Pasaku dārzā

Pasaku dārzā

Latviešu tautas pasaku izlase

.

I.DZĪVNIEKI

.

VĒRSIS CEĻ SEV MĀJU

Vērsis, dzestrā rītā no kūts izlaists, pamanījis aiz muguras dīķi kūpam. Tūliņ skrējis no mājas ārā, maurodams: «Bēdziet, bēdziet, zeme deg!»

Sivēns, auns, zoss un gailis, to dzirdēdami, skrējuši ari vēršam pakaļ. Tā skriedami, visi pieci nonākuši mežā pie viena ezera un paskatījušies atpakaļ, vai tad patiesi zeme deg. Nemanījuši ne uguni, ne dūmus vairs. Nu sarunājuši tepat apmesties uz dzīvi, jo — ja arī zeme degšot — tad te ūdens malā briesmas nebūšot tik lielas.

Un tā nu saulgozī dzīvojuši vēl katrs par sevi, bet rudenī, kad miroņi jau sākuši ledu zāģēt, kad skaidas no debesīm kritušas un visu zemi kā ar baltu segu apklājušas, tad sivēns paskubinājis savus biedrus: «Būvēsim riju, lai mums ziemu nav jānosalst!»

Bet šie cits par citu aizbildinājušies. Vērsis teicis: «Es esmu stiprs staļļa puisis, ja man auksti metīsies, saplēsīšu ar saviem sekumiem sūnas.»

Auns sacījis: «Es esmu brangs kalējs, un man arī ir par jums visiem biezāki svārki mugurā. Ja nu tomēr

ari tiem aukstums cauri spiestos, tad kalšu ap priedēm, ka mizas vien putēs.»

Zoss gāginājusi: «Ja man auksti būs, tīšos savos baltajos palagos un šūšu, kā jau skroderis, ka šmurkškēs vien.»

Gailis teicis: «Ja man auksti metīsies, lēkāšu no zara uz zaru un dziedāšu, ka trīc vien, bet rijas gan nebūvēšu!»

Gan sivēns kviecis, gan urkšķējis, bet tikpat nelīdzējis. Pēdīgi sācis pamatu iegrozīt un ar laiku taču uzbūvējis viens pats brangu riju. Ārā salis, ka spraukšķējis vien, bet sivēns dzīvojis zaļi savā siltajā rijā.

Te par laiciņu kāds klauvējis pie durvīm. Attaisījis ierauga gaili lūdzamies, lai jele laižot iekšā, jo dzīvība no aukstuma drīz, drīz iešot ārā. Sivēns paklausījis un ielaidis gaili, uz ārdiem vietu ierādīdams.

Par brītiņu vērsis ari atnācis un draudējis, ja tikai iekšā vien nelaidīšot, tad ar saviem sekumiem visu riju noārdīšot. Sivēns ielaidis.

Otrā rītā nācis arī auns un kliedzis: «Ja tu mani iekšā nelaidīsi, tad es izdauzīšu tavai rijai pakšus un paviļas.» Sivēns arī ielaidis.

Pēdīgi nākusi zoss un solījusi visas sūnas no pakšiem un šķirbām ar savu adatu izurķēt, ja sivēni šīs iekšā nelaidīšot. Ko darīs? Bijis jāielaiž.

Par laiciņu arī nosalusi lapsa, garām iedama, pieklabinājusi pie rijas durvīm. Sivēns kā saimnieks atvēris un ielaidis sasildīties. Lapsa sasildījusies, gājusi pateikdama savu ceļu tālāk. Bet uz krustceļiem vilku. Tas pavisam trīcējis. Šī vaicājusi: «Kaimiņ, kāpēc tu tā trīci? Vai tevi varbūt bisenieks trencis?»

«Kā tad nu, kūmiņ, netrīcēšu? Plāni svārciņi vien mugurā, un vāveres danco pa vēderu. Man ir tik nelabi ap sirdi,Jka, liekas, laikam būs jāmirst.»

«Ak nē, kūlainīti, mirtin vis vēl nemirsi! Došu labu padomu. Noej — tur ezera malā ir sivēnam silta rija — sasildīties. Gan tad tās nāves bailes pāries; bet tw es tev piekodinu: vecas tiesas (tiesības) tu nepiemini!»

Vilks domājis šā, domājis tā, bei/^nekā labāka nezinādams, gājis uz sivēna riju. Sivēns to labprāt ielaidis, lai sasildās. Vilks atsēdies krāsns priekšā un gozējies pret kvēlošām oglēm. Sivēns gulējis, asti atmetis, gar krāsni izlaidies.

Trīcēt še gan vilks vairs netrīcējis, bet ēst vēl jo diktāk nu gribējies, tā ka tam, uz sivēnu lūkojoties, jau slienas sākušās pār lūpām tecēt un, pašam nemanot, slepkavas domas prātā vien šāvušās. Un, pie krāsns stūra pieglaudies, patlaban jau taisījies sivēnam virsū krist. Bet ko tu tam darīsi, kam draugu daudz?

Vērsis, vilka nodomu manījis, piespiedis to ar ragiem pie sienas, auns, to redzēdams, sācis badīt, ko tik jaudājis; arī zoss netaupījusi: knābusi vien, knābusi vien, kur tikai piekļūdama. Gailis, no šā trača sabijies, sācis uz ārdiem kliegt un brēkt, cik tikai jaudājis. Vilks tikko ticis dzīvs laukā.

Otrā rītā tas saticis lapsu un stāstījis tai, cik slikti šim izdevies: aiz ēstgribām nevarēdams nociesties, esot gudrojis saimniekam, pie krāsns gulošam, uzbrukt, bet staļļa puisis, šā nodoma nomanījis, piespiedis šo ar sekumiem pie sienas un turējis, kamēr kalējs ar āmuru šim tā devis, ka ribas vien skanējušas, un skroderis kā trakais šuvis vien šim pakaļu ar uzvīli ciet.

Lapsa, to dzirdēdama, atteikusi:

«Vai es tev nesacīju, lai tu vecas tiesas nepiemini? Tā iet neklausīgiem!»

VILKS AUNA ĀDĀ

Gudrs vilks izdomāja viltu, kā varētu bez pūliņa aitas dabūt ēšanai. Viņš papriekšu gan izmēģinājās šā, gan tā, bet arvien nekā neizdevās, tikai pa reizei kādu noķēra. Bet vienreiz tam labi izdevās, viņš bija noķēris ganam vislielāko un visbrangāko aunu, kas bija tikpat liels kā vilks pats. Vilkam ātri labs padoms šāvās prātā — viņš nomauca aunam ādu no galvas līdz kājām, gaļu apēdis, ielīda tā ādā un devās uz to pašu aitu pulku, kur auns senāk piederēja. Pievilkās pie tām un ēda zāli līdz vakaram. Kad gans vakarā sāka dzīt aitas uz māju, tad arī šis steidzās jau iepriekš citiem auniem uz māju un ikkatru nakti apēda vienu aitu. Bet cik ilgi tas tā gāja?

Gans drīz apķērās, ka tam ik nakti pazūd viena aita. Viņš gāja sargāt, lai manītu, kas tas vainīgais, un redzēja, ka šā paša mīļākais auns tas blēdis.

Viņš nemaz negribēja ticēt, tādēļ gāja lūkot, kas tam noticis. Rokas ieķerot villā, tā skrien no ādas nost, un, kad to jo cieši sakampa un saturēja, tad auns izspruka no ādas. Gans nu gan nomana, kas tas par aunu, tikai ar lielām mokām viņam izdevās to nosist. Viņš nu gan novilka pelēkajam viesim ādu, bet tā tiešām nebija visa zaudējuma vērta.

LAPSA PAR UBADZI

Reiz bija gudra lapsa. Tā apģērbās cilvēka drēbēs un gāja ubagot. Kādu vakaru viņa ienāca vienās mājās un lūdza naktsmājas, ko ari dabū. Bet saimnieki bija vārījuši sausus zirņus, un nu lapsa arī no tiem dabū. Tomēr lapsa zirņus neēda, paņēma tikai vienu pašu zirni, vairāk ne.

Otrā rītā lapsa ar savu zirni aiziet uz otrām mājām un prasa saimniekam: «Kur es savi zirni nolikšu?» Saimnieks atbild: «Noliec uz loga!»

Lapsa noliek zirni uz loga un apsēžas krēslā. Bet gailis, turpat stāvēdams, paņēma zirni un apēda. Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku, un saimniekam jāatdod ubadzei gailis.

Paņēmusi gaili, aiziet uz trešām mājām un prasa saimniekam: «Kur es savu gaili ievietošu?» Saimnieks atbild: «Ievi^o manā aitu kūtī!»

Tiklīdz ubadze savu gaili kūtī ielaida, tūlīt teķis viņu nobadīja.

Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku, un saimniekam jāatdod ubadzei teķis.

Paņēmusi teķi, aiziet uz ceturtām mājām un prasa saimniekam: «Kur es savu teķi ievietošu?» Saimnieks atbild: «Ielaid manā govju kūtī!» Ielaida govju kūtī, lielais vērsis nobadīja teķi.

Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz^ saimnieku, un saimniekam jāatdod ubadzei vērsis.

Paņēmusi vērsi, aizgāja uz nākamajām mājām un prasīja saimniekam: «Kur es savu vērsi ievietošu?»

«Ielaid manā zirgu stallī!»

Vērsis vēl ne labi nebija iegājis stallī, te saimnieka braucamais zirgs no staļļa ārā un nospēra vērsi, ka tūdaļ bija pagalam.

Nu lapsa iet pie tiesas, apsūdz saimnieku, un saimniekam jāatdod ubadzei zirgs.

Paņēmusi zirgu pie rokas, aiziet taisni uz klātāko mežu. Un mežā lapsa sacīja tā: «Taisni koki, greizi koki, taisieties par kamanām!» Trīsreiz tā teikusi — nokrita no gaisa jaunas, smukas kamanas. Nu lapsa iejūdza zirgu jaunajās kamanās un braukāja pa mežu arvien tālāk un tālāk.

Brauca, brauca — satika zaķi. Zaķis vaicā: «Kūmiņ, kur tu braukā?»

«Braucu vizināties!»

«Nem mani līdzi!»

«Ņemtu gan, bet tu salauzīsi manas kamanas. Taču, ja nu tik dikti esi izkarsis braukt, tad liec priekškājas vien kamanās.»

Zaķis ieliek priekškājas, un nu brauc abi. Gabalu pabraukuši, lapsa saka zaķim: «Ko tu savus zābaciņus tik daudz plēs, liec visas četras kājas iekšā!»

Zaķis ieliek ari, un brauc atkal.

Brauc, brauc tādu gabaliņu — satiek vilku. Vilks lūdzas, lai viņu paved. 1.apsa atbild: «Tu esi par daudz

liels un smags, salauzīsi manas kamanas, bet manis dēļ — divi kājas vari ari ielikt.»

Vilks ieliek abi priekškājas kamanās, un nu brauc atkal. Pēc vilks ielika otras divi kājas lai kamanās.

Brauca, brauca tādu gabalu, satika lielu, brūnu lāci. Tas lūdzas: «Mīļais kūmiņ, kaut tu zinātu, kā esmu piekusis! Vai nevari mani kādu gabaliņu pavest?» I^apsa atsaka: «Ieliec tikai divi kājas iekšā, tad jā!» Lācis atbild: «Ja divi vien, tad nav vērts, ka pie tevis eju sēdēt.»

«Nu,» lapsa beidzot saka, «tad nāc arī un sēdi!»

Bet kas nu notika? Tiklīdz lācis kamanās iesēdās, kamanas tai pašā vietā salūza.

Neko darīt, nu zaķim bija jāiet mežā koki meklēt, ar ko citas kamanas uztaisīt. Zaķis aizgāja gan, bet iznesa tik tievu žagariņu, ka lapsai nebija ko pārlauzt.

Nu bija jāiet vilkam savā reizē. Vilks iznesa gan resnāku bērzu, bet lapsa apskatījās: tas arī neesot nekāds koks, — un pārlauza. Tagad lācis gāja un iznesa resnu ozolu, bet arī to lapsa sacirta.

Tad lācis sacīja: «Nu, kūmiņ, tagad ir tava reize!»

Lapsa atbild: «Jā, jā, tas viss labi, bet, kad es iešu mežā, jūs manu zirgu apēdīsit. Tādēļ tu, zaķi, apskaties: ja šie manu zirgu ēstu, tad bļauj! Gan es dzirdēšu.»

Kad nu lapsa mežā bija iegājusi, vilks sacīja uz zaķi: «Nu raugi tu tikai bļaut, tad mēs papriekšu tevi apēdīsim un tad tikai zirgu!»

Zaķis neatsacīja ne pušplēsta vārda, un pa visiem trim apēda zirgu smalki: kauli vien atlika ar ādu. Bet kaulus viņi sabāza ādā, nostādīja zirgu stāvus it kā dzīvu un paši aizbēga.

I-apsa, mežā iegājusi, sacīja tos pašus vārdus, ko pirmo reizi: «Taisni koki, greizi koki, taisieties par kamanām!» Trīsreiz to izteikusi — nokrita no gaisa jaunas, jaunas kamanas. Lapsa paņēma kamanas un velk no meža ārā. Izvelk, brīnās: kur lācis, vilks un zaķis palikuši? Apskatās vēl, bet neko nemana. Nu viņa ies pie sava zirga, piesitīs trīsreiz pie sāniem — ak tavu brīnumu! — zirgs sakrīt. Apskatīsies labi, redz: zirgs pagalam. Nu viņa neko vairs ilgi nedomā, dzenas bēgļiem pakaļ, panāk tos pie šauras upītes un saka: «Jūs blēži! Jūs jau manu zirgu esat apēduši!» Bet šie tiepjas un tiepjas, ka ne viens, ne otrs neesot vainīgi.

Tad lapsa ķērās pie gudrības. Viņa saka: «Kas pār šo upi pārlēks otrā malā, tas nebūs vainīgs.» Un zaķim pašam pirmajam bija jālec — tā lapsa gribēja. Zaķis atbild: «Es esmu jauns un viegls zēns, māku labi lēkt, es it viegli pārtikšu otrā pusē.»

Un, labi atkāpies, skries pāri, bet — plaukš! — iekrīt upē un noslīkst. Tāpat ar vilku un lāci notika: tie arī noslīka. Bet nu lapsai reize lēkt. Šī domā: «Es jau gan esmu laba lēcēja, ja tomēr iekritīšu, ir tad liela nelaime nebūs — esmu laba peldētāja.» To sacījusi, lapsa lēca pāri. Bet, kas bija, kas nebija, — iekrita tāpat kā zaķis, vilks, lācis un noslīka.

KAZA UN VILKS

Mežā mazā istabiņā dzīvoja viena kaza ar diviem kazlēniem. Katrureiz, kad viņa izgāja laukā zāli ēst, viņa piekodināja bērniem, lai aiztaisa labi durvis un lai cita neviena nelaiž iekšā kā tik viņu pašu. Pārnākusi viņa sacīšot smalkā balsī: «Mīļie bērniņi, laidiet mani iekšā! Pilni ciči, pilni ragi balta piena.»

Paēdusi zāles, viņa griezās atkal atpakaļ, sacīja augšā minētos vārdus, un kazlēni viņu ielaida iekšā. Tad viņa paēdināja savus bērnus un izgāja atkal zālē.

Reiz, par nelaimi, visu to bija noklausījies vilks. Kad vecā kaza aizgāja, viņš pienāca pie istabiņas un sauca savā rupjā balsī: «Bērniņi, laidiet mani iekšā! Pilni ciči, pilni ragi balta piena.»

No rupjās vilka balss kazlēni pazina, ka tā nav viņu māte, un atbildēja vilkam: «Mūsu māte runā smalkākā balsī, mēs tevis nelaidīsim iekšā.» Vilks nu aizgāja uz kalēju, lai izkaļot viņam plānāku mēli, tad pārnāca atkal uz kazas istabiņu noklausīties, kādā balsī kaza runā.

Nu atnāca kaza, nostājās durvju priekšā un sacīja smalkā balsī: «Bērniņi, laidiet mani iekšā! Pilni ciči, pilni ragi balta piena.» Bērni ielaida savu māti, kura tos labi paēdināja. Tad visi aizgāja gulēt, un, kad no rīta piecēlās, tad kaza atkal aizgāja ganībā.

Pēc kāda brīža pielīda vilks pie istabiņas un teica jau smalkākā balsī: «Bērniņi, laidiet mani iekšā! Pilni ciči, pilni ragi balta piena.»

Kazlēni atkal pazina svešo balsi un atbildēja: «Mēs nelaidīsim, mūsu māte runā smalkākā balsī.» Vilks nu atkal aizgāja uz kalēju, lai izkaļot viņam vēl plānāku mēli. Tad pievilkās slepen pie istabiņas durvīm, paslēpās krūmos un noklausījās, kā kaza runā.

Drīz vien atnāca kaza, bārdu kratīdama, un sauca: «Bērniņi, laidiet mani iekšā! Pilni ciči, pilni ragi balta piena.» Tad bērni attaisīja durvis un ielaida savu māti. Šoreiz kaza bija ļoti priecīga, ka bērni nebija laiduši neviena svešinieka iekšā. No rīta viņa atkal itin droši aizgāja ganīties.

To bija noskatījies arī vilks, kurš pēc neilga laika bija atkal klāt pie durvīm un sauca smalkā balsī: «Bērniņi, laidiet mani iekšā! Pilni ciči, pilni ragi balta piena.»

Dzirdēdami tādu smalku balsi, kazlēni domāja, ka māte atnākusi, un attaisīja durvis. Vilks tūliņ ieskrēja istabiņā, nokoda kazlēnus un norija viņu gaļu, bet kauliņus salika skapītī, tad aiztaisīja atkal durvis un aizbēga projām.

Pēc kāda brīža atnāk arī kaza un sauc: «Bērniņi, laidiet mani iekšā! Pilni ciči, pilni ragi balta piena.» Bet neviens netaisīja durvis vaļā. Tad viņa atgrūda pati durvis un tik vairs bērnu kauliņus atrada skapītī. Tad viņa palika ļoti bēdīga un sāka domāt par bērnu bērēm.

No rīta kaza jau sāka cept bēru plāceņus, kad atnāca arī vilks, lai apēstu vēl pašu kazu. Bet, sajutis plāceņu patīkamo smaržu, viņš sāka kazu mīļi lūgt: «Kūmiņ, dod man arī kādu plāceni, man ļoti gribas ēst.» Kaza arī iedod vienu plāceni, kuru vilks tūliņ apēd.

Vilks atkal lūdz: «Kūmiņ, dod man plāceni!» Kaza, labi zinādama, ka vilks apēdis viņas bērnus, negrib

vairs dot, bet pēdīgi tomēr iedod. To apēdis, vilks lūdzas atkal.

Kaza atbild: «Es tev vairs nedošu, tādēļ ka tu manus bērnus apēdi.»

Vilks saka: «Ja nedosi plāceņa, tad apēdīšu tevi pašu, kā jau apēdu tavus bērnus.»

Kaza atbild: «Pagaidi! Kad izcepšu, tad došu.» Ar šiem vārdiem viņa ieliek krāsnī tukšu pannu. Kad panna bija jau nodegusi sarkana, viņa uzsauc vilkam: «Plācenis gatavs, izkar labi garu mēli!»

Kad nu vilks atpleš muti un izkar mēli, tad kaza iesviež tam nodegušo pannu kaklā. Vilks no lielām sāpēm bēg mežā iekšā, bet kaza ar skruķi dzenas tam no pakaļas un tikmēr sit, kamēr nosit.

Mājā pārnākusi, kaza pataisa mazu šķirstiņu, ieliek tur savu bērnu kauliņus un aprok tos savas mājiņas

tuvumā. Tad viņa sataisa bagātu bēru maltīti un sasauc arī savas kaimiņienes uz bērēm.

Kazai nu gan bija vieglāka dzīve, bet pati viņa bija daudz bēdīgāka.

GAILIS KĻŪST PAR KUNGU

Gailis satiek lāci un vaicā: «Kurp iedams?»

«Eimu galu meklēt.»

«Ai, lācīti, labāk tevi dzīvu norīšu.»

«Rij!»

Un gailis norija lāci. Vēlāk satiek vilku un vaicā: «Kurp iedams?»

«Eimu galu meklēt.»

«Ai, vilciņ, labāk tevi dzīvu norīšu.»

«Rij!»

Un gailis norija vilku.

Vēlāk satiek vanagu un vaicā: «Kurp iedams?»

«Eimu galu meklēt.»

«Ai, vanadziņ, labāk tevi dzīvu norīšu.»

«Rij!»

Gailis norija vanagu, aizgāja muižā, notupās uz vārtiem un dziedāja: «Ķikerikū! Es šo muižu izpostīšu!»

Kungs sadusmojās par tik nekrietnu dziesmu un iemet gaili putnu kūtī. Bet naktī gailis atrij vanagu, izspļauj pie putniem: vanags saplosa visus kunga putnus. Gaismā kungs nāk gaili skatīties, gailis aprij atkal vanagu, izlaižas pa durvīm un dzied vārtu galā: «Ķikerikū! Es šo muižu izpostīšu!»

Kungs sadusmojas par tik nekrietnu dziesmu un iemet gaili lopu kūtī.

Bet naktī gailis atrij vilku, izspļauj pie lopiem: vilks saplosa visus lopus. Gaismā kungs nāk gaili skatīties, gailis aprij atkal vilku, izlaižas pa durvīm un dzied, kā dziedājis, vārtu galā: «Ķikerikū! Es šo muižu izpostīšu!»

Kungs sadusmojas par tik nekrietnu dziesmu un iemet gaili zirgu stallī.

Bet naktī gailis atrij lāci, izspļauj pie zirgiem: lācis saplosa visus zirgus. Gaismā kungs nāk gaili skatīties, gailis aprij atkal lāci, izlaižas pa durvīm un dzied, kā dziedājis, vārtu galā: «Ķikerikū! Es šo muižu izpostīšu!»

Kungs sadusmojas par tik nekrietnu dziesmu un liek muižas saimei gaili nokaut. Saime gūsta gūstīdama nekrietno gaili; bet gailis atrij lāci, atrij vilku,

atrij vanagu un izspļauj saimē. Vanags nu ķēra, vilks gūstīja, lācis plosīja visu saimi; kungs vien atlika. Bet gailis noprasīja kungam:

«Vai gribi mirt jeb gribi dzīvot? Ja gribi dzīvot, būsi mans cūku un mans suņu puisis.»

Kungs atsacīja: «Labāk tavs cūku un suņu puisis nekā tādā nāvē mirt.»

Un gailis nu palika muižā par kungu un kungs atkal par viņa cūku un suņu puisi.

MĀJLOPI CEĻ MEŽĀ BŪDIŅU

Reiz āzis, auns, zostēviņš, gailis un kaķis kopā gājuši pastaigāties, bet mežā tiem uzbrukusi nakts. Nu visi nosprieduši būdiņu celt. Āzis apņēmies saviem ragiem baļķus lauzt, auns ar savu pieri zarus nošķibīt, kaķis saviem nagiem sūnas sakasīt, ar ko ba|ķu šķirbas aizsūnot, gailis upmalā meldrus jumtam lauzt un zostēviņš saviem platajiem spārniem jumiķa amatu izpildīt.

Tā nu būdiņa bijusi viens divi gatava. Pēc vakariņām gājuši visi gulēt: auns krāsns priekšā, kaķis uz krāsns, zostēviņš plāna vidū, āzis galda galā un gailis luktā. Saticīgie ceļa biedri drīz krākuši savā būdiņā.

Ap pusnakti vilku māte vedusi savus divus dēlēnus amatā mācīt un nevilšu uznākusi uz jauncelto būdiņu.

«Nu brīnumi!» viņa tūdaļ iesaukusies. «Šorīt nācām pa to pašu vietu un neredzējām nekā. Skaidri kā no zemes izburta.»

«Māmiņ, iesim iekšā, redzēsim, kas būdiņā mājo!» vilcēni lauzušies.

«Nē, nē, bērniņi! Visur, bet tikai te ne, ja negribam briesmās tikt!»

Vilku māte, to teikdama, aizsteigusies gar upmalu vien līdz kādam pakalniņam, kur nolikusies uz kreisās auss un aizmigusi.

Bet viens no vilcēniem pa to laiku aizsteidzies līdz būdiņai un iegājis iekšā. Āzis, laipns vīrs būdams, tūdaļ apkampis ienācēju tik mīļi saviem ragiem, ka visi logi nobrīkšķējuši. Citi biedri arī atmodušies un tūdaļ steigušies viesi saņemt — auns ar pieri glaudījis sānus, zostēviņš dauzījis kažoku, kaķis no priekiem šķaudījis vien un paijājis nagiem ģīmi, un gailis, nevarēdams naktī redzēt, saucis: «Kur ir, kur ir? Dod man ar!»

No rīta vilku māte prasījusi dēliņam, kāpēc mati izplūkāti, kur tādi zilumi gadījušies.

«Jā, māmiņ, kamēr tu gulēji, gāju raudzīt, kas būdiņā labs dabūjams. Bet, durvis atverot, mani viens

dzelzs dakšām tūdaļ piespieda pie sienas, otrs sita ar bomi pa ribām, trešais knāba skaustā un pēra divām plenicām, ceturtais spļāva acīs un cirta pliķus, un piektais sauca: «Kur ir, kur ir, dod man ar!» Laime, ka no piektā tikli vēl vaļā.»

«Nekas, dēliņ. Kāpēc tur gāji? Vai neteicu, lai neej?»

ZVĒRI UN ABRU TAISĪTĀJS

Reiz dzīvoja vecs vīriņš — abru taisītājs. Viņam pietrūka maizes — kā jau daždien veciem, kas pelnīt daudz nespēj. Bet kaimiņu saimnieks sacīja:

«Uztaisi man jaunu abru, tad maizi iedošu!»

1.abi. Vīriņš uztaisīja prāvu, prāvu abru un nesa uz kaimiņiem. Bet tai dienā bija briesmīgi karsts laiks. Nesamais smags, spēka maz — nabadziņš, jāsaka, piepūlējās galā. Par laimi, gadījās ozola mežs, kur dzestrā ēnā varēja atpūsties.

Tā nu viņš apsēdās, noslaucīja sviedrus un iesāka domāt: «Vai nebūtu gudrāk tepat brītiņu pagulēt? Jā, būs gan!» Un tūliņ nolikās garšļauku, bet abru drošības dēļ uzvilka sev virsū par apsegu.

Te pēc maza laiciņa atskrēja zaķis, nosēdās uz abras un brīnījās:

«Tavu jauku galdiņu, bet nekā nav virsū!»

Pa brītiņam vēl attecēja lapsa, nosēdās uz abras zaķim blakus un brīnījās:

«Tavu jauku galdiņu, bet nekā nav virsū!»

Pa brītiņam atskrēja arī vilks, nosēdās uz abras lapsai blakus un brīnījās:

«Tavu jauku galdiņu, bet nekā nav virsū!»

Pa brītiņam atnāca vēl lācis, notupās uz abras vilkam blakus un brīnījās:

«Tavu jauku galdiņu, bet nekā nav virsū!»

Nu sēdēja, sēdēja visi, beidzot sāka pārrunāt:

«Ko tā velti sēdēsim, paraudzīsim maltīti.»

Iiīcis sacīja: «Zinu mežā brangu biškoku, to es atnesīšu!»

Vilks sacīja: «Zinu kaimiņu kūtī treknu aunu, to es atnesīšu!»

Lapsa sacīja: «Zinu brangu zostēviņu, to es atnesīšu!»

Zaķis iesaucās: «Zinu kaimiņa dārzā brangu kāpostu galviņu, to es atnesīšu!»

Visi aizgāja — katrs pēc sava medījuma. Ne visai ilgi, jau lācis atstiepa stropu un uzsvieda uz abras, ka nobrakšķēja vien; tad nāca vilks ar aunu, lapsa ar zostēviņu un, beidzot, zaķis ar kāpostu galviņu. Nu draugi mielojās. Bet vecais abru taisītājs zem abras pašlaik pagriezās uz otriem sāniem, abra pakustējās, un lācis tūliņ iesaucās:

«Ā! Kas to galdu kustina?»

Bet vairāk neko, un tā ēda atkal. Pa brītiņam vecais atkal pakustināja abru, vilks iesaucās:

«Ā! Kas to galdu kustina?»

Bet vairāk neko, un tā ēda atkal. Pa brītiņam vecais atkal pakustināja abru; lapsa iesaucās:

«Ā! Kas to galdu kustina?»

