Švābe Arveds

Pasaku pasaule.32 tautu pasakas

Pasaku Pasaule. 32 tautu pasakas

.

Sieva par simts govīm Afrikāņu pasaka

eiz dzīvoja vīis ar sievu. Ilgu laiku viņi nodzīvoja Patas zemē, kur tiem piedzima dēls. Visa viņu bagātība bija simts govis.

Pamazām dēls paaugās un bija jau krietni liels. Piecpadsmit gadu vecumā zēnam nomira tēvs un pēc dažiem gadiem arī māte. Tā jauneklis mantoja no vecākiem simts govis. Palicis viens, viņš sēroja noteikto laiku. Sēru laikam beidzoties, viņam ieteica meklēt sievu. Viņš kaimiņiem atbildēja:

"Labprāt precēšos, jo vecāki miruši un tagad esmu gluži viens. Tā dzīvot nevaru - jāņem sieva.”

"Tiešām, tev jāprecas, un mēs viņu palīdzēsim tev izmeklēt."

"Lai notiek'"

Tad jauneklis atkal ieminējās: "Labprāt vēlētos, ka kāds man uzmeklētu

sievu."

Viņam atbildēja: "Kā Dievs būs nolicis."

Viens no kaimiņiem cēlās un gāja meklēt jauneklim sievu, ko beidzot arī atrada. Atgriezies viņš teica:

"Atradu sievu, kādu vēlējies, bet viņa šai pilsētā nedzīvo."

"Kur tad?"

"Citā pilsētā, diezgan tālu; man liekas, no šejienes līdz turienei būs astoņu stundu gājiens."

"Kam meita?'

"Viņa ir Abdallas meita, un vecais ir ļoti bagāts; tam pieder seši tūkstoši liellopu un šī ir vienīgā meita."

Jauneklis bij ar mieru to ņemt par sievu. Viņš sacīja kaimiņam:

"Aizej rītu uz turieni un saki, ka esmu ar mieru."

Kaimiņš atteica: "Ar Dieva palīgu. Ja Dievs dos veselību, aiziešu."

Rīta ausmā precinieks cēlās un gāja, kamēr nonāca pie vecā Abdallas, izstāstīdams visu, kas bija noticis. Tēvs teica:

"Tavus vārdus dzirdēju, bet prasu, lai tas, kas manu meitu grib precēt, samaksā man par līgavu simts govis. Ja viņš šādu krienu dod, tad dabūs manu meitu par sievu."

Precinieks atbildēja:

"Tik tiešām, kā Dievs lēmis, iešu un paziņošu to."

Precinieks devās atpakaļ un izstāstīja jauneklim visu, ko bij runājuši. Jauneklis teica:

"Tu saki, ka viņš grib līgavas pūrā simts govis; man cita nekā nav kā tikai šī manta. Kad to viņam atdošu - no kā dzīvos sieva, ko pārvedīšu savā namā? Man taču nav it nekā, kā vienīgi šīs simts govis, ko mantoju no tēva."

Tad kaimiņš teica: "Saki, vai tu gribi vai negribi, lai varu aiziet un nonest atbildi."

Jauneklim sašļuka dūša, un viņš ilgi domāja. Beidzot saslējās un teica:

"Nieki! Dodies turp un saki, ka esmu ar mieru. Aizvedīšu prasītās simt govis un nodošu viņam."

Precinieks cēlās un devās pie tēva, sacīdams:

"Jauneklis ir ar mieru maksāt simts govis."

"Tad lai ņem vesels manu meitu."

Pārrunājuši dažus sīkumus, viņi aizsūtīja jauneklim pakaļ. Tas atnāca. Viņu uzņēma laipni un kopīgi pārrunāja precības. Viņam noticēja. Samaksājis simts govis, viņš nosvinēja kāzas un atgriezās mājās. Pagāja desmit dienas. Pārtikai izbeidzoties, jaunajam vīram vairs nebija ko sievai dot ēst.' Viņš teica:

"Mīļā sieva, tagad mums nav vairs nekā. Līdz šim man bij govis, bet esmu atdevis par tevi, un man nav palicis it nekā. Iešu tagad pie kaimiņiem, lai tie. kam ir govis, atļauj man izslaukt drusku piena, lai mums būtu ko ēst."

Sieva atbildēja: "Labi, labi, vīriņ."

Jaunais vīrs gāja, un viņa vienīgais darbs bij: kalpot par govju slaucēju, lai būtu ko ēst sev un sievai.

Kādu dienu sieva izgāja ārā un nostājās durvju priekšā. Garām nāca skaists jauneklis. Ieraudzījis durvīs sievu, viņš iedegās kaislībā un gribēja to iegūt. Tāpēc viņš sūtīja savu savedēju.

Sieva teica:

"Kā Dievs būs nolicis. Pagaidi vēl mazliet, tad došu atbildi. Tagad vēl nevaru."

Savedējs cēlās un gāja uz mājām.

Pēc trim mēnešiem sievastēvs domāja:

"Iešu pie meitas pasērst."

Viņš devās ceļā un, nonācis pie znota durvīm, pieklauvēja. Meita piecēlās un atsaucās: "Kas tu tāds esi?"

Vecis atbildēja: "Esmu tāds un tāds."

Meita piecēlās un teica: "Nāc taču iekšā!" Tēvs iegāja un apsveicinājās ar meitu. Viņa to lūdza stabu ailē apsēsties. Tēvs jautāja, kā klājoties, un viņam atteica:

"Iztikt var."

Meita piecēlās, iegāja savā istabā un nogrima domās. Viņa sāka gauži raudāt, jo visā mājā nebija ar ko tēvu pacienāt. Izejot pa sētas durvīm un paskatoties pār pagalmu, tā ieraudzīja jaunekli, kas gribēja viņu iegūt. Viņš to aicināja. Sieva piegājusi teica:

"Kā iet, kungs?"

Viņš atteica: "Nosūtīju pie tevis vīru, kam tu esot teikusi, ka gribot pie manis nākt ciemā, bet neatnāci. Kādēļ tu mānies? Kopš tevi toreiz redzēju durvīs, vienmēr sapņoju par tevi."

Sieva teica: "Ja Dievs būs nolicis, nekrāpšu vairs tevi. Tikko tu vēlēsies, tūliņ nākšu. Bet vispirms gādā gabalu gaļas, lai varu pacienāt viesi. Tad nākšu."

Jauneklis prasīja: "Kas atnācis pie tevis?"

"Mans tēvs."

"Kā Dievs būs nolicis, gaidi. Tūliņ atnesīšu gaļu."

Viņš piecēlās un aizgāja. Sieva palika stāvam turpat. Drīz vien nāca jauneklis, pārlicis ceturtda)govs pār pleciem, un sacīja:

"Še gaļa, bet nu vairs mani nekrāp!"

"Ar Dieva palīgu. Nekrāpšu vairs tevi."

Viņš izstiepa roku un iedeva gaļu. Sieva to paņēma un iegāja namā. Gaļas devējs staigāja ārā uz priekšu un atpakaļ un gaidīja sievu izpildām solījumu.

Iegājusi iekšā, sieva paņēma gaļu, sagrieza un lika podā. Tikko viņa bij to izvārījusi, pārnāca vīrs un atrada stabu ailē sēdām savu sievastēvu. Viņš satrūkās un nezināja, ko darīt, ko teikt; tomēr viņš virzījās tuvāk un pienāca pie sievastēva, sveicināja to pēc visiem likumiem un apvaicājās, kā klājas. Tad iegāja pie sievas un, atradis to vārām gaļu, prasīja:

"Mīļo sieviņ, ko tu vāri?"

"Vāru gaļu."

"Kur ņēmi?"

"Dabūju no kaimiņiem, viņi man iedeva."

To izdzirdis, vīrs apklusa, jo bij noskumis par savu nabadzību. Tad viņš teica sievai:

"Ko lai nu iesākam? Kā lai uzņemam viesi?"

"Nezinu."

"Iešu pie bagātiem, kam slaucu govis, un teikšu: "Man ir viesis, un es ļoti vēlētos, ka jūs man kaut ko iedotu, vienalga, ko. lai varētu viesi pacienāt."

Viņš cēlās, gāja pie bagātiem un pastāstīja viņiem visu, kas noticis. Bagātie neļaunojās un iedeva viņam mazliet gaļas un piena. Paņēmis to, viņš aizgāja.

Sieva bij jau izvārījusi dāvāto gaļu. Pārradās arī vīrs ar mazliet gaļas, un sieva, to paņēmusi, nolika zemē. Vīrs nomazgāja rokas un izgāja stabu ailē. Sieva izņēma gaļu no poda un salika traukos, no kuriem parasti ēda.

Jauneklis bija vēl turpat un staigāja uz priekšu un atpakaļ, kamēr pārliecinājās, ka norunātais laiks pagājis. Viņš pie sevis noteica:

"Iešu gar durvīm un apskatīšos, kur viņa palikusi."

Iedams garām, viņš ieraudzīja sievastēvu un vīru sēdām un tērzējam. Viņus ieraudzījis, bezdievis sveicināja. Sievas vīrs atņēma un lūdza nākt iekšā.

Tā viņi tērzēja, un mājastēvs nekā nezināja, kāds nodoms svešniekam un ko viņš grib. Tā viņi tērzēja: sievastēvs un vīrs ar to suni, kas gribēja laupīt jaunā vīra mājas mieru. Ailē sēdēja trīs vīri.

Sieva iznesa gaļas traukus stabu ailē. Un, viņas vīram pieceļoties, lai saņemtu gaļu, sieva teica:

"Ēdiet veseli, jūs trīs muļķi!"

Tēvs piecēlās un teica:

"Kāpēc tu domā, ka esmu muļķis?"

Meita atteica:

"Ēd vien, gan jau vēlāk pateikšu."

Bet tēvs neatlaidās: "Nē, neēdīšu, kamēr tu nebūsi pateikusi, kādēļ esmu muļķis."

Tad meita piecēlās un teica:

"Tu lēti pārdevi kādu dārgu lietu, tēt."

"Ko tad esmu pārdevis pārāk lēti?"

"Mani tu esi pārdevis pārāk lēti, tēt."

"Kā tā?"

"Tev nav neviena cita bērna kā es, un tomēr tu pārdevi mani par simts govīm. Un tev pašam ir taču seši tūkstoši govju. Simts govis tev bija vērtīgākas nekā es, tādēļ teicu: tu esi lēti pārdevis kādu dārgumu."

"Taisnība, bērns, esmu bijis muļķis."

Piecēlās viņas vīrs un sacīja: "Saki, lūdzu, arī manu muļķību."

"Kātā?"

"Tu mantoji no vecākiem tikai simts govis un vairāk nekā. Par visām simts govīm tu apprecēji mani. Jūsu pilsētā bij daudz sievu, kuru līgavas pūram prasīja tikai desmit vai divdesmit govis, bet tu tās neņēmi un apprecēji mani par visām simts govīm. Nu tev nav nekā. Pat pašiem mums nav ko ēst. Tu esi palicis par svešu ļaužu kalpu un, slaucot viņu govis, dabū mazliet ēst. Ja tu būtu paturējis pusi no savām govīm un par pusi apprecētu sievu, tad tev būtu visa kā diezgan. Tā ir tava muļķība, mīļo vīriņ."

Tad prasīja nelietis: "Un kas ir mana muļķība?"

Sieva piecēlās un teica: "Tu esi daudz lielāks muļķis nekā tie abi."

Viņš prasīja: "Kā tā?"

"Tu gribēji iegūt par ceturtdaļgovs to, kas bija pirkts par simts govīm. Vai tu neesi muļķis?"

Svešnieks pietrūkās kājās un taisījās, ka pazūd. Laimīgu ceļu*

Tēvs palika vēl divi dienas. Trešā dienā viņš atvadījās, devās ceļā un atgriezās savās mājās. Pārnācis tur, viņš atraisīja govis, ko bij dabūjis no znota, aizsūtīja atpakaļ un deva līdzi vēl divi simti citas. Nu viņa meita varēja mierīgi dzīvot ar savu vīru ilgu mūžu.

Šo pasaku man teica Omars ben Himidi ben Muhameds Ruvehi Rjan-djalē pulksten trijos naktī savā ailē. Tagad stāstam beigas. Katrs, kam to stāstīs, klausīsies ar prieku. Un šīs pasakas nosaukums ir:

"Sieva par simts govīm."

\

Zaķis Afrikāņu pasaka

eiz dzīvoja meitene ar tēvu un māti. Māte aizejot teica bērnam:

"Pieskati nu labi tēvu. meitiņ!"

Bet meitene par tēvu nerūpējās un nedeva tam ēst. Pārnākot māte atrada tēvu gluži novārgušu. Viņa iedeva meitenei grozu un aiztrieca to uz mežu lasīt tamarindas. Meitene pienāca pie liela koka, kas piederēja zvēriem, bet tie bij aizgājuši projām. Viņa pielasīja pilnu grozu ar koka augļiem. Vakarā pārnākot zvēri atrada meiteni koka galotnē un priecājās par gardo kumosiņu. Viņi nosprieda:

"Rīta agrumā viņu apēdīsim," - un apgūlās zem koka, lai meitene nevarētu aizbēgt.

Zaķis nakti pamodās, uzkāpa kokā un prasīja meitenei, ko šī labāk gribot: mirt vai dzīvot. Meitene gribēja dzīvot, tāpēc zaķis kaulējās:

"Ko dosi, ja tevi izglābšu?'

"Došu visu, ko vien prasīsi."

"Gribu vistas."

"Cik?"

"Daudz, ļoti daudz."

"Kad tikšu mājās, dabūsi."

Viņi abi nokāpa zemē un skrēja uz meitenes mājām. Meitene deva zaķim tik daudz vistu, cik vien viņš gribēja. Zaķis paņēma vistas un atgriezās ar tām mežā. Tur viņš tās nokāva un asinis salēja mazā bļodiņā. Paēdies tas atgriezās pie koka un aptraipīja ar asinīm hiēnai purnu un ķetnas. Tad likās gulēt.

Otrā rītā visi zvēri pamodās, tikai zaķis izlikās, it kā butu vēl aizmidzis, lai gan visu dzirdēja. Zvēri teica viens otram: "Laiks ēst gaļu!"

Bet gaļas vairs nebij. Viņi brīnījās: "Kur gan tā meitene palikusi?"

Zaķis atbildēja: "Nezinu, bet laikam hiēna apēdusi, jo tai asiņains purns un ķetnas." Daži zvēri saniknoti sāka hiēnu sist, bet citi zaķim neticēja. Tad zaķis teica:

"Izraksim lielu, platu bedri, sakursim tur uguni un liksim visiem zvēriem lēkt pāri. Kas iekritīs - būs vainīgs."

Visi lēca, bet viens pakaļ otram iekrita bedrē. Tikai zaķis nelēca; tas priecīgs iemuka mežā, jo bij viltīgs.

Mežā satika lapsu. Viņi abi plūca augļus no kāda koka, kas piederēja svešam kungam. Tas atnāca pēc augļiem, bet atrada koku pustukšu. Viņš nodomāja, ka bijuši zagļi, un nolēma tos nakti saķert. Uztaisīja no sveķiem meiteni un to ielika kokā. Nakti zaķis ar lapsu ieraudzīja kokā meiteni. Zaķis uzrāpās augšā, bet meitene nekustējās. Viņš grasījās to nogrūst zemē, bet ķepas pielipa pie sveķiem. Zaķis kliedza:

"Laid mani vaļā, laid vaļai"

Meitene nelaida. Tad zaķis aicināja palīgā lapsu. Lapsa uzrāpās gan, bet tāpat pielipa. Zaķis teica lapsai:

"Kad atnāks kungs un mūs sitīs, ko tu darīsi?"

Lapsa atteica: "Kliegšu."

Zaļds mācīja: "Daudz vis nekliedz. Izliecies, ka esi pagalam."

Otrā rītā kungs viņus atrada kokā. Viņš uzrāpās augšā un sāka tos sist. Lapsa vaimanāja kā negudra, bet zaķis iebrēcās tikai mazliet un izlikās beigts.

Kungs viņus paņēma, norāva vēl dažus augļus, ielika tos ar zvēriem vienā grozā un nesa uz galvas mājā. Pa ceļam zaķis atžilba un gribēja pamodināt arī lapsu, bet tā bij jau beigta. Tad zaķis noēda dažus augļus un atkal izlikās beigts. Pārnācis mājā, kungs atrada grozā vēl tikai dažus augļus un brīnījās, kur palikuši pārējie.

Kungs ielika abus zvērus ar visu ādu lielā katlā vārīt. Tikko ūdens palika siltāks, zaķis apgāza katlu, izlēca ārā un aizmuka. Kungs dzinās pakaļ, bet nepanāca.

Muļķa vīrs un gudra sieva Afrikāņu pasaka

āds muļķa vīrs sēdēja lielā sapulcē un piepeši teica: "Es zinu, cik olekšu liela ir zeme."

Viņš saderēja ar kādu vīru uz visu savu mantu, ka to zinot, un svinīgi nodievojās otrā dienā pateikt zemes garumu. Pēc tam tas bēdīgs devās uz mājām. Kad viņa sieva tam teica: "Ēdīsim vakariņas," - viņš atrūca: "Neēdīšu," - satinās un nolikās gulēt.

Sieva viņam prasīja: "Saki man - kādēļ tu šodien esi tik bēdīgs, kas tevi apbēdinājis?"

Viņš teica: "Saderēju uz visu mantu, ka zinu, cik liela ir zeme. Svinīgi zvērēju, ka rīt iešu un to pateikšu, bet, ja to nezināšu, tad zaudēšu visu savu mantu."

Sieva deva šādu padomu: "Tas ir pavisam viegli. Rīta agrumā dodies uz to vietu, kur svinīgi solījies ierasties, iedzen zemē mietu un saki: "Zeme no šīs vietas uz to pusi sniedzas tik un tik tālu. Ja netici, mēro pats, un, ja esmu melojis, lai tieku sodīts."

Vīrs paēda vakariņas priecīgs par sievas padomu un likās gulēt. Otrā rītā viņš devās turp un darīja, kā sieva bija mācījusi. Karalis, izdzirdīs šo lietu, pavēlēja atsaukt vīru, un teica:

"Kas tev deva šādu padomu?"

"Sieva."

"Vai tava sieva ir gudra?"

"Jā, ļoti gudra, jauna un skaista."

"Jauna sieva, kas ir tik gudra un skaista, pienākas mums - mēs viņu precēsim."

Vīrs devās mājās noskumis, apjucis un domīgs.

Sieva prasīja: "Kādēļ tu šodien atkal esi tik bēdīgs?"

"Šodien mums uzkritušas daudz lielākas bēdas nekā iepriekšējās."

"Kas noticis? Lūdzu, pasaki taču man!"

"Karalis mani iztaujāja par tavu gudrību, un es teicu: "Mana sieva ir ļoti gudra un skaista." Karalis atteica: "Jauna sieva, kas ir tik gudra un skaista, pienākas mums - mēs viņu precēsim." Lūk, tāpēc esmu ļoti noskumis."

Sieva teica: "Muļķi! Kādēļ lielījies: "Mana sieva ir ļoti gudra, jauna un skaista!" Ej un saki karalim: "Kad sievai visu pastāstīju, ko jūs man teicāt, viņa ļoti priecājās, sagatavoja daudz ēdiena un miestiņa un tagacļl ielūdz karali ar augstmaņiem uz mielastu." Tad ved viņus šurp!"

Vīrs darīja, kā sieva bija mācījusi. Ielūdza karali, augstmaņus un atveda visus uz mājām. Sieva bij uzklājusi galdu, bet mērces un gaļas traukos salikusi linus, ietīdama trauku un bļodu vākus'gan zelta cauraustos, gan zīda lakatos, gan raibi strīpotā, puķēm izrakstītā, mirdzošā drēbē, gan kokvilnas lakatā, gan baltā, gan vecā biezā drēbē. Apsēdies ar augstmaņiem pie galda, karalis ieraudzīja priekšā vilnas drēbē ietītu bļodu. Noņēmis vā-

ku, bļodā atrada tikai linus. Viņš aizsvieda tos prom un pavēlēja padot trauku, ietītu biezā, baltā drēbē, bet, noņēmis vāku, atkal ieraudzīja linus. Tas pats notika ar visām pārējām bļodām, jo visās bij lini. Karalis pārskaities kliedza:

"Šī sieva mūs izmuļķof'

Viņš pavēlēja atsaukt sievu un teica: "Kāpēc tu mūs muļķo?"

Sieva atteica: "Ak, karali! Sievu vaigs ir tikpat neglīts vai daiļš, cik dažādas ir drēbes, kuras vērtē pēc tā, cik tās ir skaistas. Tāda ir sievu seja un daba, bet visam pamatā tikai lini. Tāpat arī mēs: lai esam skaistas vai neglītas, galu galā esam tomēr visas vienādas."

Karalis bij priecīgi pārsteigts par jauko līdzību, ko sieva bija stāstījusi, gribēdama palikt uzticīga savam nabaga vīram un netīkodama karaļa sievas goda. Viņš dāvināja tiem daudz naudas, sacīdams:

"Esmu jūs sabiedējis un skumdinājis, bet ar šo līdzību tu pasargāji mani no grēka."

Dievu izredzētā Sabulana Afrikāņu pasaka

ahakvenes iedzīvotāji mēdza iekopt tīrumus purvos un pakalnēs. Gadiem ilgi tīrumi deva labu ražu, bet nekad viņi nekči neziedoja dieviem. Kādu gadu viņi atkal ara un sēja, bet nekas nepaauga. Izcēlās bads. Tad viņi pārcēlās uz citu vietu, apmetās pakalnē, to apsēja, bet atkal nekas neizauga.

Tad kādā jaukā dienā vīrieši kopā ar suņiem izgāja medīt. Viņi izcēla vairākus zvērus. Suņi dzinās pakaļ un ieskrēja purvā. Mednieki sekoja un, pienākot pie purva, redzēja, ka druvas jau ir briedumā. Bet, kad viņi gribēja noplūkt cukura niedres, lcri pasūkātu, tās neļāvās. Viņi pamēģināja rakt kartupeļus, lai tos nogaršotu, bet velti! Pat banāni nelaidās norauties.

Tad no tuvējā meža iznāca dievi un tos padzina. Vispirms viņi uzbruka vecajam, tad viņa padomdevējam, pēc tam visiem pārējiem. Visi metās

bēgt. Dievi sauca:

"Kas jums atļāva nākt šurpu un te rakņāties? Lauzt cukura niedres un rakt kartupeļus? Sargaities, šodien pat jūs saķersim!"

Ļaudis bēga pa kaklu pa galvu un grūstoties krita kūleņodami gar zemi. Pārnākuši mājās, viņi izstāstīja, kas noticis. Tad likās gulēt.

Otrā rītā, gaismai austot, sievas modināja cita citu:

"Bu-bu-bu-bu-bu-bu!" - un teica: "Iesim žagaros!"

Viņas iznāca tai vietā, kur koki bij nokaltuši, un lasīja žagarus, lai sasietu nastās. Tad ņēma auklas, izkrāva zemē un krāva kurināmo virsū. Viņas vēl meklēja 9tkākus zarus, lcri auklas varētu stingrāk savilkt un nastas neizjuktu.

Vecākā no viņām, gribēdama salauzt zarus, nonāca pie koka, no kura lāsoja kaut kas līdzīgs ūdenim. Šķidrums viņai uzpilēja uz rokas. Šī brīnījās:

"Nez kas par šķidrumu, kas te lāso?"

To nobaudīdama, viņa juta, ka tas bija medus. Tad noteica: "No kurienes gan pil šis medus?"

Viņa paskatījās augšup. Tas bij smuidri noaudzis koks, kuplām lapām, un kādā dobumā viņa tiešām ieraudzīja bišu perus ar medu. Viņa iebāza roku - piepeši tā nolūza un palika kokā!

Neko neteikusi, viņa paslēpa sakropļoto roku un pasauca kādu citu sievu, teikdama: "Panāc šurp un nolauz te vēl dažus sīkus zariņus, tad varēsim visas griezties mājup." Sauktā pienāca. "Saucu tevi tādēļ," vecākā teica, "ka šai kokā ir medus. Vcri redzi?"

Jaunākā iebāza roku dobumā, bet, kad gribēja to izvilkt, roka nolūza. Viņa kliedza: "Vcri, vai, kāda nelaime?"

"Klusu!" vecākā uzkliedza. "Paskaties, man izgāja gluži tāpat."

Viņas piesauca citas sievas. Tās visas viena pēc otras bāza dobumā roku, kas visām nolūza.

Vēl bij palikusi jaunava, vārdā Sabulana. Viņas sauca arī to, bet Sabu-lana negāja.

"Vai domājat, ka nezinu, ka esat Šrata mežā? Iesim! Sasiešu nastas, uzcelšu jums galvā, un tad varat iet!"

Tā arī notika. Sabulana, nesdama malkas nastu, pa ceļam dziedāja: "Ak vai, jūs sakropļotās, jūs sakropļotās!"

Ciema vīrieši prasīja; "Ko tu dziedi - jūs sakropļotās?"

Viņa atbildēja: "Apskatiet savas sievas, cik tās ir skaistas! Tā kā viņām vairs nav roku, lieciet viņas gulēt vienā būdā, un paši varat naktī mest kauliņus."

Mesli norādīja tieši uz Sabulanu, ka tai jāiet pēc svētās upura malkas. Tās māte nebij ar mieru un sacīja: "Vai tad citu nav ko sūtīt?"

Bet Sabulana lūdzās, lai to laižot.

Dienai austot, salasījās visi ļaudis un devās uz svēto birzi. Viņi apmetās meža malā un neuzdrošinājās tālāk iet. Sabulana viena pati iegāja mežā un atrada tur sapulcētus visus dievus. Viņi ļāva tai apsēsties, ko viņa arī darīja; kad viņu sveicināja, tā sveicienu atņēma. Dievi teica:

"Kā tu drīkstēji nākt šurp, kad pat pieaugušie baidās? Saki - ko tu gribi?"

Viņa atbildēja dziedādama:

"Esmu Sabulana!

Esmu Sabulana,

Tuksneša meita!

Esmu tuksneša meita,

Sabulana, Sabulana!"

Kāds no dieviem vaicāja savam pavadonim: "Saki man - vai tu atmini, ko viņa tikko dziedāja?"

Otrs teica : "Pie joda, aizmirsu."

Un visi piebalsoja: "Es arī aizmirsu."

Viņi lūdza Sabulanu sākt no jauna, un viņa atkal dziedāja:

"Esmu Sabulana, tuksneša meita..."

Dievi paņēma maisu, ķirbjus, rīsu, dažādus citus labumus un iedeva Sabulanai. Viņi pasauca savus bērnus, lai tie iznes visu no meža, jo vīri neuzdrošinoties tuvoties, un teica jaunavai:

"Pasaki saviem ļaudīm, lai tie visu ciemā izdala."

Sabulana iznāca no meža un pavēlēja ļaudīm palīdzēt. Viņi paklausīja, un tūliņ visas sievas atguva rokas.

Sabulana atgriezās svētbirzī. Dievi teica:

"Pasaki tautai, ka tā bija apgrēkojusies, jo, kopdama un novākdama tīrumus, tā mūs negodināja. Bet tagad lai viņi nāk ar maisiem un groziem pēc barības un ņem vien, cik katrs spēj nest Jo tagad esam laimīgi, ka viņi mūs atkal pielūdz."

Kādu dienu Sabulana iegāja mežā - un dievi teica:

"Paziņo tiem, ka esam saniknoti, jo tie ēzdami mums nekā neziedoja. Kā tu domā, kas neļāva maisam augt? Tas, ka jūs tik bieži grēkojat. Un tad, kad jūs nācāt medīt un suņi dzinās pakaļ zvēriem līdz purvam, - kā jūs uzdrošinājāties novākt ražu un rakņāties zemē?'

Sabulana gāja un paziņoja sacīto ļaudīm.

Viņa bija nelielas cilts vecākā meita no karaļa dzimts. Tagad viņai un tās mātei parādīja godu, kāds pienākas visas zemes karalim.

Bet nu pasakai ir beigas.

Baiames sapulce

Austrāliešu pasaka

aiks bija jauks; visas ciltis bija apziņotas un ielūgtas uz lielo pulku. Vieta bij nolemta Googoorevonā. Veci ļaudis čukstēja, ka iesvētīšot zēnus, bet sievām tas nebij jāzin. Vecais Baiame teica, ka ņemšot uz sapulci līdzi abus savus dēlus -Ghinlahindamu un Boomaboomānovē. Esot laiks viņus uzņemt puišu kārtā, lai varētu precēties, ēst emu - gaļu un mācīties kara mākslu.

Googoorevonā ieradās viena cilts pēc otras. Katra cilts uzcēla savu nometni noteiktā vietā - pakalnos, kas apņēma sapulces vietu.

Vēnām - vārnām bij sava vieta; Dummerhiem - baložiem cita; Māthi-jiem - suņiem sava utt. Baiame un viņa cilts Baiamuļi - melnie gulbji, Obo oni - zilmēļainās ķirzakas līdz ar daudziem citiem vecajiem un viņu ciltīm izvēlējās sev citu vietu nometnei. Kad tās salasījās kopā, viņu bij neskaitāmi simti. Tad rīkoja bezgala daudz naktsdeju, un katra cilts pūlējās pārspēt otru krāšņumā, sevi izkrāsojot un sacenšoties jaunākās dejās un dziesmās. Caurām dienām medīja un mielojās. Naktīs dejoja un dziedāja; apmainīja draudzības ķīlas: rotas somiņas ar bumerangiem un citas lietiņas. Jaunas meitas atdeva veciem karavīriem, vecas sievas - jaunekļiem. Vēl nedzimušas meitenes apsolīja veciem vīriem, zīdaiņus pieaugušiem. Noslēdza dažādus līgumus un vienmēr prasīja padomus cilšu burvjiem.

Pēc dažām dienām burvji ziņoja cilšu vecajiem, kas iesvētīs puišus. Tikai to nekādi nedrīkstot dabūt zināt sievas. Katru dienu viņi atstāja nometni un izlikās, ka iet medīt. Patiesībā viņi ierīkoja svinību laukumu puišu iesvētīšanai. Viņi iztīrīja krūmus aplokā, apmeta apkārt valni, izcirta no aploka uz meža biezokni celiņu un gar tā malām uzmeta zemes vaļņus.

Darbus pabeiguši, viņi, kā parasts, sarīkoja naktsdejas. Bij pagājis jau labs laiciņš, kad piepeši viens no vecajiem burvjiem atstāja sapulces vietu un sapīcis aizgāja. Viņš devās uz savu telti, kurp tam sekoja kāds cits burvis. Piepeši abi sāka lauzties. Melnie uzmanīgi sekoja cīņai, no krūmiem at skanēja savāda švīkoņa. Sievas un bērni satrūkās, sabijušies no pēkšņā, savādā trokšņa. Viņi zināja, ka atnākuši gari uz puišu iesvētībām.

Troksnis nebij tik negants, ka ietu caur kauliem, bet atgādināja švīkstoņu, kad auklā piesietu koka vilciņu griež pa gaisu. Troksnis neapklusa, un sievas bailēs murmināja: "Gurraimi." Tas ir puišu iesvētīšanas gars. Viņas pievilka bērnus ciešāki klāt. Puikas teica: "Gcaandi" - un viņu acīs bij izbailes. Gaiandi arī nozīmē puišu iesvētīšanas garu. Sievas nedrīkst lietot to pašu vārdu, ko puiši un vīri, jo viss, kam sakars ar puišu iesvētīšanas noslēpumiem, ir aizliegts sievu ausīm, acīm un mēlei.

Otru dienu nometne taisījās ceļā uz lielo aploku, ko bij ierīkojuši melnie. Gājiens turp notika ar plašām un greznām ceremonijām. Pirms gāja uz citu vietu, melnie jau pēcpusdienā atstāja savas nometnes un devās meža biezoknī. Taisni saulei rietot, viņi iznāca no krūmiem un garā rindā - viens pēc otra - soļoja pa tikko ierīkotu ceļu. Katram vienā rokā bij malkas pagale, bet otrā - degošs zars. Kad vīri bij nonākuši aploka vidū, turp bija jādodas arī jauniešiem un sievām. Šai laukumā viņi uzcēla sev nometni, ēda, dzēra un dejoja kā citiem vakariem, kamēr kāds nepārspēja otru. Bet pirms tam Baiame, kas bija viens no stiprākiem klātesošiem burvjiem, brīnišķīgā kārtā parādīja savu varu.

Jau vairāk dienas Māthi cilts parādīja pārāk maz godbijības pret cilšu gudrajiem. Viņi nevēroja burvju brīnumdarbus, bijīgi ciešot klusu, kā tas pieklājās, bet nemitīgi pļāpāja un smējās. Viņi spēlēja un kliedza, it kā cilšu svētie pienākumi viņus nemaz nesaistītu. Diezgan jau burvji bij tos brīdinājuši - viss bij velti. Māthi joprojām jautri smējās un pļāpāja. Beidzot pats varenākais un ievērojamākais burvis Baiame devās uz Māthi nometni un nikni uzsauca:

"Es, Baiame, ko godā visas ciltis, esmu jums, Māthi, jau trīs reizes pavēlējis beigt pļāpāt un smieties. Bet jūs mani, ko klausa pat citi burvji, neklausāt. Vai iedomājaties, ka burvji iesvētīs jūsu dēlus, ja neklausīsiet viņu vārdiem? Nekad un nemūžam, es jums saku! No šīs dienas neviens Māthi vairs nerunās cilvēka balsī. Jūs negribat mierīgi izturēties svešnieku klātbūtnē, negribat rūpēties par savām lietām. Labi. Tad lai jūs un jūsu pēcnācēji staigā apkārt, vienmēr trokšņodami, rejot un kaucot. Un, vcri, tam, kas no šīs dienas vēl klausīsies, kā Māthi runā! Tas pārvērtīsies akmenī."

Māthi atvēra muti zobgalīgai atbildei, bet sajuta, ka piepildījušies Bcri-ames vārdi. Viņi varēja vairs tikai riet un kaukt, jo bij zaudējuši valodu un smieklus. Un, apzinoties zaudēto, viņu acīs radās ilgu un mēma lūguma kvēle. Visi bij pārsteigti, un tos pārņēma bijība, redzot Bcrijami atgriežoties savā ciltī.

Atkal apsēdies, Baiame prasīja sievām, kādēļ tas nemaļot ērsku graudus. Sievas atbildēja: "Mums vairs nav dzirnakmeņu, un mēs nezinām, kur tie palikuši."

"Nemelojiet," Baiame teica, "jūs esat tos aizdevušas Dummerhiem, kas jums daudzreiz tos lūguši, lcri gan aizliedzu to darīt."

"Nē. Bcriame, neesam tos aizdevušas."

"Ejiet uz Dummerhu nometni un atprasiet savus dzirnakmeņus!"

Sievas baidījās, ka viņu liktenis var kļūt līdzīgs Māthi ciltij, ja neklausīs Bcriamem, un aizgāja, lcri gan ļoti labi zināja, ka dzirnakmeņus nav aizdevušas. Pa ceļam viņas apprasījās citās nometnēs un lūdza aizdot viņām dzirnakmeni. Bet visur dabūja vienu un to pašu atbildi: dzirnakmeni pazuduši, un neviens nezinot, kur.

Sievas devās tālāk un piepeši izdzirda savādu troksni, kas izklausījās kā garu saucieni. Atskanēja apslāpēts: "Um, um, um, um." Sauciens bija dzirdams augstu gcrisā - koku galotnēs un arī apakšā - zālē. Šķita, ka visapkārt būtu gari. Sievas satvēra lāpas ciešāk un teica: "Iesim atpakaļ. Vondā staigā apkārt." Viņas devās žigli uz nometni un stāstīja Bcriamem. ka visām ciltīm pazuduši dzirnakmeni un ka gari staigājot apkārt. Un, tikko viņas bija to izteikušas, pie nometnes atkal atskanēja - "Um, um, um." Sievas saspiedās cieši kopā, bet Bcriame svieda lāpu turp. no kurienes nāca šis skanas. Gaismai uzliesmojot, viņš neviena neredzēja. Notika kaut kas pavisam neredzēts: garām laidās divi dzirnakmeņi, bet nebija zināms, kas tos būtu sviedis. Tiem pazūdot, "Um, um, um, um" saucieni kļuva aizvien spēcīgāki un varenāki. Šķita, ka gaiss pilns neredzamiem gariem. Tagad Baiame zināja, ka Vondā staigāja apkārt. Viņš satvēra ciešāk savu lāpu un atgriezās nometnē.

No rīta bij pazuduši ne vien visi dzirnakmeņi, bet arī Dummerhu nometne bij tukša un ļaudis aizgājuši. Kad neviens negribēja aizdot Dummerhiem dzirnakmeņus, viņi teica: "Mēs ātrāk nevaram malt ērsku graudus, kamēr Vondā nedod mums akmeņus." Tikko viņi bija izteikuši šos vārdus, redzēja tuvojamies dzirnakmeni. Tā kā uz nometni lidoja viens akmens pakaļ otram, viņi saprata, ka tas ir Vondā darbs. Tagad viņi zināja, ka jāseko dzirnakmeņiem, jo citādi gari varētu kļūt dusmīgi.

Savākuši mantas, viņi sekoja akmeņiem. Viņi bij izcirtusi ceļu, kas veda no Googoorevonas uz Girrāvēnu, kur palu laikā saplūda ūdens. No Girrāvē-nas dzirnakmeņi devās uz Dirangibirru, kurp Dummerhi tiem sekoja. Di-rangbirrā dzirnakmeņi sakrita augstā kalnā. Kad vēlāk melnie gribēja dabūt labus dzirnakmeņus, tiem vajadzēja tikai doties uz turieni. Dummerhus pārvērta baložos; viņi sauc tāpat kā gari: "Um, um, um, um!"

Šai vakarā uzsāka lielo deju, kur piedalījās to dēlu radi, ko vajadzēja iesvētīt jaunekļu kārtā. Pret rītu visas jaunās sievas sadzina zemos slieteņos, kas iepriekš jau bija uzcelti ap apaļo laukumu. Vienīgi vecās sievas drīkstēja palikt ārā. Katram vīram, kas gribēja piedalīties iesvētībās, bij jāsaķer viens puika un jānes pa ceļu uz krūmiem. Tad nāca vecās sievas atvadīties no zēniem. Pēc tam arī viņas ieveda slietenī pie jaunajām. Pieci vīri viņas pavadīja un savija virs būdām zarus, lai tās neko nevarētu redzēt.

Ieslodzījuši sievas zaru slieteņos, vīri ar dēliem ātri pazuda pa ceļu, kas veda uz krūmiem. Kad tie vairs nebij saredzami, tie paši pieci devās atpa ka) uz slieteni, atsedza zarus un atbrīvoja sievas, kas devās katra uz savu nometni. Droši vien sievām šīs iesvētības likās dīvainas, jo tās saprata, ka ne ar kādiem jautājumiem nedabūs neko zināt. Puiši atgriezās pēc dažiem mēnešiem. Tiem trūka pa priekšzobam un miesa bij rētās.

Otrā dienā visas ciltis gatavojās doties uz mazo svētku laukumu, kur pēc apmēram četrām dienām bij jānotiek otrai sapulcei. Šī vieta atradās desmit līdz divpadsmit jūdžu tālumā. Mazam sapulces laukumam visapkārt ir siena gubas. Visas ciltis dodas uz turieni kopā, apmetas nometnē un dejo. Jaunās sievas sūta drīz gulēt. Vecās paliek augšā, jo viņām jāgaida, kad lielā pulka vietā būs jāatvadās no dēliem. Tikko šis brīdis pienācis, dēlus ienes mazajā laukumā, kur sievas no tiem atvadās pēdējo reizi. Tad tie vīri. kas viņus uzrauga, aizved tās projām. īsu laiciņu viņi paliek vēl kopā, tad šķiras - un katrs vīrs aiziet ar puisi uz savu pusi. Viņus stingri uzrauga vismaz sešus mēnešus, un tie nedrīkst redzēties pat ar savām mātēm. Pēc zināma laika viņi atgriežas atpakaļ ciltī. Vientulība viņus tā satraukusi un iebiedējusi, ka tie pat ar māti nerunā, viņai tuvojoties, bēg un tikai pamazām zaudē šīs bailes. Tās ciltis, kas ņēmušas dalību Baiames sapulcē, nedrīkst savus dēlus redzēt mazā pulkā. Nupat tie gribēja doties ceļā, te nometnē iestreipuļoja Millindooloonubbā atraitne, kliegdama:

"Kādēļ jūs liekat man, nabaga atraitnei ar daudz bērniem, vienai do-ties ceļā? Vai domājat, ka manu bērnu kājiņas var turēt līdzi jūsu soļiem? Un tomēr neviens nepalika, lai man palīdzētu. Jūs izdzērāt visas ūdens bedres. Kad nogurusi un izslāpusi nonācu pie bedrēm, kur bērni sauca pēc ūdens, ko es atradu? Dubļus, vienīgi dubļus! Mani bērni sauca pēc ūdens, un es, es, nabaga māte, nespēju tos apmierināt! Pienācām pie pēdējās bedres. Un ko tur atradām, kaut gribējām acis izskatīt? Dubļus, vienīgi dubļus! Tā gājām no vienas bedres uz otru un atradām vienīgi dubļus! Nu nokrita un nomira viens bērns pēc otra, jo viņu māte Millindooloonubbā nevarēja tiem dot padzerties."

Kāda sieva piesteidzās ar dzeramo. "Par vēlu, par vēlu!" viņa teica. "Kādēļ lcri vēl dzīvotu māte, kad viņas bērni ir mirusi?" Vaidēdama viņa atkrita uz muguras. Bet, sajūtot vēso ūdeni pie izkaltušajān lūpām un uzpampušās mēles, tā vēlreiz piecēlās, kratot dūres pret cilšu nometni, un sauca:

"Jūs steidzāties šurp. Tad arī palieciet še mūžīgi. Googoolguyyā! Googo-olguyyā! Pārvērsieties kokos! Pārvērsieties kokos!"

