs-to Zie-mu!

Pat Ziemsvētki, kuri parasti nepiedalās skaļos un nemierīgos pasākumos un kuri kaut uz laiku pārtrauc karus un tiesas prāvas, iesaistījās šajā cīņā.

Gudrinieki vispirms neko nesaprata, pēc tam satraucās, nobijās un tad sāka domāt. Varbūt patiešām ziemeļzemes iemītnieki nevar iztikt bez Vecās Labās Ziemas? Bet līgums… un atteikums… un Cita Ziema… Pat Sniegamurra pirmajā brīdī nezināja, ko lai dara.

Taču ilgi viņiem nenācās lauzīt galvas. Saucienus izdzirdējusi, tur jau viņa nāca, Vecā Labā Ziema bez kāda līguma ar parakstiem un zīmogiem, bez kādas atļaujas vai oficiāla aicinājuma, toties ar rūpīgi sagatavotu sniegpārslu triljonbiljoniem.

Gudrinieki stāvēja un tā kā sagaidīja viņu, tā kā gribēja ko teikt vai prasīt.

Vārna, Veco Labo Ziemu ieraudzījusi, sākumā mazliet satrūkās vai tikai gudrinieki nemeklēs kādu, kurš varētu būt vainojams pie tā, ka Vecā Labā Ziema nav aptvērusi: viņa nav vajadzīga.

Bet tad Vārna pārsteigta redzēja šoreiz gudrinieki nemeklē vainīgo. Godīgi sakot, viņiem mazliet bija apnicis Citas Ziemas labums. Cik tad ilgi var baudīt vienu vienīgu prieciņu to, ka ir iespējams staigāt bez cepures!

Pēkšņi katrs gudrinieks aizskrēja uz savām mājām, paķēra pirmo cepuri, kas pagadījās pa rokai, un atkal metās laukā, lai tūlīt pat izbaudītu četrus piecus Vecās Labās Ziemas labumus un priekus vienlaikus.

Sniegamurra, kam tagad patika domāt, ka Vecās Labās Ziemas sniegs nekūst tāpēc, lai visi varētu salīdzināt un apsvērt, vai viņš tomēr nav baltāks par sniegu, žigli nomazgājis Citas Ziemas melnumu, turējās gudrinieku tuvumā un sniegā cītīgi apzīmogoja viņu priekus ar savu piecstūraino zīmogu.

Ziemas rudzi, tulpes, laši, bērni, Ziemsvētki, tauriņi par Veco Labo Ziemu priecājās bez kādiem zīmogiem. Viņiem tāpat bija skaidrs, cik svarīgs un nepieciešams ziemeļzemei ir viņas sniegs un aukstums, tumsa un miers, klusums un skaistums.

PUTEKLĪŠU pĀra ziemsvĒtki

Tuvojās Ziemsvētki. Togad atkal tie tuvojās visai pasaulei, un atkal visa pasaule tos gaidīja ar nepacietību un prieku.

Tikai puteklīšu pāris svētkus gaidīja ar bažām un bailēm. Diemžēl šādas jūtas viņus pārņēma ikreiz, kad kalendārs visiem viņu lielajiem kaimiņiem vēstīja par dāvanām, dziesmām, mielastu. Puteklīši tad žigli sameta mugursomās un koferos siltas drēbes, šo un to ēdamu, dažas dārgas ģimenes fotogrāfijas un klusītēm manījās projām no sava omulīgā mājoklīša, kas bija meistarīgi ieslēpts kādā no skapjaugšas ziemeļrietumu stūra spraugām.

Cik skumji ir atstāt mājas svētku priekšvakarā! Bet neko nevarēja darīt tieši šajā laikā putekļsūcējs, lupatas, sukas un spaiņi darbojās tā, it kā svētkos par to viņi tiktu sēdināti galda goda galā. Šāds čaklums apdraudēja puteklīšu nama jumtu un viņu pašu mieru, veselību, iespējams, pat dzīvību. Tāpēc bīstamo laiku viņi parasti pārlaida laukā zem krūma.

Jau daudzas reizes viņi tur apskāvušies bija sēdējuši un ilgojušies pēc savas mazās istabiņas un sīksīkas svētku tortītes vai mikroskopiskām piparkūciņām.

Daudzas reizes viņi bija ievērojuši piesardzību arī Ziemsvētkos.

Togad puteklītes sirds neizturēja. Tā vai lūza no aizvainojuma un skumjām.

-    Visi var svētīt Ziemsvētkus savās mājās, viņa šņukstēja, visi, tikai mēs ne!

-    Dārgumiņ, Puteklītis metās sieviņu mierināt, tici man tajos Ziemsvētkos nekā īpaša nav!

-    Kā nav! Puteklīte ieraudājās mazmazlietiņ skaļak. Es esmu dzirdējusi, ka Ziemsvētkos ir eglīte un stikla bumbiņas, un svecītes, un eņģeļmati, un Ziemsvētku vecītis… Es atdotu pusi mūža, lai varētu paskatīties uz Ziemsvētku vecīti!

-     Sirsniņ! Puteklītis bija gatavs darīt visu, lai tikai sieviņa aprimtu. Viņš nespēja skatīties viņas niecīgajās asariņās. Tas nu nebūtu pat vienas tavas mūža dieniņas vērts! Kas tad tur ko redzēt! Ziemsvētku vecītim žagaru ir vēl vairāk nekā sētas slotai. Atceries to žagaru bunti, kura reiz dzinās mums pakaļ! Vai tad tu vēlreiz gribētu redzēt kaut ko tik netīru un rupju?!

Puteklīte atcerējās gan to reizi, kad pagalmā viņiem pēkšņi bija uzbrukusi asa un barga žagaru slota. Brrr… Vīrs bēgot gandrīz koferi ar ģimenes fotogrāfijām bija pazaudējis…

Taču viņa nepieļāva, lai vīrs viņas skaisto domu par Ziemsvētku vecīti nomaina ar nejauku domu par zaru slotu.

-    Es esmu lasījusi, ka žagarus dažkārt viņš nemaz nevelkot laukā. Tos viņš solot tikai tiem, kuri neprot uzvesties, Puteklīte sacīja. Tiem, kuri prot uzvesties, viņš dodot kaut ko brīnišķīgu Ziemsvētku dāvanas…

Un viņa sapņaini pievēra asaru pilnās acis.

-    Mīlulīt! Puteklītis izmisīgi centās atgriezt sieviņu īstenībā. Tās dāvanas ir tādas milzīgas, četrkantainas, briesmīgi neparocīgas kastes. Tu nepavisam nebūtu laimīga, ja kaut ko tamlīdzīgu dabūtu… Vai gribi, es tev no rožaina smilšugraudiņa izslīpēšu pudernīcu, labi?

Bet Puteklīte šoreiz bija gluži kā uzburta uz Ziemsvētku vecīti un Ziemsvētku dāvanām.

-    Es taču neteicu, ka gribu tās dāvanas dabūt! viņa tādā kā drusku niķīgā tonī iesaucās. Es tikai vēlos uz tām paskatīties. Kaut vai īsu, īsu brītiņu…

Un vēl nepatīkamākā tonī viņa piebilda:

-    Tu vari iet un tupēt zem krūma. Es šoreiz palikšu tepat. Lai notiek, kas notikdams! Uzmetīšu tām dāvanām kaut vai pusskatieniņu!

Protams, arī Puteklītis togad nekur neaizgāja. Lai notiek kas notikdams viņam bija jāpaliek pie sievas. Viegla gan viņa sirds nebija, nepavisam ne.

Puteklītis mēģināja pamatīgi nostiprināt savu miteķji. Tomēr, tomēr tirpuļi skrēja pār kauliem, kad mitrā lupata šļam, šļam ar visu savu paplūdušo augumu uzgūla mājiņas jumtam, kuru sedza sešas skārda lokšņu kārtas. Puteklītis varēja tikai aizspiest acis, cieši apkampt sieviņu un skaitīt Tēvreizi.

Toties tad, kad priekšsvētki laimīgi bija garām un svētku vakars jau klāt, Puteklītis nemaz nenožēloja, ka netup drošībā zem krūma. Cik Puteklīte bija jauka savā pelēkajā zīda kleitiņā, kuru viņai iznāca uzvilkt tik reti! Cik viņa bija skaista Ziemsvētku vecīša gaidās!

Kā apburta viņa apsēdās virām līdzās skapjaugšas vidū visai tālu no pasakainās eglītes. (Nedrīkstēja taču pieļaut, lai kāds viņus ierauga!)

Arī Puteklītis, prātīgais Puteklītis bija svētku burvības varā. Eglīte! Svecītes! Un eņģeļmati! Ak!

Nedz sajūsminātā sieviņa, nedz nu jau gandrīz tikpat sajūsminātais vīriņš nemanīja ziņkārības dzīti, spožuma un krāšņuma savaldzināti, abi solīti pa solītim bija pietuvojušies skapja malai.

Un tad, kad istabā ienāca Ziemsvētku vecītis, notika kaut kas negaidīts.

Vecīša bārdas saceltā vēja un pati savas sajūsmas nesta, Puteklīte pārkrita pāri skapja malai! Sveču gaismā zeltaini mirguļodama, visu acu priekšā viņa graciozi noplanēja tieši baltajā bārdā.

Puteklītis negaidīja ne mirkli. Viņš uz galvas metās lejā no augstā skapja, lai dotos palīgā savai mīļotajai, lai mirtu par viņu, ja vajadzīgs! Gaisā apmetis trīsdesmit piecus kūleņus, Puteklītis piezemējās sieviņai tieši blakus.

Oho! Kas par steigu! Ziemsvētku vecītis iesmējās. Bet priekšnesums patiešām skaists un saskaņots. Es redzu, visu gadu jūs laiku neesat veltīgi tērējuši. Dāvanas esat godam nopelnījuši.

Un tad viņš pasniedza Puteklītei brīnišķīgu hulahup riņķīti, ko var griezt ap viduci, kaklu un rokām. Tas bija darināts no visaugstvērtīgākās sveču gaismas.

Puteklītim Ziemsvētku vecītis uzdāvināja mazītiņu grāmatiņu, kurā stāstīts par lieliem, diženiem varoņdarbiem. Ta bija bagātīgi ilustrēta. Tad abus laimīgos

Puteklīšus ar visām dāvanām vecītis uzsēdināja uz kāda sveces stara, un tas viņus uznesa skapjaugšā.

Puteklītis un Puteklīte visai neuzmanīgi skatījās citu svētku dalībnieku priekšnesumus. Viņi nespēja novērst acis no savām dāvanām.

Pašā vakarā, kad svecītes bija izdegušas un dziesmas apklusušas, Puteklīšu pāris nevarēja un nevarēja doties pie miera. Drusku traucēja abas dāvanas, kas bija paliktas zem spilvena. (Hula-hup aplis, protams, traucēja stipri vairāk.) Aizmigt neļāva ari sarunas.

-   Tīrie brīnumi! Puteklītis nebeidza brīnīties. Kā viņš zināja, ka tev der tieši tik maziņš riņķītis?

-    Dārgumiņ, Puteklīte mīļi atbildēja, tā tikai trūka, lai Ziemsvētku vecītis kaut ko nezinātu!

-    Cik žigli viņš izvilka no maisa dāvanu man! Puteklītis nespēja rimties. Tik aši, it kā sen būtu zinājis, ka šogad arī mēs būsim pie eglītes, un tieši par mani būtu padomājis!

-   Mīļais, Puteklīte smaidot sacīja, tā tikai trūka, lai Ziemsvētku vecītis par kādu nebūtu padomājis!

ADATIŅA VIESĪBĀS

Kādu pēcpusdienu visi devās uz viesībām, nu itin visi: Elīna, viņas mamma un tētis, viņas brālis, viņas jaunā zaļā kleita, jaunās baltās kurpītes, rokassomiņa ar dzelteno taurenīti un pat mazītiņais kabatlakatiņš, kura vienā stūrī ar oranžiem burtiem bija izšūts burtiņš E.

Tikai mazā adatiņa, kurai iepriekšējā vakarā mamma bija likusi šūt burtiņu E, šī čaklā, rūpīgā adatiņa palika mājās.

Steidzamais, atbildīgais darbs adatiņu bija pamatīgi nogurdinājis. Viņa bija nostrādājusies gluži stīva. Un tomēr kā viņai gribējās tikt uz viesībām! Adatiņai taču bija jāredz, vai Elīnas zaļās kleitas krokas šūpojas tik graciozi, kā viņa bija piekodinājusi, un vai burtiņš E uzvedas tik smalki, kā viņa bija mācījusi.

Adatiņu neviens nepaaicināja līdzi uz viesībām. Vai tad nu tas būtu grūti viņa taču neaizņēma necik daudz vietas! Bet laikam jau tieši tāpēc, ka adatiņa bija tik maza, nevienam ne prātā neienāca, cik ļoti viņai kārojas doties visiem līdzi.

Aiz skumjām adatiņas garenajā acī ieriesās liela, dzidra asara.

Noritējusi gar raudātājas slaido stāvu, tā pārripoja pāri adatu spilventiņam un pa ceļam samērcēja septiņas kniepadatiņas, kuras, bariņā salīdušas, pļāpāja un apmētāja cita citu ar sīkām dzēlībiņām.

Mitrumu sajutušas, viņas sāka meklēt tā cēloni.

-    Ei, kura ir aizmirsusi paprasīties *iz podiņa? viena kniepīte ķircinoši apvaicājās.

-    Beidz muļķoties! otra viņu apsauca. Paskaties uz nabaga adatiņu! Viņa svīst vēl tagad.

Un kniepīte uzrunāja adatiņu:

-    Klausies, mīļā, vai tikai tev no vakardienas pārpūles nav sacēlusies temperatūra?

Taču trešā kniepīte jau bakstīja runātājai sānos, likdama saprast, ka pienācis brīdis būt smalkjūtīgai.

Smalkjūtīgi visas septiņas kniepītes pamazām uzzināja, kāpēc adatu spilventiņš kļuvis slapjš. Un visām septiņām kļuva žēl adatiņas.

-    Tas nekas, ka tu esi tik maza! kniepītes viņu mierināja. Kur ir rakstīts, ka mazie nevarētu iet uz viesībām?! Tikai jāpadomā, jāpalauza galva…

Katra kniepīte sāka lauzīt savu sīko galviņu. Un kur gan ir rakstīts, ka sīkā galviņā nevarētu rasties atjautīgas domas? Pavisam drīz viena kaut ko jau bija izprātojusi.

-   Paklau! viņa ierosināja. Uz rakstāmgalda guļ aploksne, kura atgādāja šurp viesību ielūgumu. Aploksne taču nebūs aizmirsusi ceļu viņa varēs tevi uz to māju aiznest.,

-    Kā tad! otra kniepīte viņai piebalsoja. Palūgsim tikai, lai lineāls izloka no aploksnes lidmašīniņu. Tu tajā iekāpsi un vienā mirklī būsi galā.

-    Kā nu es tā braukšu uz balli tāda plika adatiņa… -Adatiņa nespēja sadūšoties. Ne man svētku tērpa, ne rotu…

-     Nenokar degunu! Kniepītes metās adatiņu iedrošināt. Tūlīt mēs vēl kaut ko izdomāsim.

Tā kā laika vairs nebija daudz, šoreiz katra nelauzija savu dzelzs galviņu šoreiz visas septiņas salika galvas kopā un ātri vien izdomāja adatiņai brīnišķīgu svētku tērpu. Viņas palūdza galda lampai smalku gaismas stariņu un noadīja spožu vakarkleitu. Tīrā laime, ka adatiņa bija tik slaida un maza, kniepītēm vajadzēja noadīt gluži mikroskopisku kleitiņu. Un tīrā laime, ka kniepadatiņas bija vēl niecīgākas par uzpošamo dāmu. Vai gan citādi viņas spētu tik mazītiņā tērpā ievīt tik bagātīgus rakstus?

-    Nu tev nekādas rotas nav vajadzīgas. Nu tu pati mirdzi kā zelta piespraude! kniepītes apgalvoja un pieveda adatiņu pie spoguļa.

-Ai! adatiņa smalkā balstiņā iesaucās. Ai!

Pēc tam viņa kniepitēm pavaicāja:

-    Kā lai jums pateicos? Kā lai atmaksāju?

-   Atved mums no tām viesībām kādu skaistu stāstu, kniepītes lūdza. Bet tagad nevelc garumā sēdies lidmašīnā un dodies ceļā. Tikai uzmanīgi, uzmanīgi! Pacel kleitas šlepi, kad kāp augšā pa trapu! Nedod Dievs, ka tērpam noirtu kāds valdziņš…

Mazā adatiņa mirdzošajā vakartērpā uzkāpa pa trapu, kā princese pamāja atvadas un aizlidoja uz viesībām.

Vēlu naktī, kad kniepītes bija palīdzējušas adatiņai novilkt krāšņo vakartērpu, viņas saņēma bagātīgu atalgojumu brīnum skaistu stāstu par viesībām.

-    Mēs visi iekārtojāmies zem klavierēm, adatiņa stāstīja, un viņas garenā actiņa mirdzēja tikpat spoži, kā bija mirdzējis zeltainais tērps. Ak tā, jūs taču nemaz nezināt, ko nozīmē "mēs visi"! Tur bija puteklīšu pāris, ļoti inteliģenti ļaudis, ne velti ilgi nodzīvojuši grāmatplauktā. Cik atjautīgi viņi bija atraduši iespēju ierasties viesībās! Bet to es izstāstīšu vēlāk… Tur bija arī ļoti patīkams auskars, kuru kundze uzskatīja par nemodernu un vairs neņēma līdzi uz ballēm, bet viņš tomēr bija pamanījies šajās viesībās piedalīties. Viņa dvīņubrālis gan nebija sadūšojies. Žēl… Nūja, un vēl, te nu adatiņa spēji nosarka, vēl tur atradās apaļš rokaspulkstenis, kuru kungs nekad neņemot līdz uz svinībām, lai tas netraucējot baudīt bezrūpīgus mirkļus. Pulkstenis tomēr bija atnācis. Pat uzcirties, švīts tāds, tauriņš pazodē, tīrie joki! Un tikai bārstīja komplimentus! Nekad viņš neesot redzējis kaut ko mazāku un smalkāku par mani! Tas esot brīnišķīgi, ka sieviete ir sīciņa un slaika! Un ar vienu iegarenu aci! Un par kleitu viņš teica: "Vienreizēja, bet tikai kopā ar valkātāju!" Tā viņš visu laiku runāja, kamēr mēs dejojām. Un mēs dejojam gandrīz nepārtraukti. Tas bija pasakaini! Viņš teica, ka laiku esot pavisam aizmirsis, viņam esot vienalga, cik viņa rādītāji rādot… Un vēl viņš teica…

Mazā adatiņa sīkajām, satrauktajām kniepītēm vēl ilgi un pamatīgi stāstīja par visu, visu brīnum jauko, ko ballē bija dzirdējusi, redzējusi un izjutusi.

Uz dažiem kniepīšu jautājumiem gan viņa neprata izsmeļoši atbildēt. Viņa nemācēja pateikt, vai Elīnas kleitas krokas ir šūpojušās graciozi un vai burtiņš E ir uzvedies smalki. Šoreiz adatiņai nebija iznācis laika pievērst uzmanību lielajiem pat ne tiem lielajiem, kuri ir tik nelieli ka Elīnas kabatlakatiņš. Ko lai dara tā jau kādreiz notiek. Jāteic gan daudz biežāk lielie aizmirst pamest skatu uz sīkajiem.

CILVĒCIŅU ZIEMSVĒTKI

Divi Cilvēciņi Vīrietītis un Sievietīte kuri ar baltu krāsu reiz bija uzzīmēti uz rūsgana piecstāvnama gala sienas, pamanīja, ka pasaulē kaut kas strauji mainās.

Tas gan nebija nekas gluži jauns. Pie daudzām pārmaiņām viņi jau bija pieraduši.

Cilvēciņi bija uzzīmēti pavasarī, un kopš pavasara bija mainījušies laika apstākļi, gadalaiki, Cilvēciņu krāsa, viņu attiecības un noskaņojums. Sākumā viņi bija bijuši koši balti, priecīgi un mīlestības pārpilni un viņus kopā bija saturējusi sirds, uz mūra apvilkta viņiem apkārt ar spilgti sarkanu krāsu. Taču sarkanā nebija bijusi diez cik izturīga laiks un laika apstākļi to bija pieveikuši drīz vien. Jau vasaras karstumā pēc pirmajām lietusgāzēm spilgtā sirds bija vairs tik tikko saskatāma.

Baltā krāsa gan nebija tik drīz padevusies, tā bija izturīgāka, taču rudens pusē, paraugoties uz līdzās stāvētāju, gan Vīrietītis, gan Sievietīte ieraudzīja iepelēku, pabalējušu radījumu, tāpēc arvien retāk un retāk pievērsa skatienu viens otram, līdz nedarīja to vairs nemaz.

Taisnību sakot, viņu redzeslokā tomēr palika diezgan daudzi iepelēki, pabalējuši radījumi. īpaši manāmi tie kļuva vēlā rudenī, kad, piemēram, liepa, kura auga blakus mazajam pārtikas veikalam, bija zaudējusi krāsaino kuplumu, kas aizsedza laika zoba sen noskrubināto koka sienu, un liela daļa pircēju, kuri steidzās vai, gluži otrādi, lēni čāpoja uz veikaliņu, ikdienas gaitās gribot negribot bija noberzuši nost vasaras saules piešķirto zeltījumu.

Jā, tā nu sanāk: abi Cilvēciņi jau bija pieraduši, ka pasaule, kas ietilpst viņu redzeslokā, mainās un mainās uz pelēcīgo pusi.

Taču kādu dienu vēlā rudenī viņi pēkšņi pamanīja arī citādas pārmaiņas.

Šaurajā, patumšajā ielā, kurā jau sen nebija redzēts neviens ciemiņš, taisnā ceļā no debesīm ieradās koši baltas sniegpārslas. Viņas bija neredzēti smalkas un daiļas, taču nepavisam nebija atturīgas un augstprātīgas. Dažas sniegpārslas maigi noglāstīja vaigu Sievietītei uz mūra, citas viņai uzsmaidīja. Var jau būt, ka glāsts bija pavisam nejaušs un smaids nemaz nebija veltīts Sievietītei. Tomēr Sievietītei par to nebija daudz jāprāto: viņa juta, ka brīnišķīgās debesu būtnes ir ieradušās noglāstīt šo pasauli un uzsmaidīt tai un viņa, lai cik pabalējusi būtu, jutās kā pilntiesīga šīs pasaules daļa.

Divi puikas, Paulis un Pēteris, kuru ideju pilnās galvas pat aukstā laikā parasti sedza tikai paspūrušu matu cekuli, visai ielai un pat visai pasaulei nu lepni rādīja koši sarkanas samta cepures ar baltu bumbuliti, un tieši tādu pašu bija uzlicis pastnieks Georgs,*kurš līdz tam bija valkājis gluži bezkrāsainu micīti. Vīrietītim iešāvās prātā: nez, vai viņam arī piestāvētu sarkana cepure ar baltu bumbulīti?

Pārtikas veikaliņa logā puslokā nostādītās apputējušās vīna pudeles tagad bija aizsedzis koši zaļš uzraksts "Priecīgus Ziemsvētkus!".

Pasaule bija sākusi mainīties atkal uz krāsaino pusi.

Sākumā gan Sievietīte, gan Vīrietī tis klusībā nodomāja: krāsu parādīšanās liecina, ka drīz vien liepa salapos, koka siena aiz tās zariem ieņirbēsies simt maigos toņos, pastnieka Georga bālā seja kļūs zeltaina vārdu sakot, atkal būs vasara.

Tomēr nebija vis. Mūris, uz kura Cilvēciņi bija uzzīmēti, saules vairs nemaz neapspīdēts, kļuva arvien aukstāks un aukstāks.

Kad katrs Cilvēciņš klusībā bija izburtojis to, ko vēstīja zaļais uzraksts pārtikas veikaliņa logā, abiem radās neskaidra nojausma, ka pasaules mainībai uz krāsaino pusi ir sakars ar priecīgiem Ziemsvētkiem.

Kā Vīrietītis, tā Sievietīte ar pūlēm vēl spēja atcerēties, kas ir prieks, toties par Ziemsvētkiem viņiem nebija ne mazākās saprašanas.

Neizskatījās gan, ka citus šīs pasaules iemītniekus pārmaiņas mulsinātu. Gluži pretēji, daudzi sarosījās, kļuva darbīgāki, mērķtiecīgāki un reizē arī draudzīgāki, uzmanīgāki pret apkārtējiem. Katram, kā vienmēr, bija savas gaitas, taču Cilvēciņi juta, ka tagad tās kaut kā īpaši cieši saaužas kopā.

Viņi redzēja, kā pirmā stāva logs, kurā pēkšņi sarkaniem ziediem bija uzliesmojis līdz tam šķietami snaudošais vai pat panīkušais kaktuss, tā skaistumu * nekavējoties aizraida arī mazajai jumta lūkai, kurai stikls bija nomainīts ar aprūsējušu skārda gabalu.

Cilvēciņi dzirdēja, kā koka namiņa abi skursteņi ar atzinīgiem vārdiem apvelta Pauli un Pēteri, kuri,

sarkano cepuru bumbulīšiem sparīgi lēkājot, pa ielu nesa zaļu egli.

Viņi saoda, kā blakus ielas biklā kafejnīca ap stūri pārtikas veikaliņam sūta kārdinošu smaržu un vaicā tam padomu: ko vajadzētu pievienot piparkūku mīklai, lai tās būtu vēl gardākas?

Šīs pasaules iemītnieki cits citu atbalstīja un novērtēja, cits citam prasīja padomu, vārdu sakot, veltīja uzmanību.

Tikai abi Cilvēciņi stāvēja malā, nepiedalījās rosībā, neiesaistījās notiekošajā. Tikai abiem Cilvēciņiem neviens nepievērsa uzmanību.

Godīgi sakot, viņi jau pasen nebija veltījuši vērību viens otram un tā īsti arī katrs pats sev.

Pēkšņi tas vairs nebija izturams!

Sievietīte pagriezās pret Vīrietīti un jautāja:

-    Vai tu zini, kas tie Ziemsvētki tādi ir?

-    Nē-e, mazliet satrūcies, Vīrietītis atbildēja un gribot negribot uzmeta skatienu līdzās stāvētājai.

-Ai, kā viņa, nabadzīte, izdilusi! viņam neviļus iešāvās prātā.

-     Man liekas, tas nav nekas slikts, Sievietīte šaubīdamās sacīja un, savām cerībām apstiprinājumu gaidīdama, cieši paraudzījās uz sarunu biedru, ar kuru tik sen nebija pārmijuši ne vārda.

-    Cik viņš bāliņš! viņa satriekta klusībā atzina.

-    Ziemsvētki noteikti nav nekas slikts! Vīrietītis drošināja Sievietīti. Redzi, tur rakstīts: "Priecīgus…" Priecīgi taču nevar būt slikti!

-    Arī viņai derētu gūt mazliet prieka, Vīrietītis nosprieda. Tad viņa atspirgtu un atplauktu.

-    Kaut nu tā būtu! Kaut Ziemsvētki lai arī kas tie tādi ir būtu priecīgi! Sievietīte domās vēlējās tik ļoti, ka kļuva mazliet labāk saskatāma. Tad viņš atgūtu vismaz daļu gaišuma un spēka.

Kāds tur brīnums, ka abi vienlaikus domāja gandrīz vienas domas! Viņi bija Cilvēciņi, un viņiem piemita cilvēku daba katrs ne tikai gribēja būt priecīgs pats, bet arī vēlēja prieku otram. Sākumā bikli, bet tad arvien drošāk viņi atsaucās mudinājumam pārtikas veikaliņa logā, kaut arī vēl joprojām saprata tikai pusi teksta.

-      Varbūt es viņai varētu sagādāt priecīgus Ziemsvētkus? Vīrietītis prātoja. Nav gan skaidrs, kas man būtu jādara…

Savukārt Sievietīte tajā pašā laikā nodomāja: "Varbūt es varētu palīdzēt Ziemsvētkiem būt priecīgiem? Līdz ar to arī viņš atkal kļūtu priecīgāks… Tikai man jāuzzina, kas īsti vajadzīgs, lai Ziemsvētki būtu priecīgi."

Lai izprastu, kas īsti vajadzīgs un kas būtu jādara, kā Vīrietītis, tā Sievietīte sāka cieši pētīt pārmaiņas uz krāsaino pusi, sevišķi vērīgi ieklausīties apkārtējās pasaules skaņās un pat mēģināja iztaujāt savās gaitās tik aizņemtos kaimiņus.

Viņi uzzināja, ka priecīgiem Ziemsvētkiem ir vajadzīgs daudz: košzaļa, kupla eglīte un gaiša noskaņa, spoži rotājumi un piparkūku smarža, dvēseles miers un gards mielasts, mīļas dāvanas un baltas svecītes, jauki dzejoļi un oranži mandarīni.

Cilvēciņiem nekā tāda nebija, un viņi nesaprata, kā vismaz daļu no visa tā sagādāt. No skumjām un bezcerības abi izbalēja vēl vairāk un nu bija tik tikko saskatāmi.

Kā gan Vīrietītis varētu sagādāt kaut vai pavisam niecīgu eglīti, ja viņš nevarēja nokāpt lejā no mūra?

Kur lai Sievietīte izceptu smaržīgas piparkūkas, ja viņai nav ne galda, ne plīts, ne pannas?

Cilvēciņi mēģināja lūgt palīdzību citiem.

-    Paklau, zēni! Vai jūs, lūdzu, nevarētu… Vīrietītis uzsauca Paulim un Pēterim, grasīdamies sarunāt, lai viņi atnes pavisam mazu, pavisam vieglu eglīti. Taču viņa balss bija tik vāra un puikas tik dziļi iegrimuši dāvanu apspriešanā, ka neko sarunāt nebija iespējams.

-    Ei! Sievietīte māja ar roku, cerēdama paaicināt tuvāk kādu kaiju vai balodi, kuri bija apmetušies uz blakusmājas jumta; viņa gatavojās apvaicāties, vai putni nevarētu atnest dažus pavisam vienkāršus eglītes rotājumus varbūt kādu raibu spalviņu, pāris čiekuriņu… Taču Sievietītes rociņa bija tik caurspīdīga un putni bija tā aizrāvušies ar savu spalvu sapošanu svētkiem, ka viņas mājieni palika nepamanīti.

Gan Vīrietītis, gan Sievietīte turpināja saukt un māt, bet bija pārāk pabalējuši, pārāk vāri, lai piesaistītu kāda šīs ielas iemītnieka uzmanību.

Paguruši viņi beidza saukt un māt. Zaudējuši cerību, viņi vairs pētoši neraudzījās apkārt. Abi saduga un gandrīz vai izplēnēja.

Vīrietītis vairs neietvēra skatienā pārtikas veikaliņa logu ar joprojām īsti neizprasto uzrakstu un durvis, kuras tika virinātas ļoti bieži un enerģiski. Viņš spītīgi lūkojās tikai un vienīgi uz kādu smilšainu, tukšu pagalma kaktu.

Sievietītes acis bija asaru pilnas. Viņa visiem spēkiem centās tās apturēt, tāpēc nevēroja pat brīnišķīgo sniegpārslu deju tieši acu priekšā.

Cilvēciņi nemanīja, kā pirmssvētku rosība ar katru brīdi pieņemas spēkā: pastnieks Georgs iemet pastkastītēs arvien vairāk vēstuļu ar markām visās varavīksnes krāsās; iedvesmas pārņemta mandarīnu smarža paspēj būt vienlaikus daudzās vietās, arī pašās neparastākajās; adventes svečturi itin visiem dāvā arvien vairāk sulīgas, veldzējošas gaismas.

Šī iela, šī pasaule tika padarīta arvien krāsaināka un priecīgāka. Ja Cilvēciņi vēl skatītos un klausītos, tūlīt tūlīt viņi uzzinātu, kas tie priecīgie Ziemsvētki tādi ir.

Taču tad, kad priecīgie Ziemsvētki bija gandrīz gatavi, notika kas neparedzēts.

Svētku vakars jau bija pavisam klāt, taču šīs pasaules iemītnieki pēkšņi juta, ka viņus pārņem nevis gaiša noskaņa un dvēseles miers, bet nemiers un raizes: šķita, ka kaut kas nav kārtībā, kaut kas ir aizmirsts, nezin kas nokavēts.

Katrs neviļus pārbaudīja: eglīte dāvanas mandarīni dzejoļi…

Gandrīz reizē liepa, pārtikas veikaliņš, Paulis un Pēteris, kaijas un baloži, skursteņi, sniegpārslas, kaktuss, piparkūku smarža un visi pārējie pēkšņi pamanīja: uz rūsganas piecstāvnama gala sienas ir divi izbalējuši, gandrīz caurspīdīgi, ļoti bēdīgi Cilvēciņi. Viņiem nav ne eglītes, ne dāvanu, ne dvēseles miera, ne dzejoļu…

Tajā bridi pirmssvētku rosība atjaunojās ar vēl nepiedzīvotu sparu.

Liepa sakrustoja savus sīkākos zariņus tā, ka uz mūra tieši starp Vīrietīti un Sievietīti to ēna izveidoja smalku, zaļganu eglīti.

Divi skursteņi nekavējoties pasvieda vējam milzum garu un biezu piparkūku smaržu, un vējš to cieši aptina ap piecstāvnamu tieši tai vietā, kur bija uzzīmēti Cilvēciņi.

Paulis un Pēteris septiņas reizes skaļi un skaidri pa visu ielu noskandēja dzejoļus par sniedziņu un gaismiņu.

Ielas spuldzes brīnumaini ātri pagatavoja trauslas ēnu rotas un iekāra tās eglītes zaros.

Krēslainās debesis atsūtīja mīļu dāvanu dvēseles mieru.

Kā mums vēl trūkst? skaļi prātoja aiz prieka starojošā Sievietīte. Svecīšu… Kur mēs varētu dabūt svecītes?