Bet vairāk neko, un tā ēda atkal. Pa brītiņam vecais labi dikti pakustināja abru; zaķis iesaucās:

«Ā! Kas to galdu kustina? Te vairs nav labi, bēgsim!»

Un tā aizbēga arī visi, katrs uz savu pusi. Bet vecajam abru taisītājam palika medus, gaļa, kāposti. Par abru tas vēl dabūja no kaimiņa maizi, un nu bija pārtikas vecam vīram papilnam.

LAPSA UN STĀRKS VIENS OTRU LŪDZ VIESOS

Lapsa, kūma, lūdz stārku pie sevis viesībās. Kad stārks nāk, tad lapsa savu viesi lišķēdama saņem. Galdu klājusi par apsmieklu, uzliek lēzainas bļodas ar sulu. Pati laizīdamās lūdz stārku, lai tas ēd. Bet kā stārks ar savu garo degunu sulu strēbs? Stārks paliek tukšā sirdī un apsmiets cieš klusu.

Citā dienā stārks atkal lūdz lapsu pie sevis. Kad lapsa nāk, stārks arīdzan to mīlīgi saņem, galdu klāj un par atriebšanu uzliek lielus blašķus ar gaļu. Tad stārks, degunu iebāzis, vienu gaļas gabalu pēc otra

izvelk un pieēdas, un lūdz, lai lapsa arīdzan ēstu. Šī tikai blašķus no virsas aplaiza, nevarēdama piekļūt, un, tāpat kā papriekšu stārks, ar tukšu sirdi un apsmieta aiziet.

ZVĒRU KARŠ SUŅU DĒĻ

Toreiz, kad lāčiem vēl bijuši gari kakli kā aitām un stirnām, kad kaķim bijusi tik īsa astīte kā zaķim un lapsai aste tik gara un gluma kā kvekšķim un kad gailis vēl gluži tāpat izskatījies kā vista, — tad zvēri un lopi savā starpā draudzīgi runājuši, cits citam grūtās dienās palīdzējuši. Bet, ja kāds pret citiem apgrēkojies, tad tādu tūliņ aicinājuši zvēru tiesas priekšā un nosodījuši.

Nu, ap to laiku Teļu silā dzīvojis vecs vilks, vārdā Jēpis, ar savu māti Mašu. Netālu no sila, Pavāru mājā, atkal dzīvojis raibs suns Kristaps.

Bet Kristaps vecumā bija palicis nevarīgs: ne nu vairs jaudājis mājas apsargāt, ne arī ganam lopus riet. Tādēļ saimnieks nogriezis tam maizes riku un izdzinis no mājas, lai iet, kur kājas nes. Vecais Kristaps, maizes riku apēdis, gājis, asti nolaidis, gar sila malu, gudrodams, ko iesākt, ko darīt.

Jēpis, 5o pamanījis un veco draugu tādu bēdīgu redzēdams, prasījis, kas tam vainas.

Kristaps izsūdzējis bēdas raudādams un teicis, ka nu tiešām vairs nezinot, ko lai iesākot un kā lai vecumā maizi pelnot. Jēpis, šā raudu dziesmu dzirdējis, pakratījis domīgi galvu un teicis: «Ja mani klausīsi un sava saimnieka dēla kāzās dosi labi paēst, padzert, tad — es galvoju — tev maizes netrūks.»

Kristaps, to dzirdēdams, apņēmies visu darīt, ko tik Jēpis teikšot.

Labi! Nu šis ņēmies Kristapu izmācīt, lai Pavāra ganiem iznākot līdzi. Kad tie šepat tuvumā lopus ganīšot, tad šis ganiem nolaupīšot labāko aitu un laidīšot silā iekšā; bet tad lai Kristaps cļpdoties šim pakaļ un ņemot nolaupīto aitu nost, ko šis ari bez kāda strīda atdošot. «Tad redzēsim gan, vai saimnieks vēl maizi tev liegs!»

Sacīts — darīts. Jēpis sagrābis aitu pie kakla un devies mežā. Gani klieguši, ko jaudājuši; Kristaps laidies cik spēdams pakaļ un izpestījis aitu no vilka zobiem. Gani, mājās pārnākuši, godājuši vecā Kristapa drošību un veiklību, jauno suni nosmādēdami. Saimnieks, to dzirdēdams, pavēlējis dot Kristapam maizi un putru, kamēr vien tas ēd.

Drīz ari saimnieka vecākais dēls ņēmis sievu. KāzuJ vakarā Jēpis atnācis pie Kristapa un prasījis, kasi

apsolīts. Kristaps tūliņ ievedis to pagrabā pie alus un gaļas; pēdīgi atraduši kaktā ir degvīna muciņu, no kuras Jēpis ierāvis labu malku. Bet nu sācis kaukt un gaudot, sacīdams, ka tagad šim varen patīkot lūlāt. (ian Kristaps izliedzies, bet tas vairs neko nelīdzējis; lēpis lūlājis jo diktāk. Pēdīgi Kristaps, bīdamies, ka saimnieks dzirdēs, laidis pekas vaļā, bet skriedams aizrāvis pagraba durvis ciet. Kāzu ļaudis, vilka kaukšanas iztraucēti, gājuši ar rungām, nūjām, cirvjiem, sekumiem lūkot, kas tur par troksni. Gan vilks, pa to laiku atskaidrojies, turējies dūšīgi pretī, bet pēdīgi taču bijusi jāaizmaksā lielā pārgalvība ar dzīvību.

Mašai, jau ilgi savu tēviņu gaidot, palicis gluži nelabi ap sirdi, jo šai jau dažādas ērmotas domas prātā nākušas. Gar sila malu iedama, satikusi Kristapu un prasījusi, raudādama, vaimanādama: «Kristap, kur Jēpis?»

Kristaps liedzies, ka Jēpja ne pa acu galam neesot redzējis. Maša uztiepusi, ka šie abi kāzu vakarā uz pagrabu aizgājuši un no tā laika Jēpis esot pazudis. Bet Kristaps — ko viņš bija teicis, to viņš teica — pie tā izsacījuma arī palika.

Neko darīt, Maša tad apsūdzējusi Kristapu pie tiesas. Un Mašai un Kristapam bijuši jāizvēl katram divi aizstāvji un, ja vajadzīgs, arī sprieduma izpildītāji. Maša izvēlējusi no meža zvēriem lāci un lapsu, Kristaps no mājas lopiem kaķi un gaili. Tiesas sēdei bijis jāsākas mazā gaismiņā sila vidū pie lielās priedes,

Maša, lācis un lapsa jau vakarā atnākuši pie priedes. Lācis uzkāpis priedes zaros, bet lapsa ielīdusi žagaru blāķī un sapņojusi, ka kaķis, gailis, suns notiesāti ar nāvi un ka šī, gaili noēdusi, apgūlusies suņa ribās. Arī lācis priedes galā sapņojis: tam esoļ; suņa gaļas gabals zobos, ko gulēdams ēdis, bet, par nelaimi, ātri rīdams, aizrijies.

Kamēr šie sapņojuši, kaķis jau nācis ar lielu bomi pār pleciem un gailis ar žagaru bunti, lai var vainīgo) uz vietas nopērt.

Nonākuši pie priedes, apskatījušies visapkārt — neviena neredzējuši, domājuši, ka par agru atnākuši

Kaķis tad nosēdies pie žagaru blāķa, un gailis staigājis, galvu izcēlis: vai Maša ar biedriem nāks vai ne?

Te uzreiz kaķis, pamanījis lapsas astes galiņu no žagariem, domājis, ka pele, un lēcis ar nagiem un zobiem virsū. 1.apsa sabijusies, devusies no žagariem laukā, bet, ātri skriedama, uzskrējusi gailim virsū. Tas atkal briesmās lēcis kliegdams brēkdams priedē augšā un sabaidījis lāci tā, ka šis, tāds apmiegojies, nezinājis, kur šauties. Devies pa kaklu pa galvu no priedes zemē. Gluži gan krizdams nenosities, tomēr savu tievo, garo kaklu tā satriecis, ka no tā laika gluži resns un īss palicis, kā vēl šodien tas pie lāčiem redzams.

Ar tādu atgadījumu tiesa gan beigusies, bet suns ar vilku no tās dienas palikuši lieli ienaidnieki. Gailim atkal jānēsā, tāpat kā toreiz, žagaru bunte un kaķim — bomis. Bet lapsai nu uzaugušas astes galā garas spalvas, tā ka tagad aste drīzāk līdzinājās žagaru saujai nekā pelei, no kā kaķim bikses trīc. Un no šī laika kaķis arī nekad vairs nav ķēris lapsas astes galu par peli.

KĀ BALODIS PĒRKLI TAISĪJIS

Iesākumā balodis olas dējis zemē. Bet lapsa vienmēr izēdusi olas. Par to balodis briesmīgi sūdzējies: «Puspūru olu piedēju, puspūru olu piedēju — tukšs!»

Bet nu, lai turpmāk nelaimi novērstu, balodis saaicinājis citus putnus un apņēmies izmācīties pērkli taisīt.

Tomēr — kas noticis? Tikko citi putni sākuši zarus vīt kopā, balodis jau saucis:

«Protu, protu!» \

I-abi, šie aizlaidušies. Kad prot, ko tur vairāk darīt! Bet vēlāk balodis atjēdzies: neprot vis.

Nu aicinājis otrreiz putnus talkā. Šie sanākuši, ievijuši dažus zarus — gandrīz jau pusē būtu bijis gatavs, te balodis pulkā atkal:

«Protu, protu!»

Labi. Kad prot, ko tur darīt — aizlaidušies. Bet kur nu nejēga — ne pratis, nekā! Nu aicinājis vēl trešo reizi palīgā, bet putni vairs nenākuši.

Un tā baloža pērklis palicis tāds rets, ka tikko olas cauri nekrīt.

LAPSA IZVIĻ SIERU

Lapsa ierauga, ka krauklis nozog no vaļēja loga siera gabalu un, uz ozola zara uzskrējis, to knābj. Lapsa, jau laizīdamās, tīko pēc siera. Pie ozola piegājusi, skatās uz kraukli un glaimodama saka:

«Ak, kāds jauks putns tu esi, cik koši tavas spalvas saulē spīguļo! Cik labprāt es gribētu arīdzan tavas dziesmas dzirdēt, tad varētu lielīties, ko labu pasaulē redzējusi un dzirdējusi. Kas zina, vai tevi nevarētu

visiem putniem par ķēniņu celt, ja tev arīdzan laba balss būtu.»

Krauklis tūdaļ sāk lepoties un savu rupjo balsi cilāt: krā! krā! brēkdams. Siers no mutes izkrīt. Lapsa, to sagrābusi, kraukli izsmej un aiziet.

ZAĶIS AR EZI IET SKRIETIES

Ezis sarunājis ar savu brāli — otru ezi zaķi piejokot. Mežmalā bija dziļš grāvis. Abi eži nostājās viens vienā grāvja galā, otrs otrā, un tad tas ezis, kas šinī grāvja galā, teica uz zaķi:

«Nu klausies, zaķi, tā tu izliecies liels skrējējs, liels skrējējs, bet man gandrīz prāts tevi noskriet.»

«Ej, ej, ej! Tad lai manas ūsas norauj, to neticu,»

«Ko tur ticēt, ko neticēt, derēsim! Ja tu mani noskrietu, tad izrauj manam kažokam desmit dzeloņus; ja es tevi noskrietu, tad izraušu no tavām ūsām desmit spalvas. Jā? vai tā paliek?»

«Zināms, bet man tikai žēl tava kažoka.»

«Un man atkal tavu ūsu! Bet tad tu nu, zaķi, kā lielāks skriesi pa grāvja malu, es pa grāvja dibenu.»

Labi. Zaķis aizskrēja kā viesulis un karstumā nemaz neapskatījās, vai ezis arī skrien vai ne.

Aizskrēja otrā galā — ezis jau priekšā.

«Vai dzirdi, kur tu tik ilgi? Es gandrīz nosalu, tevi gaidīdams.»

«Nē, nē, ezīt, man šoreiz nokļūdījās, skriesim vēl atpakaļ.»

«Labi, skriesim!»

Un zaķis aizskrien kā viesulis. Bet otrā galā atkal ezis jau priekšā.

«Vai dzirdi, ko tu te mani saldē, dod tās ūsas!»

«Nē, nē, nē, ezīt, skriesim vēl tikai šoreiz, kas tad būs, tas būs!»

1.abi. Zaķis aizskrēja kā viesulis. Bet otrā galā atkal ezis jau priekšā.

«Vai dzirdi, dod tās ūsas! Vairāk ar tevi nespokošos.»

Neko darīt, bija jādod. Ezis izrāva zaķim desmit ūsu spalvas un iebakstīja piecas savam brālim pie lūpām, piecas sev pašam. No tā laika visiem ežiem tādas zaķa Ūsiņas pie lūpām.

ZAĶA SACĪKSTE AR SALU

Zaķis salīdzis reiz ar salu, kurš ātrāk. teikšot, ka diezgan, kurš ilgāk varēšot izturēt.

Salis ļoti, bet zaķis tikai aizvien teicis, ka esot ļoti karsts.

Beigās sācis tik stipri salt, ka sētas mieti sprāguši un krakšķējuši. Nu arī zaķis nevarējis vairs ilgāk izturēt, bet teikt to neteicis; palēkdamies uz augšu, izsaucies:

«Vai, ku karsts!»

Te sals nevarējis vairs stiprāk salt un atlaidies. Zaķis uzvarējis.

VĒZIS AR LAPSU IET SKRIETIES

Lapsa izsmējusi vēzi, ka tas nemaz nemākot skriet, atpakaļis vien velkoties. Vēzis sacījis, lai šī nemaz nelieloties, šis vēl šo varēšot noskriet. Lapsa tūliņ gatava derēt, un vēzis arī derības pieņem.

Abi skrējēji nu nostājas līdzās un norunā mērķi, līdz kuram abiem jāskrien. Lapsa šaujas kā bulta uz priekšu, bet vēzis jau pie laika pamanījies ar savām spīlēm ieķerties lapsas kuplajā astē.

Mērķi sasniegusi, lapsa ātri sviežas apkārt skatīties, kad nu vēzis nāks. Bet vēzis jau sauc aiz muguras: «Es jau sen tevi gaidu. Kur tu tik ilgi kavējies?»

Tā nu izrādījies, ka vēzis noskrējis lapsu.

RUNCIS — LAPSAS VĪRS

Lapsa reiz sastop vecu runci saimnieka kāpostu dārzā. Lapsa vaicā, ko šis te darot. Runcis atbild, ka saimnieks tam vecuma dēļ vairs nedodot maizes.

lapsa teic, lai nāk šai līdzi uz bedri. labi. Runcis arī aiziet un dzīvo lapsas bedrē.

Reiz vilks, gar lapsas durvīm staigādams, to meklē, lapsa, vilku ieraudzījusi, tam uzsauc jau no tālienes, lai iet klusāk, citādi iztraucēšot viņas jauno vīru. Nu vilks grib redzēt, kāds gan šis jaunais vīrs. Bet lapsa, liela gudriniece, atbild, ka tā neesot vis tik viegla lieta redzēt viņas jauno vīru.

Nu vilks paliek vēl domīgāks un aiziet. Ceļā viņš sastop lāci un meža cūku un pastāsta šiem, kādi brīnumi notikuši ar lapsu. Visi trīs ļoti kāro redzēt lapsas jauno vīru un iet taisni uz viņas mājokli. Pie bedres atnākuši, tie prasa lapsai, lai jele rāda savu vīru.

Bet lapsa, liela gudriniece, atbild: «Sagādājiet labu maltīti, tad viņš iznāks.»

Aiziet vilks ar lāci uz ganiem. Vilks, labs miesnieks, un lācis, labs vedējs, nokampj labāko vērsi, nones pie lapsas nama durvīm, kur meža cūka jau sataisījusi vietu goda mielastam.

Visu sagatavojuši, tie aicina viesus pie maltītes. Lapsa arī iznāk un saka: «Eita tik tālāk un paslēpieties: man bail, ka mans vīrs iznācis jūs nesaplosa gabalu gabalos.» Lapsas ciemiņi arī paklausa: meža cūka ierokas sūnās, vilks ielien kārklu krūmā, un lācis uzkāpj kokā. Nu lapsa aicina savu vīru pie maltītes. Vīrs arī nāk — garu, baltu bārzdu, liels bomis pār muguru, pie vērša klāt un sāk ēst: «Ņurā, ņurā, ņurā!»

Vilks, to redzēdams, sāk jau čukstēt: «Ujā velns, viens pats apēdīs visu vērsi!» Meža cūka, izdzirdējusi vilku čukstam, ari grib redzēt un paceļ sūnās savu degunu. Runcis, domādams, ka sūnās pele, saķer cūkai degunu. Cūka, vairs sūnās izturēt nevarēdama, dod kājām ziņu.

Runcis no bailēm nezin kur sprukt — tieši kārklu krūmā iekšā, vilkam virsū. Vilks, redzēdams, ka cūka mūk, ko māk, laiž tai pakaļ, ko kājas nes.

Runcis, vēl vairāk pārbijies, dodas kokā taisni pie lāča klāt. lācis tādās briesmās lec no koka zemē un, kauču stipri sasities, laiž visā sparā saviem biedriem pakaļ.

Pa tām starpām lapsa palika pie vērša cepeša viena pati.

LAUKU PELE CIEMĀ PIE MĀJU PELES

Kādā siltā dienā māju pele izlien no grīdas apakšas un aiztek uz Sildruvu pie savas radinieces — lauku peles.

«Nu labdien! Vai pazīsti arī vēl savu radinieci?»

«Labdien, labdien, kā tad nu māsas nepazīšu! Ak tavus priekus, ka pie manis atnāci! Bet vai ceļu labi zināji, vai neapmaldījies?»

«Kur nu maldīsies! Bet saki, māsiņ, — kas tā tur par tādu spurgulainu gubu?»

«Tie jau sadīgūši graudi, mana vienīgā maizīte!» lauku pele bēdīgi atbild.

«Ak Dievs, tāda maize!» māju pele lepni brīnās. «Man pie tādas maizes būtu jānomirst badā. Māsiņ, cik man pavisam citādāka pārtika: no rīta gaļa, pusdienā tauki, vakariņās krējums. Un to visu es, tik no alas iznākdama, virtuvē atrodu. Mana dzīve zelts pret tavu. Nāc tādēļ uz manām mājām, un dzīvosim kopā!»

«labi, iešu!»

Naktī abas māsas, radinieces, izlien no pagrīdes un jautā circenim:

«Ķirķi, ķirķi, vai kaķedamis mājā?»

«Nē, aizbrauca ar peļu ādām uz Rīgu,» circenis atbild.

«Nu tad laiks!» māju pele priecājas. «Paliec tu, māsiņ, tepat pie cauruma, es nesīšu tev klāt, un tu nesīsi alā.»

Bet, līdzko māju pele soļus divus parikšo, te kaķis brāc virsū! Par laimi, ka šoreiz vēl izdevās alā iesprukt, citādi būtu zelta dzīve pagalam.

«Nu nekas,» māju pele mierina radinieci, «kad nu te neizdevās, neizdevās. Iesim caur pamata caurumu uz klēti speķi ēst.» Noiet uz klēti, bet te atkal klizma: saimnieks atver durvis, un viņa āpšelis radiniecēm kā sadedzis virsū.

To redzēdama, lauku pele tūlīt griežas uz savām mājām, sacīdama: «Man labāk sadīgušie graudi drošumā nekā tavi gardumi mūžīgās bailēs. Es savus graudus pati sakrāju, bet tu gribi tik no otra labuma vien pārtikt. Sveiki!»

LAPSA VIĻ PUTNUS

Strazds kādā mazā eglītē bija uztaisījis perēkli. Bērni jau bija izperēti, kad lapsa, pie egles piegājusi, sauca: «Citi jau sēj, man vēl nav arkls taisīts! Gribu šo eglīti nocirst arkla ilksīm.» Strazds sāka lūgtin lūgties, l.ii jele necērtot un neizpostot viņa ligzdu ar maziem bērniņiem. I-apsa sacīja: «Dod man vienu bērnu, tad necirtīšu.» Strazds jau gribēja arī pildīt lapsas kārumu, bet nezināja aiz žēluma, kuru bērnu dot: kož vienā pirkstā, otrā — visi sāp.

Pa to laiku, kamēr abi kaulējās, pienāca klāt vecmāte vārna un teica strazdam: «Nebēdā ne nieka, strazdiņ, lai cērt! Kur tad viņai cirvis!» Lapsa rādīja savu asti un sāka ar to dot pa egli, bet strazds tūdaļ redzēja, ka nieki vien ir.

Par to nu lapsa gribēja ar viltu nokost gudrinieci vārnu. Tā aizlēca pakalnē un likās nosprāgusi. Atskrēja vārna un nometās lapsai uz galvas. Tūlīt viltniece lapsa saķēra vārnu.

Nu šī lūgšus lūdzās, lai tā darot, ko vien gribot, bet lai nedarot kā viņas tēvatēvam: to iebāzuši ratu rumbā un laiduši no kalna zemē.

Bet lapsa, gribēdama darīt tāpat, ņēma tūdaļ ratu rumbu, bāza vārnu iekšā un laida no kalna lejā. Vārna, pa vienu galu iebāzta, pa otru izskrēja laukā un tā no lapsas izglābās.

.

IRBE

Irbe jau pašā agrumā ielaidusies dārzā, meitas meklēdama. Bet kas tik agri dziedās? It īpaši tanīs mājās nekad dziesmas nedziedājuši, jo saimniece bijusi barga, barga, un tad jau, zināms, meitas nedzied. Tā arī torit — maza, maza gaismiņa, jau saimniece izdzinusi meitas dārzā kāpostus noņemt. Ņēmušas itin klusi, neviena nerunājusi, tikai nažu griezieni šņirkšķējuši, un tās skaņas irbe tad pieņēmusi par savu dziesmu. «Šņirks, čirks, šņirks, čirks!» — tā viņa vēl šodien dzied.

SNIEDZE

Sniedze gājusi taisni kāzās dziesmas mācīties. Un tur jau dziesmu tiešām papilnam. Bet, par nelaimi, tai dienā briesmīgs vēja putenis sacēlies, un tādēļ laukā pie logiem nevarējusi nekā sadzirdēt. Vēlāk tikai puisis iznācis svilpodams zirgus kopt. Tik tad arī sniedze saķērusi un aizlaidusies svilpodama. Vēl šodien nabadzīte svelpj puteņu laikā.

KRAUKLIS

Krauklis aizlaidies pie nama durvīm, nosēdies uz celma un klausījies, klausījies, vai neiedziedāsies kāds istabā. Tai brīdī saimniece namā kapājusi kaulainu gaļu — kram, kram. Krauklis jokojies pakaļ: «Kram, kram!» Beidzot saimniece izcirtusi no kakla gala kakla krimstalīti un izsviedusi pa durvīm, sacīdama: «Še, še, krauklīt, kumoss uz kārā zoba, ko nu tik daudz te krimšķini!» Tādēļ tagad kakla krimstalu nosauc par «kraukļa kumosu». Krauklis apēdis krimstalu ar gardu muti un pavisam piemirsis, kā īsti nācis, tādēļ arī tikai to «kram, kram» māk.

DZEGUZE

Dzeguze pieskrējusi pie veca, veca arāja, kas bijis stipri kurls, un prasījusi: kur esot govju meitas? Arājs klausījies: «Ko, ko?» Prasījusi vēlreiz, bet šis atkal: «Ko, ko?» Nu dzeguze dusmās nospļāvusies, mēdīdama: «Kū, kū! kū, kū!» Tādēļ vēl šodien, projām skriedama, spļaujot jeb kūkojot.

PELĒKAIS STRAZDS

Pelēkais strazds redzējis, ka nikna saimniece rudeņa laikā izdzinusi gana puiku basām kājām ganos. Puika, kājas cilādams, brēcis: «Kājas salst! Kājas salst! Saimniece, vīžu!» Tādēļ pelēkais strazds vēl šodien rudeņos uz salnām brēc kā toreiz puika: «Kājas salst! Kājas salst! Saimniece, vīžu!»

SAMS UN ULIS

Sams, domādams, ka Daugavā par daudz grūta dzīve, sāka iet uz augšu un iegriezās Ogrē. Ogrē viņš satika uli. Kā jau daždien ienācējs, viņš, laipni bildinādams, vaicāja: «Kā te labi klājas?»

Ulis, samu apskatīdams, pie sevis nodomājis: «Ja šitāds tēviņš sāks Ogrē dzīvot, tad pēc mazie lai vairs klajumā nerādās. Jālūko dabūt projām.» Tādēļ viņš atbildēja: «Dien no dienas te paliek arvien grūtāka dzīve, nav vairs vecie laiki. Vai tu domā, ka mēs, uļi, šitik mazi vien bijām kā tagad es? Tu gan esi liels un brangs, bet mans tēva tēvs bija citāds tēviņš. Pār pieri vien viņam jau bija pieci sprīži — un kur tad vēl garumā? Bet redzi, kāds nu es izskatos, laikam gan mums, uļiem, būs pēdīgi pavisam jāsadilst, ja šitādi laiki ilgi pastāvēs. Nedomā Ogrē labumu redzēt! Kad kurmet tik vari cauri spiesties, tad dzīvo Daugavā, tā ir lielāka un nav tik skaudīga kā Ogre.»

Sams, dzirdēdams, ka Ogrē tik plāni klājoties, domāja pie sevis: «Kas man nekait Daugavā, kad citur nav labākas dzīves?»

Uļa meliem sabaidīts, sams aizgāja atkal atpakaļ uz Daugavu. No tā laika nav neviens sams Ogrē redzēts.

ZIVS UN PUIKA

Pie viena ezera reiz dzīvoja skolnieks, viņš bieži gāja uz ezeru un drupināja tur zivīm maizi. Zivis bija tā pie viņa pieradušas, ka viņš ar tām varēja rotaļāties: viņas no šā nemaz nebaidījās. Sevišķi viņš bija iedraudzējies ar vienu lielu zivi. Viņš varēja sēsties tai pat mugurā un vizināties pa ezeru. Pēdīgi zivs to nesa pāri no vienas ezera malas uz otru. Puikam tas ļoti patika, jo viņa māja bija vienā ezera malā un skola otrā. Katru ritu, kad puikam bija jāiet uz skolu, viņš uzsēdās savai zivij mugurā un pārcēlās pār ezeru un pēc mācībām tāpat atkal atgriezās atpakaļ.

Reiz puika saslima un ilgu laiku nevarēja iet uz ezeru, bet zivs e/ermalā to gaidīja un nevarēja sagaidīt. Tā gaidīdama, viņa pēdīgi no bēdām nobeidzās. Kad puika atkal palika vesels, viņš tūliņ aizgāja uz ezeru, bej savas zivs tur vairs neatrada. Arī viņš nu sāka zivs dēļ stipri bēdāties, kamēr beidzot arī pats nomira.

OSIS

Osis ir vecs, akls vīrs. Pavasarī, kad bērzs, ieva, apse un citi lapu koki jau sen ir apģērbušies vasaras drēbēs, osis vēl stāv ziemas kažokā, it kā uz lauka vēl gulētu sniegs un ledus. Vēlāk, kad jau upītes sāk čalot, vējš pa lapām čaukstēt, visādi kukainīši dūkt osis prasa liepai un bērzam: «Mīļie kaimiņi, kas tas par troksni? Kas tur tik skaisti skan un dzied?»

Kaimiņi viņam atbild: «Vai tu neredzi, ka pavasaris ir atnācis?»

Osim nu tiek kauns, ka viņš nekā nav redzējis. Viņš no bailēm atpleš acis un ātrumā apģērbjas ar lapām, kas iznāk starainas — kā saplīsušas.

Rudenī osis grib gudrāks būt, lai citi koki neredzētu, ka viņš akls. Kā tikai parādās aukstie vēji, tā viņš jau domā, ka ziema klāt, nomet savas lapas un ievelkas kailajā mizā kā gliemezis savā vākā. Tā nu viņš jūt vasaras jaukumu daudz mazāk par citiem kokiem.

RAUSIS

Reiz saimniece ņēma sviestu un sauju miltu un nodomāja izcept varenu rausi. Liekot uz lizes, rausis izskatījies tik garžīgs, ka saimnieces septiņiem bērniem un vectēvam siekalas saskrējušas mutē. Rausis to visu redzējis un sācis domāt, kā no tiem varētu atsvabināties.