Viņa nokrita un bij pagalam. Tai saļimstot, visas ciltis, kas jau taisījās ceļā, pārvērtās kokos. Tur tie stāv vēl šo baltu dienu. Tās ciltis, kas bija apmetušās tālāk, pārvērtās par tiem kustoņiem, kuru vārdos saucās. Rejošie Māthi pārvērtās suņos; Baiamuļi - melnos gulbjos; Vēni - vārnās utt. Un tcri vietā, kur kādreiz bija lielais pulks, tagad var redzēt lielus, varenus kokus. Tie ir skumji, drūmi un žēlabās liec savas galotnes pret ezeru, kas pārklāj sapulces laukumu. To sauc par Googooorevonu - birzīti, un viņas krastos vēl tagad redz seno zemes vaļņu atliekas. Te notur savas sapulces putni, kam ir seno cilšu nosaukumi. Te peld baiamuļi; pelikāni sacenšas ar viņiem lielumā un skaistumā; te apmetušās pūces un neskaitāmi citi putni. Oobooni, šīs zilmēļainās ķirzakas, ložņā pa zāli. Šad un tad dzirdami baložu: "Um, um, um, um," - un dažreiz arī Millindooloonubbās putnu saucieni: "Googoolguyyā! Googoolguyyā!" Tiem žēlodamies atbild drūmie Bolā koki un iešalcas plānās Bibilkoka lapiņas. Katrs koks runā savu valodu, kas skumji atbalsojas ezera krastos.

Tie vīri un dēli, kas atradās mazā pulkā, izglābās no lāsta. Ilgi, ilgi viņi gaidīja ciltis, bet tās vairs nenāca. Beidzot Baiame teica: "Nikni ienaidnieki būs nosituši mūsu draugus, un neviens nebūs izbēdzis, lai pastāstītu par vi nu likteni. Var būt, ka ienaidnieks ir arī mums uz pēdām, tādēļ dosimies dziļāk zemē." Tā viņi steidzīgi devās uz Noondoo pusi.

Bet varenais burvis Baiame dzīvo mūžīgi. Neviens to nedrīkst uzskatīt, ja negrib uz vietas mirt. Tā dzīvo veccris Baiame, krietnākais no visiem burvjiem, viens, biezos krūmos - kādā pakalnē pie Noondoo.

Septiņas Meameju māsas. Austrāliešu pasaka

urunnā medīja visu dienu un vakarā atgriezās nometnē noguris un izsalcis. Viņš lūdza mātei mazliet ērsku graudu maizes, bet tā atbildēja, ka nekas neesot palicis pāri. Tad viņš griezās pie saviem melnajiem brāļiem pēc dažiem ērsku graudiņiem, lai pats varētu izcept sev maizi. Tomēr tie viņam nekā nedeva. Saskaities viņš teica:

"Ja paša radi ļauj man ciest badu, tad labāk iešu prom un dzīvošu pie svešiem ļaudīm."

Saniknots tas tiešām arī paņēma ieročus un aizgāja no nometnes, lai meklētu jaunu dzimteni.

Laiciņu klejojis, viņš tālumā pamanīja kādu veci, kas izņēma bišu perus ar medu. Vecis pagriezās pret Vurunnā un vēroja viņu nākam. Pienākot tuvāk, Vurunnā redzēja, ka vecim nav acu. Tomēr likās, ka viņš būtu manījis Vurunnā tuvošanos daudz ātrāk, nekā to būtu varējis sadzirdēt. Vurunnā sabijās un brīnījās par svešnieku, kam nebij acu, bet kas bij tā pagriezis pret viņu seju, it kā būtu to redzējis. Tomēr viņš savas bailes negribēja izrādīt un piegāja tam pavisam klāt. Svešnieks pastāstīja, ka viņu un tā cilti saucot par Murunumildā, jo viņiem neesot acu, bet tie redzot ar nāsīm. Vurunnā tas izlikās dīvaini, un viņš bij ne mazums nobijies, lai gan Murunumildā bij mīļš un laipns. Domādams, ka tas ir izsalcis, viņš iedeva Vurunnā trauciņu ar medu. Parādījis, kur atrodas nometne, viņš lūdza to nākt līdzi paciemoties. Vurunnā paņēma medu un izlikās, ka iet uz nometni, bet, tikko vecis to vairs nevarēja saredzēt, tas uzsāka ceļu pavisam uz citu pusi.

Tā kādu laiciņu gājis, viņš beidzot pienāca pie liela, liela dīķa. Nolēmis še pārnakšņot, viņš krietni padzērās ūdeni un likās gulēt. Otrā rītā pamodies, viņš skatījās uz dīķa pusi, bet tā vietā ieraudzīja tikai plašu klajumu. Domādams, ka vēl sapņo, viņš izberzēja acis un skatījās vēlreiz.

"Tas ir gan jocīgs apgabals," viņš teica, "vispirms satieku vīru, kam nav acu un kas tomēr var redzēt. Vakarvakarā nonāku pie liela dīķa, iemiegu, pamostos, un nu tas ir nozudis. Es taču skaidri zinu, ka viņā bij ūdens, pats dzēru to, un tagad, kurp vien acs raugās, nav vairs ne pilītes!"

Viņam tā brīnoties, sacēlās liels negaiss. Mudīgi piecēlies, tas skrēja, lai meklētu patvērumu biezos krūmos. Pēkšņi viņš zemē ieraudzīja dažus mizas gabalus.

"Tas ir jauki," viņš teica, "tagad jāuzmeklē tikai pāris mietu. No tiem un mizām uzcelšu mazu slieteni, kur patverties no negaisa."

Žigli viņš izcēla dažus mietus, iedzina zemē un pārklāja ar mizu. Paceļot pēdējo kriju, piepeši viņam priekšā nostājās tik ērmīgs radījums, kādu tas līdz šim nekad nebija redzējis.

Ērms kliedza: "Esmu Bulgānunnu!" - tik šaušalīgā balsī, ka Vurunnā izkrita mizas gabals no rokām. Paķēris ieročus, viņš lika kājas pār pleciem.

Vētru viņš bij aizmirsis, jo prāta viņam bij tikai, kā drīzāk atstāt Bulganunnu robežas.

Viņš skrēja taisni uz priekšu, līdz uzdūrās kādai nometnei. Ieejot nometnē, viņam nebij vairs jābaidās, jo atrada tur tikai septiņas jaunas meitas. Taisni otrādi: likās, ka tās bij nobijušās no viņa. Redzot, ka viņš ir viens pats un izsalcis, viņas uzņēma to laipni, deva paēst un atļāva pārnakšņot. Viņš apjautājās, kur atrodas pārējie ciltsbrāļi un kā viņas sauc. Tās atbildēja, ka viņas saucot par Meamejām un ka viņu cilts apmetusies tālu prom, pavisam citā apvidū. Šīs esot atnākušas šurp, lai apskatītu tīrumus; palikšot tikai īsu laiciņu un tad atgriezīšoties dzimtenē.

Otrā rītā Vurunnā turpināja ceļu un atstāja Meameju mītni; viņš izlikās, it kā nekad vairs negribētu te atgriezties, bet slepeni nolēma apmesties kaut kur tuvumā un tās novērot. Izdevīgā brīdī viņš sacels vienu no viņām un ņems par sievu. Redzēdams, ka visas septiņas māsas aiziet ar kapļiem, viņš sekoja tām notālēm un uzmanījās, lai viņu neierauga.

Māsas apstājās pie spārnoto skudru pūžņa. Viņas raka skudras ar kapļiem un, kad visas bija izraktas, nosvieda kapļus zemē un gribēja ieturēt labu maltīti. Šīs skudras bij viņām vislielākais gardums. Kamēr māsas gatavoja lielisko maltīti, Vurunnā klusi pielīda pie kapļiem, paņēma divus un uzmanīgi aizlīda ar laupījumu savā paslēptuvē.

Paēdušas Meamejas ņēma kapļus un devās uz nometni. Piecas no viņām atrada kapļus, tās aizgāja un atstāja divas pārējās meklēt savu zudumu. Domādamas, ka tie ir tepat kaut kur nosviesti, tās cerēja drīz panākt savas māsas. Abas meitas pārmeklēja visu skudru pūzni, bet kapļus neatrada. Vurunnā izlīda no paslēptuves un nemanot iesprauda abus kapļus netālu no sevis zemē, pēc tam tas ielīda atkal atpakaļ.

Piepeši meitas ieraudāja kapļus savā priekšā. Priecīgas tās steidzās klāt un gribēja tos izraut. Te Vurunnā metās laukā no paslēptuves, saķēra abas meitenes criz gurniem un nelaida vairs vaļā.

Viņas turējās pretim un kliedza, bet velti! Neviens viņas nedzirdēja. Jo vairāk tās pretojās, jo ciešāk Vurunnā turēja. Redzot, ka viss velti, tās apmierinājās.

Vurunnā teica, lai nebaidoties - viņš par tām rūpēšoties. Viņš esot viens un gribot divas sievas: lai tās mierīgi nākot viņam līdā, gan jau iešot labi. Tomēr viņām vajadzēšot darīt visu, ko tas likšot, bet, ja viņas neklausīšot, tad pārmācīšot ar nūju. Bet, ja tās mierīgi viņam sekošot, tad būšot pret tām labs.

Meitas redzēja, ka katra pretošanās velta, un devas mierīgi Vurunnam līdā. Viņas teica, ka viņu cilts kādu dienu varot tās panākt. Tāpēc viņš devās ātri prom, lai izvairītos no vajāšanas. Viņi gāja neapstādamies vairākas nedēļas, un likās, ka abas Meamejas būtu pilnīgi apmierinājušās. Tomēr, tikko tās bija vienas, viņas bieā runāja par savām masam. Viņas nezināja, vai māsas tās meklējušas vai atgriezušās dāmtenē, lai sadabūtu palīgus. Bet viņām neienāca prātā, ka tās varbūt jau sen aizmirstas un ka tām vienmēr būs jāpaliek pie Vurunnā.

Reiz abām tā pļāpājot, Vurunnā teica: "Uguns labi nekuras, ejiet un atnesiet egļu krijas."

"Nē," viņas atteica, "mēs nedrīkstam egles mizot; ja to darīsim, tu mūs vairs neredzēsi."

"Ejiet! Un dariet, ko jums liek, - atnesiet egļu mizas. Vai neredzat, ka uguns jau dziest?"

"Vurunnā! Ja iesim, mēs nekad vairs neatgriezīsimies. Tu nekad mūs vairs neredzēsi. Mēs to zinām."

"Sievas, ejiet un nepļāpājiet! Vai domājat, ka ar pļāpāšanu var iekurt uguni? Dariet, ko jums liek, un nerunājiet muļķības. Ja aizbēgsiet, gan jūs atkal atradīšu. Un, kad tad jūs ķeršu, tad dabūsiet pamatīgu pērienu. Ejiet, un ne vārda vairs!"

Meamejas aizgāja un paņēma līdzi akmens cirvjus egļu mizošanai. Katra devās pie savas egles un dūšīgi cirta. Piepeši egles sāka augt arvien augstāk un augstāk un cēla viņas līdzi. Abas meitas attālinājās arvien vairāk no zemes. Kad pirmajam cirtienam nesekoja otrs, Vurunnā gāja skatīties, kādēļ meitas neatgriežas. Te viņš ieraudzīja, ka koki izauguši milzīgi lieli un ka augstu, augstu galotnēs karājas abas viņa sievas. Viņš sauca tām, lai taču rāpjoties zemē, bet tās neko neatbildēja. Jo augstāk viņas cēlās. jo žēlāki viņš sauca, bet viņas neatsaucās. Egles izauga tik augstu, ka viņu galotnes sniedzās debesīs. Pēkšņi debesu lūkās parādījās pārējās māsas un teica, lai nebīstoties un nākot vien iekšā. Izdzirdušcts māsu balsis, tās mudīgi ierāpās debesīs. Māsas pastiepa viņām pretim rokas, ievilka debesīs - un dzīvoja atkal visas kopā.

Raugoties debesīs, tu redzi vienu pie otras visas septiņas māsas. Mēs. melnie, saucam tās par Meamejām, jūs, baltie, par Sietiņu.

Asins zieds. Austrāliešu pasaka

ādu nakti Vimbakobolo bij aizbēdzis ar Tirltas saderēto -Purlēmilu. Upes cilts nometnē saklās liela brēka, sanāca vecajie un apspriedās, kā bēgļus sagūstīt. Nāca jaunieši un stāstīja, ka bēgļu pēdas ejot uz lielo Boulka ezeru, kur pašlaik apmetušies malienas cilšu mednieki. Pie šīs cilts reiz piederējis ari Vimbakobolo tēvs.

Tāpēc vecaji domāja, ka bēgļi būs meklējuši patvērumu šcri ciltī. Sasaukuši karavīrus, viņi teica: "Bruņojieties! Dosimies uz šo cilti un prasīsim izdot bēgļus. Vimbakobolo nositīsim; Purlēmilu atdosim Tirltam, lai viņš dara ar to, ko grib."

Kā tas karavīriem pienākas, viņi aizgāja izkrāsojušies un apbruņojušies no galvas līdz papēžiem. Gāja. gāja pa pēdām divi dienas un naktis, līdz trešā dienā ieraudzīja nometnes ugunis. Izsūtīja pie cilts vecajiem vēstnešus, pieprasot izdot Vimbakobolo ar Purlēmilu.

"Ak, nesūtiet mani atpakaļ," Purlēmila lūdzās, "nesūtiet pie vecā Tirltas! Viņš nositis ar vāli jau divas sievas. Vai man būt trešai?" to teikusi, viņa sāka gauži raudāt.

"Neraudi!" teica Vimbakobolo. "Nedošu tevi nevienam, tad jau labak pats tevi noduršu. Ja Tīrīta nebūtu tāds zaķapastala," viņš uzrunāja vecajos, "tad tas cīnītos ar mani kā vīrs. Tautieši! Jūs devāt mums patvērumu un ēdinājāt, kad bijām izsalkuši. Mans tēvs bij jums rada, kāvās drošsirdīgi ar jusu ienaidniekiem un samina tos kā skudras. Tāpat cīnīsies viņa dēls, ja vien tagad būsit ar to. Sen, sen mīlu Purlēmilu zvaigžņu acīm, un viņas sirds vienmēr būs mana. Vai sirmgalvji var pavēlēt jaunai meitenei ziedot savu sirdi sievu slepkavam? Vai lai atsakās no iecerētā? Vai jauna, spēcīga un stalta vīra vietā lai izraugās klibu kropli? Iedomājiet manu tēvu, pirms atsakāties no viņa dēla un nākošā dēladēla. Nekad vairs neatgriezīsimies Tirltas ciltī! Drīzāk mans šķēps pāršķels vismīļās Purlēmilas sirdi - un mūsu asinis nekas vairs nešķirs."

Vimbakobolo piecēlās. Redzēdami viņa kareivīgo brašumu un satverto šķēpu, vecaji teica: "Mēs būtu stulbi, ja izdotu mūsu agrākā vecākā dēlu ienaidniekam! Arī viņš būs mūsu vecākais - un Purlēmila drošsirdīgu karavīru māte. Vimbakobolo cilts ir spēcīga. Tās nosaukums liecina, ka viņai ir vīri kā kalni."

Tad kāds no cilts vecajiem uzrunāja vēstnesi:

"Paziņojiet Tirltam, lai tas iznāk klajumā cīnīties ar Vimbakobolo. Ja Tirlta nav ar mieru, tad lai šis zaķapastala dodas uz mājām un nerādās vairs acis. Vimbakobolo paliks pie mums, un mēs to neizdosim nevienam."

Vēstneši atgriezās teltī, bet Tirlta neiznāca un nepieņēma izaicinājumu. Tas atgriezās kopā ar citiem pie lielās upes.

Vimbakobolo un Purlēmila dzīvoja laimīgi un bij iemīļoti visā ciltī, jo viņš bij labs mednieks un viņa daiļu dziesmu dainotāja.

Kad pčtr Boulka ezeru sāka pūst auksti vēji, cilts nojauca teltis un uzcēla tās tālu no agrākās vietas: tur, kur koki deva vairāk patvēruma un pie rokas bij vairāk kurināmā, jo ziema bij jau pie durvīm.

Ziemas beigās Vimbakobolo un Purlēmilai piedzima dēls. Redzot, ka puika ir dūšīgs, cilts iesauca to pa jokam par mazo kundziņu un nesa tam visādas dāvanas: gan bumerangus, gan citas rotājās. Mātes acis mirdzēja lepnumā, bet tēvs sāka gatavot ieročus, ko zēns vēlāk varētu vērst pret savas cilts ienaidniekiem.

Purlēmila dziedāja jaunas dziesmas, ko gan bij tai mācījuši. Viņa dziedāja par savu dēlēnu, kas dzīvošot mūžīgi un būšot skaistākais malienas klajumos. Viņai tā dziedot un mazulim klaigājot un smejot, tēvs runāja ļoti maz. Bet viņš laimīgi smaidīja, noraugoties sievā un dēlā, laiku laikiem aizmirsdams griezt ieročus no oposuma zoba. Visi priecājās par viņa laimi un bij apmierināti, ka vecaji nebija atdevuši Purlēmilu slepkavam Tirltam par sievu.

Tā pagāja ziema. Tuvojās vasara, un visi gatavojās atgriezties medību klajumos, kur kādreiz bij devuši bēgļiem patvērumu.

Bet Purlēmilas dziesmas bij apklusušas. Gari bij viņu brīdinājuši, ka drīzumā visus piemeklēšot liela nelaime.

"Paliksim labāk tepat ziemas nometnē," viņa teica vīram, "te esam bijuši tik laimīgi. Baiļojos par mūsu mazo kundziņu, ka nezaudējam to. Paliksim tepat, mīļais!"

"Tas ir neiespējami, mīļā. Cilts nosauks mani par zaķapastalu, kas baidās no Tirltas"

"Tomēr, mīļais, labāk lai sauc tevi par zaķapastalu - lai gan visi zina, ka tu tāds neesi, - nekā zaudējam mūsu mazo kundziņu. Bez viņa mūsu dzīve būs tukša. Viņš ir mūsu saule, mūsu gaisma; bez viņa būtu mūžīga tumsa - kā kapā."

"Tev taisnība, mīļā, bez mazā kundziņa mūsu dzīve būtu nepanesama. Bet kādēļ lcri mēs viņu zaudētu? Vcri gari nesludināja viņam mūžīgo dzīvošanu klajumos? Kādēļ, mīļā, tā bažīties viņa dēļ?"

"Neprotu tev stāstīt. Zinu, ka gari runājuši tev patiesību. Bet tagad viņi pareģo mums nelaimi; katrā vēsmiņā dzirdu viņu brīdinošās balsis."

"Bet ne mūsu mazajam kundziņam, Purlēmila. Varbūt nelaime uzglūn ciltij, kas mūs uzņēmusi, un tādēļ mēs nedrīkstam to atstāt. Nebaiļojies, nāc droši līdzi! Mazais kundziņš citādi varētu iezīst bailes no savas mātes krūts."

Purlēmila spieda bērnu pie krūtīm un vairs nerunāja par savu baiļošanos. Dienām jautri aizritot jaunā un tomēr pazīstamā nometnē, Purlēmilai drīz vien aizmirsās ļaunie pareģojumi, jo gari bij apklusuši.

Bet ienaidnieki nesnauda. Tie gaidīja vienīgi izdevīgu brīdi.

Kādu nakti, Vimbakobolo ciltij guļot saldā miegā un nenojaušot tuvās briesmas, ienaidnieki ielenca nometni. Tirlta ar saviem ļaudīm līda arvien tuvāk un tuvāk. Viņš bij pārāk bailīgs, lai ietu atklātā cīņā. Tas līda uz nometni naktī kā dingo un gribēja ar viltu nokaut tos, kas bija atņēmuši viņa laupījumu - Purlēmilu. Viņa bij nositama kopā ar visiem pārējiem cilts vīriem un sievām. Visus, visus viņš gribēja upurēt savai atriebībai. Uzbrukums bij labi pārdomāts; viņš bij nogaidījis, lcri aizmirstos tā draudi.

Klusi viņi līda aizvien tuvāk un tuvāk...

Mazais kundziņš pamodās. Purlēmila apklusināja viņu, stāstot garu pareģojumu - ka tas dzīvošot mūžīgi klajumos un būšot par visiem skaistāks un krāšņāks. Mazais drīz vien apklusa, un arī māte iemiga, cieši pieglaudušies mīļajam Vimbakobolo. Viņa nenojauta tuvās briesmas.

Pie viņas kājām gaudoja suns, un Vimbakobolo pamodās. Gribēdams apklusināt suni, viņš piecēlās, bet tai pašā acumirklī viņu notrieca gar zemi Tirltas sitiens. Ienaidnieki iebruka nometnē un miegā nosita daudz ļaužu. Tik daži paspēja paķert ieročus, bet viņu aizstāvēšanās bija velta.

Jau sen Tirlta bija uzzinājis, kurā teltī guļ Purlēmila. Nogalinājis vispirms viņas vīru, šis nelietis pāršķēla ar savu roboto šķēpu mazo kundziņu.

Ieraudājusi sev blakus ienaidnieka nodurto vīru un bērnu, Purlēmila, šī jaunā daiņotāja, sastinga. Viņa satvēra Tirltas šķēpu, ar ko bij nogalināts viņas bērns, un iedūra sev sirdī. Viņa nokrita pār sava vīra līķi, un visu triju asinis saplūda vienā paltī.

Tā piepildījās Tirltas atriebība.

Neviens nebij palicis dzīvs cilti, kas bij devusi patvērumu begļiem. Tirlta ar saviem ļaudīm atstāja nosistos vanagiem un vārnām un atgriezās Kal-lavallā.

Pēc gada viņš gribēja medīt savu mirušo ienaidnieku medību klajumos. Viņi apmetās netāl no kautiņa vietas, lai mirušo gari netraucētu tos. Nakti klajumā bij redzamas dīvainas liesmiņas, un Tirltas ļaudis nodomāja, ka tur garu vairs nav.

Otrā rītā viņi gribēja atnest ūdeni no Boulka ezera. Kā tas mirdzēja saulē! Bet vai tas maz bij ūdens? Piegājuši tuvāk, viņi redzēja, ka lielais ezers bij sastindzis sālī. Tad cilts nobijās un atgriezās savos medību klajumos, jo neviens neuzdrošinājās izaicināt garus.

Tirlta teica, lai ejot vien uz priekšu, gan viņš panākšot - vispirms tas gribot redzēt vietu, kur balinoties ienaidnieku kauli; tas sagādātu viņam vislielāko baudu. Viņš vienmēr vēl juta naidu savā sirdī. Nonācis tur, kur vajadzēja gulēt nosistiem ienaidniekiem, viņš domāja, ka viņa acis apžilbušas no sāls ezera mirdzuma, ka nevar ieraudzīt neviena kaula. Tur ziedēja daudz, neskaitāmi daudz brīnišķīgi krāšņu, sarkanu ziedu, kādu viņš nekad vēl nebija redzējis.

Viņam tā izbrīnā skatoties, debesis pāršķēla liels šķēps un iedūrās viņam sānos, paceldams to gaisā. Karājoties starp debesi un zemi, viņš izdzirda kādu balsi, lai gan neviena neredzēja;

"Kā tu, gļēvais sievu un bērnu slepkava, uzdrošinies spert kāju vieta, kas mūžos svētīta ar tevis izlietām asinīm? Mazā kundziņa, viņa mātes un tēva asinīm, kas saplūdušas kopā un uzziedējušas kā dārzs? Neviens nespēj nonāvēt asinis, kur ir daudz vairāk dzīvības nekā miesā. Lai viņu asinis dzīvo mūžīgi, rotājot ar savu kvēli sārto krāšņumu kailos klajumus, kur guļ sāls ezeri - izžuvušas garu asaras. Šīs sāļās asaras, kas lija, kad tu un tev līdzīgi izdzēsa mīļās daiņotājas Purlēmilas un viņas cilts dzīvību. Tu paliksi te mūžīgi, raugoties savā nelietīgā darbā!"

Pēc šiem vārdiem gars nolaida šķēpa caurdurto Tirltu zemē. Pamazām šis vīrs ar šķēpu pārvērtās akmenī - mūžīgā gara varenības lieciniekā. Pie

Tirltas kājām plaukst dīvaini sārti ziedi - Austrumu kailo līdzenumu lepnums. Parasti šos ziedus sauc par tuksneša zirnīšiem, bet veci ļaudis tos dēvē par - asinsziedu.

Miroņa līgava. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

eiz nomira kāds jauneklis, un viņa līgava dabūja to zināt.

Mironi apraka. Uz kapa nonāvēja visus viņa zirgus, bet mantu ielika līdzi kapā: sedlus, piešus, nazi, jātnieka pātagu un šķēpu.

Pēc desmit dienām mironis devās pie līgavas. Viņš nonāca tur pret vakaru. Mironi ieraugot, līgava teica:

"Man stāstīja, tu esot nomiris."

"Melo!" viņš atbildēja. "Ļaudis taču vienmēr mīl mēļot." Mironis atgūlās blakus kādam zēnam. Guļot zēns gribēja to apskaut Tā nē, draugs," mironis teica. "Man stipri sāp sāni"

Vēlu naktī, visiem guļot, viņš aizgāja pie līgavas un teica:

"Nācu pie tevis, jo ļaudis sen jau par mums melš. Salaulāsimies un aizbēgsim jau šo pašu nakti."

"Tas man patīk," viņa atteica, "bet tu esi aizmirsis sedlus, kur tu tos dabūsi?"

"Gan jau dabūšu."

"Labi, tad sedlo zirgu - un iesim," līgava teica.

Mironis apsedloja zirgu, nevienam mājiniekam nemanot. Tad iegāja pie līgavas.

"Zirgs jau apsedlots."

Tā viņi abi aizgāja.

Zirgam aulekšojot, mironis dziedāja:

"Tālu, tālu zilā tālē

Guļ tā zeme, kuru sniegsim."

Piepeši līgavai dziedātājs izlikās pavisam ērmots.

"Kādēļ tu tā dziedi?" viņa prasīja.

"Mūsu senči senāk vienmēr tā darīja, vedot mājās līgavu," mironis atbildēja.

Viņi nonāca pie kapa; līgava šausmās zaudēja prātu.

Pēc divām dienām līgavas tēvs teica:

"Došos ceļā!"

Viņš devās ceļā un nonāca pie līgavaiņa tēva.

"Atnācu apciemot savu meitu, kas paslēpta šai mājā."

"Vai tad man ir dēls?" sirmgalvis prasīja.

"Tev nav neviena?" otrs nesaprata.

"Jau desmit dienas, kopš mans dēls miris," atteica sirmgalvis.

Viņi gāja uz kapsētu un ieraudzīja jaunavu miroņa zirgā rūgti raudam. Tēvs aizveda meitu sev līdzi, bet viņa nespēja vairs iedzīvoties; tā pastāvīgi apmeklēja līgavaiņa kapu.

Tad līgavaiņa tēvs teica: "Pārdodiet man šo meitu."

Viņu tiešām pārdeva un nonāvēja uz līgavaiņa kapa.

Ūdens plūdi un nozagts uguns. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

eiz jauneklis meža palti ieraudzīja skaistas jaunavas attēlu, kam sekoja. Viņš palika pie tās ilgāku laiku - veselu mēnesi, un māte nogrieza matus, jo domāja, ka dēlu aprijusi čūska vai cits kāds zvērs.

Kādu dienu dēls tomēr pārradās mājās un stāstīja, ka atradis daiļu jaunavu un to apprecējis. Māte teica, lai vedot vien mājās, un darīja dzīrēm maisa alu.

Jauneklis pārveda savu sievu, kas bij skaista un grezni ģērbusies. Dzīru laikā viņa pēkšņi pārvērtās un palika pavisam neglīta, ko pamanīja svainene Jaunā sieva saskaitās, atstāja dzīrotājus un aizgāja, no kurienes bija nākusi, solīdamās atriebties. Steigā viņa paspēja vēl pateikt, lai ieliekot lielā māla podā puiku un meiteni.

Kādu brāli un māsu iesēdināja māla podā, iedeva maisa, ķirbja un pupu sēklas un podu rūpīgi aizsēja. Tikko tas bija izdarīts, sāka nemitīgi gāzt lietus, applūdinādams mājas un visu pārējo. Ūdens plūdos apsīka visi cilvēki un lopi, bet pods peldēja pa virsu.

Tā tas peldēja jau labi ilgi, un puika ar meiteni bij jau krietni paaugušies. Beidzot ūdens sāka kristies. Taču no poda nevarēja ārā kāpt: zeme bija izmirkusi, un viņiem bij jāgaida, kamēr tā apžūst.

Izkāpuši no poda, viņi iesēja līdzpaņemtās maisa, ķirbja un pupu sēklas, kas nogatavojās pusmēnesī. Bet viņiem nebij uguns, bet tas piederēja tostem - sēklu putnam, kas dzīvo upju krastos. Tuvojoties ugunij, tā nozuda un parādījās atkal tālāk.

Varde apsolīja uguni nozagt. Viņa aizlēca līdz tostes nometnes ugunskuram un apsēdās sasildīties, visa trīcēdama aiz aukstuma. Pēc brīža viņa parušināja ogles sev tuvāk. Nevienam neredzot, tā satvēra mutē nelielu pagalīti un aizlēca.

Atgriezusies pie puikas un meitenes, viņa iekūra uguni, un no tā laika Čane indiāņiem tās netrūkst. Māsa ar brāli izauga lieli un apprecējās. Viņi uzcēla būdiņu, un tiem piedzima bērni. Izauguši bērni precējās savā starpā. No viņu bērniem cēlušies visi Čane indiāņi, bet no vecākā dēla bērniem -visi cilts vecākie.

Kolibrija mīlas stāsts. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

eiz dzīvoja divas jaunavas, kas izdzirda kolibriju svilpojam. Tas svilpoja tik skaisti, ka viena no jaunavām teica:

"Gribu viņu precēti"

Viņa uzmeklēja kolibriju un apgūlās tam blakus.

"Iesim uz mājām!" kolibrijs teica.

Nonākot pie kolibrija mājas, izrādījās, ka tā ir tik maziņa, ka jaunavai nav vietas. Tā viņa atgriezās atpakaļ ciemā. Vakarā atlaidās kolibrijs un sāka svilpot, aicinādams

jaunavu ārā.

"Tas ir kolibrijs!" viņa teica, bet negāja vairs pie tā,

Kolibrijs laidās katru vakaru un svilpoja savas skaistākās dziesmiņas, bet jaunava vairs negribēja iet līdzi tādam, kam tik maza būdiņa, ka sievai nav vietas.

Zvaigzne Dienvidamerikas indiāņu pasaka

eiz dzīvoja tikls jauneklis. Kādu nakti, raugoties zvaigžņotās debesīs, viņam ļoti iepatikās kādas zvaigznes mierīgais, gaišais mirdzums.

"Cik žēl, ka nevaru tevi ieslodzīt savā ķirbja pudelē, tad varētu tevi apbrīnot pēc sirds patikas!" jauneklis nopūtās un maigi raudājās nejūtīgā zvaigznē.

Beidzot viņš gāja iekšā, kur brāli sen jau gulēja. Jauneklis aizmiga un sapņoja par skaisto zvaigzni. Pēkšņi viņš uzmodās un pārsteigts savā priekšā ieraudzīja jaunavu, kas skatījās viņā gaišām mirdzošām acīm. Jauneklis domāja, ka tā ir Kārdināšana, un piesauca dievus, lai aizdzen māņus.

"Kādēļ baidies no manis?” jaunava vaicāja. "Esmu gaišā zvaigzne, ko vēlējies ieslodzīt savā ķirbja pudelē."

Pirmā acumirklī jauneklis aiz brīnumiem apmulsa. Attapies viņš teica:

"Tu jau nevarēsi ielīst manā pudelē."

"Gan jau varēšu," zvaigzne atbildēja,

Jauneklis attaisīja ķirbja pudeli un ielika tur zvaigžņu jaunavu Viņa vēlreiz pacēla savas brīnišķīgi starojošās acis.

No šī brīža jauneklim vairs nebij nekur miera. Dienas viņš pavadīja mežā. Tas nespēja vairs ne par ko citu domāt kā vienīgi par zvaigzni, ko vientiesībā bij vēlējies un kas tagad sagādāja tādu nemieru.

Reiz, jauneklim aizejot, brāļi gribēja to izmuļķot un nozagt viņa kokosriekstus, ko tas parasti glabāja ķirbja pudelē. Viens no viņiem uzrāpās kokā, lai atraisītu pudeli, otrs stāvēja apakšā un to saķēra. Attaisījis viņš to iekliegdamies nometa zemē.

"Tur iz zvērs ar liesmojošām acīm," viņš kliedza.

Abi aizskrēja, atstājot pudeli zemē.

Jauneklim pārnākot, brāļi izstāstīja, kas noticis, un brīdināja neaizskart ķirbja pudeli. Viņš saskaitās, noslēpa patiesību un uzkāra pudeli agrākā vietā.

Zvaigžņu jaunava iznāca no paslēptuves tikai naktīs, un jauneklis, lai gan sākumā pabailīgi, apbrīnoja viņas daiļumu. Kādu dienu zvaigzne aicināja jaunekli medībās. Viņi nonāca pie kādas bakaba palmas, un zvaigžņu jaunava lūdza viņu uzrāpties kokā un nonest tai riekstus. Jauneklim aizsniedzot galotni un plūcot augļus, zvaigzne uzsauca: "Saturies!" - ielēca palmā un uzšāva tai ar žagaru. Koks sāka pēkšņi augt, kamēr aizsniedza debesis. Tad viņa piesēja palmu aiz lapām kādai biezai sienai - un abi ielēca debesīs.

Jauneklis bij ļoti nobijies. Viņš ieraudzīja plašu, tuksnešainu klajumu un tālumā māju. Zvaigžņu jaunava atstāja to vienu un aizgāja uz mājām. Drīz viņa atgriezās un atnesa jauneklim ēdienu, lūgdama nekustēties ne no vietas, un atkal aizgāja.

.Jauneklis palika atkal viens - noskumis un apmulsis. Te pēc kāda brīža viņš mežā izdzirda meža raga skaņas un cilvēku balsis. Viņš nodomāja, ka svin kādus svētkus ar dziesmām un deju. Zvaigžņu jaunava atgriezās vēlreiz un lūdza, Dieva dēļ, neiet pie dejotājiem. Viņa atstāja to atkal vienu.

Jauneklis nespēja tomēr atturēties un devās uz svētkiem.

Viņš ieraudzīja kaut ko drausmīgu - miroņi dejoja! Neskaitāmi ģindeņi griezās bezveida dejas virpulī. Satrūdējušā miesa karājās no kauliem, acis bij izžuvušas un dziji iegrimušas pierē. Gaiss bija smags no trūdu smakas.

Šausmās jauneklis metās bēgt. Te viņš satika zvaigžņu jaunavu, kas to nopietni sabāra par nepaklausību. Viņa lika tam nomazgāt traipus un atkal aizgāja.

Jauneklis nespēja vairs tur ilgāk palikt. Tikko zvaigzne bij attālinājusies, tas bēga uz turieni, kur bij piesieta palma. Jaunava atskatījās, uzminēja viņa nodomu un steidzās to aizturēt. Bet jauneklis žigli ielēca kokā, kas tai pašā acumirldī saruka. Zvaigzne skumji noraudzījās jauneklī un teica:

"Velti aizskrēji - gan drīz atgriezīsies."

Un tā arī notika. Sasniedzis zemi, jauneklis sajuta stipras galvassāpes. Viņš tikko vēl paspēja visu izstāstīt tēvam un brāļiem. Nelīdzēja nekādas zāles. Viņš nomira.

Tā indiāņi dabūja zināt, ka pēc nāves viņus negaida debesīs nekāda svētlaimība, lai gan zvaigznes mirdz tik vilinoši.

Dvīņi Meksikāniešu pasaka

araļa dēli Telasko un Rusko bij abi vienlīdz slaidi, vienlīdz pārdroši, maigi un cēli un viens otru tā mīlēja, ka kopā vien turējās; gulēja vienā gultā un ēda no viena zelta trauka. Bet visbrīnišķīgākais - viņi pastāvīgi domāja vienas domas: kam kļūt par karali! Tēvs bij nomiris, nepagūdams izteikt savu vēlēšanos.

"Saules dievs izšķirs'" bij viņa pēdējie vārdi.

Sakrāva sārtus - katram brālim savu. Ciktāl vien acs varēja saskatīt, ļaudis, nometušies ceļos, skaitīja saulei lūgšanas. Bet saule nesūtīja uguni - neaizdedzināja nevienu no sārtiem.

Priesteri apspriedās par jaunu.Viņi nolēma, ka lieta jāizšķir daiļajai princesei Actalpai. Ko viņa izvēlēsies, tas dabūs to par sievu un uzkāps tēvutēvu zelta tronī. Bet Actalpa sāka gauži raudāt. Viņa iebēga ar biedrenēm mežā un sēdēja tur, nerunādama ne vārda. Viņa nespēja izšķirties, jo mīlēja abus brāļus.

Priesteri apspriedās trešo reizi. Tagad bij jāizšķir dievam. Kurš no brāļiem nākošā rīta trāpīs ar bultu pirmo stirnu, tam jātop par karali. Telasko saņēma sarkanas, Rusko - zilas bultas. Rītam austot, abi brāļi gulēja mežā. Tuvojās pirmā stirna. Abi šāva, un abi netrāpīja: bultas aizskrēja pavisam greizi.

Karaļdēliem vajadzēja zvērēt tautai, ka nākošā rītā tīši nešaus garām. Un tiešām: šoreiz trāpīja abi. Bet izrādījās, ka Telasko bij šāvis ar Rusko, un Rusko ar Telasko bultām.

Augstais priesteris atrada pēdējo izeju: nogalināt Actalpu. Debesīs viņa būšot vienlīdz tuva abiem brāļiem un ar lūgšanām varēšot mīkstināt dievu prātu, lcri tie dara zināmu savu gribu. Tauta, brāļi un pati Actalpa tam piekrita.

Bet upurēšanas rītā Actalpa nokrita Telasko priekšā ceļos un lūdzās:

"Ļauj man mirt no Rusko rokas!"

Telasko iesaucās, viņu pieceldams: "Actalpa, tagad tu izšķīries!" - un pieveda to brālim.

Tauta nokrita ceļos Rusko priekšā. Spēlmaņi spēlēja, un tauta dziesmās gavilēja. Gājienu sākot, pamanīja, ka Telasko nozudis. Viņš nekad vcrirs neatgriezās.

Но-Tai Japāņu pasaka

en. sen atpakaļ Nigatas pilsētā Ečizenas provincē dzīvoja jauneklis, vārdā Hahao Čozejs.

Nahao bij ārsta dēls un arī pats gribēja kļūt par ārstu. Bērnībā viņu saderināja ar tēva drauga meitu Но-Tai. Abas ģimenes nolēma, ka kāzas rīkos, tikko Nahao būs pabeidzis mācības. Bet Ho-Tcā bij ļoti vārga un piecpadsmit gadu vecumā saslima ar diloni. Jauzdama nāves tuvumu, viņa lika atsaukt Nahao, lai no tā atvadītos. Atnācis jauneklis nometās ceļos pie līgavas gultas.

"Nahao-Sama, mans līgavaini," viņa teica, "jau bērnība mūs nolēma vienu otram, un gada beigās mūs būtu salaulājuši, bet man lemts mirt. Dievi zina labāk par mums, kas katram vajadzīgs. Ja es dzīvotu vēl dažus gadus, tad sagādātu tev vienīgi sāpes. Esmu tik vārga un trausla, ka nebūtu bijusi laba sieva, un tas būtu netaisni, ja vēlētos vēl dzīvot. Esmu sagatavojusies nāvei, bet tev jāsolās ilgi neskumt un nebēdāties par mani... Un redzi, gribu tev vēl kaut ko teikt: es zinu - mēs vēlreiz tiksimies..."

"Jā, mēs tiksimies vēlreiz," Nahao nopietni atbildēja, "tiksimies Apskaidroto zemē, kur nepazīst ne asaras, ne šķiršanās sāpju."

"Nē, nē!" jaunava maigi teica. "Es nedomāju Apskaidroto zemi. Zinu, ka mums vēlreiz lemts tikties šaisaulē, lai gan rītu mani apbedīs."

Nahao neizpratnē skatījos viņā. Но-Tai pasmaidīja un turpināja mcrigā, sapņainā balsī:

"Jā, šaisaulē, Nahao-Sama... Bet tikai tad, ja tu to vēlēsies. Man bus vēlreiz jāpiedzimst, jāizaug un jānobriest par sievieti. Tev būs jāgaida gadus piecpadsmit - sešpadsmit. Ilgi... Bet tev ir tikai deviņpadsmit gadu, mans izredzētais laulātais draugs.

Gribēdams apmierināt mirēju, jauneklis maigi atbildēja:

"Gaidīt tevi, mīļā, ir ne vien mans pienākums, bet arī mana laime. Mēs būsim nešķirami septiņās dzīvēs."

"Tu šaubies?" Но-Tai jautāja baiļodamās.

"Mīļotā," Nahao atbildēja, "šaubos, vai pazīšu tevi citā izskatā un citā vārdā. Tev būs jāpasaka, kas tu esi."

"To nevaru," viņa teica, "tikai dievi zina, kur un kā mēs tiksimies. Bet to gan skaidri zinu, ka atgriezīšos pie tevis, ja vien to gribēsi... Neaizmirsti manus vārdus..."

Но-Tai apklusa, aizvēra acis un nomira.

Nahao no visas sirds mīlēja Ho-Tcri un dziļi skuma par viņas nāvi. Viņš

pasūtīja piemiņas plāksnīti ar līgavas zokumio^1, noslēpa to budzudanā^2 an katru dienu lika balvas. Ilgi viņš nespēja aizmirst Но-Tai pēdējos vārdus. Lai apmierinātu viņas dvēseli, Nahao uzrakstīja svinīgu solījumu saderināties ar Но-Tai, ja viņa kādreiz atgrieztos. Šo zvērestu viņš apstiprināja ar zīmogu un nolika budzudanā blakus Но-Tai piemiņas plāksnei.