Vīrietītis neatbildēja. Krāšņi ziedošais kaktuss viņam bija iedevis sarkano krāsu, un viņš, sakopojis uzmanību, vilka Sievietītei, eglītei un sev apkārt spilgti sarkanu sirdi.

To ieraudzījusi, Sievietīte aiz sajūsmas iečukstēja Vīrietītim ausī dažus vārdus, un vienā mirklī abi divi kļuva tikpat balti un labi saskatāmi kā pavasari, kad tikko bija uzzīmēti uz mūra. Citas svecītes viņu

Ziemsvētku eglītei vairs nebija vajadzīgas. Spodri balti viņi mirdzēja uz rūsganās piecstāvnama gala sienas, koši sarkanas sirds atkal kopā saturēti, un viņiem vairs nebija jājautā, kas tas ir priecīgi Ziemsvētki…

HARIJS UN ZIEMA

Reiz dzīvoja kāds vīrs, kuram ļoti nepatika ziema. Viņa vārds bija Harijs.

Katru pavasari un vasaru Harijs pacentās ziemu aizmirst, bet ik rudeni tā atkal nāca viņam prātā. Un tad vīrs atcerējās, ka ziemā salst rokas un kājas, ziemā var nokrist uz ledus un sadauzīt degungalu vai dibengalu, ziemā no rīta, vakarā un naktī ir tumšs.

Ik rudeni Harijs sparīgi domāja par to, kā nākamo ziemu vieglāk pārlaist. Tādas domas gan nav nekas īpašs tās jau nodarbina katru dzīvu būtni. Ziemai tuvojoties, visi vāc saknes un augļus, un gliemežvākus un kastaņus, un sausas puķītes, un vasaras atmiņas. Daži uzaudzē biezu vilnu, citi noada siltus cimdus un zeķes. Viena daļa dzīvo radību sagādā malku, pārējie iekārto siltu un sausu migu.

Sausa un silta miga! Cik jauki pārlaist aukstos mēnešus omulīgi iekārtotā migā!

Toruden, kad ziema apdraudēja Hariju četrdesmito reizi mūžā, viņš nolēma, ka neveltīs sniegam un ledum ne acu skatienu.

Lai ziema dara, ko grib, es gulēšu mīkstā migā! Harijs klusībā priecājās.

Viņš sadabūja vairākas mācību grāmatas, kurās bija aprakstītas un zīmējumos attēlotas lāču migas. Tā kā Harijs bija izglītots vīrs, viņam nepavisam nebija grūti šos labos paraugus pielāgot savām vajadzībām.

Vajadzību Harijam bija diezgan daudz. Viņš tak nebija tik vieglprātīgs kā lācis, kurš migā ņem līdzi tikai ķepu, ko sūkāt! Harijs gatavojās ņemt līdzi konservus, segas, kabatas lukturīti, sērkociņus, pasi, vitamīnus, aspirīnu, nažus, āmuru un dažas naglas, adatas un diegu, grāmatas, dambreti, vēstuļpapīru, podiņu ar kaktusu, istabas termometru… Ko tad vēl? Ak jā, protams, kalendāru, lai viņš zinātu, kad jālien no migas laukā!

Mantu sanāca tik daudz, ka Harija sievai un visiem trim bērniem divas nedēļas bija ko noņemties, lai aizgādātu tās uz meža biezokni, kur ģimenes galva raka bedri, izklāja to ar zariem, pieblīvēja ar sausām lapām un nodrošināja pret visām briesmām.

Harijs nostrādājās līks, turklāt viņa būvbedri bija atklājis kāds sēņotājs, kurš par to pavēstīja citiem sēņotājiem. Harijam nācās atbildēt uz gudriem un dumjiem jautājumiem un noklausīties gudrus un dumjus padomus. Darbi ievilkās. Labi, ka sieva un bērni palīdzēja kaltēt baltās sūnas, saberzt smaržzālītes un izkārtot mantas tā, lai vēlāk Harijam viss būtu pa tvērienam.

Paldies Dievam, īsi pirms ziemas atnākšanas miga bija gatava. Harija sieva piesprauda pie smilšu sie* nas savu jaunības dienu fotogrāfiju, savukārt bērni izrotāja telpu ar krāsainiem zīmējumiem.

Harijs jau gribēja sarīkot paskumju atvadu vakaru un tad likties ziemas guļā, kad vecākais dēls viņam prātīgi teica:

-      Paklau, tēt! Laika ziņās stāsta, ka pirmais sniegs uzkritīšot jau rīt vai parīt. Tas taču notiek vienreiz gadā. Vai tad tu liksies migā, to nesagaidījis?!

Hm… Pirmais sniegs Harijam pa garo gadu bija pavisam piemirsies. Pirmais sniegs viņam ļoti patika kā gan citādi!

-     Es varu līst migā pēc tam. Dažas dienas neko nemainīs, vīrs nodomāja. Papriecāšos par sniegu, drusku papikošos ar bērniem. Varbūt savelsim sniegavīru… Pēc tam būs jautrāka gulēšana.

Pirmais sniegs togad bija pirmšķirīgs. Un pikošanās izdevās vienkārši lieliska. Tikai sniegavīru kāds svešs nejaucēns divus vakarus pēc kārtas sabukņīja un aplaupīja. Harijam ar bērniem vajadzēja stāties sardzē. Taču tas nespēja aptumšot pirmos ziemas priekus.

Pirmie ziemas prieki ilga vismaz nedēļu, līdz beidzot Harijs attapās, ka viņam sen laiks gulēt migā.

Vīrs steigšus sāka dalīt ģimenei atvadu bučas, bet meita viņu apturēja, sacīdama:

-     Drusku pagaidi, tēt! Es gribu tev parādīt, kādu Ziemsvētku dzejoli šogad esmu izvēlējusies. Tūlīt jāsāk gatavoties svētkiem. Bet tu jau nebūsi mājās…

Harijs satrūkās. Ziemsvētkos viņš nebūs mājās! Viņš, kuram tā patīk ilgā gatavošanās svētkiem, nebeidzamā gaidīšana un jaukā svinēšana!

-    Ziemassvētku vakarā es vēl nekad neesmu bijis projām no mājām, vīrs nodomāja. Un tad nolēma: Likšos migā tikai pēc svētkiem. Tad varēšu gulēt un atcerēties eglīti, piparkūkas, dāvanas…

Togad, tāpat kā gandrīz visus gadus, Ziemsvētki bija brīnišķīgi. Miga Harijam ienāca prātā vienīgi tad, kad bija pagājuši ne tikai pirmie un otrie, bet arī trešie, ceturtie, piektie svētki.

Nu gan bija jāsteidzas! Bērni sabāza tētim kabatās pēdējās piparkūkas, sieva cieši aptina šalli viņam ap kaklu. Asaras rīdami, visi jau stāvēja uz sliekšņa, kad Harija mazākais puika pēkšņi atcerējās:

-    Tēt! Janvāri man jāiet uz karnevālu. Vai tu nezini, kā pirāti sien to melno apsēju ap aci?

Harijs panācās atpakaļ gaitenī, piegāja pie spoguļa un pamēģināja pārsiet vienu savu aci ar šalli. Tas nebija tik vienkārši! Vispār jau karnevāla tērps bija sarežģīta būšana. Pirāta ģērbam vajadzīgs arī duncis un vismaz divi revolveri. Vai sieva un vecākie bērni pratīs mazuli pienācīgi ietērpt?

-    Es nevaru viņus atstāt tādā brīdī. Palīdzēšu sameistarot pirāta tērpu un tikai tad došos uz mežu, vīrs nolēma.

Harijam ļoti patika karnevāli, un tērpu savam puikam viņš gatavoja ar lielu prieku. Tas prasīja daudz laika. Toties zēns karnevālā guva ievērību un balvu. Viņš tika uzaicināts uz vēl divām maskuballēm. Tēvs katru reizi viņa tērpu papildināja.

Kad karnevālu laiks bija cauri, Harijs pamanīja, ka dienas kļuvušas krietni garākas.

-     Nu gan man jāskrien! viņš uzsauca ģimenei. Cik tad nu vairs atlicis ko gulēt!

Atkal atvadas, atkal bučas, atkal asaras!

Šoreiz sieva pie pašām durvīm Harijam iečukstēja ausī šādus vārdus:

-    Tu taču atceries, ka pēc divām nedēļām ir mūsu pirmās tikšanās divdesmitā gadskārta, vai ne? Tu taču savā migā tajā vakarā par mani drusku padomāsi, ja?

Ak Dievs! Vai tad viņi nebūs kopā tādā jubilejā! Kur tas dzirdēts!

Harijam atausa atmiņā skaista, puteņaina diena pirms divdesmit gadiem. Ziema bija gandrīz galā, kāda puķusieviņa jau pārdeva sniegpulksteņus…

-    Es ceru, ka arī šogad sniegpulksteņi jau būs dabūjami, Harijam ienāca prātā.

Skaidrs, ka šo dienu viņš sagaidīja un pavadīja mājās. Tā bija vienreizēji skaista ziemas diena ar mazu putenīti, gaišu nokrēslu un smaržīgu sniegpulksteņu pušķīti.

Vakarā sieva Harijam sacīja:

-    Tad nu rīt beidzot tu dosies uz savu migu. Paldies Dievam, šķiršanās vairs nesanāks ilga. Es tev iedošu līdzi plānākas drēbes kuru katru dienu var uzplūst siltuma vilnis.

Harija acis kavējās pie sniegpulksteņu pušķīša.

-    Ziniet ko, viņš visai ģimenei paziņoja. Man liekas, nav vairs jēgas līst tajā migā. Varbūt asni jau spraucas laukā no zemes tie dursies man sānos un traucēs gulēt. Ziemu mēs gandrīz esam pārlaiduši…

Kā tad! Viņi bija pārlaiduši brīnišķīgu ziemu, kādas ir… daudzas jo daudzas! Kaut tikai nākamruden Harijs jau nebūtu aizmirsis, cik ziema ir lieliska! Nu, jācer, ka sieva un bērni viņam to atkal atgādinās.

PILSĒTAS MĀJA UN LAUKU MĀJA

Kādā rāmā, siltā vasaras naktī Pilsētas Māja saņēmās un gribēja izdarīt to, ko jau sen bija nodomājusi. Jau sen viņa bija gribējusi mainīt dzīves vietu. Pilsētā vienā vietā viņa bija nodzīvojusi vairāk nekā simt gadus.

-    Visi ceļo apkārt, Pilsētas Mājai arvien biežāk ienāca prātā. Putni atlido un aizlido. Cilvēki aizbrauc un atbrauc. Kāpēc lai es stāvētu uz vietas simt gadus? Turklāt te kļūst arvien trokšņaināks.

Pilsētas Māja sapņoja par kādu klusu, skaistu lauku nostūri. Tur saulē mirdzētu ezers, tur jauki smaržotu gaiss, tur dziedātu visvisādi putni… Sevišķi labi tur varētu justies rāmās, siltās pavasara naktīs tādās kā šī.

-   Nav ko kavēties, Pilsētas Māja nosprieda. Kad būšu vecāka, pārcelties uz turieni būs vēl grūtāk.

Māja žigli aizvēra visus logus un durvis, ievāca iekšā veļu, kas žāvējās uz balkoniem, un pacēla dažas mantiņas, ko bērni bija atstājuši smilšu kastē.

Pirms došanās ceļā Pilsētas Māja aplaida apkārt skatienu, lai pārbaudītu, vai nav ko aizmirsusi. Un ieraudzīja daudzas lietas, bez kurām dzīve nebija iedomājama.

Kaut kas traks! Es taču nevaru pamest telefonbūdiņu! Visi mani iemītnieki, kam nav telefona, skrien uz turieni zvanīt, Pilsētas Māja nodomāja un uzmanīgi uzcēla telefonbūdiņu uz jumta. Turpat viņa novietoja arī tramvaja pieturu ar visu soliņu un vienu sliežu posmu, avīžu kiosku un laternu stabu.

Gluži dabiski, Pilsētas Māja ņēma līdzi arī to vīksnu, kas auga pavisam tuvu pie sienas un vienmēr lūkojās iekšā pa logiem.

Šo un to maja salika ari uz balkoniem.

Pamatīgi apkrāvusies ar mantām, Pilsētas Māja devās ceļā. Viņa centās soļot pa ielu līganā, vienmērīgā solī. Neviens no mājiniekiem nepamodās. Gluži otrādi, viņu miegs kļuva dziļāks, sapņi saldāki. Viņi sapņoja, ka ziloņu mugurā ceļo pa brīnumainām, svešām zemēm. Brīžam ziloņi apstājās un sakārtoja nešļavu. (Tas notika tad, kad Tramvaja sliežu gabali draudēja ieķerties elektrības vados un Pilsētas Mājai vajadzēja sliedes piespiest pie sava jumta.)

Lēnām, mierīgi, bez īpašiem sarežģījumiem Pilsētas Māja aizsoļoja līdz pilsētas robežai. Nu vajadzēja pāriet pāri tiltam, kas savieno upes krastus. Tad viņa jau būs laukos un varēs izvēlēties jaunu dzīves vietu.

Bet Pilsētas Māja uzreiz netika tiltam pāri. Uz tā kāds jau bija uzgājis.

Kas tur stāvēja?

Tur stāvēja Lauku Māja.

Dīvaini gan! Bija sagadījies tā, ka tieši šajā siltajā, rāmajā naktī arī Lauku Māja bija nolēmusi īstenot senu nodomu. Ari Lauku Māja kāroja mainīt dzīves vietu. Vairāk nekā simt gadus viņa bija nostāvējusi klusā mežmalā.

Jauki jau te ir, Lauku Māja visai bieži prātoja. Vienmēr svaigs gaiss. Un kādi saullēkti! Bet visi apkārt te stāsta ceļojumu stāstus. Un tad man jāstāv klusu.

Viņai negribējās stāvēt klusu tad, kad žagatas žadzina, vējš šalc un vardes kurkst ceļojuma stāstus.

Lauku Māja deva klusu mājienu visai savai saimei kūtij, pirtiņai, siena šķūnim, malkas šķūnītim, pagrabam un pat mazmājiņai.

Visi sakārtojās ceļam. Tas nebūt nebija viegli, jo sētā un tuvākajā apkārtnē bija daudz Lauku Mājai piederīgu lietu. Turklāt tad, kad Lauku Māja aplaida apkārt pēdējo skatienu, lai pārbaudītu, vai nav aizmirsts kāds bišu strops vai malkas klucis, viņa saprata, ka nedosies ceļā bez līkā bērza, paplaukušā ievu krūma un lielā akmens, kas izskatās pec bazniciņas.

Kad Lauku Māja ar visu saimi devās ceļā, jumti bija ielikuši no mantu smaguma.

Iet bija gaužām grūti, bet neviens nekurnēja, jo visi kāroja apskatīt pasauli.

Lauku Māja un tās ceļabiedri centās iet vienmērīgā gaitā, bet bieži vien nācās apstāties. Dažbrīd pirtiņai no jumta sāka slīdēt nost lielais akmens, citreiz kūts nespēja saturēt visus taku un celiņu gabalus, ko krustām šķērsām bija pārkrāvusi pāri sava jumta korei.

Bet mājinieki nepamodās. Viņi sapņoja, ka liela kamieļu karavāna nes viņus caur bagātām, krāšņām zemēm. Kamieļi ik pēc brīža apstājās, lai ceļinieki varētu noplūkt pa gardam auglim.

Pēc kāda laika Lauku Māja nonāca pie upes, kas atdala laukus no pilsētas, un uzgāja uz tilta.

Pilsētas Māja un Lauku Māja ieraudzīja viena otru gandrīz vienlaikus.

-   Žēlīgais Dievs! Pilsētas Māja nodomāja. Tā nu gan ir apkrāvusies! Un bērni arī līdzi. (Šķūnīšus un mazmājiņas viņa noturēja par nepilngadīgām ēkām.)

Savukārt Lauku Māja, ar satraukumu uz pilsētnieci raudzīdamās, klusībā ievaimanājās:

-Ak tu tētīt! Kas viņai tie par dzelžiem uz jumta? Saskrāpēs vēl debesis! Un kāpēc mazmājiņa nesoļo pati, bet ir uzcelta uz jumta? (Telefonbūdiņu viņa bija noturējusi par mazmājiņu.)

Kad abas ceļotājas bija nodomājušas šīs domas, viņām prātā ienāca citas.

Pilsētas Māja sprieda:

-    Šitā svešiniece gan nespēs atrast vietu. Viņai jau būtu jātaisa debesskrāpis jāceļ visi tie bērni cits pēc cita uz sava jumta. Kā īstās augstceltnes smietos, kad to ieraudzītu!

Savukārt Lauku Māja nodomāja:

-    Ar tik trūcīgu mantu nastu laukos tai pilsētniecei nebūs nekāda iztikšana. Un kā mežs smietos, kad redzētu šito caurspīdīgo mazmājiņu!

Un tad, kad šīs domas bija galā, ceļotājām galvā atkal sarosījās citas.

—  Kādi tai lauciniecei skaisti koki uz jumta! — Pilsētas Māja nodomāja un atcerējās: Bet es nepaņēmu līdzi kaimiņsētas kastaņu, kas vienmēr birdināja ziedus uz manas piebūves nojumes, lai tie nepakļūtu zem riteņiem. Kastaņa tūlīt ziedēs…

Bet Lauku Māja tūlīt atminējās:

-    Es taču nepaņēmu līdzi atbalsi, kas mīt birzītē! Ko viņa bez mums iesāks?! Viņa taču atbalso tikai mūsu mājas skaņas.

Un gandrīz reizē abas pagriezās atpakaļ. Abas steidzās un tāpēc drusku sakratīja gulētājus. Viņiem likās, ka ziloņu rindai un kamieļu karavānai, kas nes viņus caur svešām zemēm, pakaļ dzenas niknu karotāju pulki.

Tomēr neviens no gulētājiem nepamodās. Tikai tad, kad mājas nostājās vecajās vietās, mājinieki pa miegam atviegloti nopūtās, jo viņiem šķita, ka ziloņi un kamieļi ir izbēguši vajātājam un viņi atkal ir drošībā. Un visi mierīgi gulēja tālāk līdz pašam ritam.

SIENAKAUDZE UN SKULPTURA

Zemnieks rudenī nebija paspējis ievest šķūnī vienu Sienakaudzi. Skaidrs, ka tas nebija ne solīdi, ne taisnīgi!

Līdz ziemas vidum Sienakaudze jau vismaz septiņdesmit septiņas reizes bija paspējusi pasūdzēties par zemnieku gan lietum un sniegam, gan mākoņiem un vārpām. Kādu dienu viņai ienāca prātā, ka derētu doties uz pilsētu un pasūdzēties ari tur. Sienakaudze iedomājās, ka pilsētā visa kā, ari taisnības, ir vairāk nekā laukos.

Viņa saposās, cik labi spēja: iespundēja savu raženo augumu goda drānās, iekāra ausīs auskarus, paņēma lietussargu un devās ceļā. Ak tā pirms tam viņa vēl sarūpēja ceļamaizi: pilnu somu ar pamatīgām sviestmaizēm un kannu ar pienu. Sienakaudze bija dzirdējusi, ka lauku ļaudīm pilsētas ēdiens neejot labumā.

Sienakaudzei negribējās saburzīt goda drānas, spiežoties iekšā autobusā vai vilcienā, tāpēc pagaro ceļu līdz pilsētai viņa veica kājām. Kaut gan brašā lauciniece soļoja sparīgi, pilsētā viņa iegāja tikai pēcpusdienā. Pirmajam pretimnācējam pajautājusi Lauku ministrijas adresi, viņa devās uz skaisto namu, iespraucās liftā un, sirdij drusku nokutot, uzbrauca astotajā stāvā pie Lauku ministra.

Sienakaudzes sūdzību uzklausījis, Lauku ministrs laipni teica:

-    Taisnība ir jūsu pusē, cienītā kundze…

-    Mans vārds ir Kaudze, Sienakaudze iestarpināja.

-   Cienītā Kaudzes kundze, zemnieks ir rīkojies netaisnīgi. Jums tagad jādodas uz Tieslietu ministriju un jāiesniedz sūdzība tur.

Pievedis Sienakaudzi pie sava kabineta loga, Lauku ministrs gādīgi parādīja, pa kurām ielām viņa visātrāk nokļūs Tieslietu ministrijā.

Tieslietu ministrs viesmīlīgi apsēdināja Sienakaudzi uz astoņiem kopā sabīdītiem krēsliem, vērīgi noklausījās viņas sūdzību un tēvišķi sacīja:

-    Zemnieks nav bijis taisnīgs, tiesa kas tiesa, cienītā kundze…

-    Mans vārds ir Kaudze, Sienakaudze precizēja.

-     Jā, cienītā Kaudzes kundze, ministrs turpināja, -jums tagad jādodas uz Veselības ministriju un jādabū izziņa, ka ārā stāvēšana ir kaitējusi jūsu veselībai.

Tieslietu ministrs no piezīmju grāmatiņas izplēsa lapiņu un uzzīmēja taisnāko ceļu līdz Veselības ministrijai.

Kad Sienakaudze tur nonāca, izrādījās, ka darba diena jau beigusies un Veselības ministrs devies uz slidotavu.

Neko darīt!

-    Vēl viena nakts jāpavada zem klajas debess, Sienakaudze nopūtās. Vismaz šoreiz tas notiks pilsētā. Varēšu salīdzināt pilsētu ar laukiem.

Un Sienakaudze sāka meklēt kādu ērtāku vietiņu, kur nostāties, lai pārlaistu nakti un sagaidītu Veselības ministrijas atvēršanu.

Pēc neilga laiciņa viņa atrada jauku, paklusu parku.

-    Te varēs netraucēti pavakariņot, Sienakaudze nosprieda.

Bet, tiklīdz Kaudze iegāja parkā drusku dziļāk, viņa sastinga aiz brīnumiem viņas priekšā stāvēja kaila sieviete!

-    Ak kungs! Sienakaudze iesaucās. Mīļā! Ko tad jūs te tā stāvat?!

-    Es te stāvu gadu gadiem, sieviete, kuru sauca par Skulptūru, vienkārši atbildēja.

-      Apžēliņ! Sienakaudze novaidējās. Gadu gadiem! Gadu gadiem jūs esat aizmirsta ārā! Tad tak te, pilsētā, cilvēki ir vēl netaisnīgāki nekā mans saimnieks! Un daudz nežēlīgāki! Kas tad man taisnību sakot, man ziemā necik stipri nesalst, bet jums, mīļā…

Un Sienakaudze steigšus apņēma Skulptūru ar visu savu silto kuplumu tā, ka viņa gandrīz pazuda smaržīgajā sienā. Tūlīt pat Kaudze atvēra somu un iespieda Skulptūrai rokā pamatīgu maizes riku ar jāņusieru.

-    Ēdiet, mīļā, paēdiet kārtīgi, lai rodas spēks kaulos. Rīt agri no rīta es jūs ņemšu pie rokas un vedīšu uz laukiem, jā gan, uz laukiem. Lai nu kāds tas mans zemnieks, jūs viņš pļavas vidū neatstās, ierādīs jums kādu šķūņa stūrīti, par to es esmu droša. Lauku ļaudis tomēr nav tik nežēlīgi ka pilsētnieki. Mani viņš atstāja ārā, jā, tā tas bija, bet viņš tak zina, ka man necik nesalst…

Skulptūra lieliem kumosiem apēda sviestmaizi, tad vēl vienu, pēc tam vēl divas. Viņa izdzēra ari litru lauku piena. Tad noslaucīja muti, pateicās par cienastu un sacīja, ka augstu vērtējot Sienakaudzes uzaicinājumu doties uz laukiem, tomēr palikšot tepat.

-    Te zem zemes ir manas saknes, Skulptūra dzejiski teica. Un lietišķi piebilda: Vasaras sezonā es tieku pieslēgta pie pazemes ūdensvada. Un nav jau tik grūti pastāvēt laukā te salasās vairāk apbrīnotāju, nekā to būtu iekštelpās. Vienīgi uz kafejnīcu gan dažreiz gribētos aiziet…

-    Jūs nu gan esat pieticīga! Sienakaudze sacīja. Un pēkšņi viņai kļuva kauns par sevi. Skulptūra gadu gadiem stāv ārā, lietū, sniegā vienos vienīgos ūdeņos un nežēlojas nemaz! Viņa, Sienakaudze, vēl nav nostāvējusi lietū un sniegā ne gadu un jau atskrējusi pie ministriem taisnību meklēt!

-      Nē, rīt neiešu pie Veselības ministra, došos mājās un vēlreiz runāšu ar zemnieku, viņš patiesi nav ļauns, Sienakaudze nolēma.

No rīta viņa sirsnīgi apkampa Skulptūru un teica:

-     Tev noteikti jātiek uz kafejnīcu! Pacīnies par sevi! Aizej uz ministrijām es tev iedošu adreses. Un pēc tam atraksti man un pastāsti, ko esi panākusi. Ja tev kļūst par grūtu tūlīt dod ziņu, es tad teikšu, lai zemnieks steidzas tev pakaļ un ved uz laukiem. Jā, un vismaz dažas reizes mēnesī tu saņemsi īstus lauku produktus. Tiklīdz kāds no mūsējiem brauks uz šo pusi, atgādās tev olas, krējumu, speķīti…

Skulptūra, kuras seja bija iespiesta smaržīgā sienā, murmināja: Nepūlieties, nevajag, nevajag…

Taču Sienakaudze bija nolēmusi papūlēties gan. Nevar tak ļaut, lai cilvēks neēdis, nedzēris gadu gadiem stāv zem klajām debesīm! Pati savas rūpes lādzīgā lauciniece bija pilnīgi aizmirsusi.

SKAISTĀ ITĀLIJA

Ledusskapis Kārlis bija krietns strādnieks akurāti un klusi viņš atdzesēja un sasaldēja, uzglabāja un nosargāja visu, kas viņam tika uzticēts.

Vienīgi reizēm padevās kārdinājumam un mazdruscīt panašķējās pats, bet tikai mazdruscīt nolaizīja kādu tortes rozi vai paskrubināja cepeša kraukšķīgo ādiņu.

Vecāmamma netika gudra, kurš pie tā vainīgs; aizdomas, protams, krita uz bērniem. Viņai ne prātā nenāca, ka ledusskapis Kārlis pārtiktu no kaut kā tāda, kas nav elektrība.

Bet lai nu paliek ikdienišķā našķošanās tas jau nav nekas ievērības cienīgs.

Interesantāk bija tad, kad ledusskapis Kārlis, iemīlējies jaunajā gāzes plītī Katrīnā, bildināja to un savā lepnībā apsolīja tai kāzu ceļojumu uz skaisto Itāliju.

Ak, pat katrs cilvēks tur netiek! Vajadzīga īsta veiklība, lai sagādātu biļetes, vietas viesnīcā un turklāt vēl nauda, daudz naudas.

Vai smagais un stūrainais ledusskapis skapis gatavais! būtu veiklāks par daudziem jo daudziem brašiem puišiem un gudriem vīriem? Diezin vai. Taču viņš nemēdza ilgi domāt, nebija no biklajiem un izmantoja visas iespējas mērķa sasniegšanai.

Ari viltīgs viņš bija. Nojauzdams, ka saimnieki diez kā negribēs viņiem abiem reizē dot atvaļinājumu, Kārlis izvēlējās izbraukšanai piemērotāko laiku vecāsmammas dzimšanas dienu, brīdi, kad visi dzied "Daudz baltu dieniņu". Viņu nemulsināja tas, ka ceļojumā jāņem līdzi sveša manta sviestmaizītes, rasola bļodas un kūciņas.

Kad Katrīna mazliet šaubījās, vai tā pa kluso nozust būs īsti pareizi, Kārlis teica:

Saimnieki ir prātīgi cilvēki. Viņi taču saprot, ka tālā ceļā nevar doties tukšā. Ja mēs viņiem atklātu savus nodomus, viņi taču tā kā tā visas sviestmaizītes un kūciņas iedotu ceļamaizei. Bet man nepatīk skaļa pavadīšana. Tā tikai satrauc sirdi.

Jaunā sieva paraudzījās vīrā ar apbrīnas pilnu skatienu.

Tā nebija vienīgā reize, kad Katrīnai bija iemesls apbrīnot Kārļa prāta skaidrumu un viņa veiklību. Vienmēr viņš atrada izeju no sarežģīta stāvokļa, vienmēr spēja pamatot savu rīcību.

Sarežģītu situāciju ceļojuma laikā bija ne mazums.

Vispirms jauno pāri atteicās ielaist pasažieru vagonā. Viņi abi esot masīvi un klamzīgi, citiem pasažieriem nākšoties ciest viņu dēļ.

Klamzīgi! Masīvi protams, jā, kas tad tur slikts? Bet klamzīgi!

Kārlis stipri sapūtās un solījās meklēt vilciena priekšnieku. Tomēr dzelzceļnieku formas tērps pat viņam iedvesa tādas kā bailes, viņš padomāja, padomāja un paskaidroja Katrīnai, ka preču vagonā patiešām būšot ērtāk.

Tā arī bija. Preču vagonā aizvainojums tūliņ aizmirsās, jo jaunais pāris nonāca uzmanības centrā.

Katrīna un Kārlis saņēma daudzus jo daudzus apsveikumus un labus padomus no daždažādām lietām, kuras viņi gan tā īsti neiepazina, jo vagonā bija tumšs, turklāt lielākā daļa mantu bija labi iesaiņotas.

Taču tas netraucēja visiem uzdziedāt "Lai dzīvo sveiks!", saukt "Rūgts! Rūgts!" un ar gardu muti notiesāt sviestmaizītes un kūciņas, kuras bija paredzētas vecāsmammas dzimšanas dienas galdam.

Katrīna un Kārlis nu tikai tā īsti saprata, ka tad, kad ir kāzas, pilnīgi nepieciešami arī kāzu viesi.

Tumšajā vagonā laiks paskrēja kā sapnī.

Dziedādami un tērzēdami viņi nonāca skaistajā Itālijā.

Ceļabiedriem nemaz negribējās šķirties. Šķiet, viņi būtu ar mieru tūliņ visi kopā doties atpakaļ, pavadot tumsā un vilciena riteņu dunoņā vēl dažu labu stundu.

Bet skaistā Itālija bija klāt! Viņi bija Itālijā.

Kā tad viņiem tur patika?

Hm, patikt jau patika gluži labi, bet atklājās, ka skaistajā Itālijā jāsastopas ar tik sarežģītām situācijām, no kurām izeju atrast grūti pat atjautīgajam un veiklajam ledusskapim Kārlim.

Kā lai viens kārtīgs ledusskapis un viena kārtīga gāzes plīts mazā, jaukā muzejiņā noliecas un apvelk mīkstas čības, kas pasargātu grezno parketu no viņu smagajiem papēžiem?

Kā lai viens kārtīgs ledusskapis un viena kārtīga gāzes plīts Vatikānā dievkalpojuma laikā nokrīt ceļos tā, lai visi neatskatītos un nesabakstītos?

Kā lai viens kārtīgs ledusskapis un viena kārtīga gāzes plīts ielas kafejnīcā apsēžas abi pie viena galdiņa, kas ir tik maziņš, ka tam apkārt salikti maziņi krēsliņi?

Kā lai daudzo apavu veikalu daudzajos plauktos no daudzajām kurpēm viens kārtīgs ledusskapis vienai kārtīgai gāzes plītij palīdz izvēlēties tādas augstpapēžu kurpītes, kuras padarītu viņu līdzīgu graciozajām itālietēm?

-      Mīļā, Kārlis kadu vakaru sirsnīgi uzrunāja sievu, kura ak vai! laukuma kafejnīcā sēdēja pie blakus galdiņa. Te patiešām ir skaisti, avīzes nav melojušas. Bet šī nav ērta zeme, mana mīļā, nepavisam nav ērta, tici man. Kur gan tas dzirdēts, ka jaunlaulātie nevar sēdēt pie viena galda! Pie mums mājās ir ērtāk, daudz ērtāk.

Katrīnai ļoti patika saulriets, kas atspīdēja apelsīnu sulas glāzē, un patika baloži un tumšmatainie cilvēki visapkārt, un krāsainais saldējums, un kafija ar pienu, un sprogainie bērniņi, un zelta auskari dāmām ausīs.

Bet viņai bija jāpiekrīt vīram: nepavisam nebija ērti sēdēt katram pie sava galdiņa, gandrīz ar muguru vienam pret otru. Un arī jaunās kurpes nepavisam nebija ērtas. Pametusi skatienu apkārt, Katrīna tās novilka un pagalde izkustināja kāju pirkstus. Hū, cik labi! Mājās, virtuvē, kurpes vispār nebūtu vajadzīgas. Kādā brīvākā brītiņā tur, mājās, Katrīna uzvārītu vīram un sev pa tasei īstas itāliešu kafijas ar pienu…

-    Mīļā! Kārlis centās ar visu augumu pagriezties pret Katrīnu, bet tas īsti labi neizdevās. Kas tad mums te palicis neapskatīts? Protams, protams, Itālijā var daudz ko redzēt, bet visu jau nekad nepagūsim.

Katrīnai tikai atlika vīram piekrist. Tā jau varētu ceļot gadiem.

-    Es domāju, mums jāpošas mājup, Kārlis skaļi izteica abu domas. Diez kā tur bez mums viņi iztiek?

Nu viņi sapirka mājiniekiem dāvanai makaronus un mandarīnus, šokolādi un saldējumu, picu un krabjus pilnu ledusskapi un pilnu cepeškrāsni. Taču atpakaļceļā preču vagonā atkal gadījās jauka kompānija. Uzzinājuši, ka Katrīna un Kārlis atgriežas no kāzu ceļojuma, viņi atkal dziedāja augstas laimes, sauca "Rūgts! Rūgts!" un notiesāja gandrīz visas mājiniekiem domātās dāvanas. Bet tumšajā vagonā bija tik ērti un jauki, ka dzīvesbiedri par to nemaz neuztraucās.