Beidzot, kad saimniece rausi izvilkusi drusku apskatīties, tas nolēcis no lizes un skrējis uz durvju pusi. Durvis bijušas vaļā, jo bijusi karsta diena. Rausis aizripojis pa tām ārā, tad pa ceļu projām, pats nezinādams, kurp. Saimnieces septiņi bērni ar vectēvu skrējuši rausim pakaļ, bet nevarējuši to panākt.

Pa ceļam viņš saticies ar gaili, kurš saucis, lai viņu pagaidot. «Kad jau saimniece, septiņi bērni un vectēvs mani ķerdami nenoķēra, kur tad vēl tu?» teica rausis un ripoja tālāk. Tad viņš saticis pīli, kura saukusi, lai šo pagaidot, bet rausis atteicis: «Kad jau saimniece, septiņi bērni, vectēvs un gailis mani ķerdami nenoķēra, kur nu vēl tu?»

Tad viņš saticis skroderi Jēģergaili, kurš tāpat saucis, lai to pagaidot, bet rausis atbildējis: «Kad jau saimniece, septiņi bērni, vectēvs, gailis un pīle mani ķerdami nenoķēra, kur nu vēl tu?»

Beidzot viņš saticis cūku, kura piedāvājusies viņu uz sava deguna aiznest. Rausis bijis tā ar mieru, un, kad tas apsēdies uz cūkas deguna, viņa to tūliņ apēdusi.

II. DZĪVNIEKI UN CILVĒKI

..

VILKS UN KOKLĒTĀJS

Citreiz dzīvojis kāds puisis — varens koklētājs. Kad viņš koklējis un dziedājis, tad putni salaidušies bariem klausīties un niknākie zvēri palikuši kā jēri.

Reiz puisis naktī apmaldījies mežā un nevilšus iekritis vilku bedrē. Vilks savām zvērošām acīm nācis puisim pretim un patlaban taisījies, zobus šņakstinādams, nabadziņu plosīt.

To redzēdams, puisis sācis koklēt un dziedāt. Acumirklī vilks aptupies puisim iepretim, kaucis jaukajām skaņām līdzi un nedarījis nekā ļauna.

Gaismiņā puisis izlēcis no bedres un gājis uz mājām, bet vilks, tecēdams kā sunītis nopakaļus, pavadījis lielo koklētāju līdz vārtiem un negribējis nemaz vairs uz mežu atpakaļ griezties.

GUDRAIS ZIRGS

Tēvam bijuši trīs dēli. Abi vecākie bijuši prātīgi, bet jaunākais paviegls, un šo tāpēc iesaukuši par Muļķīti. Tēvam bijuši kvieši, bet katru nakti kāds zadzies pie kviešiem un izvandījis gubas. Pirmo nakti tēvs licis vecākajam dēlam, lai šis sargājot gubas. Vecākais dēls vakarā izgājis gan no mājas un sacījis, ka iešot uz tīrumu kviešu gubas sargāt^bet aizgājis uz kaimiņiem. Tēvs gājis no rīta skatīti^ un^kal redzējis, ka gubas izvandītas. Šis nu prasījis vecākajam dēlam, vai esot ar ko manījis, bet vecākais melojis, ka nekā neesot manījis.

Otru nakti tēvs sūtījis vidējo dēlu kviešu gubas sargāt, bet šis atkal izdarījis tāpat kā vecākais un nekā nenosargājis.

Trešo nakti tēvs sūtījis Muļķīti sargāt. Muļķītis aizgājis arī, ‘ielīdis kviešu gubā un sargājis. Ap pusnakti pienācis varen skaists sirms zirgs un sācis ēst kviešus. Nu Muļķītis saķēris zirgu pie krēpēm ciet un nelaidis vairs vaļā. Tad uzlēcis zirgam mugurā, aizjājis

uz māju, ielicis zirgu būdā un gājis atkal atpakaļ sargāt par jaunu. Pēc kāda laika atkal atskrējis otrs tāds pats sirmis un sācis ēst kviešus. Muļķītis šo arī saķēris pie krēpēm un atkal aizjājis uz māju un nolicis pirmajam līdzās. Tad Muļķītis atkal nācis atpakaļ un sargājis par jaunu. Pēc kāda laika atkal atnācis zirgs ar pinkainu, garu vilnu un garām ausīm — tāpēc arī šo iesaukuši par Garausīti — un sācis atkal ēst kviešus. Nu Muļķītis saķēris Garausīti pie krēpēm, aizjājis uz māju un nolicis abiem sirmajiem līdzās.

Muļķītis barojis savus trīs zirgus un nevienam pašam ar nestāstījis, ka šim ir tādi zirgi. Bet abi vecākie brāļi tomēr izokšķerējuši, ka Muļķītim ir trīs zirgi. Nu šie abi nosprieduši, ka zirgi jānozogot, jāaizvedot uz tirgu un jāpārdodot. Abi vecākie brāļi tā arī izdarījuši. Šie nozaguši Muļķītim abus sirmjus un aizjājuši.

Kad no rīta Muļķītis piecēlies un gājis zirgus barot, tad tikai uzgājis, ka abu sirmju vairs nav un būdā stāv tikai vairs Garausītis. Nu Muļķītis bijis ļoti bēdīgs un nezinājis vairs no lielām bēdām, ko iesākt. Bet Garausītis sācis mierināt Muļķīti un sacījis, lai kāpjot vien šim mugurā, gan jau panākšot abus zagļus. Nu Muļķītis kāpis arī Garausītim mugurā un aizjājis. Kā tad, drīz vien Muļķītis panācis abus brāļus un gribējis ņemt viņiem savus sirmjus nost, bet brāļi Muļķīti pierunājuši, sak, ko viņš ar diviem zirgiem darīšot, labāk vedīšot uz tirgu un pārdošot, gan jau viņam pietikšot ar Garausīti vien. Pēdīgi nu Muļķītis pielaidies arī, un visi trīs jājuši uz tirgu.

Visi trīs iejājuši svešā pilsētā, kur toreiz tirgus bijis. Bet tai pilsētā bijis tāds likums, ka nevienam nav brīv ne pārdot, ne pirkt, kamēr pats ķēniņš nebijis sev ko nopircis vai pārdevis. Drīz vien arī ķēniņš nācis uz tirgu un uzskatījis Muļķīša sirmjus. Bet, kā nu Muļķītis atdevis ķēniņam abus sirmjus, tā šie neganti spēruši un koduši, un neviens pats arī vairs nedrīkstējis šiem tuvumā iet. Nu ķēniņš neatlaidies, lai Muļķītis nākot šim līdzi par staļļa puisi. Bet Muļķītis sacījis, ka viņš viens neiešot, ja Garausīti arī ņemot līdzi, tad gan. Nu labi, ķēniņš vēlējis, lai ņemot Garausīti ari līdzi, un nu visi gājuši uz ķēniņa pili.

Muļķītim ķēniņa dienestā klājies labi, darbs viņam kaulus nelauzis. Garausītis šim iedevis kādu uguns spalvu, un kā, Muļķītis izvilcis spalvu no kabatas, tā visa istaba tūliņ spīdējusi kā saule. Bet citi staļļa puiši noskatījušies, kāda Muļķītim uguns spalva, un apmelojuši Muļķīti ķēniņam, ka Muļķītis zinot, kur pats ugunsputns esot, un šis varot dabūt ugunsputnu arī rokā. Nu ķēniņš saucis Muļķīti pie sevis un sacījis viņam, lai dabūjot pašu ugunsputnu rdkā, v un, ja ne, tad šim galva būšot nost. Nu Muļķītis ļoti nobēdājies. Viņš jau nemaz nezinājis, kur tāds ugunsputns ir un kā to var rokā dabūt. Muļķītis aizgājis uz stalli pie Garausīša un stāstījis šim, kas nu esot par lietu. Garausītis nu mācījis, kā lai Mu|ķītis darot un kur šis putnu dabūšot. Lai nu Muļķītis ejot pie ķēniņa un prasot viņam tik un tik daudz auzu un vīru. Muļķītis gājis pie ķēniņa un prasījis tik daudz auzu, cik Garausītis viņam vēlējis, un licis visas'tās auzas aizvest uz augstu kalnu un nobārstīt. Tās nu Muļķītis pats sargājis, kamēr sanāk visuvisādi putni. Visupēdīgi ugunsputns arī atnācis auzas knābāt. Muļķītis šim piemānījies klāt un noķēris. Nu Muļķītis bijis ļoti laimīgs un stiepis ugunsputnu pie ķēniņa. Ķēniņš saņēmis ugunsputnu, un kādu laiku Muļķītim bijis miers.

Bet drīz vien atkal citi staļļa puiši apmelojuši Muļķīti, ka viņš varot pašu Saules meitu atvest. Nu ķēniņš saucis atkal Muļķīti pie sevis un vēlējis viņam, lai atvedot Saules meitu; ja ne, tad šim būšot galva nost. Nu Muļķītis ļoti nobēdājies, gājis uz stalli pie Garausīša un stāstījis tam, kas nu atkal esot par lietu. Tagad Garausis viņu izmācījis, kā lai darot, tad varēšot dabūt Saules meitu rokā. Muļķītis kāpis Garausim mugurā, un tas šo pārnesis pār jūru uz vienu tādu salu, kur trīs vakarus no vietas Saules meita nākusi pār jūru uz savu telti. Nu Garausītis piekodinājis Muļķītim, lai tikai viņš neapguļoties. Kad Saules meita nākšot, tā ļoti skaisti dziedāšot, un šim tad tūliņ miegs nākšot. Muļķītis ielīdis Saules meitas teltī un gaidījis, ka šī nāks. Bet pirmoreiz Muļķītis apgūlies un nemaz neredzējis Saules meitu, kā šī atnākusi un aizgājusi. Otru reizi Muļķītim atkal tāpat izdevies. Bet trešo reizi nu Muļķītis saņēmies un vairs negulējis. Kā nu Saules meita nākusi dziedādama pār jūru un gribējusi nākt savā teltī iekšā, tā Muļķītis šo noķēris pie bizes un nelaidis vairs vaļā. Nu Muļķītis ar Saules meitu uzsēdies Garausītim mugurā, un šis atkal abus pārnesis pār jūru pie ķēniņa.

Ķēniņš bijis ļoti laimīgs un stipri iemīlējis Saules meitu; šī atkal nevarējusi ķēniņa neparko ieraudzīt, jo tas bijis vecs un neglīts. Meita sacījusi, ka viņa nevarot pie šā iet, jo viņai vajagot to gredzenu, kas esot šai palikuši jūrā pie kādas saliņas. Ķēniņš atkal saucis to pašu Muļķīti pie sevis un vēlējis atnest Saules meitas gredzenus. Ja Muļķītis nedabūšot Saules meitas gredzenus, tad viņam galva nost! Muļķītis par to varen nobēdājies un gājis pie Garausīša pēc padoma. Garausītis nu sacījis tā: pie jūras salas esot kāda notiesāta valzivs, jo tā esot vienu kuģi norijusi. Šī jau esot sen notiesāta un pati ar mežu apaugusi. Tā valzivs zinot, kur tie gredzeni esot. Nu Muļķītis sameklējis valzivi, un šī sagādājusi gredzenus, un kāds asaris tos atnesis. Nu Muļķītis atdevis gredzenus ķēniņam, bet Saules meita arvien vēl negājusi pie ķēniņa un sacījusi, ka viņa pie šā tikmēr neies, kamēr šis būs jauns un skaists. Nu ķēniņš sūtījis ziņu Muļķītim, lai nākot pie šā. Kad Muļķītis aizgājis pie ķēniņa, tad ķēniņš šim sacījis, lai gādājot šim jaunuma un skaistuma zāles.

Nu Muļķītim bijušas atkal nedienas. Viņš gājis pie Garausīša pēc padoma. Garausītis nu mācījis Muļķīti, kā lai darot. Muļķītis gājis atpakaļ pie ķēniņa un sacījis, kas esot darāms, ka varot jauns un skaists tikt. Nu ķēniņš ļāvis, lai Muļķītis rīkojas, kā zina, un Muļķītis tūliņ licis novārīt veselu katlu vāroša ūdens un otru katlu piena. Kad nu tas bijis novārīts, tad Muļķītis sacījis, lai ķēniņš papriekš lecot ūdens katlā un tad piena katlā. Bet ķēniņam bijis vai nu bailes lēkt, vai arī viņš neuzticējies Muļķītim, un vēlējis, lai Muļķītis lecot pirmais. Nu Muļķītis cieši vien skatījies uz Garausīti un lēcis vārošā ūdens katlā. Viņš nu iznācis sveiks un vesels no vārošā ūdens un tad lēcis atkal piena katlā. Kā nu iznācis no piena katla, bijis ļoti skaists un daudz jaunāks ari kļuvis. Nu ķēniņš manījis, ka Muļķītis pareizi sacījis, un, vairs ne vārda neteicis, tūliņ meties ūdens katlā iekšā. Bet, kā iemeties, tā ar uzreiz bijis beigts. Tā Muļķītis un Saules meita tikuši no nejaukā ķēniņa vaļā.

Saules meita iemīlējusi Muļķīti, šie abi nodzēruši kāzas un dzīvojuši laimīgi.

ZVEJNIEKS UN VIŅA SIEVA

Vienreiz dzīvoja kāds nabags zvejnieks ar ļoti negantu sievu. Viņiem bija tikai maza būdiņa.

Reiz zvejnieks aizgāja zvejot un izzvejoja zelta zivi, bet zivs lūdzās, lai viņu palaižot, viņa darīšot visu, ko tik vien vēloties, lai tikai uzsaucot: «Zelta zivtiņ, palīdzi man!»

Vīrs pārgājis imājā bez vienas zivs, sieva gribējusi viņu no mājas vai projām dzīt, bet viņš nu sācis stāstīt, ko piedzīvojis. Sieva atcirtusi: «Tad tūliņ ej uz jūrmalu un saki, ka es gribu būt par saimnieci.»

Viņš arī’ nogājis uz jūrmalu un saucis: «Zelta zivtiņ, palīdzi man!»

Tūliņ izpeldējusi malā tā pati zivtiņa un jautājusi: «Ko vēlies?»

«Mana negantā sieva grib tikt par saimnieci.»

«To tu dabūsi, ej tikai mājā.»

Vīriņš jau pa gabalu redzējis, ka ir liela saimnieka māja un ka kalpones kopj lopus un saimniece viņām dod darbu. Viņš vēl nebija iegājis iekšā, kad jau saimniece bija pretī un sacīja: «Taisies, ka tiec uz jūrmalu, un gādā, ka es valdu pār pili.»

Vecītis apdomājās, aizgāja uz jūrmalu un sauca: «Zelta zivtiņ, palīdzi man!»

Izpeldēja tā pati zivtiņa un vaicāja: «Ko vēlies, vīriņ?»

«Mana negantā sieva grib tikt par pils valdnieci.»

«Ej tik mājā,» sacīja zivtiņa, «to tu dabūsi.»

Vīriņš jau ’ no tālienes redzēja greznu pili, tur sulaiņi skraidīja no vienas vietas uz otru, un viņa sieva mirdzēja vienā zeltā. Vīriņš nebija vēl ne iekšā iegājis, kad pils valdniece jau skrien viņam pretim un saka:

«Gādā, ka es valdu pār pilsētu.»

Vīriņš negribēja vairs iet, jo bija gluži nokusis, bet sieva lika sulaiņiem viņu pērt. Vīriņš aizvilkās uz jūrmalu, kur bij sacēlusies vētra, un sauca: «Zelta zivtiņ, palīdzi man!»

Bet zivtiņa neiznāca. Tad viņš sauca vēlreiz, un ♦ » / zivtiņa iznāca un prasīja, ko vēloties.

«Mana negantā sieva grib valdīt pār pilsētu.»

Zivtiņa sacīja: «Ej mājā, to tu dabūsi.»

Vīriņš pārgāja mājā, un viņa sieva sēdēja jau uz troņa un valdīja pār pilsētu. Bet sieva vēl nebija mierā un sacīja: «Gādā, ka es valdu pār debesi un zemi.»

Vīriņš gan negribēja iet, bet sieva viņu piespieda. Nogājis pie jūras, viņš sauca tos pašus vārdus, bet zivtiņa nenāca, jo uz jūras bija stipra vētra. Viņš sauca vēlreiz, tikpat vēl nenāca. Trešo reizi zivtiņa tomēr iznāca un prasīja: «Ko vēlaties, vīrs?»

«Negantā sieva grib valdīt pār debesi un zemi!»

Zivtiņa atbildēja: «Jūs, ļaudis, esat par daudz mantkārīgi. Tāpēc lai notiek viss tāpat, kā agrāk bijis.» To teikusi, zivtiņa pazuda.

Vīrs pārgāja mājā, un viņa sieva atkal sēdēja vecās, mazās būdiņas priekšā.

KAĶIS PALĪDZ PUISIM

Vienam vecam melderim bija trīs dēli. Visa viņa manta bija dzirnavas, viens zirgs un viens runcis. Reiz vecais melderis saslima. Gulēdams slims uz miršanu, viņš piesauca savus trīs dēlus un izdalīja tiem savu mantu. Vecākajam dēlam viņš atvēlēja dzirnavas, vidējam zirgu un jaunākajam runci.

Vecākais dēls, stāvēdams savu dzirnavu durvīs, izsmēja jaunāko brāli, ka tam tikai runcis atvēlēts.

Vidējais brālis cieta klusu un pārdomāja sevī: «Kas zina, kā vēl katram klāsies.»

Jaunākais brālis, saņēmis runci klēpī, bēdājās, ko nu darīt, ko iesākt. Runcis, saprazdams sava saimnieka bēdas, to mierināja: «Nebēdājies nekā, nopērc tik man garus zābakus un vienu maisu! Viss būs labi!»

Runča saimnieks arī visu tā izdarīja, kā runcis bija sacījis. Nu runcis salika maisā kāpostus un devās uz medībām. Viņš pakāra maisu labi zemu koka zaros un pats paslēpās zālē. Tur gulēdams, viņš drīz vien redz, ka no krūmiem iznāk zaķis, ielien lēnām maisā un sāk ēst kāpostus. Runcis nu pieskrien pie maisa, aizsien galu ciet, liek maisu uz muguras un aiznes to ķēniņam par dāvanu, jo tas bija liels meža cepešu mīļotājs. Tā nu runcis darīja vienmēr un dabūja no ķēniņa daudz naudas, ko tas atkal pārnesa savam saimniekam.

Citā pilī dzīvoja viens ķēniņš, kas bija liels burvis. Runcis aiziet arī pie tā un prasa, vai tas tiesa, ka viņš varot izdarīt visādus brīnumus. Burvis saka, ka tiesa. Runcis saka: «Nu tad parādi man, kāds ir lauvas spēks!»

Burvis palika par lauvu, un runcis no bailēm uzbēga uz jumta. Nomierinājies viņš nokāpa atkal

zemē un prasīja burvim: «Vai par peli ar tu var] palikt?»

Burvis nu palika par peli, bet runcis to tūliiji noķēra un apēda.

Tad runcis aicināja savu saimnieku uz burvja pili. Tur viņš dzīvoja laimīgi, neaizmirsdams arī savu labdari runci.

VARDES PATEICĪBA

Kādam tēvam ir trīs dēli: divi gudri, viens muļķis. Gudrajiem dēliem tēvs dod zirgu, ko žagarus vest, bet muļķītim tie jānes nešūs mājā. Reiz gudrie dēli, ar žagaru vezumu braukdami, ierauga vardi uz ceļa kunkstam. Varde lūdz, lai pārceļot pār grāvi, bet gudrie neceļ un uzsit vēl ar pātagu. Muļķītis nāk ar žagaru nastu, tas paklausa vardes lūgumu. Varde apsolās par to viņam visur palīdzēt. lai muļķītim nebūtu vairs žagari uz muguras jānes, varde dāvina tam baltu zirgu.

Reiz muļķītis brauc ar savu žagaru vezumu gar ķēniņa pili. Ķēniņa jaunākā princese, ieraudzīdama muļķītim reiz arī zirgu, smejas: «Redz, kur ērmi, muļķītim baltiņš gadījies!»

Muļķītim princeses apsmiekls iet pie sirds, viņš saka: «Kad tevi nelabais rautu! Viši mani ierauga par muļķi.»

Nelabais arī tūdaļ klāt un aizrauj princesi diezin kur. Ķēniņš nu meklē to, kas princesi nolādējis. Viņš tur plinti rokā un liek visiem iet plintei garām. Tiklīdz vainīgais iešot garām, plinte sprāgšot. Un tā ari bija — kā muļķītis iet, tā sprāgst. Ķēniņš liek muļķīti ezerā iemest. Bet ūdenī tas atminas vardi un lūdz: ••Vardīte, vardīte! Palīdzi malā tikt!»

Varde izvelk muļķīti malā un prasa, ko vēl vajagot.

«Gribu pie tās princeses tikt, kuru nolādēju.»

Viens divi — klāt. Princese it bēdīga sēž dziļā mežā un raud. Varde nu prasa, ko vēl viņš vēloties.

«Atpestī princesi no nelabā un aiznes mūs abus tai ezera malā, kur slīku. Tur tad uzcel pili, ka varam dzīvot.»

Varde to izdara un tad ielec ūdenī. Ķēniņš drīz ierauga pili un arī izdzird, ka pilī muļķītis ar viņa jaunāko princesi dzīvo. Viņš saskaišas un sūta karaspēku pili noārdīt un princesi pārvest. Bet varde pārvērš karavīrus par ciņiem. Nu brauc ķēniņiene pēc princeses, bet varde to padara par zirgu. Beidzot brauc pats ķēniņš pēc princeses. Šis tomēr neiet vis ar bargumu, bet domā izrunāties, kā pienākas. Viņš prasa: «Kādēļ mans karaspēks palicis par ciņiem?»

«Tādēļ, ka gribēja manu pili nopostīt.»

«Kādēļ ķēniņiene par zirgu?»

«Tādēļ, ka nāca ar bargumu.»

«Nu, vai ciņi un zirgs arī var par cilvēkiem tikt?»

«Var gan, ja atdosi jaunāko princesi man par sievu.»

Ķēniņš to apsolās, un tūdaļ ciņi paliek par karavīriem un zirgs par ķēniņieni. Nu dzēra muļķītim ar princesi kāzas.

KĀ BRĀLIS PŪĶI PĀRVAR UN MĀSAS IZGLĀBJ

Viņos laikos kādam tēvam bijuši četri bērni: viens dēls un trijās meitas. Meitas čakli aptecēja savu veco tēvu, atraitni, un dēls atkal nerima sirmgalvim kādu gardāku kumosiņu piegādāt. Pie tādiem labiem bērniem tēvam bija īsti laimīgas vecumdienas. Viņš mēdza teikt: «Bērni, ja tā arvienu saticīgi un mīlīgi dzīvosit, tad pati Laimiņa jums uzsmaidīs! Un tu, dēls, ja es kādreiz mirtu, neprecies vis tūlīt, bet nogaidi, kamēr tavas māsas tautās aizgājušas. Ja maniem vārdiem paklausīsi, tad savā mūžā daudz ko sasniegsi!»

Dēls to apņemas un dzīvo vēl ilgi pēc tēva nāves ar savām māsām, kā dzīvojis. Tomēr kādā nebaltā dienā liktenis piepeši nospriedis citādi: viņš brālim atņem mīļotās māsas. Tas notika tā. Kādā dienasvidū māsas tāpat pastaigājās pa dārzu. Te — kur gadījies, kur ne — briesmīgs viesulis klāt un aizrauj māsas diezin kur. Brālis izmeklējas trīs dienas raudādams — nekur atrast. Beidzot tas atstāj savas mājas un iet māsas pa pasauli meklēt. Nu iet, nu taujā, nu prasa — kā nekur, tā nekur. Un, kad nu vēl beidzot maizītes un pavaldziņa aptrūkst, tad nabaga brālis tiešām vairs nezina, ko nu iesākt, ko neiesākt.

«Tomēr, lai kas,» pats atkal apmierinās, «mājās iešana tik nav. Ja citādi ne, tad ēdīšu, kas tik ceļā gadīsies!»

Drīz pēc tam brālis satiek zaķi. Zaķis grib garām skriet, bet brālis saka tā: «Zaķīti lempīti, neskrien vis, esmu brīnum izsalcis, tevi apēdīšu!»

«Puisīti brālīti, neēd vis mani, iešu tev līdzi, lai nedienās palīdzētu!»

labi. Drīz pēc tam brālis satiek vilku. Vilks grib garām skriet, bet brālis saka tā: «Vilciņ jērzaglīti, neskrien vis, esmu izsalcis, es tevi apēdīšu.»

«Puisīti brālīti, neēd vis mani, iešu tev līdzi, lai nedienās palīdzētu!»

Labi. Drīz pēc tam brālis satiek dundurus, lapsenes. Dunduri, lapsenes grib pāri skriet, bet brālis saka tā: «Dunduri sūcēji, lapsenes dūcējas, nelaižaties vis man pāri, esmu izsalcis, es jūs apēdīšu.»

«Puisīti brālīti, neēd vis mūs, skriesim tev līdzi, lai nedienās palīdzētu!»

labi. Drīz pēc tam brālis satiek vanagu. Vanags grib aizlaisties, bet brālis saka tā: «Vanadziņ līknadzīti, nelaidies vis projām, esmu izsalcis, es tevi apēdīšu!»

«Puisīti brālīti, neēd vis mani, laidīšos tev līdzi, lai nedienās palīdzētu!»

labi. Drīz pēc tam brālis satiek vēzi. Vēzis grib aizrāpties, bet brālis saka tā: «Vēzīti krābiķi, nerāpies vis projām, esmu izsalcis, es tevi apēdīšu!»

«Puisīti brālīti, neēd vis mani, rāpšos tev nopakaļus, lai nedienās palīdzētu!»

labi. Puisītis brālītis, zaķītis lempītis, vilciņš jērzaglītis, lapsenes dūcējas, dunduri sūcēji, vanadziņš līknadzītis, vēzītis krābiķis nu gāja taisni mežā iekšā. Otrā dienā tie atrod tādu māju dziļā mežā, kas uz vistas kājas griežas. To redzēdams, brālis sauc: «Istabiņa, istabiņa, apstājies, ceļa vīri grib atdusēties!»

Istabiņa tūlīt apstājas. Ceļa vīri nu saiet iekšā un atrod tur vecu veceni. Vecene grib zināt, kur šie eimot, bet brālis saka: «Dodi mums paēst, atvēli izdusēties, tad no rīta visu tev izstāstīšu!»

Vecene tā ar mieru. No rīta brālis izstāsta vecenei galu no gala un lūdz, vai nevarot pateikt, kur viņa māsas atrodas.

Vecene saka: «Es tev, brālīt, nevaru pateikt, kur tavas māsas atrodas, bet, kad tu noiesi pie manas otras māsas, tad tā varbūt gan to pateiks.»

Visi nu aizgāja. Otrā dienā tie dziļajā mežā ierauga tādu pašu māju, kas uz vistas kājas griežas. To redzēdams, brālis sauc: «Istabiņa, istabiņa, apstājies, ceļa vīri grib atdusēties!»

Istabiņa tūlīt apstājas. Ceļa vīri saiet iekšā un atrod tur tādu pašu vecenīti priekšā. Vecene grib zināt, kur šie eimot, bet brālis saka: «Dod mums paēst, atvēli izdusēties, tad no rīta tev izteikšu!»

Vecene tā ar mieru. No rīta brālis izstāsta vecenei galu no gala un lūdz, vai nevarot pateikt, kur viņa māsas atrodas. Vecene saka: «F.s tev, brālīt, nevaru pateikt, kur tavas māsas atrodas, bet, kad tu noiesi pie manas trešās māsas, tad tā gan pateiks.»

Visi nu aizgāja. Otrā dienā tie dziļajā mežā ierauga tādu pašu māju, kas uz vistas kājas griežas. To redzēdams, brālis sauca: «Istabiņa, istabiņa, apstājies, ceļa vīri grib atdusēties!»

Istabiņa tūlīt apstājas. Ceļa vīri saiet iekšā un atrod tur tādu pašu vecenīti priekšā. Vecene grib zināt, kur šie eimot, bet brālis saka: «Dod mums paēst,, atvēli izdusēties, tad no rīta tev izteikšu.»