Bet Nahao bij vienīgais dēls un nedrīkstēja palikt neprecējies. Drīz vien, paklausot vecāku gribai, viņš salaulājās ar jaunavu, ko bij izvēlējies tēvs. Nahao turpināja likt dāvanas pie Но-Tai plāksnītes arī pēc kāzām un nespēja mirušo aizmirst. Bet atmiņas nemanot pagaisa kā sapnis, ko tikai ar pūlēm var atcerēties. . Pagāja gadi...

Šai laikā Nahao piemeklēja daudz bēdu: nomira vecāki, nomira sieva, nomira bērns. Nahao palika gluži viens. Lai kaut kā aizmirstos, viņš devās garā ceļojumā.

Reiz Nahao nonāca Ikao - kalnu pilsētiņa, kas vēl tagad pazīstama ar dziedinošiem avotiem un skaisto dabu. Viņš iegāja atpūsties kādā lauku krogā, kur to sagaidīja jauna meitene. Ieraugot jaunavu, viņam sāka tik nevaldāmi dauzīties sirds kā vēl nekad. Šī jaunava bij tik līdzīga Но-Tai, ka Nahao domāja redzam to sapnī. Te viņa bij, te atkal nozuda: iekūra uguni, atnesa ēdienu, uzkopa viesa istabu, - un katra viņas kustība lika atcerēties meiteni, ar ko Nahao bērnībā bija saderināts. Viņš uzsāka sarunu, un viņas dzidrā, maigā un skumjā balss iešūpoja Nahao dvēseli saldās skumjās par bijušo... Pārsteigts un samulsis viņš jautāja:

"Māsiņ, tu esi līdzīga kādai meitenei, ko kādreiz pazinu. Tāpēc biju pārsteigts, kad pirmo reizi ienāci manā istabā. Piedod, ka jautāju: kur esi dzimusi, un kā tevi sauc?"

Nahao izdzirda mirušās balsi:

"Mani sauc Но-Tai, bet tu esi mans izredzētais Nahao Čozejs no Ečize-nas. Septiņpadsmit gadus atpakaļ es nomiru Nigatā, bet tu solīji ar mani saderināties, ja vēlreiz atgriezīšos šai pasaulē sievietes izskatā. Tu uzrakstīji šo solījumu, apstiprināji ar zīmogu un noliki budzudanā blakus piemiņas plāksnītei, kur iekalts mans vārds. Un tāpēc es atgriezos."

Jaunava iekrita nesamaņā.

Nahao salaulājās ar Но-Tai, un viņu kopdzīve bij ļoti laimīga. Bet uz visiem laikiem viņa aizmirsa, ko toreiz Ikao bij teikusi. Aizmirsa, ka kādreiz jau būtu dzīvojusi. Atmiņas par agrāko dzīvi uzliesmoja tikai īsu mirkli - satiekoties ar Nahao - un izgaisa uz visiem laikiem.

Ošidori Japāņu pasaka

amuras-no-Ho apvidū Mutsu provincē dzīvoja mednieks, vārdā Sondžo. Reiz viņš izgāja medībās, nostaigāja visu dienu, bet palika tukšā. Atgriežoties mājās un ejot pār Akanu-mas upi, viņš ieraudzīja blakus peldam ošidori pāri. Ošidori nāvēt ir grēks, bet Sondžo bij tā izsalcis, ka izšāva. Bulta trāpīja tēviņu, bet mātīte nozuda pretējā krasta niedrēs. Sondžo paņēma medījumu un izcepa.

Nakti viņš redzēja drausmīgu sapni: istabā bij it kā ienākusi kāda skaistule un, pienākot gultas galvgalim, pārplūda asarās. Viņa raudāja tik gauži, ka likās - medniekam sirds pārtrūks. Jaunava teica:

"Kādēļ? Ak kādēļ tu viņu nonāvēji? Ko viņš tev nodarījis? Bijām tik laimīgi mūsu dzimtā Akanumā, bet tu mūs izšķīri]... Ko viņš tev ļaunu darījis? Vai tu maz saproti, ko esi izdarījis? Ak, tu nezini, cik cietsirdīgs biji! Tu nonāvēji ne vien viņu, bet arī mani, jo bez viņa nespēju dzīvot!... Atnācu šurp tikai tāpēc, lai tev to pateiktu!"

Jaunava sāka atkal tik nevaldāmi raudāt, ka mednieks jutās gluži izmisis. Viņas drebošās lūpas čukstēja:

"Saulei rietot, lūdzu viņu atgriezties mājās, bet tagad, ak vai, Akanu-mas niedru ēnā man jāguļ vienaL^1"

"Tu nesaproti, ko esi man nodarījis," jaunava vēlreiz atkārtoja, "bet rītā pie Akanumas visu sapratīsi. Sapratīsi..."

Un jaunava pazuda, gauži raudot.

Otrā rītā pamodies. Sondžo tik skaidri atminējās sapni, ka jutās gluži nelaimīgs. Viņš atcerējās vārdus:

".. .bet rītā pie Akanumas visu sapratīsi. Sapratīsi.

Sondžo steidzās uz Akanumu, lai pārliecinātos, vai sapnim var ticēt. Nonācis pie upes, viņš ieraudzīja ošidori mātīti vientuļi peldam.. Ieraudzījusi mednieku, viņa neslēpās, bet piepeldēja pavisam tuvu, nenolaižot no tā acis. Piepeši viņa ar knābi saplosīja sev krūtis un nobeidzās mednieka acu priekšā.

Sondžo nogrieza matus un iestājās klosterī.

ošidоri - kāda mežapīļu suga, ko Tūļājos Austrumos uzskata par laulāto ļaužu uzticības simbolu.

DŽU-rOkU-SakUra Japāpu pasaka

ādā no Ijo provinces novadiem aug vecs ķirsis. To sauc par Džo-roku -sakūra, t.i.( "sešpadsmitās dienas ķirsis", tāpēc, ka tas zied pirmā mēneša sešpadsmitā dienā vienu vienīgu

dienu.

Dīvainākais, ka tas zied visbargākā ziemas laikā, kaut gan parasti ķirši gaida pavasari. Bet Džu-roku-sakura liek ziedēt cits spēks. Šai kokā pārgājusi cilvēka dvēsele.

Ijo dzīvoja kāds samurajs. Viņa dārzā auga ķirsis, kas ziedēja parastā laikā - marta beigās vai aprīļa sākumā. Bērnībā samurajs bij rotaļājies tā ēnā; viņa vecāki, vectēvi un senči kopš seniem laikiem katru gadu izrotāja ķiršu zarus ar spoži raibām dzejoļu papīru lentēm. Samurajs nodzīvoja līdz sirmam vecumam un pārdzīvoja visus savus bērnus. Viņam nebij vairs itin neviena, ko mīlēt, - neviena, kā vienīgi ķiršu koks. Bet kādā vasarā ķirsis sāka nīkuļot un kalst...

Sirmgalvis ļoti cieta, raugāties mirstošā kokā. Gribēdami viņu iepriecināt, labsirdīgie kaimiņi dārzā iedēstīja skaistu, jaunu ķirsi. Sirmgalvis sirsnīgi pateicās, pūlēdamies izrādīt prieku. Bet viņa sirds bija noskumusi; viņš tik ļoti mīlēja veco ķiišu koku. ka nekas nespēja to apmierināt.

Beidzot viņam ienāca prātā laimīga doma: tagad viņš zināja, kā glābt ķirsi no nāves. Bij pirmā mēneša sešpadsmitā diena. Vecītis slepus izgāja dārzā, nometās kalstošā koka priekšā ceļos un lūdzās;

"Lūdzu tevi, uzziedi vēl vienu vienīgu reizi. Miršu tavā vietā."

Daži tic, ka ar dievu žēlastību varot atdot savu dzīvību citam - vienalga, cilvēkam, kustonim vai pat stādam. Šādu nāvi sauc par migāvari ni tatsu, t. i., atdot kādam savu dvēseli. Noskaitījis lūgšanu, sirmgalvis paklāja zem koka baltu palagu ar vairākām segām, nogūlās tur un pēc samuraju paražas izdarīja harakiri. Viņa dvēsele pārgāja ķirsī, un tas tai pašā mirklī uzziedēja.

Tas zied sniegā vēl līdz šai dienai, katru gadu pirmā mēneša sešpadsmitā dienā.

Neizpaustais noslēpums. Japāņu pasaka

en, sen atpakaļ Tambas provincē dzīvoja bagāts tirgotājs Inamuraja Hensuke ar meitu Ho-Sono - daiļu un gudru lauku meiču. Gribēdams dot meitai augstāko izglītību, viņš sū tīja to ar uzticamu pavadoni uz galvaspilsētu Kioto. Nobeigusi skolu, Ho-Sono apprecējās ar tēva draugu - tirgotāju Nagaraju un nodzīvoja ar viņu ļoti laimīgi nepilnus četrus gadus. Bet ceturtā gadā Ho-Sono saslima un nomira.

Nakti pēc Ho-Sono bērēm viņas mazais dēlēns stāstīja, ka māte esot atgriezusies un uzgājusi augšā savā istabā. Viņa uzsmaidīja zēnam, bet nekā neteikusi, un viņš sabijies aizskrējis. Ho-Sono radinieki devās augšējā istabā, kur viņa agrāk bij dzīvojusi, un bij ļoti pārsteigti, ieraugot mirušo māias altāra lampas vājā gaismā. Viņa stāvēja pie tanzu - kumodes, kur glabājās viņas drēbes un rotas. Galva un pleci bij saredzami skaidri, bet pārējais ķermenis izplūda un izgaisa kā miglā. Tas bij tikko jaušams Ho-Sono atveids, caurspīdīgs kā ēna ūdens spogulī. Radinieki sabijās, steidzīgi atstāja istabu un, sapulcējušies apakšā, apspriedās, ko iesākt.

"Sievietes mīl savas lietiņas," teica Ho-Sono vīramāte. "Arī Ho-Sono tās mīlēja. Var būt, ka viņa atgriezusies, lai vēlreiz ar tām paniekotos. Tas atgadās bieži, kamēr lietas vēl nav ziedotas dievnamam. Domāju, ka vajadzētu aizvest uz baznīcu viņas drēbes un jostas, un viņas dvēsele tūdaļ apmierinātos."

Nolēma tā darīt jo ātrāk, jo labāk. Otrā rītā iztukšoja visas tanzu atvilktnes, un Ho-Sono mantu aiznesa uz dievnamu. Bet nākošā vakarā Ho-Sono ieradās atkal un stāvēja, acis nenolaidusi, pie tanzu. Viņa ieradās katru vakaru, un mājā iezagās šausmas un bailes.

Ho-Sono vīramāte aizgāja uz dievnamu un izstāstīja visu priesterim, prasīdama padomu. Tas bij Zēnu sektas dievnams ar gudru sirmgalvi priesr teri Daigens-Ošo.

"Kaut kas paslēpts tanzū vai tā tuvumā un nedod aizgājējai mieru," viņš teica.

"Mēs izņēmām visu ārā no tanzu atvilktnēm," vecīte atbildēja, "tanzu ir tukša."

"Labi," Daigens-Ošo teica, "šovakar aiziešu pie jums, palikšu visu nakti viņas istabā, un tad redzēsim, kas darāms. Bet tā ka lai neviens mani netraucē, vienīgi, ja kādu sauktu."

Daigens-Ošo ieradās nelaiķes mājā pēc saules rieta. Istaba bij jau sagatavota. Palicis viens, viņš sāka lasīt sutras. Līdz Žurkas stundai^1 viss bija klusu. Piepeši pie tanzu parādījās Ho-Sono tēls. Viņa bija uztraukta, acis vēroja tanzu.

Priesteris noskaitīja šādiem gadījumiem piemērotas lūgšanas un teica, saukdams Ho-Sono viņas veļu valsts vārdā:

"Gribu jums palīdzēt. Varbūt tanzu slēpj kaut ko, kas nedod jums mieru? Vai varu pārmeklēt?"

Likās, parādība, viegli pamādama, piekrita. Priesteris izvilka augšējo atvilktni. Tā bija tukša. Izvilka otro, ceturto, visas rūpīgi pārmeklēja, uzmanīgi apskatīja visu tanzu, bet nekā neatrada. Parādība nenovērsa acu no tanzu.

"Ko viņa grib?" priesteris domāja. "Vai nav kas atvilktnēs zem izklātā papīra?'

Viņš izņēma augšējās atvilktnes papīru - nekā! Pacēla otrās un trešās atvilktnes papīru - atkal nekā! Beidzot apakšējā atvilktnē zem papīra otra da vēstuli.

"Vai tā jums nedod mieru?" viņš prasīja.

Mirusī raudājās vēstulē dīvainu skatu.

"Vai sadedzināt to?" priesteris prasīja.

Viņa zemu palocījās.

"Rītā to dievnamā sadedzināšu," priesteris solīja, "un es būšu vienīgais, kas to lasīs."

Caurspīdīgo seju pārlidoja smaids, un parādība izgaisa.

Gaismai austot, priesteris nogāja pie nelaiķes ģimenes, kas bailēs viņu gaidīja.

"Nebīstieties," viņš teica, "viņa vairs nenāks!"

Vēstuli viņš sadedzināja. Tā bij mīlestības vēstule, ko kāds bij sūtījis Ho-Sono mācību laikā Kioto. Bet tikai priesteris zināja, kas vēstulē rakstīts. Un šo noslēpumu viņš paņēma līdzi kapā.

Un tā arī notika, kā priesteris bij teicis.

'He-no-koku - pēc vecjapūņu laika pirmā stunda Atbilst mūsu laikam starp divpadsmito un otro stundu naktī, jo vecjapāņu stunda līdzinās divām mūsu.

Pūķu princese Ķiniešu pasaka

ungting ezerā ir kāds kalns. Kalnā ir ala, tik dziļa, ka gals nav aizniedzams. Reiz tur gāja garām zvejnieks; viņam paslīdēja kāja, un tas iekrita alā. Viņš nokļuva kādā apvidū, kur līču loču stiepās neskaitāmi ceļi, kas vijās vairāk jūdžu tālumā pār kalniem un ielejām. Beidzot viņš nonāca pie pūku pils, kas pacēlās plašā klajumā. Visapkārt līdz ceļiem bij zaļas dūņas. Zvejnieks devās uz vārtiem. Tos sargāja pūķis, kas spļāva biezu miglu. Vārtu iekšpusē bij mazāks pūķis bez ragiem. Tas izslēja galvu, izlaida nagus un negribēja viņu laist iekšā.^

Zvejnieks nodzīvoja alā vairākas dienas. Viņš pārtika no zaļajām dūņām, kas garšoja pēc rīsu putras. Beidzot tas izkļuva ārā. Savus piedzīvojumus viņš pastāstīja novada priekšniekam, lai tas paziņo ķeizaram. Ķeizars atsauca kādu burvi un iztaujāja šo lietu.

Burvis stāstīja: "Šai alai ir četras ejas. Viena ved uz Dungting ezera dienvidrietumu krastu, otra - uz kādu no Četrustraumju zemes ielejām, trešā iziet Lotu kalna alā, ceturtā kādā salā Rietumjūrā. Šcri alā dzīvo Rietumjūras pūķu karaļa septītā meita, kas sargā savas pērles un mantu. Reiz sirmā senatnē kāds zvejnieku puika ieniris ūdenī un uznesis augšā vienu melnā pūķa pazodes pērli. Pūķis gulējis, un puika netraucēts nozadzis pērli. Bet pūķa meitai ir tūkstošiem un miljoniem šādu dārgumu. Viņai kalpo tūkstošiem mazo pūķu, kas sargā tās mantu. Pūķiem ir savāda nelaime: viņi baidās no vaska. Tie mīl nelielus opālus, Kung-tsing koku un labprāt ēd bezdelīgas. Ja turp nosūta kādu vēstnesi ar grāmatu, var iegūt krāšņas pērles."

Ķeizaram tas tā patika, ka viņš izsolīja lielu atlīdzību tam, kas būtu ar mieru doties uz pūķa pili kā vēstnesis. Pirmais pieteicās kāds vīrs, vārdā So-Pi-Lo. Bet burvis teica:

"Kāds tavs sencis nogalinājis vairāk nekā simt Austrumjūras puķu un beidzot miris no pūķa rokas. Pūķi naidīgi tavai ciltij, tu nedrīksti iet."

Nāca kāds vīrs no Kantonos - Lo-DsbČuns ar diviem brāļiem, kas stostīja, ka viņa senči bijuši ar pūķu karali svaiņi. Tāpēc viņi ar pūķiem satiekot labi un esot tuvi paziņas. Tie lūdza atļaut uzņemties vēstnešu pienākumus.

Burvis vaicāja: 'Vai jums ir akmens, no kā baidās pūķi?"

"Jā," viņi atteica, "mēs to paņēmām līdzi."

Burvis apskatīja akmeni un teica: "Ar šo akmeni var uzveikt tikai to pūķi, kas spļauj mākoņus un lietu, bet neder pūķiem, kas sargā jūras karaļa

pērles."

Tad viņš prasīja vēl: "Vcri jums ir pūķu smadzeņu smaržas?"

Kad tie atbildēja, ka neesot, pareģis teica: "Kā tad jūs domājat pūķi uzveikt?"

Ķeizars bēdājās: "Ko nu iesākt?"

Pareģis atteica: "Austrumjūrā ir svešzemju tirgotāji ar pūķu smadzeņu smaržām. Jādodas turp un jāmēģina tās iegūt. Es zinu arī kādu svēto, kas

prot pūķu mākslu un kas izgatavojis desmit mārciņu smagu pūķakmeni. Bij

jāaizsūta pēc tā."

Ķeizars izsūtīja vēstnešus. Tie satika kādu svētā mācekli un ieguva no tā pūķakmens šķilas. Burvis sacīja: "Tas pats ir īstais."

Pagāja daži mēneši, kamēr piegādāja vienu pūķu smadzeņu smaržu pilienu. Ķeizars bij priecīgs un pavēlēja zeltkaļiem izgriezt no visskaistākā opala divas kārbiņas. Tās nospodrināja ar Vutung koka pelniem. Tad viņš pavēlēja dabūt vislabākā Kung-tsing koka sulu, ko sajauca ar jūras zivju līmi un lika ugunī sacietēt. No tās pagatavoja divas vāzes. Viņš lika vēstnešiem ieziest miesu un drēbes ar koka vasku un iedeva līdzi pieci simti grauzdētu bezdelīgu.

Tā viņi iegāja alā. Nonākot pie pūka pils, mazais pūķis, kas apsargāja durvis, saoda koka vasku, saļima un tiem nekā ļauna nedarīja. Viņi to piekukuļoja ar simt grauzdētām bezdelīgām, lai tas pieteiktu viņus pūķa meitai. Viņiem atļāva ieiet, un tie pasniedza dāvanai Kung-tsing koka vāzes, opala kārbiņas un četri simti grauzdētu bezdelīgu. Pūķa meita uzņēma viņus laipni, un tie parādīja ķeizaram grāmatu.

Pilī bi] kāds tūkstoš gadus vecs pūķis, kas varēja pārvērsties cilvēkā un saprast viņa valodu. Tā pūķa meita dabūja zināt ka dāvanas sūtījis ķeizars, un viņa atbildēja, ka dāvinot trīs lielas pērles, septiņas mazas un pilnu pūru parasto pērļu. Vēstneši atvadījās, aizjāja ar pērlēm uz kāda pūķa muguras un nākošā acumirklī bij jau pie Janglsekiangas krastiem. Viņi devās uz ķeizara galvaspilsētu Nankingu un nodeva pērles.

Ķeizars bij laimīgs un rādīja tās pareģim. Tas teica: "Viena no šīm lielajām pērlēm ir trešā labuma dievišķīgo vēlējumu pērle, bet divas pārējās -vidējā labuma melnā pūķa pērles. Divas no septiņām mazajām pērlēm ir čūsku un piecas ir gliemežu pērles. Visas tās pirmā labuma Pārējās pērles ir pa daļai jūras dzērvju, pa daļai gliemežu un austeru pērles. Viņu vērtība ir daudz mazāka par lielajām pērlēm, tomēr pasaulē nav daudz viņām līdzīgu."

Ķeizars parādīja tās arī saviem kalpiem. Viņi noturēja pareģa vārdus par tukšu pļāpāšanu un neticēja.

Pareģis teica: "Pirmā labuma vēlējumu pērles mirdzums redzams četrdesmit jūdžu attālumā, vidējā labuma - divdesmit un trešā - desmit jūdžu attālumā. Cik tālu vien sniedzas viņu gaisma, nevienam nav jābaidās ne no vēja, ne lietus, ne pērkoņa, ne zibens, ne ūdens, ne uguns, ne ieroču. Melno pūķu pērles ir deviņkrāsainas un mirdz naktī. Cik tālu vien sniedzas viņu gaisma, nevienam nav bīstamas indīgās čūskas un melnās dzērves. Čūsku pērles ir septiņkrāsainas, gliemežu - pieckrāsainas. Visas tās mirdz naktī. Labākās ir bez traipiem. Viņas aug gliemežu vēderā, dilstot un augot līdz ar mēnesi."

Kad kāds ievaicājās, kā atšķirt čūsku un dzērvju pērles, pareģis atbildēja: "Zvēri paši tās pazīst."

Ķeizars pavēlēja slepeni izmeklēt vienu čūsku un vienu melno dzērvju pērli, iejauca tās parasto pērļu pūrā un izbēra pagalmā. Tad atnesa lielu dzeltenu čusku un melno dzērvi, noliekot tās pie pērlēm. Dzērve tūliņ paņēma knābī dzērvju pērli un sāka dziedādama griezties apkārt. Bet čūska ķēra pēc čūsku pērles un saritinājās gredzenā. To redzot, ļaudis ticēja pareģa vārdiem. Ari pērļu mirdzums bij tāds, kā to bi] teicis pareģis.

Vēstneši pūku pili bij mielojušies ar smalkiem ēdieniem - puķēm, zālēm un cukuru. Atkritumus viņi bij paņēmuši līdzi uz galvaspilsētu, bet, tikko tiem pieskārās gaiss, tie pārvērtās akmenī. Ķeizars pavēlēja vēstnešus pieņemt mantu kambari. Tad viņš apbalvoja tos ar tituliem, paaugstinot kārtā, un uzdāvināja katram tūkstoš baku zīda auduma. Viņš ari pavēlēja uzzināt, kāpēc pūķi nebij nogalinājuši zvejnieku, un izrādījās, ka viņa ģērbs bij piesūcies ar lineļļu un vasku. No šis smakas pūķi sabijušies

Govju gans un vērpēja Ķiniešu pasaka

ovju gans bij nabags jau kopš dzimšanas. Ar divpadsmit gadiem tas sāka kalpot kādam zemniekam, ganīdams viņa govi. Pēc dažiem gadiem govs bij branga un liela - un viņas spalva spīdēja kā zelts. Tā bij dievu govs.

Kādreiz, kad gans kalnos ganīja, govs sāka ar viņu runāt cilvēka balsi: "Šodien ir septiņu brāļu vakars. Netrīta valdniekam ir deviņas meitas. Tās šodien peldas debesu ezerā. Septītā no viņām ir neizsakāmi daiļa un gudra. Viņa vērpj debesu ķēniņam un ķēniņienei mākoņu zīdu un vada jaunavu rokdarbus zemes virsū. Tāpēc viņu sauc par vērpēju. Ja tu turp noietu un nozagtu viņai drēbes, varētu viņu precēt un iegūt nemirstību."

"Bet tas taču ir debesīs," teica govju gans, "kā lai tur tieku?"

"Es tevi aiznesīšu," govs atbildēja.

Un govju gans sēdās govij mugurā. Tai pašā acumirklī zem viņa kājām iznira mākoņi - un tā pacēlās gaisos. Ganam šalca ausīs, jo viņi drāzās tik ātri kā zibens. Pēkšņi govs apstājās:

"Nu esam klāt!"

Gans ieraudzīja visapkārt hrīzoprasa mežus un nefrīta kokus. Zāle bij jaspisa un puķes - koraļļu. Visa šī krāšņuma vidū gulēja četrdesmit mērus liels ezers. Zaļi ūdeņi šūpojās bangās, un viņos peldēja zeltzvīņainas zivis. Putnu bari dziedāja gaisos. Jau pa gabalu gans ieraudzīja ūdenī deviņas jaunavas. Drēbes tās bija atstājušas krastā.

"Paņem žigli sarkanās drēbes," govs mācīja, "un paslēpies ar tām mežā. Lai cik mīļi viņa tevi lūgtu, ātrāk neatdod, kamēr neapsolās kļūt tava sieva."

Gans steidzīgi nokāpa no govs, paņēma sarkanās drēbes un aizskrēja. Šai acumirklī to pamanīja deviņas jaunavas; viņas bij ļoti nobijušās.

"No kurienes tu. jaunekli, nāc, ka uzdrošinies ņemt mūsu drēbes?" viņas jautāja. "Liec tās tūliņ atpakaļ!"

Govju gans nemaz neklausījās un notupās aiz nefrīta puķes. Steidzīgi krastā izkāpa astoņas jaunavas un apģērbās.

"Septītā māsa," viņas teica, "tavs likteņa lemtais ir atnācis. Atstāsim jūs vienus."

Septītā māsa palika slēpjamies ūdenī.

Tvīkdama no kauna, viņa teica: "Govju gan, atdod manas drēbes!"

Bet govju gans stāvēja un smējās.

"Ja apsolies kļūt mana sieva," viņš teica, "tad drēbes atdošu."

Jaunava liedzās.

"Esmu dievu valdnieka meita," viņa teica, "bez viņa atļaujas nedrīkstu precēties. Atdod tūliņ manas drēbes, citādi tēvs tevi sodīs!"

Tad iebilda dzeltenā govs: "Liktenis jūs nolēmis vienu otram. Labprāt būšu saprecinātāka, un jūsu tēvam droši vien nebūs nekas, ko iebilst."

Jaunava atteica: "Muļķa lops, kā vari būt preču māte?"

Govs atbildēja: "Krastā ir vecs vītols. Pamēģini tam vaicāt. Ja viņš var runāt, tad debesis grib jūsu savienošanos."

Jaunava prasīja vītolam.

Vītols atbildēja cilvēka balsī:

"Septiņu brāļu dienā Gans bildina vērpēju."

Jaunava bij ar mieru. Govju gans atdeva drēbes, jaunava apģērbās un tam sekoja.

Bet pēc septiņām dienām viņa atvadījās no tā.

"Debesu valdnieks pavēlējis man uzraudzīt vērpšanu," viņa teica. "Ja ilgi vilcināšos, baidos, ka viņš mani sodīs. Bet, kaut arī tagad jāšķiras, gribu ar tevi vēl tikties."

Teikusi šos vārdus, viņa tiešām aizgāja. Govju gans dzinās tai pakaļ. Bet, kad viņš jau bij gluži tuvu, tā izrāva vienu šķipsnu matu un pārvilka šķērsām pār debesīm. Švīka pārvērtās sudraba upē (Piena ceļā). Tā viņi nu stāv katrs savā upes pusē un raugās viens otrā.

No šī laika tie katru gadu satiekas septiņu brāļu vakarā. Noteiktā brīdi salaižas visas pasaules vārnas un uztaisa tiltu, lai vērpēja varētu pāriet upei. Šīs dienas rītā un vakarā kokos neredz nevienu pašu vārnu. Septiņu brāļu vakarā līst smalks lietus. Sievas un vecenes saka:

"Govju gans un vērpēja šķiroties raud. Tāpēc septiņu brāļu diena ir lietus svētki."

Laimes un nelaimes bērns Ķiniešu pasaka

eiz dzīvoja lepns valdnieks, kā meita bij nelaimes bērns. Kad tai bij laiks precēties, viņa lika preciniekiem salasīties pils priekšā. Viņa gribēja tiem sviest sarkanu zīda bumbu, un, kas šo bumbu noķertu, tas būtu viņas vīrs. Pils priekšā sapulcējās daudz augstmaņu, bet viņu vidū bij ari kāds ubags. Princese redzēja, ka viņa ausīs ielīda pūķi ūn izlīda pa degunu. Tas bij laimes bērns. Viņa svieda bumbu nabagam, un tas to noķēra.

Saniknots tēvs prasīja: "Kādēļ tu sviedi bumbu nabagam?"

"Viņš ir laimes bērns," princese atteica, "es gribu to precēt; varbūt arī es varēšu dalīties viņa laimē."

Tēvs negribēja to pieļaut, un, kad tā palika pie sava, viņš dusmās padzina to no pils.

Tā princese aizgāja ar nabagu. Viņi dzīvoja mazā būdiņā, kur tai pašai vajadzēja meklēt un vārīt zāles un saknes, lai tiem būtu ko ēst. Bieži abi cieta arī badu.

Reiz vīrs teica: "Gribu doties pasaulē un izmēģināt savu laimi. Kad atradīšu, atgriezīšos un ņemšu tevi līdzi." Princese bij ar mieru, un tas aizgāja. Viņš bij projām astoņpadsmit gadu. Princese dzīvoja trūkumā un bēdās, jo viņas tēvs palika ciets un nelokāms. Ja viņas māte paslepus nebūtu tai devusi naudu un pārtiku, tad viņa jau sen būtu nomirusi badā.

Ubags atrada savu laimi: viņu iecēla par ķeizaru. Viņš atgriezās pie sievas, bet tā viņu vairs nepazina. Viņa tikai zināja, ka tas ir visuvarenais ķeizars.

Viņš vaicāja, kā tai klājoties.

"Kādēļ jūs man tā prasāt," viņa atbildēja, "esmu taču vienkārša sieva."

"Kas ir tavs vīrs?"

"Mans vīrs bij ubags. Viņš aizgāja pasaulē laimi meklēt. Nu pagājuši jau astoņpadsmit gadi, bet viņa vēl kā nav, tā nav."

"Ko darīji šos ilgos gadus?"

"Gaidīju viņu pārnākam."

"Vai negribi ņemt citu vīru, ja viņš tik ilgi paliek projām?"

"Nē. Būšu viņam uzticīga līdz pat nāvei."

Kad ķeizars bij pārbaudījis savas sievas uzticību, viņš devās pazīstams, lika viņu ietērpt krāšņās drēbēs un aizveda līdzi savā pilī. Tur nu viņi dzīvoja vienos priekos un laimē.

Pēc dažām dienām ķeizars teica sievai:

"Mēs dzīvojam tik krāšņi, it kā katru dienu būtu jaunsgads."

"Mums taču jādzīvo krāšņi, jo mēs esam ķeizars un ķeizariene," atteica sieva.

Bet sieva tomēr bij nelaimes bērns. Pēc astoņpadsmit dienām viņa saslima un nomira. Bet vīrs dzīvoja ilgus gadus.

Mazais Ienākums un Lielais Pienākums. Ķiniešu pasaka

eiz kādai vecenītei bij divi dēli. Lielais dēls nemīlēja māti un kādu dienu to atstāja. Bet jaunākais dēls bij tik paklausīgs, ka visi ļaudis stāstīja par viņa bērnišķību.

Reiz ciemā spēlēja teātri. Dēls aiznesa māti uz muguras, lai tā arī varētu paskatīties. Pie ciema bij grava. Viņi paslīdēja un iekrita pašā gravas dibenā. Akmeņi veldamies māti nosita; asinis un miesa izšķīda visapkārt. Dēls glāstīja mātes līķi un rūgti raudāja. Viņš gribēja sev padarīt galu. Te ieraudzīja savā priekšā priesteri.

Tas teica; "Nebīsties, gan tavu māti atdzīvināšu."

To teicis, tas noliecās, salasīja viņas miesu un kaulus un salika tos pareizi kopā. Tad viņš uzpūta dvašu - un māte atdzīvojās. Dēlam bij lieli prieki, un tas pateicās, ceļos mezdamies. Te pie kādas klints viņš ieraudzīja aizķērušos vēl kādu sprīdi lielu mātes miesas gabaliņu.

"To nevar atstāt," viņš teica un noglabāja azotē.

Priesteris slavēja: "Tu tiešām mīli savu māti, kā pienākas."

Tad viņš paņēma miesas gabaliņu, izveidoja no tā mazu vīriņu, uzpūta dvašu, un vienā lēcienā tas bij kājās stalta, maza zēna izskatā.

"To sauc par Mazo Ienākumu," priesteris sacīja dēlam. "Vari to saukt par savu brāli. Tu esi nabags, un tev nav, ar ko uzturēt savu māti. Ja tev kas vajadzīgs, to apgādās Mazais Ienākums."

Dēls vēlreiz pateicās. Viņš uzcēla māti uz muguras un, paņēmis jauno, mazo brāli pie rokas, devās mājup. Kad tas Mazajam Ienākumam teica; "Atnes naudu un vadmalu!" - tad maki pildījās ar naudu un vadmala gulēja baķiem lādēs Visu, ko vien viņš lūdzās, tūdaļ ieguva. Tā pamazām viņi iedzīvojās bagātībā.

Vecākais brālis viņu apskauda, un, kad ciemā atkal bij teātra izrāde, viņš ar varu paņēma māti uz muguras un devās turp. Kad viņi bij nonākuši pie gravas, tas tīšām paklupa un iegrūda māti dziļumā, vēlēdamies, kaut tā tiešām sašķīstu gabalos. Un tiešām: māte krita tik nelaimīgi, ka locekļi izkaisījās visapkārt Pats tas nokāpa mierīgi gravā, paņēma mātes galvu rokās un izlikās raudam.

Atnāca priesteris un teica:

"Es varu uzmodināt miroņus un baltus kaulus apsegt ar miesu un asinīm."

Viņš darīja kā iepriekšējo reizi, un māte atkal atdzīvojās. Bet vecākais dēls jau iepriekš bij ar nodomu paslēpis vienu ribu. Viņš izvilka to ārā un teica priesterim: "Vēl viens kauls palicis pāri. Ko lcri ar to iesaku?"

Priesteris paņēma kaulu, aplika ar māliem un zemi, uzpūta dvašu kā pagājušo reizi, un radās vīriņš. Tas izskatījās līdzīgs Mazajam Ienākumam, bet augumā bij lielāks.

"To sauc par Lielo Pienākumu/’ viņš brālim teica, "ja to pieturēsi, viņš vienmēr būs palīdzīgs."

Dēls paņēma māti uz muguras, un Lielais Pienākums tam sekoja.

Nonācis pie mājas vārtiem, tas redzēja nākam jaunāko brāli, kas nesa Mazo Ienākumu.

"Kurp iesi?" viņš tam jautāja.

Brālis atteica: "Mazais Ienākums ir dievu sūtīts un ilgi nespēj dzīvot cilvēku vidū. Viņš laidīsies uz debesīm, un es to pavadu."

"Dod man Mazo Ienākumu, neļauj tam iet!" sauca vecākais brālis.

Bet viņš vēl nebij to izteicis, kad Mazais Ienākums pacēlās gaisā. Vecākais biālis steidzīgi nometa māti zemē un izstiepa roku, lai satvertu Mazo Ienākumu. Taču tas viņam neizdevās; pacēlās arī Lielais Pienākums, saķēra Mazo Ienākumu aiz rokas, un abi nozuda mākoņos.

Tad vecākais brālis saļima zemē un žēlabās teica: "Ak vai! Kārodams Mazo Ienākumu, pametu Lielo Pienākumu!"

Daudz kāro, maz tiek Ķiniešu pasaka

eiz dzīvoja divi brāļi. Lielākais klaUsīja savas sievas vārdiem un tāpēc sastrīdējās ar brāli. Vasara jau bij iestājusies, un laiks sēt garo ērski. Mazajam nebij sēklas, un viņš lūdz Lielo aizdot. Lielais pavēlēja sievai dot. Viņa paņēma graudus, ielika lielā katlā, krietni savārīja un iedeva Mazajam. Mazais, nezinādams par notikušo, aizgāja un apsēja savu tīrumu. Bet graudi bij izvārīti, un ērski nedīga. Tikai viens vienīgs grauds nebij savārījies un uzdīga. Mazais bij čakls: laistīja un rušināja to augu dienu. Ērskis izauga spēcīgs kā koks, un viena vārpa uzplauka tik liela kā baldahīns, apēnojot pustīruma. Rudeni tā nogatavojās. Mazais ņēma cirvi un vārpu nocirta. Tikko tā bij nokritusi, švīkstēdams nolaidās liels rokhus putns un aizskrēja ar vārpu knābī. Mazais dzinās kapaļ līdz pat jūrai. Putns pagriezās un runāja cilvēka balsī:

"Nedariet man nekā ļauna! Kas jums viena vārpa? Uz rītiem no jūras atrodas zelta un sudraba sala. Gribu jūs aiznest turp. Tad variet ņemt, cik vien gribat, un iedzīvoties bagātībā."

Mazais bij ar mieru un uzkāpa putnam mugurā; tas lika aizvērt acis. Tā viņš dzirdēja tikai gaisu švīkstam, it kā viņi lidotu viesulī, un zem sevis čalojam un krācam viļņus. Acumirklī putns nolaidās kādā salā. "Nu esam klāt," tas teica.

Mazais atvēra acis un lūkojās visapkārt. Visās malās spīdēja un vizēja zelts ar sudrabu. Viņš paņēma kādu duci mazu, spožu gabaliņu un noglabāja tos azotē.-

"Pietiek?" prasīja rokhus putns.

"Jā, man pietiek," tas atbildēja.

"Tas labi," putns atteica, "pieticība sargā no zaudējumiem."

Tad paņēma to atkal uz muguras un pārnesa pāri jūrai.

Kad Mazais pārradās mājās, tas ar laiku nopirka labu zemes gabalu un dzīvoja pārticis.

Brālis to apskauda un uzsauca: "Kur tu to naudu zagi?"

Mazais viņam izstāstīja visu patiesību. Lielais pārgāja mājā un aprunājās ar sievu.

"Tīrie nieki," sieva teica, "savārīšu atkal labību un atstāšu nevārītu tikai vienu graudu. To tu iesēsi, un tad redzēsim, kas notiks "

Sacīts, darīts. Tiešām, uzdīga viens.vienīgs stiebrs, un stiebram bij viena vienīga vārpa. Kad pienāca pļaujas laiks, atlaidās rokhus putns un aiznesa vārpu savā knābī. Lielais priecājās un skrēja tam pakaļ. Rokhus putns teica to pašu, ko pagājušo reizi, un aiznesa Lielo uz salu. Tur Lielais ieraudzīja visapkārt sakrautu zeltu un sudrabu. Lielākie gabali bij kā kalni, mazākie - kā Ķieģeļi un vismazākie - kā smilšu graudiņi. Lielajam apžilba acis, un viņš nožēloja, ka nezināja, kā kalnus pacelt. Tad tas noliecās un sāka lasīt gabalus, cik vien spēja.

Rokhus putns teica: "Pietiek, tu nevarēsi panest!"

"Pacieties vēl tikai brītiņu," atteica Lielais, "nesteidzies, man vēl jādabū pāris gabalu."

Laiks gāja.

.Rokhus putns vēlreiz mudināja pasteigties. "Tūliņ lēks saule." tas teica, "un tā ir tik karsta, ka cilvēkus sadedzina kā mušas."

"Pacieties vēl mazdrusciņ." Lielais lūdzās.

Tai pašā acumirklī ar spar i traucās sarkans rats. Rokhus putns ielaidās jūrā, izpleta spārnus un kūla ar tiem ūdeni, lai glābtos no karstuma. Bet saule aprija Lielo.

Skopais zemnieks Ķiniešu pasaka

eiz kāds zemnieks aizveda uz tirgu bumbierus. Tā kā tie bij saldi un smaržīgi, viņš cerēja ieņemt labu naudu. Te pienāca kāds bonza saplīsušā cepurē un nodriskātās drēbēs un lūdza vienu bumbieri. Zemnieks viņu noraidīja, bet bonza neatlaidās. Zemnieks palika nikns un sāka lamāties. Bonza sacīja:

"Jums ratos ir bumbieru simtiem. Es taču lūdzu tikai vienu. Lielus zaudējumus tas jums nedarīs, kāpēc jūs tūliņ paliekat tik nikns?"

Tirdzinieki teica, lai taču viņš iedod bonzam vismazāko bumbieri un ļaujot iet, bet zemnieks nebij pierunājams. Kāds amatnieks, kas nevarēja šo troksni paciest, nopirka bumbieri un iedeva bonzam.

Bonza pateicās: "Mēs esam atteikušies no pasaules un nedrīkstam būt skopi. Man ir skaisti bumbieri, un es jūs visus ielūdzu tos kopīgi notiesāt." Kāds ieminējās: "Ja tev ir bumbieri, ko tu neēd pats savus?" Viņam atbildēja: "Man vajaga sēklai."

Viņš ēda bumbieri, ka šņakstēja. Kad tas bija notiesāts, viņš paturēja rokā vienu sēklu, noņēma no pleciem kapli un izraka pāris pirkstu dziļu bedrīti. Viņš ielika tur sēklu un aprušināja ar zemi. Tad tas palūdza tirdziniekiem ūdeni, lai to aplietu. Pāris ziņkārīgo atnesa no kādas iebraucamās vietas karstu ūdeni, un bonza aplcflstīja sēklu. Tūkstošiem acu kā piekaltas raudzījās zemē. Jau redzēja izlienam asnu. Pamazām tas auga un acumirklī pārvērtās kokā. Plauka lapas un ziedi, ienācās augļi - lieli, smaržīgi bumbieri, kas apbēra koka zarus. Bonza iekāpa kokā un deva klātesošajiem ēst. Acumirklī bumbiere bij tukša. Viņš paņēma kapli un koku nocirta. Brīdi bij dzirdama krakšķēšana un brakšķēšana - un koka vairs nebij. Bonza pārlika to pār plecu un aizgāja, kā nācis.