Mājās viņi nonāca pavisam negaidītā situācijā, no kuras nu Kārlim visiem spēkiem bija jāmeklē izeja.

Saimnieki nebija varējuši ne pāris nedēļu iztikt bez ledusskapja un gāzes plīts un sameklējuši Kārļa un Katrīnas vietā jaunus!

Nu vīrs un sieva bija palikuši bez mājām un darba.

Viņi bija gluži satriekti. Kaut cik mierināja tikai apziņa, cik nepieciešami viņi bija bijuši. Mjā, nepieciešami, taču nejau neaizstājami…

Tagad Kārlim bija jāņem Katrīna zem rokas un jāstaigā pa mājām, darbu meklējot.

-    Kad mēs bijām skaistajā Itālijā, viņš parasti teica saimniekiem, kuri atvēra durvis, mēs iemācījāmies pagatavot tāāāāāāādu picu…

Un Katrīna smaidot māja ar galvu, kaut arī itāliešu kurpītes, kuras viņa bija uzvilkusi, lai būtu neatvairāma, nežēlīgi spieda kājas.

Vienmēr gadījās tā, ka tajās mājās, kur labprāt pieņemtu ledusskapi, nebija vajadzīga gāzes plīts, savukārt tur, kur būtu nepieciešama izcila picu cepēja, neviens neilgojās pēc jauna saldējuma glabātāja.

Bet šķirties viņi negribēja to nu neparko!

Zaudējuši cerību strādāt kopā kādā siltā un omulīgā virtuvē, Katrīna un Kārlis iemitinājās vecā, pamestā celtnieku vagoniņā.

Viņi tur atvēra kafejnīcu "Skaistā Itālija", cepa picas, vārīja kafiju ar pienu un stāstīja apmeklētājiem par Itālijas muzejiem, Vatikānu un kurpju veikaliem.

Bet galdiņus zem klajām debesīm gan viņi uztaisīja ērtus pamatīgus, stiprus, tiem apkārt salika stabilus krēslus.

Un itāliešu kurpītes Katrīna nolika stikla vitrīnā aiz letes. Lai nu labāk nes laimi, nevis viņas raženo augumu!

ĀBOLĪTIS UN ODZIŅA

Kādā gaisa balonu festivālā balonpuika, vārdā Ābolītis, satika balonmeiteni, kura visos dokumentos tika dēvēta par Odziņu.

Abi divi bija apmēram viena vecuma un viena auguma. Ābolītis bija zaļš, Odziņa sārta.

Ābolītis bija vietējais, bet Odziņas dzimtene atradās jūras otrā krastā.

No pirmā acu skatiena Abolītim iepatikās Odziņa, un, paldies Dievam, arī Odziņai Ābolītis šķita ļoti, ļoti simpātisks. Visu festivāla nedēļu abi turējās kopā kā uz zemes, tā debesīs.

Gluži gludi jau gan vis negāja.

Pa-raug-de-mons-trē-ju-mu laikā Ābolītis de-mons-tra-tī-vi paspraucās garām kādam pašapzinīgam pūslim, kuram ap vēderu spīguļoja medaļu virtene. Vēderainis lidoja tieši aiz Odziņas un, kā Ābolītim šķita, neievēroja distanci, turklāt kaut ko nekaunīgi burkšķēja viņai ausī. Tāda idiotiska rīcība taču varēja sabojāt visu priekšnesumu! Ābolītis gribēja kaut ko vēl saglābt, bet kā tad! iedzīvojās nepatikšanās. Žūrija pēc tam atzina, ka nekārtības radījis viņš, nevis tas "alus vēders", un piešķīra balonpuikam pavisam maz punktu.

Taču žūrijas vērtējums šoreiz nespēja aptumšot viņa gaišo noskaņu. Netaisnības apziņa nepadarīja smagu Abolīša sirdi, kas balonpuiku cēla vai septītajās debesīs.

Protams, kā jau ikviens kārtīgs balons, Ābolītis rūpīgi krāja dažādu žūriju punktus, savu un citu pieredzi un visu ko tamlīdzīgu, kas vien palīdzētu viņam reiz iekļūt Ginesa rekordu grāmatā.

Bet šajā nedēļā Ābolītis atklāja, ka Ginesa grāmata var mierīgi pagaidīt pasaulē ir kas svarīgāks par iekļūšanu rekordu sarakstā. Lidošana blakus Odziņai bija daudz svarīgāka.

Tad Ābolītis varēja izrādīt viešņai savu skaisto zemi.

Odziņai līdzās pāri mežiem, laukiem un pilsētām slīdēdams, Ābolītis piemirsa nemitīgi domāt par augstumu, vēja ātrumu un temperatūru un pats itin kā pirmoreiz ieraudzīja sarkanīgos piļu torņus un dzeltenīgās siena kaudzes, un tumšzaļos mežu galus.

-     Re, re! ik pa brīdim sajūsmā iesaukdamies, balonpuika atkal kaut ko jaunu parādīja draudzenei un atkal kaut ko jaunu ieraudzīja pats.

Protams, tādos mirkļos viņš nespēja ievērot atstatumu. Skaidrs, ka viņš pieliecās gluži klāt balonmeitenei Odziņai.

Un tad atkal Ābolītis zaudēja žūrijas punktus.

Bet lai taču tie punkti iet pa vējam!

-    Re, re! Ābolītis satraukts sauca. Tie ir mūsu baltie stārķi! Re, re! Tās ir mūsu zaļās vardes! Paskaties tur nu tur, tur!

Un lepnums skanēja viņa balsī, un mīļums staroja viņa acīs.

Viņa zeme bija tik zaļa, tik svaiga, tik spirgta! Gluži kā liels, veselīgs gaisa balons! Un visos dārzos bija redzami zaļi ābolīši un sārtas odziņas. Nu gluži kā mazi, veselīgi gaisa baloniņi!

Ābolītis juta, ka Odziņai viņa zeme patīk.

Un tāpēc vien viņš bija gatavs balonmeiteni apkampt un uzsviest vēl augstāk debesīs!

Ābolītis bija kā apreibis no prieka visas festivāla dienas. Bet tās pagāja, un pienāca pati pēdējā nakts.

Pēc svētku noslēguma uguņošanas visi baloni, žūrija un skatītāji jau gulēja saldā miegā.

Ābolītis un Odziņa aizlavījās no savām guļasvietām un vēlreiz pacēlās gaisā.

-    Cik tava zeme ir skaista! Odziņa sacīja Ābolītim. Un tad viņa aicināja visus tos, kuri klusi un kautri stāvēja mēnessgaisma: Pacelieties jūs arī paskatieties, cik skaista ir jūsu zeme!

Tā tik bija naksniņa! Daudzi jo daudzi atsaucās Odziņas aicinājumam, un drīz vien pār māju puduriem un mežu galiem kuģoja čaganas siena kaudzes un kuplas liepas, un augļu pilnas ābeles. Pat dīķīši, vēsmas nesti, kāpa debesīs kā sudraba burbuļi.

-    Cik skaista ir mūsu zeme! visi priecīgā pārsteigumā atzina un aicināja tos, kuri vēl kavējās: Nāciet šurp, celieties gaisā!

Ābolītis un Odziņa tikmēr bija nolaidušies kāda pļaviņā un, viens pret otru atbalstījušies, sēdēja puķēs.

-     Rīt tevi aizvedis pāri jūrai uz tavu skaisto zemi, -Ābolītis skumji sacīja. Vai mēs vēl kādreiz tiksimies?

-    Kaut kur taču atkal būs festivāls, Odziņa viņu drošināja. Ja mēs katrs savā jūras pusē cītīgi trenēsimies, mēs varēsim piedalīties sacensībās un tad arī satiksimies.

-     Es trenēšos no rīta līdz vakaram, Ābolītis apsolīja. Es krāšu punktu pie punkta. Es netuvošos nevienai svešai balonmeitenei, lai treneri un visādas žūrijas man neko nevarētu pārmest. Es vienmēr ievērošu distanci.

Odziņa pieglauda pie viņa vaiga savu sārto vaidziņu un apsolīja gluži to pašu.

ATMIŅAS UN CERĪBAS

Kādā zemē bija beidzies ilgs un bargs karš, un ļaudis nu varēja atgriezties vietās, no kurām pirms vairākiem gadu desmitiem bija padzīti.

Bet daudzas mājas bija nopostītas līdz ar zemi, daudzas bija pārvērstas līdz nepazīšanai.

Arī no Vējašūpoļu mājas nekas daudz nebija palicis pāri.

Vējašūpoļu saimnieki bezgala garus gadus ne reizi nebija iegriezušies savās mīļajās mājās. Toties bieži jo bieži viņi bija sūtījuši uz turieni Atmiņas, kas varēja ceļot pa pasauli bez vīzām, pasēm un visvisādiem citādiem dokumentiem.

Vējašūpolēs nonākušas, Atmiņas jau nu redzēja gan, ka pusnodegušās ēkas grimst zemē, bagātais ābeļdārzs katru gadu zaudē vairākas ābeles un ceļi un taciņas gandrīz acīm redzami aizaug ar krūmiem pat viņām, Atmiņām, ar katru reizi grūtāk atrast īsto vietu.

Bet Vējašūpoļu saimniekiem, kuri bija pārcietuši daudz briesmu un sāpju, Atmiņas taču nevarēja stāstīt par nātru biežņu pagalma vidū, aizbrukušo aku un nodedzināto ozolu!

Nē, Atmiņas stāstīja viņiem par vēju, kas šūpojas lielajos bērzos, un par zilajiem zvaniņiem, kuri šķind piekaļ nītē.

Un Vējašūpoļu saimnieks nākamajā dienā pēc kara beigām sacīja sievai:

Mums jāatgriežas mājās. Vējš tur šūpojas bērzos…

-    …un zilie zvaniņi šķind piekalnītē, Vējašūpoļu saimniece piebalsoja vīram. Nav ko kavēties!

Kad Atmiņas padzirdēja, ko Vējašūpoļu saimnieki gatavojas darīt, viņas satrūkās. Un pēkšņi aptvēra savu vainu. Viņas taču šos cilvēkus bija gadu gadiem maldinājušas!

Nu Atmiņām steigšus vajadzēja vērst visu par labu.

Viņas sameklēja lāpstas, laužņus un darba cimdus, devās uz Vējašūpolēm un mēģināja novākt drupas, iztīrīt aku un atjaunot ceļus un taciņas.

Lai cik stipra būtu Atmiņu labā griba, ķieģeļu nešanai un koku zāģēšanai viņu rokas bija par vājām. Atmiņas tikai samocīja savus trauslos plecus, uzberza tulznas maigajās plaukstās, nogura pār mēru un noskuma līdz asarām.

Klusi un bēdīgi viņas sēdēja uz māju izdrupušajiem pamatiem, kad pa aizaugušo ceļu ieraudzīja tuvojamies pulciņu svešu nācēju ar lāpstām un grābekļiem, un spaiņiem.

-     Labdien, nācējas teica, nolika zālē somas ar sviestmaizēm un uzrotīja piedurknes. Mēs esam Cerības, viņas īsi paskaidroja. Mēs nākam jums palīgā.

Un Cerības tūliņ ķērās pie darba. Viņas aizgāja uz mežmalu, izraka no zemes mazu ozoliņu, pārnesa to Vējašūpoļu sētā un iestādīja netālu no tās vietas, kur bija audzis lielais ozols, no kura bija palicis pāri tikai pārogļojies stumbenis.

Nu arī Atmiņas atžirga un atkal sarosījās. Viņas sadabūja sēkliņas un iesēja daudz, daudz, daudz zilo zvaniņu visur tur, kur tie pirms gadu desmitiem bija ziedējuši. Un viņas izsukāja veco bērzu zarus, lai vējš tajos var brīvi šūpoties.

Kad pēc dažām dienām Vējašūpoļu saimnieki ienāca pagalmā, Atmiņas un Cerības, vecajā ievu krūmā un ceriņu pudurī paslēpušās, satraukti vēroja, kas nu būs.

Sētā ilgi valdīja klusums.

Tad atskanēja saimnieka drusku drebošā balss.

-    Tik traki te nemaz nav, viņš sacīja. Redzi, ozoliņš aug, vējš šūpojas bērzos…

-    …un zilie zvaniņi šķind piekalnītē, saimniece turpināja vīra iesākto, un arī viņas balss drusku trīcēja. Patiešām gan tik traki nemaz nav.

Atmiņas un Cerības krūmos atviegloti uzelpoja un cita citai pamirkšķināja ar aci.

KAROTĀJI

Kādu rītu Svītrainās armijas virspavēlniekam, kā parasti, bija jāiet karā, bet viņam nepavisam negribējās to darīt. Viņam gribējās iet uz kino.

Svītrainās armijas virspavēlnieks piezvanīja Raibās armijas virspavēlniekam un sacīja:

-    Paklau, aiziesim šodien uz kino!

Raibās armijas komandieris atteica:

-   Es taču nevaru! Man tieši tāpat kā tev ir jāiet karā. Uz kino aiziesim tad, kad mana armija būs uzvarējusi tavu un karš būs beidzies.

Svītrainās armijas komandieris nelikās mierā.

-    Šo filmu rādīs tikai šodien, viņš apgalvoja. Es nevaru gaidīt, līdz mana armija uzvarēs tavu. Aiziesim gan!

Raibais komandieris bija diezgan viegli pierunājams, un viņi abi patiešām aizgāja uz kino.

Tur rādīja filmu par karu.

Abi komandieri ērti iesēdās krēslos un sākumā ar interesi skatījās, kas norisinājās uz ekrāna. Tikai reizi pa reizei viens vai otrs neizturēja un ieteicās: Es gan tā netūļātos! vai arī: Nu ko tu gaidi! Šauj taču!

Tad pienāca brīdis, kad filmā kāds jauns karavīrs tika ievainots, smagi, briesmīgi ievainots. Viņš pēdējiem spēkiem rāpās uz kinoskatītāju pusi, un viņa acis lūgtin lūdzās pēc palīdzības.

Abi komandieri sēdēja kā sastinguši. Pirmoreiz mūžā viņi tik tuvu redzēja smagi ievainota karavīra acis.

Un tad gandrīz reizē abi pastiepa rokas uz ievainotā karavīra pusi un satraukti čukstēja:

-    Šurp! Uzmanīgi! Turies!

Jaunais karavīrs ar pūlēm nokāpa no ekrāna. Abi virspavēlnieki satvēra ievainoto un, izmantojot apjukumu gan filmā, gan skatītāju zālē, aši devās uz durvīm un iznesa viņu laukā.

Viņi nogādāja ievainoto drošā vietā un sāka rūpēties par viņu. Atveda ārstu, aizskrēja uz aptieku pēc zālēm, vārīja īpašu ēdienu un mainīja pārsējus. Ievainojums patiešām bija briesmīgs, abiem komandieriem nācās darboties dienu un nakti.

Nemanot paskrēja dienas, tad nedēļas.

Svītrainās armijas un Raibās armijas karavīri sākumā bija pārsteigti par to, ka komandieri nenāk un nesūta viņus kaujā. Karavīri tāpat vien paslaistījās ierakumu tuvumā: sauļojās, dziedāja un stāstīja anekdotes. Pēc dažām dienām kāds Raibās armijas kareivis ierosināja:

-    Derētu aiziet uz upi pamakšķerēt un izpeldēties! Tik skaista dieniņa…

Viņa draugs iesaucās:

-    Dullais! Svītrainie tevi nošaus!

-    Nebūt ne! karavīrs atteica. Es novilkšu formas tērpu. Tad tak viņi uz mani nešaus!

Pamazām upmalā saradās daudz puišu. Neatskanēja neviens šāviens. Varbūt tas bija vienkārši tāpēc, ka visi, peldbiksītēs tērpti, izskatījās vienādi. Un tad, kad puiši nolēma sadalīties divās komandās un uzspēlēt futbolu, vienas komandas spēlētājiem nācās matos iespraust pa putna spalvai, lai viņi atšķirtos no pretspēlētājiem.

Viņi spēlēja un spēlēja, un spēlēja futbolu, līdz vairs negribēja, un, tā kā viņu komandieri joprojām bija aizņemti un nevarēja atgriezties, beigu beigās visi aizgāja mājās pie mammām.

SĀPES VIETA

Kādā lietainā, drēgnā rudens dienā Sāpe ar savu īgno, mūžam klusējošo vīru un ķildīgajiem, allaž skaļajiem bērneļiem klīda pa pasauli, jaunu mājvietu meklēdama. Veco mājokli šī jaukā ģimenīte bija nodzīvojusi tiktāl, ka no tā bija palicis pāri visīstākais grausts.

Sāpei bija ķēriens uz jauna mājokļa atrašanu. Viņa pamanīja parkā uz soliņa sēžam Bezdarbnieku. Sporta kurpes viņam bija cauras, jaķele gluži izdilusi, bet pats nepavisam nebija zemē metams. Sāpe juta, ka viņas saimei būs, kur izvērsties.

Sāpe savāza lietussargu, paņēma pie rokas divus mazākos bērnus un iesaucās:

-    Šitais būs labs diezgan! Uz priekšu!

Sāpes vīram un lielākajiem bērniem šo signālu nevajadzēja atkārtot. Nebija jau pirmā reize, kad viņi ievācās jaunās telpās.

Vienā mirklī Sāpes ģimene saklupa Bezdarbniekam apkārt. Visi aizrautīgi meklēja ceļus, pa kuriem iekļūt siltumā un sausumā. Dažs atrada caurumu zobā, dažs izmantoja mitruma sakrunkoto kāju pirkstu, bet kāds cits ierāpās jaunajā mājoklī pa drūmajām domām, kas gluži kā mežvīna stīgas nokarājās no Bezdarbnieka galvas.

Drīz vien, piedurknes uzlocījusi, Sāpe šaudījas pa plašo mitekli un dalīja visiem telpas:

-    Te iekārtosies mazākie bērni, te, vīruk, būs tava darbistaba, ha, ha, varēsi zāģēt un vīlēt, cik patīk, šite, gandrīz pašā vidū, būs viesistaba (tūlīt pat uzaicināsim radiņus ciemos!), te augšā es kāršu veļu, bet tur apakšā mēs metīsim saplēstās pudeles, glāzes un citus stiklus…

Nabaga Bezdarbnieks! Viņš jau sajuta Sāpes papēžu piecirtienus un viņas bērnu nemierīgo roķeļu pieskārienus visu viņiem vajadzēja aptaustīt un pārbaudīt!

Sāpe iekārtojās ar vērienu. Kāpēc lai viņas ģimene dzīvotu šaurībā?! Augošiem bērniem ir vajadzīgas telpas, kur spēlēt paslēpes, kariņu, indiāņus…

Sāpes ģimene jaunajā mājvietā jutās patiešām labi.

Toties Bezdarbnieks jutās arvien sliktāk.

Laikam gan Sāpes saime viņu ātri vien būtu pārvērtusi par graustu, ja viņš nebūtu sastapis glābēju.

Tas notika tīri nejauši.

Kādu sestdienu Bezdarbnieks saņēmās un aizkļuva līdz mežam, lai salasītu sēnes ziemas krājumiem. Priedulājā viņš gandrīz uzskrēja virsū Priekam, kurš savā nodabā staigāja apkārt, par spoži sarkanajām mušmirēm priecādamies.

-    Paskatieties, kungs! Prieks uzrunāja Bezdarbnieku. Cik pasakainas mušmires! Pagājušajā gadā tās bija blāvākas, vai ne?

Taču Bezdarbnieks, kurš tobrīd juta, ka Sāpes bērni pilnā sparā spēlē kariņu, nespētu priecāties pat par baravikām. Kur nu vēl par mušmirēm!

Viņš neatbildēja Priekam ne vārda, tikai uzmeta viņam drūmu skatienu.

Prieks vērīgi palūkojās uz vīru, kuru skaistais mežs nebija iepriecinājis.

-    Mēs sen neesam tikušies, par spīti vīra atturībai, Prieks mēģināja viņu iesaistīt sarunā. Es skatos, jūs esat stipri pārvērties.

Arī Bezdarbnieks uzmanīgāk palūkojās uz svešo. Ak nē, neatlaidīgais runātājs viņam nebija svešs! Tā gaišo un gudro seju vīrs agrāk kaut kur bija redzējis. Jā gan, senāk abi šad un tad bija tikušies draugu pulkā, deju zālē, dažreiz arī divatā uz ielas, jūrmalā, ezera krastā vai mežā. Taču nu jau krietnu laiku abu ceļi nebija krustojušies, viņi bija atsvešinājušies viens no otra. Vīram ne prātā nenāca ielaisties sarunā ar šo vējagrābsli, kurš apbrīnoja mušmires.

Tomēr rudenīgā saule vienā mirkli grozīja viņa prātu! Tā iemirdzējās tik neatvairāmi silti, ka sūnas iesmaržojās, brūklenes uzdzirkstīja un Bezdarbnieka sirds un mēle atsila. Un viņš sev par brīnumu izsūdzēja Priekam visas savas bēdas, īpaši sīki attēlodams Sāpes un viņas radagabalu izdarības.

-    Ak tu viena! Prieks nosodoši iesaucās. Šito nekaunību!

Tad viņš apņēmīgi teica:

-    Tā to nedrīkst atstāt! Ja Sāpei ļaus vaļu, viņa taču pārņems visu pasauli! Uz to viņai ir ķēriens. Bet mēs parādīsim Sāpei viņas vietu.

Prieks pieklaudzināja pie Sāpes pašreizējā mājokļa sienas.

-    Ei, Sāpe! viņš uzsauca. Likuma vārdā pavēlu stundas laikā atstāt patvaļīgi ieņemtās telpas!

-    Kas jūs tāds esat? nepatīkami pārsteigta, Sāpe pikti noprasīja.

-    Inspektors Prieks, viņš strupi atbildēja.

Sāpe ar atvieglojumu juta, ka šis uzbrukums

laikam gan nav jāuztver pārāk nopietni, un izsmējīgā tonī apvaicājās:

-    Kas tad jūs ir sūtījis, inspektora kungs? Un kur ir rakstīts, ka es nedrīkstu apdzīvot šīs telpas?

-     Nepavisam nav svarīgi, kas mani ir sūtījis. Prieks mēģināja izlocīties izvairīties no tiešas atbildes. Skaidrs, ka viņam nebija nekādu pilnvaru. Viņš steidzīgi pievērsās Sāpes otrajam jautājumam.

-   Tas, ka Sāpei nav ļauts aizņemt tik daudz vietas, ir rakstīts itin visur zvaigznēs un ūdenī, un plūstošās smiltīs… viņš apgalvoja, pūlēdamies balsij piešķirt pārliecības spēku. Bet visskaidrāk jūs to varētu izlasīt cilvēku acīs, ja vien spētu tajās ieskatīties, kad viņi ir vieni.

Sāpe nepavisam nebija pilnīgi pārliecināta, ka Prieks teicis taisnību, bet viņai nepietika uzņēmības un gudrības, lai pārbaudītu zvaigžņu, ūdens, smilšu un acu rakstus. Turklāt viņa apjauta, ka sava daļa patiesības Prieka vārdos noteikti ir. Tiesa, kas tiesa, viņa tak nav nekāda princese, kam pienāktos vesela pils! Ja nu Prieks pasauc palīgā kādu, kurš ir spēcīgāks par viņu…

Sāpe sabijās. Viņa papūlējās šai sarunai piešķirt pavisam citu noskaņu.

-    Mani bērni vēl ir gluži mazi. Un vīrs bieži slimo… Jūs tak negribēsiet, lai viņš dabū galu kaut kur uz ielas! Sāpe mēģināja iežēlināt Prieku.

Un tas viņai daļēji izdevās. Protams, Prieks negribēja, ka viņa dēļ kāds dabū galu. Taisnību sakot, sava vieta pasaulē Sāpei taču pienācās.

Sava vieta jā! Taču Sāpe nepazina robežas! Prieks uzstājīgi lika viņai atbrīvot lielāko daļu telpu, kurās mētājās šķīvju un pudeļu lauskas, zāģi un urbji.

Šajā mājoklī tagad laiku pa laikam apmetīsies arī Cerība un Ašā Ideja, Samierināšanās un Ilgas. Arī es pats te pavadīšu dažu labu dienu un nakti, Prieks stingrā tonī sacīja. Paskatīsimies ja nevarēsim sadzīvot, jums nāksies šo mitekli atstāt.

Ar to sadzīvošanu tā nu bija kā bija. Sāpe mazliet piesargājās gan, uzmanīja, lai bērni nelien jaunajiem kaimiņiem acīs un lai ciemiņi vakaros neaizsēžas par ilgu. Bet reizēm gluži nemanāmi viss ieslīdēja vecajās sliedēs īpaši tad, kad Sāpe juta, ka Prieka nav mājās. Un viņš jau nebija no istabā sēdētājiem!

Par laimi, Bezdarbnieks, kurš pa šo laiku, Priekam un Ašajai Idejai piepalīdzot, bija pārvērties par Galdnieku, tagad zināja, ko tādās reizēs darīt.

Vīrs zināja, kur Prieku sameklēt. Viņš devās uz mežu vai ezermalu un, itin kā nejauši uzskrējis Priekam virsū, aicināja to palīgā.

Prieks parasti klusībā nopūtās. Atklāti runājot, viņš bija aizbēdzis no mājokļa, kur aiz sienas ķīvējās Sāpes bērni un viņas vīrs augām dienām meistaroja kaut ko pilnīgi nelietojamu. Jā, Prieks bija atbēdzis uz mežu, lai savā nodabā mazliet pastaigātos, vai arī uz ezermalu, lai klusumā pasēdētu ar makšķeri. Taču viņš nebija no tiem, kas spēj atteikt, ja kāds lūdz palīdzību.

Prieks izslējās, iztaisnoja plecus un bija gatavs ierādīt Sāpei viņas vietu.

Daudzreiz viņš jau gribēja Sāpi pavisam padzīt lai iet, kurp acis rāda. Bet Sāpei vai nu kāds jauns mazulis bija šūpulī, vai arī vīrs atkal slimības gultā…

Sāpe vienmēr svinīgi solīja ievērot savu vietu un mierīgi sadzīvot ar visiem.

Parasti kādu laiciņu viņai izdevās savu solījumu turēt.

Tad atkārtojās vecā nelaime. Bērni, kājas dauzīdami, skraidelēja augšā, lejā pa kāpnēm, vīrs nezin kāpēc urba caurumus sienās, un viņa pati plēsa traukus un to lauskas izmētāja pa visu mājokli…

Ar laiku Galdnieks šo un to bija aptvēris. Viņš saprata, ka Sāpe nemūžam neiemācīsies pati ievērot savu vietu. Kādam vienmēr būs jānāk un jāatgādina, ka viņa ir pārkāpusi robežas un aizņēmusi pārāk daudz telpas. Diezin vai kāds cits Sāpi jelkad spēs iegrožot labāk nekā Prieks.

TAURIŅŠ UN AVĪZE

Reiz Tauriņš, pār mauriņu lidodams, ieraudzīja atpūtas krēslā sēžam Avīzi.

-    Cik skaista! Un liela! viņš sajūsmināts nodomāja un pamāja ar kreiso spārniņu.

-    Aiz-iet! Lidojam! Lidojam! viņš uzsauca.

-    Cik skaists! Un mazs! Avīze nopriecājās un atsaucās:

-    Kāpēc gan ne?!

Viņa atvainojās brillēm un kafijas tasei, kas stāvēja uz maza galdiņa blakus atpūtas krēslam un gaidīja jaunākās ziņas:

-    Ļoti žēl, manas mīļās, bet šodien jums vajadzēs paklausīties radioziņas. Jūs taču redzējāt, ka mani aicina lidot, vai ne?

Jā, to nu abas divas palicējas īpaši labi brilles bija redzējušas gan. Viņām atlika tikai nolūkoties, kā Avīze enerģiski savēcina lapas, ievelk elpu, mazliet paceļas gaisā un tad smagnēji ieplanē netālajā flokšu dobē.

-    Aiiiiiiiiiiiiii! vairāki simti flokšu ziediņu pārsteigumā iespiedzās.

Savukārt jasmīnkrūms, kuš auga dobes malā, ironiski vaicāja:

-   Kundze, vai tikai jūs neesat novērtējusi sevi drusku par augstu?

Avīze juta gan, ka lidošanā stipri atpaliek no Tauriņa.

-    Tas ir normāli, viņa sevi mierināja. Es taču tikpat kā nemaz neesmu trenējusies. Tikai vienreiz ielidoju pastkastītē…

Flokšu ziediem Avīze sacīja:

-     Atvainojiet, lūdzu! Es esmu iesācēja. Laikam būšu pati pirmā Lidojošā avīze uz zemeslodes.

-   Iesācēja! Tik liela un iesācēja! saspiestās ziedlapiņas staipīdami, maigie ziediņi pukojās, un no dusmām viņu krāsas kļuva spilgtākas. Kas notiks tad, kad kāpostgalvas rudens pusē sadomās kļūt par iesācējām, sakāros pirmo Lidojošo kāpostgalvu goda?!

-    Nedusmojieties, es tūlīt laidīšos tālāk, Avīze samierinoši teica. Tikai palīdziet, lūdzu, pacelties gaisā. Es vēl īsti neesmu iemanījusies atsperties.

-     Dieva dēļ, neatsperies! flokšu ziediņi bailēs iesaucās. Mēs tev palīdzēsim! Mēs palīdzēsim!

Visus spēkus sakopojuši, viņi savilkās taurītēs un uzpūta Avīzi gaisā.

Pavisam mazu gabaliņu palidojusi, Avīze noplanēja zālē.

-    Nē, lidot nemaz nav tik viegli, viņa skumji nosprieda un žēli noskatījās, kā Tauriņš graciozi laidelējās pa gaisu gaisiem.

Pēc brīža viņš nometās Avīzei blakus.

-    Es tā skatos tev lāgā nesanāk? Tauriņš apvaicājās. Man liekas, spārnus vajag kustināt daudz biežāk, nekā tu to dari.

-    Es biežāk nevaru, Avīze atteica. Es mēģinu, bet nespēju. Tie ir tik smagi.

-    Smagi? Tauriņš brīnījās.

-    Jā, Avīze apstiprināja pašas teikto. Es taču nelidoju tukšā. Es nesu sev līdzi pasaules ziņas, un dažas no tām ir ļoti smagas. Ziņas par kariem, par ugunsgrēkiem…

-    Es arī nelidoju tukšā, Tauriņš teica. Es nesu saules ziņas. Tās gan ir vieglas, tās netraucē lidot, gluži otrādi saules ziņas ceļ augšup. Ja tu izkratītu no sevis laukā pasaules ziņas, vismaz tās smagās…

-    Tad jau es vairs nebūtu Avīze! Avīze viņu pārtrauca. Ja tu izkratītu no sevis saules ziņas, tu taču vairs nebūtu Tauriņš, vai ne?

-     Nebūtu vis, Tauriņš viņai piekrita. Bez saules ziņām es būtu ne šis, ne tas.

-   Tā nu tas ir es nevaru būt pirmā Lidojošā avīze uz zemeslodes, Avīze žēli secināja.

-     Nevari gan. Tauriņš juta viņai līdzi. Tikai tad, kad pasaules ziņas būs tikpat vieglas un gaišas kā saules ziņas, uz zemeslodes varēs parādīties Lidojošās avīzes.

-     Diezin vai mēs to piedzīvosim, Avīze skumji sacīja un pamāja Tauriņam atvadu sveicienu.

MUZIKANTS UN VIŅA SIEVA

Reiz dzīvoja kāds Muzikants, kurš brīnišķīgi pūta tauri. Ilgus gadus viņš bija spēlējis labā orķestrī, koncertējis daudzās pasaules pilsētās. Bet tad nāca grūti laiki orķestris izjuka.

Muzikants, protams, stipri noskuma, bet dūšu nezaudēja. Viņš ņēma savu tauri un gāja uz vecpilsētu spēlēt garāmgājējiem, baznīcu torņiem un mākoņiem.

Viņš tur ievāca drusku naudas pavisam nedaudz, jo baznīcu torņi un mākoņi nebija nekādi bagātie klausītāji. Un diemžēl tajos grūtajos laikos tas pats bija sakāms par garāmgājējiem. Tomēr bez maizes Muzikants un viņa Sieva nepalika.

Tad nāca vēl grūtāki laiki Muzikanta Sieva saslima. Viņas ārstēšanai bija nepieciešamas ļoti dārgas zāles.

Vecais taurētājs ārkārtīgi satraucās, bet dūšu nezaudēja.

Viņš pūta savu tauri caurām dienām un augiem vakariem. Viņš izvilināja no tās visskaistākās melodijas, kadas jelkad dzirdētas.

Garāmgājēji, baznīcu torņi un mākoņi sāka mest viņa cepurē vairāk naudas, tomēr vēl joprojām pārāk maz, lai viņš varētu nopirkt dārgās zāles.

Vecais Muzikants stipri sabēdājās, bet dūšu nezaudēja.

Viņš pārdeva savu uzticamo tauri un nopirka zāles.

Taču bija jau par vēlu viņa Sievu zāles vairs nespēja glābt.

Viņa nomira.

Un vecais Muzikants zaudēja dūšu.

Viņam vairs nebija ne Sievas, ne taures, ne dūšas, ne dzīvesprieka.

Līdz tumsai viņš klīda pa vecpilsētas ielām un laukumiem, it kā pats bez dzīvības būtu palicis. Vīrs staigāja tik ilgi, kamēr viņam vairs nemaz nebija spēka.

Tad vecais Muzikants noslīga zemē stings un kluss. Tikai viena pati sāpīga nopūta izlidoja no viņa mutes.

Gadījās tā, ka vārā nopūta ielidoja tieši ūdens notekcaurulē. Tā kā Muzikants visu laiku bija pūtis tauri, neviens viņa dvašas dvesiens nebija parasts elpas izpūtiens. Arī šo nopūtu neveidoja tikai izelpotais gaiss un izciestās sāpes. Nopūta ieplūda notekcaurulē un, izvijusies tai cauri, kāpa pret debesīm brīnišķīgas taures skaņas veidā.