Vecene tā ar mieru. No rīta brālis izstāsta vecenei galu no gala un lūdz, vai nevarot pateikt, kur viņa māsas atrodas. Vecene saka: «Pateikšu gan, kur tavas māsas ir: viena pie līdakas, otra pie ērgļa, trešā pie lāča. Bet, iekams tu tur notiksi, tev jāiet pie raganas izkalpot jājamais zirgs. Pēc triju dienu gājuma raganas mitekli sasniegsi.»

Ceļa vīri nu taisās raganas mitekli meklēt. Pēc trim dienām atrod arī, un brālis nu nolīgst ar raganu tā: ja varēšot trīs dienas no vietas raganai divpadsmit ķēves noganīt, tad dabūšot vienu kumeļu no raganas ķēvēm. No rīta brālis izdzen divpadsmit raganas ķēves ganos; kumeļi, visi divpadsmit, paliek stallī. Brāļa ceļabiedri arī aiziet ganos līdzi un apguļas viņam blakus; tik zaķītis lempītis neguļ, tas šoreiz par visiem gudrākais. Viņš saka tā: «Guli, puisīti brālīti, guliet arī citi, bet es iešu noklausīties, ko ķēves labu runā.»

Zaķītis lempītis aiztek diku-deku pie ķēvēm un nu sadzird šādus brīnumus: viņas nebūšot vis muļķīgas, neiešot vis vakarā mājā, jo ragana esot pateikusi cieti, lai, kamēr vienu dzenot, citas klīstot. To dzirdot, brālim noiet — žvīks! — pār kauliem. Bet dunduri sūcēji, lapsenes dūcējas tik saka: «Ko bēdāties? Jo ķēves klīdīs, jo mēs dzenāsim. Nu, redzēs gan, vai nepārtrieksim mājā.»

Un tā arī bija: vakarā ķēves klīst kā pinekļi. Bet, līdzko dunduri sūcēji, lapsenes dūcējas sāk ādu ecēt, ķēves pāriet kā tauriņi. Ragana lād ķēves, bet šīs atbild: «Ej, ej, pati ej, tad redzēsi gan, ko tu iesāksi!»

Otrā dienā tāpat. Trešajā dienā zaķītis lempītis noklausījies atnāk ar tādām ziņām: ragana esot

pieteikusi ķēvēm, lai šovakar, no kodējiem glābdamās, neskrienot vis uz mājām stallī, bet mežā, biezokņos, kur kodēji nevarēšot nekā padarīt. To dzirdot, brālim noiet — žvīks! — pār kauliem, bet vilciņš jērzaglītis saka: «Ak tavu brīnumu! Vai tad tik vien nu kodēju pasaulē kā dunduri, lapsenes? Es jau ar vēl tādu amatu protu. Un biezumos man zobi īsti tam kā radīti.»

Un tā arī bija: vakarā dunduri sūcēji, lapsenes dūcējas klūp gan virsū, bet ķēves biezumos iekšā. Tomēr nieki nelīdzēja: vilciņa zobi izdzina, dunduru un lapseņu dūrieni pārdzina. Nu ragana pēc tam, kad ķēves labi izganītas, saka brālim tā: «Rītu dabūsi vienu kumeļu un tad sataisies, ka tieci reiz projām no manis!»

Brālis, to dzirdējis, aiziet ar saviem biedriem gulēt, bet zaķītis lempītis noklausās, ko ragana kumeļiem piesaka. Viņa saka: «Jūs vienpadsmit palieciet tādi, kā bijuši, bet tu, divpadsmitais, mans visuvarenākais, palieni citurīt zem siles un izliecies par slimu vai pussprāgušu. Viņam ir brīv no jums divpadsmitiem izlasīties, kāds pašam patīk, tā pie līguma apsolījos. Ja būsi slims, tad viņš tevi nenems.»

Zaķītis lempītis tādas valodas noklausās un tūlīt itin siltas aiznes brālim. No rīta vienpadsmit kumeļi lēkā pa stalli, ka nekur dēties; divpadsmitais guļ garšļauku zem siles un pūšas slimāk par kalēja plēšām. Tos vienpadsmit ragana uzteic, debesīs celdama, bet par divpadsmito tik tādi vārdi sprēgā: «Nejēga bijis, nejēga paliks, kamēr nobeigsies!»

Bet brālis neliekas to ne dzirdot: viņš ņemšot to slimo labāk; tie citi esot ļoti tramīgi. Šī gan negrib dot, bet ko tu darīsi? Līgums jāpilda.

Brālis nu paņem savu kumeļu un aiziet no raganas mitekļa. Uz ceļa kumeļš saka: «Ja tu mani paga

nīsi baltā ābulā trīs dienas, tad būšu tāds kā mana māte pie raganas; ja tu mani ganīsi baltā ābulā sešas dienas, tad dabūšu trijus spārnus un būšu tāds kā vētra; bet, ja tu mani ganīsi baltā ābulā deviņas dienas, tad dabūšu sešus spārnus un būšu tāds kā viesulis.»

Tā notiek. Devītā dienā sešspārnu kumeļš pamāca brāli, lai zaķi, vilku, dundurus, lapsenes atlaižot — tie esot izkalpojuši, bet pats lai kāpjot viņam mugurā, vanagu lai ņemot klēpī, un vēzis lai ieķeroties astē, tad būšot visus trīs aiznest pie pirmās māsas. Zaķītis lempītis un vilciņš jērzaglis ielec krūmos, dunduri sūcēji un lapsenes dūcējas ielaižas dobumos, bet vēzītis krābiķis ieķeras sešspārnim astē, un vanadziņš līknadzītis nolaižas uz sešspārņa muguras, iesēzdamies brālītim klēpī. Zeme nodimdēja, vējš nožvīkstēja

gar ausīm, un sešspārnis pie pirmās māsas — pie līdakas mājas klāt. Tagad sešspārnu kumeļš saka: «Kāp, puisīt brālīti, zemē un ieej pie līdakas — sava māsasvīra izrunāties, kas tālāk darāms. Mēs trīs aiziesim aiz jūras kāpām atpūsties.»

Brālis ieiet pie māsas, māsai no prieka asaras birst; bet līdakas pašulaik nav mājā. Māsa paēdina, apguldina brāli un tad vēro, vai vīrs drīz nerastos. Pret vakaru līdaka pārnāk, bet, tikko sešspārņa pēdas ieraudzījis, tad pārbīstas, izsaukdamies: «Sieviņ, apžēlojies, saki — vai tās nav pūķa pēdas?»

«Nav jele, nav, mans brālis atjāja pie mums ciemoties.»

«Nu tad varu par cilvēku pārvērsties.»

Līdaka nu paliek par cilvēku un ieiet iekšā. Sievasbrālis tam pretim, un nu abi tik mīļi, it kā gadiem būtu redzējušies. Tomēr ilgi prieks māsasvīram acīs nespīguļo: drīz tas iedomājas par savu bargo likteni un tad itin bēdīgs nopūšas, sacīdams: «Kaut, brālīt, tu spētu mani no pūķa nagiem atpestīt, tad būtu laimīgs! Pūķis nobūra vienu manu brāli par ērgli, otru par lāci un mani pašu par līdaku. Man ir tava jaunākā māsa par sievu, ērglim tava vidējā māsa un lācim pati vecākā. Tomēr viens pats tu pūķi nepārvarēsi, ej tādēļ citurīt pie mana brāļa ērgļa, tas tev varbūt palīdzēs, es esmu par vāju palīdzēt. Citurīt, saulītei lecot, man atkal jāpaliek par līdaku.»

No rīta brālis uzlec savam sešspārnim mugurā un noskrien pie otra māsasvīra — ērgļa. Sešspārnis ar vanagu un vēzi aiziet mežā atdusēties, bet brālis ieiet pie māsas — ērgļa mājā. Māsa to apkampj raudādama un tad — paēdinājusi t*n apguldījusi — gaida savu vīru mājā. Ap vakaru ēflg&s pārnāk, bet, fcfkk*> sešspārna pēdas ieraudzījis, tas pārbīstas, izsaukdamies: «Sieviņ, apžēlojies, saki — vai tās nav pūķa pēdas?»

«Nav jele, nav, mans brālis atjāja pie mums ciemoties.»

«Nu tad varu par cilvēku pārvērsties.»

Ērglis nu paliek par cilvēku un ieiet iekšā. Sievasbrālis tam pretim, un nu abi tik mīļi, it kā gadiem būtu redzējušies. Tomēr drīz arī šis atminas savu bargo likteni un nopūzdamies saka. «Kaut, brālīt, tu mani no pūķa nagiem atpestītu, cik tad būtu laimīgs! Tomēr viens pats tu pūķi nepārvarēsi. Iij tādēļ citurīt pie mana brāļa — lāča, tas tev palīdzēs, es esmu tam par vāju. Citurīt, saulītei lecot, man atkal jāpaliek par ērgli.»

No rīta brālis uzlec savam sešspārnim mugurā un noskrien pie trešā māsasvīra — lāča. Sešspārnis ar vanagu un vēzi aiziet mežā atdusēties, bet brālis ieiet pie māsas — lāča mājā. Māsa to apkampj raudādama un tad — paēdinājusi un apguldījusi — gaida savu vīru mājā. Ap vakaru lāciš pārnāk, bet, tikko sešspārņa pēdas ieraudzījis, tas tūlīt uzprasa: «Sieviņ, te jau laikam pūķis maisījies. Kas tās par pēdām?»

«Nav jele, nav, mans brālis atjāja pie mums ciemoties.»

Lācis nu paliek par cilvēku un ieiet iekšā. Sievasbrālis tam pretim, un nu abi tik mīļi, it kā gadiem būtu redzējušies. Tomēr drīz arī šis atminas savu bargo likteni un nopūzdamies saka: «Kaut, brālīt, tu man palīdzētu no pūķa nagiem tikt vaļā! Viens nespēju viņu pārvarēt, bet par abiem — tad vajag pūķa ādai putēt. Rītu man atkal jāpaliek par lāci — un tad pie darba.»

No rīta brālis sauc savu sešspārni. Zeme nodimd, vējš nožvlkst, un sešspārnis acumirklī ar vanagu un vēzi klāt. lācis, to redzēdams, domā, ka pats pūķis atskrējis, bet brālis viņu mierina: «Nav pūķa, nav, tas mans jājamais zirgs, tie mani biedri: vienu godīgi nopelnīju, citus godīgi iemantoju.»

«Tas labi, brālīt! Kad tev tāds jājamais zirgs, kad tev tādi palīgi, tad pūķi pārspēsim kā nabagu. Pūķis dzīvo stiprā pilī, tādēļ steigsimies visi uz turieni.»

Viens divi — visi pie pūķa klints klāt. Brālis grib ar savu sešspārni tūlīt iekšā doties, bet lācis saka: «Tik karsti ne! Tu, brālīt, šodien paliec ar vanagu un vēzi ārpusē, es ar sešspārni tik iešu iekšā: sešsparnim spēks, man izmaņa. Rītu — tad, brālīt, tava reize, un parītu pietiks visiem ko darīt. Ja šodien par abiem varētu viņu tik saistīt, tad pilnīgi pietiktu; nokaut — tas pirmā dienā neiespējams, jo pūķis ir nenonāvējams. Tomēr tagad lai sākam, ka varam pie vakara tikt, iekams saulīte nav nogājusi.»

Klints durvis nokrakšķēja un sagāzās; pašas klintis nodrebēja, un nu sešspārnis ar lāci cīnījās vareni: drīz zeme dārdēja, drīz klints gabali brākšķēja; drīz bija dzirdami rūcieni, drīz tumši dūcieni. Tā tas gāja līdz pusvakarei, kamēr tad lielais tracis apklusa un sešspārnis asiņains, lācis asiņains atstāja pūķa mitekli: darbs nu bija pastrādāts, pūķis saistīts. Visi nu dodas mājā atdusēties un atpūsties, lai no rīta jo agri iesākto darbu turpinātu. No rīta lācis pirmais kājup. Viņš modina brāli, sacīdams: «Celies, brālīt, laiks pie darba doties, jo šodien tava reize lomu vilkt. Mēs citi paliksim ārpusē, bet tu ej caur sagāztajām klints durvīm taisni klintī iekšā. Dziļāk tu ieraudzīsi divas durvis: vienas pa labu roku, otras pa kreiso. Tās pa kreiso roku būs aizsietas ar lūku, tur tu neej, jo tanī istabā guļ saistītais pūķis; tas tevi ar dvašu vien pieraus klāt un norīs; turpretim pa labo roku ej droši iekšā, jo tanī istabā dzīvo mūsu lielākā palīdzētāja — daiļa meita. Viņa ir ķēniņa mieta; pūķis to ķēniņam nozaga un ieslēdza savā pilī. Lūdz šai meitai, lai tā raudzītu pūķim izkrāpt, kur viņš savu beznāves spēku noglabājis.»

Tā notika — brālis klusu ielīda pie meitas, un meita tūlīt bez runas devās pie pūķa. Pūķis gan taujā, kur šī tādas ziņas likšot, bet beidzot apdomājies saka: «Varu ar tev teikt, jo tu manu beznāves spēku tikpat nespēj rokā dabūt. Redzi, simt jūdžu tālumā ir otrs tāds pats klints kalns kā šis. Tanī klintī ir pils, pilī ir briesmīgs vērsis. Sis vērsis ir mans beznāves spēks. Tomēr, ja vērsi ar nonāvētu, ir tad tu manu spēku rokā nedabūtu: nonāvētais vērsis pārvērstos par pīli gaisā. Un, ja tu arī pīli spētu noķert un nonāvēt, ir tad tu manu spēku rokā nedabūtu: nonāvētā pīle pārvērstos par olu un iekristu jūras dziļumos.»

Tā nu bija meitai ziņas rokā; tā pastāsta puisītim brālītim, brālītis sešspārnim, sešspārnis lācim. Visi nu dodas uz mājām, lai varētu atpūsties un sataisīties uz rītdienas darbiem. No rīta lācis pirmais kājup. Viņš modina brāli, sešspārni, vanagu, vēzi un saka tā: «Celieties, laiks pie darba doties, jo šodien mums visiem pietiks ko strādāt.»

Neviens arī nekavējās, visi devās uz klints kalnu. Bija gan ko ņemties, tomēr pusvakarē klintis bija izplēstas un briesmīgais vērsis nonāvēts. Bet, tikko vērsis pagalam, te — žvīks! — pīle no vērša ārā un gaisā augšā. Kā šī gaisā, tā vanags pakaļ un noplēš uz rāvienu. Bet, tikko pīle pagalam, te — plunkt! — ola no pīles ārā un pašos jūras dziļumos iekšā. Nu bija vēzim laiks: tas olai pakaļ un velk atspēries no dziļumiem ārā. Līdzko ola uz sausuma, tā sešspārnis — žļakt! — sasper olu lupu lupās. Un tai pašā acumirklī saistītais pūķis simt jūdžu tālumā izpūš dzīvību. Un tai pašā acumirklī — kur gadījies, kur ne — ērglis atlaižas pa gaisu, līdaka izlec no ūdens. Visi trīs — lācis, ērglis, līdaka tagad nokrīt brālim pie kājām un, pārvērzdamies par cilvēkiem, saka tā: «Paldies, ka nāci ar savu sešspārni, ar saviem biedriem mūs no pūķa nagiem atpestīt. Tagad būsim arvien cilvēki; nu esam laimīgi — un līdz ar mums arī tavas māsas, mūsu sievas, laimīgas: viņas tagad ir ķēniņienes un mēs tie paši ķēniņi, kas senāk. Pūķis mira, mēs dzīvosim. Tik jāsteidzas uz mājām, jo pavalstnieki diezgan pēc mums bēdājušies un diezgan ilgi gaidījuši.»

«Steigties, steigties!» brālis atbild. «Gan jau to panāksit, bet, pēc manām domām, būtu šādi darāms: iesim visi papriekšu pie manām māsām, paņemsim tās un tad dosimies uz nonāvētā pūķa pili, kur daiļā meita palika. Mums jau jāredz, kur tā paliek; nedrīkstam aizmirst, ka tā bija mūsu vislielākā izpalīdzētāja.»

Tā notiek. Visi aizsteidzas ; uz pūķa pili meitu apraudzīt. Ak tu manu dieniņu, kur tā bija priecīga, asaras raudādama, puisītim brālītim tūlīt gar kaklu! Šņukstēdama, elsodama meita saka tā: «Paldies, puisīt, ka mani no pūķa nagiem izglābi. Man pieder liela valsts, ko no sava tēva mantoju, bet ķēniņa šai valstī vēl nav. Esi tādēļ tu mans ķēniņš, es būšu tava ķēniņiene. Sešspārnim turpretim kā vislielākajam varonim vajadzētu atkal palikt šinī uzvarētā pūķa pilī dzīvot.»

Un nu visi šķīrās: sešspārnis paliek pūķa pilī, vanags aizlaižas, vēzis ielec ūdenī, brālis apņem savu ķēniņieni un aiziet uz savu valsti, visas trīs māsas ar saviem ķēniņiem atkal aizsteidzas uz savām valstīm. Visi bija priecīgi un laimīgi.

VABOLES

Vienam ķēniņam bijusi neiesmīdināma princese. Viņš laidis tādu ziņu: «Kas manu meitu iesmīdina, tas viņu dabū par sievu.»

Šī ziņa bija dažam labam pa prātam: pils jau otrā dienā stāvgrūdu pilna gan augstmaņiem, gan šādiem tādiem; tomēr viss velti: dari ko gribēdams — princeses lūpas ne vīpsnāt nepavīpsnā. Šī vēsts izpaužas tālu; beidzot viņa arī nonāk nabadzīgā būdiņā, kur nabags sirmgalvis ar savu vienīgo dēlu dzīvo. Sirmgalvis saka: «Dēliņ mīļais! Tev arvien Laimes māmuliņa smaidījusi, ej raugi uz savu laimi princesi smīdināt, kas zina, vai neizdodas.»

«Tēt, kad tu saki, tad tūlīt.»

Jauneklis paņem savu ādas tarbiņu un aiziet. Ceļā tas satiek vēzi. Vēzis lūdzas: «Puisīt mīļais, nemin virsū, iemet mani labāk savā tarbiņā — var būt, ka bēdu dienā tev izlīdzu!»

Jauneklis tā dara un soļol tālāk. Pēc brīža tas satiek žurku. Žurka lūdzas: «Puisīt mīļais, nesit mani: iemet mani labāk savā tarbiņā — var būt, ka bēdu dienā tev izlīdzu!»

Jauneklis tā dara. Pēc brīža tas vēl satiek vaboli. Vabole lūdzas: «Puisīt mīļais, nemin man virsū, iemet mani labāk savā tarbiņā — var būt, ka bēdu dienā tev izlīdzu!»

Jauneklis tā dara.

Otrā dienā uz pašām vakariņām viņš nonāk ar saviem trim biedriem ķēniņa pilī un sakās princesi smīdināt. Ķēniņš saka: «labi, labi, bet papriekšu noliec savu tarbiņu un nāc vakariņas iekost.»

«Ēst — to varu gan, bet no tarbiņas tamdēļ vien nešķiros!» jauneklis atbild un tad nosēžas pie galda princesei blakām. Vakariņās ir izvārīti zirņi. Visi ēd itin klusu. Te uzreiz žurka tarbiņā saodīs arī zirņu smaržu un sāk tik laizīties: tjip! tjip! tjip! Vēzis, to dzirdot, arī paliek nemierīgs, tas piesit ar savu ļipu pie sakaltušās tarbiņas: ļip! ļip! ļip! Un vabole — ko tā gaidīs? Tā tik iet: bim, bam, bam!

Princese prasa: «Kas tur apakš galda tā ērmojas?»

«Kas nu ērmojas? Zirņi vēderā nevar satikt — sāk kauties!»

Ak tu manu dieniņu! Tas bija trāpīts: princese itin gardi pasmējās. Ķēniņš tūlīt pieceļas un saka: «Tev pieder viņa — tu esi mans znots!»

Bet otrpus galda sēdēja svešs ķēniņa dēls, tas arī bija nācis princesi smīdināt. Ķēniņa dēlam ļoti skauž, ka nabaga zēns princesi dabūjis.

Pēc vakariņām ķēniņš iedod savam znotam goda drēbes, tās no rīta jāvelk mugurā. Bet svešais ķēniņa dēls apsola ķēniņa sulainim daudz naudas, lai tas naktī nozagtu goda drēbes. Viņš tad klusu apvilktu drēbes un izliktos par ķēniņa znotu.

Pirmā nomidzī sulainis lien drēbes zagt. Bet, tikko durvis mazliet paveras, tā vabole — bim! — sulainim acīs iekšā. Šis sāpēs saķer aci, atstāj durvis nepievērtas un aiziet tantariski atpakaļ. Pie otrām durvīm sulainis vēl domā apķerties, te vabole — bam! — otrā acī iekšā. Sulainis atstāj savās sāpēs ir tās durvis vaļā un tad pazūd. Tagad žurkai un vēzim laiks: blēdīgais ķēniņa dēls piemidzis, abas durvis vaļā — nu jāatmaksā. Žurka nu ņemas blēža drēbes lupatās grauzt un vēzis lupatas laukā vilkt. Tā tie strādā līdz gaismiņai, kamēr ķēniņa dēlam tikko vēl krekls vesels palicis.

No rīta bija īsi pātari: ķēniņa dēls, tik ļoti apkaunots, aizgāja kā tauriņš, un nabaga zēns palika par ķēniņa znotu. Viņš ataicina ir savu veco tēvu uz pili un dzīvo ar savu sieviņu laimīgi.

III. CILVĒKI

..

ZAĶU GANS

Reiz tēvam bija trīs dēli: divi gudri, bet trešais muļķis. Tēvs sūtījis dēlus mežā malku cirst. Gudrie brāļi ienīda muļķīti, un kādu dienu viņi norunāja atstāt muļķīti vienu mežā, lai redzētu, vai viņš vakarā zinās pārnākt mājā. Bet muļķītis drīz vien atnāca atpakaļ.

Otrā dienā pie tēva ieradās kāds bagāts kungs un salīga muļķīti par lielu algu zaķus ganīt, kas vakarā visi mājā jāpārdzenot. Vakarā pārnāca mājā gudrie brāļi un sāka muļķīti izsmiet, teikdami, ka šis nemaz nevarēšot zaķus ar skaitu noganīt. Muļķīti viņi arī nemaz ganos nelaida, bet gāja jaunākais gudrais brālis.

Nākošās dienas rītā kungs izskaitīja zaķus un gudrais dēls tos dzina uz birzi. Vakars pienāca ātri, bet no zaķiem nebija vairs ne vēsts. Gudrais nu nāca bez zaķiem mājā. Pa ceļu ejot, viņš satika vecenīti, kas lūdza: «Palīdzi man šoreiz, man ļoti sāp viens zobs, izrauj man to!»

«Liec mani mierā, man nav vaļas kulties ar taviem zobiem,» viņš dusmīgi atcirta.

Pie kunga nogājis, viņš teica, ka visi zaķi nozuduši. Kungam nu pašam vajadzēja zaķus uzmeklēt.

Nu gāja otrs gudrais dēls par to pašu algu kungam zaķus ganīt. Kungs ar skaitu viņam nodeva zaķus. Gudrais dēls aizdzina tos birzī, bet nu zaķi aizskrēja katrs uz savu pusi. Pienāca vakars, bet zaķi nerādījās. Mājā nākdams, viņš satika vecenīti, kas lūdza izraut slimo zobu, bet gudrais dēls dusmīgi atteica, ka viņam nav laika ar viņas zobiem kulties. Pārnācis mājā bez zaķiem, viņš teica kungam, ka zaķus noganīt

esot par daudz grūti, viņš nevarot tāda darba izpildīt. Kungam atkal pašam vajadzēja savus zaķus meklēt.

Nākošā dienā nu muļķis grib iet zaķus ganīt, bet tēvs ar gudrajiem dēliem negrib viņu laist, teikdami: «Gudrie nevarēja zaķus noganīt, kā tad tu, muļķi, domā tik grūtu darbu izdarīt? Tu vēl apmaldīsies, dabūsim vēl pašu meklēt.»

Bet muļķītis pastāv uz savu un grib tomēr iet zaķus ganīt. Beidzot tēvs arī atlaiž viņu, lai iet. Kungs izskaitīja zaķus un lika tos muļķītim dzīt uz birzi. Zaķus turp dzenot, viņš satika vecenīti, kas lūdzās: «Mīļo dēliņ, palīdzi man šoreiz, man ļoti sāp viens zobs, izrauj to!»

Muļķītis arī paņēma zobu un izrāva. Tad vecenīte teica: «Tā kā tu man paklausīji, es tev došu šo stabulīti; ja tu uzpūtīsi rupjo galu, tad visi tavi zaķi skries katrs uz savu pusi, ja pūtīsi smalko galu, tad viņi visi pie tevis atskries atpakaļ. Ja tev šī stabulīte kādreiz pazūd, tad tikai pasaki: «Stabulīt, pacelies!» — tad tā atkal būs tavā kabatā. Šo* stabuli nevienam nerādi!» vecene vēl piekodināja.

Muļķītis papūta rupjo galu, un visi zaķi skrēja katrs uz savu pusi. Pienāca vakars, viņš paņēma stahulīti un pūta smalko galu, visi zaķi skrēja atpakaļ, ka čabēja vien. Muļķītis bija tik priecīgs, ka dziedādams dzina zaķus uz kunga pili. Visi brīnījās, kā muļķis varējis zaķus noganīt, lai gan viņa gudrajiem brāļiem tas neizdevās.

Otrā rītā kungs atkal izskaitīja zaķus un muļķītis tos aizdzina uz mežu. Pienāca pusdiena, muļķītis papūta stabules smalko galu, jo gribēja redzēt, vai nāks visi zaķi pie viņa kā vakar vai ne. Zaķi nu nāca, ka brīkšķēja un brākšķēja. Viņš uzpūta atkal rupjo galu, lai zaķi ietu mežā un ēstu. Vakarā muļķītis uzpūta stabules smalko galu un dzina visus zaķus mājā. Mājā pārnācis, viņš katru reizi stahulīti noglabāja, kā to vecenīte bija piekodinājusi.

Ciudrie brāļi gribēja noskatīties, kā viņš var zaķus noganīt. Kad muļķītis dzina zaķus uz mežu, brāļi līda viņam nopakaļus pa krūmiem. Muļķis viņus pamanīja un sāka izsmiet, ka viņi nevienu vakaru nav pārdzinuši zaķus mājā, bet viņam gan zaķi labi ēdot un nekur neskrienot projām. Ciudrie brāļi lūdza, lai šiem pastāstot, kā viņš zaķus varot noganīt. Muļķītis nekā viņiem nestāstīja, un viņi aizgāja tikpat gudri, kā bija atnākuši. Viņš tagad bija jau sakrājis daudz naudas, bet ar brāļiem nekādās darīšanās neielaidās un cītīgi glabāja savu stabulīti.

Kādu dienu kungs sūtīja savu meitu, lai viņa noskatās, kā muļķis var noganīt zaķus. Meita tēvam vakarā pastāstīja, ka muļķītim ir tāda savāda stabulīte, ar ko viņš sasauc un aizdzen zaķus. Kungs nu prasīja pašam ganam, kā šis varot zaķus noganīt, bet arī kungam viņš neizstāstīja.

Kādu rītu viņš nevarēja atrast stabuli, jo vakarā nebija labi noglabājis. Viņš arī bija aizmirsis vecenītes

vārdus, ar kuriem stabuli varēja dabūt. Muļķītis ilgi to meklēja un pēdīgi atrada to kunga kumodē. Nu viņš atkal gāja ganos un vakarā visus zaķus pārdzina mājā. Kungs gribēja, lai muļķis viņam stabuli pārdod, bet tas nebija ar mieru. Kādā citā vakarā kungs viņam solīja dot savu meitu un daudz mantas. Kungs arvien prasīja, lai viņam pārdod stabulīti. Beidzot muļķītis to kungam pārdeva par pieciem sidraba rubļiem. Kungs tad teica: «Zaķus ganīt tev vairs nelikšu, tu dabūsi manu meitu par sievu.»

Tā muļķītis kļuva lepnās pils jaunais saimnieks.

BRĪNUMA AUGĻI

Reiz gāja kareivis un divi virsnieki uz ķēniņa pili. Ceļš nebija īss, viņiem bija ilgi jāceļo, un tā viņi nonāca pie liela meža, kurā viņiem bija jāpaliek trīs naktis.

Pirmo nakti virsnieki apgūlās un kareivis palika augšā par sargu. Uz rīta pusi sacēlās liela vētra un nāca viņam klāt. Kareivis pārbijies sauca: «Ja esi cilvēks, tad runā; ja esi ēna, tad šaušu!»