Arī zemnieks bij iejaucies skatītājos, lai redzētu bonzas brīnumus. Viņš stāvēja kaklu izstiepis un savus bumbierus bij pavisam aizmirsis. Kad bonza aizgāja, viņš tos atkal atcerējās. Bet ratos nebij vairs neviena bumbiera. Nu viņš saprata, ka tie bumbieri, ko bonza izdalīja, bijuši viņa paša. Tiešām! -ratiem trūka ilkss. Skaidri bij redzams, ka tā nocirsta. Viņš palika nikns un, cik jaudas, dzinās bonzam pakaļ. Kad viņš nogriezās gar kādu stūri, pie pilsētas mūra atrada nocirsto ilksi. Nu viņš apķērās, ka bumbieres stumbram bij noderējusi viņa ilkss. Bonza bij pazudis, un tirdzinieki smējās, pie zemes krizdami.

Dzeltenas upes gari Ķiniešu pasaka

zeltenās upes garus sauc par daivangiem (ķēniņu ķēniņiem). Kopš vairākiem gadu simteņiem upes kungi stāsta, ka tās viļņos parādījušies dažādi nezvēri pūķu, vēršu un zirgu veidā. Vienmēr tad seko lieli plūdi. Tādēļ gar upi ceļ tempļus. Augstākos upes dievus godina par ķēniņiem, zemākos - par karavadoņiem. Nepaiet gandrīz neviena diena, kad tiem par godu neziedo un nerīko izrādes. Katrreiz, kad pēc kāda dambja pārraušanas izdodas caurumus aiztaisīt, ķeizars nosūta ierēdņus ar upuriem un desmit tibetiešu vīraka stieņiem. Šo vīraku dedzina milzīgā upura katlā tempļa pagalmā, un upes kungi ar diviem palīgiem dodas templī, lai pateiktos dieviem. Kā stāsta, šie upes dievi esot uzticīgi un taisni kalpi saviem agrākiem kungiem, kas miruši, aizdambējot upi. Pēc nāves viņu gari pārvēršas upes dievos, bet miesas pieņem ķirzaku, čūsku un varžu izskatu. Varenākais šo dievu vidū ir zelta pūķu ķēniņš. Bieži tas parādās kā neliels zelta čūskulēns ar četrstūrainu galvu, zemu pieri un sarkaniem punktiem virs acīm. Viņš var pēc patikas gan izstiepties, gan sarauties, var pavēlēt ūdenim celties vai krist. Tas parādās un nozūd negaidot. Viņš mājo pie Dzeltenās upes un ķeizarkanāla grīvām. Bez viņa ir vēl dučiem upes ķēniņu un karavadoņu, kam katram ir sava noteikta vieta. Dzeltenās upes kuģiniekiem ir sīki saraksti, kur attēlota katra upes gara dzīve un darbi.

Vienu no šiem gariem sauc par Krāvēju. Pirms divsimt gadiem Dzeltenā upe izrāva dambī caurumu. Vienmēr, kad caurums gandrīz bij jau aizbērts, ūdens to izrāva no jauna. Upes kungs iegāja templī pielūgt dievus. Te nakti tam parādījās sapnis.

Kāda balss teica: "Darbi sekmēsies tikai tad, kad nāks Krāvējs. Tas ir vienkāršu ļaužu zēns, un šogad tam paliek trīspadsmit gadu."

Atmodies kungs atcerējās sapni un ļoti brīnījās.

Kādu dienu viņš gāja atkal, lcri uzraudzītu darbus pie dambjiem. Vakarā viņš nāca uz mājām.

Piepeši tas izdzirda sievas balsi saucam: "Krāvēj, nāc!"

Tūliņ viņš ievāca ziņas, un izrādījās, ka tas bij kāda nabaga zēna vārds, ko māte sauca vakariņās. Viņš nopirka to no vecākiem par trīsdesmit lotīm sudraba un otrā dienā paņēma līdzi uz upi. Viņu iesvieda upē, un tūkstošiem strādnieku sāka to apbērt smiltīm. Acumirklī dambja caurums

aizvērās un straume norima. Bet vēlāk upes vidū iznira šausmīga roka, kas sniedzās dažu asu garumā. Strādnieku pūlis izbailēs iekliedzās. Bet upes kungs un viņa palīgi nometās ceļos un to pielūdza. No tā laika zēnu godināja kā upes dievu.

Pirms simt gadiem upe izrāva jaunu caurumu dambī. Kungam par sodu atņēma viņa kārtas nozīmi un pavēlēja dambi atjaunot. Bet caurumu nevarēja ne par ko aiztaisīt. Šis vīrs bij uzticams un godīgs, kas savu darbu uzraudzīja dienu un nakti. Vienmēr, aizberot pēdējo caurumu, dambis sabruka par jaunu, un ūdens atkal lauzās cauri. Ierēdnis stāvēja kā sastindzis un nepakustējās. Kalpiem to vajadzēja ņemt aiz rokām un vest mājās.

Bij jau vakars - un upes strādnieki izklīduši. Kungs klusi izlīda no mājas un metās upē. Kalpi dzinās tam pakaļ, bet to vairs neatrada. Otrā dienā dambja iebrukums aizvērās. Vēlāk šis notikums nāca zināms pilī, un ierēdņi nosauca kungu par Dzeltenās upes karavadoni.

Upes gari mīl noskatīties teātra izrādēs. Iepretim katram templim ierīkota skatuve. Ailē atrodas upes ķēniņa garu plāksnīte, tās priekšā uz altāra neliels trauciņš ar tīrām smiltīm. Ja tur ierodas čūskulēns - tad atnācis upes ķēniņš. Priesteri zvana, sit bungas un lasa priekšā no svētām grāmatām. To paziņo ierēdnim, un tas atsūta aktierus. Pirms izrādes sākuma aktieri dodas templī, nometas uz viena ceļa un lūdz ķēniņu izvēlēties kādu teātra gabalu. Tas izmeklē vienu un pamāj ar galvu. Dažreiz viņš ar asti raksta smiltīs zīmes: tad aktieri tūliņ sāk vēlamo gabalu

Viņam nerūp ne cilvēku laime, ne nelaime. Pēc patikas tas negaidīts ierodas un negaidīts arī aiziet.

Reiz kāds zinātnieks gāja ar savu draugu apciemot piederīgos. Viņi gāja garām kādam upes dieva templim, kur pašlaik notika izrāde. Draugs uzaicināja ieiet noskatīties. Viņi iegāja tempļa pagalmā un ieraudzīja abu priekšējo stabu galā divi zaļas čūskas, kas bij aptinušās stabam un izstiepušas galvas, it kā skatītos izrādē. Tempļa ailē atradās altāris ar smilšu trauciņu. Tur gulēja zelta čūskulēns ar zaļu galvu un sarkaniem punktiem pierē. Viņš bij izstiepis kaklu, un spīdošās ačeles uzmanīgi raudājās izrādē. Draugs palocījās, un zinātnieks darīja to pašu.

Tad tas klusi vaicāja draugam: "Kā sauc šos trīs upes dievus?"

"Tas, kas templī," viņš atbildēja, "ir zelta pūķa ķēniņš. Tie abi stabos ir karavadoņi. Viņi neuzdrošinās kopā ar ķēniņu sēdēt templī.”

Zinātnieks par to brīnījās un pie sevis nodomāja: "Tāds mazs čūskulēns! Kā tādam var būt dievišķs spēks? Vispirms man vajadzētu pārliecināties par viņa spēku, tikai tad varētu to pielūgt."

Vēl tas nebij izteicis savas slepenās domas, kad ieraudzīja, ka čūskulēns izbāzis pār altāri galvu. Altāra priekšā dega divas milzīgas sveces. Tās

bij vairāk nekā desmit mārciņu smagumā un neliela koka stumbra resnumā. Čūska iebāza galvu liesmā. Liesma bij sarkana un diezgan plata. Pēkšņi tās gaisma palika zila un pāršķēlās divās mēlēs. Svece bij tik milzīgiliela un tās gaisma tik karsta, ka tanī varētu izkausēt varu un dzelzi, bet čūskai tā nekaitēja.

Tad čūska ielīda vīraka katlā. Tas bij no dzelzs, tik liels, ka tikko varēja apņemt abām rokām. Uz vāka bij izkalts pūķu ornaments. Čūska lodāja šurpu turpu pa vāka caurumiem - gan lielajiem, gan mazajiem. Tāpēc viņai vajadzēja izstiepties dažu duču pēdu garumā. Beigusi viņa izbāza galvu un skatījās atkal izrādē.

Zinātnieks sabijies palocījās divreiz un lūdza: "Lielais ķēniņ, tu pulējies manis dēļ. Godinu tevi no sirds."

Tikko viņš bij šos vārdus izteicis, čūskulēns atradās atkal trauciņā tikpat mazs kā iepriekš.

Nežēlīgais Vīrs Ķiniešu pasaka

ančaua senāk bij Dienvidķīnas galvaspilsēta. Tādēļ tur salasījās daudz nabagu. Nabagi parasti izvēlējās sev vadoni, ko valdība apstiprināja amatā. Viņam bij jāgādā, lai ubagi pārāk daudz neapgrūtina pilsētas iedzīvotājus. Viņš saņēma no katra nabaga ienākumu desmito daļu. Sniegainā un lietainā laikā, kad nevarēja ubagot, viņam bij jāgādā, lai ubagi būtu paēduši. Viņam bij jārūpējas arī par kāzām un bērēm. Un nabagi klausīja tam visās lietās.

Hančauā dzīvoja šāds ubagu karalis, vārdā Gins, kura senči šo amatu bij mantojuši jau septītā paaudzē. Dabūto naudu viņi aizdeva uz augļiem. Tā pamazām pieauga viņu nama turība un bagātība.

Piecdesmit gadu vecumā ubagam nomira sieva. Viņam bij viena vienīga meita, vārdā Zeltīte. Viņa bij ļoti skaista, un tēvs to neizsakāmi mīlēja. Jau no bērna kājām Zeltītei bij patikušas grāmatas. Viņa mācēja rakstīt un dzejot, bij veikla sieviešu rokdarbos, dziesmās un dejās, fleites un cītaras spēlē. Vecais ubagu karalis gribēja savai meitai dabūt mācītu vīru. Bet, tā kā viņš bij ubagu karalis, dižciltīgās ģimenes izvairījās no viņa, un ar kaut kādiem viņš nu negribēja radoties. Tā nu iznāca, ka Zeltītei bij jau astoņpadsmit gadu un viņa vēl nebij bildināta.

Šai pašā laikā Hančauā pie Miera tilta dzīvoja kāds zinātnieks, vārdā Mozijs. Viņš bij divdesmit gadus vecs un visur iemīļots sava skaistuma un gudrības dēļ. Vecāki bij miruši, un viņš bij tik nabags, ka tikko vilka dzīvību. Nami bij sen jau vai nu ieķīlāti, vcri pārdoti, un viņš dzīvoja kādā pussagruvušā templī, kur dažreiz viņam bij jāliekas gulēt ar tukšu vēderu.

Kāds kaimiņš iežēlojās par viņu.

"Ubagu karalim ir. meita, vārdā Zeltīte," viņš teica reiz Mozijam, "viņa ir brīnumdcriļa. Ubagu karalis ir bagāts, un viņam nav dēla - mantinieka. Ja tu ieprecētos viņa ģimenē, visa viņa manta nāktu tavās rokās. Vai tā nebūtu labāk nekā izglītotam, bet nabagam mirt badā."

Mozijs bij iestidzis vislielākā nabadzībā, tādēļ šī vēsts viņu tā iepriecināja. Viņš sirsnīgi lūdz kaimiņu būt par precinieku.

Tas nogāja izrunāties ar veco ubagu karali. Ubagu karalis apsprieda šo lietu ar Zeltīti un, tā kā Mozijs bij no labas ģimenes un bez tam vēl gudrs un izglītots, tad par līgavaini bij ļoti priecīgi. Tie pieņēma bildinājumu un nosvinēja derības.

Tā Mozijs ieprecējās bagātā ubagu ģimenē. Viņš priecājās par daiļo sievu un bij vienmēr paēdis un labi apģērbies. Mozijs bij apmierināts un dzīvoja ar sievu vienā laimē un priekā. Ubagu karalis un viņa meita, kam sen derdza viņu zemā kārta, skubināt skubināja Moziju čakli mācīties. Viņi nežēloja naudu dārgām grāmatām, cerēdami, ka Mozijs būs reiz slavens un pacels viņu ģimeni augstākā kārtā. Tāpat arī viņi deva tam naudu, lcri tas varētu saieties ar augstmaņiem, un apņēmās segt pārbaudījumu izdevu-

mus. Tā ar katru dienu paplašinājās Mozija zināšanas, un slava par viņu izgāja plašā apkārtnē. Drīz vien viņš izturēja visus pārbaudījumus un trīsdesmit divu gadu vecumā ieguva Vu-Ve provinces zemākā ierēdņa tieā-bas. Viņš atgriezās no ķeizara pieņemšanas jāšus, tērpies svētku drēbēs.

Mozijs bij dzimis Hančauā. Tādēļ drīz vien visa pilsēta zināja, ka viņš sekmīgi izturējis pārbaudījumus, un ļaudis spiedās gar abām ielas malām noskatīties viņa jājienā uz sievastēva mājām. Salasījās gan veci un jauni, gan sievas un bērni, lai papriecātos par šo skatu. Te kāds slaists, kas stāvēja muti iepletis, skaļi iesaucās:

"Redz kur vecā ubaga znots ticis par ierēdni!"

Mozijs nosarka no kauna. Viņš iegāja savā istabā kluss un saīdzis. Bet vecais ubagu karalis sajūsmā neievēroja znota slikto omu. Viņš rīkoja lielu svētku mielastu, uzaicinādams vecus kaimiņus un labus draugus. Bet viesi pa lielākai daļai bij ubagi. Viņš gribēja, lcri arī Mozijs piedalās šcri mielastā. Tikko izdevās viņu pierunāt iznākt pie viesiem, bet, ieraudzījis pie galda netīros un skrandainos ubagus kā izsalkušu velnu baru, - tas saskaitās un aizskrēja. Zeltīte visu saprata un mēģināja viņu uzjautrināt, bet viss bij velti.

Neilgi pēc tam Mozijs ar sievu un kalpiem devās ceļā uz jauno vietu. No Hančauas uz Vu-Ve var nokļūt pa ūdensceļu, tādēļ viņi sēdās kuģī, lcri dotos uz Jangtsekiangu. Pirmā dienā viņi nonāca kādā pilsētā, kur kuģis izmeta enkuru. Nakts bij skaidra, un mēness meta sudrabainu gaismu ūdens spogulī. Mozijs sēdēja kuģa priekšgalā un skatījās mēnesnīcā. Piepeši viņam ienāca prātā ubagu karalis. Zeltīte gan bij laba un gudra sieva, bet viņas dzemdētie bērni tomēr būs un paliks ubaga meitas bērni, un nekas nespēs nomazgāt šo kauna traipu. Tad viņam iešāvās kaut kas prātā. Viņš sauca Zeltīti papriecāties par skaisto mēnesnīcu.*Kalpi un kuģa ļaudis sen jau gulēja, un visapkārt nebij ne dzīvas dvēseles. Nenojauzdama briesmas, Zeltīte bij nostājusies kuģa priekšgalā. Piepeši Mozijs saķēra viņu un iegrūda ūdenī. Tad viņš sāka kliegt, it kā būtu pārbijies:

"Mana sieva iekrita ūdeni^1"

Saskrēja kalpi un gribēja izvilkt Zeltīti no ūdens, bet viņš teica:

"Straume būs aiznesusi viņu jau projām, jums nav ko meklēt." Un viņš pavēlēja steidzīgi aizbraukt.

Kam varēja ienākt prātā, ka šcri pašā laikā bij iecelts amatā arī provinces satiksmes ierēdnis Hū, ka viņš šcri pašā vietā izmeta enkuru. Arī viņš sēdēja ar savu sievu pie vaļēja kajītes loga un mēnesnīcā baudīja nakts valgmi.

Piepeši viņiem likās, ka krastā raud meitene. Viņi steidzīgi sūtīja turp savus ļaudis, kas atveda uz kuģa meiteni.Tā bij Zeltīte.

Iekritusi ūdenī, viņa zem kājām sataustījusi ko cietu un tā nenoslīkusi. Straume aiznesusi viņu krastā. Izrāpusies malā, tā saprata, ka vīrs bagātībā aizmirsis savu agrāko nabadzību. Kaut arī viņa nebij noslīkusi, tomēr jutās tik vientuļa, ka neviļus tcri sāka plūst asaras.

Viņa izstāstīja savas bēdas Hū kungam, bet tas mierināja:

"Neraudi! Būsi mūsu audžumeita, un tev nekā netrūks."

Zeltīte pateicībā palocījās. Bet Hū kundze pavēlēja kalponēm dot Zeltī-tei sausas drēbes un sagatavot gultas vietu. Kalpotājiem cieši piekodināja saukt Zeltīti par jaunkundzi un ciest klusu par visu notikušo.

Tā viņi turpināja ceļojumu. Pēc dažām dienām Hū kungs stājās amatā Vu-Vē, kur viņa zemākais ierēdnis bij Mozijs. Ieraudzījis Moziju, Hū kungs nodomāja: "Cik žēl, ka tik izglītots cilvēks izturējies tik nežēlīgi."

Pēc dažiem mēnešiem Hū kungs teica saviem ierēdņiem:

"Man ir glīta un laba meita, un es meklēju znotu, kas gribētu ieprecēties manā ģimenē. Vai jums būtu kāds padomā?"

Viņi zināja, ka Mozijs ir jauns, nesen zaudējis sievu. Tāpēc tie vienprātīgi ieteica viņu.

Hū kungs atbildēja: "Arī es esmu domājis par šo kungu, bet viņš ir vēl jauns un ātri ticis uz priekšu. Baidos, ka viņam padomā daudz augstāki mērķi."

"Viņš ir nabags jau no dzimšanas,"viņi atbildēja, "un ir jūsu apakšnieks. Ja vien jūs gribat, Mozijs būs ar mieru iet iegātņos."

"Ja visi domājat, ka tas būtu iespējams," Hū kungs teica, "tad aizejiet un izdibiniet, ko viņš par to domā. Tikai nesakiet, kas jūs sūtījis."

Viņi nogāja pie Mozija un stāstīja: "Hū kungam ir meita, un viņš meklē znotu, kas gribētu ieprecēties viņa ģimenē."

Mozijs gribēja būt labās attiecībās ar savu priekšniecību, un tāpēc šī vēsts viņu jo sevišķi iepriecināja. Viņš sirsnīgi lūdza viesus uzņemties starpniecību, apsolot bagātīgu atlīdzību, ja šīs precības izdotos.

Tā viņi atgriezās un izstāstīja visu Hū kungam.

Tas teica: "Esmu no sirds priecīgs, ka šis kungs mūs nenoraida. Bet mēs ar sievu esam savā meitā tīri vai iemīlējušies, un mums būs grūti no tās šķirties. Mozija kungs ir jauns un dižciltīgs, bet mūsu meitiņa ir ļoti izlutināta. Ja viņš ar to labi neapiesies vai arī vēlāk precības nožēlos, tas mūs ar sievu iedzīs izmisumā. Tādēļ viss iepriekš jānoskaidro; un tikai tad uzņemsim viņu savā ģimenē, ja tas apsola pildīt noteikumus."

Hū kunga apakšnieks paziņoja Mozijam noteikumus, un viņš solījās visus pildīt. Kāzu dāvanai viņš pasniedza zeltu, pērles un raibu zīdu. Pēc tam apspriedās par izdevīgu kāzu dienu.

Hū kungs uzdeva sievai runāt ar Zeltīti.

Viņa teica: "Tēvam ir tevis žēl, ka esi tik vientuļa. Tādēļ viņš izmeklējis tev jaunu, izglītotu vīru."

Bet Zeltīte atbildēja: "Esmu no.zemas kārtas, tomēr zinu, kas klājas un kas ne. Uz visiem laikiem esmu saistīta ar Moziju. Lai gan viņš bij pret mani cietsirdīgs, tomēr negribu līdz pat nāvei piederēt citam. Nespēju otrreiz doties laulībā un lauzt uzticību."

Pēc šiem vārdiem viņa sāka gauži raudāt. Redzot viņas uzticību, Hū kundze pastāstīja patiesību.

"Tavs tēvs ir nikns par Mozija nežēlību. Viņš gribētu, lai jūs saietu kopā, bet licis Mozijam pateikt, ka tu esi mūsu miesīgs bērns. Tādēļ arī Mozijs ar prieku piekritis šīm precībām. Kāzu vakarā atriebies par nodarītām pārestībām."

To dzirdot, Zeltīte noslaucīja asaras un pateicās audžuvecākiem. Steidzīgi viņi sāka greznoties kāzu svinībām.

Tās pašas dienas vakarā neskaitāmu pavadoņu pulkā atjāja Mozijs grezni pušķotā zirgā, zelta puķēm pie cepures un sarkanu lenti pār krūtīm. Viņam sekoja draugi un paziņas.

Hū kunga māja bij izgreznota raibiem lakatiem un lukturīšiem. Pie viesistabas Mozijs nokāpa no zirga. Hū kungs bij sagatavojis mielastu un veda Moziju ar draugiem pie galda. Kad viņi bij iztukšojuši trīs kausus, kalpone lūdza Moziju blakustelpā. Divas kalpones izveda līgavu sarkanā plīvuri. Kāzu vecākam mājot, viesi piesauca debesis un zemi un godināja audžuvecākus. Tad viņi devās kāzu telpās, kur dega krāsainas sveces un bij klāts galds svinību mielastam. Mozijs jutās kā septītās debesīs.

Bet, tikko viņš gribēja šai istabā ieiet, viņu ielenca septiņas vai astoņas kalpones un sāka to nežēlīgi sist ar bambusa nūjām. Vispirms tās notrieca zemē cepuri, pēc tam sitieni sāka birt uz līgavaiņa pleciem un muguras. Mozijs sauca palīgā. Te viņš izdzirda maigu balsi:

"Nenositiet pavisam šo nežēlīgo līgavaini. Lūdziet viņu pie manis apsveicināties!"

Kalpones atstāja Moziju un ielenca līgavu, kas noņēma kāzu šķidrautu.

Noliecis galvu, līgavainis palocījās un teica: "Ko esmu nodarījis..." - bet, paceļot galvu, viņš savā priekšā ieraudāja savu sievu Zeltīti.

Izbailēs viņš kliedza: "Spoks! Spoks!" Bet kalpones izsmēja viņu.

Ienāca Hū kungs ar sievu un teica:

"Mīļo znot! Vari būt pārliecināts, ka tas nav spoks, bet mūsu audžumeita, ko pieņēmām pa ceļam uz šejieni."

Tad Mozijs krita ceļos, sacīdams: "Esmu nogrēkojies, žēlojiet mani!" - un nemitīgi klanījās.

"To es nezinu," Hū kungs atbildēja, "ja vien mūsu meitiņa tevi grib, tad viss būs labi."

Bet Zeltīte iespļāva Mozijam sejā, teikdama:

"Nelieti! Tu biji nabags un neievērojams, bet mēs uzņēmām tevi savā ģimenē un ļāvām mācīties, lai tu kaut ko sasniegtu un iekarotu slavu. Bet, tikko tu tiki par ierēdni un iemantoji cieņu, tava mīla pārvērtās naidā un, aizmirsdams savus vīra pienākumus, tu iegrūdi mani upē. Par laimi, atradu sev audžuvecākus, kas mani izglāba un pieņēma bērna vietā: Citādi mans kaps būtu zivju vēderā. Kā tu to varēji! Un kā lai mans lepnums samierinās ar to, ka jādzīvo atkal kopā ar tevi?"

To teikdama, viņa sāka rūgti raudāt un joprojām pārmeta viņam cietsirdību un nekrietnību.

Apkaunots Mozijs bij nokritis viņas priekšā ceļos un lūdza piedošanu.

Redzot, ka Zeltīte dusmās kaut cik atvieglojusi sirdi, Hū kungs palīdzēja Mozijam piecelties un teica:

"Mīļo znot, ja tu savu vainu nožēlo, tad arī pamazām norims Zeltītes dusmas. Jūs jau esot reiz laulāti, bet šodien jūs salaulās manā namā par jaunu. Tad nu esiet tik mīļi un uzklausieties, ko jums teikšu: "Mozij! Tu esi izdarījis smagu noziegumu. Tādēļ nedusmojies uz sievu, ja viņa nav labā omā. Esi ar viņu pacietīgs. Bet tagad pasaukšu savu sievu, lai viņa jūs samierina."

To teicis, Hū kungs izgāja un sūtīja savu sievu, kam beidzot izdevās abus samierināt, un viņi noslēdza laulību par jaunu.

Viņi mīlēja un cienīja viens otru divtik nekā agrāk, dzīvodami priekā un laimē. Un, nomiršot Hū kungam un kundzei, viņi sēroja pēc tiem kā pēc miesīgiem vecākiem.

Devīgākais cilvēks pasaule Tibetiošu pasaka

araļa Jamaša valdīšanas laikā dzīvoja kāds vīrs, vārdā Atimtajs-Džomarts, kas bij bez mēra devīgs. Visi vienmēr atrada pie viņa sirsnīgāko viesmīlību, un, ja kāds ko lūdza, viņš atdeva visu pēdējo, lai tikai lūdzējam palīdzētu.

Valodas par šī Atimtaja devību un labdarību nonāca līdz pat karalim Jamašam, kas, iededzies skaudībā, teica: "Par manu devību neviens nerunā, lai gan esmu karalis un

arī devīgs."

Viņš nosūtīja pie Atimtaja vairākus vēstnešus, kam vajadzēja lūgt viņa skaistāko jājamo zirgu, kas skrēja tik ātri kā vējš. Viņi nonāca pie Atimtaja . ziemā, lielā sniegputenī, un Atimtajs nevarēja nekā sadabūt karaļa vēstnešu pacienāšanai. Tad viņš izgāja pagalmā, nokāva savu skaisto jājamo zirgu, kas viens vienīgs bij stallī, un pacienāja ar to viesus. Otrā rītā viņš jautāja vēstnešiem, kādēļ tie nākuši. Viņi atbildēja, ka karalis Jamašs esot sūtījis viņus ar lūgumu, lai Atimtajs atdod savu stalto jājamo zirgu. Atimtajs sāka raudāt un. nodūris acis, raudzījās zemē. Vēstneši prasīja: "Kādēļ tu esi noskumis?" Viņš atbildēja: "Esmu noskumis ne tādēļ, ka man būtu žēl atdot karalim zirgu, bet gan tādēļ, ka nevaru vairs izpildīt viņa vēlēšanos. Vakar par karaļa lūgumu vēl nekā nezināju un, tā kā man mājās nebija nekādas gaļas, tad nokāvu savu jājamo zirgu, lai jūs pacienātu."

Vēstneši atgriezās mājās un paziņoja to karalim. Tas sarūgtināja viņu vēl vairāk, jo tagad viņš redzēja Atimtaja lielo devību un cēlumu. Karaļa skaudība pieauga ar katru dienu, un beidzot viņš pavēlēja uzmeklēt kādu, kas būtu ar mieru nonāvēt Atimtaju un pārnest karalim viņa galvu.

Karaļa Jamaša valstī atradās cilvēks, kas, saņēmis lielāku atlīdzību, devās ceļā, lai uzmeklētu un nonāvētu Atimtaju. Ilgi viņš klaušināja un nevarēja atrast Atimtaja mājokli. Reiz ļoti noguris viņš lūdza kādam kirgīzam pajumti atpūtai. Mājastēvs uzņēma viņu ļoti viesmīlīgi, deva ēst un dzert un uztaisīja labu guļasvietu. Otrā rītā svešnieks izstāstīja viesmīlīgajam namatēvam, ka viņu sūtījis karalis Jamašs nogalināt Atimtaju un pārnest viņa galvu. Mājastēvs izgāja ārā, atnesa zobenu, pasniedza viesim un teica, ka viņš pats esot meklējamais. Ja viesis gribot dabūt viņa galvu, lai cērtot vien nost. Pēc šiem vārdiem Atimtajs nolieca galvu un gaidīja nāves cirtienu.

Viesis samulsa un negribēja vairs nonāvēt saimnieku, pārliecinājies par viņa neparasto devību. Uzpirktais slepkava atgriezās pie karaļa Jamaša, nekā neizdarījis, un pastāstīja, kas atgadījies. Tad karalis teica, nožēlodams savu skaudību:

"Esmu karalis un pie tam ļoti devīgs, bet savu galvu nekad otram neatdodu. Tādēļ atzīstu Atimtaju par devīgāko cilvēku pasaulē "

Vīriešu naidniece Tibetiešu pasaka

eiz dzīvoja karalis, kam bij viena vienīga meita. Reiz guļot viņa sapņoja, ka atrodas kādā milzīgā, krāšņā dārzā, kur ganās briežu pāris: buks ar mātīti. Bet dārzā bij izlikti slazdi, un tēviņš iekrita vienā no tiem. Pamanījusi nelaimi, briežu māte sāka spārdīt slazdus - spēra un spārdīja, līdz tos sasita un buku izglāba.

Karaļmeita gāja dziļāk dārzā un ieraudzīja, ka slazdos iekritusi briežu māte. Viņa visādi mocījās, pūlēdamās atbrīvoties, bet buks stāvēja turpat un nelikās par nelaimīgo ne zinis. Viņš pat nepaskatījās uz to, bet mierīgi gāja tālāk, it kā viņam nebūtu nekādas daļas un it kā viņš pats nekad nebūtu iekritis līdzīgā nelaimē. Karaļmeitai palika nelaimē pamestās briežu mātes tik žēl, ka viņa sāka raudāt un pamodās. Izstāstījusi sapni tēvam un radiem, viņa lūdza tēvu neatdot viņu nevienam vīrietim par sievu.

Tas nāca zināms kādas valsts skaistam un gudram karaļdēlam. Vēlēdamies šo karaļmeitu iegūt par sievu, viņš devās ceļā ar zeltu, sudrabu, dārgām lietām, naudu un dažādām citām dāvanām. Viņš ceļoja ilgi pa svešām zemēm un jūrām, kamēr nonāca laulību ienaidnieces - karaļmeitas - valstī.

Tur viņš apmetās pie kādas nabadzīgas vecenītes. Šī vecīte apkalpoja pilī karaļmeitu. Karaļdēls apdāvināja vecenīti ar zeltu, sudrabu, naudu un citām dārgām lietām, gribēdams iegūt izdevību redzēt karaļmeitu. Ilgi viņš runāja un lūdzās. Beidzot vecenīte bij ar mieru izpildīt viņa lūgumu. Viņam vajadzēja izlikties slimam, un to nogādāja karaļa dārzā tai laikā, kad tur parasti pastaigājās karaļmeita. Vecenīte paslēpās, un jauneklis sāka žēli vaidēt. Karaļmeita izdzirda un sūtīja savu rotaļu biedreni uzzināt kaut ko par slimnieku. Biedrene apskatīja jaunekli, atskrēja atpakaļ un pārsteigta stāstīja karaļmeitai, ka slimnieks esot kāds jauneklis - karaļdēlam bij septiņpadsmit gadu - un ka viņš esot skaistākais vīrietis zemes virsū. Tikai debesīs varot būt tikpat skaisti jaunekļi. Karaļmeita palika ziņkārīga un aizgāja apskatīt brīnumskaisto jaunekli. Viņa bij pārsteigta par tā neredzēto daiļumu un ilgi viņā priecīgi noraudzījās. Viņa būtu priecājusies vēl ilgāk, ja tai nebūtu ienācis prātā, ka viņu varētu ieraudzīt un prasīt, ko viņa tur tik ilgi darījusi. Tā viņa žigli aizsteidzās mājās. Viltus slimnieks bij tikmēr paguvis aplūkot daiļo jaunavu.

Bet vienreizēja redzējuma karaļdēlam bij par maz. Viņš lūdza atkal vecenīti palīdzēt tam vēlreiz redzēt karaļmeitu. Arī šoreiz vecenīte bij ar mieru izpildīt viņa vēlēšanos, jo tā zināja, ka visa aizbildināšanās būtu bijusi velta. Viņa ietērpa to krāšņās sieviešu drēbēs un ieveda pie karaļmeitas līdz ar ci-tčtm jaunavām un sievām, kam ar dejām un dziesmām vajadzēja uzjautrināt noskumušo daiļavu. Visvairāk karaļmeitai patika apģērbtā karaļdēla dejas un daiļums. Viņa to pagodināja, pasniedzot pati tēju.

Tad karaļdēls atkal kādu laiku bij vientulis. Bet ilgas pēc skaistās karaļmeitas mocīja viņu vēl vairāk, un viņš sāka prātot, kā rast izdevību redzēties ar iemīļoto. Viņš taujāja vecenītei, uz kurieni karaļmeita visbiežāk mēdzot iet. Vecenīte iežēlojās par nabaga karaļdēlu un pateica, ka karaļmeita bieži ejot pirtī.

Ilgi nedomājis, viņš lika netālu no pils ierīkot jaunu pirti un izgreznot to visādiem gleznojumiem. Visskaistākā sienglezna attēloja jaunu briežu māti, ko tēviņš atbrīvo no slazdiem.

Karaļmeita izdzirda par jauno pirti un sūtīja sulaiņus sagatavot visu, lai varētu mazgāties. Kad tas bij darīts, viņa atnāca pati un apbrīnoja skaistos gleznojumus. Piepeši viņa ieraudzīja to, kur briežu buks atbrīvo slazdos iekritušu mātīti. Viņa atminējās savu sapni un teica vecenītei, ka šis gleznojums gandrīz attēlojot viņas kādreizējo sapni. Tikai sapnī mātīte atbrīvojusi buku - un ne otrādi. Vecene sapni iztulkoja par jaunu un paskaidroja, ka sieviešu sapņos viss jāsaprot pretēji.

Tad karaļmeita lika pasaukt pirts īpašnieku. Skaistais karaļdēls jau S£?n stāvēja aiz durvīm un nepacietīgi gaidīja, kad tiks saukts. Kad viņu iepazīstināja, viņa seja priekā atmirdzēja vēl daiļāka. Bet arī karaļmeita nespēja no viņa ne acu novērst un prasīja, no kurienes viņš esot un kā dēls. Viņš pastāstīja, ka esot karaļa dēls un lūdzot to par sievu. Karaļmeitai viņš bij jau iepaticies sava skaistuma, greznības, karaliskās uzstāšanās un saprātīgās valodas dēļ. Viņa pati gāja pie tēva un teica, ka gribot par vīru karaļdēlu un nevienu citu. Karalis deva savu svētību, un drīz pēc tam viņus laulāja. Kāzu mielasts bij pārsteigums visai pasaulei. Pēc tam viņi ar lielu godu aizbrauca atpakaļ karaļdēla valstī.

Labais karalis Hatams Tit-etiesu pasaka

eiz dzīvoja kāds nabaga virs. Viņš pelnījās ar malkas ciršanu un pārdošanu un tikko spēja uzturēt sievu ar septiņām meitām. Nekad viņa mute nebij garšojusi gaļu, nekad viņa kājas nebij tērpušās kurpēs. Viņa kailo miesu sedza skrandas.

Kādu dienu viņš nejutās vesels un nolikās atpūsties koka ēnā. Nejauši pār laukumu laidās laimes putns Huma un ieraudzīja noskrandušo, slimo vīru. Iežēlojies par to, viņš nolaidās pie gulētāja un izdēja blakus viņa malkas nastai zelta olu. Pamodies malkas cirtējs ieraudzīja olu, paņēma to un paslēpa. Tad viņš cēla savu nastu un devās pie sīktirgotāja, kam piegādāja malku. Par nieku viņš pārdeva tam arī olu, nezinādams, cik šī brīnumola vērta. Tirgotājs gan to zināja un prasīja cirtējam pašu putnu, kas olu bij dējis. Viņš par to labprāt samaksāšot vienu rūpiju. Vīrs solījās atnest.

Otru dienu viņš, kā parasts, devās džungļos pēc malkas. Atgriežoties mājup, viņš nosēdās zem tā paša koka, kur bij atradis olu, un izlikās aizmidzis. Atlaidās Humas putns un ieraudzīja, ka šis vīrs ir vēl tikpat noskrandis un vārgs kā agrāk. Domādams, ka tas nav olu ieraudājis, viņš nolaidās zemē un izdēja vēl vienu olu malkas cirtējam tik tuvu, ka viņam vajadzēja to ieraudzīt. Bet šai acumirklī tas sagrāba putnu un nelaida vairs vaļā.

"Ai, ko tu gribi man darīt?!putns kliedza. "Nenonāvē un neiesprosto mani, bet laid brīvā! Tu saņemsi par to bagātīgu atlīdzību. Izrauj man spalvu un sadedzini, tūliņ atradīsies Koh-i-Kafā^3, kur mani vecāki tev visu atlīdzinās. Viņi dos tev pērļu kaklarotu, kas ir tik dārga, ka to nevar nopirkt neviens karalis zemes virsū."

Nabaga muļķa malkas cirtējs neklausījās putna vārdos, bet kāroja rūpiju, kas tam bij solīta. Ietinis putnu mētelī, viņš steidzās, cik jaudas, pie sīktirgotāja. Bet putns ceļā noslāpa.

"Ko lai nu iesāku?" malkas cirtējs bēdājās. "Par beigtu putnu tirgotājs neko nedos. Aizdedzināšu labāk kādu spalvu: varbūt tas nekas, ka putns beigts?"

Tā arī izdarīja. Tikko spalva bij aizdedzināta, viņš atradās Koh-b-Kafā. Tur viņš uzmeklēja putna vecākus un izstāstīja visu. kas noticis. Ak, kā nu raudāja nabaga vecāki un visi citi putni, ieraugot sava mīļā radinieka līķi!

Vaimanas izdzirda kāds svešs putns, kas nesa knābī brīnumzālīti, ar ko uzmodināt miroņus.

"Kam jūs raudat?" tas prasīja.

"Mūsu radinieks ir beigts, uif mēs nekad vairs nedzirdēsim viņa balsi."

"Neraudiet," svešais putns iņierināja. "Jūsu radinieks atdzīvosies!"

Viņš uzlika mironim uz mutes zāļu stiebriņu, un putns tūdaļ atdzīvojās.

Ieraudājis malkas cirtēju, Hunas putns rūgti parmeta nolaidību un neuzticību, teikdams:

"Tu būtu ieguvis slavu un laimi, bet tagad pats savas vainas deļ zaudēji visu. Atgriezies vien pie savas malkas nastas savā ubaga būdā!"

Tai pašā acumirklī nabaga vīrs atradās džungļos pie malkas nastas, ko bij sasējis pirms ceļojuma uz Koh-i-Kafu. Pārdevis malku, viņš bēdīgs devās uz mājām pie sievas un meitām. Bet Humas putnu viņš nekad vairs neredzēja.

Ar laiku pieauga visas septiņas malkas cirtēja meitas, un tās nu varētu precēties. Bet kā lai nabaga vīrs viņas izprecina! Nopelnītā nauda tikko pietika maizes tiesai. Nevienam arī nebij vajadzības radoties ar tādiem nabagiem. Šai grūtā brīdī kāas draugs deva padomu doties pie devīgā un augstsirdīgā karaļa Hatama un lūgt palīdzību.

Tcri pašā laikā Hatams bij zaudējis visu savu mantu un pelnījās, gruzdams rīsu. Bet, lcā gan viņš bij nonācis nabadzībā, tomēr viņa sirds joprojām bij pašaizliedzīga un viņš palīdzēja visiem, kur vien varēja. Tas vēlreiz pierādījās, satiekoties ar malkas cirtēju. Tas viņam izstāstīja visu savu bēdī go dzīvesstāstu un lūdza aizvest pie slavenā karaļa Hatama. Nabaga Hatams deva padomu pārnakšņot viņa mājā un turpināt ceļu otrā rītā. Malkas cirtējs labprāt palika. Lai varētu viesi ar kaut ko pacienāt, Hatamam šai vakarā vajadzēja palikt neēdušam. Otrā rītā viņš pastāstīja viesim visu patiesību.

"Draugs," viņš teica, "esmu tas, ko tu meklē. Bet redzi - esmu tikpat nabags kā tu un nevaru tev nekādi palīdzēt. Nevaru pat pacienāt tevi ar otro ēdienu. Bet, ja gribi kā dāvanu pieņemt manu vienīgo meitu, tad staigā vesels. Vari viņu pārdot un par saņemto nauaa izprecināt paša meitas.

Nem viņu, un lai tas Kungs ir ar jums!"

"Ak, karali^1" malkas cirtējs atbildēja aizkustināts. "Tava pašaizliedzība ir neizmērojama. Nezinu, kā lai tev pateicos. Lcri Dievs tev to atmaksā!"

Malkas cirtējs devās ar princesi projām. Pa ceļam viņi nonāca kādā mežonīgā apvidū, kur medīja kāds jauns princis. Viņš iemīlēja jaunavu no pirmā acu uzmetiena un lūdza malkas cirtēju pieņemt viņu par znotu. Tas tūliņ bij ar mieru, un nu bij jārīko kāzas. Tagad malkas cirtēja rokās sāka plūst daudz naudas; viņš atstāja smago darbu, uzcēla sev skaistu māju un izprecināja meitas labās un cienījamās ģimenēs.

Princis ar sievu - iedomāto malkas cirtēja meitu - dzīvoja laimīgi. Reiz, sievai redzot, viņš iedeva kādam vecītim dāvanu. Viņa piebilda, ka tas esot iedevis hatamiju, gribēdama ar šo vārdu apzīmēt Hatamam līdzīgu devību. Princis prasīja, ko viņa zinot par Hatamu.

"Tas taču ir mans tēvs," viņa izsaucās un izstāstīja visu, kas noticis.

Tad princis aizsūtīja pēc malkas cirtēja. Tas stāstīja to pašu un bez tam vēl savus piedzīvojumus džungļos un Koh-i-Kafā ar Humas putnu. Princis bij ļoti pārsteigts. Viņš sūtīja nekavējoši vēstnešus lūgt karali Hatamu valdīt viņa valsti, jo viņš pats vēl esot pārāk jauns un nepiedzīvojis.