Muzikanta Sieva debesīs šo skaņu dzirdēja. Savā mūžā viņa bija iemanījusies no vienas pašas skaņas sajaust, ka pūtējs ir viņas vīrs.

Sieva debesīs nodomāja:

"Paldies Dievam, viņš nav zaudējis dūšu! Tāds nu viņš man ir bez taurēšanas nespēj iztikt ne bridi!"

Un Muzikanta Sieva noplūca no debesu krūma baltu ziedu un iesvieda to tieši vīram klēpī.

No tā, cik zieds bija balts un cik viegli tas ielidoja tieši klēpī, Muzikants tūlīt noprata, kas to sūta.

Un vīrs priecīgi nodomāja:

"Paldies Dievam, nekas nespēj viņu mainīt! Tāda nu viņa man ir vienmēr un visur atradīs kādu puķi. Bez tām viņa vienkārši nespēj iztikt!"

Lai Sieva manītu, ka vīrs ziņu saņēmis, Muzikants sāka pūst ūdens notekcaurulē viņas mīļāko melodiju.

Skanēja labi tīri, dzidri un maigi. To atzina arī baznīcu torņi un vecās mājas, un mākoņi, un bruģa akmeņi, un koki.

Muzikants iejūsmojās un metās izmēģināt ari citas notekcaurules.

Augu nakti viņš staigāja pa vecpilsētu un ar notekcauruļu palīdzību sūtīja pret debesīm tādas melodijas, kādas bija pelnījusi viņa dārgā Sieva, viņa mīļā pilsēta un visa skaistā pasaule.

Lai arī kurā vecpilsētas stūrī viņš būtu, Sieva viņu nekļūdīgi atrada un atalgoja viņa priekšnesumu ar baltu ziedu.

Vēlāk, kad abi satikās, Muzikants atzinās:

Zini, es toreiz pavisam biju zaudējis dūšu. Ja nebūtu patrāpījusies pa mutei tā notekcaurule un ja tu nebūtu devusi ziņu ar tiem baltajiem ziediem, es laikam gan drosmi nekad nebūtu atguvis.

Sieva tikai pasmaidīja un rāmi sacīja:

-    Ko nu tu tagad runā! Tas taču nepavisam neizskatītos pēc tevis…

KAFIJKANNAS VĀCIŅA DARBI

Kādu dienu lielā, skaistām rozēm rotātā kafijkanna saplīsa un viņas mazais, sīkiem rožu pumpuriem apgleznotais vāciņš palika viens pats plašajā pasaulē.

Viņš pieslīdēja pie bufetes plaukta malas un grasījās lēkt lejā.

"Ko es viens pats citu varu darīt," vāciņš skumji nodomāja. "Nevienam es taču nekad nebūšu vajadzīgs."

Tieši tobrīd bruņurupucis, kurš visu rīta cēlienu bija kārtojis un tīrījis savu mājokli, iznāca istabas vidū un aplaida apkārt acis, kaut ko meklēdams.

Bruņurupuča skatiens apstājās pie vāciņa.

-    Cienījamais kungs, vai drīkstu ko lūgt? bruņurupucis goddevīgi uzrunāja vāciņu. Es gatavojos izvēdināt savas bruņas. Bet pa to laiku man vajadzētu ar kaut ko apsegties, lai nesaķertu iesnas. Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs uz kādu brītiņu stātos manu bruņu vietā.

Vāciņam nepavisam nebija grūti to izdarīt, un veselu stundu viņš rūpīgi sedza bruņurupuča augumu.

Visi istabas iemītnieki ar sajūsmu vēroja, kā šurp un turp pa grīdu tipina rožu pumpuriem rotāts bruņurupucis.

"Cik jauki būtu, ja es pie savas sārtās kleitas varētu uzlikt galvā tādu lielu, rožu pumpuriem apgleznotu cepuri," uz vāciņu nolūkodamās, prātoja lelle Lintija, kuras dzīvē tuvākajā laikā bija gaidāms svarīgs notikums skaistumkonkurss.

Un tad, kad bruņurupucis, savas īstās, vecās bruņas izvēdinājis, nospodrinājis un apvilcis, nesa vāciņu atpakaļ uz bufeti, Lintija saņēmās, izskrēja viņiem ceļā un sarkdama sacīja:

Mīļais kungs! Man ir liels, liels lūgums… Vai jūs nevarētu drusku izpalīdzēt kaut vai vienu vienīgu reizīti! Tikai 28. novembrī… Tajā dienā man ārkārtīgi vajadzīga tieši tāda cepure, kāds esat jūs…

Vāciņš, kurš bija gribējis doties atpakaļ uz savu bufetes plauktu, lai tūlīt no tā nolēktu zemē, protams, varēja lēcienu atlikt.

28. novembrī viņš uzmanīgi iekārtojās Lintijas kuplajos matos un no visas sirds centās pārāk smagi neuzgult viņas mazajai galviņai. Viegls gan viņš nebija, bet skaistuma dēļ Lintija bija gatava nest vēl smagāku nastu.

Kad lellīte bija uzvarējusi skaistumkonkursā, viņa neaizmirsa noskūpstīt savu smago cepuri. Tad viņa kārtīgi nolika to atpakaļ bufetes plauktā.

Dažas dienas vāciņš tur rāmi stāvēja, grimdams skaistās atmiņās par skaistumkonkursa skaņām, smaržām un krāsām. Tad viņu atkal pārņēma grūtsirdība.

"Velti cerēt, ka vēl kādam būšu noderīgs," vāciņš sprieda. "Man jau tā neticami palaimējās. Bet nu gan visam jāpieliek punkts."

Un viņš atkal pievirzījās pie pašas plaukta malas.

Tajā brīdī istabā ienāca mājas saimniece. Pie bufetes piesteigusies, viņa pacēla vāciņu un kaut ko zem tā nolika. Tad istabā ieskrēja saimnieces mazā meitiņa Sintija.

-    Mammūūū, vēēēl vienu konfektīīītīīī, lūūūdzūūū, viņa lūdzās.

-    Nē, Sintij, saimniece teica. Otru konfektīti es noslēpu drošā vietā. To tu dabūsi tikai rītdien, turklāt pēc pusdienām.

Saimniece pamirkšķināja ar aci, un vāciņš viņai tādā pašā veidā atbildēja. Viņam bija skaidrs, ka konfekte jānosargā līdz nākamajai dienai.

Pēc brīža, kad māte ar meitiņu bija izgājušas no istabas, vāciņš dzirdēja, ka viņu uzrunā kāda maiga balss.

-    Kungs, mēs, istabas puķes, šovakar gribam rīkot dārza svētkus. Mums ļoti būtu vajadzīgs tieši tāds skaists porcelāna baseiniņš, kāds esat jūs. Vai jūs nebūtu ar mieru, ka uz vienu vakaru mēs jūs ieliekam puķu podā, kurā aug mājas svētība, un piepildām ar ūdeni, lai varat mirdzēt sveču gaismā?

-    To es labprāt darītu gan, vāciņš sacīja, bet līdz rītdienas novakarei diemžēl esmu aizņemts.

Istabas puķes apspriedās un nolēma pārcelt svinības uz nākamo dienu.

Vāciņš nosargāja konfekti līdz pēcpusdienai un tad steigšus ķērās pie jaunā pienākuma. Mirdzēšana sveču gaismā nebūt nebija viņa pēdējais darbs. Taisni brīnums, cik daudziem istabas iemītniekiem bija nepieciešama viņa palīdzība! Vāciņš iemanījās strādāt tik veikli, ka paspēja paveikt gandrīz visu. Viņam neatlika laika tikai vienai darbībai nolēkšanai no bufetes plaukta.

KOKA NAMIŅŠ, BAZNĪCA UN CITI

Kāds Koka Namiņš bija neglābjami iemīlējies Baznīcā, kuras attēlu gluži nejauši bija ieraudzījis krāsainā žurnālā.

Neglābjami iemīlējies tas nozīmē, ka Namiņš vairs nemaz nedomāja par sevi, viņa prātu aizņēma tikai daiļā Baznīca.

Staltā, slaidā celtne atradās tālu no ieliņas, kurā stāvēja Koka Namiņš. Viņš nevarēja saskatīt pat Baznīcas torņa gaili, jo viņa skatienu ātri vien aprāva vairākas četrstāvu ēkas, kuras atradās ielas otrajā pusē. Koka Namiņš pat iztālēm nevarēja nolūkoties uz iemīļoto. Viņam nebija ne mazākās iespējas dot Baznīcai mājienu, kas tai ļautu apjaust viņa kvēlās jūtas.

Namiņam vajadzēja sameklēt ziņnesi, kurš aizgādātu Baznīcai mīlestības vēsti.

Taču Namiņš stāvēja tik klusā ieliņā, kur uzticamu un prasmīgu vēstnesi atrast nemaz nebija viegli.

Kuram katram kaimiņam uzticēt savas sirds noslēpumu Koka Namiņš negribēja.

Par laimi, klusajā ieliņā reiz ieklīda skaļi klabošs un grabošs Autobuss.

Pirms vairākiem mēnešiem grabošais Autobuss pilsētas centrā bija ieraudzījis neiedomājami skaistu, sarkanu Mašīnu un tūlīt uz līdzenas vietas tajā neglābjami iemīlējies.

Mašīna krustojumā vienā mirkli bija pašāvusies Autobusam garām, un viņš bija palicis stāvam kā zemē iemiets, kaut ari bija iedegusies zaļā gaisma un vesela braucamrīku rinda bija sākusi pīpināt un tūtināt. Autobuss bija mazliet atjēdzies tikai tad, kad, skaļi vīvinādama, bija parādījusies policijas mašīna.

Kopš tās dienas Autobuss spēja domāt tikai par apburošo svešinieci.

Dienu un nakti viņš braukāja pa pilsētu cerībā, ka vēlreiz ieraudzīs spoži sarkano skaistuli, dosies viņai klāt un droši atklās savas kvēlās jūtas.

Taču elegantā automašīna bija kā ūdenī iekritusi.

Autobuss, kurš no dienas dienā kļuva arvien grabošāks un klabošāks, bija sācis krāt naudu, lai varētu nolīgt privātdetektīvu, kas uzņemtos viņa iemīļoto sameklēt.

Lai ātrāk sapelnītu pamatīgo summu, kāda bija nepieciešama detektīva algošanai, Autobuss pārvadāja pasažierus un kravas, turklāt uzņēmās arī dažādus ļoti smagus un netīrus darbus, kas bojāja viņa veselību un izskatu. Tomēr naudas vēl bija maz.

Smagi strādādams, Autobuss bija pavisam novārdzis. Turklāt katru brīvo brīdi viņš pavadīja, pa pilsētu apkārt šaudīdamies un ikvienā ielā un ieliņā ielūkodamies. Vai tikai tur nespīd sarkanā Mašīna?

Tā Autobuss bija nokļuvis arī tajā klusajā ieliņā, kurā stāvēja Koka Namiņš. Tajā ieliņā autobusi nepavisam nebija bieži viesi. Tomēr Namiņš neapjuka vienā mirklī viņš saprata, ka šis braukātājs varētu būt uzticams un prasmīgs ziņnesis.

Namiņš pamāja, lai Autobuss apstājas, un īsos vārdos izstāstīja tam savu vajadzību.

Autobuss uzreiz visu aptvēra. Un juta Namiņam līdzi. Viņš bija ar mieru aizbraukt pie cēlās Baznīcas un aizvest tai Namiņa vēsti, bet nevarēja atļauties darīt to bez maksas.

Namiņš nebija no bagātajiem, nepavisam ne. Tomēr viņš atrada iespēju, kā atlīdzināt Autobusam par pūlēm. Viņš iedeva Autobusam septiņus tīri labus dēļus, kurus izplēsa no bēniņu starpsienas.

Autobuss dēļus pārdeva, naudu iemeta krājkasītē, kas atradās blakus stūrei, un devās pie Baznīcas.

Tornim gluži blakus nostājies, Autobuss noklepojās un sāka runāt. Tā kā viņa paša sirdi kvēloja ilgas pēc iemīļotās, runa izdevās aizkustinoša un pārliecinoša. Nelaime tikai tā, ka Autobusam bija ļoti neskaidra dikcija svinīgos, skaistos vārdus viņš drīzāk noburkšķēja nekā nodeklamēja.

Baznīca nepievērsa Autobusam uzmanību. Viņa šai pilsētā stāvēja visam pāri. Viņa nemanīja ne autobusus, ne namiņus, ne sarkanas vai dzeltenas mašīnas. Baznīca lūkojās uz to pusi, kur, pēc viņas domām, atradās Itālija. Tā bija zeme, kurā slējās brīnišķīgi šķībais Pizas tornis. Reiz kādā grāmatā Baznīca bija ieraudzījusi elegantā torņa attēlu un šajā svešiniekā bija neglābjami iemīlējusies.

Autobuss beidza savu saviļņojošo runu, apklusa, brīdi pagaidīja un tad apvaicājās:

-    Kundze, vai atbilde būs?

Tieši tajā mirklī Baznīca gari nopūtās, jo aptvēra, ka tas mīlestības pilnais skatiens, kas lidoja viņai pretim no dienvidu puses un ko viņa bija noturējusi par tālā Pizas torņa acu skatienu, pieder tuvējam Ūdenstornim.

Autobuss, kurš jau nepacietīgi dīdījās, jo nepavisam nebija radis ilgi kavēties uz vietas, žigli nosprieda, ka Baznīcas nopūta ir jūtu pilna atbilde Koka Namiņam. Ar neskaidru, toties skaļu saucienu "Paldies! To es viņam pavēstīšu!" Autobuss devās atpakaļ uz kluso ieliņu.

-    Viņa vērīgi noklausījās, bet neteica ne vārda, viņš stāstīja Namiņam, kurš aiz satraukuma bija notvīcis līdz ausīm. Neteica ne jā, ne nē, tikai nopūtās. Zini, tā nopūta pauda vairāk nekā vārdi tajā bija mīlestība un skumjas. Tici man es pats tā bieži vien nopūšos. Ieklausies!

Un Autobuss izdvesa garu, visai sarežģītu nopūtu, kurā bija mīlestība un skumjas.

Jāteic gan, ka Namiņam šī nopūta lika satrūkties. Arī četrstāvu ēkas nolaida acis un paraudzījās uz Autobusa pusi. Pat telefonbūdiņa, kas stāvēja šķērsieliņā, ziņkārīgi palūkojās ap stūri.

Taču visā visumā šī mīlestības un skumju pilnā nopūta Namiņu apmierināja un iepriecināja. Prieka pietika gandrīz diviem mēnešiem. Pēc tam tā krājumus vajadzēja atjaunot.

Namiņš lūdza talkā Autobusu.

Autobuss bija pasācis šad un tad iegriezties klusajā ieliņā, lai pastāstītu Namiņam par saviem meklējumiem un izdvestu kādu no savām skumju un mīlestības nopūtām, ar kurām visi ieliņas iemītnieki nu jau puslīdz bija apraduši.

Autobusam bija vesela krava nopūtu, jo viņa meklējumi vēl joprojām nebija vainagojušies panākumiem un krājkasīte vēl joprojām nebija tik pilna, lai viņš varētu algot privātdetektīvu.

Autobuss labprāt devās pie Baznīcas ar jaunu Namiņa vēstījumu, jo Namiņš viņam bija kļuvis tuvs un mīļš. Un Autobuss labprāt pieņēma astoņus Namiņa dēļus, jo tie ienesa viņa krājkasītē naudu.

Autobuss atgriezās no Baznīcas apmeklējuma ar jaunu Namiņa sirdsdāmas nopūtu, ko tūdaļ izteiksmīgi demonstrēja draugam.

Nu Namiņam atkal prieka bija papilnam.

Tā tas kādu laiku turpinājās. Un būtu turpinājies vēl daudz, daudz ilgāk, varbūt pat mūžīgi, ja vien Koka Namiņam neaptrūktos dēļu.

Tiesa gan, Autobuss, kuram Namiņš nu bija īsts sirdsdraugs, ņēma arvien mazāku maksu, bet no tās pavisam atteikties nevarēja. Nemitīgā braukāšana, bezgalīgās ilgas un biežās nopūtas viņam par labu nebija nākušas: viņš bija tā sagrabējis, ka vairs nespēja dabūt citus darbus, kas ienestu naudiņu viņa krājkasītē.

Namiņš atdeva dēli pēc dēļa, līdz pienāca diena, kad pilsētas varasvīri pēkšņi atklāja, ka viņam to vairs nav pietiekami daudz, lai viņš varētu stāvēt klusajā ieliņā.

Kādu vakaru varasvīri atsūtīja buldozeru, kam nākamajā dienā vajadzēja noslaucīt Namiņu no zemes virsas.

To padzirdējis, Autobuss aizsteidzās pie Baznīcas un vēl skaļāk nekā parasti vērsās pie viņas ar satrauktu runu:

-    Jūs tikai nopūšaties un nopūšaties. Protams, arī tas nav maz. Man, piemēram, nav bijis lemts dzirdēt nevienu manas iemīļotās nopūtu. Ar vienu jūsu dvesienu mans draugs varēja iztikt apmēram divus mēnešus. Bet tagad… Iedodiet vismaz kādu dakstiņa gabalu, ko viņam aiznest…

Tieši tajā brīdī no Baznīcas jumta gaisā pacēlās baložu bars. Kādam putnam izkrita balta spalviņa, kas novirpuļoja Autobusam pie riteņiem.

-    Paldies! no aizkustinājuma pavisam aizsmacis, Autobuss sacīja. Un klusībā nodomāja: Kad gan mana mīļotā apveltīs mani ar tādu dāvanu?

Autobuss aizsteidzās pie Namiņa, pasniedza tam baloža spalviņu un demonstrēja daiļrunīgu nopūtu.

Nu Koka Namiņam prieka bija tik daudz, ka pietiktu veselam pusgadam, ja vien viņam tik ilgi būtu lemts dzīvot.

Turklāt arī četrstāvu nami bija nolēmuši sagādāt savam mazajam kaimiņam pēdējo iepriecinājumu. Viņi uzmanīgi sakustējās, mazliet pašķīrās un pavēra šauru spraudziņu, pa kuru Namiņš ieraudzīja savas iemīļotās torņa pašu galiņu ar zelta gaili, kas vizēja vakara saulē.

Tagad jau Koka Namiņam prieka bija tik daudz, ka tā pietiktu četriem gadiem un pieciem mēnešiem, ja vien…

Jā, nākamajā dienā Namiņu līdz ar visu viņa prieku noslaucīja no zemes virsas.

Tajā vietā drīz vien uzcēla modernu trīsstāvu namu, kurš jau pirms spāru svētkiem neglābjami iemīlējās benzīna uzpildes stacijā, kuras attēlu bija ieraudzījis krāšņā reklāmas plakātā.

Un kas tad notika un notiek ar citiem pilsētniekiem?

Autobuss, kurš tagad grab un klab neticami skaļi, pie tam ne tikai puspilnās krājkasītes, bet arī citu iemeslu dēļ, joprojām dažādās diennakts stundās sastopams dažādās pilsētas ielās. Tūkstošiem pilsētnieku pazīst viņa nopūtas.

Baznīca joprojām ilgojas pēc Pizas torņa, stāv visam pāri un raugās uz Itālijas pusi.

Ūdenstornis joprojām dievina Baznīcu un apvelta viņu ar gariem acu skatieniem.

Un te pieminēti tikai daži no bezgala daudzajiem šīs pilsētas iemītniekiem, kuri ir neglābjami iemīlējušies kādā staltin staltā vai sīcin sīkā, vai koši sarkanā, vai bāli dzeltenā, vai akmenscietā, vai bārkstainā būtnē, kas savukārt ir iemīlējusies kādā šķībum šķībā vai skaļum skaļā, vai gudrā, vai dumjā, vai vēl-sazin-kādā personā.

RŪGUMPODAUN SKĀBUMĶĒRNES PĀRVĒRTĪBA

Rūgumpods iemīlējās Skābumķērnē, jaunā dāma atbildēja viņam ar to pašu, viņš iemīļoto bildināja, viņa teica jāvārdu un tad bija kāzas.

Tās bija lepnas kāzas. Netrūka ne pliekana alus, ne saglīzdējušas maizes, ne piedegušā cepeša, ne ieskābušas trīsstāvu tortes, kuras augšējais stāvs bija iebrucis tās pagrabā, vārdu sakot, netrūka nekā tāda, bez kā īgņu un nīgruļu svētku mielasts nav iedomājams.

Muzikanti bija sava uzdevuma augstumos. Vijoles stīgas saplīsa jau pēc pirmā valša sākuma taktīm. Bungu āda pārsprāga otrās dziesmas laikā. Dziedātājam bija sastrutojuši trīs zobi un sapampuši abi vaigi; katru dziesmu viņš griezīgi novaideja, bet uz rīta pusi dažas pat nogaudoja, jo tad viņam arī vēders bija apsāpējies.

Dejas izdevās vienkārši lieliski. Valsi griežot, jaunais vīrs uzmina uz jaunās sievas kleitas malas tik stipri, ka lepnais tērps stirkšķēdams pārplīsa uz pusēm. Skābumķērne nogāzās zemē, novilkdama sev līdzi ne tikai partneri, bet arī četrpadsmit citus dejotājus. Sešiem iztrūka pogas, četriem izbira nauda, diviem nokrita brilles, vienai pazuda auskars. Viens atteicās celties kājās un aizsnaudās turpat uz grīdas.

Radi un draugi nosprieda: visas zīmes rāda, ka jaunlaulātie dzīvos ļoti saskanīgi roku rokā, plecu pie pleca viņi īgņosies, piktosies, rūgs un skābs.

Sākumā tā ari notika. Medusmēnesis, ko šajā gadījumā laikam gan vajadzētu saukt par etiķmēnesi, atklāja, ka vīrs un sieva viens otram ir kā radīti. Rūgumpods pazaudēja visu naudu, savukārt Skābumķērnei zaglis no somiņas izvilka visus dokumentus un atslēgas. Sieva nejauši uzmeta vīram uz kājas karstu gludekli, bet vīrs neviļus iespieda viņas pirkstus ledusskapja durvīs. Turklāt tomēnes lietus lija nepārtraukti un cenas tirgū kāpa uz augšu nemitīgi. Vīrs un sieva sapratās gandrīz bez vārdiem tikai ar skumjām nopūtām un drūmiem acu skatiem.

Pirmais Skābumķērnes un Rūgumpoda kopdzīves gads aizritēja vienotā nīgrumā un īdzībā.

Pēc gada šajā ģimenē ieradās dēliņš.

Pasaulē nācis un savai māmiņai aci uzmetis, mazulītis dusmīgi novaibstījās un pikti iebrēcās.

-    Mūsējais! Skābumķērnē lepni atzina un pacienāja viņu ar skābu pieniņu.

Tētiņu pirmoreiz satikdams, bērnelis neapmierināti nošķaudījās un īgni ievēkšķējās.

-    Mūsējais! Rūgumpods sajūsmināts izdvesa un paņēma dēlu rokās.

Tad notika kaut kas neparedzēts.

Mazulis pasmaidīja.

Rūgumpods satrūkās.

-    Paklau, mana mīļā skābenīt! viņš saudzīgi uzrunāja sieviņu. Vai tu esi pilnīgi droša, ka tas ir mūsu bērniņš? Vai tikai slimnīcā nav samainīts? Viņi visi taču ir pavisam līdzīgi…

-     Samainīts! Tad nu gan izdomāji, mans mīļais rūgtumiņ! Skābumķērnē vīru aprāja. Samainīts! Es tak pati visu laiku tur biju klāt! Un vai tad tu pats neredzi: mūsu puisītim ir manas lūpas, manas acis, mana piere, tavas ausis, mana dzimumzīmīte uz pleca, manas pēdas, mani nadziņi…

-     Jā, jā, mana dārgā skābenīt! Bet no kā viņam tāds plats smaids? Rūgtumpods nevarēja saprast. Mēs taču nekad nesmaidām ne tu, ne es.

-    Nu, mans mīļais rūgtumiņ, laikam gan mums tagad nāksies pasmaidīt, Skābumķērne domīgi sacīja. Nekas cits mums neatliks. Kur tas redzēts, ka smaidīgam bērnam ir īdzīgi vecāki!

Viņa pamēģināja mazajam uzsmaidīt. Ņemot vērā, ka viņa to darīja pirmoreiz mūžā, smaids izdevās tīri jauks.

-     Ja es katru dienu cītīgi trenēšos, tad pavisam drīz smaidīšanā panākšu mūsu dēliņu, Skābumķērne apgalvoja un vingrināšanās labad apveltīja vīru ar gandrīz vai žilbinošu smaidu.

-    Ai, mana skābe-zemenīt! vīrs apmulsis nezināja, kādus vārdus izvēlēties. Vai tik tu arī neesi tai slimnīcā samainīta?

Nākamajā rītā Skābumķērne manīja, ka Rūgumpods neparasti ilgi skuj bārdu. Klusām pienākusi vīram tuvāk, viņa atklāja, ka vīrs jau sen ir noskuvies, bet tagad pie spoguļa vingrinās smaidīšanā.

-     Paklau, mans rūgtu-saldumiņ! Skābumķērne iesmējās. Vai tu pats neesi samainīts? Es tikai nesaprotu kur… Slimnīcā pēdēja laikā tu taču neesi bijis!

Un tad viņi apkampās un smējās tā, kā nebija smējušies visi viņu abu radinieki, vairākās paaudzēs kopā ņemti.

Mazulītis viņiem piebalsoja, kā nu prazdams.

-    Samainīts, vai? Skābumķērne smiedamās prasīja vīram.

-    Mūsējais! Rūgumpods par samainīšanu vairs negribēja ne dzirdēt.

Bet kaut ko viņiem abiem vajadzēja mainīt gan: vārdus. Tik smaidošiem un smejošiem radījumiem taču nepavisam nepiestāv tik skābi un rūgti vārdi.

Tajā pašā dienā, kad viņi devās kristīt bērniņu, viņi nomainīja savus vecos vārdus pret jauniem. Par to nācās samaksāt krietni lielu valsts nodevu. To viņi izdarīja bez kurnēšanas, īgņošanās un sāpīgām nopūtām.

Lai nu tie jaunie vārdi paliek te neuzrakstīti, citādi kāds vēl varētu sazīmēt savu kaimiņu vidū šo ģimenīti un netīšām nesmalkjūtīgi atgādinātu tēvam un mātei viņu vecos vārdus, kurus abi jau ir galīgi aizmirsuši, bet viņu dēliņš, paldies Dievam, nekad mūžā nav dzirdējis.

PLĀTĪGIE UN LAIMĪGIE PŪĶI

Tris pirmsskolas vecuma pūķīši sēdēja smilšukastē un plātījās tā, ka zvīņas grabēja.

-    Kad mans tētis aiziet alu dzert, viņš nenāk mājās desmittūkstoš gadu! Zobiņklabiņš lepni apgalvoja un iesvieda Nadziņskrāpiņam acīs sauju smilšu.

-   Apčī! Nadziņskrāpiņš sāka šķaudīt tā, ka piectūkstoš kilometru plašā apkārtnē akmeņi lēkāja.

Četrdesmit dienas šķaudījis, viņš noslaucīja visus piecpadsmit degunus un turpināja interesanto sacensību.

-    Ja mans tētuks ir aizgājis parādīties cilvēkiem, tad mēs ar mammu negaidām viņu brokastīs piecdesmittūkstoš gadu!

To pateicis, Nadziņskrāpiņš uzvaroši paskatījās uz Zobiņklabiņu, kurš nu jau bija pārspēts. Bet trešajam pūķītim Astiņsitiņam, kura kārta plātīties tagad bija pienākusi, viņš parādīja visas piecpadsmit ugunsmēles.

Astiņsitiņam no aizvainojuma vajadzētu iebrēkties tik spalgi, ka divsimt trīsdesmit sešas atbalsis nespētu nomierināties sešas nedēļas. Taču pūķītis neiebrēcās vis. Kad viņš sāka runāt, teiktais nemaz neizklausījās pēc plātīšanās un balss nepavisam neskanēja uzvaroši. Balsī bija dzirdamas skumjas, kad pūķītis sacīja:

-     Mans tētis mammai teica: kā iešot projām, tā aiziešot uz visiem laikiem! Pat pēc triljonbiljoniem gadu viņš nepārnākšot mājās!

Ja tā būtu plātīšanās, smilšukastē vajadzētu sacelties lielai kņadai. Nadziņskrāpiņam un Zobiņklabiņam vajadzētu protestēt pret tik nekaunīgiem meliem. Taču viņi klusēja.

Tikai pēc brīža Zobiņklabiņš nedroši ieteicās:

-    Paklau, čaļi, tas taču būtu par traku, vai ne?!

Savukārt Nadziņskrāpiņš mierinoši apgalvoja:

-    Skaidrs, ka tētis jūs abus ar mammu grib tikai pabaidīt, lai jūs kļūtu paklausīgāki…

Taču Astiņsitiņš bija nokāris visus sešpadsmit degunus.

-    Man šķiet, viņš aizies. Pūķabērns gandrīz raudāja. Pēdējā laikā viņš ir tik nervozs…

-     Paklau, vecīt! Kāpēc tavs tētuks ir sadomājis atstāt mājas? pajautāja Zobiņklabiņš.

-    Es īsti nezinu, Astiņsitiņs atbildēja. Es tikai dzirdēju, ka viņš mammai dusmīgi saka: "Jā, jā, esmu neveiksminieks, laimes man nav, došos pasaulē to meklēt, bet nedomā, ka atgriezīšos!"

Smilšukasti atkal apņēma klusums.

Tad Nadziņskrāpiņam kaut kas ienāca prātā, un viņš Astiņsitiņam jautāja:

-    Kā tu domā ja tavam tētim palaimētos un viņš atrastu zelta gabalu, tik lielu kā divdesmit, nē, trīsdesmit pūķa galvas, vai ar to pietiktu?

-     Ar tādu zelta gabalu, kas ir trīsdesmit pūķu galvu liels, noteikti pietiktu! Zobiņklabiņš nenocietās un pasteidzās izteikt savas domas. Tā ir pamatīga laime. Tas, kurš tādu gabalu atradis, vairs neskaitās neveiksminieks.

-    Jā, laikam gan, Astiņsitiņš piekrita. Bet es šaubos, vai mans tētis līdz aiziešanai no mājām atradīs tik lielu zelta gabalu.

-    Viens pūķis, lai cik viņam galvu un acu, var arī neatrast, prātīgi sacīja Nadziņskrāpiņš. Bet trīs pūķi, turklāt jauni pūķi…

-    Taisnība gan! Zobiņklabiņš uzreiz saprata, kas draugam padomā. Sadalīsim visu pasauli trijos nogabalos, katrs no rīta līdz vakaram pārmeklēsim savu daļu, aši atradīsim vajadzīgā lieluma zelta gabalu un noliksim uz ta ceļa, pa kuru Astiņsitiņa tētis nāk mājās, lai arī viņš to atrod! Ātri pie darba!

Pūķīši pielēca kājās, nopurināja smiltis, izvēlējās katrs savu debespusi un devās meklēt zelta gabalu.

Nepagāja ne septiņi tūkstoši gadu, kad viens no viņiem Zobiņklabiņš piemērotu zelta gabalu atrada.

Tajā pašā vakarā pūķīši nolika gabalu uz tā ceļa, pa kuru Astiņsitiņa tētis mēdza nākt mājās, un paši noslēpās krūmos, lai pārliecinātos, vai viss norit gludi, bez aizķeršanās.

Aizķeršanās bija gan!

Kad Astiņsitiņa tētis padrūmā omā tuvojās mājām, astoņas no viņa kājām aizķērās aiz kāda akmens. Viņš to dusmīgi paspēra. Projām veldamies, akmens vakara saulē iezibējās tik spoži, ka pūķis pielieca divpadsmit no savām galvām, lai to apskatītu.

īgņa un neveiksminieks viņš līdz šim brīdim bija bijis, bet muļķis gan ne! Viņš pazina zeltu, saķēra to, pasvieda gaisā un iegavilējās tik līksmi, ka četrsimt piecām atbalsīm darba pietika trīssimt sešdesmit dienām.

Pēc tam pūķis apsviedās apkārt un devās projām…

Astiņsitiņš gribēja mesties tēvam pakaļ un pagriezt visas viņa kājas uz māju pusi. Taču draugi čukstēja, ka vajadzētu nogaidīt un pavērot, ko lielais pūķis nodomājis darīt.

Trīs mazie pūķīši slepus sekoja Astiņsitiņa tētim un noskatījās, kā viņš aiziet pie rotkaļa, pasūta sešdesmit četrus auskarus un tad tūkstoš divsimt desmit gadus, kamēr meistars tos darina, stāv tam blakus, lai viss būtu labākajā kārtībā.

Auskari izdevās brīnišķīgi!

Pūķis sabēra tos maisos un, zeltam šķindot, gāja mājās.

Visi trīs mazie pūķīši atviegloti uzelpoja.

Vīru ieraudzījusi, arī pūķa kundze atviegloti uzelpoja, tomēr kārtības labad astoņās no savām pierēm ievilka dusmu rievas.

Taču pūķis tām nepievērsa uzmanību. Svinīgi un laimīgi viņš atsēja maisus un sāka sieviņai ausīs karināt auskarus. Šis darbs, tāpat kā Ziemsvētku eglītes rotāšana, no darītāja prasa rūpību un saudzību. Jā, to nu nevarēja iesākt un pabeigt vienā dienā īpaši tādēļ, ka pūķis katru sievas galvu, kura jau bija izrotāta, nobučoja uz abiem vaigiem. (Pie tam katru reizi viņš lika lietā visas savas trīsdesmit četras mutes pēc kārtas!)