Šis atbildēja: «Nešauj, samaksāšu.»

Kareivis arī nešāva, aizgāja uz runātāja pusi un piegāja pie kāda vecīša, kas viņam iedeva mēteli. Kareivis prasīja: «Kam lai dodu šo mēteli? F.s jau pats sava nevaru panest.»

Vecītis viņam atbildēja: «Kad šo mēteli uzvilksi, tevi neviens neredzēs.»

Gaismai austot, kareivis un virsnieki atkalv gāja tālāk. Pienāca nakts, viņiem atkal bija jāpārguļ mežā. Virsnieki apgūlās, un kareivim bija jāsargā. Uz rīta

pusi nāca atkal vētra, bet lielāka kā pirmā. Kareivis atkal uzsauca: «Ja esi cilvēks, runā; ja esi ēna, Šaušu!»

Tas pats vecītis viņam atbildēja: «Nešauj, es tev samaksāšu.»

Kareivis piegāja pie vecīša, kas viņam iedeva kulīti. Viņš atkal prasīja: «Ko lai es iesāku ar to?»

«Kad tev naudas vajag, tad tikai papurini kulīti, tūliņ tajā būs nauda,» — tā vecītis atbildēja.

Gaisma ausa, viņi cēlās un gāja tālāk savu ceļu. Arī nākošo nakti viņiem bija jāguļ mežā. Uz rīta pusi atnāca atkal vētra. Kareivis uzsauca: «Ja esi cilvēks, runā; ja esi ēna, šaušu!» Vecītis solīja atkal maksu un iedeva viņam kūjiņu, tad kareivis arī nešāva. Viņš nu prasīja vecītim: «Ko lai ar tādu kūju iesāku?»

«Tava plinte nav tik daudz vērts kā šī kūjiņa, ar to tu vari veselu karaspēku pārvarēt,» atbildēja vecītis.

Pienāca diena, un viņi gāja atkal savu ceļu. Viņi nonāca pie kādas ķēniņa pils, bet iekšā tos nelaida, jo ķēniņam pašlaik bija dzīres. Kareivis, apvilcis vecīša doto mēteli, iegāja pilī un, neviena nemanīts, ēda un dzēra pie bagātīgi klātiem galdiem, līdz piedzērās un pakrita pie zemes. Viņam krītot, mētelis pavērās — un kļuva redzama viena kareivja kāja. Ķēniņa meita to ieraudzīja un brīnījās par kāju bez cilvēka. Sanāca ļaudis, tie nezinot norāva kareivim mēteli, un viņš tapa redzams. Viņu nu gribēja ielikt cietumā, bet kareivis lūdzās: «Nelieciet mani cietumā, es varu jums daudz laba darīt: palīdzēšu zemi vairot un visu ķēniņu karaspēkus pārvarēt.»

Ķēniņš arī viņu apžēloja un palaida vaļā, tikai ķēniņa meita paņēma kareivja mēteli un kulīti.

Ķēniņš, gribēdams redzēt kareivja spēku, sasauca visu savu karaspēku un lika kareivim ar to cīnīties. Kareivis ar savu kūjiņu iznāca karaspēkam pretī. Bet,

kolīdz karaspēks ieraudzīja viņu ar kūjiņu pret viņiem nākam, tas tūliņ sāka bēgt. Ķēniņa meita, to redzēdama, apvilka kareivja mēteli, neredzot pienāca pie viņa un noņēma tain kūjiņu. Kareivis, nevarēdams vairs pretī turēties, aizbēga uz mežu. Pa mežu klaiņojot, viņam ļoti iegribējās ēst. Te viņš ieraudzīja ābeli, pilnu āboliem, norāva vienu ābolu un sāka ēst, bet uzreiz sāka arī just, ka galva kļūst arvien smagāka un smagāka. Pēc ceturtā ābola viņš sataustīja uz galvas ragus. Kareivis gāja tālāk un nonāca pie mazas ābelītes, kurā bija mazi, sārti āboliņi. Viņš tos ēda, un galva kļuva atkal vieglāka un pēc trešā āboliņa gluži vesela. Vēl vairāk tos ēdot, viņš kļuva ļoti skaists. Viņš nopina divus groziņus: vienā ielika lielos ābolus, otrā mazākos. Kareivis atgriezās pilī un nosēdās pie akas. Ķēniņa meitas kalpone, nākot uz aku, ieraudzīja un vaicāja: «Ko tu pie akas te sēdi un ko dari ar tiem āboliem?»

Viņš tai atbildēja: «Nāku no tālienes, gribu te atpūsties. Vai nevēlies ābolus pirkt? Tie ir pārdodami.»

Meita ari pirka ābolus, bet no tiem mazajiem, un, tos apēdusi, kļuva ļoti skaista. Kalpone nogāja pie ķēniņa meitas, bet tā nemaz nevarēja savu kalponi pazīt, tik skaista viņa bija kļuvusi.

Ķēniņa meita viņai uzkliedza: «Kā tu uzdrošinies nākt pilī bez atļaujas?»

Meita atbildēja: «Es jau esmu jūsu kalpone.»

Ķēniņa meita prasīja, no kā viņa tik skaista tapusi. Kalpone atbildēja: «Tur pie akas sēd kāds vīrs ar gardiem āboliem, vieni ir lieli, otri mazāki. Es pirku un ēdu no tiem mazākiem āboliem un tā pārvērtos. Kas ēd no tiem lielākiem āboliem, top laikam vēl skaistāks.»

Ķēniņa meita gribēja tapt skaistāka, sūtīja kalponi pie vīra ar āboliem, teikdama: «Ej un nopērc man tos lielākos ābolus!»

Kalpone arī nopirka kādus lielākos ābolus. Vīrs viņu vēl pamācīja: «Šie āboli jāēd īsi priekš gulēt iešanas.»

Kalpone, ābolus atnesusi, pastāstīja ķēniņa meitai, kad tie ēdami.

Ķēniņa meita, nevarēdama sagaidīt vakara, gāja jau dienā gulēt un gultā sāka tūliņ ēst ābolus. Bet — ak briesmas! Tikko ābolu apēda, viņai izauga briesmīgi ragi — un no skaistuma ne vēsts. Ķēniņš par to ļoti noskaitās un gribēja vainīgo ābolu pārdevēju likt cietumā, bet to nevarēja vairs atrast.

Dažādi ārsti tika atvesti pie ķēniņa meitas, bet neviens nevarēja viņai palīdzēt. Tad kareivis, pārģērbies citās drēbēs, lai viņu nepazītu, gāja pie ķēniņa un teica: «Es varu tavu meitu izārstēt.»

Ķēniņš to arī pielaida pie savas meitas, un kareivis nu to izārstēja ar saviem mazajiem āboliem. Kad ķēniņš gribēja tam samaksāt, vīrs teica: «Atdod man to kulīti, mēteli un kūju, ko tu vienam kareivim esi noņēmis! Citas maksas man nevajag.»

Ķēniņš bija tik priecīgs par savas meitas izārstēšanu, ka arī atdeva visas prasītās lietas.

Kareivis bija nu visu savu mūžu laimīgs, jo viņam nekad nekā nepietrūka.

BURVJU DZIRNAVIŅAS

Reiz tēvs sūtīja dēlu uz dzirnavām, lai nopērkot no meldera miltus. Dēls paņēma lielu podu, nopirka miltus un nesa miltu podu uz galvas mājā. Bet

piepeši sacēlās vējš un i/pūta visus miltus. Kad nu mājā ai/gāja, tēvs sāka to bārt: par ko esot tā miltus nesis? Un pēdīgi sacīja: «Hj nu un atprasi tos no vēja, vai citādi tu ēst vairs nedabūsi.»

Puika aizgāja uz kalnu, kur bija lielāks vējš, un tad atprasīja savus miltus. Vējš tam iedeva tādas dzirnaviņas, ar kurām varēja malt, ko gribēja, nekā tur neieberot. Dēls nu izmala no tām miltus, naudu un visādus ēdienus.

Par brīnuma dzirnavām runāja visā apgabalā, un arī turienes lielskungs dabūja par tām dzirdēt un prasīja, lai puika dzirnaviņas uz kādu laiku viņam aizdotu. Puika neliedza, jo drīz atkal atdošot. Bet

izgaidījās vienu nedēļu pēc otras — lielkungam ne prātā vairs atdot tik labas dzirnaviņas. Zēns reiz. otrreiz prasīja, bet, kad lielskungs neatdeva, tad viņš paņēma gaili, kāpa mugurā un jāja pie lielkunga.

Jāja, jāja — ceļā satika lapsu, vilku un upi; tie visi paslēpās gailī. Muižā atjājis, viņš atprasīja lielkungam savas dzirnaviņas. Lielskungs par puiku saskaitās un

iegrūda viņu ar visu gaili pa nakti pie zosīm. Nu puika izsauca no gaiļa lapsu; tā visas zosis nokoda un citu pēc citas apēda.

Lielskungs sadusmojās vēl vairāk par puiku un iegrūda viņu ar visu gaili aitu kūtī. Nu puika izsauca no gaiļa vilku. Tas visas aitas nokoda.

Pēdīgi lielskungs nezināja, ko ar puiku darīt, lika abus ar gaili stipri kurinātā krāsnī sadedzināt. Nu puika izsauca no gaiļa upi; tā nodzēsa uguni, un ūdens tad vārīdamies plūda pa lielkunga istabu. Plūda, plūda — pieplūda istaba pilna, bija jau lielskungam līdz kaklam.

Tad lielskungs sāka kliegt, lai apžēlojoties, lai atdodot zēnam dzirnaviņas, ka nenoslīcina viņu. Zēns apturēja upi, paņēma dzirnaviņas, kāpa gailim mugurā un jāja uz māju dziedādams.

ČIKS

Reiz kādam kungam cejā salūza kariete. Laime vēl, ka turpat bija kalējs. Kungs lika karieti sataisīt, un kalējs par darbu noprasīja veselu rubli. Neko darīt — kas jāmaksā, jāmaksā. Bet, mājās braucot, kungs aplam pukojās: «Par tādu nieku paņēma veselu rubli! Cik tad viņš te strādāja? Tad jau kalējs vairāk pelnī nekā kungs, karietē sēdēdams. Ja labi apdomā, tad jau es arī varu kalēja darbus strādāt un tik bāzt rubļus kabatā. Pag, pag, paklusām labi jānoskatās kalēja darbi un pa Jurģiem jāizdzen muižas kalējs — kalšu pats.»

Labi. Mājā kungs ikdienas iet pie sava kalēja un stāsta tam šo un to, un paslepen glūnēt glūn, kā kalējs kaļ. Tā kādu laiku kalēja amatu ar acīm labi izmācījies, viņš dzen kalēju no smēdes ārā, lai iet, kur grib, un pats ar savu kučieri paliks par kalējiem: kungs, ače, kals, un kučieris pūtīs plēšas.

Labi. Otrā dienā atnāk no kaimiņu pagasta kāds kroņa saimnieks ar lielu dzelzs gabalu lemešus kalt. Kungs tūliņ lepni paņem dzelzi, ieliek ugunī, saber lielu kaudzi ogļu virsū un saka: «Kučier, pūt nu!» Kučieris pūš arī, nabadziņš, kamēr dzelzs balta. Nu kungs uzrauj dzelzi uz laktas un saka saimniekam: «Sit nu!»

Saimnieks paķer lielo veseri un dod arī, lai dzirksteles šķīst.

Sit, sit — dzelzs jau paliek itin plāna, plāna, bet kalējs neko: lai tik sit, kamēr nav atdzisusi. Beidzot dzelzs melna. Neko darīt — liks ugunī, uzbērs lielu kaudzi ogļu un teiks: «Kučier, pūt nu!» Kučieris pūš arī, nabadziņš, kamēr dzelzs atkal balta, un kaļ atkal. Saimnieks gan vairs negrib sist, sacīdams: «Mēs jau to dzelzi izdedzināsim vien — te jau lemeši vairs neiznāks.»

«Kā neiznāks? Lemeši jau iznāks, bet tu, muļķi, tikai nemāki labi sist. Kučier, nāc šurp, tu labāk proti, sit tu!» Atnāk kučieris — kaļ, kaļ, bet lemeši netiek vis.

«Tava dzelzs ne niekam neder: te jau lemeši neiznāk — kalšu labāk cirvi.»

«Nu kaliet cirvi, cirvis mājā arī noder.» Dedzina atkal un kaļ, un kaļ, ko spēj. Pēc kāda laika kungs redz: dzelzs vairs nav daudz.

«Vadzi, saimniek, cirvis te arī netiek — kalšu nazi.»

«Kaliet nazi, na/is mājā arī noder.» Dedzina atkal un kaļ, ko spēi. Pēc kāda laika kungs redz: dzelzs pavisam maz.

«Vadzi, saimniek, nazis te netiek — kalšu īlenu.»

«Kaliet īlenu, īlens mājā arī noder.» Dedzina atkal un kaļ, ko spēj. Pēc kāda laika kungs redz: dzelzs gandrīz nemaz vairs nav — mazs, mazs nieciņš.

«Vadzi, saimniek, īlens te arī netiek, kalšu čiku.»

To sacījis, kungs paņēma vēl to, kas bija palicis, nokarsēja baltu un iemeta ūdenī. Ciks! Mazais nieciņš nočūkstēja ūdenī, un nu bija čiks gatavs.

Ciku pataisījis, kungs prasa labu maksu par padarīto darbu — veselu rubli. Saimnieks atsaka: «Naudas man nav, bet kvieši gan mājā! Atbrauciet vien, kalēja kungs, es jums godīgi samaksāšu.»

Saimnieks pārbrauc mājā, bet kungs arī tūliņ liek kučierim iejūgt karietē un brauks saimniekam pakaļ, lai ātrāk dabūtu nopelnīto maksu. Ceļā kungs piemāca kučieri: «Klausies, es pats iešu klētī ar maisu, jo pats taču labāk zinu, cik jādabū par darbu, tu paliec ārā klausīties. Ja saimnieks sacītu: diezgan! — tad sauc: «Ber, ber manu daļu arī, man grūti bija sist!»»

Labi. Aizbrauc tur. Saimnieks tūliņ ved jauno kalēju klētī. Bet aizdurvē bija paslēpušies pāris stipru puišu; tie sagrābj kalēju, nostiepj gar zemi, un saimnieks nu šauj ka šauj ar tādu vicu, kas sprukstos izgozēta. Šis — negribēdams, lai kučieris dzird, ka pērienu dabūjis, — cieš, zobus sakodis. Labi nopēris, saimnieks sauc puišiem: «Diezgan!» Bet kučieris ārā atbild: «Ber, ber manu daļu arī — man grūti bija sist!» Saimnieks saka puišiem: «Nu, manis dēļ — dosim vēl.» Puiši sagrābj pa otru reizi, un saimnieks dod ari kučiera tiesu čika taisītājam.

Mājā braucot, kungs saka kučierim: «Lai velns tevi parauj, kučier! Kādēļ tu sauci, lai ber vēl?»

«Vai, kungs, jūs jau paši tā vēlējāt! Es arvien izdaru, ko pavēlējuši». — «Nu jā, jā! Bet, tiklīdz būsim pārbraukuši, dedzini nost to sasodīto smēdi: es vairs nekalšu.»

ČŪSKAS GREDZENS

Reiz dzīvoja viens zvejnieks, kam bija viens dēls. Vienreiz zvejnieks iegājis jūrā, izvilcis zivis, devis tās dēlam un teicis, lai nesot zivis uz pilsētu pārdot, par naudu lai nopērkot maizi.

Dēls nonesis gan zivis uz pilsētu un pārdevis, bet dabūto naudu nesis tik mājās. Ceļā puika saticis vienu vīru, kas nesis kaķi. Puika apstājies un prasījis vīram, kur viņš nesīšot tik smuku kakīti. Vīrs atteicis: «Nesu slīcināt.»

Puika teicis, lai pārdodot viņam to kaķīti. Vīrs prasījis, cik viņam esot naudas. Zēns atbildējis, ka viņam esot pieci rubļi. Vīrs atdevis puikam kaķi, un puika atdevis viņam naudu. Tad puika gājis mājā un palaidis tur kaķi vaļā.

Kad zvejnieks redzējis, ka dēls pārnācis bez maizes, bijis ļoti dusmīgs, iegājis atkal jūrā, izzvejojis zivis un devis dēlam nest uz pilsētu pārdot, bet lai nu nopērkot maizi. Puika gan nonesis un pārdevis, bet par naudu nepircis vis maizi un gājis tikai mājās. Ceļā atkal saticis vienu vīru, kas nesis suni. Puika apstājies un prasījis vīram, kur viņš nesīšot tādu smuku sunīti, lai pārdodot viņam. Vīrs atteicis, ka nesīšot slīcināt. Puika lūdzis, lai dodot viņam suni. Vīrs prasījis, cik viņam esot naudas. Puika atbildējis, ka viņam esot desmit rubļu. Vīrs teicis, lai tad ņemot suni. Puika nu paņēmis suni un vīrs — naudu. Tā nu pārgājis atkal mājās pie zvejnieka bez maizes. Zvejnieks bijis tik dusmīgs, ka divas reizes jau nesis zivis un vēl neesot pārnesis ne maizi, ne naudu.

Tā zvejnieks iegājis atkal jūrā un jau trešo reizi iznesis zivis un devis puikam, lai nesot uz pilsētu pārdot, un, ja vēl nepārnesīšot maizi, tad sitīšot nost bez žēlastības. Tā puika gājis uz pilsētu, nogājis un pārdevis atkal zivis. Zēns pārdevis zivis, bet nenopircis atkal maizi. Puika gājis mājās un ceļā saticis vienu vīru, kas nesis spīlā čūsku. Zēns apstājies un sacījis: «Kur tu nesīsi tādu smuku čūsku?»

Vīrs teicis, ka nesīšot sist nost. Puika teicis, lai pārdodot viņam. Vīrs prasījis, cik viņam naudas esot. Puika atbildējis, ka piecpadsmit rubļu. Vīrs sacījis, lai tad ņemot čūsku, puika paņēmis čūsku un vīrs —

naudu. Puika gājis mājās, ceļā viņam bijis bail, ka čūsku kāds neieraugot, izņēmis čūsku no spīlas un palicis padusē aiz svārkiem. Ceļā čūska izšāvusi galvu no svārkiem un teikusi puikam: «Nenes mani mājās, nes mani mežā pie čūsku alas, kur mūsu ķēniņš.»

Puika bijis ar mieru. Tad čūska teikusi tālāk: «Kad tu ieiesi alā, tad visas čūskas šņāks un kritīs tev virsū, bet es izraušu galvu un apsaukšu visas citas. Bet, kad

tu ieiesi alā un kad čūskas būs palikušas mierā, tad ej pie ķēniņa. Viņš izskatās liels un ar lielu kroni galvā. Kad tu pieej pie ķēniņa, tad prasi tam zelta gredzenu. Tas ir tāds gredzens, ka to trīs reizes pagriež un prasa, ko vēlas — vai ēdienus vai dzērienus, tad viss tūliņ būs. Kad ķēniņš nedod, tad ej tik pa durvīm laukā un citas mantas neņem. Gan tad viņš sauks tevi atpakaļ un dos to gredzenu.»

Kad puika piegājis pie alas, viņam bijis gan bail iet iekšā, bet čūska skubinājusi, lai ejot tik iekšā, un viņš ari iegājis. Visas čūskas nu ienākušas un gribējušas krist viņam virsū, bet atnestā čūska izrāvusies laukā un apsaukusi citas čūskas, kas tūliņ palikušas mierīgas. Puika piegājis pie čūsku ķēniņa un prasījis zelta gredzenu, bet tas negribējis gredzenu dot, sacīdams, ka viņam tik trīs gredzeni esot, un solījis puikam citas mantas dot. Tā puika apgriezies un gājis uz durvju pusi, bet ķēniņš saucis puiku atpakaļ un iedevis tam gredzenu. Puika pateicies ķēniņam, izgājis ārā un \ taisni uz jūrmalu, kur bijušas viņa tēva mājas. Pārgājis mājās, vecais zvejnieks prasījis, vai šim nu esot maize. Puika atbildējis, ka maizes gan neesot, bet esot kaut kas labāks par maizi. Zvejnieks teicis, lai rādot, kas tas tāds esot, un dēls parādījis gredzenu. Tēvs prasījis, kam tad tas gredzens derot. Puika apgriezis gredzenu trīs reizes un teicis, lai rodoties vislabākie ēdieni. Tā uz reizi viņu galdiņš pārvērties par lielu galdu, uz kura bijuši vislabākie ēdieni. Nu tēvs ar dēlu ēduši dziedādami.

Tā puika dabūjis zināt, ka ķēniņš esot izziņojis: kas varēšot padarīt trīs lietas, tas dabūšot viņa meitu par sievu. Tā dēls arī aiziet pie ķēniņa un prasa, lai dodot arī viņam tos uzdevumus, kas esot izsludināti. Ķēniņa meita negribējusi zvejnieka dēlu un teikusi ķēniņam, ka viņai tas nepatīkot, lai labāk nedodot

šim to uzdevumu. Ķēniņš teicis, ka tāds puiķelis jau tikpat nekā nepadarīšot un viņš šim likšot labus grūtus uzdevumus priekšā. Pirmais uzdevums bijis, lai viņš uztaisot pa nakti tiltu pār upi. Puika nogājis pie upes, pagriezis gredzenu trīs reizes un teicis, lai rodoties zelta tilts. Tā uzreizi radies tāds tilts, kas mēness gaismā spīdējis kā tīrais zelts. Tā no rīta ķēniņš braucis pa zelta tiltu, brīnīdamies, kā tāds nieka puika tādu tiltu varējis uztaisīt.

Tad ķēniņš teicis otru uzdevumu — lai aiz tilta izaudzinātu ābeles pilnos ziedos. Puika pagriezis gredzenu un teicis, lai rodoties aiz tilta ābeles pilnos ziedos. Kā ķēniņš braucis no tilta zemē, viņam priekšā stāvējušas ābeles pilnos ziedos.

Nu kēninš devis trešo uzdevumu. Kad viņš brauk» » » šot mājā, lai ābeles jau būtu pilnas ar āboliem. Puika pagriezis atkal gredzenu trīs reizes un teicis, lai ābelēm jau būtu gatavi āboli. Tā ābeles uz reizi bijušas pilnas ar āboliem, ka varējuši jau ēst. Kad ķēniņš braucis mājās, ābeles bijušas jau pilnas ar gataviem āboliem. Ķēniņš braucis mājās, ābolus ēzdams.

Kad zvejnieka dēls visus darbus padarījis, ķēniņam bijis nu jādod šim meita. Meita gan negribējusi tādu nieka puiku, bet, ka ķēniņš solījis, tad bijis vārds jāpilda. Kad nu zvejnieka dēlam piederēja ķēniņa meita, viņš tai izstāstīja visu. Viņam esot tāds gredzens, kas visu darot, un arī izrādījis, kā ar viņu jārīkojas. Vienā rītā, kad ķēniņa meitas vīrs nolicis gredzenu un gājis mazgāties, meita paņēmusi viņa gredzenu un vēlējusies, lai viņas vīrs būtu cietumā un tādā vietā, kur viņš nevarot ne sēdēt, ne gulēt. Nu zvejnieka dēlam nākuši palīgā viņa kaķis ar suni, kurus viņš bijis izpircis no nāves. Vienreiz suns un kaķis iegājuši pie ķēniņa meitas galda, norāvuši ēdienu un nonesuši zvejnieka dēlam, lai būtu ko ēst. Reiz ķēniņa meita gulējusi, bet to gredzenu, ko nozagusi zvejnieka dēlam, turējusi mutē. Tā kaķis ar suni klāt, kaķis uzlēcis uz ķēniņa meitas gultas un pārvilcis viņai asti pār muti. Ķēniņa meita uz reizi spļāvusi un izspļāvusi gredzenu no mutes.

Tā kaķis paķēris gredzenu mutē, un nu skrējuši abi ar suni pie zvejnieka dēla. Ceļā viņiem bijusi upe, un kaķim ar suni jālaižoties upē peldus. Kā kaķis jau gandrīz pāri upei bijis, tā viņam izkritis gredzens no mutes. Suns ar kaķi pārpeldējuši nu gan pāri upei, bet nezinājuši, ko nu darīt bez gredzena. Tā viņi ieraudzījuši, ka divi zvejnieki velk tīklu malā. Kad zvejnieki izvilkuši tīklu, kaķis ar suni lēkājuši apkārt un ēduši tās mazās zivtiņas, kuras zvejnieki viņiem atmetuši. Uzreiz kaķis redzējis, ka no tīkla izkrītot spožs gredzens. Viņš tūliņ gredzenam virsū, un nu abi divi projām. Kaķis uzkāpis cietumā augšā un ielaidis gredzenu zvejnieka dēlam, kas to tūliņ saņēmis, apgriezis trīs reizes apkārt un teicis, kaut viņš tiktu no cietuma laukā un tiktu atkal ķēniņa pilī, bet kēnina meita lai nu būtu vina vietā cietumā. Tā uzreiz > » >

zvejnieka dēls atradies pilī, bet ķēniņa meita viņa vietā cietumā. Tā nu zvejnieka dēls ticis pilī par valdnieku, bet ķēniņa meita palikusi cietumā.

REIZĒ APĒSTAS BROKASTIS, PUSDIENAS UN VAKARIŅAS

Skops saimnieks salīgst kalpu. Brokastis kalpam viņš dod plānas jo plānas. Kalps paēdis prasa vēl. «Kā, vai tad tu pusdienas tiesu gribi apēst?» brīnās saimnieks.

«Kāpēc ne? Dod tik šurpu!» Kalps apēd pusdienas tiesu arī.

«Nu tad jau pie reizes apēd ari vakariņas,» viltīgi saka saimnieks. Labi. Kalps, apēdis «vakariņas», saldi nožāvājas, izstaipās un saka: «Tā, nu vakariņas paēstas, var iet gulēt.»

DUKSIS UN PĪKSIS

Divas mazas mājas bija tālu no citām mežā, tādā vidū, kur vēl dzīvoja tumši ļaudis, kas bijās no velna, ka tas varot sagrābt cilvēkus vai lopus un tos vārdzināt. Abās mājās dzīvoja lieli šķelmji, kas bija palaiduši savus pirkstus uz zagšanu un viens otram palīdzēja citus aplaupīt. Viņi bija paši pieņēmuši liekus vārdus, ar kuriem tie savā starpā saucās, lai viņi tumšā naktī varētu labāk sazināties, kad tie, kur kopā uz zagšanu izgājuši, brīžam šķīrās. Tāds pavārds bija vienam Piksis, otram Duksis.

Vienreiz viņi naktī izlīda no sava meža, norunājuši apzagt vienu turīgu saimnieku. Piksis gribēja nogriezt dārzā kāpostus, un Duksis tikām meklē avenu. Šis gan lēnām vēra kūts durvis, bet tās tomēr čīkstēja. Saimnieks, vēl neaizmidzis, to sadzirdēja istabā un sauca dēlam: «Anci, celies! Kūts durvis čīkst! Kas zina, vai zagli nav kūtī?»

Ancis, no miega uzmodies, atbildēja: «Kad tur kas būtu, tad jau Duksis gan rietu.» Šis bija arī mājas suņa vārds.

Tēvs viņam uzbāzās, sacīdams: «Nu, miega mice, piecelies jel un palūko, kas tur ir. Pasauc Dūksi, kas zina, kur viņš ielīdis Ancis piecēlās, izgāja laukā un sauca: «Dūksi, Dūksi!»

Suns bija aizvazājies kaimiņos, bet zaglis kūtī, dzirdēdams savu vārdu, domāja, ka viņa biedrs to saucot, un atbildēja: «Es šepat esmu »

Ancim sametās bail, viņš iespruka istabā un teica, elsdams: «Vai, vai, tēvs, mūsu Duksis runā!»

Tēvs vaicāja: «Ko tad viņš tev sacīja? Vai nesacīja, ka tu esi muļķis un no miega vēl apreibis?»

Ancis atbildēja: «Vai man ticat vai neticat, Duksis atbildēja, ka viņš tepat esot. I'.ita paši ārā, un jūs dzirdēsit!»

Tēvs arī uzcēlās, izgāja un, smiedamies par dēlu, sauca: «Dūksi, Dūksi!»

Zaglis, to dzirdēdams, atkal domāja, ka tas esot viņa palīgs, un atbildēja: «Tepat es vēl esmu, nekliedz jel tā, brēķi!»