Kādreizējais malkas cirtējs saņēma katru gadu bagātīgu uztura naudu, bet viltīgajam tirgotājam zelta ola bij jāatdod karalim.

Vērši par lieciniekiem Tibetiešu pasaka

ādā kalnainā apvidū dzīvoja saimnieks, kam bij viena vienīga meita. Kādreiz arot garām gāja kāds saimniekdēls ar malkas nastu. Vecāki viņam bij miruši. Jauneklis nolika nastu, atvilka elpu un prasīja:

"Vectētiņ! Kādēļ tu ar pats? Droši vien tev ciemā ir citas lietas, par ko rūpēties."

"Ak, dēliņ, man nav ne dēla, ne brāļu."

"Dod man arklu, vectētiņ, un tikmēr pats atpūties!"

Viņš ķērās pie arkla un sāka strādāt. Saimnieks atnesa rīsu putru un aicināja viņu ēst. Pēc ieturētas maltītes jauneklis teica:

"Vectētiņ, es nepazīstu tavu māju. Ej vien mājās, es aršu tavā vietā, bet vakarā iznāc man pretī'"

Saimnieks aizgāja. Jauneklis ara kādu laiciņu, tad palaida abus vēršus tīrumā ganīties. Vakarā viņš ņēma zāļu nastu, cēlās un devās uz ciemu kalnos. Saimnieks iznāca pretim un ieveda viņu mājā. Jauneklis iedzina vēršus kūtī, pameta pakaišus un aizlika priekšā sienu. Saimnieks nodomāja, ka jauneklis varētu viņam tīri labi noderēt, un nolēma dot tam savu meitu par sievu. Viņš teica:

"Dēls, dari visu, kā pienākas, un es tev došu savu meitu par sievu."

Jauneklis sāka celt māju. Reiz vērsis ieskrēja rīsu laukā. Nevarēdams to izdzīt, viņš sāka lamāties, svieda ar sprunguli un nolauza ragu. Tā vērsi iesauca par Raglauzi. Tas ieskrēja atkal reiz laukā un neļāvās izdzīties. Izlamājis to, viņš svieda ar sirpi, kas nogrieza vērsim asti. Tāpēc viņu iesauca par Strupasti. Vēlāk abus vārdus apvienoja Struplauzī.

Kad bij pagājis labs laiciņš, jauneklis teica saimniekam:

"Tētiņ! Pildi nu solījumu!"

Tas teica sievai: "Mīļā, sagatavo visu kāzām. Gribu izprecināt meitu."

Sieva atbildēja: "Bet kungs^1 Kā tu viņu izprecināsi, kad tā nav nevienam apsolīta?"

Viņš atbildēja: "Izprecināšu viņu šim saimniekdēlam."

Nu sieva teica: 'Vai lai savu meitu atdodu šim plikadīdām, kas pliks kā baltais zirnis? Izprecināšu viņu tikai tādam, kam drēbes un pārtika."

Vīrs atbildēja: "Mīļā, šis jauneklis ir man labs palīgs. Ja viņš aizies, man būs pašam jāapstrādā tīrumi."

Bet sieva neatlaidās: "Nevaru savu meitu atdot šim plikadīdām."

Saimnieks prātoja: "Ja pateikšu jauneklim, ka viņš meitu nedabūs, tas aizies vēl šodien, un man bez viņa būs grūti iztikt. Tāpēc mēģināšu viņu aizturēt."

Jauneklis vēlreiz atgādināja turēt doto solījumu.

Šis atbildēja: "Dēls^1 Tā kā visi radi būs jācienā ar rīsu putru, tad ievāc vispirms rīsu ražu."

Jauneklis darīja, kā teikts, un atkārtoja lūgumu. Saimnieks atteica:

"Dēls! Tā kā vajadzēs arī cukura niedres, tad ievāc vispirms viņu ražu."

Jauneklis darīja, kā teikts, un vēlreiz atkārtoja lūgumu. Saimnieks teica: "Dēls! Ievāc vispirms kviešu ražu maizei!"

Kad tas bij padarīts, jauneklis atkal prasīja, lai turot doto solījumu. Saimnieks atteica: 'Tā kā agrie rīsi noēsti, tad ievāc vēl vienu ražu."

Jauneklis domāja: "Visi šie darbi reizē nav padarāmi. Viņš mani grib aizturēt. Iešu, kur daudz ļaužu, un piespiedīšu viņu dot atbildi. Ja viņš meitu nedos, panākšu, lai to man piespriež karalis." Ieradies, kur bij daudz ļaužu, viņš teica: 'Vectētiņ! Rīko nu kāzas!" Saimnieks viņu izlamāja un teica:

"Draugi^1 Nevaru taču dot meitu par sievu puisim, kas strādājis pie manis par algādzi."

Jauneklis domāja: "Neesmu saņēmis no viņa ne meitu, ne naudu. Aizejot nodarīšu tam kādu zaudējumu."

Visu dienu aris ar vēršiem, viņš sita tos ar pletni, piesēja saulē pie nokaltuša koka un gribēja jau aiziet. Pēc dabas likumiem tūliņ pēc pasaules radīšanas arī kustoņi varēja runāt, un tā abi vērši teica:

"Cilvēk, tu vienmēr izturējies pret mums kā tēvs ar māti. Kādēļ tagad, kad esi visu dienu aris, sit mūs ar pletni, piesien saulē pie nokaltuša koka un pats gribi aiziet? Ak, cilvēk, vai esam tev ko ļaunu darījuši?"

"Ne jūs, bet jūsu kungs ir darījis man ļaunu."

Ko tad?"

"Viņš solīja man meitu par sievu, bet nedod."

"Kāpēc neej pie karaļa?"

"Man nav liecinieku."

"Ej vien, mēs par tevi liecināsim."

"Vai jūs runāsiet cilvēku balsī?"

"Nē, bet savu apgalvojumu tu vari apstiprināt šādi: turi mūs septiņas dienas kūtī un nedod ne zāli, ne ūdeni. Septītā dienā palaid vaļā, kur zāles un ūdens papilnam. Tad ej pie karaļa un saki: "Ja runāju patiesību, tad šie vērši nepieskarsies ne zālei, ne ūdenim." ,

Jauneklis devās uz karaļa pili un teica: "Ak, karali! Saimnieks solīja man savu meitu par sievu, bet nedod."

Karalis prasīja: "Vai tev ir liecinieki?"

"Jā, karali."

"Cilvēki?"

"Nē - vērši."

"Vai viņi runā cilvēku valodu?"

"Nē. Bet manu vārdu patiesību es pierādīšu šādi: turēšu vēršus piesietus kūtī septiņas dienas un nedošu tiem ne zāli, ne ūdeni. Septītā dienā aizvedīšu viņus, kur zāles un ūdens papilnam. Apstiprinot manu vārdu patiesību, šie vērši nepieskarsies ne zālei, ne ūdenim, kamēr karalis man noticēs."

Karalis teica ministriem: "Nokārtojiet šo lietu."

Ministri pavēlēja vēršus piesiet kūtī. Struplauzis prasīja:

"Vai pasaulei gals pienācis? Kādēļ mūs nelaiž vaļā?"

Pārējie atbildēja: "Mēs solījāmies iet jauneklim par lieciniekiem. Mūs turēs piesietus septiņas dienas, un mēs nedabūsim ne zāli, ne ūdeni. Septītā dienā mūs aizvedīs, kur zāles un ūdens papilnam, bet mēs sāksim plūkt zāli

un dzert ūdeni tikai tad, kad karalis ticēs, ka jauneklis runā patiesību."

Bet Struplauzis paziņoja: "Kad mani palaidīs vaļā, ēdīšu ne vien zāli, bet pat akmeņus."

Vērši teica: "Jauneklis vienmēr izturējās pret mums kā tēvs ar māti. Nedari tāT

Struplauzis atbildēja: "Tiesa gan, ka viņš apgājās ar mums kā tēvs un māte, bet tāpēc, ka viņš iesauca mani par Struplauzi, es tā nedarīšu, kaut vai tam vēders pārsprāgtu!"

Jauneklis brīžiem apvaicājās vēršiem: "Nu, kā iet?"

Tie atbildēja: "Mums iet labi, bet tev slikti."

"Kā tā?"

"Struplauzis teica: kad viņu palaidīšot vaļā, tad ēdīšot ne vien zāli, bet

pat akmeņus."

"Vcri man bēgt?"

"Nē. Tikai izdur Struplauzim purnā caurumu. Kad tas gribēs plūkt zāli vai dzert ūdeni, mēs uzķersim viņa purnu uz ragiem un celsim uz augšu. Tad saki: viņi norāda uz sauli, jo grib teikt, ka tā ir piektais liecinieks."

Jauneklis izdūra vērsim purnu, bet Struplauzis mauroja: "Draugi, skatieties, kā viņš mani sakropļo!"

Bet pārējie teica: "Klusu! Viņš grib tevi izgreznot!"

Septītā dienā karalis sasauca ministrus un pavēlēja vest vēršus turp, kur daudz zāles un ūdens. Struplauzis lauzās plūkt pilnu muti, bet citi vērši saķēra viņa purnu ar ragiem un skatījās saulē. Karalis jautāja ministriem: "Kungi! Kāpēc vērši lūkojas saulē?"

Kāds ministrs atbildēja: "Tāpēc, ka viņi grib pateikt, ka tie nav vienīgie liecinieki, bet ir vēl piektais - saule."

Karalis bij pārsteigts un teica ministriem: "Kungi! Ja pat lopi apliecina, tad jāgādā, ka saimnieks dod savu meitu šim jauneklim par sievu."

Tā ar vēršu palīdzību jauneklis uzvarēja saimnieku un dabūja viņa

meitu par sievu.

Princese Mirča Indiešu pasaka

ežā dzīvoja lakstīgalu pāris, un vīriņš pogāja caurām dienām. Sieviņa klausījās, klausījās, bet reiz ieminējās:

"Mīļo vīriņ! Tu gan dziedi skaisti, bet man tā iegribējās zaļus piparus!"

Vīriņš aizlaidās meklēt zaļus piparus. Izložņāja dārzu dārzus, bet neatrada nevienu pašu pākstīti. Dažā vietā bij tukši krūmi, citur vienīgi mazi, balti ziediņi kā zvaigznītes vcri arī gluži nogatavojušās sarkanas pākstis.

Beidzot lakstīgalas vīriņš atrada ar augstu sētu iežogotu dārzu. Pašā dārza vidū auga krūms ar spīdīgi zaļām lapām, bet zaļās lapās liela, zaļa pāksts kā zaļš smaragds.

Lakstīgalas vīriņš steidzīgi aizlaidās pastāstīt priecīgo vēsti sieviņai. Viņa kopā ar vīriņu aizlaidās uz dārzu un sāka knābāt zaļos piparus.

Bet šis dārzs piederēja kādam labam džinam^4, kas ik divpadsmit gadus pārmaiņus gan sargā dārzu, gan guļ. Tagad bij viņa guļas laiks, tādēļ tas nezināja, kas notiek dārzā. Lakstīgalas sieviņa tikmēr knābāja zaļos piparus, kamēr bij pieēdusi. Tad izdēja smaragda zaļu olu un aizlaidās kopā ar vīriņu.

Džins atmodās un, apskatot dārzu, piepeši ieraudzīja, ka izknābāti viņa mīļie pipari. Vainīgie bij pazuduši bez pēdām. Viņš meklēja, meklēja, bet nevienu neatrada. Te ieraudzīja smaragda zaļo oliņu. Paņēma to, ietina kokvilnā un nolika uz sienas plauktiņa. Ilgi viņš skuma par saviem mīļajiem zaļajiem pipariem, bet nekas vairs nelīdzēja. Te kādu dienu viņš pamanīja, ka zaļās oliņas vairs nav, bet uz plaukta tup maza, maza skaista meitenīte zaļās drēbītēs un ap kaklu tcri zaļš smaragds piparu pāksts izskatā. Džins ļoti mīlēja bērnus un laipni prasīja, kā meitenīti saucot. Viņa atbildēja:

"Princese Mirča."

Tā šai zemē sauca piparus. Un tā princese Mirča palika labā džina dārzā.

Nemanot aizritēja džina divpadsmit nomoda gadi, un drīz viņam būs jācrizmieg uz divpadsmit gadiem. Viņu nomāca rūpes, kas par to laiku notiks ar princesi Mirču.

Bet viņš nespēja nekā prātīga izdomāt.

Gadījās gar dārzu braukt karalim ar vezīru. Viņi pārrāpās mūra žogam un dārzā pie piparu krūma atrada princesi Mirču. Viņa tā iepatikās karalim, ka tas gribēja viņu ņemt par sievu. Princese teica:

"Prasi džinam. Bet viņš dažreiz ēd cilvēkus."

Karalis lūdza viņu tik sirsnīgi un bij tik skaists un mīļš, ka princesei sirds iežēlojās un viņa teica:

"Paslēpies dārzā. Es pati runāšu ar džinu."

Pienāca džins: "Kas te par svešu cilvēku smaku?"

Princese mierināja: "Te nav neviena. Ja gribi cilvēka gaļu, ēd mani."

"Vcri tev prāts!" džins iesaucās. Tad jau labāk akmeņus grauzt."

Tad princese ierunājās, ko viņa iesākšot, kad tas aizmigšot uz divpadsmit gadiem. Džins samulsa un teica, ka vislabāk būtu, ja viņa apprecētos. Bet kur atrast skaistu vīru tik daiļai princesei? Beidzot viņš apsolīja princesei Mirčai izprecināt viņu, ja gadītos kāds skaists karaļdēls. Dodot solījumu, džins vēl nezināja, ka viņa jau savu atradusi. Princese Mirča sasita plaukstas. un karalis iznāca no paslēptuves. Džins skatījās uz viņiem un nezināja teikt, kurš no tiem skaistāks - princese vai karalis. Lai cik grūti viņam bij šķirties no princeses, viņš tomēr to atdeva karalim par sievu.

Atveda karalis princesi uz savu valsti. Džinam palika tik skumji, ka neizturēja: pārvērtās balodī un aizlaidās pakaļ princesei. Viņš redz: viņa brauc, laimīgi pļāpājot ar vīru. Džins atgriezās mājās. Bet, ilgi tur nenocieties, drīz vien pārvērtās vanagā un steidzās panākt savu smaragda princesi: viņa tāpat vēl brauca laimīgi ar vīru. Džins apmierināts pārlaidās mājās. Bet viņam nebij un nebij miera - pārvērtās ērglī un kā bulta aizlaidās pa princeses pēdām. Redz: viņa smaidot ieiet ar mīļo vīru pilī. Džins nomierinājās, likās gulēt un aizmiga.

Karalis karsti mīlēja savu skaisto sievu un par viņu vien domāja. Viņiem piedzima skaists princītis. Bet pils sievas apskauda jauno karalieni un gaidīja izdevību to nogalināt.

Katru nakti viņas nāca pie karalienes guļamistabas durvīm, lcri zinātu, vcri karaliene aizmigusi. Viņas čukstēja:

"Visa pasaule dus mierā, bet karaliene Mirča nav vēl aizmigusi."

Tā bij burvja pāksts, šī smaragda pāksts, kas karājās karalienes kaklā un vienmēr runāja patiesību. Un tādēļ pāksts vienmēr atbildēja:

"Nē, karaliene Mirča ir aizmigusi, tikcri ļaudis neguļ."

Ļaunās sievas steidzīgi aizgāja, jo zināja - kamēr karalienei kaklā būs smaragda pāksts, tikmēr nekas nevar nodarīt viņcri ļauna.

Bet reiz peldoties karaliene aizmirsa savu burvja pāksti peldētavā. Kad pie durvīm čukstēja ļaunās sievas: "Visa pasaule dus mierā, bet karaliene Mirča vēl nav aizmigusi," - tad burvja pāksts atsaucās peldētavā: "Nē, karaliene Mirča ir aizmigusi, tikcri ļaudis neguļ."

Tagad ļaunās sievietes zināja, ka karaliene palikusi bez sarga - burvja pāksts. Tās klusi ielīda uz pirkstgaliem istabā, nosita princi šūpulī un viņa asinīm aptraipīja karalienes seju.

Otrā rītā viņas steidzās pie karaļa, ieveda to karalienes istabā un, rādot uz nogalināto princi un asinīm viņa mātes sejā, teica, ka viņa droši vien esot cilvēku ēdāja un gribējusi apēst bērnu.

Lcri cik stipri karalis mīlēja savu sievu, bet, ieraugot nosisto dēlu, tas noticēja ļaunajām sievām un pavēlēja karalieni nogalināt. Tā arī izdarīja.

Bet nogalinātās karalienes miesa pārvērtās augstā baltā marmora sienā, acis - divos dzidros ezeros, zaļais tērps - zaļā meža pļaviņā; brīnišķīgie mati pārvērtās vijīgos augos, kas apvija sienu; sārtās lūpas uzplauka sarkanās rozēs, bet baltie zobi - baltās narcisēs. Bet viņas dvēsele pārgāja divos putnos - Čakva un Čakvi. Nevarēdami tikt pāri ūdeņiem, tie pastāvīgi sasaucās:

"Čakva, vai man nākt? Nē, Čakvi."

"Čakvi, vai man nākt? Nē, Čakva."

Un abi putni peldēja katrs savā ezerā un sasaukdamies apraudāja nabaga karalienes bēdīgo likteni.

Karalis skuma pēc nogalinātās sievas. Reiz medīdams viņš ieraudzīja balto sienu ar vijīgiem stādiem un rozes, un narcises, un ezerus ar putniem, un zaļo zāli. Karalis atlaidās zālē un izdzirda, kā putni sasaukdamies apraud nelaimīgās karalienes likteni. Un viņš sāka uzmanīgāki klausīties, ko putni stāsta.

Čakvi saka: "Vai tiešām viņa nevar atdzīvoties?"

Čakva atbild: "Mēs glabājam karalienes dvēseli. Ja karalis saņemtu mūsu galvas, saspiestu kopā un reizē nocirstu, tad karaliene atdzīvotos. Bet, ja viņš nepratīs to izdarīt un viens no mums mirs ātrāk, tad mēs būsim beigti - un arī karaliene neatdzīvosies."

Karalis izdarīja visu, kā putni bij teikuši, un karaliene Mirča nostājās viņa priekšā dzīva ar dēlu rokās. Bet viss palika, kā bijis: siena un augi, dīki ar putniem, zāle un rozes, un narcises.

Karalis sauca karalieni atpakaļ uz pili, solīdamies sodīt ļaunās sievas. Bet karaliene teica, ka gribot palikt aiz baltās sienas pie dīķiem, rozēm un narcisēm, kur neviens otru neapskauž.

Šai brīdī atmodās džins, izdzirda karalienes balsi un teica:

"Lai notiek, kā vēlies."

Un viņš uzcēla tiem aiz baltās sienas pasakainu pili, kur viņi dzīvo lai-

Bhanu un viņa sieva indiešu pasaka

ādā pilsētā Trambavātī reiz valdīja ķēniņš Tamračuds. Viņa kancleru sauca par Bhānu un Bhānu kundzi par Sarasvāti. Abi viens otru karsti mīlēja. Ikreiz, kad kanclers gāja pie ķēniņa vai citās darīšanās, sieva to notvēra un prasīja:

"Kad būsi mājās?"

Ja Bhānu noteiktā laikā neatgriezās, viņa sieva pārcieta tādas mīlas mokas, it kā būtu pienākusi viņas pēdējā stundiņa. Tik liela bij šīs sievietes mīlestība.

Par to izplatījās vēsts visā pilsētā un nonāca ķēniņa ausīs. Kādu dienu, kad ķēniņš sēdēja galminieku vidū un valodas nerimās, ķēniņš teica:

"Redzēsim, vai tik šī sieva neiegūst sava vīra sirdi ar liekulību. Gribu viņu pārbaudīt."

Atnāca kanclers Bhānu, paziņojis sievai, ka atgriezīsies pirmā dienas sardzē^5. Kanclers ieņēma vietu blakus ķēniņam. Viņam vēl tur sēdot, nosita pirmā sardze^6. Ministrs gribēja piecelties, bet ķēniņš teica:

"Paliec! Mums vēl jāapspriež dažas valsts lietas."

Tā viņi devās pilī un apsēdās, lai apspriestos. Bet kanclera domas bij citur. Ķēniņš vaicāja:

"Kādēļ esi tik izklaidīgs?"

"Kungs! Mana sieva mājās bez manis nomirs. Es viņai teicu, ka atgriezīšos pirmā sardzē. Ja es tagad nevarēšu iet, viņa nobeigsies mīlas mokās."

Ķēniņš atteica: "No tā neviens nemirst."

Tai brīdī sieva bij atsūtījusi no mājām kādu meiteni. Tā vaicāja durvju sargam: "Kur kanclers?"

"Kanclers kopā ar Viņa Majestāti ķēniņu iekšā apspriežas."

Meitene atgriezās un, pārnākusi mājās, teica sievai: "Kanclers sēd kopā ar Viņa Majestāti ķēniņu un apspriežas."

Kundze sūtīja meiteni vēlreiz. Tā viņa sūtīja piecas reizes. Piektā reizē ķēniņš pavēlēja kancleram novilkt drēbes. Ķēniņš lika tās notraipīt kazas asinīm un pēc tam kalponei aiznest uz kanclera mājām. Šī teica kanclera kalponei, dodama drēbes:

"Ķēniņš lika kancleru nonāvēt. Te viņa drēbes."

Kalpone paņēma drēbes un iedeva ministra sievai, teikdama: "Ķēniņš pavēlējis kancleru nonāvēt."

Tikko Sarasvātī izdzirda šos vārdus, tā bij uz vietas pagalam. Joks izvērtās bēdās. Dabūjis to zināt, ķēniņš ļoti noskuma. Kanclers teica:

"Gribu sadegt kopā ar sievu."

Bet ķēniņš atbildēja: "Vīram vajadzētu kaunēties šādu vārdu. Es tevi iz-

precināšu krietnai meitenei no labas ģimenes. Esmu vainīgs vienīgi tavas pirmās sievas nāvē. Mans kanclers tu paliksi arī turpmāk."

Kanclers atteica:

"Šai dzīvē visas sievietes, izņemot to vienu, ir man tikai mātes un māsas. Mājas man vairs nav vajadzīgas." Tāds bij svinīgais solījums, ko viņš apņēmās pildīt. Ķēniņš vedināja viņu uz citām domām, sacīdams:

"Ja apsolies nedarīt sev galu, tad tevi atlaidīšu."

Kanclers atbildēja: "Es nenogalināšos, bet došos svešumā."

To teicis, viņš pameta visu savu mantu un devās tiešā ceļā uz Gongu. Tur viņš uzcēla būdiņu, dzīvoja šķīsti, sēdēja pie Gangas un šauta sevi. Tiktāl bij stāsts par kancleru.

Nu uzklausieties stāstu par viņa sievu.

Nomirusi Sarasvātī pārgāja kronētās Kanakētus ķēniņienes miesās, kas valdīja turpat, kur kanclers Bhānu Kāzī šauta sevi Gangas krastos. Ķēniņiene pēc zināmiem mēnešiem dzemdēja meiteni, kas dabūja vārdu Šrimātī. Ar laiku tā pieauga, un drīz tai palika divpadsmit gadu. Arī kanclers bij nodzīvojis Gangas malā divpadsmit gadus. Ķēniņmeita Šrimātī sēdās ar draudzenēm laivā un devās izpriecas braucienā pa Gangu. Reiz tā priecājoties, viņa ieraudāja Bhānu būdiņu. Šrimātī vaicāja draudzenēm:

"Kas tur ir?"

Draudzenes atbildēja: "Tur sēd kāds askēts un šausta sevi."

Šrimātī teica: "Celieties! Iesim izteikt tam savu cieņu."

Tā viņas aizgāja. Tikko Šrimātī ieraudāja askētu, tā zaudēja samaņu. Uzausa atmiņas par viņas agrāko dzīvi, jo tā apzinājās savu kādreizējo bijumu.

"Šis ir kanclers Bhānu, mans virs iepriekšējā dāvē."

Atguvusi samaņu, tā neteica ne vārda, bet taisnā ceļā steidzās uz mājām un teica mātei:

"Izprecini mani."

Māte atteica: "Kad atradīšu kādu varenu ķēniņdēlu, tad izprecināšu."

Šrimātī atbildēja: "Ko tu teici? Esmu jau vīru izraudājusies!"

"Kur ir tavs vīrs?"

"Gangas krastā sēd kāds askēts un šausta sevi. Izprecini mani tam!"

Māte sabāra viņu. Pienāca ķēniņš, un ķēniņiene teica:

"Mūsu meita saka - izpreciniet mani^1"

Ķēniņš atbildēja: "Lieliski! Palūkošu kādu ķēniņdēlu, un izprecināsim viņu."

Bet Šrimātī teica tēvam: "Mans vīrs sēd Gangas krastā un šausta sevi. Tam dodiet mani par sievu. Katrs cits vīrietis manās acīs ir tikai tēvs un brālis."

Ķēniņš saskaitās: "Kas tev iepaticies šai askētā?"

"Viņš bij mans vīrs agrākā dāvē. Lūdāet viņu šurp, tad izstāstīšu visu."

Ķēniņš ielūdza askētu savā namā, kas viņam izdevās tikai ar lielu lūgšanos. Šrimātī divatā izstāstīja tēvam visu, ko bij piedzīvojusi iepriekšējā dā vē. Ķēniņš iāaujāja askētu, un askēts izstāstīja ķēniņam taisni to pašu, ko bij stāstījusi meita. Nu ķēniņam vajadzēja ticēt, un viņš izprecināja Šrimātī askētam. Viņš deva znotam daudz naudas un mantas.

Kādu dienu tas teica ķēniņam:

"Ja pavēlat, iešu apciemot savu agrāko kungu."

Sievastēvs teica: "Ejiet, bet nāciet drīz atpakaļ."

Salasīja lielu karaspēku un iesēdināja Šrimātī nestuvēs, kur bij ierīkota guļasvieta. Bhānudats (saīsinātā vārda Bhānu pilna forma) cēlās un ar kara troksni nonāca pie Trambavātī.

Ķēniņš Tamračuds izsūtīja vēstnieku:

"Kā sauc šo ķēniņu?"

Bhānu atbildēja: "Esmu jūsu kanclers Bhānudats, kas apprecējies un atgriežas pie jums."

Bhānudats ņēma dāvanas, devās pie ķēniņa Tamračuda un nokrita tam pie kājām. Ķēniņš prasīja:

"Jūs reiz teicāt: man citas sievietes ir tikai mātes um māsas!"

Tad kanclers izstāstīja visu, kas noticis. Priecīgs ķēniņš Tamračuds skaitīja sanskrita pantu:

"Ministrs Bhānu un viņa mīļotā sieva Sarasvātī: viņa nomira ķēniņa ziņkārības dēļ. Viņš aizgāja uz Gangu un ieguva to par jaunu."

Tava sieva ir laba Indiešu pasaka

au dažam labam zilonim ii iesisti pierē puni (vārdu rotaļā: podi). Cik pieticīga ir tava sieva! Viņa pat neprasa, lai tu samaksātu podu!

Kādā pilsētā Kžitipratištītā valdīja ķēniņš Khēmankars. Tur dzīvoja kāds tirgotājs, tikpat bagāts, cik gudrs. Mājās viņam bij sieva - gatavais velns, kas vienmēr ķildojās ar vīru. Nabaga vīrs bij pilnīgi viņas varā. Reiz to apciemoja draugs no tālienes. Kad tas pats kādreiz ciemojās pie šī drauga, to vienmēr pacienāja ar vislabāko. Viņš tad palika četras piecas dienas - un otrs centās izrādīt savu draudzību. Mēdz sacīt: "Jo negaida, jo klāt!" Tā arī ieradās šis draugs. Tirgotājs ielūdza viņu viesos un nosēdināja veikalā, bet pats steidzās uz mājām. Viņam bij stipri bail no sievas. Nedroši tas teica:

"Tikko ieradās mans labākais draugs. Ja tu atļautu, es ielūgtu viņu uz maltīti un atvestu līdzi."

Ļaunā sieva atbildēja: "Kas man daļas? Negaidi, ka es kaut ko vārīšu!"

Vīram jau saplaka dūša. Te ļaunā sieva teica:

"Labi. Līdz 21 pavēlei paklausīgi izpildīšu, ko liksi, bet vairāk neparko!"

Vīrs atteica: "Pietiks!"

Viņš lūdza viesi namā un pieprasīja guļasvietu. Bez vārda runas sieva atnesa to un uzklāja, pievilkdama vienu strīpu. Vīrs pavēlēja:

"Sakārtojiet sēdekli!" Ļaunā sieva pievilka otru strīpu.

"Ielejiet nomazgāties!" Trešā strīpa.

"Pielieciet viņam zem kājām ķeblīti!" Ļaunā pievilka trešo strīpu^1.

"Sakārtojiet sēdekli!" - Ceturtā strīpa.

"Pasniedziet ūdeni rokām!" - Piektā strīpa.

"Padodiet spilvenu! - Sestā strīpa.

"Uzlieciet saldumus!" - Septītā strīpa.

"Dodiet kviešu maizītes!" - Astotā strīpa.

"Pasniedziet lādūoT - Devītā strīpa.

"Pasniedziet murkī!" - Desmitā strīpa.

"Pasniedziet džalēbī!" - Vienpadsmitā strīpa.

Tas pats notika ar pienu (12), kūpinātu pienu (13), riekstu kodoliem (14), cukurniedrēm (15), ķirbju sīrupu (16), cukura sīrupu (17), makaroniem (18), smalko cukuru (19), kausētu sviestu (20), vārītiem rīsiem (21) un salnā (22)3.

Līdz pat 21. pavēlei sieva izpildīja visu. Bet, tikko nāca 22. pavēle, viņa

1 Sacerētājs pārskaitījies.

2 šis un nākošie vārdi apzimē dažādus indiešu gardumus.

3Salnā - rīsu biezenis ar zivīm, gāju vai saknēm sasita podu ar salnā pret vīra galvu. Vīrs bij nokaunējies, bet viņa viesis teica: "Nebēdājies." (Seko sanskrita pants).

"Jau dažam labam zilonim ir iesisti pierē puni. Cik pieticīga ir tava sieva! Viņa pat neprasa, lai tu samaksātu podu' Tava sieva ir laba. Mana sieva arī sit podus man uz galvas, bet tūliņ pieprasa par tiem maksu."

Tā ar šo pantu viesis apmierināja draugu.

Peles grauž dzelzi Indiešu pasaka

ādā pilsētā dzīvoja panīkuša tirgotāja dēls. Viņš iedeva savam draugam glabāšanā 1000 podus smagus dzelzs svarus un devās svešumā pelnīt naudu. Bet, tā kā tam nebij laimes, viņš, nekā nenopelnījis, atgriezās atpakaļ. Kad viņš lūdza glabāšanā nodotos dzelzs svarus, mantkārīgais draugs teica:

"Peles sagrauzušas."

Otrs nodomāja: "Tas taču ir kaut kas pavisam nedzirdēts! Labi, ka zinu, kas līdz."

Viņš izlikās, it kā draugam ticētu, un lūdza drauga dēlēnu atnest eļju un citas lietas, ar ko nomazgāties un iesvaidīt miesu. Nomazgājies tas paslēpa drauga dēlēnu un aizgāja pie tēva. Tas prasīja:

"Kur puika?"

Šis atbildēja: "Vanags nolaupīja."

To dzirdot, tēvu pārņēma bailes par pazudušo bērnu, un tas devās uz tiesu, pazemīgi lūgdams tiesnešus:

"Palīdziet, ak, palīdziet man! Šis ļaundaris aizvedis manu dēlu!"

Tiesneši vaicāja apsūdzēto, un tas teica:

"Viņu nolaupīja vanags."

Tiesneši prasīja: "Ko tas nozīmē? Tas taču nav pasaulē pieredzēts!"

Tirgotājs atbildēja: "Kas tas par brīnumu? Vai tad peles nenoēda manus dzelzs svarus, kas bij 1000 podu smagi?"

Kad tiesneši to izdzirda, viņi lika visu izstāstīt un teica sūdzētājam: "At dod šim vīram viņa tūkstoš podus smagos svarus, tad viņš atvedīs tavu puiku."

Un abi darīja, kā bij pavēlēts.

Radžputs Dūšīgais' indiešu pasaka

ādā pilsētā, vārdā Pundarikini, dzīvoja bailīgs radžputs, saukts Dūšīgais. Šo vārdu viņš bij ieguvis par kādu agrākā dzīvē veiktu varoņdarbu, un tā viņa dūša izpaudās vienīgi vārdā. Par to kaunēdamies, viņš nekad neizgāja no mājas.

Sievai - kāda varoņa meitai - vīra gļēvulība sagādāja ciešanas. Viņa kaunējās no draudzenēm, un tās sirds dega stiprā naidā. Lai gan radžputs sava gļēvuma dēļ nekalpoja ķēniņa karaspēkā, sieva, ļaunu vēlēdama, teica glaimojošus vārdus:

"Šai ķēniņvalstī visiem pazīstama tava varonība. Tāpēc dodies svešumā un iestājies karaspēkā, lai citu zemju ķēniņi, ko viļ tavs resnais vēders, parādītu tev pienācīgu cieņu."

Radžputs bij ar mieru. Sagatavojis ieročus, tas devās svešumā ar sievas doto ceļamaizi. Tikko tas bij atstājis pilsētu un steidzīgi soļoja tālāk, to apturēja desmit laupītāji, kuru darbi bij pazīstami tuvu un tāli. Radžputs bailēs iebaza mutē visus desmit pirkstus un žēlā balsi teica.

"Ņemiet manas drēbes, ieročus, ceļamaizi, tik ļaujiet aizbēgt! Kādēļ jūs, ķēniņu ķēniņi, negribat laist savu kalpu vaļā? Neviens mani neaizsargā, nekur man пег/ patvēruma; esmu izmisis un trīcu un drebu aiz bailēm. Apžēlojieties! Ņemiet visu manu mantu, atstājiet tikai dzīvību. Esmu taču savai sievai vienīgais vīrs visā mājā un sētā."

Laupītājiem patika viņa varonība. Smiedamies viņi atņēma tam visu, arī drēbes, un ļāva aizbēgt. Nabaga vīrs drebēja kā ziloņa auss.

Bet, tā kā laupītāji bij izsalkuši, viņi notiesāja vīram atņemto maizi, ko sieva bij saindējusi. Viņiem bij lemts iestāties Jamas^2 kalpībā.

Paēduši laupītāji iekrita dziļā miegā, un Dūšīgais, kas maldīdamies skrēja apkārt, nonāca atkal viņu tuvumā. Vējam pakustinot laupītāju bārdas, Dūšīgais nodomāja, ka tie vēl dzīvi, un bailēs metās atkal bēgt.

Viņš sauca: "Ei, blēži! Vai domājat pievilināt tādu krietnu karavīru kā mani?"

Viņa bailes izklīdināja vārnas.

Nocirtis ar šķēpu vārnu apsēstajiem laupītājiem galvas, viņš piesēja tās sev pie gurniem. Nu viņš izskatījās kā pār cēlējs, kas grib pārcelt cilvēkus pāri nāves upei. Paņēma arī laupītāju ieročus un drēbes un lepni devās uz Hastinapuru, kur toreiz valdīja ķēniņš Šrīharša.

Viņš nosvieda galvas, kas bija līdzīgas Rāhus^3 galvai, pie ķēniņa dur-

'Radžputs К š a t r i j a karavadonis 2 Jama ve|u valdnieks; pēcvēdu laikā ari nāves dievs.

3R ā h u dēmons, kam Višna nocirla galvu, kad tas gribēja dzert dievu nemirstības dzērienu (amritamu) Saule ar mēnesi apsūdzēja to Dievam, un nemirstigā Rāhu galva vēl šodien dzenas atriebībā pakaļ abiem spīdekļiem, lai tos apritu Tikko viņai tas izdodas, paliek tumšs.

vīm. Viņš lielīja šo varoņdarbu, ko esot veikušas viņa rokas. Ķēniņš bij pārlieku aizkustināts, redzot, ka nonāvēti laupītāji, kam neviens nespēja pretoties un kas postīja viņa valsti. Viņš to laipni lūdza iestāties viņa dienestā. Bet šis uzstādīja ķēniņam noteikumu, ka nedrīkst tam dot kuru katru uzdevumu, kas vien pagadās pie rokas.

"Bet, kad tava miesa kādreiz nokļūs briesmās, ak, ķēniņ," viņš teica, "tad vari būt drošs, ka tava sirds būs pārsteigta par manu varonību."

Ķēniņš bij ar mieru un pavēlēja viņam izmaksāt lakhu^7 zelta, ieceļot to par karavīru virspavēlnieku.

Tā kā viņš katru dienu tika godāts un dzīvoja uz ķēniņa rēķina, tad citiem ķēniņa kšatrijiem viņš bij kā dadzis acī.

Viņa darbiem nobriestot^8, gadījās, ka šai pilsētā nodarīja lielus zaudējumus plēsīgs lauva. Tas nogalināja pilsētas mūru priekšā cilvēkus un veselus liellopu ganāmpulkus. Tāpēc pilsētas vārtus turēja ciet dienu un nakti. Varoņus ar garām rokām, kas ar šķēpu vai loku bij solījušies viņu nonāvēt, lauva jau bij aizvedis Jamas pilī.

Reiz ministrs teica dziļi noskumušam ķēniņam: "Lai tas karavīrs nonāvē lauvu, ko atalgo ar lakhu." Ķēniņš, sarūgtināts par zaudējumiem, iedeva Dūšīgajam bētelvistokli^9 un pavēlēja nogalināt lauvu.

Māte bij dzemdējusi Dūšīgo, lai tas izdarītu ko derīgu pasaulē. Bet viņš, visu savā sirdī pārdomādams, teica ķēniņam, trīcēdams bailēs un niknumā:

"Kā tev nav kauna dot tādam vīram kā man pavēli nokaut lopu! Zināms, kalpojot sliktam kungam, var arī izdarīt varoņa necienīgu varoņdarbu."

To teicis, viņš devās no pilsētas projām, un vārtsargi tūliņ aizslēdza aiz viņa vārtus.

Kad karotājs redzēja, ka no pilsētas izdzīts, tas izmisis domāja: "Šādā naktī briesmas draud pat no šakāļiem. Kam gan es piederu? Kurp gan lai eju? Kas lai mani mežā aizsargātu?" Uz katra soļa to sagrāba bailes, un viņam aizrāvās elpa. "Rāpšos kādā augstā kokā un pavadīšu tur nakti, lai tad rītu notiek kas notikdams!"

Kad Dūšīgais bij uzrāpies kokā, rūkdams tuvojās lauva, aiz kura asajiem zobiem rēgojās plata rīkle. Saodis cilvēka gaļu, tas palika pie koka stāvam. Dūšīgā roka drebēja tik stipri, ka šķēps izkrita. Viņa labo darbu dēļ, ko tas bija izdarījis kādā no savām bijušajām dzīvēm, šķēps ar aso galu nāvīgi trāpīja lauvu, kas tai pašā acumirklī nobeidzās. Dienai austot. Dūšīgais, trīcēdams pie visānr^ miesām, neuzdrošinājās nokāpt. Bet vārnas, kas bij ar viņu pa draugam, rādīja, ka lauva beigts. Bailīgi viņš paņēma to un uz

traukts atgriezās pilsētā. Ļaudīm, kas izplatīja vēsti par viņa varoņdarbu, tas uzsauca:

"Skrieniet žigli pie ķēniņa un sakait viņam un maniem skauģiem tā: "Ar lielu žēlastību tagad nu visa pilsēta vot atkal nu reiz būt mierīga! Vareno lauvu nogalinājis Dūšīgais, visu dūšīgo pērle. Viņš, ak, ķēniņ, atnācis līdz pat pilsētas vārtiem un gaida, lcri viņu pienācīgi godina, ko tu tam esi parādā.""

Kad ķēniņš uzzināja no ļaudīm par notikušo, viņš izgāja tam pretim un ieveda to svinīgā gājienā pilsētā, jo zināja, kā nopelni godināmi. Ķēniņš dāvināja šim mutes bajāram kādu provinci. Karotāja Dūšīgā slava izplatījās pa visām zemēm, un viņa agrākā dzīvē izdarīto labo darbu dēļ tas iemantoja neredzētu cienību.

Goda vīrs Bharataka Indiešu pasaka

ik bieži gan ļaudis, kas svēti apņēmušies pildīt kādu solījumu, apmierinās ar izdomātiem aizbildinājumiem. Tie izpelnās tikai pazemojumus kā tas ubagu mūks, kas nozaga cukurniedres.

Mallānakas ciemā dzīvoja bizmanis, vārdā Nissanga. Redzot, ka dzīve jau iet uz beigām, tas solījās palikt godīgs un ņēma svešu mantu tikai tad, kad to dāvāja. Kādu dienu pastaigājoties ārpus pilsētas, tas ieraudzīja aizžogotā plantācijā sulīgas cukurniedres. Nolēmis dažas paņemt, tas lūdza atļauju pašai plantācijai, teikdams:

"Plantācij! Paklausies taču^1 Es vēlētos pāris cukurniedru!"

Viņš aizdeva plantācijai savu balsi un atbildēja:

"Paņemies vien piecas vai sešas!"

Tā saņēmis pats no sevīm atļauju, viņš ņēma piecas sešas cukurniedres un aizgāja. Turpmāk viņš tā darīja kārtīgi katru dienu. Reiz īpašnieks to pamanīja un nodomāja: "Kāds velns te aizvazā manas cukurniedres? Iešu lūkot." Viņš noslēpās un gaidīja. Kad nu atnāca mūks un atkārtoja visu, kā parasts, īpašnieks izlīda un to nikni sabāra. Bizmanis atteica:

"Ko tu dusmojies? Es taču vienmēr izlūdzos atļauju un tikai tad ņēmu cukurniedres."