Pēc seštūkstoš divdesmit diviem gadiem pūķis beidzot bija ticis līdz sieviņas un savai pēdējai galvai. Tad viņš atkāpās divu kilometru attālumā un novērtēja padarīto.

Pūķa kundze, gluži samulsusi, stāvēja un mirdzēja. Viņa mirdzēja ne tikai ap ausīm, bet visgarām un viscaurēm.

Pūķis nodomāja: "Kā man dzīvē laimējies! Tik mirdzoša sieva! Cita nemirdzētu tā pat tad, ja viņai būtu simttūkstoš auskaru vairāk…"

Un Astiņsitiņa tētis uzaicināja mammu pastaigāties, lai varētu mazliet paplātīties citu pūķu priekšā.

Savukārt Astiņsitiņš ar draugiem devās plātīties turpat uz smilšukasti.

Kad es būšu liels, es uzdāvināšu savai sievai desmittūkstoš auskaru! Astiņsitiņš sacīja un iesvieda Zobiņklabiņam acīs sauju smilšu.

ĒRMIŅŠ PASAULES MALĀ

Pa visu garo, garo ziemu un gauso, gauso pavasari Ērmiņš bija ļoti noguris. Viņš bija sūri grūti strādājis, bet ne jau tikai darba dēļ viņa spēki bija gandrīz izsīkuši. Noguris viņš bija no savas ērmības, tas ir, no tā, ka citi viņu uzskatīja par ērmīgu.

Nu bija pienākusi vasara un līdz ar to atvaļinājuma laiks, atpūtas laiks. Katru dienu Ērmiņš dzirdēja, kā ļaudis visapkārt runā par to, kurp dosies pavadīt brīvdienas. Bagātākie lasījās baros, lai dotos uz ārzemēm, pārējie posās pie lauku radiem vai plānoja braukt zaļumos draugu pulciņā.

"Man apnicis rēgoties visiem acīs," Ērmiņš skumīgi prātoja. "Esmu noguris, noguris… Es negribu, lai arī atvaļinājuma laikā sveši ļaudis vai pat radinieki cits citam slepus pamāj, mudinādami pievērst uzmanību manai ērmībai. Braukšu atpūsties uz turieni, kur neviena nav, uz pašu Pasaules Malu."

Ērmiņš ielika savā ērmīgajā mugursomā ērmīgu telti, ērmīgu zobu suku, ērmīgu kabatas lukturīti, ērmīgas saulesbrilles un dažas citas ērmīgas mantas un devās uz dzelzceļa staciju.

Viņš nopirka biļeti līdz pašai tālākajai pieturai Pasaules Malai, sameklēja vistukšāko vagonu un apsēdās pie loga tā, lai nevienam nevajadzētu lūkoties sejā un lai jau pirmajā atvaļinājuma dienā viņš tiktu vaļā no apgrūtinošiem un nogurdinošiem skatieniem.

Līdz Pasaules Malai bija krietns gabals, ko braukt. Ērmiņš nonāca galā vakarpusē. Viņš tūliņ sāka meklēt kādu jauku vietiņu, kur uzsliet telti. Jāteic, ka nebija grūti tādu atrast, Pasaules Malā visas vietiņas bija brīnumjaukas: smiltis vizēja maigi dzeltenas un smalkas, priedes slējās smaržīgas un klusas, jūra pletās tīra un dzidra.

Ilgi nedomādams, Ērmiņš zem kādas priedes uzslēja savu ērmīgo telti un brīnumjauki izgreznoja to ar ērmīgu karodziņu. Tad viņš ērti un skaisti iekārtojās salika pa rokai visas citas ērmīgās lietiņas.

Kad viss bija kārtībā, Ērmiņš kādu brīdi apbrīnoja savu vientuļo mājokli. "Cik žēl, ka te, Pasaules Malā, nav neviena, ko es varētu ielūgt ciemos," viņš nevilšus nodomāja. "Mēs varētu sēdēt siltās smiltīs, dzert tēju un klausīties jūras šalkoņā…"

Tad viņš nolēma aizstaigāt līdz pašai jūras malai.

Ērmīgās kurpes novilcis un pie savas telts atstājis, Ērmiņš pa maigi dzeltenajām smiltīm aizgāja līdz jūrai un apsēdās uz liela akmens.

Tobrīd rietēja saule. Tā jau pa pusei bija aizgrimusi aiz Pasaules Malas, taču vēl joprojām debesis, zemi un jūru pielēja ar brīnum siltu un draudzīgu gaismu. Ērmiņam pēkšņi kļuva tik ērmīgi labi ap sirdi, it kā viņš Pasaules Malā nebūtu viens pats.

Ērmiņš novērsa acis no rietošās saules un paskatījās apkārt. Viņš ieraudzīja patiešām ērmīgu ainu gandrīz uz katra jūrmalas akmens tupēja pa ērmīgām radījumam, kas arī lūkojās saules rietā! Katrs bija tik ērmīgs, cik nu vien var būt, turklāt katrs bija pavisam atšķirīgs no citiem.

Tas nu patiešām izskatījās ērmīgi! Un siltajā rieta gaismā ari brīnum jauki!

PULKSTEŅU NAKTS GAITAS

Daudzi cilvēki domā, ka pulksteņi tikai iet un iet, un apstājas vienīgi tad, kad atgadījies kas ļauns. Tā nebūt nav. Pat paši precīzākie, apzinīgākie pulksteņi prot atrast laiku, lai drusku atvilktu elpu.

Jaukās naktīs, kad vairums cilvēku guļ, daudzi mūsu pilsētas pulksteņi pulcējas kāda parka nomaļā zālienā.

Protams, katrā mājā laikrāži atstāj sargus, kas vajadzības gadījumā dotu ziņu štābam, kurā ir plāns trauksmes reizei. Štābs parasti tiek ierīkots kādā no baznīcas torņiem.

Pulksteņi ierodas parkā katrs ar savām stundām, minūtēm un sekundītēm. Sākumā visi drusku pavingro, parunā par mākslu un zinātni vārdu sakot, atpūšas pilnvērtīgi un veselīgi. Bet pulksteņu darba ritms ir tik saspringts, ka brīvajā laikā viņiem kārojas vienkārši pavaļoties. Un drīz vien visi stundeņi ir tīksmi atlaidušies zālītē. Nogurušās vai pat noberztās kājas izstiepuši, viņi ļaujas patīkamām sarunām.

Tad nu tur var dzirdēt visvisādus pulksteņstāstus.

Reiz, piemēram, kāds drukns rokaspulkstenis sulīgi vēstīja, kā apvedis ap stūri savu uzpūtīgo saimnieku:

Es nodomāju: "Pagaidi vien, mīlīt!" un sāku triekt rādītājus uz priekšu. Tad nu tas pūslis nobijās. Joki mazi šim jātiek uz lidmašīnu. Ieskrien lidostā galīgi slapjš, bet lidostas darbinieki laipni saka: "Laika diezgan, kungs! Jūs būsiet pārskatījies pulksteni!" Es tūlīt rādītājus žvikt! pareizajās vietās… Šis tāds jocīgs palika…

-     Bet es savējo vienreiz… sarunas pavedienu pārtvēra grezns kabineta pulkstenis. Un pārējie tikmēr nepacietīgi trinās pa zālienu. Katram taču bija kāds interesants stāsts.

Stundas parasti iekārtojas tajā zāliena malā, kur atrodas puķu dobe. Viņas vienmēr izklāj zemē skaistu galdautu un saliek uz tā termosus ar kafiju un cepumu šķīvjus.

Stundu sarunas ir sievišķīgas. Piemēram, kāda rīta stunda pusčukstus atklāj vakarstundām slavenas aktrises noslēpumus:

-    Ja jūs zinātu, pēc kā viņa izskatās no rīta!… Pēc parastas sievietes!!!

Un tad visas ņemas šausmināties un apspriest, vai tas var būt.

Krietni patālu no stundām zālē apmetas minūtes ar sekundītēm. Bet ne tikai ar sekundītēm! Turpat ir arī brīži. Jāteic, ka tie nu gluži nav no pulksteņu aprindām. Brīži nāk no laukiem, no turienes, kur valda rīta cēliens un vakara cēliens, un dienasvidus. Pulksteņu aprindas uz brīžiem nolūkojas no augšas tie nav sevišķi precīzi un izdarīgi. Tomēr brīžiem ir arī labas īpašības ar tiem visu var sarunāt, tie ir izpalīdzīgi un iejūtīgi.

Minūtēm brīži patīk.

Arī stundas viņus vērtē atzinīgi.

-    Brīži kā brieži! stundas savā starpā spriež, bet minūtēm liek pie sirds: Tikai nu neaizraujieties pārāk ar tiem brīžiem! Neaizmirstiet pieskatīt sekundītes!

Jā, pieskatīt sekundītes… Viegli pateikt, grūti izdarīt! Sekundītes, kā jau sīkaliņas, dauzās pa zālienu. Ar skraidīšanu un kūleņošanu viņām nepietiek. Ar klaigāšanu un spiegšanu arī ne. Viņas mēdās. Viņas ķiķinās. Viņas apsmej minūtes.

Visgrūtāk klājas minūtei Ritai. Viņa nekā netiek galā ar sekundīti Elīzīti. Tā sīkaliņa ir spējīga uz visu.

Lūk, ko Elīzīte vienā jaukā naktī izdarīja.

Kad patīkams, gudrs brīdis stāstīja minūtei Ritai par laika cilpām kosmosā, Elīzīte nostājās abu priekšā un nejaukā balstiņā nodziedāja:

Brrī-dis un mi-nu-ūte!

Brrūt-gāns un brru-ūte!

Nošķobījusies un nogorījusies Elīzīte laidās projām. Viņa diedza tā, ka zibēja vien.

Minūte Rita, protams, nosarka, pielēca kājās un iesaucās:

Kā tev nav kauna!

Bet viņai nepavisam negribējās dzīties Elīzītei pakaļ. Tikmēr prātīgais un jaukais brīdis varētu sameklēt sev citu klausītāju. Nodomājusi: "Kur tad nu tā knīpa paliks! Gan atskries atpakaļ!" minūte Rita atsēdās zālē un turpināja klausīties stāstījumu par laika cilpām kosmosā. Interesanta būšana tās laika cilpas.

Rita klausījās un klausījās par kosmosa parādībām, līdz gluži nejauši pamanīja, ka citas minūtes jau sapulcinājušas bariņā savas sekundes, ka stundas savākušas termosus un šķīvjus un pulksteņi piecēlušies kājās un iztaisnojuši plecus.

Rita žigli sasauca kopā savas sekundītes. Ak Dievs, Elīzītes bariņā nebija!

"Kad pulkstenis uzzinās, ka vienas sekundītes trūkst…" minūtei Ritai iešāvās prātā. Bet to, kas tad notiks, viņa nespēja iztēloties.

Nākamā doma bija vēl baigāka:

"Ja nu tās knīpas dēļ laiks sāk klibot un klabēt! Ārprāts!"

Bet pēc tam dusmas un bailes pārmāca žēlums.

"Ja nu Elizīte tāda sīciņa, sīciņa! ir iekritusi kādā spraugā… Guļ un brēc, bet es nedzirdu… Un tur viņa paliks… Pārējās sīkaliņas atkal tipinās cita aiz citas, bet Elīzītes vieta paliks tukša," Rita domāja, un acīs viņai sariesās asaras.

-     Līziņ, Līziņ! minūte Rita iesaucās un metās tumsā. Viņai nebija ne jausmas, uz kuru pusi skriet.

-    Paga, paga! Minūte pēkšņi izdzirdēja pazīstamu balsi to, kura tik ilgi bija stāstījusi par laika cilpām kosmosā. Nekur tālu viņa nebūs tikusi. Droši vien kaut kur tepat noslēpusies. Mēs viņu noteikti atradīsim!

Un prātīgais, patīkamais bridis vedināja minūti Ritu lēni un pamatīgi pārmeklēt zālienu, puķu dobi un krūmus. Pats viņš nometās rāpus un iztaustīja katru zāles ceru.

-    Re, kur ir! drīz vien bridis paklusu iesaucās. Minūte Rita brāzās pie viņa. Jā, zem ievas ziedlapiņas patiesi gulēja sekundīte Elīzīte.

Elīzīte bija domājusi, ka minūte un brīdis metīsies viņu tvarstīt tūlīt pēc tam, kad viņa bija nodziedājuši savu "Brrrūt-gāns un brrru-ūte". Viņa bija jozusi, cik vien spēka, drīz vien aizelsusies, paslēpusies zem ievas ziedlapiņas un kā jau tas slēpņos bieži gadās saldi jo saldi aizmigusi. Ja vējš nebūtu druscīt papūtis ziedlapiņu sānis, sekundīte gulētu un gulētu nezin cik ilgi.

-     Paldies Dievam! minūte Rita atviegloti uzelpoja. Nekam citam jau arī neatlika laika. Izpalīdzīgais, jaukais bridis pacēla aizmigušo mazulīti uz rokām un aiznesa uz to zāliena malu, kur bija sastājušies pulksteņi, stundas, minūtes un sekundītes.

Visi nervozēja, jo baznīcas torņa pulkstenis jau satraukti vicināja rādītājus, dodams zīmi, ka ir pats pēdējais laiks atgriezties darba vietās.

-    Mīļš paldies, sacīja minūte Rita, atvadīdamās no jaukā brīža. Es nezinu, ko darītu, ja jūs nebūtu viņu atradis. Un stāsti par laika cilpām kosmosā bija vienreizēji. Es ceru, ka dzirdēšu turpinājumu…

Arī krietnais brīdis cerēja vēl kādreiz ar minūti šo jautājumu pārrunāt.

Un tas viņam izdevās. Kāpēc gan ne? Viss ritēja kā pa diedziņu. Pulksteņi ar visām pilnīgi visām! stundām, minūtēm un sekundītēm torīt nokļuva darba vietās. Labi pastrādājuši, citunakt viņi atkal varēja atrast laiku savai personīgajai dzīvei un līdz ar visām pilnīgi visām! stundām, minūtēm un sekundītēm doties uz parka zālienu.

Jaukais brīdis tur sameklēja tieši minūti Ritu.

VASARAS TUMSIŅA

Vasaras Tumsiņa ir jauna, jauka un jautra. Niķojas tikai tad, kad nepieciešams. Īdzīga un drūma nav gandrīz, gandrīz nekad, izpalīdzīga un laipna ir gandrīz, gandrīz vienmēr.

Par slinku Vasaras Tumsiņu nevarētu saukt.

Kāpēc tad Rudens Tumsa, kad pienācis viņas laiks, vienmēr īgņojas un pukojas, ka viņai esot jāraujas melnās miesās, lai padarītu Vasaras Tumsiņas iekavētos darbus?

-    Te tak visu vasaru nekas nav darīts! Rudens Tumsa jau augustā sāk burkšķēt. Es jau zinu gan, kas tā par tumšanu! Drusku šā tā pietumsina mežus, krūmus un kurmju alas un tad tik spriņģē un ziņģē!

Un tad Rudens Tumsa gādīgi uzrunā itin visus, kas pagadās ceļā:

-    Labi, labi, mīlīši, aptumsīšu jūs kārtīgi, kārtīgi un ilgi, ilgi, lai varat pamatīgi atpūsties!

Un Rudens Tumsa kārtīgi, kārtīgi un ilgi, ilgi dara, ko vien spēj.

Vasaras Tumsiņas vieglprātību aizmirst viņa nespēj. Kad dod vietu Ziemas Tumsai, vēl pasūdzas, ka "tas meiten's tak te neko nebij' darījis, viss bij' nolaists uz to pēdīgo galīgi gaismas pārņemts".

Bet Ziemas Tumsa tikai nopūšas. Viņa gan zina, ka taisnības pasaulē pamaz: ne Rudens Tumsas smagnējais kārtīgums, ne viņas pašas uzticamais pamatīgums nekur netiek vērtēts tik augstu kā Vasaras Tumsiņas gaišais vieglums.

Vasaras Tumsiņa gribētu strādāt kārtīgi un pamatīgi. Bet vasarā nav viegli to izdarīt. Vasarā ir daudz dažādu kavēkļu un šķēršļu.

Parasti notiek tā.

Kad Saule jau aizgrimusi aiz meža, Vasaras Tumsiņa pavisam aizelsusies pārrodas no savām dienas gaitām, nosviež makšķeri, ogu groziņu, bumbu, loku un bultas, paķer kaut ko ēdamu un ar joni grib stāties pie tumšanas.

Taču mamma Tumsiņu attur.

-    Vai prāts! Kāda tev tā kleita!

Kleita nav no tām sliktākajām tā ir sulīgi zaļa ar baltām podziņām. Bet melleņu traipi gan ir no tiem sliktākajiem tie ir lieli, koši un bieži. Koši un bieži. Koši un bieži. Mēli var izmežģīt!

Vasaras Tumsiņa rauj nost kleitu tik sparīgi, ka pa gaisu aizlido ne tikai dažas pogas, bet arī daži traipi.

Nav slikti! Varbūt tā kleitiņu var iztīrīt? Jāpamēģina.

Taču mamma neļauj mēģināt viņa jau velk Tumsiņai pār galvu pelēko kleitu ar melno jostiņu.

Tumsiņa gribētu kārtīgi paskatīties spogulī: šķiet, mugurpusē ar kleitas krokām viss nav kārtībā.

Taču mamma jau steidzina:

-   Nāču, Tumsiņ, sasukāšu tavas pinkas. Ak kungs, kas par ērkuli!

Ērkulis ir nepatīkama lieta, un Tumsiņa nopriecājas, kad sukāšana ir galā.

Mamma ir atklājusi vēl kaut ko.

-    Mans Dievs! Kādas kājas!

Mjā, kājas… Tās ir vasaras kājas plikas kājas, tātad panetīras kājas.

Tumsiņa mazliet palēkā no vienas kājas uz otru, lai var apskatīt abas. Panetīras ir abas.

Viņa paķer dvieli, paķer ziepes, paķer sandales un jož uz ezermalu.

Ūdenī vēl peld kāda drusciņa saules atspīduma. Tumsiņa pabaksta to ar pirkstu. Vai zem tās neslēpjas vēži? Nē-e.

Varbūt zivtiņas?

Tumsiņa iemērc ūdenī visu plaukstu. Ū! Tīrās kleitas mala ieslīd ezerā. Tā nu neiet!

Tumsiņa žigli novelk kleitu un pakar to vītola zarā. Nu labāk varēs nomazgāt kāju pēdas.

Viņa mazgā kāju pēdas, bet nez kāpēc ūdenī ieslīd arī garie, nesen sasukātie mati.

Tie nu ir slapji un Tumsiņai vairs nav ko zaudēt. Viņa dara to, ko darītu deviņsimt deviņdesmit deviņi no katriem tūkstoš bērniem viņa laižas peldus. Jo ūdens ir tik silts. Tas taču ir vasaras ūdens!

Tumsiņa peld un peld. Ūdens ir tik silts, apkārt ir tik gaišs… Gaišs!

Tumsiņa satrūkstas. Laikam jau vēls. Laikam bērniem sen vajadzētu gulēt. Laikam nu jau vajadzētu gulēt arī lielajiem cilvēkiem, govīm, zirgiem, tauriņiem. Bet gaismā gulēt nav iespējams.

Tūlīt, tūlīt! Tūlīt Tumsiņa ķersies pie darba. Izpeldēs vēl vienu riņķīti…

Tumsiņa aplaiž pēdējo aplīti.

Krasta krūmos kaut kas iečabas.

Nu viņa nevar nākt laukā no ūdens. Vispirms jāredz, kas tur čabinās.

Naktsputns tur čabinās. Un tā dusmīgi čabinās. Viņam ir lieli nakts plāni, kurus gaismā nav iespējams īstenot.

Beigu beigās Naktsputns vairs nespēj izturēt un saka visu, kas uz sirds:

Cik ilgi tu tur domā plunčāties, ko?! Šī tik plunčāsies un plunčāsies, netumsināsies nemaz! Mani plāni tikmēr zaudēs nozīmi! Man ir tik mūsdienīgi, tik moderni plāni! Es nevaru gaidīt!

Tumsiņa jūtas vainīga. Moderni plāni tā nav nieka lieta. Un bērnu, lielo cilvēku, govju, zirgu un tauriņu naktsmiers arī nav nieka lieta.

Viņa metas laukā no ūdens tā, ka šļakatas vien nošķīst. Naktsputns tīri vai satrūkstas.

Tumsiņa ķer kleitu nē, dvielis jāņem vispirms! ķer sandales ķer matu suku!

Viņa trakoti steidzas. Ar labo roku sukā matus, ar kreiso mēģina aizsprādzēt sandaļu sprādzītes. Nekas labs nesanāk. Viņa dara otrādi ar kreiso sukā matus, ar labo sprādzē sprādzītes.

Nu sanāk mazlietiņ labāk. Ja vien tas Naktsputns tā nepurpinātu! Ka tas krīt uz nerviem! Bet vainīga Tumsiņa ir pretī runāt viņa nemaz nedomā.

Tā! Mati puslīdz kārtībā. Sandales arī.

Pogas! Piķis un zēvele! Ari šai kleitai ir pogas! Nu, tās viņa sapogās pa ceļam.

Vasaras Tumsiņa apjauš, ka ir ļoti vēls. Viņa nesaprot, no kura gala, kuras malas, kuras alas sākt.

Ko lai pietumsina vispirms?

Vai! Vajadzēja vispirms pietumsināt ezermalas krūmus, lai Naktsputns var īstenot savus modernos plānus. Taču viņa jau tikusi krietni tālu no ezera.

Mežā nakts dzīvnieki taču arī gaida, kad varēs īstenot savus nodomus. Vai viņiem arī ir moderni plāni? Vai viņi turas pie tiem pašiem vecum vecajiem, senum senajiem?

Bet varbūt tumsa visvairāk vajadzīga tiem, kam pa nakti jāatpūšas? Cilvēkiem, govīm, zirgiem, tauriņiem.

Tumsiņa ir pavisam apjukusi. Viņa patumsina uz meža pusi, patumsina uz māju pusi, apmetas apkārt uz papēža, ierauga pļaviņā kurmja rakumu un pamatīgi ietumsina tajā.

O! Nav slikti! Tumsa kaut kā sevišķi patīkami pazūd tajā kurmja rakumā.

Te tak ir vairāki desmiti kurmju rakumu! Vasaras Tumsiņa aizrautīgi ņemas tumsināt visos pēc kārtas. Nez, cik daudz tumsas tur saiet? Varbūt varētu pietumsināt pilnu zemeslodi? Viņa, mazā Tumsiņa, pietumsinātu pilnu visu zemeslodi!

Tas tik būtu joks! Tāds plāns Naktsputnam diezin vai ienāktu prātā. Ko viņš teiks, kad uzzinās: mazā Vasaras Tumsiņa pietumsinājusi pilnu visu zemeslodi?

Nu Tumsiņa nometas zemē pie vislielākā kurmja rakuma un tumsiņa tajā iekšā, cik tik spēka.

Hū! Pavisam apreibusi, pēc brīža viņa atkrīt augšpēdus. Spēka vairs nav nemaz!

Diez cik lielu zemeslodes daļu viņa jau ir pietumsinājusi? Ceturtdaļu? Pusi?

Jāparēķina. Jāatguļas un jāparēķina. Tumsiņa sakļauj kleitas krokas, lai tās nesaburzās, un tad uzmanīgi atguļas pļavā.

Rēķināšana ir tāda nodarbība, kas dažiem neuzdzen miegu, dažiem uzdzen mazliet un dažiem uzdzen daudz. Vasaras Tumsiņai rēķināšana uzsūta stipru miegu.

Kad pirmie Saules stari, kā jau vienmēr, pārbauda, vai Saulei ceļš brīvs, viņi var ziņot:

-    Guļ! Saldi guļ! Ceļš brīvs!

Neko citu jau arī viņi nav gaidījuši. Kādi tad nu Vasaras Saulei varētu būt šķēršļi!

Vasaras Saule pakutina Vasaras Tumsiņai acu plakstiņus.

Tumsiņa lec augšā un sauc:

-     Trīs ceturtdaļas! Trīs ceturtdaļas zemeslodes esmu pietumsinājusi! (Tā viņa pa sapņiem ir sarēķinājusi.)

Nākamajā brīdī Tumsiņa apjauš, ka kaut kas nav kārtībā. Vai tikai viņa darba laikā nav gulējusi un sapņojusi?

Viņa pamet skatienu apkārt. Bet visi nenovērsdamies raugās uz Sauli. Arī Vasaras Tumsiņa pievērš acis lēktiem. Pietumsinātā zemeslodes iekšpuse viņai pavisam aizmirsusies. Ārpuse ir tik zeltaina, tik gaiša, tik dzīva, ka Tumsiņa klusībā spriež:

"Es nu gan tā nespētu. Visu cieņu Saulei! Visu cieņu!"

Reiz viņai ir gadījies dzirdēt, ka Naktsputns izrunā šos vārdus, kas izsaka visaugstāko atzinību.

VASARAS TUMSIŅA UN JĀŅU LIETUTIŅŠ

Šodien Vasaras Tumsiņa gandrīz nespēj valdīt asaras un dusmas. Rīt ir Jāņu diena, tuvojas Līgo vakars, un ļaudis, putni, jāņtārpiņi visās malās to vien runā un to vien dzied: īsa, īsa Jāņu nakts; ak, cik labi, cik brīnišķīgi, cik ērti Saule norietēs un gandrīz tūlīt atkal uzlēks; būs ugunskuri, darvas mucas, jāņtārpiņu lukturīši kā nu spīdēs, kā nu vizēs!

Par tumsu neviena cildinoša varda! Tikai kā garāmejot kāds iesakās te satumsa, te uzausa… Un tad atkal visi sāk runāt un dziedāt par Sauli, par Jāņu rīta spožo ausmu.

Interesanti gan! Kā šiem viss spīdēs un vizēs, ja nebūs tumsas?! Pat bez mazās, trauslās Vasaras Tumsiņas nekas nesanāks darvas mucas neliesmos, ugunskuri nekvēlos, zvaigznes nemirdzēs, rītausma nezaigos, jāņtārpiņi nespīdēs, rasa nevizēs… Un Saule arī nepavisam nevarēs izcelties!

Ļaudis, putni, jāņtārpiņi runā un dzied pat par tuklo dzeltenģīmi sieru, pat par dauzoņu Jāni, kurš nez kur klīst apkārt, ieradīšoties tikai uz īsu brīdi un tad tā rībināšot bungas, ka neviens nevarēšot gulēt. Toties viņai, Vasaras Tumsiņai, netiek veltīts neviens vārds, neviens "līgo, līgo".

Vasaras Tumsiņa arī šad un tad paklaiņo apkārt, reizēm drusku nokavējas, reizēm kādu iztraucē, bet viņa nekad neiedrošinātos nakts vidū sist bungas tā, ka neviens nevar gulēt! Būtu nu pratušies to novērtēt!

"Labi, labi," Vasaras Tumsiņa sapūtusies nodomā, "ja jau es nevienu visā pasaulē neinteresēju, ja neviens mani neatceras, mani nemīl, negodā es varu šajos svētkos nepiedalīties."

Redzēs, redzēs, ko šie tad darīs! Kā dienas gaismā līksmosies ap savām ugunīm!

Vasaras Tumsiņa nolemj doties tālu prom. Varbūt viņa kaut kur viena pati sarīkos mazus tumsas svētkus.

Vasaras Tumsiņa kārtīgi apauj kājas, paņem silto džemperi un ieliek groziņā sausiņus, sāli un sērkociņus. Tad pārdomā sērkociņus viņa neņems līdzi! Drīzāk pārsals, drīzāk iztiks bez karstas tējas, drīzāk kailām rokām cīnīsies ar vilkiem un sumpurņiem nekā šķils gaismu un kurinās ugunskuru!

Gaisma jau tāpat šodien tiek nemitīgi godināta, apmīļota un apčubināta. Viņa, Vasaras Tumsiņa, gan netiek godināta, apmīļota un apčubināta. Tāpēc viņa bez sērkociņiem ies uz visbiezāko biezokni, kur nosals, nomirs badā un kur viņu saplosīs vilki un sumpurņi. Pēc tam tikai tumšas stīdziņas mētāsies krūmos. Taču neviens cilvēks, putns vai jāņtārpiņš nespēs tās salikt kopā un Tumsiņu atdzīvināt. Šiem turpmāk nāksies iztikt bez pasakainas mēnesnīcas, bez burvīgiem sapņiem. Tā šiem arī vajag!

Vasaras Tumsiņa paķer groziņu ar sausiņiem un sāli un iet, iet, līdz nonāk visbiezākajā biezoknī. Viņa ielien pašā biezokņa viducī, apsēžas zem egles, nomet kurpes, nodur galvu un ar baso kāju pirkstiņiem urbina zemi.

Pēc brīža zeme ir pamatīgi uzirdināta. Ko tagad? Nesēdēs taču mierā pat ne to īso brītiņu, kamēr ieradīsies sals, bads, vilki un sumpurņi.

Ko te, biezoknī, vēl varētu darīt?

Vasaras Tumsiņai iešaujas prātā, ka pirms domas par salu, badu, vilkiem un sumpurņiem, kuru dēļ viņa te, biezoknī, dabūs galu, galvā bija kāda gaišāka iecere sarīkot sev mazus tumsas svētkus.

Vasaras Tumsiņa izrāpo no egles apakšas, pieceļas kājās, notrauc no ceļgaliem skujas un skatās apkārt, meklēdama kaut ko tumsas svētkiem noderīgu.

Līgo vakaram gatavodamās, visas meitenes šodien pin vainagus… Tie tik ir svētki, ja galvā ir vainags!

Arī Vasaras Tumsiņai ir vajadzīgs vainags, bez tā nebūs svētku noskaņas.

Taču visbiezākajā biezoknī nav puķu, nav zāļu ne pīpeņu, ne vībotņu, ne sarkanā āboliņa. Zem cieši kopā saaugušajām eglēm pat papardes nezaļo.

Vasaras Tumsiņa nolemj uz brīdi atstāt visbiezāko biezokni. Kādā skrajākā meža vietā viņa saplūks puķes, nopīs vainadziņu un tad tūlīt steigsies atpakaļ.

Vasaras Tumsiņa brien pa mežu prom no visbiezākā biezokņa. Paiet krietns laiciņš, līdz viņa ierauga pirmo sīko meža puķīti, kurai pat nezina vārdu. Un nākas vēl vairāk attālināties no biezokņa, lai varētu iepīt vainadziņā nārbuļus, smilgas un pa kādam mežrozes ziedam. Pīpeņu gan mežā nav. Un tieši tās svētkos tik skaisti mirdzētu Vasaras Tumsiņas melnajos, sprogainajos matos!

Pīpenes var meklēt tikai mežmalā.

Klusi dungodama kādu dziesmu, kurai piedziedājums ir "Līgo, līgo!", Vasaras Tumsiņa arvien vairāk tuvojas mežmalai.

Piesardzīgi stiepdama pirkstus pēc kāda ērkšķu sargāta mežrozes zieda, viņa pēkšņi jūt, ka matos iekrīt sīkas lāsītes. Kas tad nu?!

Vasaras Tumsiņa paceļ galvu un pavērš seju pret debesīm. Taču tik augstu nemaz nav jāskatās.

Virs mežrozīšu krūma aug ozols, un ozolā kāds sēž. Tiklīdz viņš kaut drusku pakustas, uz visām pusēm pašķīst vizošas lāsītes.

Sēdētājs bikli paskatās uz Vasaras Tumsiņu un saka:

-    Piedod, lūdzu… Es negribēju… Es nedomāju, ka tur apakšā kāds staigās.

-    Kas tu tāds esi? Vasaras Tumsiņa skaidri un tieši jautā.

-    Es esmu Jāņu Lietutiņš… ozolā sēdētājs atzīstas, koši nosarkdams. Viņam ir kauns. Viņš zina, ka ar to nav ko lepoties. Jāņu Lietutiņš! Neviens visā pasaulē to nevar ciest! Itin visiem tas krīt uz nerviem! Tas sabojā svētkus, tas sabojā visu dzīvi!

Vasaras Tumsiņa par to neko nezina. Viņa netic, ka tāds nosarcis radījums, kurš tup ozola zarā un tik tikko valda asaras, varētu kādam krist uz nerviem un sabojāt visu dzīvi. Kas nu tur liels, ja viņš šķiež uz visām pusēm sīkas, vizošas lāsītes un tās sakrīt ozola lapās, mežrozes ziedos un viņas, Vasaras Tumsiņas, melnajos, sprogainajos matos! Vasaras Tumsiņai pat šķiet, ka tas ir skaisti un rada svētku noskaņu.

Viņa neslēpj savas domas, un Jāņu Lietutiņš piesarkst vēl košāk, un lāsītes sāk vizēt vēl burvīgāk. Viņš pastiepj pretī roku, uzvelk Vasaras Tumsiņu ozola zarā, apsēdina sev blakus un izstāsta viņai to, ko vēl nevienam nav uzticējis.

Jāņu Lietutiņam ir kauns no cilvēkiem, putniem, jāņtārpiņiem, jo, Līgo vakaram tuvojoties, viņi visi to vien skandina:

-    Vai tad nu tā būs, ka Jāņu naktī atkal līs?

-    Ja tas lietus atkal izjauks uguņošanu!…

-     Bērni, nemaz neceriet, ka varēsiet palikt augšā visu nakti! Skaidrs, ka Jāņu Lietutiņš atkal būs klāt, jūs saslapināsiet kājas, un rīt atkal ies vaļā šķaudīšana un klepošana!

Jāņu Lietutiņš negrib, lai iet vaļā šķaudīšana un klepošana; viņš nekādā ziņā nevēlas krist visiem uz nerviem; viņš nevienam negrib sabojāt svētkus un visu dzīvi!