Nu arī pats saimnieks satrūcies bija laimīgs, ka viņš vēl pa durvīm varēja iemukt un bultu aizšaut.

Tad viņš sacīja uz dēlu: «Ko nu iesāksim? Duksī ir velns ieskrējis, tas citādi nevar būt. Teci nu, dēliņ, žigli uz Puntules Juri un lūdz viņu mīļi no manas puses, lai viņš tūlīt atnāk!»

Puntules Juris bija vecs grāmatnieks, ko zemnieki visapkārt veda savās mājās gan visādās slimībās, gan arī, kad bijās, ka viņi esot apburti vai ka velns viņieri esot piesities, lai viņš par tiem skaitītu pātarus un aizdzītu velnu ar Dieva vārdiem. Viņš nedzīvoja ne pusversti no tā saimnieka, pie kā zagļi bija atnākuši.

Ancis, neuzdrīkstēdamies iziet pa durvīm, ka viņu arī velns nesagrābj, izlīda otrā pusē caur logu un, pārkāpis aiz nama pār sētiņu, aizskrēja pār tīrumu uz Puntuli. Juri viņš vēl atrada nomodā. No lielām sāpēm, kas viņam bija kājās ieskrējušas, viņš nebija varējis aizmigt. Kad nu Ancis gauži lūdzās, tad Juris atbildēja, ka viņš gan labprāt ietu, bet viņš no sāpēm nevarot ne kājās stāvēt. Ancis tomēr lūgdams neatļāvās un apsolījās viņu aiznest uz savas muguras, lai tik nākot viņus pestīt no velna.

Viņš norāva ātrumā no sienas baltu uzvalku, kas tur bija piekārts, palīdzēja to Jurim uzvilkt, paņēma Juri sev uz muguras un sāka nest. Steigdamies ar savu nastu uz māju, viņš uzmeklēja īsāko ceļu caur sakņu dārzu. Piksis, kas pašu laiku nogrieztās kāpostu galviņas bāza maisā, ieraudzīdams tumsā Anci, domāja, ka viņa biedrs Duksis nes baltu avenu uz muguras, un vaicāja: «Vai tu dabūji?»

Ancis, domādams, ka viņa tēvs nācis pretī un prasa, vai viņš dabūjis Puntules Juri, atbild: «Dabūju gan, še viņš man ir uz muguras.»

Piksis, domādams par avenu, saka: «Tas ir labi! Met tik viņu zemē, man ir nazis rokā, es viņam tūlīt kaklu nogriezīšu.»

To dzirdot, arī Puntules Jurim tika bail, ka velns viņam kaklu nogriezīšot, un nu viņš, atsvabinājies no Anča, ar savām klibām kājām kā varēdams aizskrēja mājā. Ancis, kliegdams, ka arī dārzā esot velns, bailēs pie loga apdauzīja galvu.

Trokšņa iztraucēti, zagļi steidzās, viens ar avenu, otrs ar kāpostu maisu, uz savu mežu, kur viņi, viens otram stāstīdami, kas bija noticis, un pēc arī no citiem izklausījuši, ko tie paši vēl nezināja, dažu labu reizi savā starpā nosmējās par muļķiem, kurus viņi bija apzaguši.

SKOPAIS SAIMNIEKS

Bija reiz saimnieks, un šim saimniekam bija kalps. Saimnieks visādi gudroja, kā jo vairāk iegūt kalpu pie darbiem un kā to jo sliktāki ēdināt. Viņš strādāja pats līdzi un sauca kalpu ēst tikai tad, kad pašam pārāk gribējās ēst. Ēst saimnieks ēda maizes mīkstumu vien, kalpam tikai garozas dodams. Bet kalps nebija arī vis muļķis vīrs, viņš izgudroja, kas darāms, lai saimnieku pārmācītu. Reiz, labi nostrādājies, saimnieks sacīja kalpam: «Man gribas ēst!»

Bet kalps atteica: «Brīnums, man vēl nemaz negribas!»

«Kā tad tas nākas?» vaicā saimnieks.

«Es,» atbild kalps, «saēdos brangas garozas; kamēr garozas vēderā neizmirkst, tamēr ēst negribas.»

«1.abi, ka to zinu,» domā saimnieks, «ēdīšu nu brangas garozas pats, lai labi ilgi var strādāt, negausīgo mīkstumu lai ēd šis kalpa draņķis.»

Riktīgi! — No tās pašas reizes saimnieks ēdināja kalpu tikai ar mīkstumu, pats garozas vien ēzdams.

Pagāja atkal kāds laiks. Te reiz saimnieks atkal, labi nostrādājies, saka kalpam: «Man gribas ēst!»

Bet kalps atteica: «Brīnums, man vēl nemaz negribas!»

«Kā tad tas nākas?» vaicā saimnieks.

«Rs,» atbild kalps, «saēdot brango mīkstumu: maizes mīkstums salīp vēderā kā māli; kamēr viņš neizkūst, tamēr cilvēks brangi paēdis.»

«Nu tagad es saprotu,» domā saimnieks, «jāēd viss kopā — mīkstums un garozas, tad būs vislabāk.» Un no tās reizes saimnieks vairs nepūlējās atdalīt kalpam sliktāko maizes daļu.

BAGĀTAIS UN NABAGAIS BRĀLIS

Vienreiz bijuši divi brāļi: viens bagāts, otrs nabags. Bagātais dzīvojis priekos un ēdis, kas tikai bijis gardākais; nabagais turpretim dzīvojis ļoti nabadzīgi. Kad nu bagātais brālis precējies, tad arī nabagais izcepis drusku sēnalu karašas un aiznesis bagātajam, bet tas atteicis: «Ej pie velna uz elli ar savām sēnalu karašām!» Nabags gājis arī. Iedams saticis vecu sirmgalvi.

«Kurp iesi?» — «Uz elli!» tā un tā.

Vecītis sacījis: «Ej, bet es tev došu padomu. Kad pie elles aiziesi, velni tev skries pretim, prasīdami, lai tu atdod karašas, bet tu ātrāk neatdod, kamēr neesi iemērcis pirksta galu lielajā katlā, kas nemitēdamies vārās un vārās. Tās ir cilvēku dvēseles, kas tur katlā. Ja neklausīsi, tad tava dvēsele arī tur vārīsies.»

Nabags paklausīja vecīša padomu. Pie elles vārtiem nonācis — velni pretim: lai atdodot karai»as. Šis ne, kamēr nebūšot pirkstu katlā iemērcis. Un tā nu iemērc, velns paliek traks (nedabūjis nabaga dvēseli) un cērt šim pa sāniem, ka izskrēja cauri sienai un — kā bija, kā nebija — atradās sava paša lauka galā pie tā paša vecīša. Vecītis pasmējies un teicis: «Vai nebija labi, ka mani klausīji? — Ej nu tikai mājā un skaiti savu naudu, apcirknis būs pilns!»

Jā, pāriet — apcirknis patiesi pilns zelta naudas. Gan gribējis izskaitīt — kur tu izskaitīsi —, sūtījis pie bagātā brāļa pēc sieka — mēris siekiem. Bet bagātais domājis: «Diezin ko nu plukata mērīs: vai nu atlikušās sēnalas, vai smiltis?»

Nabags mērījis, mērījis kā no agra rīta, tā līdz vēlam vakaram, bet vēl nevarējis izmērīt. Vakarā sūtījis sieku atpakaļ un ielicis siekā piecus zelta dālderus. Bagātais, dālderus ieraudzījis, palicis vai ārprātā — tūliņ pie nabaga šurp. «Kur tu zelta naudu grābi?»

«Kur grābu? Tu jau man liki ar karašām uz elli iet, un tur man velns iedeva.»

Un tūliņ bagātais arī licis cept sēnalu karašas un skrējis ar tām uz elli. Ceļā saticis to pai>u vecīti: kur iešot?

«Kur gribēšu, tur iešu. Kas tev ko prasa?» atteicis.

Vecītis sacījis: «Ej, ej, gan tu mani pieminēsi!»

Bagātais nelicies ne dzirdot un tikai gājis. Aizgājis pie elles vārtiem — velni pretim. «Dod karašas, dod karašas!»

Atdevis. Bet nu velni tūliņ sakampuši šo un iemetuši vārošā katlā. Nu paskatījies pār katla malu un ieraudzījis vecīti; tas teicis: «Piemini nu mani!»

Beidzot velni nodīrājuši bagātnieku un ādu uzspīlējuši uz sētas.

BRĪNUMA PUTNS

Reiz dzīvoja kāds tēvs. Viņam bijuši trīs dēli: divi gudri, tešais muļķis. Tēvam bijis dārzs. Dārzā bijis daudz visādu augļu koku, bet pašā dārza vidū augusi ābele ar zelta āboliem. Reiz tēvs pamanījis: no šīs ābeles galotnes — nezin kā — sākot zust ikkatru nakti pa vienam zelta ābolam. Kā saskaitījis rītā zelta ābolus, skat: viena nav. Sadomājis tēvs: to darot zaglis pa naktīm.

Ataicinājis viņš savu pirmo, vecāko, gudro dēlu, un sacījis tam: «Ej dārzā sargāt, varbūt tu zagli notversi.»

Labi. Vecākais dēls paklausījis tēvu. Tikko atnācis vakars, viņš aizgājis uz dārzu un nosēdies atstatu no zelta ābeles zem vienkāršas ābeles. Sargājis, sargājis — vispēdīgi aizmidzis un nogulējis līdz rītam.

Rītā atnācis tēvs, skaitījis zelta ābolus — viena trūkst.

Prasa dēlam: «Vai sargāji naktī?»

Tas atbild: jā, šis labi esot sargājis, bet nekā neesot redzējis. Nekā darīt!

Atnākusi otra nakts, tēvs aicinājis savu otru gudro dēlu un sūtījis to sargāt zelta ābeli. Ir Šis dēls paklausījis tēvu. Kā atnācis vakars, viņš aizgājis uz dārzu, nosēdies tāpat tālāk no zelta ābeles zem vienkāršas ābeles. Sargājis, sargājis — aizmidzis un tāpat nogulējis līdz rītam.

Rītā atkal atnācis tēvs, skaitījis zelta ābolus: viena nav, kā nav. Vaicājis dēlam: «Vai labi tu sargāji?»

Visu nakti — šis saka — sargājis, bet nekā neredzējis.

Kas par brīnumu? — padomājis tēvs — kas un kā var zagt šā zelta ābolus?

Bet, raug, atnācis pie tēva jaunākais dēls, muļķītis, un teicis: «Tēt, dod, es ar pasargāšu vienu nakti zelta ābeli.»

Bet tēvs atbildējis: «Kur tev, muļķim, nosargāt? Tavi vecākie, gudrie brāļi sargāja un nenosargāja — kur tev noķert tādu zagli?»

Bet muļķis pastāv pie sava: «Paļauj, tēt, nu paļauj!»

«Nu ej!» saka viņam vispēdīgi tēvs.

Atnācis vakars, muļķis gājis uz dārzu un kāpis taisni zelta ābelē. Uzkāpis un nosēdies pašā virsotnē.

No turienes tas redzējis visu, bet viņa neviens. Tā sēdējis un gaidījis, kas būšot.

Uz reizes ap pusnakti tas dzird — skrien putns. Skatoties — skrien taisni uz zelta ābeli, nolaidies, norāvis vienu zelta ābolu un taisījies aizskriet, bet sargs tai pašā reizē, klusītēm izstiepdams roku, tvēris pēc putna, bet tā nenoturējis: putns bijis stiprs un izrāvies — palikusi viņam rokā tikai viena spalva.

Rītā sargs nokāpis no zelta ābeles, aizgājis pie tēva ar spalvu un izstāstījis: tā un tā — sargājis; ap pusnakti atskrējis putns un norāvis vienu ābolu; paša putna šis nenoķēris, bet, skat, izrāvis tam vienu spalvu. Bet tā spalva esot tik skaista, ka otras tādas laikam neesot pasaulē.

Tēvam varen iegribējies dabūt rokā i pašu putnu. Viņš aicinājis pie sevis visus trīs dēlus, divus gudros un trešo muļķi, un teicis tiem: šis atdošot tam pirmdzimtības tiesu, kas pa gadskārtu atnesīšot to putnu, kam piederot skaistā spalva.

Brāļi to pašu brīdi sataisījušies un aizgājuši no sava tēva mājas. Aizgājuši līdz tuvajam krogum.

No krogus šķīrušies trīs ceļi uz dažādām pusēm. Še brāļi norunājuši tā: pēc gada tie visi atkal te sapulcēšoties; kas atnākšot ātrāk, tam sagaidīt citus.

Tā norunājuši un aizgājuši katrs savu ceļu.

Muļķis arī aizgājis savu ceļu. Gājis, gājis — iegribējies ēst. Nosēdies mežmalā brokastot. Brokastojis — pieskrienot šim lapsa un sakot, lai dod šai ar paēst, šī iešot ar to un būšot noderīga.

«Labi!» sacījis muļķis un pabarojis lapsu. Pabrokastojuši abi un gājuši tālāk kopā pa vienu ceļu. Gājuši, gājuši līdz pusdienai. Muļķis nosēdies pusdienot. Kdot ar lapsu pusdienu, pieskrienot zaķis un sakot muļķim, lai dod šim ar paēst, šis iešot ar to un būšot noderīgs. I*abi. Muļķis paņēmis ij zaķi, pabarojis to.

Noturējuši pusdienu un visi trīs aizgājuši tālāk. Gājuši, gājuši līdz pusvakaram. Nosēdušies mežmalā launagot. Launagojot pieskrienot vilks un sakot muļķim, lai dod šim ar paēst, šis iešot ar to un būšot noderīgs. Labi. Muļķis paņēmis ij vilku, pabarojis to.

Palaunagojuši, atpūtušies, cēlušies un aizgājuši tālāk. Gājuši, gājuši līdz vakaram. Nosēdušies visi četri vakariņot. Vakariņojot pienākot lācis un sakot muļķim, lai dod ij šim paēst, šis iešot ar to, būšot par padoma devēju un palīgu.

Muļķis paņēmis ij lāci un pabarojis to.

Noturējuši visi kopā vakariņas, muļķis jau gribējis turpat likties gulēt, bet lācis sakot: nē, nederot gulēt, neesot laika, vajagot steigties.

Muļķis paklausījis lāci; cēlušies visi kājās un devušies tālāk. Bet lācis sakot muļķim: tā lēni ejot — lai sēstoties šim mugurā.

Muļķis sēdies lācim mugurā, un tie ātri devušies uz priekšu. Skrējuši, skrējuši un drīzā laikā aizskrējuši līdz vienai ķēniņa pilij. Tur lācis nolaidis savu saimnieku un izmācījis to: tev — sacījis — liks iet pilī pa tādiem un tādiem vārtiem, pa tādām un tādām ielām un — pēc — caur tādiem un tādiem kambariem; tad tu vispēdīgi ieiesi vienā savādā kambarī; tur tu ieraudzīsi būrītī to skaisto putnu, kas tev vajadzīgs. Tur gan stāvot sargi, bet tagad tie esot aizmiguši. «Paņem droši putnu no būrīša, bet būrīša paša neaizskar, citādi būs slikti: tu iztraucēsi sargus — tie tevi saķers.»

I>abi. Muļķis aizgājis uz pili, izgājis cauri daudz vārtiem, ielām un kambariem un iegājis vispēdīgi nepamanīts vienā savādā kambari. Tur bijis putns, ko

meklējis. Putns dziedājis brīnum jauki. Piegājis putnam, gribējis to paņemt, bet žēl ticis būrīša, kas ar bijis brīnum jauks. Un kur — domājis viņš — likt tādu skaistu putnu bez jaukā būrīša? — Nē, paņemšot ij būrīti.

Bet, tikko to paņēmis, būrītis ieskanējies. Sargi uzmodušies, saķēruši viņu un ielikuši līdz rītam cietumā.

Rītā noveduši pie ķēniņa; ķēniņš prasot muļķim: «Kas tu tāds un no kurienes esi atnācis?»

Muļķis ņēmis un izstāstījis visu, kā esot. Tā un tā — teicis —, šā tēvam esot trīs dēli: divi gudri, bet trešais — viņš — muļķis. Tēvam esot dārzs ar zelta ābeli. Tēvs sācis manīt, ka no zelta ābeles katru nakti zūdot pa vienam zelta ābolam. Tēvs tad sūtījis savus vecākos — gudros dēlus sargāt zelta ābeli, bet tie nenieka nenosargājuši. Vispēdīgi šis — muļķis — esot nosargājis zagli, bet nevarējis noķert. Šis zaglis bijis putns, kam vēl izrāvis vienu spalvu. Bet tēvam varen gribējies iemantot ij pai>u putnu, kam skaistā spalva piederot. Tāpēc izsūtījis savus dēlus putnu, uzmeklēt. Šo putnu nu esot. atradis pilī un gribējis aiznest; bet, kad ņēmis putna jauko būrīti, tad ticis saķerts.

«Labi!» atbildējis ķēniņš. Šis muļķim ar labu prātu atdošot putnu ar visu būrīti, ja viņš šim dabūšot un atvedīšot no tuvējās valstības divus sunīšus, par kuriem skaistāku neesot visā pasaulē. To teicis, ķēniņš atlaidis muļķīti.

Ejot nu muļķītis pie saviem ceļabiedriem, ejot un gauži raudot. Atnācis izstāstījis tiem visu.

Lācis; to dzirdējis, kļuvis ļoti dusmīgs un stipri sabāris: kāpēc neesot paklausījis, par ko iekārojis paņemt būrīti? «Nu,» teicis, «neko darīt! Sēsties atkal mugurā!»

Sēdies atkal muļķis lācim mugurā, un ātrumā tie noskrējuši līdz tuvākai otrai valstībai.

Tur lācis nolaidis savu saimnieku pie pašiem ķēniņa pils vārtiem un nu atkal tad labi izstāstījis, ko un kā darīt. «Ej,» teicis, «uz pili, tur tu nonāksi pie divi sunīšiem; atraisi tos no važiņām un ej projām, nebīsties — tie paši skries tev pakaļ. Bet, skaties, neaizskar sunīšu važiņas! Līdzko tās aizskarsi, uzmodināsi sargus — tie tevi saķers.»

Aizgājis muļķis uz pili, aizgājis līdz sunīšiem, atraisījis tos un gribējis jau iet prom, bet paskatījies uz važiņām — tās no tīra zelta, tā ij spīdot, vizēt vizot. Negriboties nu tam aiziet bez važiņām. Atgriezies — ņems ij važiņas. Bet, tikko tās aizskāris, važiņas iežvadzējušās. Tūdaļ uztrūkušies sargi, saķēruši viņu un ielikuši līdz rītam cietumā.

Rītā noveduši to pie ķēniņa. Ķēniņš jautājis: «Kas tu tāds un no kurienes esi atnācis?»

Muļķis atkal stāstot ķēniņam visu no gala, kā bijis.

Ķēniņš uzklausījis viņu un sacījis: «labi!» Šis atdošot savus skaistos sunīšus ar visām zelta važiņām, ja šim dabūšot no trešās valstības pašu daiļāko kumeliņu pasaulē.

Ejot nu muļķis pie saviem ceļabiedriem, ejot un gauži raudot. Atnācis izstāstījis tiem visu, kā bijis. Biedri klausoties; uzklausījis viņu ij lācis un kļuvis ļoti dusmīgs, varen izbāris savu saimnieku, kādēļ neesot šā paklausījis. «Nu,» teicis, «ko ar tevi darīt? Sēsties mugurā!»

Sēdies muļķis lācim mugurā, un ātrumā visi pieci aizskrējuši līdz trešajai valstībai.

Tur lācis no jauna mācījis savu saimnieku, kā darīt. «Ej,» teicis, «uz pili; tur nonāksi līdz ķēniņa staļļiem, kur stāv visdaiļais kumeliņš; paņem kumeliņu, bet, skaties, neaizskar tā iemavu, citādi būs slikti!»

Muļķis aizgājis uz pili un tur līdz ķēniņa staļļiem, kur stāvējis visdaiļais kumeliņš. Sargi visi bijuši aizmiguši. Viņš paņēmis kumeliņu, bet acis muļķim sākušas degt un sjrds kustēt, kad paskatījies uz kumeliņa iemaviem: tik skaisti, tik jauki tie izrādījušies. Nevarējis noturēties, aizmirsis lāča pamācību, paņēmis ij iemavus, bet iemāvi tūlīt iežvadzējušies. Uztrūkušies sargi, saķēruši to un ielikuši līdz rītam cietumā.

Rītā noveduši pie ķēniņa; ķēniņš jautājis: «Kas tu tāds un no kurienes esi?»

Muļķis trešu lāgu izstāstījis visu, kā bijis, no gala līdz galam. Ķēniņš uzklausījis viņu un sacījis: ar labu prātu atdošot savu visdaiļo kumeliņu, ja šim dabūšot no ceturtās valstības visskaistāko ķēniņa meitu pasaulē.

Muļķis nu atkal ejot pie saviem ceļabiedriem, ejot un gauži raudot, pats par sevi domādams: kur šim — muļķim — izdarīt tādu grūtu darbu — dabūt pašu kēnina meitu?

Atnācis stāstot visu saviem palīgiem, kā noticis.

Lācis tagad par daudz sadusmojies un vareni bāris savu saimnieku. «Tu,» teicis, «tiešām esi muļķis: ne reizes negribi paklausīt padomam!»

Izrājis, izbāris un vispēdīgi sacījis: «Nu, ko darīt? Sēsties atkal mugurā!»

Muļķis sēdies atkal lācim mugurā. Skrējuši, skrējuši visi pieci un pie vakara atskrējuši līdz ceturtajai valstībai. Izmācījis atkal lācis savu saimnieku. «Rj,» teicis, «pilī; tur drīz tiksi, kur tev vajag. Tagad ķēniņa meita pilī viena vienīga: tēva un mātes nav mājās. Bet kā vienkāršu cilvēku viņa tevi nepieņems, iztaisies par augstas dzimtas precinieku, tad tā tevi pieņems un sāks mielot, dzirdīt ar vīnu. Bet skaties — vīnu dzer tā, ka viss tek gar muti azotē. Pati ķēniņa meita dzers vīnu, drīz apreibs un turpat pie galda aizmigs, tad tu ņem viņu uz rokām un steidzies projām.»

Aizgājis muļķis uz pili un atradis visu tā, kā lāc'* mācījis: paЈa ķēniņa un ķēniņienes nebijis mājās, ķēniņa meita bijusi viena pati; muļķis tūdaļ iztaisījies par augstas dzimtas precinieku; ķēniņa meita viņu pieņēmusi, sēdinājusi pie sava galda un sākusi mielot, dzirdīt ar vīnu. Bet, lai cik biķeru viņa arī lējusi, visu šis laidis gar muti azotē; turpretī ķēniņa meita pati dzērusi katru biķeri līdz dibenam. Tā viņa dzērusi, dzērusi, kamēr noreibusi un turpat pie galda aizmigusi. Tad muļķis tūlīt paņēmis viņu uz rokām un aizsteidzies no pils pie saviem ceļabiedriem.

Sēdies te atkal lācim mugurā, un nu visi seši ātri skrējuši atpakaļ.

Ķēniņš ap to laiku atgriezās mājā un, neatrazdams savas skaistās meitas, tik rokas vien noplātījis, bet, kas pagalam, — pagalam. Meklējis, meklējis ķēniņš un raudājis.

Bēgļi pa to laiku skrējuši un skrējuši, kamēr atskrējuši līdz trešajai valstībai, līdz visdižajam kumeliņam. Te nu muļķim vajadzējis vest ķēniņa meitu un apmīt pret kumeliņu. Bet lācis sacījis: «Skaists un daiļš, tiesa, gan ir ķēniņa kumeliņš, bet neder mīt ar šo ķēniņa meitu. Tev, lapsiņ, pārvērsties par ķēniņa meitu un iet ar muļķi uz pili, palikt tur kumeliņa vietā, bet pēc notīkāt laiku, bēgt projām un dzīties šiem pakaļ.»

labi. Lapsa pārvērtusies par visskaistāko ķēniņa meitu un gājusi ar muļķi uz pili.

Ķēniņš pieņēmis ar lielu prieku ķēniņa meitu un atdevis par to savu visdaiļāko kumeliņu.

Kā izgājis muļķis ar kumeliņu pie saviem biedriem, tūdaļ tie devušies atpakaļ uz otru valstību, kur bijuši vissmukākie sunīši pasaulē. Ķēniņš paņēmis skaisto ķēniņa meitu un aizgājis ar to ilz dārzu. Staigājuši, staigājuši, bet lapsa vienmēr noskatoties, vai neesot kur laba cauruma, pa kuru varētu no dārza izbēgt. Uzreiz tā izbēgusi no ķēniņa dārza un, ko vien kāju, stiepusi saviem biedriem pakaļ. Ķēniņš tik rokas vien noplātījis — redz, ka ir apmānīts.

Lapsa laikā panākusi savus biedrus. Nu visi kopā aizskrējuši līdz otrai valstībai. Še bijis jāatdod ķēniņam kumeliņš. Bet lācis sacījis: kādēļ šiem atdot ķēniņam visdaiļāko kumeliņu par divi sunīšiem? Šis pats iešot par kumeliņu.

Tūliņ tas pārvērties par visdiženāko kumeliņu pasaulē. Muļķis paņēmis un novedis to pie ķēniņa. .Ķēniņš kļuvis ļoti priecīgs — redz — būšot šim visdiženākais kumeliņš pasaulē. Atdevis muļķim savus divus sunīšus ar visām zelta važinām.

Muļķis aizgājis ar sunīšiem pie saviem biedriem; bet ķēniņš pavēlējis ielikt kumeliņu stallī un piebērt tam papilnam auzu. Kumeliņš labi ēdis auzas. Bet citā rītā ķēniņam gribējies paskatīties, kā dancojot šā jaunais kumeliņš. Pavēlējis to izlaist savā pagalmā. Un kas nu par prieku ķēniņam! Kumeliņš ejot, ka zeme vien trīc. Dancojis kumeliņš, dancojis, bet vienmēr tīkojis, kur labāk varot tikt ārā no pagalma. Redz — caur dārzu tek upīte un iztek caur dārza sienu. Uzreiz laidies lācis-kumeliņš uz upīti, lēcis tai vidū un peldu izgājis zem sienas Ķēniņš tik rokām vien nomētājis, bet kumeliņš jau gabalā.

Panācis lācis savus biedrus pie pirmās valstības.

Nu pirmām ķēniņam vajagot atdot divus visskaistākos sunīšus par zelta putnu. Bet lācis sacījis: «Par ko šiem atdot sunīšus? — Vilks ar zaķi pārvērtīsies par sunīšiem!»

Un vilks ar zaķi pārvērtušies par visskaistākiem sunīšiem pasaulē.

Aizgājis muļķis ar šiem sunīšiem pie ķēniņa; ķēniņš ar prieku paņēmis sunīšus un atdevis viņam savu skaisto putnu ar visu būrīti.Muļķis aizgājis ar putnu pie saviem biedriem, un visi atkal devušies uz priekšu, atpakaļ mājās.

Bet ķēniņš tūlīt pavēlējis sunīšus pabarot. Pametuši tiem gaļu. Vilks uzreiz ķēris un aprijis viens pats visu gaļu, bet zaķis tās neaizskāris. Ķēniņam nu iegribējies paskatīties, kā šā jaunie sunīši iešot medībās. Tūlīt viņš pavēlējis ielaist tos savā dārzā. Un prieks tam skatīties: ejot sunīši pa dārzu, ka putekļi vien griežoties. Sacēluši kājās visus putnus un zvērus. Ķēniņš nevarējis nopriecāties vien, ka viņam nu tādi mācīti medību suni, kādu neesot nevienam citam ķēniņam.

Bet mācītie sunīši skraidījuši, skraidījuši — skatījušies, vai neesot kur sienā laba cauruma. Uzreiz tādu caurumu noskatījuši un bēguši pa to ārā no dārza un tik projām pie saviem biedriem. Ķēniņš, to redzēdams, tik rokām vien noplātījis, bet no viņa sunīšiem ij pēdas jau pazudušas.

Vilks ar zaķi panākuši savus biedrus, un nu visi kopā — ar visskaistāko ķēniņa meitu, ar visdaiļāko kumeliņu, ar visskaistākiem sunīšiem un ar visskaisto putnu griezušies atpakaļ uz tēvu zemi.