īpašnieks prasīja: "Kā tu to darīji?"

Mūks rādīja, kā rīkojies. Plīsdams no dusmām, īpašnieks sasēja bizmani, ka tas nevarēja pakustēties, aizvilka uz aku un uzsauca:

"Aka! Paklausies! Vai drīkstu pamērcēt pāris reižu?"

"Pamērcē vien piecas sešas reizes!"

To teikdams, tas sadeva nabaga puisim, cik varēja, un ļāva aizmukt par vienu mācību bagātākam.

Tāpēc nedari nekad tā!

Bharataka domā Indiešu pasaka

eķis neredz patiesību, lai cik tas domātu, kā šis bizmanis, kad tas ielika galvu starp buļļa ragiem.

Manga sādžā dzīvoja bizmanis, ko sauca Labi Apdomāts. Kādu dienu tas iegāja kādā mājā ubagot. Te viņš ieraudzīja nobarotu bulli ar līkiem ragiem. No šī brīža viņam diendienā nelika mieru doma:

"Vai mana galva ieietu starp buļļa ragiem vai ne?"

Tā tas gāja seši mēneši. Beidzot viņš nolēma:

"Šodien gribu iebāzt galvu ragu starpā. Es taču to esmu apdomājis veselus sešus mēnešus. Kad ko uzsāk pēc tik pamatīgām pārdomām, tad gan tam lieliski jāizdodas!"

Tā domādams, viņš iebāza galvu ragu starpā. Bullis sabijās, pārrāva saiti un satricināts skraidīja apkārt. Bizmanis karājās tam pār galvu un rēca. Saskrēja bariem ļaudis - un beidzot ar lielām mokām to atbrīvoja. Viņi bārās:

"Plānprātiņ! Kā var tik neapdomīgi rīkoties?"

"Paši esat plānprātiņi," atteica Bharataka, "un paši rīkojaties neapdomīgi. Bet es savu darbu pārdomāju veselus sešus mēnešus!"

Koka jaunava Turku pasaka

eiz četri vīri devās tālā ceļojumā: galdnieks, zeltkalis, drēbnieks un mūks.

Kādu nakti viņiem nācās pārgulēt mežā, kur tos apdraudēja laupītāji un plēsīgi zvēri. Tāpēc viņi nolēma, ka visiem pēc kārtas jāpaliek nomodā, lcri pārējie varētu mierīgi gulēt.

Pirmais palika nomodā galdnieks. Bet, dzirdot citus krācam dziļā miegā, arī viņam sāka lipt acis ciet. Lai aizdzītu miegu, viņš izņēma no saiņa savus amata rīkus, nocirta jaunu koku, nošķi-bīja zarus un no tievā stumbra izgrieza jaunas meitenes tēlu.

Pēc galdnieka nāca zeltkaļa kārta. Kad pēc kāda laiciņa ari viņš palika miegains un apskatījās, ko varētu darīt, tas ieraudzīja galdnieka izgriezto koka jaunavu. Viņš apbrīnoja biedra veiklību un, lcri aizdzītu miegu, pagatavoja tēlam glītus auskarus, rokassprādzes un ķēdes.

Drēbnieks, kas palika trešais nomodā, apstulba criz brīnumiem un tūliņ ietērpa tēlu no galvas līdz kājām plīvuri un zīda kurpēs. Tuvāk neieskatoties, neviens neteiktu, ka redz savā priekšā tikcri koka tēlu. Beidzot drēbnieka laiks bij pagājis, un viņš modināja mūku.

Atvēris acis, mūks tūliņ ieraudāja tēlu. Viņam šķita, it kā varenais mežs atmirdzētu saulē, un, aizturējis elpu. viņš tikko spēja pieiet tuvāk.

Ieraudzījis sievas stalto augumu un cēlo seju, mūks nometās ceļos un piespieda seju koka tēla gurniem. Viņš glāstīja tos tik liegi, it kā viņa rokas skartu vismaigāko miesu, bet lūpas atdarījās lūgšanai:

"Visuvarenais Dievs! Neapkauno mani veiklo biedru priekšā. Esi žēlīgs! Liec notikt brīnumam un iedves šim kokam dzīvību! Dod sejai sārtumu, rokām siltumu; liec kājām kustēties un sūti dvēseli koka miesā, lcri tā priecātos par drives krāšņumu! Atraisi šo mēli nenogurstošai pateicībai!"

Tā kā viņš bij jauneklis ar šķīstu sirdi, Dievs parādīja viņam nedzirdētu žēlastību. Tēls atdzīvojās: drēbes čaukstēja, seja un rokas sārtojās, mati auga. Tēls spēra pirmos nedrošos soļus. Raisījās valoda, sākumā šļupstot, tad visjaukākos vārdos.

Atspīdot meža biezoknī saulei, trīs gulētāji pamodās. Tūliņ visu skati vērsās uz brīnišķīgo tēlu. Un, tikko to ieraudzīja, visi iedegās neprātīgā kaislē un greizsirdībā - kam pieder šī sieva?!

"Es viņu radīju," galdnieks teica, "tāpēc velti strīdēties."

"Es pirmais izgreznoju nedzīvo koku un atdevu tam visu zeltu un mantu," zeltkalis teica. "Viņa ir mana!"

"Kas gan ir tavas rotas, salīdzinot ar manējām?" teica drēbnieks. 'Vienīgi drēbes ceļ sievas skaistumu, un mana nauda un manta atdota par tām. Viņa pieder man!"

Bet mūks kliedza: "Neprātīgie! Ko viss līdzētu, ja es tai nebūtu devis dzī vību? Viņa būtu tikai malkas gabals! Es esmu viņas radītājs, un manas tiesības ir neapstrīdamas!"

Garām gāja dievbijīgs un novārdzis dervišs, grēku nožēlotāja drēbēs. Viņi iecēla to sev par tiesnesi. Bet, ieraudzījis daiļo meiteni, dervišs kaislīgi iesaucās:

"Muļķi! Ko jūs te muldat par koku un drēbēm? Tā ir mana sieva, un viss, kas tai mugurā, ir mans. Mēs saķildojāmies, un tāpēc viņa aizbēga no manis. Sekoju viņai un te nu to atrodu. Bet jūs nepaliekat par ļaužu apsmieklu!"

Strīdēdamies visi pieci nonāca ar meiteni pilsētā. Tūliņ tie devās pie policijas priekšnieka. Bet tas, tūkstošreiz kaislīgāk iemīlējies nekā šie pieci, kliedza:

"Krāpnieki! Tā ir mana brāļasieva! Laupītāji viņu nonāvēja un sievu aizveda. Lcri slavēts Dievs^1 Viņa atradusies! Te nu jūs atradu, laupītāji!"

Viņš noveda visus pie tiesneša. Ieskatījies meitenes sejā, tiesnesis tikko spēja izdvest:

"Jūs visi maldāties! Šī meitene ir uzaugusi manā mājā un ir mana verdzene. Ļauni cilvēki pierunājuši to bēgt. Tas Kungs lai teikts un slavēts! Te nu viņa ir atgriezusies, ko tik sirsnīgi vēlējos."

Bet šie seši neatteicās no meitenes un, neskatoties uz bailēm no tiesneša, saniknoti draudēja to piekaut.

"Kaut arī esam bezspēcīgi atņemt tev laupījumu," mūks kliedza, "bet ko tu atbildēsi Dievam, augstākam tiesnesim?"

Strīds pārgāja kautiņā. Katrs ķēra savus ieročus vcri arī atņēma tos ziņkārīgajiem, kas bij salasījušies. Tad daži prātīgi vīri teica:

"Tā jūs nekad nepierādīsiet savas tiesības. Ja ir runa par Dievu, tad arī Dievs pats izšķirs. Iesim zem klajas debess un piesauksim Viņu. Mēs visi apliecināsim patiesību, dziedot līdzi. Āmen. Vienīgi tā varam cerēt, ka noslēpums atrisināsies."

Visi devās uz klaju lauku. Mūks raudādams pacēla rokas pret debesīm un sauca:

"Debesu kungs, uzklausi mūs. Izlem, kam taisnība, - mēs, cilvēki, to nespējam. Āmen."

Visa tauta korī pievienojās, dziedot Āmen.

Nogurusi no visa pārdzīvotā, meitene bij atspiedusies pret kādu koku. Te pēkšņi koks atvērās, ieskāva meiteni zaros, uzņēma to sevī un atkal aizvērās.

Visu acu priekšā koks pārvērtās atkal kokā. Tā pasaulē viss atgriežas savā pirmsākumā.

Dervišs un sasistais pods Turku pasaka

āds dievbijīgs dervišs dzīvoja kaimiņos tirgotājam, kas prasīja padomu visās pasaulīgās lietās. Tirgotājs pārdeva eļļu un medu un labi pelnīja. Dievbijīgais dervišs kalpoja vienīgi Dievam, tāpēc tirgotājs viņam visur uzticējās un katru dienu viņa uzturam sūtīja eļļu ar medu.

Dervišs ēda ļoti maz un atlikumu krāja. Pamazām viņš bij sakrājis pilnu podu un gribēja to labi dārgi pārdot. Kādu dienu, apskatot podu un ilgi pārdomājot, viņš nolēma, ka podā saiet desmit mēru. un teica:

"Vislabāk pārdošu to par desmit dirhemām un par šo naudu nopirkšu desmit aitas. Pēc sešiem mēnešiem katrai aitai būs divi jēri. Gada laikā to būs četrdesmit vcri piecdesmit, un desmit gadu laikā pieaugs veseli ganāmpulki. Dažus jērus varēs pārdot, un tā palikšu bagāts. Tad ņemšu dižciltīgu un daiļu sievu. Tā deviņos mēnešos dzemdēs man dēlu kā eņģeli. Pēc kāda laika sākšu to mācīt visās gudrībās un mākslās. Ja pieaugot tas nedarīs man pa prātam, tad nopēršu viņu ar šo pašu nūju, kas man rokā!"

Nogrimis sapņos, dervišs iedomājās, ka nepaklausīgais dēls stāv viņa priekšā, atvēzējās un iegāza ar nūju podam. Bet pods bij uzlikts uz plaukta, zem kura sēdēja pats dervišs. No trieciena tas saplīsa, un eļļa ar medu satecēja derviša matos un bārdā.

Zeme prasa savu tiesu Kaukāziešu pasaka

eiz dzīvoja atraitne ar dēlu. Puika izauga un redzēja, ka katram ir tēvs.

"Māt," viņš prasīja kādu dienu, "kāpēc visiem bērniem ir tēvs, bet man nav?"

Tavs tēvs nomira," māte atbildēja.

"Vai viņš nekad neatgriezīsies?"

"Nē, bērns, tavs tēvs vairs nenāks pie mums, bet mēs pie viņa. No nāves neizbēgs neviens: arī mēs reiz nomirsim - un mūs apklās zeme."

"Neesmu lūdzis Dievam dzīvību," puika atbildēja, "ja viņš man reiz to atdevis, kādēļ grib atkal atņemt? Iešu meklēt zemi, kur nav jāmirst."

Māte gribēja viņu atrunāt, bet velti. Puika devās ceļā. Viņš izstaigāja visu pasauli, taujājot:

"Vai te arī ir jāmirst?"

Un visur viņam atbildēja, ka jāmirst. Puika bij pieaudzis divdesmit gadu vecā jauneklī, bet vēl nebij atradis vietu, kur cilvēkiem nebūtu jāmirst.

Kādu dienu, klejojot pa laukiem, viņš piepeši ieraudzīja briedi, kura žuburainie zari tālu sniedzās mākoņos. Jauneklim ļoti iepatikās dižie ragi, un viņš teica:

"Saki man, zvērēdams pie pasaules radītāja, - vai pasaulē ir tāda vieta, ko nāve nesniedz?"

"Esmu Dieva vēstnieks un pildu Viņa gribu," briedis atbildēja, "dzīvošu, kamēr mani ragi aizsniegs debesis, bet tad man jāmirst. Ja gribi, paliec še līdz manai nāvei, tev netrūks nenieka."

"Nē," jauneklis teica, "vai nu dzīvot mūžīgi, vai nemaz! Citādi es būtu varējis palikt mājās - un man nevajadzētu klejot pa pasauli.

To teicis, viņš atstāja briedi un devās tālāk. Viņš izstaigāja stepes un klajumus, birzes un mežus un beidzot nonāca pie bezdibeņa, kas rēgojās pretim kā pekle. Kādā augstā klintī bezdibeņa malā tupēja krauklis. Jauneklis to uzrunāja:

Kraukli, vai tu zini zemi, kur nav jāmirst?"

"Esmu Dieva vēstnieks," krauklis atbildēja, "un dzīvošu, kamēr ar saviem mēsliem piepildīšu šo bezdibeni. Ja vēlies, paliec še - tev netrūks nenieka."

Bet jauneklis negribēja par to ne dzirdēt un turpināja ceļu. Nevienu nesaticis, viņš nonāca līdz pat jūrai. Tad tālumā ieraudzīja kaut ko mirgojam; pieejot tuvāk, izrādījās, ka mirdz stikla pils. Bet tai nebij durvju. Ielūkojies tuvāk, viņš ieraudzīja stiklā nelielu skrambu, piespieda to, un pils atvērās. Pilī gulēja skaista jaunava - tik skaista, ka pat saule apskauda viņas daiļumu un nobāla, jaunavai pārkāpjot pils slieksni. Jauneklim skaistule iepatikās, viņš piegāja klāt un vaicāja to pašu, ko briedim ar kraukli.

"Tādas zemes nav," viņš teica, "bet kāpēc tu viņu mekle? Paliec pie manis!"

"Ne tevis dēļ devos pasaulē," jauneklis atbildēja, "bet gan, lai atrastu zemi, kur nav jāmirst."

"Velti meklē: zeme vienmēr prasa savu tiesu. Nemirstību tu nekad neatradīsi. Ja vari, uzmini, cik veca esmu."

Jaunekli tā apbūra skaistules meitenīgās krūtis un sejas maigais sārtums, ka tas aizmirsa dzīvību un nāvi.

"Tu nevari būt vecāka par piecpadsmit gadiem," viņš atbildēja.

"Tu maldies," viņa teica, "esmu radīta pirmā pasaules dienā, un šodien esmu vēl tāda pat, kāda biju toreiz. Mani sauc par Daili. Palikšu mūžīgi tāda kā tagad. Tu varētu palikt pie manis uz visiem laikiem, bet neesi nemirstības vērts - mūžīga dzīvība apniks tev."

Jauneklis svēti solījās klausīt viņai un palikt pie tās mūžīgi.

Gadi aiztecēja kā acumirkļi. Viss pasaulē pārvērtās, tikai jauneklis nekā nezināja par to: Daile palika tāda, kā bijusi. Bij pagājis vesels gadu tūkstotis, kad jauneklī pamodās ilgas pēc dzimtenes. Viņš gribēja redzēt māti, draugus un paziņas.

"Došos meklēt savus tuviniekus," viņš teica Dailei.

"Kādēļ gribi iet? Tu neatradīsi pat viņu kaulus."

"Nemelo!" viņš pārtrauca. "Es taču nesen kā pie tevis atnācu. Kā tad tie varētu būt jau miruši?"

"Es jau teicu, ka tu neesi mūžīgas dzīvošanas cienīgs," Daile atbildēja. "Ej vien, bet paņem līdzi šos trīs ābolus. Kad būsi mājās, apēd tos."

Jauneklis atstāja Daili un devās atpakaļ uz dzimteni. Pa ceļam viņš nonāca sen pazīstamās vietās. Krauklis tupēja vēl turpat, bet bij beigts - un aiza pilna mēslu.

Jauneklim sažņaudzās sirds, viņš gribēja griezties atpakaļ, bet kaut kas viņu mudināja turpināt uzsākto ceļu. Pāri klintīm un klajumiem viņš nonāca pie brieža, kas stāvēja vēl turpat, bet bij jau pagalam. Uz viņa ragiem balstījās debesis.

Nu tikai jauneklis sāka ticēt, ka pagājuši daudzi gadu simteņi, kopš viņš te pirmoreiz gāja kājām. Viņš devās tālāk. Nonācis dzimtā ciemā, jauneklis neatrada nevienu pazīstamu. Sāka taujāt pēc savas mātes, bet neviens nekā nezināja. Tikai daži veci ļaudis atcerējās, ka pēc seniem nostāstiem te dzīvojusi sieva ar tādu vārdu. Tas esot bijis tūkstots gadus atpakaļ, un viņas dēls droši vien neesot vairs starp dzīvajiem.

Neviens negribēja ticēt, ka jauneklis ir šīs sievas dēls. Visi domāja, ka svešnieks Dieva sūtīts. Ap viņu sapulcējās ciema ļaudis un visur to pavadīja. Beidzot viņš uzgāja vecās mājas krāsmatas, aizaugušas sūnām un nātrēm. Viņš skaidri atcerējās māti, savu bērnību, un viņam palika skumji. Te viņš atminējās iedotos ābolus. Apēda vienu - izauga balta bārda līdz krūtīm; ēda otru - kājas sāka ļodzīties, spēki zuda un viņš jutās pavisam nevarīgs.

Nokaunējies par savu nespēku, viņš lūdza kādu zēnu izvilkt no kabatas trešo ābolu. Tikko viņš bij to apēdis, tas nomira.

Ciema ļaudis apbedīja viņu.

Pelnrušķis. Kaukāziešu pasaka

eiz dzīvoja jauns laulāts pāris. Vīrs bij neticami slinks un nolaidīgs. Viņam nepatika strādāt, un tas nedarīja itin nekā. Visu dienu viņš notupēja pie pavarda, rušinot ar spieķi pelnus. Tā viņu iesauca par Pelnrušķi.

"Vīrs," kādu dienu teica sieva, "celies un izkusties mazliet! Ej strādāt un pārnes ko mājās, citādi iešu prom."

Tas nelīdzēja; vīrs palika sēdot pie pavarda un nekustēja ne soli.

Pirmās Lieldienās viņš aizgāja uz baznīcu. Pārnācis mājās, atrada durvis aizslēgtas, jo sieva nelaida to vairs iekšā. Viņš izlūdzās ādas maisu ar pelniem, īlenu, svaiga siera gabalu un aizvilkās projām.

Cik tālu viņš nonāca, nezinām. Beidzot tas atradās pie kādas lielas upes un otrā krastā ieraudāja dīvu kāri dzeram ūdeni.

Pelnrušķis neganti izbijās, bet ko lai viņš darītu? Atlikās vcri nu atgriezties uz mājām pie sievas, vcri atļaut dīvām apēst sevi brokastīs. Izdomājās krustām šķērsām un beidzot, redz, ko izdomāja: izdūra pelnu maisā caurumu un, vicinot maisu pa gaisu, sacēla veselus putekļu mākoņus.

Dīvs brīnījās un pat nobijās. Viņš ņēma akmeni un lika Pelnrušķim izspiest no tā ūdeni. Tas akmeni apmainīja pret svaigo siera gabalu, saspieda to slapju un uzsauca dīvām:

"Ej, panāc šurp! Ļauj uzkāpt plecos. Pārnes mani pār upi - negribas kājas slapināt."

Dīvs paklausīgi paņēma viņu plecos un teica:

"Cik tu esi viegls!"

"Tas tikai tāpēc, ka ar vienu roku turos pie debesu malas," Pelnrušķis teica, "ja neturētos, tu mani nepanestu."

"Lcrid vien vaļā roku," dīvs sauca.

Pelnrušķis iedūra īlenu dīvām kaklā. Dīvs sāka sāpēs kaukt un lūdza to labāk turēties pie debesu malas. Nonākot otrā krastā, dīvs teica:

"Kāp nu zemē, ieturēsim maltīti."

Pelnrušķis izbijās, bet nekas nelīdzēja: viņam bij jākāpj vien zemē. Ieraugot dīva namu, viņam tas ļoti iepatikās. Krāsnī cepās milzīgs maizes klaips. Dīvs sacīja, ka iešot pagādāt pusdienas, un uzdeva Pelnrušķim pieskatīt klaipu, ka tas neapdeg.

Redzēdams, ka viena puse klaipam jau brūna. Pelnrušķis gribēja to apgriezt. Bet tas neizdevās, un klaips uzvēlās viņam virsū. Pelnrušķis visādi izmēģinājās tikt vaļā, bet klaips bij par smagu. Beidzot pārradās dīvi un, ieraugot Pelnrušķi zem klaipa, brīnījās, ko viņš tur darot.

"Man uznāca briesmīgas vēdera graizes," Pelnrušķis atbildēja, "un es uzliku karsto klaipu, lcri remdētu sāpes. Nu jau ir labāk, varat ņemt nost."

Pusdienojot diviem iegribējās vīnu. Viens no viņiem paņēma milzīgu krūzi un iedeva Pelnrušķim, teikdams:

"Ja gribi būt ar mums draugos, izej pagalmā un atnes no mucas vīnu."

Pelnrušķis nobijās ne pa jokam, ieraugot milzīgo krūzi; tomēr izgāja pagalmā. Divi gaidīja un nevarēja sagaidīt. Tiem sāka likties, ka gaidīts jau pārāk ilgi, un tāpēc izgāja ārā apskatīties, kas noticis. Pelnrušķis stāvēja ar lāpstu rokā un gatavojās vīna mucu izrakt.

"Ko tu tur dari?" dīvi prasīja.

"Daudz prātīgāk taču paņemt visu vīna mucu uzreiz," Pelnrušķis atbildēja, "kāpēc gan pastāvīgi skraidīt ar mazo krūželi?"

Diviem sametās bail.

"Ja mēs pa deviņiem tikko spējam panest mucu tukšā, bet viņš viens pats grib to ienest pilnu, tad tā lieta nav skaidra," tie nodomāja, piepildīja krūzes paši un nosēdās ēst pusdienas. Kādam dīvām ieklepojoties, Pelnrušķis uzsprāga līdz griestiem.

Visi pārsteigti paskatījās augšup un ieraudāja Pelnrušķi metot kauliņus.

"Ko tu dari augšā?" viņi prasīja.

"Kā jūs iedrošināties manā klātbūtnē klepot? Izvilkšu no griestiem šo sprunguli un pakutināšu jums sānus."

Dīvi sabijās vēl vairāk.

"Mēs deviņi tikko jaudājam pavilkt šo baļķi, bet viņš to sauc par sprunguli," tie teica viens otram.

Bailēs viņi pameta mājas un izklīda pa visiem vējiem.

Viens dīvs bēgot satika lapsu. Tā prasīja:

"Kurp tu skrej kā sadedzis? Kas tad īsti noticis?"

"Kā, uz kurieni skrēju?" dīvs atbildēja. "Mūs tikko neaprija kāds cilvēks."

Bet lapsa skaļi smējās par visu dzirdēto.

"Tas taču ir Pelnrušķis, šis nabaga plukata!" lapsa teica. "Sieva to padzina slinkuma dēļ. Es viņus abus labi pazīstu: esmu aiznesusi visas viņu vistas. Un šis zaķapastala varēja jūs izbiedēt?"

"Es tev neticu!"

"Nāc vien, gan pats redzēsi. Še, piesien mani virvē."

Lapsa apsēja vienu virves galu sev un otru dīvām. Tā viņi abi atgriezās dīva mājoklī. Ieraugot tos nākam, Pelnrušķis sākumā izbijās, bet tad sadūšojies uzkliedza:

"Bailīgā! Tev vajadzēja saķert visus divpadsmit divus dzīvus, bet tu ved man tikcri vienu? Pagaidi tik..."

Dīvs tā pārbijās, ka pārrāva virvi, ar ko lapsa bij to piesējusi, un aizbēga pār deviņiem kalniem.

Bet Pelnrušķis paņēma visu dīvu mantu, uzkrāva kamielī un devās pie sievas. Tā bij ar vīru apmierināta, un no šī brīža tie dzīvoja priekā un laimē.

Ka kerkendieši gāja malku cirst Kaukāziešu pasaka

eiz kerkendieši^1 garīdznieka pavadībā gāja mežā malku cirst. Ceļā viņi sastrīdējās, kura cirvis asāks. Garīdznieks domāja, ka viņa, jo viņš taču esot draudzes gans; cits prātoja, ka viņa, jo viņš esot zemnieks; trešajam bij cits pierādījums. Vārdu sakot, katrs lielīja savu cirvi - un neviens nedomāja piekāpties.

Te viņi ceļā satika tatāru jātnieku ar kumeliņu. Kerkendieši lūdza tatāru izšķirt strīdu. Tatārs paņēma visus cirvjus un, izmēģinājis asmeņus, iebāza sedlu somā. Tad uzcirta ķēvei un aizaulekšoja. Kerkendieši saskaitās par tatāra viltību un dzinās tam pakaļ. Dzinās, dzinās, bet nepanāca. Toties viņi noķēra kumeliņu.

"Jā," viens teica, "tā neies: līdzko palaidīsim kumeliņu vaļā, tas skries pakaļ mātei. Mums kaut kas jāizgudro."

Salika kopā visus prātus, un beidzot viens gudrinieks teica, ka lopiņam uzliekama smaga nasta, lcri tas nevarētu aizbēgt. Bet ko likt? Vienīgais, kas viņiem bij, - drēbes. Tāpēc tie izģērbās un visu uzkrāva kumeļam. Vienīgi garīdzniekam palika kājās bikses.

Tikko viņi palaida kumeliņu vaļā, tas mundri aizrikšoja. Šoreiz kerkendieši to vairs nesaķēra.

Nu tie sēdēja bez cirvjiem un drēbēm. Garīdzniekam tomēr bij labāk: vismaz bikses kājās. Tūdaļ to ievēroja citi un bruka virsū. Vienīgi viņš esot vainīgs, jo esot žēlojis savas bikses.

"Viltnieks!"

Un viņi pēra to, cik jaudāja. Bet šoreiz viņam negāja nemaz tik ļauni, jo nevienam nebij spieķa, un pie tam garīdznieks bij ne mazumu jau izbaudījis no draudzes locekļiem.

Tad viņi nogrima atkal pārdomās. Atgriezties mājās bez cirvjiem, drēbēm un malkas? Nē, tā nevarēja. Vismaz malku vajadzēja dabūt.

Varēja iztikt arī bez cirvjiem. Pakalnē auga jauns koks. Nolēma izraut to ar rokām. Garīdznieks satvēra koku, cits viņu, trešais otru un tā tālāk. Vilka, vilka, cik jaudas. Te garīdznieka pakausī iekoda ods, viņš palaida roku vaļā, lcri to nosistu, bet visi - plaukš - crizāi

Vcri tie izrāpušies ārā vcri palikuši tur guļot, neviens nezina vēl šo baltu dienu.

'Kerkenda - armēņu ciems.

Muļķa auhieši^10 Kaukāziešu pasaka

eiz trīs auhieši klejodami atrada alu. Tie domāja, ka tur droši vien dzīvo lapsa, un viens no tiem ielīda iekšā. Bet alā bij lācis, kas ar vienu ķepas sitienu norāva iebrucējam galvu.

Kad vīrs vairs nekustējās, divi pārējie izvilka to ārā un redzēja, ka tam nav galvas. Bet neviens no viņiem nevarēja atminēties, vai tik tas vienmēr nebijis bez galvas.

Tad viens no auhiešiem aizskrēja uz ciemu prasīt nelaiķa sievai, vai viņas vīram agrāk bijusi galva vai ne.

"Tiešām nevaru atcerēties," tā atbildēja, "bet to gan zinu noteikti, ka katru gadu šuva jaunu cepuri."

Par mullu Nasretdinu Kaukčkziešu pasaka

āds jokupēteris, kas kādu dienu nesa lakatiņā piecpadsmit olas, satika mullu Nāsretdlnu un nolēma to izjokot.

"Mulla," viņš teica, "ja tu uzminēsi, kas man lakatiņā, došu tev pusi no olām par velti. Ja uzminēsi, cik to ir, saņemsi visas piecpadsmit."

Mulla ilgi domāja un beidzot teica: "Mans mīļais, tu esi muļķis! Neesmu Dievs, ne viņa rads. Izņemot Dievu, neviens nevar zināt, kas ir tavā lakatiņā. Ja tu pateiktu, kāda minā-mā lieta apmēram izskatās, tad varbūt uzminētu."

"Apkārt balts, vidū dzeltens, viss kopā iegarens."

"Uzminēju! Baltās bietes, pildītas ar dzelteno ingvēru!"

Kādā sapulcē, kur piedalījās arī mulla Nāsretdīns, sprieda par jaunību un vecumu. Katrs dalībnieks zināja ko pastāstīt par miesas nespēku vecumā. Beidzot visi gribēja zināt an mullas domas. Tas paskaidroja:

"Mūsu mājās ir kāds milzigs akmens, ko, jauns būdams nevarēju pacelt. Tagad arī es to nevaru. Tātad vecumā cilvēks nav nespēcīgāks kā jaunībā."

Kādu dienu mulla Nāsretdīns iegāja ar grozu svešā dārzā zagt. Necik ilgi, ienāca dārznieks ar nūju rokā, atrada mullu un uzkliedza:

"Kas tu tāds esi un ko meklē manā dārzā?"

Nāsretdīns bij tā pārsteigts, ka nezināja, ko atbildēt. Beidzot viņš

attapās:

"Gāju savā nodabā. Te pēkšņi sacēlās stiprs vējš, kas mani, nabadziņu, iesvieda šai dārzā."

"Labi," dārznieks teica, "bet kāpēc tu esi izrāvis saknes?"

"Nedusmojies, mīļo dārzniek, padomā pats: kā lai es būtu noturējies tādā vētrā, ja nebūtu kur pieturējies? Tā negribot izrāvās dažas saknes."

"Labi. lai arī tā būtu, bet kā tās nokļuva tavā grozā?"

"Par to pats vēl nebiju skaidrībā, kad tu nāci. Tu iztraucēji mani no domām. un tā arī nepaspēju izdibināt īstos iemeslus."

Kādreiz mulla Nāsretdīns atgriezās mājās no ceļojuma stipri apbruņojies: vienā rokā tas turēja zobenu, otrā - pistoli. Piepeši kāds pretimnācējs apturēja viņu un aplaupīja, neatstājot ne bikses kājās.

‘M u 1 1 a muhamedāņu zemākais garidznioks.

Kad mulla atgriežas mājās un izstāstīja, kas tam atgadījies, viņam prasīja, kādēļ tas neesot aizstāvējies.

"Kā tad es varēju?" Man jau bij abas rokas aizņemtas! Ja tās butu brīvas, tad uzbrucēju nožņaugtu."

★

Kādu vakaru mulla Nāstretdīns bij ļoti izsalcis, bet neatrada mājā nekā cita kā gabalu sausas maizes.

"Siev," viņš teica, "dod man gabaliņu siera. Tas ir ļoti labs un barojošs ēdiens, kas dod spēku un veselību."

"Žēl! Mājās nav ne kripatiņas," sieva atbildēja.

"Tas labi! No siera tā kā tā nav nekāda labuma: tas samaitā tikai vēderu, bojā zobus un ne pēc kā negaršo."

"Kam tad lai īsteni ticu," sieva prasīja, "taviem pirmiem vai pēdējiem vārdiem?"

"Nekliedz! Tas ir pavisam vienkārši. Ja tev ir siers, tici, ko teicu vispirms; ja nav - tici, ko teicu vēlāk."

★

Mulla Nāsretdīns sēdēja mājās un lasīja. Pie viņa logiem rotaļājās bērni un sacēla negantu troksni. Nāsretdīns izbāza laukā galvu un sauca:

"Bērniņi, ejiet uz tirgu; tur izdala par brīvu ābolus."

Bērni nelika divreiz teikt un aizgāja, ko nagi nes. Redzot viņus tā skrējām, mulla nodomāja:

"Skat tik. varbūt ir tiesa!"

Un skriešus devās bērniem pakaļ.

Trīs vedeklas Grieķu pasaka

ādai atraitnei bij dēls. Viņa uzturēja un apģērba to, ka neviens nemanīja viņu nabadzību. Jā, viņa atļāva pat dēlam apmeklēt augstāko skolu.

Tāpēc arī dēls bij pieķēries mātei dziļā mīlestībā un jutās laimīgs tikai tad, kad varēja atgriezties no veikala ceļojumiem mājās un brīdi atpūsties pie vecītes. Un ko gan visu viņš tai nesūtīja no ceļa: apģērbus, drēbes, pat rotas - kā jaunavai^1

Bet ielas vecenes nedeva jauneklim miera:

"Kāpēc tu neprecies? Apskaties tikai šito te vcri to tur! Visas skaistas un jaunas, dabūsi līdzi vēl naudu!"

"Ak, ko!" tirgotājs atteica. "Man ir māte, kam man vajadzīga sieva? Kad būšu aizceļojis, kas zin, vcri kāda no tām neliek mātei ciest badu vcri varbūt pat to sit?"

Vecenes tomēr pierunāja jaunekli vest mājās skaistu, jaunu sievu. Pirms aizceļošanas viņš teica sievai:

"Rūpējies par māti, kā pienākas. Negribu atgriežoties dzirdēt, ka tu būtu viņai teikusi kaut vienu ļaunu vārdu."

Kad vīrs bij projām, jaunā sieva sāka pukoties, ka vecīte tikcri ēdot un dzerot un nekā nestrādājot. Ko viņa darīja? Viņa sadabūja no visiem kaimiņiem olas, pielika pilnu grozu ar salmiem, ielika olas, pavēlēdama vecītei sēsties virsū un perēt. Pēc kāda laika jaunā sieva atnesa maizi, lamādamās par katru saplēstu olu.

Pārbrauca dēls. Tikko atvēris durvis, tas jau apprasījās par māti.

"Vcri es zinu," sieva atteica, "kā tas notika. Viņa nomira."

Dēls bij ļoti apbēdināts. Kādu dienu viņš izgāja pagalmā pēc salmiem, ko dot mūlim. Piepeši viņš ieraudzīja kādu grozu, un, ciešāki ieskatoties tumsā,- ko viņš redzēja? Savu māti sēdām grozā un perējam olas. Viņš palīdzēja mātei piecelties, notīrīja no drēbēm salmus un saplēstās olas un ieveda istabā. Bet tirgotājs sievu aizdzina pie bīskapa.

"Viņa rīkojās tā un tā," viņš teica, "gribu šķirties!"

Bīskaps viņus izšķīra.

Atkal nāca ciema sievas un teica:

"Ar pirmo tev neizdevās, bet še cita, apskati to. Tā ir vēl skaistāka, un viņcri ir vēl vairāk naudas."

Tirgotājs ļāvās atkal pierunāties un apprecējās otrreiz. Kad viņam vajadzēja doties ceļojumā, tas piekodināja sievai vēl stingrāk nekā pirmo reizi rūpēties par māti.

"Labi," sieva atbildēja, "kas lai viņcri notiktu?"

Bet, tikko tirgotājs bij prom, viņa nodzina vecīti no krēsla un kliedza:

"Ko? Tu tikai sēdēsi un ēdīsi? Uzšuvu tev ādas somiņu: celies un ej uz skolu mācīties!"

Tirgotājs atgriezās pēc divām nedēļām.

"Kur māte?" viņš prasīja, vēl stāvēdams durvīs.

"Ko? Vai tu, nelaimīgais, nezini, ka viņa nokrita pa trepēm un nositās?"

Dēls iegāja istabā un ilgi raudāja. Neilgi pēc tam kādu dienu viņš sēdēja kafejnīcas priekšā, kad garām gāja skolnieki. Viņš saskatīja starp tiem kādu jocīgu veceni ar somu uz muguras līdzīgi citiem. Viņš piegāja tuvāk un ieraudzīja - ko? - savu māti.

Dēls steidzīgi noņēma mātei somu, pārveda mājās un nosēdināja pie krāsns. Bet sievu aizdzina pie bīskapa. Bīskaps viņus izšķīra.

Nepagāja necik ilgi, un vecenes pierunāja tirgotājam trešo sievu. Viņa bij vēl skaistāka, jaunāka, un tai bij vēl vairāk naudas. Ilgi tirgotājs negribēja doties ceļojumā. Bet reiz tomēr tas bij jādara, un, tikko viņš bij atstājis pilsētu, sieva izdzina māti ar rungu no mājām, kliegdama:

"Ko tu vienmēr sēdi mājās? Arā! Ej pie čigāniem, mācies spēlēt, mācies dziedāt. Pelni naudu!"

Vecīte aizgāja ar mazu sainīti un ģitāru, un čigāni viņu laipni uzņēma. Viņa klejoja kopā ar čigānu vīriem, sievām, bērniem, viņu kulbām un mūļiem.

Kādā pilsētā svešumā dēls gāja pāri laukam. Piepeši viņš ļaužu pūlī ierauga veceni spēlējam un dejojam. Viņa jautri dzied un, izdziedājusi pantiņu, cilā vecās kājas dejā. Un ļaudis smejas. Viņi smejas spiegdami, pie zemes locīdamies un dod vecenei naudu. Nekad nav redzēts tik jautrs skats!

Dēls smejas līdz ar citiem, smejas līdz asarām un dod vecenei naudu. Aiziedams vēlreiz apstājas un atskatās, kā vecene, sacēlusi brunčus, griežas dejā.

Dēls nepazina savu māti.

Skaistaka sieva pasaulē Albāņu pasaka

eiz nomira kāds bagātnieks. Pirms nāves viņš nozvērināja dēlu, ka tas nekad neies uz pilsētu, kur dzīvo skaistākā sieviete pasaulē.

Līdz šim jauneklis jutās apmierināts un laimīgs, bet, tikko tēvs bij apbedīts, viņš sajuta kaislīgas ilgas pēc aizliegtās pilsētas. Izlūdzies no mātes daļu mantojuma, viņš aizjājā skaistā sirmī, paņēmis līdzi kalpu.

Jauneklis apmetās kādā viesnīcā. Neizpauzdams nevienam savu noslēpumu, viņš apskatīja visus pilsētas namus, vai kaut kur pa logu neskatīsies skaistākā sieviete pasaulē.

Reiz kādā nomaļā un klusā ielā viņš ievēroja namu, kura logi vienmēr bij aizslēģēti. Katru rītu no turienes iznāca vecene ar grozu uz rokas un gāja iepirkties.

Jauneklis to novēroja vairākas dienas. Beidzot viņš uzrunāja veceni, prasīdams, kur šai pilsētā dzīvojot skaistākā sieviete pasaulē. Viņš uzzināja, ka skaistule dzīvo namā, kam logi vienmēr aizslēģēti. Šī vecene bij viņas kalpone.

Sirds viņam krūtīs sastinga, un tas tikko vēl spēja paprasīt, vai kādreiz varēšot skaistuli redzēt. Viņš nerunāšot ar to ne vārda, bet gribot vienīgi viņu redzēt - kaut uz īsu mirkli. Jauneklis iedeva vecenei naudu un, lēni aizvērdams somu, parādīja, cik tur vēl naudas.

Vecene mazliet atkusa un iegāja namā izlūgties atļauju. Pēc laba laika viņa atgriezās, par lielu prieku jauneklim, ar labvēlīgu atbildi. Vispirms gan jāatdodot visa nauda. Vecene veda viņu augšā pa marmora trepēm, kas bij tik greznas kā pilī. Viņi izgāja caur vairākām istabām un apstājās pie sarkana zīda aizkara. Vecene lika jauneklim pagaidīt.

Viņš gaidīja. Pēc laba laika aizkars ieviļņojās. Jauneklis cerēja, ka tas acumirklī pašķirsies un atsegs skaistāko sievieti pasaulē. Bet parādījās tikai viens vienīgs balts pirksts ar smaili veidotu, rožainu nagu. Nagam bij mazs balts ziediņš. .

Jauneklis nepaspēja vēl izskaitīt līdz trīs, kad pirksts jau bij nozudis. Vecene izveda jaunekli atpakaļ uz ielas. Viņš palika tur stāvot kā sapnī un garāmgājēju soļus dzirdēja dunam kā no tālienes. Atjēdzies tas devās uz viesnīcu. Naudas viņam vairs nebij un zirgs bij jāatdod saimniekam.

Jauneklis atgriezās pie mātes noputējis, cauriem apaviem, izstāstīja visu notikušo un likās gulēt. Viņš nogulēja nekustīgi kā mironis līdz lielai gaismai.

Atverot acis, viņš lūdza atkal mātei naudu, bet desmitreiz vairāk nekā pirmo reizi.

Māte raudādama ar grūtībām sagādāja zelta naudu, ko tikko spēja nest divi spēcīgi zirgi. Dēlam jāja līdzi arī divi kalpi.

Nonācis pie skaistākās sievietes mājas, jauneklis gaidīja trīs dienas. Vecene vairs negāja iepirkties kā agrāk - rīta agrumā. Viņa parādījās tikai ceturtās dienas vakarā. Jauneklis gāja tai klāt un lūdza atļauju vēlreiz redzēt skaistāko sievieti pasaulē - tikai divas sekundes. Viņš teica, ka esot paņēmis līdzi divus zirgus, apkrautus ar zeltu.

Vecene vispirms gāja iepirkties. Jauneklim neatlaidīgi lūdzot, viņa bij ar mieru prasīt atļauju.

Ilgi jauneklis sēdēja durvju priekšā uz akmens trepēm un gaidīja. Beidzot iznāca vecene saīgusi, bet ar labvēlīgu atbildi.

Un jauneklis gāja pēc kalpiem un zirgiem. Kalpi noņēma smagos maisus un ienesa skaistules mājā. Vecene veda atkal jaunekli augšā pa trepēm cauri neskaitāmām istabām līdz aizkaram. Jauneklis uztraukumā spēja tikko kājās turēties. Cik ilgi bij jāgaida! Beidzot aizkars mazliet pavērās un parādījās neizsakāmi daiļa roka līdz elkonim, ko nerotāja neviens gredzens. Otra tik skaista roka nebij visā plašā pasaulē.

Tikko jauneklis roku ieraudzīja, tā jau atkal nozuda. Viņš dzirdēja vēl it kā nopūtu, it kā zīdu čaukstam. Vecene aizskāra viņa piedurkni un izveda to atkal uz ielas.