To gan viņš vēlētos kārtīgi nosvinēt Jāņus. Kā nekā viņš taču ir tieši Jāņu Lietutiņš! Viņš ir ar mieru kaut vai svētīt svētkus savā nodabā viens pats. Tāpēc viņš ir atnācis uz mežu, uzkāpis ozolā un mēģinājis nopīt sev ozollapu vainagu. Svētki bez vainaga nav nekādi svētki. Taču nekas nav iznācis. Vainagu pīšana ir vairāk tāda kā meiteņu darīšana. Viņam labāk padotos ugunskura darbi viņš varētu izlauzt nelielus celmus, salasīt kritušus zarus, savākt praulus.

-    Paklau! Varbūt mēs varētu svinēt Jāņus kopā! ierosina Vasaras Tumsiņa. Tagad nav laika, bet vēlāk viņa Jāņu Lietutiņam izstāstīs, kāpēc viena pati klīst pa mežu. Es tev nopīšu ozollapu vainagu. Parādi, cik tev liela galva!

Jāņu Lietutiņš, tuvinādams Vasaras Tumsiņai savu gaišmataino galvu, ļoti cenšas savaldīt sīkās, vizmojošās lāsītes, kas šķīst uz visām pusēm, bet tas nav iespējams. Tomēr Vasaras Tumsiņa nemaz nedusmojas. Jāņu Lietutiņš viņai nekrīt uz nerviem. Viņa tikai smejoties purinās, līdz kļūst nopietna un noņem Jāņu Lietutiņa galvai mēru.

Tiklīdz tas izdarīts, Jāņu Lietutiņš steigšus nolec no ozola zara un pievērš seju zemei. Seja ir koši sarkana. Viņš tagad ies un cītīgi meklēs celmus, zarus un praulus.

Pirmajā brīdī Vasaras Tumsiņa grib saukt Jāņu Lietutiņu atpakaļ, grib teikt, ka viņi abi svinēs mazus tumsas svētkus, kur nekādi degoši celmi, liesmojoši zari un spīdoši prauli neiederas. Taču viņa apraujas. Ja gaismas nebūs nemaz, tad Jāņu Lietutiņš neredzēs, kā viņas melnajos, sprogainajos matos vizmo sīkas lāsītes, un viņa nemanīs, kā staro Lietutiņa lielās, valgās acis. Vasaras Tumsiņa nesaka neko, tikai pin kuplu, zaļu, čabošu ozollapu vainagu. To darot, sirds kļūst tik līksma un viegla, ka drīz vien viņa iegavilējas:

-    Līgo, līgo!

Ar zaru un praulu nastu nākdams, Jāņu Lietutiņš atsaucas:

-    Līgo, līgo!

Drīz vien pa vainagam ir galvā gan Vasaras Tumsiņai, gan Jāņu Lietutiņam. Un meža pļaviņā ir sakrauts paliels ugunskurs.

-    Es tūlīt sākšu tumsināties, un tu sāc smidzināt, kad viss sagatavots, Vasaras Tumsiņa saka. Tad īstā Jāņu noskaņa būs radīta, un mēs varēsim aizkurt ugunskuru.

-    Vai tev ir sērkociņi? Jāņu Lietutiņš jautā.

-    Nav gan! Vasaras Tumsiņa attopas. Groziņā ir tikai sausiņi un sāls. Sērkociņus es atstāju mājās.

-     Paklau, varbūt cilvēki jau ir aizdeguši savas darvas mucas un ugunskurus! Izliksimies par jāņubērniem, pieiesim pie kāda ugunskura un paņemsim pa liesmojošam zaram! Jāņu Lietutiņš ierosina.

Viņi atstāj mežu, viens otram palīdz tikt pāri lielam grāvim, kurā grezni uzziedējušas dzeltenas skalbes, un nonāk puķu pārpilnā pļavā.

Pļavā ir sakrauti celmi, zari un prauli, ap tiem sapulcējušies cilvēki lieli, mazi un pavisam mazi -, bet liesmas vēl nešaudās. Varbūt arī viņiem nav sērkociņu?

-       Mammūūū, kad mēs kurināsim? uzstājīgi jautā meitenīte, kurai galvā ir pīpeņu vainadziņš.

-    Kāpēc mēs nekurinaāām?

-    Vēl ir pārāk gaišs, Annīt, mamma paskaidro.

-   Jāsagaida Tumsiņa, bez Tumsiņas nekas nesanāks.

-    Vai dzirdēji?! Vasaras Tumsiņa iebiksta Jāņu Lietutiņam sānos. Tas tikai ir pārsteigums! Bez viņas, Vasaras Tumsiņas, nesanākšot Jāņi!

Un tad Vasaras Tumsiņa saklausa, kā tētis, mammu nostāk paaicinājis, klusi saka:

-    Mazā laikam gan tumsu šonakt nespēs sagaidīt. Diez, kad vispār kaut cik satumsīs… Mums viņa jāaizvilina gulēt, citādi sāks niķoties un čīkstēt un sabojās lielajiem svētkus!

Tumsiņa saspringst.

Kā?! Šie sadomājuši blēdīties?! Apmānīt pašu mazāko? Turklāt tāpēc, ka nav satumsis? Kurš kuram te grasās sabojāt svētkus?! Tas nu ir par traku!

Ar abām rokām vainagu uz galvas pieturēdama, Vasaras Tumsiņa kareivīgi metas uz neiedegtā ugunskura pusi. Un jau pa ceļam sāk tumsināt.

-    Mammu! Tēti! No meža nāk Tumsiņa! Tūlīt būs Jāņi! satraukti sauc Anna.

-     Nu re! Tomēr tumsa klāt! mamma priecājas. Kur sērkociņi? Kurināsim drīzāk, pirms gaisma jau atkal ataususi!

Visi tā priecājās par Vasaras Tumsiņu, ka Jāņu Lietutiņš jūtas lepns par savu jauno draudzeni. Un viņa patiešām izskatās brīnišķīga ugunskura pirmās liesmiņas apspīd viņas sprogaino galvu, acis mirdz, apņēmībā pietvīkušie vaigi zaigo, piere zem starojošā puķu vainaga vizmo…

Jāņu Lietutiņš paķer divus spīdumiņus, kuri iekvēlojušies viņam pie kājām. Vai tie ir paparžu ziedi? Vai jāņtārpiņi? Nav laika pētīt! Tos viņš iekarinās Vasaras Tumsiņai ausīs!

Un Jāņu Lietutiņš strauji metas uz ugunskura pusi.

-    Re, Jāņu Lietutiņš arī klāt! Un šogad tāds maigs un mīlīgs! mamma iesaucas.

-    Tad nu viss ir kārtībā! īsti Jāņi, Annīt! piebilst tētis.

Vasaras Tumsiņa dara, ko spēj. Pēc labākās sirdsapziņas viņa tumsina uz visām pusēm, un visās malās darvas mucas un ugunskuri iekvēlojas spoži jo spoži.

Taču pēc neilga laiciņa Tumsiņai tumsināšana piemirstas. Saķērusi aiz rokas Jāņu Lietutiņu, viņa lec pār ugunskuru. Pēc tam viņi abi apstaigā tuvus un tālus ugunskurus, reizēm pievienodami savas balsis kādam "līgo, līgo". Tad pavēro, kā virs ezera dūmi savijas kopā ar miglu. Pēc tam pameklē papardes ziedu.

Un tad, tāpat rokās saķērušies, viņi aprimuši stāv un līdz ar cilvēkiem, putniem un jāņtārpiņiem lūkojas, kā lec Saule. Vasaras Tumsiņa attopas, ka ir ļoti agrs, ka viņai vēl tā kā vajadzētu tumsināt, bet ko nu vairs… Saule lec pārliecinoši un skaisti.

Mazā Anniņa neredz Saules lēktu, jo sen jau ir aizmigusi mammai klēpī. Bet tik un tā viņa ir piedzīvojusi īstus Jāņus. Paskatīdamies uz viņu, Vasaras Tumsiņa un Jāņu Lietutiņš sazvērnieciski paspiež viens otram roku.

ALA

Kādu vakaru laukā lija tik auksts lietus un neapkurinātajā istabā bija tik vēss, ka Jancītis, gultā ielecis, pabāza zem segas arī galvu.

Tur viņu gaidīja varens pārsteigums!

Jancītis ieraudzīja, ka viņš ir nonācis alā. Kā tad viņš to varēja redzēt? Ļoti vienkārši! Tur kāds bija nolicis zemē sīciņu lākturīti, un tas drusku apgaismoja baltu, ēnām un sūnām klātu velvi, kas liecās zēnam pāri.

Visskaidrāk lākturītis apspīdēja mazu Laumiņu, kura sēdēja gaismeklim gluži blakus un, miega vārdzināta, klanīja galviņu ar kuplām sprogām un vārstīja plakstus ar garām skropstām.

-     Ē, Laumiņ, neguli! Jancītis pačukstēja. Labāk pastāsti, ko tu te dari!

-    Ā! Laumiņa atvēra acis un nopriecājās. Cik labi! Cik labi, ka tu beidzot esi parādījies visā augumā! Citādi es no garlaicības būtu… Tad nu trakas žāvas atpleta viņas mutīti, cik vien platu spēja.

-    Ko tu te dari? Jancītis atkārtoja jautājumu.

-     Kā ko es daru! Laumiņa gluži pikti pārvaicāja. Es taču dežurēju! Katru vakaru es gaidu, vai tu beidzot neiebāzīsi galvu šajā alā, kas atrodas tavā degungalā! Un katru vakaru es redzu, kā tavas kājas, mugura un viss pārējais alā ielien, bet galva ak tu piķis! nezin kāpēc paliek ārā. Es taču te dežurēju, lai būtu tuvumā, ja tev manis ievajadzētos. Bet tavas ausis paliek ārpusē, un es taču vakara laikā nevaru kliegt: "Ei, Jancīt, vai tev nevajag kaut ko palīdzēt?" Paldies Dievam, beidzot tu esi iebāzis alā ausis! Tagad es varu tev piedāvāt padomu, palīdzību un pavadonību.

Jancītis jutās stipri apmulsis. Mamma bija devusi viņam padomu iet gulēt, palīdzējusi novilkt zābakus un pavadījusi līdz vannasistabai. Kādu padomu, palīdzību un pavadonību viņš varētu gaidīt no Laumiņas?

Zēns vērīgi nopētīja mazo būtni, kura nu bija piecēlusies un, alkdama darboties, nepacietīgi lēkāja no vienas kājas uz otru.

Cik viņa bija mīlīga un trausliņa!

Vai tiešām katru vakaru Laumiņa viņa dēļ viena pati dežurē šajā krēslainajā alā?!

Tajā brīdī Jancītis aptvēra, ka viņš taču ir vīrietis! Un viņam arī vajadzētu kādam piedāvāt palīdzību un pavadonību!

-    Klausies, Laumiņ! Jancītis sacīja. Varbūt es varu palīdzēt tev? Ja vēlies es sanesīšu malku, atradīšu apslēpto mantu vai iemācīšu reizrēķinu.

Laumiņa atplauka.

-    Malku man sanes rūķīši, apslēpto mantu es pati lieliski spēju uzošņāt, un reizrēķins man tuvākajā laikā vēl nebūs vajadzīgs, viņa teica. Bet es labprāt pabraukātos ar laivu pa to pazemes upi, kas tepat netālu plūst garām. Vai dzirdi ūdens čaloņu? Laiva smilšu sērē stāv, taču es viena pati nespēju to iekustināt un iestumt straumē. Ja mēs pamēģinātu abi…

Tas darbiņš Jancītim bija pa prātam un pa kaulam. Laumiņa paņēma lākturīti un aizveda zēnu līdz upmalai. Viņš uzlocīja pidžamas bikšu galus un sniedza Laumiņai dažus padomus, kas stipri izklausījās pēc komandām:

-    Kāp iekšā un apsēdies uz pēdējā sola! Tikai nedomā celties kājās!

Laiva bija diezgan smaga. Jancītim neizdevās to iestumt ūdenī ar pirmo grūdienu. Zēnam pat nācās lūgt Laumiņai, lai drusku piepalīdz uz brīdi paceldamās spārnos, padara laivu vieglāku. Tas patiesi bija labs paņēmiens! Drīz vien laiva slīdēja straumē, Jancītis veikli airēja, Laumiņa graciozi sēdēja viņam pretī un vilka ar pirkstu pa ūdeni.

Upe naktī bija satraucoši skaista. Neko daudz no apkārtnes Jancītis gan nevarēja saskatīt, jo mēness pazemē neiespīdēja un lākturīša stari necik tālu nesniedzās. Bet Jancītim pilnīgi pietika ar to, ka tie apmirdzēja lāses, kas pilēja no airiem, un Laumiņas spārnus, kuri viegli šūpojās laivai līdzi.

Jancītis aiz prieka sāka dungot, un Laumiņa viņam atkal piepalīdzēja.

Piepeši abi reizē apklusa un ieklausījās. Abi manīja, ka straume trakā ātrumā nes viņiem tuvāk kaut ko… kaut ko lielu… kaut ko briesmīgu!

-    Tas ir pirātu kuģis! Laumiņa čukstēja. Viņi dzenas mums pakaļ! Man bail!

Jancītis gribēja čukstus atbildēt, ka viņam arī ir bail, varbūt vēl vairāk bail nekā viņai, jo viņš taču nevar pacelties spārnos un aizlaisties kā viņa! Bet zēns pamanīja Laumiņa no bailēm trīc tā, ka viņas spārniņi sitas viens pret otru, saceldami sienāža sisināšanai līdzīgu troksni. Nē, diez vai tik sīciņai būtnei ir mazāk bail nekā viņam, lielajam zēnam! Un diez vai viņa šobrīd spētu pacelties gaisā un aizspurgt projām no kāda pirāta izstieptās ķetnas!

Jancītis aptvēra, ka viņam Laumiņa jāglābj.

Viņš saņēmās, pagrieza laivu pret krastu un iečukstēja Laumiņai ausī divus padomus, kas noskanēja kā pavēles:

-    Nodzēs lākturi! Nešvīkstini spārniņus!

Laumiņa zēnam paklausīja, turklāt, spārniņus apvaldījusi, atkal uz brīdi pacēlās gaisā, lai viņam ir vieglāk airēt.

Tūlīt pat laiva atdūrās pret krasta smiltīm. Jancītis saķēra Laumiņu aiz rokas, izvilka no laivas un kopā ar viņu pieplaka pie zemes.

Nākamajā brīdī kaut kas liels, skaļš un briesmīgs aizbrāzās abiem garām un aiztraucās pa straumi uz leju. Kas tur īsti bija? Pirāti? Spoku kuģis? Krokodils ar nīlzirgu? Viņi varēja tikai minēt bija taču pilnīgi tumšs. Šā vai tā briesmas aizjoņoja garām un ātri attālinājās. Drīz vien bija dzirdama tikai mierīga ūdens čaloņa.

-    Ja tu nesēdētu pie airiem, Laumiņa atzinīgi teica, nezinu gan, kas ar mums būtu noticis.

Jancītis nosarka un klusītēm atbildēja:

-   Ja tu īstajā laikā nebūtu savaldījusi drebuļus un pacēlusies gaisā, es nebūtu spējis tikt līdz krastam. Bet tas nu ir garām. Brauksim tālāk!

Un viņš atkal deva Laumiņai padomu:

-    Iededzini lākturīti, kāp laivā un…

Taču tajā brīdī alas ārpusē atskanēja Jancīša mammas balss:

-    Jancīt, ei, Jancīt!

-    Tā ir mana mamma! zēns iesaucās. Viņa mani jau meklē!

-   Jā. Laumiņas balsī skanēja skumjas. Laikam gan rīts ir klāt. Tev jāiet! Tikai uzvelc laivu augstāk krastā, lai viļņi to neaiznes. Mēs taču vēl kādreiz pavizināsimies, vai ne?

Jancītis uzvilka laivu augstāk krastā. Pēc tam Laumiņa pavadīja zēnu līdz alas izejai.

-    Tu taču man vēl kādreiz palīdzēsi? viņa bikli pajautāja. Tu taču vēl kādreiz dosi man labu padomu, ja?

-     Protams, Jancītis atbildēja. Un es tevi noteikti vēl kādreiz izglābšu no pirātu bandas, spoku kuģa, krokodilu un nīlzirgu bara, viesuļvētras, čūsku ņudzekļa vai nejauku puišeļu pulka!

Tad viņš devās palīgā mammai no tumšās alas izveda pats sevi rīta gaismā!

PRINCESE PRIEDĒ

Reiz kādā smaržīgā priedē dzīvoja princese, vārdā Anna.

Viņa nebija tur dzimusi un augusi. Bija iegadījies tā, ka princesei Annai nācās saspītēties un aiziet no dzimtās pils.

Tas notika tāpēc, ka ķēniņš meitai neļāva staigāt apkārt saplēstos džinsos.

-    Manā pilī saplēstus džinsus nevalkā pat perampuika. Un tu arī nevalkāsi! karalis svinīgi teica princesei Annai.

-    Valkāšu gan! viņa pretojās tēva gribai. Visa pasaule staigā saplēstos džinsos!

-    Bet tu nestaigāsi! valdnieks palika pie sava.

-   Labi! Tad es jūs atstāšu! Princese kārtīgi sapūtās, salika mugursomiņā šādas tādas nepieciešamas lietas un devās projām kurp acis rāda un kājas ved.

Kājas viņu aizveda pie smaržīgas, skaistas priedes.

Apmetīšos te. Priedē ir veselīga dzīvošana, princese nolēma, nodibināja priedē nelielu pili un sāka iekārtoties.

Vietas tur bija diezgan.

Vienā zarā Anna iekāra zelta spogulīti, otrā ieāķēja zelta ķemmi, bet trešajā nolika lādīti ar zelta matusprādzēm un gredzentiņiem. Nu viss nepieciešamais bija pa rokai. Atlika tikai paziņot draugiem jauno adresi un dzīvot uz nebēdu.

Tā kā princeses mātei sirds bija tur, kur sirdij jābūt, un tāda, kādai tai jābūt, Annai nevajadzēja rūpēties par dienišķo maizi. Trīsreiz dienā karaliene slepus sūtīja uz priedi uzticamu pavārpuiku ar lieliem zelta termosiem, kuri bija pilni ar garšīgu un veselīgu ēdienu. (Katram saprotamu iemeslu dēļ saldēdienu gan šajos traukos nebija.)

Tā kā princeses tēvam sirds atradās īstajā vietā un bija veidota no visdabiskākā materiāla, no kāda vien sirdis tiek darinātas, princesei priedē ne no kā nevajadzēja baidīties. Karalis slepus aizsūtīja uz priedulāju labi apbruņotu sardzes vienību. Sargi postenī mainījās ik pēc divām stundām.

Princesei patiesi atlika tikai dzīvot uz nebēdu.

Viņa to arī darīja. Pirmajā brīvestības dienā viņa izplēsa džinsos piecus caurumus: pa diviem uz katra ceļgala un vienu uz dibena. Tad viņa izjauca bizes, paņēma zelta ķemmi un pārķemmēja matus pāri acīm. Sevišķi ērti gan nebija necik daudz vairs nevarēja redzēt.

Pēc tam Anna mazliet padziedāja svešā valodā, viņa pati īsti nezināja kādā. Tad izstāstīja sev vienu anekdoti par puikām. Noskatījās sardzes maiņu. Te, mežā, šī ceremonija bija drusku citādāka nekā tēva pils pagalmā. Sardzes vīriem nācās līkumot starp ciņiem un melleņu puduriem. Tas bija tik jocīgi!

Vajadzēja izdarīt vēl kaut ko tādu, kas pilī nekādā ziņā nav atļauts. Bet ko?

Paaurēt! Pilī princesei aurēt bija stingri aizliegts, jo tur vienmēr apgrozījās visādi ārzemju sūtņi, viesi un iespējamie precinieki.

Bet aurēt briesmīgi gribējās! Pilī princesei aurētgribēšanas dēļ reizēm vai mēlē bija jākož.

Nu savā jaunajā mājvietā viņa izaurēsies pēc sirds patikas!

Anna uzkāpa gandrīz pašā priedes galotnē, ievilka elpu un ieaurējās. Ak Dievs, kāda svētlaime!

Princeses zeltainie auri brāzās pār koku galiem, priežu skujas uzsprikstinādami un bērzu lapas iemirdzinādami. Vējš aiz prieka apmeta sešus kūleņus pēc kārtas, ēnas saķērās rokās un apgrieza deviņus riņķus. Sardzes virsnieks pirms laika vīriem lika atstāt posteni, jo izskatījās, ka viņi ir galīgi apreibuši.

Tad Anna uzkāpa vēl vienu zaru augstāk, ievilka elpu vēl drusku dziļāk un grasījās laist vaļā tik varenu aurējienu, kādu šī pasaules daļa vēl nekad nebija dzirdējusi.

Skaņas no princeses balssrīkles triecās laukā ar tādu sparu, ka viņa zaudēja līdzsvaru. Ak Dievs!

Viņa krita! Ar galvu pa priekšu viņa lidoja lejā no priedes galotnes!

Par laimi, princeses Annas džinsos bija pamatīgi caurumi. Kāds zars iespraucās džinsu caurumā un Annu kritienā apturēja. Viņa palika karājamies priedē ar galvu uz leju.

-    Ir nu gan priede! princese Anna dusmīgi iesaucās. Tik slideni zari!

Kā jau visas princeses, Anna negribēja atzīt, ka pati bijusi neveikla.

Kārtības labad princese ieraudājās. Tā kā viņa karājās ar galvu uz leju, asaras tecēja pār pieri un pilēja zemē reizē ar priedes sveķiem.

Princese raudāja gan, bet, taisnību sakot, sevišķi stipri nobijusies nebija. Viņa bija pārliecināta, ka tūlīt kāds viņu izglābs. Un pēc tam droši vien apprecēs, lai viņa varētu dzīvot laimīgi.

Taču tas nemaz tik ātri nenotika.

Sardzes vīri stāvēja kā sastinguši laikam gaidīja pavēli, bet virsnieks ātrumā nespēja to izdomāt. Putniem šķita, ka viss kārtībā princese karājas tieši tā, kā grib karāties. Neviena cita tuvumā nebija.

-    Kas tā par lietu! Princese kļuva pavisam nepacietīga. Trīs minūtes pagājušas, bet vēl joprojām neviena glābēja!

Par laimi, caur priedulāju tieši tobrīd jāja kaimiņvalsts princis Dāvis. Pirms pāris stundām viņš bija atstājis tēva pili, jo karalis viņam neļāva staigāt apkārt saplēstos džinsos. Spītībā kvēlodams, Dāvis bija paķēris dažas nepieciešamas mantas, apseglojis savu balto zirgu un devies turp, kurp acis rāda.

-    Ei, ko tu tur dari? princesi Annu ieraudzījis, princis Dāvis uzsauca.

Princesei šis jautājums šķita muļķīgs, bet vienā mirklī viņa aptvēra labāk tāds nekā nekāds.

-    Trenējos! viņa diezgan spīvi atbildēja un sapurināja matus tā, lai tie noslaucītu no pieres asaras. Annai nepavisam negribējās tieši un atklāti lūgt princim Dāvim palīdzību. Viņa izmantoja pirmo viltību, kas ienāca prātā, un apvaicājās:

-    Vai tu arī negribi patrenēties?

-    Gribu gan! Vienā stiepienā Dāvis bija nost no zirga un priedē augšā!

Ar galvu uz leju priedē karādamās, veiklā princese izkārtoja tā, ka princis viņu izglāba gan, bet pats to nemaz neuzzināja.

Vai tas nozīmē, ka šim notikumam nav kārtīga nobeiguma? Vai tāpēc, ka izglābšana nebija īsta izglābšana, viņi abi neapprecējās un nedzīvoja laimīgi?

Nu, apprecēties viņi patiešām neapprecējās, vismaz tad ne, jo bija pārāk jauni.

Taču laimīgi viņi dzīvoja gan!

Princese Anna ierādīja princim Dāvim priedē piecus prāvus zarus. Viņš tur ērti iekārtojās iekāra zelta makšķerkātu, kabatas nazi, tālskati un loku ar bultām.

Tad abi karaļu pēcteči ķērās pie darba un izplēsa prinča džinsos sešus elegantus caurumus.

Pēc tam viņi uzkāpa priedes galotnē un sāka aurēt. Viņi aurēja tik vareni, ka sardzes virsnieks pavēlēja vīriem aizbāzt ausis ar baltajām sūnām un mainīt tās ik pēc stundas.

Žēl tikai, ka aurēšanai pienāca gals, pirms princese Anna un princis Dāvis bija izaurējušies, cik sirds kāro.

Gandrīz reizē abu karaļbērnu vecāki atsūtīja uz priedulāju karaliskās karietes, kurām bērni bija jāaizgādā katrs uz savu pili.

Princesei Annai vakarā noteikti bija jābūt mājās, lai viņa varētu sagatavoties nākamās dienas ballei, kurā ieradīsies draudzīgās kaimiņvalsts karaļpāris ar savu dēlu princi Dāvi.

Savukārt princim Dāvim vakarā katrā ziņā bija jābūt mājās, lai viņš paspētu saposties nākamās dienas ballei, kurā viņu kopā ar vecākiem gaidīs draudzīgās kaimiņvalsts karaļpāris ar meitu princesi Annu.

Katrā karietē atradās sainis ar tīrām, jaunām drānām, lai karaļbērni varētu atgriezties katrs savā pilī pieklājīgā izskatā.

Princis un princese nopūtās un uzvilka tīros džinsus un džemperus. Saplēstās bikses viņi satina vienā vīstoklī un paslēpa vecā celmā netālu no priedes. Tad abi pamatīgi iezīmēja to vietu, lai nākamreiz viegli varētu atrast.

Kad balle bija galā, Annas māte, smagā kroņa nospiesto pieri masēdama, priecīgi teica savam karalim:

Mūsu meitai atpūta mežā nākusi tikai par labu. Vai ievēroji, cik rāmi viņa dejoja, cik klusi sarunājās? Neviena izlēciena neviena pēkšņa indiāņu kliedziena, neviena nēģeru dejas riņķa!

Savukārt kaimiņpili Dāvja tēvs, uz mīkstā paklāja ērti atlaidies, apmierināts stāstīja savai karalienei:

Laikam Dāvim tas lielais dullums būs pāri. Šoreiz viņš dejas vidu nesāka žāvāties un nepaziņoja, ka dosies parkā pakāpelēt kokos. Paldies Dievam, būs tapis prātīgāks!

Tikai princese un princis zināja, vai viņi bija kļuvuši prātīgāki vai arī bija noticis kas cits.

PRINCESES LELLĪTE

Reiz princesei Annai bija atgadījusies nelaime. Viņas mīļākā lellīte tā ar īstajiem matiem, īstajām acīm un īsto balsi bija nogrimusi miegā tik dziļi, ka princese to vairs nevarēja izvilkt laukā.

Katru vakaru princese noguldīja lellīti sev blakus uz spilvena. Pēc tam kad Anna bija izstāstījusi pasaciņu un nodziedājuši dziesmiņu, viņas abas reizē iegrima siltajā miega dzelmē. No rīta abas reizē uzpeldēja un gāja mazgāties.

Bet torīt princese Anna bija iznirusi no miega dzelmes viena pati.

Protams, princese satrūkās, neatradusi lellīti parastajā vietā uz spilvena. Anna tūlīt pat mēģināja pamest skatienu atpakaļ dzelmē, bet bija jau gaišs, un viņa bija pilnīgi pamodusies. Princese Anna nobēdājusies gaidīja nākamo nakti, lai izvilktu savu mīļo lellīti.

Taču nākamajā naktī princesei neizdevās lellīti atrast. Iespējams, lellīte bija sapinusies sapņu mudžekļos. Varbūt kāja viņai iesprūdusi kādā murgu siekstā…

Jau no pašā rīta karaļmeitiņa sāka gauži raudāt, un, kaut arī Anna piederēja pie tām princesēm, kuras slēpj asaras, drīz vien visi pils iemītnieki zināja, kas noticis.

Protams, princeses Annas tētis un mamma metās meitiņai palīgā.

-    Neuztraucies, Anniņ, karalis sacīja. Šovakar paņemšu gultā līdzi savu scepteri un ar to tavu lellīti izvilkšu.

Bet nākamajā rītā kļuva skaidrs: scepteris lellīšu izvilkšanai nav noderīgs.

Princese Anna sāka raudāt vēl gaužāk.

-      Nebēdājies, Anniņ! nu karaliene mierināja meitu. Tu taču zini, ka tētim tādi praktiski darbiņi diez ko nepadodas. Kurš tad ar scepteri makšķerē lellītes! Es tūlīt ķeršos pie darba no zelta diegiem notamborēšu tīkliņu. Šonakt gulēšu pie tevis, pusnaktī ielaidīšu tīkliņu dziļi dzelmē un lellīti izzvejošu.

Diemžēl arī šis paņēmiens nederēja.

Princeses raudāšana pieņēmās spēkā.

Karalis svinīgi paziņoja visiem pils iemītniekiem, ka piešķirs vērtīgu balvu tam, kurš izvilks princeses Annas lellīti no miega dzelmes.

Lielākā daļa pils ļaužu pat negaidīja vakaru. Dažs sadzērās saldu vīnu, dažs norija miega zāļu tableti, cits tikai cieši aizspieda acis un miegā iekšā!

Dažs ņēma līdzi cirvi, dažs rupju makšķerauklu ar prāvu āķi, cits tikai burvju vārdus.

Dažs iegūlās savā gultā, cits sameklēja klusu vietiņu princeses guļamistabas tuvumā, bet kāda galmadāma palūdza atļauju izmantot princeses gultiņu.

Cits pēc cita meklētāji ienira miega dzelmē. Cits pēc cita iznira, ienira atpakaļ, iznira, ienira, iznira… Iznira tukšām rokām!

Visi kā viens stāstīja, ka redzējuši lellīti zaļganzeltainajos, neskaidrajos miega dziļumos vīdam. Tiklīdz sasprindzinājuši spēkus, lai nolaistos vēl drusku dziļāk, viņi atmodušies.

Meklētājiem pirkstos bija tikai krāsainas sapņu stīdziņas.

Pagāja vairākas dienas. Princese Anna raudāja tā, ka šķita apstāties viņa vairs nespēs nekad.

Protams, karalis un karaliene, un visi pils ļaudis solīja princesei Annai skaistākas, dārgākas, interesantākas lellītes. Protams, simti jaunu lellīšu krājās Annas spēļu istabā un mūzikas salonā.

Protams, princese Anna uz tām pat nepaskatījās.

Karaliskais pāris bija ļoti nobažījies par meitiņas veselību. Nekas cits neatlika karalis izsludināja meklēšanu visas valsts mērogā. Tas, kurš atdabūs princeses Annas lellīti, varēs izvēlēties vērtīgu balvu.

Skaidrs, ka meklēšanā iesaistījās gandrīz visi. Dažam bija žēl princeses, citam rūpēja karaļnama un visas valsts gods, bet citam gluži vienkārši bija nepieciešama vērtīga balva.

Nav iespējams aprakstīt visus paņēmienus un līdzekļus, kas tika izmantoti meklēšanā.

Nav iespējams arī minēt visas brīnumainās lietas, kas tika izceltas no miega dzelmes. Kas vien tur netika atrasts! Vienīgi lellīte ne. Likās, ka lielā vandīšanās pa miegu ieskalojusi lellīti kādā neaizsniedzamā vietā.

Un tad, kad daži jau bija metuši meklēšanai mieru, vēlā pēcpusdienā uz pili atnāca kāds skolaspuika. Viņš devās pie karaļa un apgalvoja, ka šonakt pat izvilkšot princeses lellīti, tikai viņam šis un tas esot vajadzīgs.

-     Kas tad tev ir vajadzīgs? nogurušais karalis jautāja.

-    Man nepieciešams velosipēds, skolaspuika atbildēja. Tikai uz šo vakaru. Rīt es to reizē ar lellīti atvedīšu atpakaļ. Un vēl vajadzīga mamma, bet tā man ir pašam.

Karalis gan neticēja, ka ar velosipēdu var izvilkt no miega dzelmes lellīti, tomēr aizsūtīja valsts ministru pēc princeses Annas spožā divriteņa. Meita tik un tā ar to nebraukā…

Valsts ministrs, kurš pats bija niris miega dzelmē ar sarežģītu akvalangu, nosmīnēja, tomēr riteni atstūma.

Skolaspuika, kuram velosipēds nekad nebija piederējis, uzsēdās uz riteņa un visu vakaru braukāja pa karaļvalsti kā negudrs. Un tad, kad jau bija pavisam tumšs, aizbrauca pie savas mammas, nolēca no velosipēda, iekrita gultā un palūdza:

-    Nodziedi vakardziesmiņu, lūdzu! Lūdzu, lūdzu, lūdzu! Un kārtīgi, kārtīgi, kārtīgi!

Mamma gribēja sacīt, ka viņš pats nav ne kārtīgi paēdis vakariņas, ne kārtīgi nomazgājis kājas, ne kārtīgi iztīrījis zobus. Taču viņa juta, ka šis nav parasts vakars.

Viņa kārtīgi un turklāt vēl pamatīgi! nodziedāja pašu skaistāko un saldāko šūpuļdziesmu pasaulē.

Skolaspuika, kurš bija kārtīgi izbraukājies ar divriteni un kārtīgi turklāt vēl pamatīgi! noguris, kārtīgi un pamatigi iemiga. Tik kārtīgi un pamatīgi, ka viņam nepavisam nebija grūti nolaisties visdziļākajā miega dzelmē un izmudžināt lellītes kājas no sapņu pinekļiem.

Kad nākamajā rītā skolaspuika atdeva karalim lellīti un divriteni, priecīgais valdnieks jautāja, kādu balvu zēns gribētu dabūt.

-    Es gribētu vēl kādreiz aizņemties princeses velosipēdu. Protams, tajos brīžos, kad viņai pašai tas nav vajadzīgs, zēns teica. Tads labs ritentiņš!

Tad viņš piebilda:

-    Un mammai es gribētu uzdāvināt ananasu.

Skolaspuika kāroto saņēma. Turklāt velosipēdu

parasti viņam atripināja princese Anna pati, pie tam viņa to darīja tik bieži, ka abi sadraudzējās.