Bet, līdzko viņi aizgājuši līdz tai vietai, kur muļķim piestājies lācis, Јts apstājies un atvadīdamies devis muļķim šādu padomu: kad aiziešot līdz šķirceļiem pie krogus, kur esot izšķīries no brāļiem, lai negaidot tur savu brāļu, bet ejot tieši pie tēva, citādi varot ļaunums notikt.

Labi. Šķīries muļķis ar lāci un gājis tālāk.

Atšķīrušies pēc tam arī vilks ar zaķi un vispēdīgi lapsa — katrs tai vietā, kur bijis piestājies.

Aizgājis mu|ķis līdz krogum, no kurienes aizejot trīs ceļi un kur tas šķīries no saviem brāļiem. Priecīgs nu domājis: cik laimīgs esot atgriezies atpakaļ, kādu labumu esot mantojis, būšot varen priecīgi ij brāļi, kad ieraudzīšot, ko šis esot izdarījis. Un vārdu vajagot turēt — te norunātā vietā citam citu sagaidīt.

Spriedis viņš tā savā prātā un pavisam piemirsis, ko draugs lācis pamācījis — negaidīt brāļu.

Un tā nu atnākot brāļi, bet ļoti bēdīgi, noskumuši, tukšām rokām.

Uz reizes viņi redzot, ko ir iemantojis jaunākais brālis, muļķis. Skaudība un dusmas tos pārņēmušas. Beidzot tiem prātā iekritušas nelabas, ļaunas domas.

Ejot nu visi trīs brāļi kopā pie tēva. Bet ceļā gadoties upīte ar tiltu. Vecākie brāļi sagrābuši jaunāko, ņēmuši nokāvuši to un pagrūduši zem tilta. Paši tad paņēmuši visu jaunākā brāļa labu un aizgājuši pie tēva, rādīdami, ko esot iemantojuši.

Tēvs priecīgs par visu, ko vecākie dēli atveduši, tomēr prasot, kur esot palicis šā jaunākais dēls. Šie atbildot: visi reizē esot šķīrušies pie tuvā krogus, katrs aizgājis savu ceļu, šie nezinot, kāpēc tas vēl neesot atgriezies. Vai nebūšot notikusi kāda nelaime? Kas ari zinot, vai nebūšot saplosījis to briesmīgs zvērs?

Tēvs kļuvis visai noskumis un bēdīgs: žēl viņam ticis sava jaunākā dēla — kas par to, ka par muļķi bijis iedēvēts? •

Bet ķēniņa meita, kumeliņš, sunīši un putns, līdzko jaunākais brālis ticis nokauts, kļuvuši ļoti bēdīgi un noskumuši — ne vairs ēduši, ne d>!ēruši.

Sākuši vecākie brāļi baiļoties, vai nebūšot tiem uznākusi kāda slimība, un tādēļ veduši visādus dakterus. Bet nekādas zāles nepalīdzējušas — nekas nevarējis tos iepriecināt.

Lācis, dabūjis zināt, ka vecākie brāļi nokāvuši muļķi un noslēpuši viņu zem tilta, saaicinājis tūdaļ visus ceļabiedrus — vilku, zaķi, lapsu — un izstāstījis tiem par bijušā saimnieka nelaimi.

Lācis nu sacījis zaķim: redz — šie izvilkšot brāli no tilta apakšas. Pēc tam viņš sacījis visiem — vilkam, lapsai, zaķim, ka netālu no šejienes atrodoties avots ar dzīvu ūdeni, bet to avotu dienu un nakti sargājot milzeņi, tie neviena pie tā nelaižot. Bet šie iešot četri uz avotu, un šis sviedīšot ar ķūzi milzeņiem, tos satraucēšot un tad ātri pats kritīšot tiem virsū, sākšot lauzties un tos mētāt; tad šiem mēģināt pa starpām klupt pie avota, pieraut pa pilnai mutei dzīvā ūdens un skriet projām. Un šis pats ar pagūšot pieķert muti ūdens un skriešot pakaļ.

Tie nu gājuši un tiešām ieraudzījuši dzīvā ūdens avotu; bet avotam stāvējuši apkārt milzeņi par sargiem un nelaiduši neviena klāt.

Laidis tiem lācis ar ķūzi, tūliņ tie satrūkušies. Un nu lācis kritis ātri virsū: sācis ar tiem lauzties un tos mētāt. Pa šo laiku vilks, lapsa, zaķis krituši pie avota un pierāvuši katrs pa pilnai mutei dzīvā ūdens. lācis arī paguvis piegrābt pilnu muti dzīvā ūdens un meties šiem pakaļ.

Visi četri aizskrējuši atpakaļ.

Še lācis licis atnesto ūdeni slacīt uz vainas.

Zaķis slacījis — nocirstā galva pieaugusi; lapsa slacījusi — miesa nodrebējusi; vilks slacījis — muļķis pacēlies sēdu; lācis vispēdīgi slacījis — muļķis piecēlies dzīvs un tīri vesels.

Nu, tad lācis atkal no jauna izmācījis muļķi: tavu labu, teicis, brāļi esot uzdevuši tēvam par savu, bet tavi draugi — ķēniņa meita, kumeliņš, sunīši un putns — bez tevis vienmēr esot noskumuši, ne ēdot, ne dzerot.

Tavi brāļi, bīdamies, vai nebūšot tiem piekritusi kāda slimība, meklējot un vedot pie tiem visādus dakterus, bet nekas tiem nevarot palīdzēt. Tev iet pilsētā, nopirkt sev karieti ar pāris zirgiem un uz karietes uzlikt šādu virsrakstu: «Dakteris, kas dziedina visādas slimības!» — un tā braukt pa pilsētu.

«Vecākie brāļi to ievēros un aicinās dziedināt tavus draugus, jo brāļi tevi nepazīs, bet tavi draugi gan pazīs: līdzko tu pie tiem ieiesi, tie, tevi uzskatīdami, tūdaļ kļūs ļoti priecīgi. Tad tēvs jautās, kādēļ tie kļuvuši tik priecīgi, tikko tevi ieraudzījuši. Tev atbildēt: laikam tāpēc, ka tie būšot atzinuši tevī savu īsteno draugu. Un pēc tam taisni visu izstāstīt, ko brāļi ar tevi padarījuši: nokāvuši tevi, tavu mantojumu uzdevuši par savu — visu, visu.»

Muļķis šoreiz labāk ievērojis lāča pamācību. Nopircis karieti ar pāri zirgu, braucis pa pilsētu, uz karietes virsraksts: «Dakteris, kas dziedina visādas slimības »

Tūdaļ gudrie brāļi ievērojuši jauno dakteri un lūguši paārstēt viņu vājiniekus. Dakteris pieņēmis ar labu prātu viņu lūgumu.

Tikko viņš iegājis pie vājiniekiem, tie tūdaļ pazinuši to un kļuvuši visai priecīgi: putns sācis dziedāt, sunīši smilkstēt, lēkāt, kumeliņš minis kājām un bubinājis, bet ķēniņa meita priecīgi, laipnīgi uz to iūkojusies.

Visi, kas še stāvējuši, nevarējuši izprast, kādēļ tā notiekot. Tēvs prasījis jaunajam dakteram, kādēļ ķēniņa meita un visi šie dzīvnieki esot tapuši tik priecīgi, līdzko viņu ieraudzījuši.

Viņš atbildējis: laikam tas būšot tāpēc, ka tie esot pazinuši savu īsteno saimnieku.

Un sacījis nu taisni jaunākais brālis: šis esot jaunākais dēls! Viss, ko te redzot, piederot šim. Vecākie, gudrie brāļi skaudības un ļaunas sirds dēļ esot to nokāvuši un šā labu uzdevuši par savu. Pēc tam viņš izstāstījis tēvam visu, kas un kā noticis no iesākuma līdz galam.

Bet tēvs vēl ne visai tam ticējis; tad atnākuši muļķa ceļabiedri — lācis ar vilku, lapsa un zaķis —, un tie visi apstiprinājuši, ka viss esot patiesība, ko jaunākais brālis stāstījis. Tad tēvs apkampis savu jaunāko dēlu. Pēc tam tēvs kļuvis briesmīgi bargs uz saviem vecākiem dēliem un jaunākajam dēlam atdevis pirmdzimtības tiesu.

CELMU LAUZĒJS UN MUIŽKUNGS

Kāds kungs bija atdevis kādam vīram meža stūrīti. Vīrs tūliņ uzcēla mazu būdiņu, ietaisīja mazajā stūrītī lauciņus un apsēja labību. Bet mazie lauciņi neienesa tik daudz, cik pārtikai vajadzīgs, — vīram tādēļ bija jāiet pie kunga pelnīties. Kungs pavēlēja viņam celmus lauzt. Tomēr celmu laušana grūts, nešķirīgs darbs, tādēļ ir te nevarējis tik daudz nopelnīt, cik vajadzīgs.

«Cik grūti!» vīrs vienu dienu dziļi nopūtās.

Un, līdzko šos vārdus izteica, te — kur gadījusies, kur ne — pienāca daiļa sieviete, sacīdama: «Nu, nu, no šīs dienas nebūs vairs tik grūti!» (Sieviete bijusi Laima.)

Tā arī bija, otrā dienā darbs šķīrās pavisam citādi, celmi vēlās kā burkāni no zemes ārā — īsā laikā bija salauzta liela grava.

Trešā dienā laima atkal atnāca pie celmu lauzēja un uzprasīja: «Kā ir, vai vedas labāki?»

«Paldies, paldies! Tagad iet kā raisīt raisās.»

«Tā, tā — tas man prieks!» Laima atteica un iegāja celmu lauzēja būdiņā atpūsties.

Bet tai paša acumirklī muižkungs izlīda no biezokņa un uzprasīja: «Celmu lauzēj, kas tā par sievieti, kura nule pat iegāja istabā?»

«Dievs to zina! Tā viņa atnāk, tā aiziet!»

«Ak tā! Kungs mani sūtīja, lai apskatot, ko te laba dari, un tu nāc ar blēņu izrunām, neteiksi man taisnību.»

«Tās nav nekādas blēņas, patiesi nezihu, kas tā tāda. Tik daudz tikai zinu, ka viņai spēcīgi vārdi. Līdzko vienu vārdu man par labu sacījusi, tūliņ darbs šķiras pavisam citādi — celmi iet laukā kā pekas.»

To dzirdēdams, muižkungs steidzās uz māju pie kunga un sastāstīja tam pilnu galvu, ko redzējis, ko atradis. Kungs iesākumā neticēja, bet muižkungs nodievojās: «Tici droši, tā nav kaut kāda sieviete; viņas vārdiem esot brīnišķīgs spēks. Tu nezini, kā celmu lauzējs ar celmiem dzīvo, tīri kā ar sapuvušām pekām. Mums vajag sievieti te muižā dabūt, lai būtu kā būdams. Tik viena nelaime, vina ar labu nešķirsies no celmu lauzēja. Bet pag, kas man prātā. Sūtīsim celmu lauzēju no pasaules ārā, raidīsim viņu pie mēness tādu un tādu ziņu atnest un pieteiksim, lai triju dienu laikā no mēness atpakaļ. Saprotama lieta, ka, turp nokļuvis, tas mūžam vairs nespēs atpakaļ atgriezties.»

Tāda runa kungam patika. Viņš tūliņ uzdeva celmu lauzējam pie mēness steigties un tādu un tādu

ziņu pārnest. Celmu lauzējs raudāja gaužas asaras. Te 1.aima klāt.

«Ko raudi?»

Tā un tā, vīrs atbildēja.

«Nekas, es aizsviedīšu šo kamoliņu līdz mēnesim. Sviežot kamoliņš izrisināsies no šīs vietas līdz pat mēnesim. Ej tik pa izrisināto dzijiņu vien, tad notiksi itin drīz turp un atpakaļ.»

labi! Pēc trim dienām celmu lauzējs bija no mēness ar ziņu atpakaļ. Kungs brīnījās, muižkungs raustīja plecus. Bet otrā dienā muižkungam jau cits atkal kas prātā.

«Sūtīsim viņu pie saules ziņu atnest — tas daudz tālāku!»

Labi, aizsūtīja pie saules. Bet laima izmeta atkal citu kamoliņu, un celmu lauzējs bija trijās dienās kā tauriņš ar ziņu atpakaļ. Kungs brīnījās, muižkungs raustīja plecus. Bet otrā dienā muižkungam jau cits atkal kas prātā.

«Sūtīsim viņu uz elli pēc ziņas, no turienes viņš gan neatgriezīsies.»

Labi. Bet Laima atkal izmeta citu kamoliņu. Kamoliņš risinājās, risinājās, kamēr apstājās pašā elles dibenā. Celmu lauzējs gāja pa izrisināto diedziņu vien un nonāca pie elles vārtiem. Tur tas atskatījās atpakaļ un ieraudzīja savu muižkungu aiz muguras. Muižkungs šoreiz bija jājis vīram pakaļ, lai redzētu, vai tik viņš patiesi līdz ellei noiet. Izrisināto dziju muižkungam nebija lemts redzēt; to tik celmu lauzējs spēja saredzēt.

Celmu lauzējs muižkunga nemaz neievēroja; viņš atvēra elles vārtus un gāja droši iekšā. Bet, līdzko pirmo soli paspēra, te celmu lauzējs pašās krūtīs saskrējās ar sava kunga nelaiķa tēvu. Velns bija sūtījis kunga tēvu smagas mucas pār žogu velt. Tomēr kas celmu lauzējam ar mucām par daļu? Viņš tikai gāja ellē iekšā, un kunga tēvs atkal aizgāja, kur tam jāiet. Pēc kāda brīža celmu lauzējs bija gatavs ar savām darīšanām; viņš gāja laukā no elles. Velns līdz vārtiem to pavadīja, pie kam nevilšus uzmeta acis uz vātīm un mucām. Kunga tēvs vēla mucas stenēdams. Muižkungs, turpat stāvēdams, domāja: «Pag, pag, mazu lietu palīdzēšu savam senākajam maizes tēvam.»

Viņš nolēca no zirga un pielika ir savas rokas, bet mucas necēlās un necēlās.

Velns, to redzēdams, pagrāba metamo un iesaucās: «Ak tā, divi tādi resni tēviņi nevarēs man nieka mucas pacelt!»

To sacīdams, velns deva, ko jaudāja, vienu muižkungam, otru kunga tēvam. Un, kamēr celmu lauzējs tur skatījās, muižkungam jau bija atsistas plikas ribas. Celmu lauzējam vairs netika redzēt, viņš nospļāvās un labāk gāja uz māju.

Otrā trešā dienā muižkungs pusdzīvs pārradās. Viņš rādīja kungam savas ribas un izstāstīja visas briesmas gan par tēvu, gan par velnu.

To dzirdēdams, kungs nejauki sadusmojās uz vīru. «Pagaidi tu, celmu lauzēj!» viņš dudināja. «Tagad likšu izrakt garu, tumšu alu, abos galos ar izeju, un triekšu tevi tur cauri. Alas vidū nolikšu slepenu katlu ar vārošu ūdeni — gan tad tu nopluksi!»

Bet laima jau pateica priekšlaikus celmu lauzējam, ko tam nāksies darīt, piekodinādama, lai tik ejot droši vien caur alu — tam nekaitēšot itin nekas.

Noteiktā diena pienāca. Celmu lauzējam bija jāiet caur alu. Viņš gāja. Pēc tāda brītiņa alā nogāja pļunkt! Kungs ar muižkungu gardi iesmējās. Pagāja atkal brītiņš. Te — kas tas? Celmu lauzējs izlien no alas sveiks, vesels un pie tam vēl viscaur ģērbies vienā zeltā.

«Kur tu zelta drēbes tiki?» tie tūliņ izprasīja.

«Kur tad tiku? Līdzko gāju, tā iekritu tādā katlā un, kā no katla izlīdu, tā atrados vienā zeltā.»

To dzirdēdams, kungs un muižkungs steidzās alā, lai tīšā prātā lēktu katlā. Ielēca gan, bet neizlēca vairs — abi nopluka.

Gāz taisno deviņas reizes; deviņas reizes tas tomēr uzcelsies!

KĒNINŠ DARVAS KATLĀ

Vienam tēvam bijis dikti slinks dēls. Viņš negribējis nemaz strādāt un tēvu neklausījis ne pagalam. Tad tēvs viņu padzinis. Nu viņš gājis, gājis un beidzot apmaldījies. Tur bijis liels ezers, un ezera malā bijušas lielas niedres; ielīdis tur un apgūlies. Bet tai brīdī atlaidusies trīs baloži, nolikuši spalvas, palikuši par trim skaistām princesēm, un tās iegājušas ezerā mazgāties.

Viņš pielīdis un paņēmis jaunākās princeses spalvas. Vēlāk vecākās māsas nomazgājušās, palikušas par baložiem un aizskrējušas, bet šī meklējusi drēbes un, pamanījusi, ka viens cilvēks tuvumā, — teikusi: «Ja tu esi mazs, būsi mans dēls, ja jauns — mans brālis, ja vecs — mans tēvs, ja esi labs cilvēks, nāc šurp, ja ļauns — ej, kur nācis!»

Viņš teicis, ka labs, un gājis klāt. Tas nu tas. Bet nu šis maldīdamies bija izgribējis dikti ēst. Tad viņa paklājusi savu priekšautu turpat ezera malā, tūdaļ radušies visvisādi ēdieni un dzērieni.

Paēduši izgājuši no meža. Turpat bijušas vienas mājas. Lūguši naktsmājas, bijis svētsvakars, un gulējuši pa nakti.

No rīta izcēlušies, slinkais dēls teicis uz saimnieku, lai viņš viņam nākot par vedēju. labi. Aizbraukuši un salaulājušies ar to ezera meitu, un tad gājis pie tēva atpakaļ. Pārgājuši, tēvs ne dzirdēt, dzinis sliņķi projām. Nu lūdzies, lai atļaujot jel pārgulēt dzirnu kambarītī, jo nakts bijusi klāt. To atvēlējis gan.

Bet, līdzko sieva iegājusi dzirnu kambarī gulēt, visas sienas tapušas no zelta un galdi bijuši klāti dažādiem ēdieniem un dzērieniem. To redzēdams, šis saucis tēvu un māti, bet tie nemaz neklausījušies. Beidzot tēvs nācis gan, bet māte ne par ko. Un, kad nu tēvs ieraudzījis, ka istaba tā spīdot, tad labprāt sēdies pie galda un ēdis. Bet nu arī mātei rūpot redzēt, ko šie tur visi darot tik ilgi. Aizgājusi turp un skatījusies pa atslēgas caurumu. Slinkā dēla sieva pamanījusi vīra māti un ievedusi iekšā.

Paēduši visi, gājuši pie miera.

Rītā dēls ar vedeklu gājuši projām, bet tēvs, māte nemaz vairs laist: lai dzīvojot pie viņiem! Bet nekā — aizgājuši un aizgājuši.

Gājuši, gājuši — nonākuši svešā ķēniņa valstī un apmetušies kalniņā netālu no ķēniņa pils. Un tad viņa iedevusi savam vīram atslēgu virkni, teikdama: «Kad es sacīšu: celies un slēdz! — tad dari to!»

Labi! Paņēmis atslēgas, palicis pagalvī un apgūlies. Bet pa to laiku sieva apskrējusi kalniņam trīsreiz apkārt, un tūliņ kalniņā izcēlusies zelta pils ar dimanta durvīm un logiem. Nu cēlusi vīru, sacīdama: «Celies un slēdz!» Vīrs piecēlies, slēdzis durvis vaļā un ieraudzījis visās istabās visādas istabas lietas: galdus, krēslus, gultas, skapjus.

Otru dienu ķēniņš gājis pastaigāties un, ieraudzījis tik lepnu pili, brīnījies un gājis turp. Bet tai brīdī sieva vien bijusi mājās. Ķēniņš iegājis pilī, viņa tur sēdējusi un bijusi ļoti skaista. Bet ķēniņš izlicies domīgs un prasījis: kas viņai vēlējis te celt pili? Lai rītu noejot viņas vīrs pie viņa!

Vīrs aizgājis, un ķēniņš teicis: «Ja tu vari atvest to zvēru, kas mežā, tad tev neko nedarīšu, ja ne, tad likšu nokaut par to, ka manā daļā bez atvēlēs esi cēlis pili.»

Vīrs pārnācis itin bēdīgs, bet sieva mierinājusi: «Nebēdājies vis, gan jau būs labi!» — un iedevusi savu kabatas drāniņu, sacīdama: zvērs nākšot, zemi plēsdams, nikni rūkdams, bet lai tikai vicinājot šo drānu, tad tas pienākšot, nogulšoties pie kājām, un lai tad tikai kāpjot mugurā un jājot mājās.

labi! Aizgājis mežā, viss tā noticis. Un, kad nu pārjājis, vaicājis ķēniņam, kur likšot zvēru. Ķēniņš teicis, lai liekot stallī. Ielaidis stallī, zvērs apgriezis

jumtu otrādi. Ķēniņš nezinājis, ko nu darīt un kā dēlu nomaitāt. Beidzot teicis, lai ejot viņa tēvu apraudzīt. Tas bijis sen jau miris.

Nezinājis, ko darīt, un aizgājis atkal pie savas sievas. Tā mierinājusi: «Nebēdājies!» — un iedevusi

trīs kumosus maizes. lai paņemot ķēniņa sulaini līdzi un lai aizejot pie elles vārtiem, tur viņas tēvabrālis ielaidīšot iekšā, un tad lai iedodot viņas tēvabrālim vienu kumosu maizes, ķēniņa tēvam otru un sulainim trešo.

labi! Paņēmis sulaini, aizgājis ellē, iedevis katram pa kumosam, tad ķēniņa tēvs palicis par cilvēku, bet sulainis viņa vietā par zirgu. Kamēr sulainis par zirgu, ķēniņa tēvam drusku atlikusi vaļa ar šo parunāties; citādi viņam, nabagam, nekad nebijusi vaļa, jo katru stundu bijis jāpārvelk divdesmit vezumi malkas. Runājuši, runājuši — ķēniņa tēvs nopūzdamies beidzot pieteicis: «Ja pārej mājā, pasaki manam dēlam, ķēniņam, ka tur augšā vienā istabiņā, kuru viņš vēl nemaz nezina, ir pagrīdē mazs šķirstiņš ar dimanta akmeņiem. Pasaki, lai viņš ņem, lai tikai nemoca citus cilvēkus, citādi arī viņš pēc nāves kalpos par zirgu.»

To teicis, ķēniņa tēvs atkal palicis par zirgu, sulainis par cilvēku, un nu šie abi nākuši uz mājām. Pārnākuši, aizgājis pie ķēniņa, izteicis visu. Bet ķēniņš to nemaz nedzirdējis, tikai to vien gudrojis, vai tad nemaz šo nevar nomaitāt. Gudrojis, gudrojis — sagudrojis darvā plucināt: licis katlā darvu savārīt, pārlicis skalus un teicis, lai nu ejot pa skalu laipu katlam pāri. Bet sieva jau iepriekš bija nomierinājusi šo: «Nebaidies! Ej tik droši!»

Un tā arī noticis, pārgājis tik viegli kā tauriņš pāri. To redzēdams, ķēniņš iesaucies: «Kad tu vari, tāds suska, pāriet, tad es vēl labāki,» — un gājis katlam pāri. Bet, kā spēris pirmo soli, tā darvā iekšā — pagalam.

Nu dēls dabūjis ķēniņa valsti un dzīvojis netraucēts.

VARAVĪKSNE

Reiz bites izlaidušas bērnus un aizgājušas pa lauku projām. Zēns licies pakaļ. Bet kur nu gaisa putnus noķersi? Gadījies ezers — šīs ezeram pāri, zēns paliek ar platu muti. Bet karstumā taču vēl saņēmies: norāvis tlrēbes un peldējis bitēm pakaļ. Tai pašā brīdī varavīksne ezera vidū dzērusi, un zēns iepeldējis taisni tai vietā, kur viņa ūdeni uzsūkusi. Ūdeni sūcot, uzsūkusi arī zēnu augstu mākoņos.

Vareni jauki esot izbraucies, jo varavīksnes ceļš esot bezgala jauks. Bet piepeši zēnam iešaujas prātā paskatīties, kā lietus no varavīksnes tek laukā. Nu izliecis kaklu un skatījies: esot sijājis kā pa sietu. Te — kā gadījies, kā ne — zēnam paslīdējusi kāja, un tā neviļot iekritis tādā bezdibens caurumā. Nonācis lejup, ka nozibējis vien, un beidzot nokritis zemes virsū. Bet tai vietā, kur zēns nokritis, patlaban kungs jājis garām. Prasījis zēnam: «Kur tu biji? Redzēju tevi krītam.»

«Biju debesīs!»

«Kā tiki debesīs?»

«Lūdzos, lūdzos, kamēr uzlaida arī tādu brītiņu ' ' » paciemoties.»

«Vai manu dēlu arī satiki?»

«Kā nu nesatikt? Hs jau tur biju liels vīrs, apmēram kā jūs te muižā — tāds!»

«Nu cik liels tad mans dēls tur ir?»

«Ai, kungs, gandrīz teikt, jūsu dēls tur pavisam nieka vīrs — gana cūkas un pēdīgi noplīsis vazājas.»

«Vai, dēls, vai nevari viņam uznest jaunus svārkus un varbūt naudu kādu muciņu? Ko darīsi? Plēš mani tīri pliku — tā viņam te nevarēja piedot, tā tur.»

«Labprāt, dodiet tikai šurpu; bet kājām nevarēšu līdz augšā ejamiem vārtiem nokļūt — tie aplam tālu,

jums jādod labs zirgs un karīte. Šai vietā tikai nonāk zemē, bet augšā kāpjamā vieta tur viņā pasaules malā.»

Kungs iedevis zirgu, karīti, naudu, drēbes un vēl izvadījis zēnu, bet zēns pārbraucis pie tēva pasmiedamies.

ATTAPĪGAIS PUISĒNS

Puisēns ganīja ezera malā cūkas un vija lāpāmās aukliņas, ka var pastalu salāpīt. No ezera izlīda velns, prasīdams: «Ko tu te dari?»

«Viju striķus, jo gribu ezeru savilkt kopā.»

Velns sacīja: «Tā tu nedari! Kur tad es ar sievu un bērniem glābšos?»

Bet puisēns atteica, ka nevarot vairs atstāt nevilcis, jo ļoti ilgi jau esot pūlējies, virves vīdams. Nu velns sprukās, solījās pūliņus atlīdzināt, lai tikai ezeru atstājot mierā. Puisēns atsacīja: ja tam dodot ratu uli (rumba), pilnu ar naudu, tad jā. Velns tūliņ mierā: pēc trim dienām būšot ar naudu klāt.

Kamēr velns pēc naudas, puisēns izraka dziļu, dziļu, lielu, lielu bedri un uzlika bedres galā riteņa uli. Trešajā dienā velns atstiepa lielu maisu zelta naudas un bēra ulē. Bet bēra, bēra, izbēra visu — ulē naudas kā neradās, tā neradās. Skrēja atkal citam pakaļ, bet, kā neradās, tā neradās. Un tā velns veselu pusgadu nopūlējās un tomēr nepiebēra uli.

Neko darīt — beidzot apdomājās un sacīja tā: «Naudas man vairāk nav, bet ezeru tu arī nedrīksti kopā vilkt, jo esmu stiprāks par tevi: iesim bļauties, gan tad pats redzēsi.»

labi, puisēns pilnā mierā. Un nu velns bļāva, ka visa zeme trīcēja, ka padebešu gabali vēlās zemē. Bet puisēns — ko tas? Tas atkal tikai meklēja akmentiņus. Velns prasīja: «Ko ar tiem darīsi?»

«Aizbāzīšu ausis, citādi viņas pārplīsīs, jo nu es bļaušu.»

«Kā? Pārplīsīs?» velns sabijās. «Vadzi, tad labāk nebļauj vis! Iesim labāk sviesties.»

labi. Tūliņ velns paķēra akmeni un aizsvieda pa gaisu tik tālu, ka tikai pēc trim stundām atnāca atpakaļ, iekrizdams dziļi, dziļi zemē.

Bet puisēns paņēma velna nūju un ilgi, ilgi uz to noskatījās. Velns vaicāja: «Ko tu skaties?»

«Hs skatos: man gandrīz žēl tās nūjas, jo, kad es sviedīšu, — ātrāk par trim gadiem tā nenonāks.»