Jauneklis atgriezās pie mātes drudžaini svešām acīm. Likās, ka viņš to nemaz vairs nepazītu. Viņš klusu sēdēja tēva atpūtas krēslā un dzēra vīnu glāzi pēc glāzes.

Māte nomazgāja dēlam kājas, novilka skrandas un apvilka citas drēbes. Viņa uztaisīja tam tik mīkstu gultu kā slimniekam. Bet pirms gulētiešanas dēls uzdeva pārvērst zeltā visu, kas viņiem piederēja: namu, istabu iekārtu, drēbes, vīna kalnus, pļavas un lopus.

Viņš gulēja nakti, visu nākošo dienu un vēl vienu nakti.

Otrā dienā agri viņš devās ceļā kā augstmanis - ar trīs kalpiem un trīs zirgiem, kas tikko spēja nest uzkrauto zeltu.

Jauneklis sūtīja visus trīs kalpus pēc kārtas klauvēt pie skaistākās sievietes durvīm un lūgt atļauju viņu apciemot. Bet kalpi atgriezās, nekā nepanākuši.

Tad gāja jauneklis pats, nosēdās uz akmens trepēm un gaidīja veselu nedēļu - kā dienu, tā nakti. Velti viņš raudzījās augšup logos. Velti pūlējās saklausīt namā kādu skaņu. Viņš dzirdēja tikai savas sirds pukstus.

Beidzot durvis tomēr atvērās. Vecene pašlaik slaucīja uz ielas gružus, uzslaucīdama tos jauneklim un ar slotas kātu trāpīdama viņam pa galvu. Jauneklis prasīja, vai tas varēšot redzēt skaistāko sievieti pasaulē - tikai trīs sekundes -,un pateica, cik tam līdzi zirgu ar zeltu.

Vecene iznāca atpakaļ noskaitusies, bet ar labvēlīgu atbildi. Jauneklis pavēlēja noņemt zeltu, atlaida kalpus, atdāvinādams tiem zirgus, un lika vecenei sevi aizvest pie aizkara.

Ilgi jauneklis gaidīja, un viņu pārņēma tāds nespēks, ka vajadzēja atbalstīties pie krēsla. Beidzot! Beidzot parādījās roka. Vai tā nebij vēl daiļāka nekā pēdējo reizi? Šoreiz tā parādījās līdz plecam. Locītava neparasti tieva, visa roka līdz plecam kaila, balti apaļa un tomēr tik neizsakāmi slaidi veidota.

Jauneklis cerēja, ka šoreiz aizkars atvērsies pavisam un ļaus viņam redzēt visu. Asinīm pieplūdušām acīm viņš vaidēja kā lielās sāpēs. Lai gan tas bij pret norunu, viņš pacēla roku, lai skaistulei pieskartos vai pat - lai atrautu aizkaru. Bet skaistules roka bij jau pazudusi. Aiz aizkariem dzirdēja vienīgi balsi, kas šķita kā no citas pasaules, un čaukstām gultas segas.

Jauneklis atjēdzās tikcri uz ielas. Lcri tiktu mājās, viņam vajadzēja pārdot gredzenus, pulksteni un drēbes.

Viņa māte sēdēja uz ielas un ubagoja. Jauneklis nometās viņcri līdzās. Viena roka mazgāja asinis no dēla kājām, otra izstiepās ubagojot.

Ļaudis brīnījās par jaunekļa plaši izplestajām acīm. Badā izvārdzis, arī viņš izstiepa roku, bet sniedzās uz pretējo pusi, kur ļaudis nestaigāja. Māte saprata, ka dēls palicis akls.

Bet jaunekļa seja staroja - it kā viņš criz pļavām un kalniem tālu, tālu redzēt ko, kas skaistāks par visu pasaulē.

Nabaga vīrs un skaistais dārzs. Serbu pasaka

eiz vakarā kādā ciemā iebrauca ubags divričos, kuros bij iejūgts vecs zirģelis.

Ceļavīrs lūdza naktsmājas, bet visur viņu atraidīja. Tās visas bij bagāto mājas. Viņu kūtis bij tik pilnas ar nobarotiem lopiem, ka nabaga zirgam vairs nebij vietas.

Ceļiniekam tā domīgi stāvot aukstos vējos un pirmā sniegā, no tīruma uz mājām atgriezās kāds nabaga vīrs un prasīja, kāpēc viņš tur stāvot un salstot.

"Te neviens nedod pajumti ne man, ne manam zirgam," nabags teica, "visas kūtis ir pārpildītas."

"Nu, tad nāc man līdzi," aicināja nabaga vīrs, "man nav daudz lopu. Mana kūts nav liela, bet gan jau iztiksim, kā Dievs devis."

Viņš ieveda stallī zirgu pie ēzeļa un iesvieda abiem vienā silē ēdamo. Bet nabagu viņš pacienāja, kas pašam bij. Ielēja tam pat pāri palikušo vīnu. ko bij rūpīgi glabājis skapī. Tad uztaisīja ceļiniekam pie krāsns salmu guļasvietu un iedeva siltu segu, ar ko parasti sniegā sedza savu ēzeli.

Otrā rītā ubags atvadījās. Cieši turēdams nabaga vīra roku savējā, it kā nekad vairs negribētu to palaist, viņš teica:

"Brāli* Nu tev kādreiz jāatnāk pie manis un jāpaciemojas manā mājā."

"Jā, bet kā lai to atrodu?" prasīja nabaga vīrs.

"Tā viegli atrodama. Ej tik pa manu ratu sliedi."

"Labi! Bet man ir daudz darba un neviena palīga. Tomēr kādreiz, kad būs vaļas, aiziešu."

Ubags aizbrauca, un nabaga vīrs gāja ar slotu izslaucīt stalli. Piepeši viņš ieraudzīja mēslos kaut ko spīdam. Viņš noliecās un pacēla četrus sudraba pakavus. Nabaga vīrs palika domīgs:

"Kungs Dievs! Kas tas par nabagu, kas savu veco zirgu apkaļ ar sudraba pakaviem. Tie jāaiznes atpakaļ."

Izejot pagalmā, kur nojumē bij stāvējuši ubaga rati, viņš zemē atrada divas zelta skrūves.

"Mīļais Dievs! Kas tas par nabagu? Tas droši vien bij kāds pārģērbies augstmanis; varbūt pat pats karalis!"

Viņš pielika skrūves pie pakaviem un noglabāja skapī visdziļākā kaktā.

Ejot uz tīrumu strādāt, nabaga vīrs zālē ieraudāja ubaga ratu sliedi. Tā mirdzēja tik savādi, ka viņš noliecās to aptaustīt un pamanīja, ka tā ir sudraba. Viņš pagāja gabaliņu tālāk, un, cik tālu vien varēja saredzēt, sliede bij sudraba.

"Žēlīgs Dievs! Cik brīnišķīgs nabags!"

Viņš bij tā nogrimis domās, ka tikko nenoklīda no sava tīruma ceļa.

Bet nekad nabaga vīram nebij vaļas apciemot ceļinieku. Viņam bij jārūpējas par mazajiem bērniem, jo saslima sieva. Bij jāmaksā nodokļi un no-

nodokļi un noma. Pienāca grūti laiki. Ugunsgrēks aprija stalli. Lopi nosprāga. Ēzelis palika nespēcīgs, un vajadzēja sagādāt naudu, ar ko nopirkt jaunu.

Dažreiz viņš apskatījās, vai pakavi ar skrūvēm vēl atrodas savā vietā skapī. Bet ar laiku viņš tos pilnīgi aizmirsa.

Pagāja daudz gadu, ubaga vīrs bij jau nosirmojis, bērni izauguši, bet pats bij vēl vienmēr tikpat nabags. Reiz sēdēdams durvju priekšā, viņš atcerējās savu dzīvi: kā bij visu mūžu strādājis un vēl citus notikumus. Tā viņš atcerējās arī ubagu. Viņš piecēlās un aizgāja uz tīrumu apskatīt ratu sliedi. Tā bij vēl zem zāles saredzama un mirdzēja tikpat spoži kā pirmā dienā.

Vecītis nosprieda iet pa sliedi un uzmeklēt nabagu. Viņš paņēma no skapja pakavus un skrūves, iejūdza ratos ēzeli un devās ceļā.

Vecītis brauca un brauca, bet sliede neizzuda. Tā mirdzēja nakti vēl spožāk nekā dienu; un tā viņš turpināja ceļu arī nakti. Pāri kalniem un ielejām, garām neskaitāmiem cilvēku mājokļiem un baznīcām; garām ļauniem ļaudīm, kas viņu apsmēja, garām - labiem, kas dzirdīja viņa ēzeli.

Reiz vecītis tālumā ieraudzīja upi un pār to tiltu, neredzēti vieglu un lokanu. Drīz pēc tam viņš ieraudzīja otru tiltu - dzelzs, augsti izliektu pret debesīm. Tādu tiltu viņš nekad vēl nebija redzējis un brīnīdamies pārbrauca tam pāri.

Aiz neskaitāmiem mežiem, ielejām un dārziem, kuros augļi metās jau sārti, bet dzimtenē pavasaris bij tikko sācies, - viņš ieraudzīja trešo tiltu. Tas mirgoja un vizēja, ka grūti bij skatīties. Piebraucis tuvāk, vecītis redzēja, ka tilts ir sudraba un tik skaists kā sapnī. Bet tas vēl nebij nekas: drīz parūdījās vēl cits tilts no tīra zelta. Tas mirdzēja kā saule. Vecītim sāka asarot acis, lai gan bij tām pārvilcis cepuri.

"Cik tas viss ir brīnišķīgi-1" viņš domāja.

Ap sirdi bij tik viegli, it kā lidotu; bet patiesībā ēzelītis tikko kustējās uz priekšu, vilkdams čīkstošos ratus.

Beidzot vecītis nonāca pie tik bezgalīgi garas sienas, kādu nekad nevarētu iedomāties; tā bij no balta, sarkana, zila un zaļa marmora. Lielie vārti bij izrotāti no vienas vietas ar dārgakmeņiem. Tie zalgoja kā liesmu apstaroti. Tādu krāšņumu nabaga vīrs nebij uzdrošinājies pat sapnī redzēt. Pat ēzelis aizgrieza projām galvu, nespēdams raudaties šcri mirdzumā.

Sudraba ratu sliede veda tieši uz vārtiem. Nabaga vecīša pārsteigums bij liels, bet nevarēja šaubīties, ka mērķis sasniegts. Viņš izkāpa no ratiem, izjūdza ēzeli, lai paganās, izņēma no somas pakavus ar skrūvēm un tuvojās vārtiem. Vārti bij ciet. Vecītis saņēmās, nospieda zelta rokturi un atvēra tos.

Simt acu būtu par maz, lai apskatītu dārzu, kam likās nebij gala. Viss saplūda kopā: augļu koki - gan ziedoši, gan augļu pārpilni, birzītes, pļavas, pakalni un zālē balti putojoši strautiņi. Kokos dziedāja putni raibās krāsās, kādas vecītis vēl nekad nebij redzējis. Klausoties putnu dziesmās, aizmirsās slāpes un izsalkums.

Nabaga vecītis palika stāvam un nezināja, vai sapņo vai ir nomodā, vai miris vai dzīvo. Viņš gāja tālāk, skatīdamies apkārt, dziļi elpodams, un vienmēr turējās pa sudraba sliedēm. Visapkārt bij daudz puķu un augļu koku. Pļavām, birzēm un putnu dziesmām nebij gala. Viņš nejuta vairs ne

izsalkumu, ne slāpju, ne nogurumu.

Vecītis sāka aiz prieka raudāt. Viņš gāja vienmēr dziļāk dārzā, vietām apstādamies, raudzīdamies un klausīdamies. Elpot bij arvien vieglāk - gaiss bij kā zeltains vīns.

Zem ziedošiem kokiem parādījās ubags.

"Labdien, draugs!" vecītis priecīgs izsaucās.

"Labdien!" atņēma ubags, sniegdams roku.

"Paldies Dievam, ka tevi atradu! Bet tagad saki - ko tas viss nozīmē? Vispirms paņem gan savus pakavus un skrūves, ko tu toreiz pazaudēji."

Nabags nosvieda tos nevērīgi zālē un gāja ar vecīti dziļāk dārzā.

"Kā lai mājās visu izstāstu, ko te redzēju?" teica vecītis. "Nevaru to, kaut vai mani nosit! Bet nu atļauj man vispirms padzirdīt manu ēzeli, kas ganās vārtu priekšā. Ja atļauj, atgriezīšos vēl un, tevi netraucējot, palikšu vēl mazliet dārzā papriecāties."

Ubags laipni uzsmaidīja, savādi viņā raudzīdamies, un pavadīja līdz pat vārtiem.

Vecītis atvadījās. Bet nabags ilgi, ilgi turēja viņa roku savējā un teica:

"Pret vakaru tevi gaidīšu."

Vecītis skatījās visapkārt, bet ēzeli nekur neredzēja. Viņš meklēdams pārgāja pāri zelta tiltam. Pārgāja arī sudraba, dzelzs un koka tiltiem: ēzeļa nekur nebij. Kad viņš jau bij tik tālu aizgājis, cits nekas neatlika kā atgriezties mājās, vienmēr turoties pa sudraba ratu sliedi.

Nonācis dzimtenē, vecītis nepazina vairs ne mājas, ne kokus, ne cilvēkus. Viņš apprasījās par savu mājiņu un bērniem. Uzrunātie ciema ļaudis skatījās viņā kā svešniekā. Neviens nevarēja viņam nekā paskaidrot.

Vecītis apsēdās pie vecās akas, kas viena pati vēl bij palikusi, padzērās no saujas ūdeni un aizvēra acis.

Otrā rītā viņš gribēja doties atpakaļ pie nabaga un prasīt, kas ar viņu noticis.

Vai viņš sapņo vai ir nomodā? Ļaudis aizspiež tam acis kā mirušam. Bet piepeši viņš atkal atrodas skaistajā dārzā. Redz tikai! Tur jau atkal nāk nabags un ņem viņu aiz rokas.

Vecītis palika pie viņa paradīzē uz visiem laikiem.

Divi zagļi. Čigānu pasaka

eiz dzīvoja divi zagļi: viens laucinieks, otrs pilsētnieks. Abi satikušies, tie uzprasīja, no kurienes katrs nācis. Laucinieks teica pilsētniekam:

"Ja esi veikls zaglis, izzodz vārnai olas. Tikcri tad ticēšu, ka tu tiešām esi zaglis."

Pilsētnieks atbildēja: "Ievēro labi, kā es zogu."

Viņš klusi ierāpās kokā, pabāza roku zem vārnas un izzaga olu, tai nekā nemanot. Bet tikmēr lauku zaglis klusi novilka tam bikses. Nokāpis zemē un redzēdams, ka ir kails, pilsētnieks teica:

"Brāli! Tiešām nemanīju, ka tu man zagi bikses. Sabrāļosimies, būsim draugi."

Viņi noslēdza brālību un apspriedās, kas darāms. Aizgāja uz tirgu un paņēma sievu.

Pilsētnieks teica: "Brāli! Grēks, ka mums pa diviem brāļiem viena sieva: labāk, lcri tā pieder tev vienam."

Laucinieks atbildēja: "Labi, lcri notiek! Uz kurieni lcri ejam sagādāt naudu?"

Viņi devās uz ķeizara pili un apvaicājās, kur atrodas mantas kambari. Tad pilsētnieks teica:

"Iesim, brāli, uzlauzīsim no augšas mantas kambari un viens pēc otra nolaidīsimies lejā."

Uzrāpušies augšā, tie izlauza caurumu, pa kuru laucinieks ielaidās iekšā un paņēma divsimt naudas makus. Tad viņi devās mājās. Agrā rītā piecēlies, ķeizars apskatīja savu naudu un atrada, ka trūkst divsimt maku. Viņš devās uz cietumu, kur sēdēja kāds piedzīvojis zaglis, pasauca to un teica:

"Vecais blēdi! Pasaki, kas bij manā pilī un nozadzis divsimt makus ar naudu. Nezinu, pa kurieni zaglis ielauzies, jo mantas kambarī nav neviena cauruma."

Vecais zaglis atbildēja: "Tomēr ir caurums, tu tikcri to neredzi. Ej uz mājām, iekur uguni un no ārpuses skaties uz jumtu: kur kūpēs dūmi, pa turieni zagļi ielauzīsies. Taisni zem cauruma noliec mucu ar piķi, jo zagļi atgriezīsies."

Ķeizars iekūra uguni, pamanīja caurumu un redzēja, ka dūmi paceļas no mantas kambara iekšienes. Tad paņēma piķa mucu un nolika zem cauruma.

Nākošā naktī zagļi atkal atnāca pie cauruma. Bet, tikko lauku zaglis ielaidās mantas kambarī, tas iekrita piķa mucā. Viņš teica amata brālim:

"Brāli! No šejienes gan vairs neizsprukšu. Bet, lai velti nepakalpotu ķeizaram, nocērt man galvu, lcri esmu beigts."

Viņa pavadonis nolaidās kambarī, nocirta brālim galvu un apraka to

mežā. Agrā rītā, tikko piecēlies, ķeizars devās uz pili, kur bij iekritis zaglis. Viņš ieraudzīja to mucā, bet bez galvas. Ko nu darīt? Gāja atkal pie vecā cietumnieka un teica:

"Veco blēdi^1 Zagli gan noķēru, bet bez galvas."

"Redzi, ķeizar, tas ir un tomēr nav zaglis. Lūk, kas tev tagad jādara: pakar mironi pie āra durvīm. Tas, kas nozaga galvu, nozags arī viņu pašu. Bet noliec sardzē uzticamus karavīrus."

Ķeizars tā arī izdarīja. Pakāra mironi un uzlika sardzi. Pilsētas zaglis nopirka baltu ķēvi, mazus rateļus un divdesmit spaiņu lielu vīna mucu. Ielicis ratos, tas brauca taisnā ceļā turp, kur bij pakārts viņa biedrs. Notika, ka taisni tur salūza viņa rati un muca izvēlās ārā. Zaglis plēsa vaimanādams matus, ka tagad nu viņš palikšot nabags un kungs to sitīšot. Karavīri, kas sargāja mironi, teica:

"Palīdzēsim šim vīram ievelt mucu ratos. Viņš tiešām izskatās nožēlojams."

Un viņi piesolījās palīgos.

"Klau, vecais! Mēs iecelsim mucu ratos, bet dod mums mazliet nodzerties."

"Došu, došu!"

Viņi iecēla mucu. Zaglis teica:

"Ņemiet un dzeriet, jo man cita nekā nav, ar ko jūs pacienāt."

Karavīri dzēra, kamēr vairs nejaudāja.

Ceļavīrs izlikās, it kā nekā nezinātu, un prasīja:

"Kas tad tas tāds?"

"Zaglis."

"Ak vai! Tad es nevaru te palikt pa nakti - zaglis var nozagt manu ķēvi."

Sargi teica: "Tu esi gluži stulbs, veci' Kā tad viņš var nozagt tavu ķēvi?"

"Gadās taču. Vai tad viņš nav zaglis?"

"Nerunā niekus, viņš tavu ķēvi nezags. Un, ja nozags, mēs samaksāsim."

"Ja viņš ir zaglis, gan jau nozags."

"Redzi, vecais: viņš taču ir beigts. Mēs apsolām tev ar rakšfu, ka dosim trīssimt lejas, ja viņš nozog tavu ķēvi."

Vecis teica: "Labi." Un palika.

Viņš iekūra uguni un izlikās aizmidzis. Kareivji ķērās pie vīna un iztukšoja mucu. Piedzēruši tie aizmiga kā nosisti.

To redzēdams, zaglis piecēlās, nozaga pakārto, uzcēla zirgā un aizveda uz mežu aprakt. Tur viņš atstāja arī ķēvi. Pēc tam atgriezās atkal pie ugunskura un izlikās aizmidzis.

Atmodušies kareivji brīnījās, ka nav vairs ne pakārtā, ne veča ķēves. Viņi teica: "Vecim tomēr bij taisnība, ka zaglis nozags viņa ķēvi. Nu tikai esam sprukās!"

Pirms vēl ceļavīrs paguva atmosties, tie sameta četri simti lejas un aizdzina to, pavēlēdami nekā nestāstīt par notikušo.

Piecēlies un redzēdams, ka zaglis vairs nekarājas virvē, ķeizars devās pie cietumnieka un teica:

"Nu tie nozaguši pat pakārto. Ko lai iesāku?"

"Vai es tev, ķeizar, neteicu, ka tas ir un tomēr nav zaglis? Bet paklausies, kas tev darāms: aizliedz pilsētā kaut lopus un izdalīt gaļu; sagriez visu tirgus gaļu gabalos un pārdod par dukātu divas mārciņas. Vairāk neviens nedrīkst pirkt, lai arī cik tam būtu naudas. Zaglis ilgāk par trīs dienām nebadosies."

Ķeizars tā izdarīja. Tai dienā neviens nepirka gaļu. Bet otrā .dienā zaglis vairs neizturēja: iejūdza zirgu un brauca meklēt gaļu. Viņš salauza atkal ar nodomu ratus, vaimanādams, ka neesot cirvja izlabošanai.

Kāds miesnieks teica:

"Paņem manu cirvi."

Cirvis bij nolikts blakus gaļai. Ņemdams cirvi, zaglis paņēma arī lielu cisku gaļas un pabāza to zem svārkiem. Tad nosvieda cirvi un priecīgs brauca uz mājām.

Otrā dienā ķeizars prasīja miesniekam:

"Vai tu kādam pārdevi gaļu?"

"Nē, nevienam."

Ķeizars pavēlēja nosvērt gaļu un atrada, ka trūkst četrdesmit mārciņu. Viņš aizgāja atkal pie cietumnieka un teica:

"Redzi, nozagts četrdesmit mārciņas gaļas, un neviens nav redzējis zagli."

"Vai es tev, ķeizar, neteicu, ka tas nav nekāds īsts zaglis, ko var noķert?"

"Palīdzi tomēr, vecais, izkļūt man no sprukām. Ko lcri daru?"

"Sastādi savu mantas sarakstu un uzdod labi daudz naudas, kaut arī tev tik daudz nebūtu. Paziņo, ka tas, kas atradīs zagli, nāks par ķeizaru tavā vietā."

Ķeizars sastādīja sarakstu un piestiprināja pie durvīm. Pienāca zaglis un izlasījis pārdomāja, kas būtu darāms. Viņš saņēma dūšu un iegāja pie ķeizara.

"Ķeizar, es pats esmu tas zaglis."

"Vcri tu tiešām tas esi?"

"Jā, tas es esmu."

Ķeizars teica: "Ja tu tas esi, tad nozodz zemniekam, kas tur brauc, vērsi no iejūga tā, ka viņš to nemana. Tad es ticēšu, ka tu tas esi."

Zaglis atbildēja: "Jā, ķeizar, es to nozagšu. Neizlaid mani no acīm."

Viņš gāja zemniekam garām un sāka kliegt, visādi ālēdamies:

"Sanāk uz kumēdiņiem!"

Zemnieks teica: "Tik bieži esmu bijis tirgū un dzirdējis piedāvājam visādas blēņas un muļķības, bet nekad neesmu gājis. Pag, paskatīšos šoreiz, kādi ir tie kumēdiņi."

Viņš atstāja pajūgu un devās caur krūmiem uz tirgus laukumu. Zaglis, nogriezis vienam vērsim asti, iebāza otram mutē, bet bezastaino aizveda ķeizaram. Ķeizars smējās tik sirsnīgi, ka gandrīz nomira.

Atgriezies pie ratiem, zemnieks sāka vaimanāt. Ķeizars pasauca viņu, prasīdams:

"Kāpēc tu raudi?"

"Ak, ķeizar, kamēr gāju skatīties kumēdiņus, tikmēr viens vērsis apēdis otru."

Ķeizars smējās vēl gardāk un pavēlēja dot zemniekam divus savus vēršus un piedevām vēl nozagto.

"Vai pazīsti šo vērsi?"

"Jā gan, pazīstu, ķeizar."

"Tad ņem un ej mājās."

Bet zaglim viņš teica: "Ja man jādod tev sava meita un ja gribi būt par ķeizaru manā vietā, tad izzodz garīdznieku no baznīcas."

Zaglis nopirka tirgū trīssimt vēžus un trīssimt sveces un iegāja baznīcā. Apsēdās augšā luktā. Garīdzniekam dziedot, viņš laida zemē vienu pakaļ otram vēžus ar sveci knaiblē. Pamanījis tos, garīdznieks uzrunāja draudzi:

"Redziet, nu esmu pie mīļā Dieviņa, un Viņš sūta svētos tieši pie manis."

Nolaidis zemē visus vēžus ar sveci knaiblē, zaglis skaļi iesaucās:

"Visuvarenais Dievs sauc tevi ar visām grāmatām pie sevis, jo tu esi runājis patiesību."

Priesteris teica: "Kā lai tieku pie tevis?'

"Lien šai maisā!"

Čigāns nolaida zemē maisu, kurā mācītājs arī ielīda. Zaglis uzvilka to augšā, tad kāpa pa trepēm zemē, vilkdams garīdznieku maisā un ļaudams viņa galvai sisties pret kāpšļiem. Zaglis teica:

"Saturies, mācītāja kungs, jūs esat pie debesu vārtiem."

Paņēmis mcasu uz muguras, viņš nonesa to ķeizaram un nosvieda pie kājām. Ķeizars gardi smējās, deva zaglim meitu par sievu un iecēla savā vietā par ķeizaru.

Ka radās vijole. Čigānu pasaka

eiz dzīvoja nabaga vīrs ar sievu. Ilgu laiku viņiem nebij bērnu. Notika, ka sieva gāja uz mežu un satika kādu veceni, kas viņai teica:

"Ej mājās, pāršķel ķirbi, ielej pienu un izdzer. Tad dzemdēsi dēlu, kas kļūs laimīgs un bagāts."

Vecene nozuda, bet sieva gāja mājās un darīja, kā likts. Pēc deviņiem mēnešiem tā dzemdēja skaistu puisēnu. Bet sieva nebij ilgi laimīga: drīz tā saslima un nomira. Kad zēnam bij divdesmit gadu, nomira arī vīrs. Nu jauneklis domāja:

"Ko lai te iesāku? Došos plašā pasaulē un meklēšu laimi."

Viņš staigāja no ciema ciemā, no pilsētas pilsētā, bet meklēto nekur neatrada. Reiz tas nonāca lielā pilsētā. Tur dzīvoja bagāts karalis, kam bij neizsakāmi daiļa meita. Tēvs nolēma to tik tam dot par sievu, kas izdarīs kaut ko tādu, ko neviens vēl pasaulē nav redzējis. Daudzi jau bij savu laimi izmēģinājuši, bet karalis lika tos pakārt, jo tie nespēja pildīt noteikumu.

To izdzirdis, jauneklis devās pie karaļa, sacīdams:

"Gribu tavu meitu par sievu. Saki - kas man darāms?"

Karalis apskaities teica: "Tu prasi vēl, kas tev darāms? Tad zini: tikai tas iegūs manu meitu, kas izdarīs kaut ko tādu, kas vēl pasaulē nav pieredzēts. Par šo muļķīgo jautājumu tev jāmirst cietumā!"

Karaļa kalpi ieslodzīja jaunekli tumšā pagrabā.

Tikko tie aizslēdza durvis, palika gaišs: parādījās labā dieve Matuja. Viņa teica:

"Neskumsti, gan dabūsi karaļmeitu. Še neliela kārbiņa un lociņš. Izrauj man matus un uzvelc tos lādītei un lociņam!"

Jauneklis darīja, kā mācīts. Tad viņa teica:

"Velc lociņu pa kārbiņas matiem!"

Jauneklis darīja, kā Matuja mācīja. Tad viņa sacīja:

"Šī kārbiņa būs vijole. Tā cilvēkus priecēs vai skumdinās, kā tik tu katrreiz gribēsi."

Viņa ņēma kārbiņu un, turēdama pie lūpām, gan smējās, gan raudāja, ļaudama asarām birt stīgās.

Beidzot tā teica: "Velc ar lociņu pa kārbiņas matiem."

Jauneklis darīja tā. Pēkšņi sāka plūst dziesmas, noskaņodamas sirdi drīz skumju, drīz līksmu. Matujai pazūdot, jauneklis iesauca cietuma sargu, lika sevi vest pie karaļa un teica:

"Klausies un skaties, ko esmu izdarījis."

Viņš sāka spēlēt, un karalis aiz priekiem nezināja ko darīt. Deva jauneklim savu daiļo meitu par sievu, un viņi dzīvoja laimē un mierā.

Tā radās vijole.

Laimes zieds čigenu pasaka

āda veca māmiņā dzīvoja ar vienīgo dēlu liela nabadzībā. Juzdama nāves tuvumu, māte rūgti raudāja un teica:

"Mīļais dēls! Dodies pasaulē laimi meklēt. Es drīz nomiršu, un ciemā nebūs neviena, kastev teiktu labu vārdu, jo tu esi nabaga ļaužu bērns! Kad būsi mani apglabājis, atnāc ap pusnakti pie kapa un noplūc puķi. Glabā to kā savu acuraugu, jo tā tev rādīs ceļu uz laimi."

Māmiņa drīz nomira, un dēls to apglabāja Pusnaktī viņš aizgāja uz kapsētu un ieraudzīja virs svaigā mātes kapa neizsakāmi daiļu zilu ziedu. Noplūca to un rūpīgi ielika kabatā.

Otrā dienā jauneklis devās pasaulē un satika klibu vilku, kas lūdzās: "Mīļais, izņem man lodi no kājas!"

Jauneklis to izdarīja, un vilks teica:

"Pagaidām nevaru tavu labsirdību atlīdzināt, bet izplūc man vienu spalvu. Ja tev kādreiz vajaga palīga, tad uzpūt tai dvašu!"

Jauneklis izplūca spalvu, iebāza kabatā pie zilās puķes un devās tālāk. Gāja, gāja, bet laimi nekur neatrada. Beidzot atminējās mirstošās mātes vārdus un izņēma no kabatas zilo puķi. Nolika to zemē, un - lūk! - puķe pacēlās gaisā, teikdama:

"Nāc, seko man! Izņemot tevi, neviens mani neredz. Tāpēc nebaidies, novedīšu tevi pie laimes!"

Puķe lidinājās jauneklim pa priekšu, un viņš tai sekoja. Pret vakaru viņš nonāca mežā un ieraudzīja lapsu. Tā teica:

"Mīļo ceļiniek! Man ausī ielīdusi lapsene un dzeļ. Izvelc to!"

Jauneklis paklausīja, un lapsa teica: "Gribu pateikties par tavu labsirdību un pastāstīšu kaut ko. Tu meklē laimi, bet, pirms to atradīsi, tev nāksies kalpot ļaunai raganai Urmei. Trīs dienas tu ganīsi viņas govi ar zelta ragiem. Bet uzmanies labi, ka tā nepārskrien mājās bez tevis, tad Urme bār sies. Ja tev izdosies govi noganīt, par algu prasi cepuri, kas karājas aiz krāsns. Kas to uzliek kļūst neredzams."

Lapsa nozuda, bet jauneklis satvēra zilo puķi, iebāza kabatā un likās uzausi.

Otrā dienā viņš izņēma atkal puķi un sekoja tai. Drīz tas nonāca pie liela dzelzs nama, un puķe teica:

"Iebāz mani kabatā un izņem, kad saukšu!"

Tikko jauneklis to izdarīja, atvērās dzelzs durvis - un uz sliekšņa parādījās riebīga vecene.

"Ko tu te meklē?" viņa prasīja.

"Meklēju darbu!" jauneklis teica.

"Labi," atteica ragana, "pieņemšu tevi darbā. Izdzen ganībās govi ar zelta ragiem. Bet bez tevis tā nedrīkst pārskriet un arī ne agrāk kā vakarā.

Citādi tevi nogalināšu. Ja tu govi trīs reizes pārdzīsi mājās, tad vari izmeklēties no manām lietām, kas tev labāk patīk."

Jauneklis bij ar mieru un dzina zeltradzi uz ganībām. Tikko viņi bij nonākuši pļavā, govs taisījās skriet mājās. Jauneklis izņēma vilka spalvu un uzputa dvašu. Tūliņ ieradās liels vilks ar tūkstošiem citu, ielenkdami govi un nelaizdami ne no vietas. Vakarā jauneklis pārdzina govi un likās gulēt.

Otrā dienā notika tāpat. Kad trešā dienā jauneklis pārnāca pie Urmes ar govi, ragana lika tam kaut ko izvēlēties. Viņš ieraudzīja cepuri un noņēma to no naglas.

Urme iekliegdamās to gribēja izraut no rokām, bet jauneklis mudīgi uzlika cepuri galvā, un ragana nevarēja to vairs notvert. Izkļuvis laukā, tas iebāza cepuri kabatā un izdzirda puķi saucam:

Nem mani ārā!" Izņēma to un sekoja lidojošai puķei.

Jauneklis klejoja pa pasauli caurām dienām un bij jau atmetis katru cerību. Beidzot tas nonāca kalnos. Noguris viņš apsēdās un izdzirda puķi saucam:

"Bāz mani kabatā!"

Tā izdarījis, viņš nolikās koka ēnā. Sen jau bij pienācis vakars, bet jauneklis vēl joprojān gulēja. Mēnesnīcā vizēja pelēkās kalnu klintis. Nedzirdēja ne skaņu. Kalnājs bij iegrimis dziļā miegā.

Pēkšņi atskanēja kliedziens. Jauneklis pamodās. Izbijies raudzīdamies visapkārt, tas pamanīja lielu rupuci, kas raustīja aiz kājas mazu rūķīti. Jauneklis pietrūkās kājās un svieda ar akmeni rupucim. Tas palaida rūķīti vaļā, kas žigli pieskrēja pie jaunekļa, lūgdams to pacelt rokās.

Jauneklis tā darīja, un rūķītis teica: "Tu mani izglābi, rupucis ir ļauna ragana. Nu tā sasauks kopā simtiem rupuču, lai mūs nogalinātu."

Jauneklis žigli izņēma cepuri un uzlika galvā. Tikko viņš paspēja to izdarīt, kad tuvojās tūkstošiem rupuču, meklēdami vainīgo. Taču to nevarēja nekur ieraudzīt. Jauneklis ar rūķīti gāja tālāk. No rīta tie nonāca pie kādas alas. Rūķītis teica:

"Liec mani zemē un seko man. Došu tev laimi un bagātību."

Viņš ieveda jaunekli alā, piesita trīs reizes pie klints un sauca:

"Atverat durvis.

Draugu ved burvis,

Brāļi, pie jums -

Atverat mums!"

Atdarījās kādas durvis, un rūķītis teica: "Noslēp savu cepuri, lai brāļi var tevi redzēt."

Jauneklis iebāza cepuri kabatā, un viņi iegāja skaistā koka istabā, kur atradās daudz sudraba pudeļu Tad viņi atvēra kādas durvis un iegāja zelta istabā.Tur ap rūķīšu karali, kam bij sirma, sudrabota bārda, bij salasījies viņa galms. Mazais vīriņš veda jaunekli pie karaļa, teikdams:

"Cēlais karali! Šis jauneklis izglāba mani no nāves. Kalnu Urme bij pārvērtusies rupucī un tikko mani nenogalināja."

Karalis paskatījās uz svešnieku un teica: "Tu esi izglābis dzīvību manam uzticamam kalpam. Par to došu tev dāvanu, kas tev atnesīs laimi."

Viņš izrāva no bārdas sudraba matu, iedeva to jauneklim un teica: "Ja esi nelaimē, nenovēršamā nelaimē, tad uzpūt šim matam dvašu, un es ieradīšos ar ļaudīm tev palīgā."

Karalis veda jaunekli sudraba istabā, deva tam sudraba pudelīti un teica:

"Līdzko tu ar šo neizsīkstošo ūdeni apslapināsi akmeni, tas tūliņ pārvērtīsies tīrā zeltā."

Tad viņš veda jaunekli atpakaļ dzelzs istabā, deva bisi un teica:

"Ar to tu trāpīsi katrā mērķī. Bet tagad dzīvo vesels, jo neviens zemes dēls nedrīkst ilgāk pie mums kavēties."

Rūķītis izveda viņu ārā, teikdams: "Drīz tu nonāksi pie stikla kalna, kur pūķis sargās trīs visdaiļākās jaunavas pasaulē. Ja tu tur nokļūtu nelaimē, pasauc mūs palīgā."

Viņš noskūpstīja jaunekli trīs reizes un iegāja atpakaļ alā. Te puķe sauca: "Nem mani ārā!" Jauneklis tā darīja un sekoja lidojošam ziedam. Pret vakaru viņš nonāca pie kāda ezera un apgūlās krastā. Pēkšņi tas ieraudzīja ezerā trīs zelta zosis. Jauneklis paķēra bisi un mērķēja mazākai. Divas izbijušās aizlaidās, bet mazākā pārvērtās daiļā jaunavā, kas teica:

"Paldies! Tu atdevi man cilvēka seju, ko stikla kalna pūķis bij atņēmis man un divām māsām. Labprāt būšu tava sieva, ja arī manas māsas pār vērtīsi cilvēkos."

Otrā dienā viņi nonāca pie stikla kalna, kur dzīvoja pūķis ar abām māsām. Jauneklis iebāza puķi kabatā, izņēma sudraba matu un uzpūta tam dvašu. Parādījās tūkstoš rūķīšu, un viņu karalis teica:

"Zinu. ko tu gribi! Tu vēlies iekļūt stikla kalnā, bet nevari. Mēs palīdzēsim."

Rūķīši sāka kalt, lauzt, urbt un neilgā laikā stikla kalnā bij izdobts liels caurums. Darbu beiguši, viņi nozuda tikpat ātri, kā nākuši. Bet kalns brakšķēja un dunēja. Izlaidās divas zelta zosis.

Jauneklis paķēra bisi, nomērķēja, un zosis nokrita zemē par divām daiļām jaunavām. Tai brīdī parādījās pūķis un metās jauneklim virsū. Tas nomērķēja, un pūķis izkūpēja pišļos un dūmos, ko vējš gaudodams aiznesa projām.

Kad viss bij galā. pacēlās gaisā zilā puķe un teica:

"Dzīvo vesels, mans bērns! Esmu tavas nelaiķa mātes dvēsele. Atgriezīšos debesīs, no kurienes nācu!"

Zilā puķe nozuda, bet jauneklis apprecēja jaunāko māsu. Arī abas pārējās drīz ņēma vīrus, un viņi visi dzīvoja kopā laimē, bagātībā un saticībā.

Princese varde. Krievu pasaka

iz trejdeviņām zemēm, aiz trejdeviņām valstīm dzīvoja karalis ar karalieni. Viņiem bija trīs dēli, tik jauni un stalti, ka ne pasakā pasacīt, ne grāmatā aprakstīt. Jaunāko sauca par princi Jāni. Reiz karalis viņiem teica:

"Mani bērni' Ņemiet bultas, uzvelciet stopus un šaujiet uz visām pusēm: kur bulta kritīs, tur jājiet precībās."

Šāva vecākais brālis - bulta nokrita bajāra sētā pie meitas loga. Šāva vidējais - bulta krita namnieka pagalmā pie daiļavas lieveņa. Šāva jaunākais - bulta iestiga dūņainā purvā, kur to saķēra varde augstlēcīte.

Princis teica: "Kā lcri ņemu vardi par sievu?"

"Kā neņemsi," karalis atbildēja, "ja pats liktens viņu sūta?"

Dēli apprecējās: vecākais ar bajārieti, vidējais ar namnieci, princis Jānis ar vardi augstlēcīti. Karalis pasauca dēlus un pavēlēja:

"Lcri jūsu sievas izcep man rītu brokastīm mīkstu rausi."

Princis Jānis atgriezās pie sievas.

"Kam, princi, tā bēdājies?" taujāja varde. "Vcri tēvs bij skarbs un bargs?"

"Kā lcri nebēdājos: karalis lika izcept brokastīm mīkstu rausi."

"Neskumsti, princi' liecies gulēt: rīts gudrāks par vakaru."

Apguldījusi princi, viņa nometa vardes ādu un pārvērtās dcrilā princesē. Izgāja uz lieveņa un sauca skalā balsī: "Nāciet, steidziet, aukles, cepiet mīkstu, baltu rausi, kādu ēdu tēva sētā."

Pamodies otrā rītā, princis ieraudzīja, ka augstlēcītei rausis jau galdā, izrakstīts ar karoja pils un pilsētas rakstiem. Karalis tencināja princim par labo kukuli un pavēlēja trim dēliem:

"Lcri jūsu sievas šonakt katra auž pa segai manai baltai grīdai."

Princis Jānis kā tumšs mākonis atgriezās pie sievas.

"Kam atkal tik bēdīgs, princi? Vai tēvs nebij omā?"

"Kā lcri neskumstu: karalis lika šonakt noaust zīda segu."

"Nebēdājies, princi! Liecies gulēt: rīts gudrāks par vakaru."

Apguldījusi princi, viņa nometa vardes ādu un pārvērtās dcrijā princesē. Izgāja uz lieveņa un sauca skajā balsī: "Nāciet, steidziet, vētras putni, nesiet man zīda segu, kādu sedzu tēva sētāf

Pamodies otrā rītā, princis ieraudzīja, ka augstlēcītei sega jau uz pleca un tik skaista kā pasakā, izrakstīta zelta un sudraba rakstiem. Karalis tencināja princim par skaisto segu un pavēlēja trim dēliem, lai viņi tūliņ atved savas sievas.

Princis Jānis noskumis atgriezās pie sievas.

"Kam, princi, tik saīdzis?" prašņāja varde. "Vai jauna nediena?"

"Kā lai neesmu īgns: karalis lika man ierasties kopā ar tevi rādīties. Kā lai rādos crr tevi ļaudīs?"

"Pasper bēdām ar kāju! Ej tik droši pie karaļa, gan tevi panākšu. Līdzko dzirdi dārdam un grabam, saki: lūk, mana vardīte brauc!"