Drīz vien varēja redzēt, kā pa karaļvalsti apkārt braukalē karaliskais velosipēds, uz kura sēž skolaspuika, princese Anna un… Nu, protams, princeses Annas mīļākā lellīte!

VASARAS TUMSIŅA UN TIRGONIS

Tirgonis septiņas skaistas vasaras naktis ir sēdējis nomoda un plānojis savu turpmāko dzīvi un peļņu, un viņš ir ieplānojis, re, ko:

"Jau rit pat ķeršos pie gaismas biznesa. Tagad, vasarā, gaismas papilnam un tā ir lēta, bet uz ziemas pusi tās vērtība ārkārtīgi augs, Ziemsvētkos ar to varēs vareni nopelnīt. Ja es tagad krietni daudz gaismas noraktu zemē… Tikai jāuzmanās no konkurentiem! Un vispār jāpiesargās gaisma taču pieder visiem, tālab kāds var sacelt traci, ja pamanīs, ka es to noroku zemē…"

Tirgonis nospriež, ka viņam vajadzīgs palīgs, kurš pastāvētu sardzē, kamēr viņš paslēpj gaismu zemē. Naktis vasarā ir gaišas, visādi radījumi staigā un lidinās apkārt noskatīsies, izpļāpās, izkliegs, izdziedās.

Tirgonim iešaujas galvā, viņaprāt, gaiša doma: jādabū savā pusē Vasaras Tumsiņa! Lai viņa pastāv sardzē, kamēr viņš kādā nomaļā vietā norok zemē gaismu, lai kādu brīdi stiprāk patumsina, lai aizsedz to slepeno vietu.

-   Paklau! nākamajā vakarā Tirgonis pieglaimīgā tonī uzrunā Vasaras Tumsiņu, kura jož garām. Tu nu gan esi skaista, ja tā kārtīgi ieskatās!

Vasaras Tumsiņa nosarkst un grib skriet tālāk, tomēr apstājas.

-   Tikai vasarā grūti tavu skaistumu pamanīt, jo ir pārāk daudz gaismas, Tirgonis turpina. Tā visu sabojā. Ja gaismas būtu mazāk un ja tev būtu augstpapēžu kurpītes, skaistumkaraliene būtu tieši tu!

Vasaras Tumsiņa ar sandales purngalu paspārda kādu zemes kukurzni. Tumsiņai vienmēr ir licies, ka augstpapēžu kurpītes viņai piestāvētu daudz labāk par sandalēm.

-    Es nespēju noskatīties, ka apkārt valda netaisnība, Tirgonis raiti runā. Tagad gaismas ir tik daudz, ka tā neļauj pamanīt tādu skaistu parādību kā Vasaras Tumsiņa, bet kur tā būs pēc pusgada, kad būs daudz vairāk vajadzīga?!

To Vasaras Tumsiņa nezina, taču arī viņai liekas, ka pasaulē ir visai daudz netaisnības.

-     Es varētu kādu daļu gaismas paslēpt zemē un vēlāk, rudenī un ziemā, izlaist ārā, Tirgonis klusām stāsta, pat neieminēdamies par saviem biznesa plāniem, kas paredz, ka gaismas ārā izlaišana notiks par maksu. Ja tu man palīdzētu, es tev sagādātu melnas lakādas kurpītes ar augstu, augstu, augstu papēdi.

Vasaras Tumsiņa, galvu nodūrusi, pēta sandales apdriskāto purngalu un prāto. Varbūt patiešām būtu taisnīgi, ja viņi kādai daļai gaismas liktu nedaudz pagaidīt, nevis ļautu spīdēt, kad un kur tai sagribas?

Un viņa ir pārliecināta, ka būtu taisnīgi, ja viņai kājās būtu melnas lakādas kurpītes ar augstiem, augstiem, augstiem papēžiem, nevis sandales ar apdriskātiem purngaliem.

-     Sarunāsim tā, čukstus turpina Tirgotājs, rīt agri no rīta, tiklīdz ausīs svaiga, sulīga gaisma, es pļavā to savākšu un sabāzīšu melnos plastmasas maisos. Pa dienu atstāšu maisus krūmos neviens jau neaiztiks, jo domās, ka tur ir atkritumi. Vakarā tu pastāvēsi sardzē un pamatīgi mani aptumsināsi, kamēr ienesīšu maisus meža biezoknī, ierakšu zemē, piesegšu ar papardēm, lapām un skujām. Tev nāksies likt lietā visas savas brīnišķīgās tumsināšanas spējas, jo pat naktī mežs ir acu, ausu un degunu pilns. Man negribas kuram katram skaidrot, ko es sabiedrības labā daru. Visi jau nav tik apķērīgi kā tu…

Vasaras Tumsiņai nav iebildumu pret to, ka viņu dēvē par apķērīgu. Viņa nekad nav bijusi vienisprātis ar tiem, kuri apgalvo pretējo.

-    Labi, es rīt būšu, viņa apsola un žigli steidzas pie šīvakara darbiem. Naktī kārtīgi jāpastrādā. Rīt arī nevarēs visu dienu gulšņāt un atpūsties. Kāju apkopšanai būs nepieciešamas varbūt vairākas stundas. Aprepejušie papēži jāpamērcē ezerā, jānoberž ar granti un akmentiņiem. Augstpapēžu kurpītes īsti labi izskatās rūpīgi apstradātās kājas.

Kad nākamajā vakarā, tīrās kājas piesardzīgi pie zemes likdama, Tumsiņa ierodas krūmājā blakus pļavai, Tirgonis jau gaida. Desmit melni plastmasas maisi izskatās kā piepūsti baloni, kuri tūlīt pārplīsīs. Tie ir cieši aizsieti ārā nespraucas ne smalkākais gaismas stariņš.

-    Tā, es celšu mugurā un nesīšu, bet tu mani kārtīgi aptumsini! Tirgonis pavēlošā tonī nočukst. Šoreiz ne vārda par Tumsiņas skaistumu un apķērīgumu, arī par augstpapēžu kurpītēm netiek spriests. Bet par tām jau viss ir skaidri un droši norunāts, nav nekādas vajadzības atkārtot.

Tirgonis uzveļ plecos divus maisus. Smagi tie nav, taču stipri neparocīgi gan. Tumsiņa aptumsinās viņam apkart, un abi kopā dodas iekšā mežā. Nav vēl pagājis pat viens kārtīgs brīdis, kad Tirgonis iešņāc Tumsiņai ausī:

-   Tumsinies taču stiprāk, nejēga! Nečammājies! Tā nekas nesanāks…

Vasaras Tumsiņa satrūkstas, tad uzmet lūpu, tomēr saņem visus spēkus un cenšas palīdzēt vēl labāk, vēl cītīgāk. Aiz piepūles viņa sāk trīcēt.

-   Vai mierīgāk nevari?! Tirgonis nikni čukst. Drīz visi meža salašņas sāks brīnīties…

Vasaras Tumsiņa brīnās jau tūlīt. Kas tie par meža salašņām? Tumsiņa pazīst sīļus, glodenes, vālodzes, briežutis un daudzus citus meža iemītniekus, bet par salašņām nav pat dzirdējusi. Gribētos uzzināt, kā tie izskatās, cik lieli, vai spalvaini, vai ragaini… Nav laika un spēka pajautāt. To varēs vēlāk kad viss būs nokārtots. Vislabāk tad, kad pēc uzvaras skaistumkonkursā Tumsiņa ar Tirgoni sēdēs kafejnīcā, viņai kājās būs augstpapēžu laiviņas…

-    Stiprāk! Un mierīgāk! Ja tu nepapūlēsies, tad… Šis Tirgoņa čuksts skan pavisam jocīgi. Turklāt viņš kaut ko nepasaka līdz galam. Vasaras Tumsiņa grib tūlīt uzzināt, kas notiks, ja viņa nepapūlēsies, taču jau ir tā pūlējusies, ka mute sausa, galva reibst un vārdi nenāk pār lūpām. Labi, arī to varēs noskaidrot vēlāk.

Ik pēc brīža kaut ko paveļoši un nikni čukstēdams, Tirgonis Vasaras Tumsiņas pavadībā ir ticis līdz biezoknim. Abus maisus viņš paslēpj zem papardēm un dodas atpakaļ pēc pārējiem. Tas atkārtojas vairākas reizes kopā iznāk pieci gājieni. Ar katru nākamo Tumsiņai kļūst grūtāk un grūtāk. Bet tas vēl nav viss visvairāk un visstiprāk tumsināt viņai nākas biezoknī, kamēr Tirgonis izrok dziļu bedri, iegulda tajā maisus, uzber virsū zemi, piemīda to ar kājām, rūpīgi noklāj ar sūnām, pārkaisa ar skujām…

Tumsiņa ir pārguruši. Gaismas ierakšana zemē prasa daudz spēka. Un arī daudz laika strauji tuvojas rīts.

-    Zūdi kokos! pēkšņi atskan pavēlošs čuksts. Vasaras Tumsiņa satrūkstas. Kam tas rīkojums domāts? Laikam no kokiem izniris kāds meža zvērs un Tirgonis cenšas to aizraidīt atpakaļ. Bet varbūt parādījies kāds no meža salašņām, kurus viņš pirmīt īgni pieminēja?

Neko tādu Vasaras Tumsiņa gan tuvumā nemana. Toties pavisam tuvu pie auss saklausa vēl asāku pavēli:

-     Pazūdi, es tev saku! Un aizmirsti visu, kas te šodien notika! Citādi…

Nu Vasaras Tumsiņa jūt, ka šis rīkojums attiecas uz viņu, taču mazā nespēj saprast, kāpēc viņu dzen projām, pat nepasakot, kur un kad jāierodas pēc apsolītajām augstpapēžu kurpītēm.

Vasaras Tumsiņa jau paver muti, lai to pajautātu, taču, ieraudzījusi Tirgoņa seju un rokas, metas prom, ka papardes vien švīkst.

Asarām par vaigiem ritot, Vasaras Tumsiņa skrien un skrien pa mežu, līdz attopas pļavā, kuru jau apmirdzējuši pirmie Saules stari. Tur viņa nokrīt zemē un mēģina atgūties no trakā skrējiena, drudžainā nakts darba un piedzīvotās netaisnības. Saules gaisma ir silta un mierinoša. Kārtīgi tajā atveldzējusies un nosnaudusies, Vasaras Tumsiņa nomierinās un vairs tik asi neizjūt pāridarījuma sāpes.

Pēcpusdienā viņa jau ir atguvusies un atpūtusies, taču nesāk rosīties kā parasti neskrien makšķerēt vai ogot, neceļ zaru būdiņu vai vītolā nevij lielu ligzdu.

Vasaras Tumsiņa sēž pļavā un domīgi vēro puķes un smilgas, putnus un spāres. Viņai šķiet, ka puķes nav tik krāsainas, smilgas tik smalciņas, putni tik veikli un spāres tik vieglas kā vakar. Viņa prāto un prāto, kāpēc tā liekas. Pašā pievakarē Tumsiņai ataust doma: varbūt viss mainījies tāpēc, ka viņa, Vasaras Tumsiņa, pagājušonakt palīdzējusi Tirgonim noslēpt gaismu?

Varbūt ir netaisnīgi gaismu ierakt zemē un noglabāt vēlākam laikam?

Varbūt šo netaisnību izjūt ne tikai pati gaisma, bet arī puķes, smilgas, putni, spāres?

Kā būtu tad, ja kāds būtu iebāzis melnā maisā viņu, Vasaras Tumsiņu, lai pēc tam…

Kā viņa bija varējusi piekrist Tirgonim, kad tas klāstīja: pasaulē valda netaisnība, jo gaismas ir tik daudz, ka tā neļauj pamanīt Vasaras Tumsiņu!

Tumsiņa nosarkst.

Kā viņa varēja iedomāties, ka ir taisnīgi neļaut gaismai apmirdzēt puķes, smilgas, putnus un spāres!

Naktī Tumsiņa pilda savus pienākumus, bet uz rīta pusi, kad darbi jau apdarīti, viņa ieslīd biezoknī palūkoties, kā tur tagad izskatās.

Viņai šķiet, ka biezoknī koki brīdi pa brīdim nemierīgi sakustas, zeme zem kājām tā kā mazliet dreb, papardes ir dīvaini saspringušas.

Vasaras Tumsiņai sažņaudzas sirds.

Tur apakšā guļ gaisma maisos iesprostota, aprakta, zemes smaguma nospiesta… Tā vairs nespēj traukties ar savu gaismas ātrumu, kā paradusi.

Kā gan justos viņa, Vasaras Tumsiņa, ja nevarētu skriet palēkdamās, kā paradusi?

Varbūt gaisma tajos maisos vairs nav dzīva? Varbūt tā ir nomirusi, izdzisusi, pazudusi bez pēdām? Bedrē palikuši tikai desmit melni, tukši maisi…

Nu Vasaras Tumsiņas sirds sāk dauzīties.

Viņa, Vasaras Tumsiņa, ir palīdzējusi Tirgonim aprakt gaismu!

Kāpēc viņa klausīja šim vīram, kāpēc ļāva, lai viņu pierunā? Vai neaptvēra, ka gaismu nevar noslēpt un atlikt uz vēlāku laiku gluži tāpat kā viņu, Vasaras Tumsiņu, nevarētu aprakt un tad atkal pēc vajadzības izcelt laukā no zemes, lai arī kāds gadalaiks valdītu!

Jā, kā būtu, ja kāds tirgonis liktu viņai tumsināties nevis vasarā, kad var skriet basām kājām un plīvojošiem matiem, bet gan ziemā, kad, kā dzirdēts, ne sandales, ne zeķītes, ne augstpapēžu kurpītes nepasargā no briesmīga aukstuma…

Vasaras Tumsiņa jūt, ka tūlīt pat kaut kas jādara, lai zemē apraktajai gaismai ļautu brīvi iet ierasto ceļu.

Tumsiņa pamet sānis dažus sprungulīšus un čiekurus, ar plaukstiņu aizslauka projām skujas, ar nagiem paurbina sūnas un sāk rakt vaļā aizbērto bedri. Pēc brīža racēja saprot: ja viņa strādās viena pati, paies ilgs laiks, lidz gaisma tiks brīvībā. Maz cerību, ka gaisma pēc stundām ilgas gulēšanas zem zemes būs sveika un vesela.

Kurš varētu palīdzēt?

Vasaras Tumsiņa pamet skatienu apkārt vai neieraudzīs kādu meža zvēru. Varbūt beidzot tuvumā pagadīsies kāds no tiem meža salašņām, ar kuriem viņa tā arī nav iepazinusies.

Kas varētu nākt talkā?

Brieži? Sīļi? Naktsputns? Jāņtārpiņi?

Kurmji! Urrā! Vasaras Tumsiņa atviegloti uzelpo. Kurmji ir labi racēji. Un viņai ar tiem ir lieliskas attiecības: viņa vienmēr bez atgādināšanas pietumsina visas kurmīšu alas, jo zina, ka tiem nepieciešama augstākā labuma tumsa.

Rīts vēl nav gluži klāt, kad daudz kas jau padarīts: ir sapulcināti vairāki simti kurmīšu, uzrakta zeme, rūpīgi izcelti visi desmit maisi. Tie joprojām ir apaļi kā baloni, un, kad Vasaras Tumsiņa pie katra no tiem bažīgi pieliek ausi, viņai šķiet, ka dzirdama tāda kā vāra, vāra sanēšana. Tas vieš cerību, ka gaisma vēl ir dzīva.

Vasaras Tumsiņai bail laist gaismu laukā no maisiem naktī, meža biezokņa tumsā. Varbūt gaisma ir tik ļoti novārgusi, ka tai nepieciešams savējo tuvums, tā jāpalaiž brīvībā tad, kad visapkārt ir miljoniem siltu Saules staru?

Rīts tūlīt būs klāt. Vasaras Tumsiņa nolemj: aiznesīs maisus uz pļavu tur Saules stari nonāk drīzāk nekā meža biezoknī.

Kā lai aizstiepj visus desmit lielos maisus? Laika nav daudz!

Tumsiņa žigli aizskrien uz mājām un no savas seno laiku pūralādes izceļ lielu, skaistu seģeni, ko viņa mantojusi no vecvecvecvecvecvecvecvecvecmāmiņas. Aiznesusi seģeni uz meža biezokni, mazā noklāj to zemē, saliek tajā visus desmit maisus un krusteniski sasien seģenes stūrus.

Milzīgo, kaut arī vieglo nastu mugurā uzcēlusi, Tumsiņa no biezokņa steidzas uz pļavu. Gaisma, kas zem zemes bija zaudējusi sparu, nu tiek pamatīgi sakratīta un ātri atgūstas no piespiedu bezdarbībā iemantotā gurdenuma.

Vasaras Tumsiņa ar lielo gaismas nastu skrien caur papardēm, lien pa krūmiem, nemet līkumu pat biezi saaugušu egļu puduriem. Ai! Skujas un sīkie, asie egļu zariņi pārdur melnos maisus. Gaisma negaida tā spraucas laukā no maisiem pat pa vissīkākajiem caurumiņiem!

Kad Vasaras Tumsiņa tuvojas pļaviņai, Naktsputnam, kurš krūmos pošas uz dienasguļu, šķiet, ka lec Saule. Nūja, laiks ir klāt, bet vakar Saule lēca otrā pusē! Naktsputns satraucas, grib celt trauksmi, taču tajā brīdī Saule lec arī parastajā vietā turpat, kur vakar un aizvakar. Vai tad šorīt debesīs celsies divas Saules?

Naktsputnam šķiet, ka viena liela Saule apkampj otru, daudz mazāku, un pēc tam abas divas apskauj putnam labi pazīstamo mazo palaidni Vasaras Tumsiņu, kura pagadās abām pa vidu. Taču gaismā

Naktsputns neko daudz nespēj redzēt un saprast, un spriest, acis viņam veras ciet, jādodas pie miera.

Pie miera dodas ari Vasaras Tumsiņa. Apmierināta un laimīga par to, ka viņai izdevies novērst netaisnību, Tumsiņa atstāj gaismu visu gaismu! savā vietā un, kājas nenomazgājusi, saritinās zem lielām papardēm, un apsedzas ar savu seģeni.

Sapnī pie Tumsiņas atnāk Tirgonis. Vai viņš grasās atriebties par gaismas atbrīvošanu? Varbūt ieradies, lai vēlreiz piedāvātu kārdinošās augstpapēžu kurpītes līdz ar kādu apšaubāmu darījumu?

Vasaras Tumsiņa negaida viņa sapnī aptumsina Tirgoni tā, lai šim galva iet riņķī! Varbūt tieši tad viņš pēkšņi apjēgs, ko nozīmē ķerties klāt gaismai un tumsai.

VASARAS SAPŅI

Rudens bija pārskaities: Vasara esot iztērējusi visu gaismu, visu siltumu un sazin ko vēl! Viņam nu būšot jānīkst tumsā un jādrebinās no aukstuma.

Kā pats vilks viņš dzinās Vasarai pakaļ.

Vieglos svārkus sacēlusi, nabadzīte skrēja, ko kājas nes. Lielā salmu cepure nolidoja Vasarai no galvas jau tad, kad bēgle lēca pār grāvi. Pīto sandaļu siksniņas pārtrūka jau lauka malā. Nu viņa basām kājām skrēja pa asiem rugājiem. Ai, kā tie dūrās viņas šaurajās, maigajās pēdiņās!

Pār Vasaras vaigiem straumītēm plūda asaras. Viņa mēģināja uzsaukt Rudenim, ka ne pie kā nav vainīga. Pasaule vienkārši ir iekārtota tā, ka viņai tiek vairāk gaismas un siltuma nekā citiem gadalaikiem. Ne viņa kādam ko lūgusi, ne kādu apzagusi! Turklāt viss, kas viņai ticis dots, viņai pašai ir bijis kārtīgi jāatstrādā.

Taču skrējiens un raudiens neļāva viņai apskaidrot Rudenim prātu.

Vasarai bija bail iedomāties, ko Rudens ar viņu iesāks tad, kad ai! ai! sagrābs aiz rokas.

Arī Rudens pats nemaz nezināja, ko ar Vasaru darīs, kad ha-hā! satvers viņu aiz svārku malas vai bizes.

Laikam gan viņš Vasaru sapurinās, pabaidīs, tad noslaucīs viņai asaras un palaidīs vaļā, lai iet, kurp acis rāda, bet citreiz gan lai tā vairs nedara citreiz lai atstāj viņam krietni vairāk gaismas un siltuma. Visu uz pusēm!

Var jau būt, ka beigās viņš nobučos Vasaru uz vaiga un iedos viņai kādu no tiem sārtajiem, sulīgajiem āboliem, kuri briest pašā, pašā ābeles galotnē, kur neviens netiek klāt. Var jau būt, pat ļoti var būt.

Rudenim ne prātā nenāca apstāties, Vasaru nenoķērušam. Pakaļdzīšanās krietni uzlaboja viņa omu. Nebija taču nekāda prieka sēdēt un skatīties, kā visi bēg projām no viņa no Rudens! Jā, jā, visi nezin kāpēc lavījās projām putni laidās uz dienvidiem, eži laidās lapās tepat kritušo lapu kaudzē, un pat vissīkākie kukainīši uzgrieza viņam katrs savu punktoto vai svītroto muguru vai vēl ļaunāk! katrs savu astaino vai plivuraino pakaļpusīti un urbināja zemi, līdz pačibēja bez pēdām. Turklāt katrs taču paķēra līdzi kaut ko no Rudens labumiem!

Tas bija aizvainojoši. Tas sāpināja. Lai to aizmirstu, Rudens tik cītīgi vajāja Vasaru.

Rugāji jau tā bija sabakstījuši Vasaras pēdiņas, ka viņa saprata cauri ir! Viņai jāpadodas! Lai notiek kas notikdams!

Tikmēr Vasara jau bija pārskrējusi pāri laukam un ar pēdējiem spēkiem spēra pirmos soļus pļavas mīkstajā atālā.

Te pēkšņi viņa saklausīja brīnišķīgu aicinājumu:

Šurp! Šurp! Lien iekšā!

Kādas puķes sēkliņa bija pavērusi mazu spraudziņu savā apvalkā, piedāvājot Vasarai drošu glābiņu.

Ilgi neprātodama, Vasara ielīda puķes sēkliņā, saritinājās, pievilka ceļgalus pie zoda, aizmiedza acis, ar plaukstām aizspieda ausis, norija asaras, aizturēja elpu un gaidīja, kas tagad notiks.

Notika tas, ka Rudens, tai vietai pāri skriedams, ar savu papēdi nejauši iemina sēkliņu zemē.

Pats viņš aizlikās tālāk. Vasaru vairs nekur nemanīdams, viņš uztraucās un sāka saukt, lai viņa nebaidoties, lai nākot laukā no paslēptuves, viņš taču esot tikai pajokojis, viņš neko ļaunu nedarīšot, viņš iedošot viņai tos lielos, sārtos ābolus, kas briest pašā, pašā ābeles galotnē, viņš…

Kad nu Rudens juta: arī Vasara viņu pametusi, viņš sāka raudāt un purpināt, ka tas esot nežēlīgi, nežēlīgi, nežēlīgi… Un galīgi netaisni! Viņš nevienam neesot vēlējis ļaunu! Nu labi, tiem āboliem viņš nav ļāvis krist uzreiz zemē, lai kurš katrs tos var dabūt, bet vai tad par to drīkst sodīt ar tādu vientulību kā cietuma viennīcā…

Vēl vairākus mēnešus viņš klīda apkārt raudādams, žēlodamies un ari drusku vainīgs juzdamies.

Vasara tikmēr gulēja drošībā un siltumā zem zemes. Tiesa gan, telpas bija maz nekādus lielos darbus tur nevarēja darīt.

Toties tur, zem zemes, varēja sapņot.

Un Vasara sapņoja! Ai, kā viņa sapņoja! Viņa iztēlojās visbrīnišķīgākās ainas.

Viņa redzēja sevi valdām pār visu pasauli, un viņas valstībā visām sievietēm nu itin visām! bija zeltainas salmu cepures, plandošas kleitas un laimīgas sejas. Un visiem, itin visiem vīriem viņas valstībā bija skaisti, brūni pleci, vējš matos un dziesma uz lūpām. Ak jā, un daudzi no viņiem sēdēja brīnum skaistu zirgu mugurās!

Un bērni, itin visi bērni brīvi un droši klīda pa viņas valstību melleņmelnām mutēm, un tad, kad viņi kādu nobučoja uz vaiga, tur palika zils zīmodziņš.

Ja tā labi ieskatījās, tad zīmodziņi rotāja visus, pilnīgi visus viņas pavalstniekus.

Ai, Vasara sapņos redzēja vēl daudz ko skaistu! Viņa sapņoja, ka atradusi paņēmienu, kā sagādāt milzumu gaismas un siltuma arī Rudenim un citiem gadalaikiem. Viņa iztēlojās, ka izcepusi neticami gardas ābolkūkas un magoņmaizītes, un riekstu cepumiņus un uzaicinājusi Rudeni uz kafiju, un viņš ir atnācis ar viņai vismīļākajām dālijām, un viņi sēž lapenē un runājas, un smejas, un dzied, un stāsta viens otram savus sapņus…

Un tad, kad pavasarī puķes sēkliņa sāka dīgt un asns viegli izcēla Vasaru zemesvirsū, viņa tūdaļ ķērās pie savu sapņu īstenošanas.

SAPŅU BĀKA

Kāds puika bija izaudzis tik liels, ka krēslas stundā varēja viens pats iziet laukā. Turklāt viņš jau prata atgāzt galvu un appētīt savas mājas skursteni.

Sev par lielu brīnumu puika pamanīja, ka skurstenī starp dzeltenīgajiem ķieģeļiem ir iemūrēts kāds blāvi zeltains akmens, kas pustumsā izstaro pienainu, pulsējošu gaismu.

-     Paklau, tēt! istabā ieskrējis, puika aizelsies sauca. Kas tas par akmeni skurstenī?

-    Ā, pamanīji gan! tētis smaidot sacīja. Mans vectēvs to atveda no tālām zemēm un uzdāvināja man desmitajā dzimšanas dienā. Viņš nezināja, kā to sauc. Tas pievelk sapņus, brīnumainus sapņus. Es to vienmēr glabāju zem spilvena, bet dienu pirms kāzām iemūrēju skurstenī, lai visai mūsu ģimenei būtu sapņu bāka. Tu taču naktīs redzi skaistus sapņus, vai ne?

Tiesa gan, jau kopš pirmajām dzīves dienām puika bija skatījis brīnišķīgus sapņus. Ko tik viņš pa sapņiem nebija saticis, kur tik nebija bijis, ko nebija darījis!

Viņš bija saticis slavenu akrobātu tārpiņu un pavadījis jauku vakaru tā omulīgajā mājoklī, kas bija iekārtots briestošā ābolā.

Viņš bija nokļuvis zemē, kur laika vietā ir kaut kas pavisam cits, kam nav vārda un kam neviens nepievērš uzmanību.

Viņš bija sacietinājis priežu un bērzu ēnas un uzslējis no tām pili, kuras logos vizēja sastiklināta saules gaisma.

Arī puikas vecāmamma, mamma, tētis un abas māsiņas pa sapņiem izstaigāja brīnišķīgas vietas un darīja vienreizējus darbus.

Sapņu bāka patiešām bija sajūsmas vērta!

Šis akmens ir mūsu ģimenes dārgums, tētis sacīja puikam. Es ceru, tas pievilks sapņus arī jūsu bērniem un bērnubērniem.

Citas mantas ģimenei nebija. Var jau būt, ka viņi par maz strādāja un par daudz sapņoja, var jau būt.

Bet neviens nežēlojās par nabadzību.

No rīta, pie vienkāršo brokastu galda sēžot, visi bija līksmi. Katrs alka izstāstīt savu pagājušās nakts sapni un uzzināt, ko redzējuši citi.

Arī vakariņas neviens negribēja nokavēt tieši sapņu, ne jau tikai ēdiena dēļ. Vakariņu laikā visi kopā zīlēja, kādi sapņi naktī apciemos šo māju.

Reiz kāds tuvs radinieks, kurš zināja par sapņu bāku, tētim bija teicis:

"Tu nu gan varētu to akmeni izdevīgi pārdot un nopirkt pilnīgi jaunu mašīnu!"

"Nevarētu vis," tētis bija atbildējis. "Kas tad pievilks sapņus?"

Par to nu nebija ko spriedelēt. Vismaz puikam viss bija skaidrāks par skaidru.

Puikam viss bija skaidrāks par skaidru līdz tam brīdim, kad viņš, izaudzis liels un pārvērties par jaunekli, iemīlējās meitenē un bildināja viņu.

Tad radās neskaidrības un sarežģījumi.

Meitene bija laba, čakla un skaista. Viņa jaunekli mīlēja. Abi sapratās no pusvārda.

Tikai vienā jautājumā viņu uzskati bija tieši pretēji. Meitene nespēja iedomāties, ka pēc kāzām varētu iztikt bez pilnīgi jaunas mašīnas, bet jauneklis uzskatīja par gluži iespējamu kādu laiku braukt ar tēva veco auto.

Tā kā puisis neprata meiteni pārliecināt, viņam nācās izdomāt, kā tikt pie pilnīgi jaunas mašīnas.

Kādu dienu neilgi pirms kāzām jauneklis sakoda zobus, uzkāpa uz jumta un izlauza no skursteņa savādo akmeni, kas pievilka sapņus.

Viņš to aiznesa uz antikvariātu, pārdeva un par saņemto naudu nopirka pilnīgi jaunu, sarkanu mašīnu.

Jau nākamajā rītā jauneklis bija tāds kā īgns, kā slims, kā neizgulējies, kā nomākts.

Meitene tik ļoti priecājās par mašīnu, ka nepamanīja viņas nākamā vīra allaž saulainais garastāvoklis nu ir apmācies.

Tikai pēc kāzām viņa sāka pievērst uzmanību pārmaiņām vīra dabā.

Vīrs kļuva arvien satrauktāks un drūmāks. Naktīs viņu mocīja bezmiegs. Varbūt tieši tāpēc viņš sāka ļoti daudz strādāt, pelnīja lielu naudu un sievai ļāva pirkt visu, ko vien viņa kāroja, protams, ari pilnīgi jaunas mašīnas.

Savām vajadzībām vīrs tērēja naudu tikai vienā veidā. Kad vien viņš varēja atrauties no darba, viņš ceļoja apkārt pa pasauli un visās zemēs, kur vien nonāca, uzmeklēja greznus antikvariātus un vienkāršas vecu lietu bodītes, lai apjautātos, vai plauktos nav atrodama kāda sapņu bāka.

Vīrs apstaigāja ari izcilus ģeoloģijas speciālistus un slavenus burvjus un ievāca ziņas par savādo akmeni, ko viņa vecvectēvs reiz bija pārvedis no tālām zemēm.

Gan tirgotāji, gan bodnieciņi, gan profesori, gan burvji tikai kratīja galvu un ar nožēlu teica:

Par tādu akmeni kaut kas dzirdēts ir gan, bet redzēta nav ne mazākā šķembiņa. Tas laikam ir milzīgs retums. Pastāstiet sīkāk, ko jūs par to zināt!

Tad, kad vīrs bija izstāstījis savu skumjo stāstu, svešie tikai līdzjūtīgi sita viņam uz pleca. Vēlāk, kad vīrs jau bija projām, visi kā viens klusām nopukojās:

-Ak Dievs, kāds muļķis! Par nieka naudu pārdevis sapņu bāku! Tādu retumu, tādu brīnumainu ierīci!

Tieši tos pašus vārdus vīrs bija teicis sev tūkstošiem reižu. Ko citu lai viņš sacītu? Skaidrāks par skaidru sapņu bāku spēj pārdot tikai galīgs muļķis!

KĻŪDU vĀcĒja kĻŪdas

Naktīs, īsi pirms rītausmas, kad pasaule pieklusuši, pa to bieži vien staigāja Kļūdu Vācējs.

Viņš meklēja visvisādas kļūdas sākot ar visparastākajām sīkajām skolēnu diktātu un kontroldarbu nepareizibām, avīžu un grāmatu iespiedkļūdām un pļāpu pārteikšanās misēkļiem, beidzot ar lielajiem, nopietnajiem cilvēka mūža maldiem un grandiozajām karavadoņu un valstsvīru kļūdām, kuras ietekmē daudzu cilvēku dzīvi un nāvi.

Visas kļūdas viņš ielasīja prāvā, iedzeltenā vācelē, aiznesa tās mājās, nopurināja no tām smiltis vai rasu, mazliet apžāvēja un nolika pie citām.

Viņa mājās šīs mantas netrūka. Kādas kļūdas tik tur nebija!

Vecas un jaunas, laimīgas un nelaimīgas, jocīgas un bēdīgas, izdevīgas un neizdevīgas, sakarīgas un nesakarīgas, labojamas un nelabojamas un vēl, vēl visvisādas.

Kad vien Kļūdu Vācējs pārlaida skatienu savam vākumam, viņš nopūtās. Viegli nebija!

Viegli nebija tāpēc, ka viņš gribēja kļūmes likt lietā.

Kļūdu Vācējs bija cieši pārliecināts, ka kļūdās slēpjas milzīga enerģija, kuru vajadzētu iemācīties izmantot. Viņu bija vai apsēdusi kvēla vēlēšanās atklāt kļūdu izmantošanas iespējas, veidus un līdzekļus.

Taču kļūdu ārkārtīgā dažādība kavēja viņa rosīgo domu neļāva atrast kādu ērtu, praktisku kļūmju pielietošanas paņēmienu.

Reizēm Vācējam šķita, ka itin visa lieluma, veida, rakstura, svarīguma, formas kļūdas vajadzētu pārstrādāt vienā masā, no tās iegūt vienu vielu, ko tad varētu lietot pēc vajadzības. Pēc vajadzības? Nūja, pēc vajadzības.