«Vai traks!» velns izbijās. «Nesvied vis labāk: tā man ir dārga nūja no tēvutēva laikiem, — tad drīzāk iesim skrieties.»

labi. Un velns tūliņ aizskrēja, nudien, kā dzīvais vējš projām. Bet puisēns gardi smējās: «Ja tu tik vien vari paskriet, tad man tīri kauns ar tevi skrieties; ej skrejies labāk ar manu jaunāko brāli.«

To sacījis, puisēns paveda velnu tādu gabalu pie liela akmeņa, kur zaķis gulēja, un iesaucās: «Ļipiņ, dodies!»

Tā zaķis, ausis izcēlis, ko vien mācēja, laukam pāri un krūmos iekšā.

«Vai nu redzēji?» puisēns lielījās. «Tā mans mazais brālis skrien. Viņš liek kājas pār pleciem un tad vēl tik ātri paskrien, kur tad nu vēl, ja kājas palīgā ņemtu.»

Velns zaķa izceltās ausis tiešām noturēja par kājām, kas pleciem pārliktas, un brīnījās, un brīnījās, sacīdams: «Ja tu, mazs puika, tik rocīgs jau esi, kādam tad vajag tavam tēvam būt? Vai nevari man viņu parādīt?»

«Kālab ne? Nāc līdzi!»

Puisēns nu aizveda velnu pār laukiem uz māju pusi. Iedami ieraudzīja ecēšas. Velns tūliņ: «Kas tie par skrāpjiem?»

«Tās ir tēva ķemmes, ar ko matus nogludināt.»

Gāja atkal, ieraudzīja rulli: kas tas esot?

«Ar to mans tēvs baksta pīpi.»

Gāja atkal, ieraudzīja arklu: kas tas par ērmu?

«Ar to mans tēvs tīra degunu.»

Gāja atkal, ieraudzīja bišu dārzā stropus: kas tie tādi?

«Tās ir mana tēva briļļu dozes; viņš ir brangi pavecs un nevar bez brillēm vairs saredzēt blusas ķert.»

«Bet kas tad tie par kukainīšiem, kas tur gar brillēm lodā?»

«Tās ir tās blusas; dažas kādreiz ielec briļļu dozē.»

Bet velns nu par varu griebēja pārliecināties, vai tas taisnība, ka ar brillēm var labāk redzēt, pieliecās pie stropa un sāka tur mudžināties. Tamēr bites gāzās virsū, dzeldamas kā trakas, un velns bļaudams un gaiņādamies deva kājām ziņu; tikai to vien nodzirdēja iesaucamies: «Mums velniem ir briesmīgas lietas, bet te vēl vairāk!»

GANU ZĒNS UN VĒRSĒNS

Bija reiz ļoti skops saimnieks. Pie viņa kalpoja puikam, kuram viņš lika ik dienas lopus ganīt, bet ēst nedeva. Kādu dienu puika, lopus ganīdams, gauži raudāja. Te pienāca pie puikas vērsēns un prasīja: «Ko tā brēc, kas tev kait?»

«Kā nebrēkšu? — Saimnieks liek lopus ganīt, ēst nedod.»

«Nebrēc vis, es tev gribu palīdzēt. Kad tu gribi ēst, nomauc manu radziņu, uzpūt, tad tūliņ būs visādi ēdieni priekšā.»

Nu puika ik dienas, kad tikai gribēja ēst, nomauca vērsēnam radziņu, uzpūta, un viņam bija ikreiz dažādi ēdieni priekšā, viņš krietni paēda. Puika bija spirgts, vesels kā rutks un jautrs, priecīgs kā ganos, tā mājā. Saimnieks, redzēdams zēnu tik jautru un priecīgu, nevarēja saprast: «Kā puika neēdis tāds var būt? Vai kāds viņam varbūt nes ēst? Tik tukls un zaļoksnis no vaiga izskatās.»

Kādu dienu, kad puika bija atkal lopus izdzinis ganos, saimnieks sūtīja savu kalponi iet paskatīties, ko puika ganos dara. Kad kalpone atnāca, puika labi noprata, kālab kalpone nākusi. Viņš sacīja: «Nāc, es tev ieskāšu galvu!»

Kalpone ielika savu galvu puikas klēpī, un puika ieskādams lēni dziedāja: «Migu, migu, vienactiņa, migu otra arīdzan!»

Kad zēns šķita kalponi aizmigušu, viņš nomauca vērsēnam radziņu un uzpūta. Atkal visādi ēdieni bija priekšā, puika krietni paēda, bet kalpone to neredzēja.

Kalpone pārgāja mājā, saimnieks prasīja: «Nu, ko tu laba redzēji ganos? Ko puika dara?»

«Es nekā vairāk tur neredzēju kā zēnu un lopus.»

No rīta saimnieks sūtīja savu paša meitu noskatīties, ko puika ganos dara. Bet puika šai, tāpat kā kalponei, sacīja: «Nāc, es tev ieskāšu galvu.»

Saimnieka meita ielika galvu puikam klēpī, un puika ieskādams lēni dziedāja: «Migu, migu, vienactiņa, migu otra arīdzan!»

Kad puika manīja saimnieka meitu jau iemigušu, tad viņš nomauca vērsēnam radziņu, uzpūta, viņam bija atkal visādi ēdieni priekšā, un viņš paēda brangi.

Bet saimnieka meitai bijušas trīs acis, gana puika to nemaz nezinājis. Divi acis gan viņš meitai bija aizmidzinājis, bet trešā acs bija palikusi atvērta, un ar to viņa bija visu skaidri noskatījusies, ko puika ar vērsēna radziņu darīja.

Viņa mājā izteica visu tēvam. Saimnieks nosprieda vērsēnu nokaut. Kad vakarā lopi bija no ganībām pārdzīti, puika padzirdēja saimnieku klusi runājam, ka vērsēnu rītā kaušot. To dzirdot, puikam palika vērsēna gauži žēl. Viņš, saimniekam nemanot, klusu, klusu nogāja uz stalli pie vērsēna un skumīgā balsī teica: «Manu mīļo, dārgo vērsēn, rītu tevi nokaus!»

«Ved mani laukā no staļļa un sēdies man mugurā!» ’ vērsēns teica puikam.

Puika arī tūliņ izveda vērsēnu no stalla, sēdās mugurā, un vērsēns nu skrēja uz .meža pusi projām. Saimnieks, to ieraudzījis, devās ar puišiem mundri vien viņiem pakaļ. Vērsēns, redzēdams, ka izmukt vairs nevar, uzskrēja turpat augstā, kuplā kokā. Saimieks ar saviem puišiem jau arī tūliņ bija klāt pie koka. «Kā lai dabū viņus zemē? Koks ir garš un līdz pusei no apakšas bez zariem,» saimnieks domīgs teica.

Neko darīt — saimnieks sūtīja vienu puisi pēc zāģa un cirvjiem. Sāka koku zāģēt. Kur radies, kur ne — vilks pieskrien vīriem klāt un atņem zāģi.

«Puiši, nu tik dūšīgi! Cērtiet cirvjiem vien!» saimnieks dzedri uzsauca. Te atskrēja lācis, atņēma viņiem cirvjus, nosita saimnieku un viņa puišus; bet puika ar vērsēnu palika dzīvi.

PIECI STIPRINIEKI

Jaunam puisim nomiruši tēvs un māte, un viņš gājis pasaulē darbu un laimi meklēt. Iedams viņš saticis vienu vīru, kas gājis pa ceļu. Pie kājām viņam bijuši piesieti dzirnavu akmeņi. Puisis brīnīdamies prasījis: «Kam tu tādus smagus akmeņus pie kājām sien?»

«Ja man nebūs smagu akmeņu pie kājām, tad es vairs nevarēšu uz vietas palikt. Mazā brīdī es izskriešu visu pasauli.»

«Iesim labāk kopā laimi meklēt!»

Skrējējs ir ar mieru, un nu iet abi divi tālāk. Ejot viņi satiek vīru, kas rauj kokus ar visām saknēm laukā. Puisis prasa: «Ko tu tur dari?»

«Lasu mātei žagarus.»

«Vai nenāksi mums līdzi laimi meklēt?»

Koku rāvējs ir ar mieru, un nu iet visi trīs tālāk. Ejot satiek atkal vienu vīru, tas pielicis lielu, garu plinti pie vaigiem un taisās šaut, bet šie neredz nekāda zvēra, ko šāvējs gribētu šaut. Puisis viņam prasa: «Ko tu tur par velti šauj, ka neredz ne zvēra, ne putna?»

«Es gribu nošaut vienu odu, kas aiz desmit verstīm laižas ap ozolu.»

«Nāc mums labāk līdzi laimi meklēt!»

Šāvējs arī iet. Tā ejot, viņi redz, ka griežas trīs vējdzirnavas, bet gaisā nejūt nekāda vēja. Pēdīgi viņi ierauga, ka grāvmalā ir atgūlies viens vīrs, kas pūš pa

vienu nāss caurumu, bet otru ir aizbāzis ar lupatiņu. Puisis tam atkal uzprasa: «Ko tu tur dari?»

«Griežu vējdzirnavas.»

«Kādēļ tad esi vienu nāsi aizbāzis?»

«Ja es pūstu ar abām nāsīm, tad dzirnavas izputētu.»

«Tad jau tu varētu iet ar mums kopā laimi meklēt.»

Nu jau iet visi pieci kopā. Tā ejot, viņi sastop sesto ceļotāju, kas uzlicis cepuri uz vienas auss. Puisis prasa: «Kāpēc tu neliec cepuri taisni galvā?»

«Kad es uzlikšu cepuri taisni galvā, tad būs tūliņ tāds aukstums, ka zeme sasals.»

«Nu tad nāc tu arī mums līdzi!»

Tā nu visi seši nonāk pie vienas ķēniņa pils. Tam ķēniņam bijusi ļoti skaista meita, kas turklāt bijusi arī liela skrējēja. Skaistajai princesei bijis daudz precinieku, un viņa nezinājusi, kuru ņemt, kuru neņemt. Pēdīgi apsolījusies būt tam par sievu, kas viņu noskriešot. Bet neviens precinieks netiek ātrajai skrē-

jējai ne līdzi. Jaunais puisis, palaizdamies uz savu ceļabiedru palīdzību, arī grib skrieties. Vecais ķēniņš ir ar mieru, un skrējējs uzņemas skriet jaunā puiša vietā.

Nākošā dienā ķēniņš iedod vienu krūzi savai meitai, otru krūzi — skrējējam un tad liek skriet abiem uz avotu, kas atrodas septiņas verstis no ķēniņa pils. Kurš nu pirmais atnesīs savā krūzē tā avota ūdeni, tas būs uzvarējis.

Skrējējs noraisa akmeņus no kājām, aizskrien kā zibens uz avotu, iesmeļ ūdeni un skrien atkal atpakaļ. Pusceļā ir liels, kupls ozols, un pie tā nu skrējējs atsēstas drusku atvēsināties no karstās saules, bet sēdēdams drīz aizmieg. Ķēniņa meita, nu tikai vēl turpu skriedama, ierauga skrējēju aizmigušu, izlej tā krūzi tukšu un aizskrien uz avotu. Atpakaļ skriedama, viņa jau noskrien skrējējam garām un priecājas, ka būs uzvarējusi.

Jaunais puisis ar saviem ceļabiedriem brīnās, kur skrējējs tik ilgi kavējas. Šāvējs apskatās un redz, ka skrējējs apakš ozola aizmidzis. Viņš nošauj ozolam vienu zaru, kas uzkrīt gulētājam virsū un pamodina to. Redzēdams, ka krūze izlieta, viņš skrien atkal uz avotu, steigšus iesmeļ ūdeni un atskrien atpakaļ uz pili agrāk nekā ķēniņa meita.

Pēc paša ķēniņa solījuma jaunajam puisim nu jādabū ķēniņa meita par sievu. Bet princesei nepatīk tāds vienkāršs zemnieku puisis, un viņa negrib iet. Tas ir ari pašam ķēniņam pa prātam, un viņš grib dabūt puisi pie malas. Liek sakurināt ļoti karstu pirti un aicina puisi tur pērties. Puisis mana gan ļaunu nodomu, bet negrib ķēniņam pretoties un aiziet uz pirti kopā ar savu aukstuma vīru. Pirti nu sakurina karstu kā cepli, un ķēniņš jau domā, ka abi pērājies būs pagalam. Bet aukstuma vīrs uzliek cepuri taisni galvā, un pirtī vairs nejūt nekāda karstuma. No rīta puisis vēl sūdzas ķēniņam, ka siltuma bijis par maz.

Tagad ķēniņš grib apmierināt puisi ar labu un piedāvā tam naudu. Viņš grib būt vēl devīgs un apsola tam tik daudz zelta un sidraba naudas, cik viens vīrs var panest. Puisis atbild: «Es jau ar negribu ķēniņam pretī runāt. Ko ķēniņš sola, būs labi!»

Tad jaunais puisis sapērk pilsētā visus audeklus un sašuj no tiem vienu pašu lielu un stipru maisu. Kad nu sāk tur bērt ķēniņa zelta un sidraba lietas, tad tur saiet visa ķēniņa bagātība iekšā — un maiss vēl nav gluži pilns. Puisis arī vairāk neprasa, un koku rāvējs ņem maisu uz pleciem un iet mierīgi projām.

Ķēniņam paliek žēl savas bagātības. Viņš sasauc visu savu karaspēku, lai tas dzenas stipriniekiem pakaļ un noņem viņiem lielo naudas maisu.

Kad karaspēks pienāk pie stipriniekiem, tad pūtējs pataisa abas nāsis vaļā un sāk pūst. Viss karaspēks nu izšķīst kā putekļi.

Ķēniņš ar savu meitu nu nožēlo, ka pārsteigušies, vajadzējis turēt vārdu un izlīgt ar labu. Ķēniņš aizbrauc pats pie stipriniekiem un lūdz jaunajam puisim piedošanas. Puisim ir laba sirds, un tas atdod atkal kēninam vina zeltu un sidrabu.

Jaunais puisis tagad apprecēja ķēniņa meitu, bet viņa ceļabiedri dabūja ēst un dzert, cik katram patika.

ZELTA CIRVIS

Reiz kāds vecs vīriņš nogājis upes krastā malku mizot. Malku mizojot, vīriņam nokritis cirvis un ievēlies upē. Nu vecais vīriņš bēdājies, kā nu viņš savu maizīti pelnīšot. Un te nu uzreiz sācis ūdens kustēties, kāds vīrs izbāzis galvu no ūdens un rādījis viņam sidraba cirvi, prasīdams: «Vai tas ir tavs cirvis?»

Vīriņš atbildējis: «Nē, tas nav mans cirvis, man nebija tik spožs.»

Tad vīrs pazudis upes dibenā un pēc kāda laika, parādījies ar zelta cirvi rokā, prasījis: «Vai tas ir tavs cirvis?»

Vecītis saucis: Nē, nē, tas ari nav mans cirvītis, man bija tumšs.»

Virs pazudis atkal upes dibenā un pēc kāda laika pacēlies ar īsto cirvi, jautādams: «Vai tas ir tavs cirvis?»

Vecītis aiz priekiem lēkājis gar krastu un sacījis: «Jā, jā, tas ir mans cirvis!»

Ūdensvīrs nu teicis: «Tā kā tu neesi melojis, tad ņem visus trīs cirvjus.»

No tās reizes vecītis kļuvis bagāts un negājis vairs malku mizot. To dzirdējis, kāds cits vīrs aizgājis arī malku mizot un mizojot tīšām nosviedis savu cirvi. Nu viņš arī staigājis pa krastu un raudājis, ka cirvis pazudis. I'ai brīdī ūdens sakustējies un parādījies vīrs ar sidraba cirvi. «Vai tas ir tavs cirvis?»

Vīriņš aiz prieka lēkājis pa krastu un saucis: «Jā, jā, tas ir mans cirvis!»

Bet ūdensvīrs par to noskaities un teicis: «Nē, nē, tas nav tavs cirvis! Tā kā tu esi melojis, tad tu nedabūsi ne pats sava cirvja, ne arī citu cirvju.»

GUDRIE BAĻĶU NESĒJI

Reiz kādā muižā vajadzējis celt jaunu klēti. Kokus nācies cirst augstā kalnā, kas upes pusē bijis stāvs un neapaudzis. Baļķus piegādādami, tad nu strādājuši sveši dieninieki. Kad vajadzīgais daudzums koku bijis nocirsts, zari notīrīti un baļķi nomizoti, vajadzējis tos nodabūt no kalna, lai nogādātu līdz tuvējai upītei un tad ai/pludinātu uz muižu. Puiši nesuši kokus uz pleciem pa stāvo kalna krauju. Viss būtu bijis labi, gandrīz visi baļķi jau nonesti, un atlicies vairs tikai beidzamais. Te notikusi maza nelaime: vienam nesējam paslīdējusi kāja, tas pakritis, noraudams arī savu

otru biedru gar zemi. Atlikušie nevarējuši baļķi noturēt, tas nokritis tiem no pleciem un sācis pats velties no kalna lejā.

«Ak, mēs muļķi!» izsaucies viens nesējs. «Mēs taču varējām visus divdesmit baļķus tā noripināt no kalna, nevajadzētu nemaz mocīties ar nešanu!»

«Tiešām, to jau mēs varam izdarīt arī vēl tagad!»

«Pareizi,» piekrituši visi un nesuši baļķus atkal kalnā augšā, un pēc tam likuši velties tiem lejā.

ES REDZĒJU DESMIT VILKU

Vīrs, kas labprāt runā par brīnumiem, stāsta savam draugam: «Ejot pa mežu, es redzēju desmit vilku.»

Draugs saka: «Nestāsti nu niekus, to tev neviens neticēs!»

«Bet vienu vilku es patiešām redzēju.»

«Bet mums taču vilku nemaz vairs nav.»

«Jā, bet kas tad tur mežā čabēja?»

.

GUDRĀ SIEVA

Reiz gadījusies viena tāda lieta, kurai tiesas kungs nevarējis izspriest taisnību. Tas bijis tā. Diviem zemniekiem piederējuši: vienam ķēve, otram rati, kurus viņi lietojuši abi kopīgi. Ķēvei radies kumeļš, un zemnieki nu nevarējuši vienoties, kam tas pieder:

ratu saimniekam vai zirga saimniekam. Arī tiesnesis to nevarējis pateikt. Tad nākusi tiesneša sieva un teikusi, lai laižot ratus un zirgu no kalna zemē — katru uz savu pusi. Kam skriešot kumeļš līdzi, tā īpašniekam arī kumeļš piederēšot. Kumeļš, saprotams, skrējis ķēvei līdzi, un lieta ar to bijusi izšķirta.

PATS NOCĒRT ZARU, UZ KĀ SĒD

Reiz pie viena saimnieka dzīvojis kāds pilsētas vīzdegunis, kas lielījies, ka visu prot. Kādu dienu saimnieks saka vīzdegunim, lai aiziet uz mežu sacirst

žagarus, ko izkurināt krāsni. Puisis, nevienam nekā nesacīdams, aiziet uz tuvējo kaimiņa mežu, iekāpj eglē, uzsēžas uz resna zara un cērt to pašu zaru, uz kura sēd. Nāk no darba kāds vecs vīrs un saka: «Ko tu te dari?»

Puisis atbild«Žagarus cērtu.»

«Vai tu esi traks! Ko tu cērt to pašu zaru, uz kura sēdi! Tu kritīsi un nositīsies.»

Vīzdegunis, neievērodams vecīša vārdus, turpina savu darbu, kamēr — brāks! — zars lūst, un puisis noripo uz galvas zemē.

LIELA BRĒKA, MAZA VILNA

Saimnieks cirpis savas aitas. Velns gājis garām un brīnīdamies prasījis: «Ko tu tur dari?»

«Vilnu cērpu,» saimnieks atbildējis.

«Vai es ar nevarētu vilnu cirpt?»

«Kādēļ ne?»

Velns nu aiziet uz savu māju un arī grib vilnu

cirpt. Bet velnam aitu nav, tikai cūkas. Viņš saķēris kādu cūku, sasējis tai kājas un sācis cirpt. Tā kā cūka nežēlīgi kviekusi un nekādas vilnas viņai nebijis, tad velnam cirpšana drīz apnikusi. Viņš palaidis cūku vajā, nospļāvies un izsaucies: «Liela brēka, maza vilna.»

SAIMNIEKS UN LĀCIS

Kāds saimnieks izgājis uz lauka kāļus stādīt. Pie viņa pienācis lācis un jautājis, ko viņš te darot. Saimnieks atbild: «Kāļus stādu.»

«Vai es ari nevaru tev par biedru būt?»

Saimnieks bijis ar mieru, un nu apsējuši lauku abi ļoti ātri. Tad viņi sākuši spriest, kam tie kāļi piederēšot, kad izaugšot. Nolīguši tā, ka kāļus dalīs uz pusēm: saimniekam piederēs tā daļa, kas būs zem zemes, un lācim tā daļa, kas virs zemes. Kāļi auguši un bijuši ļoti lieli. Nekur nebijis tik skaistu kāļu kā še. Rudenī lācis un saimnieks ņēmuši katrs savu daļu. Lācis ļoti noskaities, ka saimnieks viņu tā piekrāpis, un nu nodomājis, ka otrreiz vairs tā neļaus sevi piekrāpt.

Nākošā gadā saimnieks gājis uz lauku miežus sēt. Atkal lācis piesities par biedru un teicis, ka nu viņš ņemšot to daļu, kas zemē, bet saimniekam jāņemot tā daļa, kas aug virs zemes. Saimnieks bijis ar mieru. Rudeni lācis ar prieku atsteidzies pēc savas daļas, bet dabūjis tikai rugājus un saknes.

Lācis, redzēdams, ka abas reizes piekrāpts, nospļāvies un vairs nekad pie saimnieka nerādījies.

SATURS

1 DZĪVNIEKI

Vērsis ccļ sev māju……………………………………….

Vilks auna ādā…………………………………………….

lapsa par ubadzi………………………………………….

Kaza un vilks………………………………………………

Gailis kļūst par kungu …………………………………

Mājlopi ccļ mežā būdiņu………………………………

Zvēri un abru taisītājs ………………………………….

lapsa un stārks viens otru lūdz viesos .

Zvēru karš suņu dēļ……………………………………..

Kā bakxlis pērkli taisījis………………………………..

lapsa izviļ sieru……………………………………………

Zaķis ar ezi iet skrieties ………………………………..

Zaķa sacīkste ar salu…………………………………….

Vēzis ar lapsu iet skrieties…………………………….

Runcis — lapsas vīrs…………………………………….

lauku pele ciemā pie māju peles……………………

lapsa viļ putnus…………………………………………..

Irbe …………………………………………………………….

Sniedze ………………………………………………………

Krauklis ……………………………………………………..

Dzeguze …………………………………………………….

Pelēkais strazds…………………………………………..

Sams un ulis………………………………………………..

Zivs un puika ……………………………………………..

Osis ……………………………………………………………

Rausis…………………………………………………………

II   DZĪVNIEKI UN CILVĒKI

Vilks un koklētājs……………………………………………..

Gudrais zirgs…………………………………………………..

Zvejnieks un viņa sieva …………………………………..

Kaķis palīdz puisim……………………………………….

Vardes pateicība ……………………………………………

Kā brālis pūķi pārvar un māsas izglābj . . Vaboles

III   CILVĒKI

Zaķu gans …………………………………………………….

Brīnuma augļi………………………………………………..

Burvju dzirnaviņas ………………………………………..

Čiks ……………………………………………………………..

Čūskas gredzens…………………………………………….

Reizē apēstas brokastis, pusdienas

un vakariņas …………………………………………………

Duksis un Piksis ……………………………………………

Skopais saimnieks………………………………………….

Bagātais un nabagais brālis ……………………………

Brīnuma putns ………………………………………………

Celmu lauzējs un muižkungs *………………………..

Ķēniņi* darvas kailā……………………………………….

Varavīksne…………………………………………………….

Attapīgais puisēns…………………………………………

Ganu zēns un vērsēns …………………………………….

Pieci stiprinieki ……………………………………………..

Zelta cirvis……………………………………………………..

Gudrie baļķu nesēji ………………………………………..

Es redzēju desmit vilku …………………………………

Gudrā sieva……………………………………………………

Pats nocērt zaru, uz kā sēd ……………………………

Liela brēka, maza vilna…………………………………..

Saimnieks un lācis …………………………………………

Pasaku dārzā: latviešu tautas pasaku izlase / Sast. Pa 643 A. Tirzmala. —R.: Zinātne, 1992. — 141 lpp., il. ISBN 5-7966-0929-7

,4803370104—002 „ • , „„.jr

M811(11)—92 *** , “'Ud,n - 823Mi

В САДУ СКАЗОК

ИЗБРАННЫЕ ЛАТЫШСКИЕ НАРОДНЫЕ СКАЗКИ

Составила АННА ТЫРЗМАЛА Иллюстрации Э. АБЕЛЕ,

М. КОВАЛЕВСКОЙ, А. КРОНЕНБЕРГА, Я. ШТЕРНБЕРГА, И. ЗЕБЕРИНЯ

Издательство «Зиматне». Рига 1992 На латышском языке

PASAKU DARZA

iatvikSij tautas pasaku i/.iase

Redaktore V. Dzelzs Valci autors /'. Šēnhofs Mākslinieciskais redaktors <7 Krulojs Tehniska redaktore /. Dorofejeva Korektore H. Vārļ><t ■ >atorsalikuma operatore (i. Kiirkhņu

Nodota »likiaiui 23.09.91. Parakstīta Irtplrhnal 12.12.91. Formāts 84x108/32. Ofseta papīrs. (iaratnonU garnittlra. Oforta tehnika. 7,V» uzskjespicdl; 6,28 izdevu. I. Pa»rtc. Nr.494 Izdevniecība «ZinSitlis! 226930 PDP Rl#*. Turjļepeva Irll 19. Izdevniecības reģistrācijas apliecība Nr. 20290. Salikta ar Izdevniecības «7.initne» IHM datoru. Iespiesta a. s. «Prese» Nams». 226081 Rlg*. Balasta dambi 3-

Content

Pasaku dārzā

I.DZĪVNIEKI

VĒRSIS CEĻ SEV MĀJU

VILKS AUNA ĀDĀ

LAPSA PAR UBADZI

KAZA UN VILKS

GAILIS KĻŪST PAR KUNGU

MĀJLOPI CEĻ MEŽĀ BŪDIŅU

ZVĒRI UN ABRU TAISĪTĀJS

LAPSA UN STĀRKS VIENS OTRU LŪDZ VIESOS

ZVĒRU KARŠ SUŅU DĒĻ

KĀ BALODIS PĒRKLI TAISĪJIS

LAPSA IZVIĻ SIERU

ZAĶIS AR EZI IET SKRIETIES

ZAĶA SACĪKSTE AR SALU

VĒZIS AR LAPSU IET SKRIETIES

RUNCIS — LAPSAS VĪRS

LAUKU PELE CIEMĀ PIE MĀJU PELES

LAPSA VIĻ PUTNUS

IRBE

SNIEDZE

KRAUKLIS

DZEGUZE

PELĒKAIS STRAZDS

SAMS UN ULIS

ZIVS UN PUIKA

OSIS

RAUSIS

II. DZĪVNIEKI UN CILVĒKI

VILKS UN KOKLĒTĀJS

GUDRAIS ZIRGS

ZVEJNIEKS UN VIŅA SIEVA

KAĶIS PALĪDZ PUISIM

VARDES PATEICĪBA

KĀ BRĀLIS PŪĶI PĀRVAR UN MĀSAS IZGLĀBJ

VABOLES

III. CILVĒKI

ZAĶU GANS

BRĪNUMA AUGĻI

BURVJU DZIRNAVIŅAS

ČIKS

ČŪSKAS GREDZENS

REIZĒ APĒSTAS BROKASTIS, PUSDIENAS UN VAKARIŅAS

DUKSIS UN PĪKSIS

SKOPAIS SAIMNIEKS

BAGĀTAIS UN NABAGAIS BRĀLIS

BRĪNUMA PUTNS

CELMU LAUZĒJS UN MUIŽKUNGS

KĒNINŠ DARVAS KATLĀ

VARAVĪKSNE

ATTAPĪGAIS PUISĒNS

GANU ZĒNS UN VĒRSĒNS

PIECI STIPRINIEKI

ZELTA CIRVIS

GUDRIE BAĻĶU NESĒJI

ES REDZĒJU DESMIT VILKU

GUDRĀ SIEVA

PATS NOCĒRT ZARU, UZ KĀ SĒD

LIELA BRĒKA, MAZA VILNA

SAIMNIEKS UN LĀCIS

SATURS