Viņš pat bija izgudrojis visai sarežģītu pārstrādes aparātu. Taču pulveris, kas radās kļūmju daudzkārtējas smalcināšanas, filtrēšanas un tvaicēšanas rezultātā, bija gan iespaidīgi rūgts, tomēr maz pielietojams. Tas noderēja tikai istabas puķu mēslošanai. Tāda iznākuma dēļ nebija vērts tā pūlēties.

Pēc tam Kļūdu Vācējam ienāca prātā, ka kļūdu dažādība pati par sevi jau norāda uz to, ka kļūmes nav vis izejviela vai enerģijas avots, bet katra ir mākslas darbs.

Viņš mēģināja iekārtot skaistāko, interesantāko, vērtīgāko misēkļu muzeju. Taču nekas prātīgs nesanāca no dabiskās vides atrautas un elegantās stikla vitrīnās eksponētas, pat visjaukākās kļūdas izskatījās gauži bezgaumīgas, samākslotas un nedzīvas.

Vācējs nolēma saskaitīt, apkopot, izanalizēt visas jau savāktās kļūmes un uzrakstīt biezu jo biezu mācību grāmatu, kas līdz ar sīku klasifikāciju un analīzi sniegtu arī padomus, kā kļūdas lietot un, iespējams, kā no tām izvairīties. Bet pat šo šķietami vienkāršo ieceri īstenot kavēja kļūdu daudzums un, galvenais, daudzveidība.

Turklāt traucēja apziņa, ka nekā neizdosies sacerēt tik gudru un reizē aizraujošu grāmatu, kuru cilvēki, pirmkārt, patiešām izlasīs līdz galam, otrkārt, ņems par pilnu.

Tad Kļūdu Vācējs iedomājās, ka varētu izaudzēt pavisam īpašu jauna veida kļūdu. Viņš pats gan vēl nezināja, ko ar to varēs iesākt, taču cerēja, ka brīnumainais jaunievedums būs ļoti, ļoti noderīgs. Iespējams, tas pasaulē radis īstu apvērsumu. Varbūt atvieglos pārtikas sagādi, bet varbūt vienā rāvienā atrisinās mācīšanās problēmu.

Vācējs rūpīgi atlasīja veselīgākās, prāvākās kļūdas, iestrādāja tās ļoti pārdomāti sagatavotā augsnē un ļoti pārdomātiem paņēmieniem sāka tās kopt.

Taču pavisam drīz viņu pārņēma izmisums. Kļūmes auga milzīgā ātrumā, acu priekšā tās attīstījās, vairojās, pat mainīja sugu, taču tūlīt pat varēja arī atkrist atpakaļ ļoti zemā attīstības pakāpē. Vācējam drīz vien zuda pārliecība, ka šī procesa rezultātā vajadzētu rasties augsti attīstītai, vērtīgai kļūdu kļūdai.

Pavisam paguris un noskumis, viņš nodomāja: "Atkal esmu kļūdījies…" Tad Kļūdu Vācējam iešāvās prātā interesanta doma: "Ja kāds savāktu šo manu kļūdu līdz ar visiem iepriekšējiem kļūdainajiem kļūdu izmantošanas meklējumiem, es varbūt varētu tikt uz nekļūdīga ceļa. Savukārt, apstrādājot manas kļūdas, varbūt pie skaidrības varētu tikt kāds cits. Tikai es vēl nekad neesmu saticis otru kļūdu vācēju. Kā lai to sameklē? Ko lai izdomā?"

Viņš kaut ko izdomāja gan ievietoja grāmatā šādu sludinājumu:

PAR BALTU VELTI LAIPNI PIEDĀVĀ LIELA IZMĒRA KĻŪDAS.

Sīkākas ziņas sniedz Kļūdu Vācējs Kļūdu Vācēja mājā. Tel. 1122334 (8.00-20.00).

Nu ir mazliet jāpagaida, lai uzzinātu šīs pasakas turpinājumu. Grāmata taču tikai nupat iznākusi, piedāvājums varbūt vēl nav sasniedzis citus kļūdu vācējus.

Kad un kur turpinājumu varēs izlasīt? Hm. Grūti pateikt.

Sekojiet sludinājumiem grāmatās!

HERCOGS

Reiz dzīvoja milzīgs suns ar spēcīgām ķepām, asiem nagiem, platu rīkli, vareniem zobiem un… maigu dabu.

Suņa vārds bija Hercogs.

Kad Hercogs izgāja no savas sētas un devās uz veikalu pēc piena un maizes, viņš centās ievilkt nagus, lai tie neskrapstētu pret asfaltu. Runādams viņš nevēra muti kārtīgi vaļā, lai ļaudis neredzētu asos zobus.

Pretimnācējiem Hercogs laipni uzsmaidīja (ar aizvērtu muti). Dažreiz viņš sadūšojās kādam draudzīgi pamāt ne tikai ar asti, bet arī ar ķepu. (Nagi, protams, bija ievilkti.)

Un tomēr visi, kas vien suni satika, satrūkās, rāvās pie malas, nobēga šķērsielā, ieskrēja aptiekā, pastā vai pat policijas namā. Daži sāka trīcēt, saukt: "Palīgā, palīgā!" un raudāt.

Hercogs to nespēja izturēt. Kā tas viņu sāpināja!

Suns nolēma vairs neiet laukā no sētas. Pienu un maizi veikalnieks viņam piegādāja mājās. Šis pakalpojums maksāja dārgi un krietni patukšoja suņa maciņu.

Hercogs dzīvoja gluži viens pa māju, lasīja dzejoļus, kopa rozes un skatījās televīzijas pārraides, kas domātas bērniem. Tās labi saskanēja ar viņa maigo dabu.

Reiz Hercogs noskatījās filmiņu par suni, pie kura sētas piestiprināts uzraksts:

UZMANĪBU! NIKNS SUNS!

īsi un skaidri! Hercogam ienāca prātā gaiša doma. Viņš paņēma rožainu flomāsteru un uz balta, bieza papīra loksnes uzrakstīja:

UZMANĪBU! MĪLĪGS SUNS!

Īsi un skaidri! Nu neviens no viņa nebaidīsies, gluži otrādi tagad katrs gribēs iegriezties suņa pagalmā un pakūleņot ar viņu pa zaļo mauriņu!

Hercogs piestiprināja uzrakstu pie sētas, līdz galam atvēra vārtiņus, pats apsēdās mauriņa vidū tā, lai no ielas būtu labi redzams, un vieglītiņām paņēma zobos dzeltensārtu rozi.

Sirdij gaidās trīsot un rozes ziedlapiņām no šīm trīsām nobirstot, suns gandrīz nekustīgi sēdēja mauriņa vidū vairākas dienas. Vārtiņiem neviens pat netuvojās.

Varbūt ļaudis vairs nepavisam neticēja rakstītam vārdam? Bet varbūt tādu uzrakstu uz sētas viņi nemaz neizlasīja, domādami, ka tas ir tikai kāds reklāmas plakāts? Ej nu sazini!

Tomēr pēc trim dienām maza meitenīte, kura tikko bija iemācījusies lasīt, apstājās pie Hercoga sētas. Ar pūlēm izburtojusi: "Mī-mī-mī-līgs mīlīgs su-suns suns. Mīlīgs suns!" viņa sajūsmā sasita plaukstiņas un bez kavēšanās gāja iekšā pa vārtiņiem.

Pēdējā brīdī meitenītes mamma, kura bērnu uz mirkli bija izlaidusi no acīm, pieskrēja klāt un atrāva viņu atpakaļ.

-    Vai tev prāts?! Kur līdīsi?! viņa iesaucās.

-    Tai lapā taču rakstīts: "Mīlīgs suns!" Es pati izlasīju! meitenīte šņukstēdama paskaidroja.

-      Tur noteikti ir kļūda! Tur jābūt rakstītam: "Nikns suns!" mamma stingri teica un aizvilka meitiņu prom pa ielu.

Pēc šī atgadījuma Hercogs ar pašiem zobu galiņiem noplūca no rožukrūma jaunu dzeltensārtu ziedu, nolika galvu uz ķepām un raudāja.

Sīki putniņi, kuriem no milzīgā suņa nebija bail, jo viņiem bija spārni, Hercogam pāri lidinādamies, izsmējīgi svepstēja:

-    Ši-ši-ši-ši-tik-tik-tik-tik liels suns un ši-ši-šitā-tā-tā bimbo! Vai ta' kauna nemaz nav?!

Hercogam bija gan kauns. Kauns par to, ka viņš ir tik milzīgs, ka viņam ir tik spēcīgas ķepas, asi nagi, plata rīkle, vareni zobi un maiga daba! Par itin visu, arī ši-ši-ši-to-to-to bimbošanu, viņam bija kauns! Suns mēģināja atdzīt asaras atpakaļ acīs un visvisādi bolījās. Tiem, kuri tobrīd gāja garām un pa atvērtajiem vārtiņiem suni ieraudzīja, viņš šķita īpaši briesmīgs.

Bolīdamies Hercogs pavērsa acis arī uz debesīm, un viņam iešāvās prātā mierinoša doma:

"Tur es varēšu raudāt, cik gribēšu, neviens mani nekauninās."

Un, rozi ciešāk zobos saņēmis, Hercogs ieskrējās un ielēca tieši debesīs.

Saulei, mēnesim, zvaigznēm un mākoņiem nebija nekas iebilstams pret labsirdīgo suni ar skaisto rozi zobos. Galu galā vai tad nu suns bija vienīgais dzīvnieks, kas meklēja patvērumu mākoņu pulkā!

Jā, jā, Hercogs drīz vien atklāja, ka mākoņu baram līdzi klejo arī zilonis, kurš uz zemes nebija varējis izturēt tāpēc, ka viņam vienmēr neviļus nācās samīt kādu skudru vai vabolīti.

Mākoņu vidū suns sastapa arī četrus lielus kaķus, kuri uz zemes nespēja samierināties ar to, ka elegantās, smalkās pelītes viņus saukā par slepkavniekiem.

Un kur tad vēl aitas ar jēriem! Debesīs viņām nebija jāsatrūkstas no mašīnu rūcieniem, cilvēku kliedzieniem vai zāģu kaucieniem, un viņas tur jutās kā mājās. Reizēm kļuva tik drošas, ka nelaida mākoņus pie teikšanas.

Jā, debesīs Hercogs nonāca jaukā sabiedrībā. Un vietas tur bija daudz. Tur visi varēja padauzīties, nevienu nesabaidot, nesaminot, nesamīcot, nesaskrāpējot.

Reizēm gan Hercogam kļuva tā žēlīgi ap sirdi. Tas notika tad, kad suns lidoja pār kādu sētu, kurā zaļoja mauriņš un plauka dzeltensārts rožukrūms, un līdz dvēseles dziļumiem izjuta, cik uz zemes viss ir aizkustinoši sīks un trausls.

Un tad Hercogs pabimboja dažreiz tīri pailgi un pastipri, dažreiz tikai mazmazlietutiņ, piedošanu, lietiņ. Viņš gan centās nevilkt to lietu garumā, jo nevarēja ciest, ka cilvēki, kaut vai dažas lāses sajutuši, satrūkstas, raujas pie malas un meklē aptieku, pastu vai pat policijas namu, it kā viņš, Hercogs, būtu nez kāds ļaundaris.

Dumiķi tādi! Vai tad šie neredz, cik uzmanīgi viņš ar pašiem zobu galiņiem tur dzeltensārto rozi?! Viņš taču nesaņurca un nesakošļā to pat tad, kad ir ļāvies skumjām! Vai tad ļaundaris tā darītu? Nemūžam!

SKURSTEŅSLAUĶIS, EŅĢELĪTIS UN DEBESIS

Reiz Skursteņslauķis nezin ko bija sasapņojies. Nakts vidū viņš uztrūkās no miega, paķēra trepes, pieslēja pie Debesīm un ņēmās Debesis tīrīt.

-    Ak Dievs! Te tak nav tīrīts simt gadu! Nē, tūkstoš gadu te neviens ne pirkstu nav pielicis! Skursteņslauķis murmināja.

Debesīm briesmīgi kutēja, bet viņas neuzdrīkstējās smieties. Bija taču nakts visi gulēja.

Skursteņslauķis strādāja no sirds. Tikai tad, kad svīda gaisma, viņš atviegloti uzelpoja.

-    Beidzot es būšu ticis galā ar šitiem kvēpiem! Viņš padarbojās vēl kādu brīdi un tad, kad Debesis

jau bija pavisam gaišas, ar pūlēm aizkļuva līdz savai gultai un iekrita dziļā miegā.

Dūmeņus tajā dienā viņš netīrīja.

Debesis pa logu raudzījās, cik saldi Skursteņslauķis guļ it kā patiešām lielu darbu būtu paveicis un par to krietnu algu saņēmis. Un Debesis jutās vainīgas: pašas to nemaz negribēdamas, viņas puisi bija pamatīgi nostrādinājušas. Viņas redzēja, ka Skursteņslauķis nav no bagātajiem un no laimīgajiem arī ne.

Debesis nolēma puisim kaut kā atlīdzināt par to, ka veselu nakti viņš bija pūlējies noberzt viņu melnumus.

Debesis ņēma un noslēpa kādā vecā skurstenī zelta olu. Kad nākamajā dienā Skursteņslauķis atkal ķērās pie dūmeņu tīrīšanas, viņš to zelta olu atrada.

Vakarā, atnesis brīnumu mājās, puisis nolika to uz spilvena, lai nesaplīst.

Bet nākamajā rītā ola bija pušu.

No tās bija izšķīlies mazs, jauks Eņģelītis.

Skursteņslauķim aiz brīnumiem mute palika vaļā, bet, tā kā brokastlaiks bija klāt, viņš uzlika uz galda otru krūzīti un šķīvīti un aicināja Eņģelīti ieturēties.

Eņģelītis nebija skubināms. Likās, ka tajā zelta olā viņš bez vērā ņemamiem pārtikas krājumiem pavadījis krietnu laiku.

"Cik jauki ir divatā sēdēt pie brokastu galda!" Skursteņslauķis klusībā priecājās. "Bet ar manu aldziņu piepildīt divas mutes…"

Taču Eņģelītis jau slaucīja savu mazo mutīti. To izdarījis, viņš īsi teica:

-    Ejam!

-    Uz kurieni? Skursteņslauķis nesaprata.

-    Uz darbu. Divatā mēs vairāk varēsim padarīt, Eņģelītis lietišķi atbildēja.

-     Tu briesmīgi notraipisies, Eņģelīt! Skursteņslauķis gribēja mazuli atrunāt. Viņš bija pārliecināts, ka spārnainītis tikai maisīsies pa kājām.

Bet Eņģelītis palika pie sava:

-    Ejam! Pēc tam es nomazgāšos tieši tāpat kā tu.

Jau pirmajā darba dienā Skursteņslauķis pārliecinājās, ka Eņģelītis ir pats labākais dūmvadu tīrītāju palīgs pasaulē. Izveicīgi lidinādamies virs jumta, Eņģelītis pieturēja trepes vai virves galu; veikli lodādams pa visādiem caurumiem un spraugām, viņš nekļūdīgi uzgāja dažādus bojājumus. Varētu teikt, ka Eņģelītim bija īsta skursteņslauķa acs viņš vienmēr pamanīja darāmu darbiņu.

Turklāt strādādams viņš maigā balstiņā tik jauki trallināja, ka paši drūmākie dūmeņi atbrīvojās no mūžīgā sasprindzinājuma un vairs nebaidījās, kad tīrītāji tiem tuvināja savus darbarīkus.

Protams, Eņģelītis parasti briesmīgi notraipījās. Dienas beigās viņš vienmēr izskatījās pēc nēģeru eņģelīša balti bija tikai acu āboli.

Skursteņslauķis gan uzšuva savam jaunajam amata brālim darba tērpu ar īpašiem spārnu pārvalciņiem, bet Eņģelītis to tikpat kā neuzvilka. Sodrēji un putekļi viņa spārniņiem neko ļaunu nenodarīja vakarā viņš vienmēr kārtīgi nomazgājās. Eņģelītim trakoti patika stāvēt zem dušas, viņš sprausloja kā īsts skursteņslauķis, tikai smalkākā balstiņā, protams.

Tā nu abi draugi jauki strādāja, jauki mazgājās, jauki dzīvoja. Visburvīgākie brīži bija svētdienās, kad, atlicinājuši kādu grasi, viņi nopirka saldējumu, atnesa to mājās un nosēdās viens otram pretī pie galda. Viņi

vienmēr ņēma tikai balto saldējumu, jo abiem diviem patika noskatīties, kā tas lēnām pazūd tāds balts, balts, bez neviena kvēpiņa.

Brīvdienās pie galda sēdēdami un saldējumu nesteidzīgi baudīdami, draugi daudz ko pārrunāja.

Reiz Eņģelītis Skursteņslauķim pavaicāja:

-    Paklau, vai tiesa, ka tu nes laimi?

-     Tā ļaudis runā, stipri samulsis, puisis atbildēja. Un es jau gribētu arī. Bet, godīgi sakot, man tās laimes necik daudz nav.

-     Es tevi ļoti labi saprotu, Eņģelītis savā melodiskajā balstiņā sacīja. Man jau tas pats. Man ir jānes miers, bet es īsti nezinu, kam tas kurā brīdī visvairāk vajadzīgs.

Abi klusēdami turpināja laizīt balto saldējumu. Pēkšņi Eņģelītis iesaucās:

-     Man ir ideja! Debesīs ir lieli miera un laimes krājumi. Pa jumtiem kāpaļādami, mēs izpētīsim, kurās mājās miera un laimes aptrūcies, un tad paziņosim tās adreses Debesīm, lai viņas steidzīgi atsūta. Jādabū tikai veikls vēstnesis.

-   Es zinu! Skursteņslauķis priecīgi iesaistījās skaistā plāna izstrādāšanā. Dūmi ir labi starpnieki starp zemi un Debesīm. Mēs tās adreses pateiksim dūmiem.

Jau nākamajā rītā, uz jumta uzkāpuši, dūmeņu tīrītāji sāka vērot, kurai ģimenei steidzami nepieciešama laime un miers. Izrādījās, ka Eņģelītim arī uz to ir laba acs. Viņš gandrīz nekad nekļūdījās, jo, laimes un bezlaimes samēru noteikdams, nekad neuzticējās tikai tādām pazīmēm kā bagātīgu pusdienu smarža vai dārgu aizkaru krāšņums.

Kad abi draugi bija uzzinājuši, kurā mājokli laime pilnīgi izsīkusi, viņi tūliņ uzticēja šī nama adresi tīra skursteņa dūmiem.

Taču tālāk viss diemžēl negāja kā smērēts. Ne vienmēr dūmi kāpj taisni Debesīs. Vējš dažkārt tos iepūš kādā kokā, citreiz ienes veca nama bēniņos. Turklāt dūmi ir ļoti gaisīgi pēc dabas nereti viņi visu sajauc. Un tad Debesu sūtītā laime un miers nonāk tanīs mājās, kur to jau ir papilnam, bet tie, kuriem miera un laimes trūkst, paliek bešā.

Turklāt Debesīs tie miera un laimes krājumi nemaz nav tik milzīgi. Krājumi zibenīgi dilst, jo ļaudis uz zemes tos neprot pietaupīt, un tie neatjaunojas tik ātri, kā būtu vajadzīgs.

Bet visi trīs Skursteņslauķis, Eņģelītis un Debesis rāvās melnās miesās un dara to vēl šobaltdien.

Eņģelītis un Skursteņslauķis vienmēr cenšas pārbaudīt, vai dūmi paziņojuši Debesīm pareizās adreses un vai Debesu sūtījums nonācis īstajā vietā. Un tad, kad kaut kas nogājis greizi, abi draugi nopūšas, saskatās un meklē jaunus, uzticamākus dūmus, lai atkal un atkal liktu Debesīm pie sirds, ka tādā un tādā namā vajadzīga laime un miers.

PASAKA par pasakĀm

Reiz kāda rakstniece pārnāca mājās no darba, uzvārīja lielu krūzi kafijas un apsēdās pie galda rakstīt pasaku par princesi priedē.

Tiklidz viņa bija pabeigusi rakstīt virsrakstu, ap galdu saskrēja citas, vēl neuzrakstītās, pasakas. Tās ķērās dāmai svārkos, raustīja viņu aiz piedurknēm un pat mēģināja ierāpties viņai klēpī.

-     Raksti mani pa priekšu! Es visilgāk gaidu! lūdzās pasaka par melnbalto sēni. Un pat mēģināja piedraudēt: Citādi es kļūšu veca…

Bet pasaka par ačgārno bērzu centās rakstnieci iežēlināt:

-    Es esmu vismazākā! Uzraksti mani!

Savukārt pasaka par skurstenī noslēptajiem dārgumiem pielīda rakstniecei pie auss un čukstēja:

-   Jūs, kundze, taču esat gluži laba rakstniece. Kā tad nu jūs tā rakstīsiet par to dumjo princesi, kura dzīvoja priedē! Tādu pasaku jau neviens žurnāls, neviens grāmatu apgāds neņems pretī. Es gan zinu kādu pasaku, ko izdevēji ķertin izķertu. Turklāt tajā pasakā ir kāds gredzentiņš, kurš jūsu pirkstiņam kā radīts…

Rakstniece sadusmojās.

-    Klusu, pļāpas! viņa iesaucās. Sēdiet un gaidiet savu kārtu! To, kura māksies man virsū, es atlikšu uz nenoteiktu laiku!

Pasakas satrūkās un pieklusa.

Pasaka par princesi priedē sataisīja nopietnu seju. Rakstniece sakopoja uzmanību un uzrakstīja pirmo teikumu: "Reiz kādā smaržīgā priedē dzīvoja princese, vārdā Anna."

Citas pasakas žēli un kāri noskatījās, kā pasakas par princesi sākums parādās uz papīra.

Tad viņas neizturēja un sāka sačukstēties.

-    Diez kas nav, murmināja pasaka par ačgārno bērzu. Priede ir briesmīgi taisns un pliks koks. Ko tad princese tur varētu satikt? Labākajā gadījumā dzeni… Nekāds skaistais romāns viņai nesanāks!

Un pasaka par ačgārno bērzu mēģināja iztēloties pasakas par princesi svarīgāko daļu:

"Dzenis princesi bildināja, un viņi nosvinēja kāzas."

Citām pasakām nelāgi iezibējās acis.

-    Tam dzenim taču nebūs neviena briljantiņa, ko princesei uzdāvināt! liekulīgi nopūtās pasaka par skurstenī noslēptajiem dārgumiem.

-    Tad jau beigās nevarēs rakstīt: "Un viņi dzīvo laimīgi vēl šobaltdien, ja vien nav miruši…" pasaka par melnbalto sēni iečivinājās gluži skaļi. Kas tad tā būs par pasaku! Tāds pastāstelis vien sanāks!

Rakstnieces mērs bija pilns.

-    Paklausieties! Tas nu ir par daudz! viņa sašutusi iesaucās. Ja tūlīt neapklusīsiet, ieslodzīšu jūs drēbju skapī, nē, labāk ledusskapī, lai varat atvēsināt savas karstās mēles! Prom uz dīvānu! Tā, kura pienāks man tuvāk par diviem metriem, izlidos pa durvīm! Lai es nedzirdētu ne vārda!

Pasakas nobijās, aizjoza uz dīvānu un sasēdās spilvenos, kājas piesardzīgi sev apakšā pavilkdamas.

Sākumā viņas tur tupēja pavisam rāmi un sazinājās ar zīmēm vien.

Tad cita citai sāka izrādīt savus dārgumus.

Pasaka par melnbalto sēni izvilka no kāda caurumiņa mazu tārpiņu. Protams, citām gribējās paglaudīt tā mīksto, oranžo kažociņu. Valdīja dziļš klusums.

Pasakai par skurstenī noslēptajiem dārgumiem oranžais tārpiņš neizturami iepatikās. Viņai ienāca prātā, ka varētu to pret kaut ko iemainīt. Un viņa piedāvāja maiņai divus zelta cilvēciņus vīrietīti un sievietīti.

-    Zini, tie ir tik dārgi un tik apburti, un tik vienreizēji! pasaka par skurstenī noslēptajiem dārgumiem aizgūtnēm stāstīja pasakai par melnbalto sēni.

-    Pēc noteikumiem es tos nevienam nedrīkstu rādīt, arī rakstniecei ne, un pati es tos arī nemaz neesmu redzējusi…

Rakstniece tobrīd pasakā par princesi priedē bija tikusi līdz vārdiem "Princese palika karājamies priedē ar galvu uz leju…".

Lai cik sarežģītā situācijā rakstītāja bija nonākusi, ar vienu ausi viņa bija kaut ko sadzirdējusi par tiem diviem zelta cilvēciņiem vīrietīti un sievietīti. Un viņa ieklausījās kārtīgāk.

-   Ja jau tu tos zelta cilvēciņus nedrīksti rādīt rakstniecei, tad no tevis nekas nevar sanākt! pasaka par melnbalto sēni nežēlīgi skaidroja pasakai par skurstenī noslēptajiem dārgumiem.

-    Sanāks gan! pasaka par dārgumiem iekliedzās.

-    No tevis pašas nesanāks, jo tevī ir tārps! Tas sagrauzīs tavu sēni un visu citu, un no tevis nekas nepaliks pāri! Nebūs ko rakstīt uz papīra!

Patiesībā viņa nebūt nevēlēja pasakai par sēni tādu likteni. Bet viņa bija nobažījusies par savējo. Ja nu no viņas tiešām nekas nesanāk? Lai nomāktu bailes, viņa turpināja arvien skaļāk apšaubīt draudzenes skaisto nākotni.

Rakstnieci tie divi zelta cilvēciņi tā bija ieinteresējuši, ka viņa aizmirsa princesi, kura karājās priedē ar galvu uz leju, tā ari vēl joprojām nezinādama, kas viņu izglābs, apprecēs un padarīs laimīgu uz mūžu mūžiem. Rakstniece bija pilnīgi pievērsusies citām pasakām.

"Ja nu pasaka par dārgumiem patiešām neparāda man tos zelta cilvēciņus vīrietīti un sievietīti?" rakstniece bažījās. Viņai jau sen bija aizdomas, ka pasakas neprot vai nedrīkst izrādīt itin visu, kas tām pieder, un tāpēc viņai neizdodas tās uzrakstīt tik krāšņi, cik vajadzīgs.

"Kā lai es izmānu viņai tos cilvēciņus?" rakstniece mēģināja izprātot.

Bet princesei jau sen bija apnicis karāties priedes zarā neizglābtai, neapprecētai un nelaimīgai.

-   Kas tā par lietu?! viņa prasīgi ierunājās. Fantāzijas pavediens samudžinājies, vai? Dariet taču kaut ko!

-    Tūlīt, tūlīt! vainīga juzdamās, rakstniece atjēdzās un mēģināja strauji pabeigt iesākto teikumu: …pēkšņi parādījās divi zelta cilvēciņi vīrietītis un sievietīte.

-    Nē, nē, nē! princese izmisumā iesaucās. Viņi ir pārāk mazi! Viņi nespēs mani izglābt! Un apprecēt! Un padarīt laimīgu!

Un princese sāka raudāt. Tā kā viņa karājās ar galvu uz leju, asaras tecēja viņai pār pieri.

-   Neuztraucies! rakstniece steidzās princesi mierināt. Es drusku saputroju.

Citas pasakas, princeses raudāšanu padzirdušas, nolēca no dīvāna un metās pie rakstnieces.

-    Ko tu viņai nodarīji? prasīja pasaka par dārgumiem; viņa pati bija tuvu asarām.

-    Neko! taisnojās rakstniece. Jūs te ņematies apkārt un tikai jaucat man galvu! Man nekas nesanāk… Es vairs jūs nerakstīšu!

Un rakstniece iešņukstējās. Visvairāk viņu satrauca un skumdināja apziņa, ka pasakas no viņas kaut ko slēpj. Piemēram, divus zelta cilvēciņus vīrietīti un sievietīti…

Visas pasakas gan iesāktā, gan neiesāktās nobijās ne pa jokam. Un ņēmās raudāt, cik spēka.

Krietnu brīdi istabā valdīja šņukstu un elsu virpulis.

-    Nu labi. Rakstniece pirmā saņēmās un izšņauca degunu. Beidziet pinkšķēt! Mēģināšu kaut kā tikt galā. Prom uz dīvānu! Citādi es iešu gulēt un jūs mūžam paliksiet neuzrakstītas!

Pasakas aizlikās projām uz dīvānu un sēdēja tur klusas klusītiņas.

Rakstniece steidzās izglābt princesi, kas noraudājusies karājās priedes zarā, un laimīgi pabeigt šo pasaku, lai ātrāk varētu ķerties pie tās, kurā slēpās divi zelta cilvēciņi vīrietītis un sievietīte. Viņai neizturami gribējās tos apskatīt, un viņa ļoti cerēja, ka laimēsies to izdarīt.

SATURS

Mākoņaitiņa Alba ; Saulesstars, vārda Sī ; Lilija skurstenī ; Šaha dārzs ; Tumšzilā un Gaišzilā ; Galva, aste un mamma ; Karalienes Elvīras bankas ; Ciemos pie Johana Mušpapīra ; Buzeles un Rūceņa brīvdiena ; Karaļa Tumikela sliktais garastāvoklis ; Kaķu tramvajs ; Burvis, Māceklis un brīnumi ; Mazā, mazā mammīte ; Pilnīgi nenormāla diena ; Vardes vanna ; Sunīši un mammas ; Ziemeļu bikses ; Istabas augu svētku nakts ; Pasaules karuselis ; Plūduzeme ; Brašais Sīcis ; Spociņš Spokulītis un tumsa ; Biešonis ; Tuksaks un Mamolis ; Banāns ; Saldējuma medības ; Celtnieku vagoniņa uzdevums ; Autobraucējs un Viktorija ; Lokomotīve Elvīra ; Mazais vulkāns ; Tējkanna, Lokomotīve un Pīle ; Drīkstētuves ; Tauriņš, tauriņa ēna un Leons ; Ziemas atgādinājumi ; Vecā Labā Ziema ; Puteklīšu pāra Ziemsvētki ; Adatiņa viesībās ; Cilvēciņu Ziemsvētki ; Harijs un ziema ; Pilsētas Māja un Lauku Māja ; Sienakaudze un Skulptūra ; Skaistā Itālija ; Ābolītis un Odziņa ; Atmiņas un Cerības ; Karotāji ; Sāpes vieta ; Tauriņš un Avīze ; Muzikants un viņa Sieva ; Kafijkannas vāciņa darbi ; Koka Namiņš, Baznīca un citi ; Rūgumpoda un Skābumķērnes pārvērtība ; Plātīgie un laimīgie pūķi ; Ērmiņš Pasaules Malā ; Pulksteņu nakts gaitas ; Vasaras Tumsiņa ; Vasaras Tumsiņa un Jāņu Lietutiņš …. ; Ala ; Princese priedē ; Princeses lellīte ; Vasaras Tumsiņa un Tirgonis ; Vasaras sapņi ; Sapņu bāka ; Kļūdu Vācēja kļūdas ; Hercogs ; Skursteņslauķis, Eņģelītis un Debesis . . Pasaka par pasakām ;

Content

Cielēna Māra Mākoņaitiņa Alba

MĀKOŅAITIŅA ALBA

SAULESSTARS, VĀRDĀ Sī

LILIJA SKURSTENĪ

ŠAHA DĀRZS

TUMŠZILĀ UN GAIŠZILĀ

GALVA, ASTE UN MAMMA

KARALIENES ELVĪRAS BANKAS

CIEMOS PIE JOHANA MUŠPAPĪRA

BUZELES UN RŪCEŅA BRĪVDIENA

KARAĻA TUMIKELA SLIKTAIS GARASTĀVOKLIS

KAĶU TRAMVAJS

BURVIS, MĀCEKLIS UN BRĪNUMI

PILNĪGI NENORMĀLA DIENA

SUNĪŠI UN MAMMAS

ZIEMEĻU BIKSES

ISTABAS AUGU SVĒTKU NAKTS

PASAULES KARUSELIS

PLŪDUZEME

BRAŠAIS SĪCIS

SPOCIŅŠ SPOKULĪTIS UN TUMSA

BIEŠONIS

TUKSAKS UN MAMOLIS

SALDĒJUMA MEDĪBAS

CELTNIEKU VAGONIŅA UZDEVUMS

AUTOBRAUCĒJS UN VIKTORIJA

LOKOMOTIVE ELVIRA

MAZAIS VULKĀNS

TĒJKANNA, LOKOMOTĪVE UN PĪLE

DRĪKSTĒTUVES

TAURIŅŠ, TAURIŅA ĒNA UN LEONS

ZIEMAS ATGĀDINĀJUMI

VECĀ LABĀ ZIEMA

PUTEKLĪŠU pĀra ziemsvĒtki

ADATIŅA VIESĪBĀS

HARIJS UN ZIEMA

PILSĒTAS MĀJA UN LAUKU MĀJA

SKAISTĀ ITĀLIJA

ĀBOLĪTIS UN ODZIŅA

ATMIŅAS UN CERĪBAS

SĀPES VIETA

MUZIKANTS UN VIŅA SIEVA

KAFIJKANNAS VĀCIŅA DARBI

KOKA NAMIŅŠ, BAZNĪCA UN CITI

RŪGUMPODAUN SKĀBUMĶĒRNES PĀRVĒRTĪBA

PLĀTĪGIE UN LAIMĪGIE PŪĶI

ĒRMIŅŠ PASAULES MALĀ

PULKSTEŅU NAKTS GAITAS

VASARAS TUMSIŅA

VASARAS TUMSIŅA UN JĀŅU LIETUTIŅŠ

PRINCESE PRIEDĒ

PRINCESES LELLĪTE

VASARAS SAPŅI

SAPŅU BĀKA

KĻŪDU vĀcĒja kĻŪdas

HERCOGS

SKURSTEŅSLAUĶIS, EŅĢELĪTIS UN DEBESIS

PASAKA par pasakĀm

SATURS