Ieradās vecākie brāļi rādīt savas izģērbtās un izrakstītās sievas un zobojās par princi Jāni:

"Kur, bāliņ, savu sievu liki? Kaut katliņā būtu ievīkstījis savu pasaules daiļavu līdz ar visām purva dūņām!"

Pēkšņi nodreb pils pie pamatiem, viesi mūk kur kurais, tikai princis Jānis palokās un saka.

"Kam jums baiss? Nav jau jods, bet mana vardīte brauc sērstu bāliņos!"

Pils priekšā piebrauca zelta kariete ar sešiem zirgiem, un izkāpa prinča daiļava tik skaista, ka ne pasakā pasacīt. Princis Jānis paņēma viņu pie rokas un nosēdināja pie baltiem liepas galdiem, izrakstītiem galdautiem.

Viesi ēda, dzēra, līksmoja. Princese dzerdama kausa mieles aizlēja aiz kreisās piedurknes; princese ēzdama gulbja kauliņus noslēpa labā piedurk nē. Pārējās brāļu sievas to slepus novēroja un darīja to pašu. Princesei vardei dejojot ar princi Jāni, no kreisās rokas pacēlās ezers, no labās balti gulbji sacēlās spārnos un, viesiem brīnoties, nolaidās ezerā.

Arī vecāko brāļu vedeklas darīja tāpat: māja ar kreiso piedurkni, aptašķīja ciemiņus ar dubļiem; māja ar labo piedurkni -- kauliņš karalim taisni acī! Karalis saskaitās un aizdzina viņas pie joda.

Bet princis Jānis nemanīts pārskrēja mājā, atrada vardītes ādu un sa dedzināja lielā ugunī. Pārbrauca princese, ieraudzīja: nava vairs ādiņas palika bēdīga un raudāja karstām asarām:

"Kam tu darīji, mīļo princi? Būtu vēl drusku gaidījis, mūžam būtu tava tagad ardievu! Meklē mani aiz trejdeviņām zemēm, trejdeviņām valstīm, meklēdams novalkā trīs pāri dzelzs zābaku; meklēdams nograuz trīs dzelzs dievmaizītesf’

To teikusi, pacēlās kā balta gulbju māte un uzlidoja gaisā.

Gauži, gauži raudāja princis, pielūdza Dievu, krustu mezdams, apāva dzelzs zābakus un devās tālā neceļā Gāja, gāja, te - kur gadās, kur ne -vecs vecis pašā piekšā:

"Labdien, labdien, ceļavīrs! Kurp ceļš tev ved?"

Princis viņam izstāsta savu nedienu.

"Ak, tu manu princi! Kam nosvilināji vardītei ādu? Kam novilki to, ko nebiji uzģērbis! Tava vardīte jau bērna kājā bij gudrāka par savu tēvu, tēvs dusmās viņu nolādēja trīs gadus vardes gaitās. Še tev kamols, kurp tas tek, teci līdzi." Princis tencināja vecītim un devās kamolam pa pēdām.

Ne saukts, ne aicināts, ne dots. ne ņemts kamols apstājas pie namiņa: namiņš uz gaiļa kājām grozās pa visiem vējiem. Princis to uzrunā:

"Nameli, nameli! Griezies atpakaļ, kā māte tevi nolika: viens gals saulē, otrs ēnā."

Namiņš pacēla gaiļa kājiņas un nostājās ar krūti prinča priekšā. Princis iegāja namiņā, kur no kakta līdz kaktam, no sienas līdz sienai gulēja kaulaina sieva, deguns ieaudzis griestos, zobi griežas kā dzirnaviņas. Atrūca dusmīgā rīklē:

"Ka tevi nelabais! Līdz šim krievu smakas ne jutin nejuta, nu tā acīs rēgojas, nāsis ielaužas! Tūliņ šķaudīšu, princi dēkuli^1"

"Ak, tu vecā ņurdulīte! Būtu mani, ceļavīru, pamielojusi, pirtī nopērusi, tad par nākumu pratinājusi."

Nurdule viņu paēdināja, padzirdināja, pirtī nopēra; princis teica, izstāstīja, ka meklē savu vardlti.

"Pārlieku ilgi tu kavējies! Pirmos gadus gan vēl tevi pieminēja, bet tad norima. Steidzies pie manas otras māsas, tai vairāk kas sakāms."

Princis atkal devās ceļā, kamols ritēja uz priekšu; gāja, gāja - atkal namiņš gaiļa kājām.

"Nameli, nameli' Griezies atpakaļ, kā māte tevi nolika: viens gals saulē, otrs ēnā."

Namiņš pacēla gaiļa kājiņas un nostājās ar krūti prinča priekšā. Princis iegāja iekšā, kur gulēja kaulaina sieva. Ieraudāja ciemiņu un iesaucās:

"Ka tevi nelabais! Līdz šim krievu smakas ne jutin nejuta, nu tā acīs rēgojas, nāsīs ielaužas! Kas tevi dzina, vai pats nāci?"

Princis atteica, ka nācis jau nācis, bet vairāk gan dzīts:

"Meklēju savu vardlti princeslti!"

"Žēl paliek tevis, princi dēkuli! Sen, sen neesi bijis: princesei sen neesi vairs prātā, jau apskatās pēc cita precinieka. Dodies steigšus pie manas vecākās māsas, tik neaizmirsti vienu: līdz spersi kāju namā, princese savērpsies vārpstā, bet mana māsa šķeterēs zelta pavedienu apkārt vien, apkārt vien. Turi acis vaļā, vērā liec! Nozodz vārpstu, pārlauz pušu, vienu galu met pār plecu, otru taisni projām - princese būs pašā priekšā."

Princis atkal devās tālāk. Gāja, gāja, kamēr trīs pāri zābaku nodila, kamēr trīs dievmaizītes nograuztas - beidzot ne saukts, ne aicināts, ne dots, ne ņemts atkal namiņš gaiļa kājām.

"Nameli, nameli! Griezies atpakaļ, kā māte tevi nolika: viens gals saulē, otrs ēnā."

Namiņš pacēla gaiļa kājiņas, princis iegāja iekšā, un kaula sieva sēž un vērpj no zelta kodaļas. Savērpa vārpstu, ielika pūrā un aizslēdza cieši. Princis pamanījās, nozaga atslēgu, atvēra pūru, izņēma vārpstu, pārlauza pušu, vienu galu pārsvieda pār plecu, otru taisni priekšā. Tai pašā mirklī, kur gadījās, kur ne, vardīte augstlēcīte princeses staltumā.

"Ak, manu princi! Tik tikko citu vīru nedabūju, tevi gaidīdama!"

Viņi saķērās rokās, uzsēdās uz segas un aizlaidās taisni uz mājām, ceturtās dienas rītā sega nolaidās taisni pils priekšā. Priecīgs un laimīgs karalis saņēma dēlu ar vedeklu, rīkoja lielas dzīres un pēc savas nāves iecēla princi savā vietā.

Dvēseļu ilgas pēc dzimtenes Šveiciešu pasaka

o Aksenšteina piepeši pār ezeru sāk velties mākoņi un aizsedz mēnesi. Zēlisbergā nosit divpadsmit: pusnakts.

Tikko apklust zvana skaņas, mākoņos atskan vaidi, žēlabas un raudas.

Pār Ritli veļas mākoņi. Egli pa eglei viņi kāpj aizvien zemāk. .. Paspīd mēness. Ko redzam? Mākoņu tēlus kā plandošus šķidrautus, bet tad sākam izšķirt kājas, rokas, sejas. Ai, kādas sejas, cik skumjas un ilgu pilnas! Tukšie dobumi mēnesī kvēlo kā acis. Viss mutuļo ap krastu. Tūkstoši. Veselas tautas. Ar karogiem. Daži galvaskausi pāršķelti. Te kādam velim nav rokas, tur otram - kājas. Dažiem krūtīs atvērusies sārta rēta. Viņiem plīvo līdzi suņa ēna. Un, it kā šie veļi būtu līķi, no kalniem salaižas miegā izbiedētās vārnas un sāk ķērkt.

"Kas tie par veļiem? Tie svešnieku algotņi, dzīvi būdami, atstājuši dzimteni, Šveici. Viņi atdusas svešos kaujas laukos Francijā, Itālijā, tuksnesī. Sveša zeme viņus neuzņem. Sacēlies vējš sadzen kopā izbalējušos kaulus. Vējš dzenā tos, kas atstājuši savu dzimteni, pāri zemei - gadu no gada. gadu-simteni pēc gadusimteņa.

Beidzot veļi vēju uzvarējuši. Viņi tam izbēguši un ilgās pēc dzimtenes atklīduši pie ezera, ieķērušies eglēs un raud. Bet tūliņ jau arī viņiem seko vējš no Aksenšteina un saceļ tos gaisā, un dzen projām pāri zemei, projām, projām.

Mūsu mīļās Dievmātes dejotājs. Franču pasaka

eiz dzīvoja kāds virves dejotājs. Kūleņodams un dejodams tas klaiņāja pa visu pasauli, līdz tam apnika mūžīgā klaidonība un pasaulīgie prieki

Atdāvinājis visu savu mantu, viņš iestājās Klervo klosterī. Jaunais klostera brālis bij gan skaists un stalts augumā, bet klostera paražas un tikumi tam bij sveši. Viņš prata tikai dejot, lēkāt un mest kūleņus; nekad nevienam nebij ienācis prātā iemācīt viņam tēvreizi, Ave Maria vai credo.

Godbijīgi viņš vēroja klostera paražas un noskatījās, kā brāļi vienmēr pazemīgi klusē. Nu arī viņš staigāja kā mēms, līdz brāļi sāka to zobot un piespieda runāt. Katrs kalpoja tam Kungam kā mācēdams: priesteri altārī izpildīja savus svētos pienākumus, diakoni lasīja evaņģēliju, klostera audzēkņi dziedāja Dāvida dziesmas, un pat visjaunākais no viņiem prata tēvreizi bez stomīšanās. Apkaunots viņš domāja: ak, tikai es vienīgi neprotu nekā.

Bieži viņš paslepus klausījās mūku vaidos un sāpju saucienos. Ilgi pārdomājis, viņš saprata, kādēļ brāļi raud: viņi izlūdzās Dieva žēlastību par saviem grēkiem.

"Ak!" viņš nopūtās. "Ka lai te daru? Nevaru taču slaistīties dīkā, muti iepletis! Neesmu cienīgs saņemt pat maizi, ko man te dod. Tikko viņi manīs, ka es itin nekam nederu, tie mani aizdzīs ar kaunu un negodu!"

Kaunēdamies dienas gaismas, viņš sirdēstos ielīda apakšzemes baznlci-ņā, kur sveču gaismā mirgoja Dievmātes tēls. Nemiera mokās tas paslēpās kādā kaktā. Pēkšņi dobji un tumši nodunēja doma zvans, aicinādams brāļus misē. Viņš pacēla galvu un pietrūkās kājās.

"Vai lai te guļu kā dienaszaglis, kamēr citi sacenšas Dievmātes slavināšanā? Ko es kavējos? Katrs kalpo kā prazdams. Parādīšu arī es savu mākslu!"

Žigli viņš nometa garo mūka mēteli, apjoza ap gurniem plānus svārciņus, pazemīgi nostājās Dievmātes priekšā un teica: "Tev, visu valdnieču valdniece, nododu savu miesu un dvēseli. Nāku pie Tevis uzticībā; ak, pieņem mani žēlīgi! Tev par godu izraudzīšos visskaistākās dejas, kādas vien protu, lēkādams kā kazlēns ganībās ap māti. Neatstum, ko tev dod mīlas pārpilna sirds! Redzi, visu, kas man ir, to sniedzu Tev!"

Augšā atskanot himnai, dejotājs sāk. Cilādams kājas šurpu turpu, viņš te noliecas pie zemes, te slejas uz rokām stāvu gaisā, apmezdams kūleni. Viņš dejo kaislā aizrautībā un pēc katras dejas noliecas Viņas tēla priekšā.

"Visa mana māksla ir Tev, lai tavas acis priecātos un ielīksmotu visu pasauli."

Un, pielicis roku pie pieres, viņš sīkiem soļiem dejo lokā, raudādams un lūgdams:

"Ak, sieva! Godinu Tevi un slavēju ar miesu un dvēseli, ar rokām un kājām. Tur augšā dzied Tev slavas himnas: ak, atļauj būt man par Tavu uzticamo dejotāju! Dod man kādu kaktiņu savā debesu pilī, jo piederu vienīgi Tev!

Viņš dejo un dejo, kamēr vien augšā dzirdamas dziesmas, līdz elpa aizraujas un locekļi atsakās klausīt. Noreibis tas nokrīt nesamaņā pie debesu valdnieces kājām. Un, laipni smaidot, Gaišā noliecas pār viņu, vēdina mutautu un ar savu labo, žēlīgo roku veldzē viņa kvēlošo pieri.

Visu to bij noskatījies kāds mūks un slepus atvedis abatu. Otru dienu viņš pavēlēja atsaukt klostera brāli pie sevis. Nabaga dejotājs bij nobijies līdz nāvei, jo domāja, ka nu viņu padzīs. Izbailēs viņš krita abata priekšā ceļos un sauca:

"Kungs! Zinu, ka neesmu cienīgs ilgāk te palikt. Darīšu, ko pavēlēsit: došos tuksnesī!"

Bet abats godbijīgi noliecās pār viņu, noskūpstīja un uzticēja tam lūgt Dievu par viņiem visiem, lai tie kādreiz iemanto Viņas žēlastību. Nabaga dejotājs no priekiem saslima. Un nāves stundā eņģeļu pulki nonesa mūsu mīļās Dievmātes dejotāju visaugstākā zvaigžņu teltī.

Daiļā un nezvērs. Franču pasaka

eiz dzīvoja bagāts tirgotājs, kam bij trīs meitas. Nebūdams muļķis, tas meitu audzināšanai netaupīja naudu un pieņēma labu skolotāju. Tirgotāja meitas bij daiļas, sevišķi jaunākā, ko mazu sauca tikai par Dailu. Šis vārds viņai palika arī lielai, kas māsām bij kā dadzis acī.

Abas vecākās māsas, lepodamās ar savu bagātību, negribēja ne redzēt citu tirgotāju meitas: neviena nebij viņu cienīga. Katru vakaru viņas gāja uz ballēm, teātri vai pastaigāties un izsmēja jaunāko māsu, kas brīvā laikā lasīja derīgas grāmatas.

Jaunavām bagātniecēm arī netrūka tirgotāju precinieku. Taču vecākās māsas cerēja apprecēt hercogu vai vismaz grālu. Daila bildinātājiem laipni pateicās, bet, jauna būdama, labprāt gribēja vēl padzīvot pie tēva.

Gadījās, ka tirgotājs pazaudēja visu savu mantu. Vēl palika tikcri mazas lauku mājas tālu no pilsētas. Smagu sirdi viņš paziņoja bērniem, ka turpmāk tiem būs jādzīvo tur un dienišķā mcrize jāpelna lauku darbos. Vecākās māsas negribēja par to ne dzirdēt, jo pilsētā viņām esot daudz pielūdzēju, kas viņas precēšot ari nabagas.

Bet lepnās jaunavas maldījās: pielūdzēji neskatījās tām vairs ne virsū. Viņas bij tik augstprātīgas, ka par tām runāja:

"Tās nav pelnījušas līdzcietību, kam bij tik augstprātīgas! Lcri nu sap ņo vien, aitas ganot, par dižciltību! Labās, mīļās meitenes Dailas gan mums žēl."

Nabaga Daila sākumā skuma par zaudēto bagātību, bet tad teica:

"Asaras neko nelīdzēs. Jāmēģina atrast lcrime arī nabadzībā."

Nonācis lauku mājās, tirgotājs ar meitām sāka strādāt tīrumā. Daila cēlās rītos jau četros, uzposa kambarus un pagādāja brokastis. Sākumā nebij viegli, jo darbs nebij ierasts, bet pēc diviem mēnešiem viņa bij kļuvusi spēcīgāka, un nogurdinošais darbs nāca par labu veselībai. Pēc darba viņa lasīja, spēlēja klavieres vcri vērpdama dziedāja.

Dailas māsas nezināja criz gara laika ко iesākt, jo skuma pēc grezniem tērpiem un sabiedrības. Viņas titījās:

"Mūsu jaunākai māscri gan ir zema daba. Viņa jūtas apmierināta pat šcri kaunā un postā!"

Bet labsirdīgais tirgotājs priecājās par meitenes krietnumu un pacietību. Sevišķi grūti viņcri klājās, kad māsas, uzlikdamas tcri visus mājas darbus, nonievāja katrā izdevīgā brīdī.

Tčt viņi dzīvoja vientuļi jau veselu gadu. Kādu dienu tirgotājs saņēma paziņojumu, ka viņa kuģis ar kravu laimīgi pienācis. Šī ziņa par jaunu satrauca abu vecāko māsu prātus, jo cerēja, ka garlaicīgai lauku dzīvei nu būs reiz beigas. Ieraugot tēvu tcrisoties ceļā, viņas lūdza pārvest jaunus apģērbus, rotas un visādus niekus. Daila nelūdza neko, jo domāja, ka ieņemtā nauda nepietiks māsām.

"Vai tu sev nekā nelūgsi?" tēvs vaicāja.

"Tā kā jūs bijāt tik labs un mani atminējāt," atbildēja Daila, "tad, lūdzu, pārvediet man kādu rozi, jo še nav nevienas."

Tēvs aizbrauca. Bet pilsētā kravas dēļ bij jāiet uz tiesu, un pēc dažām neveiksmēm viņš atgriezās mājās tikpat nabags kā bijis.

Tirgotājs priecājās, ka drīz ieraudzīs bērnus, bet tuvu pie mājām apmaldījās. Sniegs sniga nemitīgi, viesulis vairāk reizes to norāva no zirga. Metoties tumsai, tirgotājs domāja, ka nomirs badā vai nosals, vai to saplosīs vilki, kas gaudoja visapkārt.

Garas alejas galā - tālu, tālu spīdēja gaiša guns. Viņš steidzās turp un ieraudzīja gaiši apgaismotu pili. Pateikdamies par glābiņu Dievam, ,viņš steidzīgi devās turp. Bet cik liels bij viņa pārsteigums, ka tas pagalmos neatrada nevienas dzīves dvēseles! Zirgs devās uz atvērto stalli un atrada priekšā sienu un auzas. Nabaga lopiņš sāka kāri ēst.

Piesējis zirgu, tirgotājs devās uz dzīvojamo ēku, bet ari tur viss bij tukšs un kluss. Kamīnā sprēgāja uguns, un vienai personai klāts galds aicināja ēst. Izmircis sniegā un lietū, viņš nosēdās pie kamīna sasildīties. Pulkstenis nosita jau vienpadsmit, bet no sulaiņa vai namatēva nebija ne vēsts. Nevarēdams ilgāk nociesties, tirgotājs satvēra cāli un drebēdams norija to divos kumosos, tad iedzēra pāris malku vīna, sadūšojās un izgāja cauri vairākiem grezniem kambariem. Pēdīgi viņš atrada arī guļamo kambari Pusnakts bij jau pāri. Noguris viņš noslēdza durvis un likās pie miera.

Kad tirgotājs otru rītu piecēlās, bij jau desmit. Pārsteigts tas ieraudzīja savu saplēsto drēbju vietā krāšņas, jaunas.

"Šī pils laikam pieder kādai labai burvei," viņš nodomāja.

Te tas paskatījos pa logu un vakarējā sniega vietā ieraudzīja ziedus. Iegājis lielajā ēdamzālē, viņš ieraudzīja mazu galdiņu ar kūpošu šokolādi.

"Tencinu, burves kundze," viņš skaļi teica, "ka bijāt tik laipna pampēties par brokastīm."

Izdzēris šokolādi, viņš gāja pēc zirga. Iedams garām kādai rožu dobei, viņš atcerējās Dailas lūgumu un nolauza rožu zaru ar vairākiem ziediem. Tai pašā acumirklī atskanēja dobja rūkoņa - un parādījās tik briesmīgs zvērs, ka tirgotājs tikko nesaļima.

"Nepateicīgais," nezvērs teica dārdošā balsī, "izglābu jūs no nāves, dodams patvērumu savā pilī, bet pateicības vietā jūs zogot rozes, ko mīlu vairāk par visu pasaulē. Šo noziegumu izpirksit ar nāvi. Dodu ceturtdaļstundas laika noslēgt rēķinus ar Dievu."

"Žēlojiet, kungs! Negribēju jūs apvainot, noplūkdams rozi manai meitai."

"Labi, es piedodu, bet ar vienu noteikumu. Kādai no jūsu meitām labprātīgi jāmirst jūsu vietā. Nedomājiet pretoties! Ja neviena no jūsu meitām negrib mirt par tēvu, zvēriet, ka atgriezīsieties triju mēnešu laikā."

Tirgotājam nebij ne prātā upurēt šim nejaukajam nezvēram kādu no saviem bērnierņ. Viņš tikai vēlējās vēlreiz viņus apkampt un zvērēja, ka atgriezīsies. Nezvērs atļāva tam doties mājup, kad vien gribot.

"Bet," viņš piebilda, "negribu jūs palaist tukšām rokām. Guļamkambarī atradīsit lielu šķirstu. Salieciet tur, ko vēlaties, un nosūtiet uz mājām."

To teicis, nezvērs aizgāja, un labais tirgotājs pie sevis noteica:

"Ja man jāmirst, tad atstāšu vismaz kaut ko nabaga bērniem."

Viņš salika šķirstā zelta gabalus un aizslēdza. Tad izveda no staļļa zirgu un atstāja pili tikpat bēdīgs, cik priecīgs tur iegāja. Zirgs pats zināja ceļu. un drīz vien tirgotājs nonāca mājās.

Bērni priecīgi apstāja tēvu, bet viņš par to glāstiem nemaz nepriecājās. Viņš deva Dailai rozes, teikdams: "Nem, Daila, rozes. Tavam nabaga tēvam tās dārgi maksājušas." Viņš izstāstīja nelaimīgo piedzīvojumu. Abas vecākās māsas sāka skaļi vaimanāt un lamāja Dailu, kas neraudāja.

"Vai nu redzat, cik tā uzpūtīga? Iegrūzdama tēvu nāvē, viņa pat neraud par to!"

"Kāpēc lai apraudu tēvu?" Daila vaicāja. "Viņam nav jāmirst, jo nezvērs ir ar mieru ņemt viņa vietā kādu no meitām. Lai ņem mani, būšu laimīga, ka ar to varu pierādīt tēvam savu mīlu."

Pat tēvs nevarēja Dailu atrunāt no šī upura, teikdams, ka viņš vecāks un tuvāks nāvei.

Tēvs ar Dailu devās uz meža pili. Abām ļaunām māsām bij jāmizo sīpols, lcri atvadoties varētu nobirdināt pa asarai. Zirgs nogriezās pa ceļu, kas ved uz pili, uz drīz viņi to ieraudāja - tikpat gaišu kā pirmo reizi. Zirgu novietoja stallī, bet tēvam ar meitu zālē bij klāts galds divām personām. Tirgotājam ēdiens nebij ne prātā, bet Daila centās būt mierīga un mudināja tēvu ēst.

Paēduši viņi izdzirda dobju rūkoņu, un tirgotājs raudādams atvadījās no meitas. Arī Daila nodrebēja šausmās, ieraugot nezvēru. Viņa saņēmās, cik spēja, un, nezvēram prasot, vcri tā nākusi labprātīgi, drebēdama atbildēja: "Jā."

"Jums laba sirds," nezvērs atteica, "esmu jums loti pateicīgs. Jūs, tirgotāj, rītu dosities prom. Nedomājiet atgriezties kādreiz šurpu! Lai Dievs tev ir žēlīgs, Daila!"

"Lai Dievs arī tev ir žēlīgs!" atbildēja Daila, un nezvērs aizgāja.

"Mana nabaga meitiņ!" tirgotājs teica, apskaudams Dailu "Tici, neesmu ne dzīvs, ne miris no bailēm. Atļauj man palikt še!"

"Nē, tēt!" Daila noteikti atbildēja. "Rit agri jūs aizceļosiet un atstāsiet mani Dieva ziņā. Gan viņš par mani iežēlosies."

Tēvam aizjājot, Daila apsēdās lielajā zālē un sāka raudāt. Beidzot tā saņēma dūšu, padevās Dieva žēlastībai un nolēma vairs neskumt dzīves atlikušā brīdī. Viņa sagaidīja, ka vakarā nezvērs to aprīs.

Viņa nolēma aplūkot skaisto zāli, par kuras krāšņumu tai bij nenoprie-cāties. Pārsteigta viņa ieraudzīja kādas durvis ar uzrakstu: Dailas kambari. Strauji atvērdama tās, viņa apžilba no neredzētā greznuma. Sevišķi viņa līksmojās par grāmatu skapi, klavierēm un notīm.

"Ja nezvērs mani šovakar aprītu, tad par mani tā nerūpētos," Daila nodomāja. "Ak!" viņa nopūtās. "Kaut jel vēlreiz redzētu savu tēvu un zinātu, ko viņš tagad dara!"

Tikko šos vārdus izteikusi, viņa kādā spogulī ieraudzīja pārnākam mājās tēvu ļoti noskumušu. Māsas iznāca pretim un, lai kā centās izrādīties bēdīgas, nespēja noslēpt prieku par Dailas zaudējumu. Mirkli vēlāk viss izgaisa. Daila nodomāja, ka nezvērs laikam ir ļoti labs un viņai nemaz nav no tā jābaidās.

Pusdienā Daila atrada klātu galdu un dzirdēja apslēptu mūziku. Vakarā, sēzdamās pie galda, viņa izdzirda troksni, kas vēstīja nezvēra tuvošanos, un bailēs nodrebēja.

"Daila," nezvērs lūdzās, "vai atļausit jūs aplūkot ēdam?"

"Jūs esat še kungs," Daila atteica drebēdama.

"Nē. Tagad še jūs esat pavēlniece," teica nezvērs. "Ja esmu jums nepatīkams, aiziešu... Sakiet - vai esmu ļoti neglīts?"

"Tas tiesa," Daila atteica, "jo nemīlu melot. Bet domāju, ka jums vajag būt ļoti labam."

Dailai ēdiens garšoja labi. Nu viņa bij jau bailes piemirsusi. Piepeši tā tikko nepamira izbailēs, jo nezvērs vaicāja:

"Daila, vai gribat būt mana sieva?"

Brītiņu viņa sastinga, jo bijās atteikdama nezvēru saniknot.

Tad teica: "Nē. nevaru."

Nabaga nezvērs gribēja smagi nopūsties, bet nopūta izskanēja kā drausmīga šņākoņa, kas atbalsojās visā pili. Daila atkal apmierinājās, kad nezvērs noskumis teica: "Lai Dievs tev ii žēlīgs, Daila!" - un atstāja istabu. Viņš atgriezās vairākas reizes, lai uz to paskatītos.

Dailai kļuva viņa žēl. "Kādēļ gan viņš ir tik neglīts? Sirds tam tak laba!"

Daila nodzīvoja pilī trīs mēnešus. Katru vakaru nezvērs vakariņu lcrikā ar viņu satikās un sarunājās. Ar katru dienu nezvērs Dailas acīs kļuva labāks. Pieradusi to redzēt, tā sāka viņam uzticēties un vcrirs i nedomāja baiļoties, gaidot apciemošanas stundu. Viņa bieži raudzījās pulkstenī, lai pārliecinātos, vai drīz būs deviņi. Tikai viena lieta Dailu nomāca: katru vakaru šķiroties viņš vaicāja, vai vēloties kļūt tā sieva, un jutās noskumis, kad viņa atteica. Reiz Daila teica:

"Man tevis ļoti žēl! Labprāt tevi precētu, ja varētu. Bet esmu par patiesu, lcri ļautu tev cerēt."

Daila bij redzējusi spogulī, ka tēvs aiz bēdām saslimis un ilgojas to redzēt.

"Es labprāt paliktu pie tevis uz visiem laikiem," viņa teica nezvēram, "bet tik ļoti ilgojos redzēt tēvu, ka nomirtu sāpēs, ja tu man šo prieku liegtu."

"Labāk pats mirstu nekā apbēdinu jūs," nezvērs teica. "Nosūtīšu jūs pie tēva. Palieciet tur. Jūsu nabaga nezvērs mirs ilgās."

"Nekad^1" Daila raudādama teica. "Kā lcri ļauju tev mirt, kad biji tik labs? Apsolu atgriezties astoņu dienu lcrikā. Māsas ir apprecējušās, un tēvs palicis viens. Atjauj man nedēļu pie viņa padzīvot!"

"Rīt agri būsit pie viņa, bet neaizmirstiet savu solījumu! Ja gribat atgriezties, nolieciet uz galda gredzenu. Lcri Dievs tev ir žēlīgs, Dcrila!"

Nezvērs, kā parasti, nopūtās, un Dcrila apgūlās bēdīga, ka viņas mīļais nezvērs noskumis. Otrā rītā Dcrila atmodās tēva mājā. Viņa pazvanīja kalponei, kas tūliņ ienāca un criz pārsteiguma skaļi iekliedzās. Blakusistabā atrada šķirstu ar zeltā austiem tērpiem, ko bij atsūtījis nezvērs.

Uzzinājušas, ka Dcrila mājās, māsas ieradās ar vīriem ciemā. Abas bija laulībā nelaimīgas. Iedegušās par jaunu skaudībā, viņas cilāja Dailas tērpus un pukojās, ka viņcri klājas labi.

"Māsiņ," vecākā teica otrai, "man kaut kas iešāvās prātā. Pamēģināsim Dailu aizturēt ilgāk par astoņām dienām. Muļķa zvērs saniknosies un saplosīs to!"

"Tev taisnība," otra atteica, "bet nu mums būs viņcri jāpaglcrimo."

Viņas ar Dailu bij tik mīļas, ka jaunākā māsa criz laimes vai apraudājās. Pēc astoņām dienām māsas plēsa sev matus un izrādīja tik lielas bēdas par Dailas aiziešanu, ka tā apsolījās palikt vēl astoņas dienas.

Viņa iedomājās, cik bēdīgs nu ir nabaga nezvērs, ko viņa no sirds mīlēja un ilgojās redzēt. Desmitā naktī viņa sapņoja, ka staigā pa pils dārzu un ierauga nezvēru pusdzīvu guļam zāle. Pietrūkusies no miega, viņa raudāja gauži jo gauži.

"Cik gan esmu ļauna, viņu pamezdama, kas vienmēr bij tik labs. Prom* Negribu, ka tas mirst manis dēļ!”

Viņa piecēlās, nolika uz galda gredzenu un gāja gulēt. Pamodusies ieraudzīja, ka atrodas nezvēra pili. Uzvilkusi krāšņākās drēbes, lai viņam patiktu, tā gaidīja devīto stundu un ilgojās līdz nāvei.

Pulkstenis nosita deviņi, bet nezvērs nerādījās. Izmisusi Daila skraidīja pa pili un to sauca. Velti izmeklējusies, viņa pēkšņi atminējās sapni. Izskrēja dārzā un atrada nabaga nezvēru saļimušu zemē. Domādama, ka viņš miris, Daila nokrita ceļos, nebīdamās no tā nejaukuma, un sataustīja, ka sirds vēl pukst. Tad iesmēla ūdeni un apslacīja viņa pieri. Nezvērs atvēra acis un teica:

"Jūs aizmirsāt savu solījumu. Nevarēdams paciest zaudējumu, nolēmu mirt bada nāvē. Nu varu mierīgi nomirt, jo esmu jūs vēlreiz redzējis."

"Nē," Daila teica. "Tu dzīvosi un būsi mans vīrs. Sniedzu tev savu roku un zvēru, ka piederēšu vienīgi tevi"

Tikko šie vārdi bij izteikti, pils iemirdzējās gaismā un atskanēja mūzika kā augstos svētkos. Dailu šis krāšņums nevaldzināja. Viņa drebēja bailēs par mīļotā likteni. Bet tavu brīnumu!

Nezvērs bij nozudis, un pie savām kājām viņa ieraudzīja princi - tik daiļu kā pašu mīlas dievu. Princis pateicās Dailai, ka tā viņu atpestījusi no ļau nas burves varas.

"Nekrietna burve nolādēja mani palikt par nezvēru, kamēr daiļa jaunava mani neņems par vīru. Jūs bijāt vienīgā visā pasaulē, kas mīlējāt manu labo sirdi. Izpildu tikai pienākumu, ja pateicībā piedāvāju savu valdnieka kroni."

Jaunais pāris devās uz prinča valsti, un pavalstnieki līksmojās par viņa atgriešanos. Salaulājušies viņi nodzīvoja ilgu mūžu. Daila kļuva laimīga, jo bij bijusi krietna.

Vienroce Franču pasaka

eiz dzīvoja gudrs un taisns karalis, visas Ungārijas valdnieks. Viņa sieva bij armēņu karaļa meita, skaista un neizsakāmi laba. Tālu vajadzēja meklēt, lai atrastu viņai līdzi gu. Desmit gadus ilgā laulībā karaliene bij devusi dzīvību tikai vienai meitai, ko sauca par Līksmu - jo viņa piedzimšana ielīksmoja visu zemi. Nesaudzot pat pasaules valdniekus, nāve noveda slimības gultā arī jauno karalieni. Viņa teica vīram:

"Kungs, es jūs lūdzu, neņemiet pēc manas nāves citu sievu. Bet, ja zemes augstmaņi negrib, ka Ungārijas troni manto mūsu meita, un ja jums tāpēc jādodas otrā laulībā, tad, lūdzu, ņemiet par sievu tikai man līdzīgu."

Karalis zvērēja, un karaliene šķīrās no dzīves.

Neilgi pēc tam sapulcējās augstmaņi - un viņu vecākais teica:

"Karaļvalsts aizies bojā sievietes rokās. Dosimies pie karaļa un lūgsim viņu ņemt jaunu sievu.”

Kā teikts, tā darīts. Bet karalis atbildēja, ka esot solījies mirušai karalienei ņemt par sievu tikai tādu, kas būtu tikpat skaista un labsirdīga kā viņa. Dabūjuši to zināt, augstmaņi izraudzīja divpadsmit vēstnešus, kas uzmeklētu jaunavu, līdzīgu nelaiķa karalienei. Vēstneši apskatīja daža laba karaļa un augstmaņa meitu, piedzīvoja dažu labu reizi nepatikšanas, bet meklēto neatrada.

Vēstneši atgriezās Ziemassvētku vakarā un paziņoja karalim, ka visā plašā pasaulē neesot atrodama sieviete, līdzīga mirušai karalienei. Tad notika, ka kāds no augstmaņiem ieraudzīja, ka karaļmeita ir gluži līdzīga mātei, tikai daudz jaunāka. Pēc mielasta viņš paziņoja augstmaņiem:

"Nekad mēs neatradīsim sievieti, kādu karalis meklē. Viņam jāprec sava meita!"

Augstmaņi piekrita, bet karalis noraidīja šādu prasību. Zemes padome neatlaidās, un to atbalstīja arī prelāti ar bīskapiem. Beidzot karalis padevās, lūgdams gaidīt galīgo atbildi līdz Sveču dienai.

Reiz tēvs ienāca Līksmas istabā nepieteikts. Saņēmis meitas roku, viņš tai nosēdās blakus. Raudzīdamies meitā, viņš domāja, ka Līksma ir skaistākā sieviete, ko daba radījusi. Aizejot karaļa sirdī bij iekritusi grēcīgas mīlas dzirksts.

Reiz karalis ataicināja pie sevis meitu un teica:

"Mīlas bērns, nedusmo, ja tev ko teikšu."

"Tēvs," viņa atbildēja, "jūsu griba man nekad nav nepatīkama."

"Mīļais bērns!" karalis atteica. "Zvērēju tavai mātei nāves gultā, ka nekad neprecēšu sievieti, kas nebūtu viņai līdzīga. Bet visā plašā pasaulē tu vienīgā līdzinies nelaiķei. Redzi, augstmaņi negrib, ka Ungārija paliek bez vīriešu kārtas mantinieka, un garīdznieki man atļāva precēt tevi: tu būsi Ungārijas karaliene!"

"Tēvs, bīsties grēka! Labāk mirstu nekā zaudēju dvēseles nemirstību!"

"Nerunā muļķības!" tēvs sadusmots izsaucās. "Ja nepadosies manai gribai ar labu, piespiedīšu tevi ar varu!"

Viņš izgāja neatvadījies, un Līksma atgriezās savā istabā noskumusi līdz nāvei.

Pienāca Sveču diena, un baroni, bruņnieki un garīdznieki sapulcējās pilī. Karalis paziņoja, ka padošoties viņu gribai un ņemšot jaunu sievu. Visi bij par to ļoti priecīgi.

Līksma uzzināja, ka pie viņas ieradīsies augstmaņi, lai vestu to pie karaļa. Drebēdama aiz bailēm, viņa izzagās no savas istabas un steidzās no vienas zāles otrā, kamēr nonāca virtuvē, kas atradās upes pusē. Pavāri bij izgājuši noskatīties galma svinībās, un Līksma bij gluži viena. Ieraudzījusi uz galda lielu, asu dunci, viņa satvēra to un piesauca Dievmāti. Karaļa meita dzirdēja, ka augstmaņi ieiet viņas istabā. Viņa satvēra ciešāk dunča spalu un ar spēcīgu cirtienu nocirta kreiso roku, iesviezdama to upē. Līksma sāpēs saļima. Nākusi pie samaņas, viņa satina sakropļoto roku lakatā un nāves bālumā iegāja savā istabā, kur to gaidīja četri grāfi.

"Nākam ar labu vēsti, princese," viņi uzrunāja Līksmu, "priecājieties, jums lemts būt Ungārijas karalienei. Karalis gaida jūs un pavēl tūliņ ierasties."

Klusa un bāla princese sekoja četriem grāfiem. Apkampdams karalis saņēma Līksmas roku un pamanīja asinis.

"Bērns, kas tev noticis?"

"Kungs," Līksma atbildēja, "zinu, ko jūs no manis gribat. Bet es nebušu karaliene! Redzat - man nav kreisās rokas, un pēc mūsu likumiem karalis nedrīkst ņemt sievu, kam trūkst kāds loceklis."

Ieraudzījuši sakropļoto roku, karaļa un augstmaņu prieki pārvērtās bēdās. Karalis saprata, ka Līksma to darījusi tīšām, spītēdama viņa gribai. Tādēļ lielās dusmās viņš pavēlēja senešalam pēc trīs dienām sadedzināt princesi uz sārta. Augstmaņi satrūkās, bet neuzdrošinājās izrādīt savas bēdas.

Tā galma svinības beidzās bēdīgi, un karalis pārgāja dzīvot uz kādu attālāku pili.

Senešals palika pilī, lai sadedzinātu Līksmu, kas bij iemesta cietuma. Vēsts par princeses sadedzināšanu izplatījās visā zemē. Sevišķi noskumuši un saniknoti bij nabagi, ko princese bieži bij apdāvinājusi ar drēbēm un pārtiku.

Senešals nolēma Līksmu glābt. Viņš pavēlēja piekraut laivu ar gaļu un vīnu, tad apsedloja trīs kumeļus. Vienā uzsēdināja princesi, bet pārējos jāja senešals ar cietuma uzraugu. Tā viņi atstāja pilsētu nakts.tumsā un jāja, kamēr nonāca līdz jūrai. Senešals teica princesei:

"Jūs zināt, pavēlniec, ka karalis lika man, zvērot pie dzīvības, mest jūs uz sārta. Bet es nespēju noskatīties, ka jūs mirstat tik lielās mokās. Iesēdināšu jūs laivā bez burām un masta, nododams Dieva ziņā. Lai viņš jūs vada un sargā!"

"Pateicos," princese atbildēja, "ka izglābāt mani no sārta. Ja Dievs būs lēmis mirt, tad labāk noslīkt nekā sadegt. Lai Dievs piedod tēvam un dod viņam vairāk prieka nekā man."

Senešals iesēdināja raudošo princesi laiva, nododams viņu Dieva un Svētās jaunavas aizsardzībā. Laivu iestūma jūrā.

Devītā dienā princese ar Dieva palīgu piestāja Skotijas krastā. Šīs zemes iedzīvotāji bij salasījušies jūras krastā svinēt pirmo gavēņa svētdienu. Viņu vidu bija arī tiesas kungs. Viņš pirmais ieraudzīja jūrā laiviņu, kas bez burām un masta tuvojās krastam. Laivai piestājot malā, viss pūlis devās to apbrīnot, bet tiesas kungs apsveica svešnieci:

"Lcri Dievs dod jums laimi un mieru!"

"Lcri jūs uzklausa tas, ko piesaucat!" princese atbildēja.

"Pastāstiet mums, kur ir mūsu dzimtene un kas jūs esat!"

"Kungs! Krastā izmesta nelaimīga jaunava. Ja gribat, glābjat mani -vairāk nedrīkstu jums teikt."

”Ja kāds jūs vajā, atradīsit pie mums patvērumu. Novedīšu jūs pie sava kunga, šis zemes karaļa, kas ir jauns un stalts. Pie viņas mātes jums klāsies labi un netrūks nenieka."

Tiesas kungs aizveda princesi uz savām mājām, bet otrā dienā uz ката-ļa vasaras mītni. Karalis pašlaik apspriedās ar trīsdesmit diviem augstmaņiem, kad tiesas kungs ieveda princesi.

Kungs!" viņš teica. "Atvedu jums skaistu laupījumu. Žēlojiet, ko jūra nav

ņēmusi pretim."

Karalis laipni iztaujāja svešnieci par viņas dzimteni un ļauno likteni. Bet princese teicās drīzāk mirt nekā klāstīt savu nelaimi. Ieraudzījis asaras jaunavas acīs, karalis apklusa un aizveda viņu pie savas mātes.

Tā princese palika pilī, un drīz vien visi viņu iemīļoja labās sirds un skaistuma dēļ. Bet, tā kā neviens nezināja viņas vārda, tad to iesauca par Vienroci. Jo ilgāk viņa dzīvoja pilī, jo vairāk atplauka viņas agrākais skaistums, un, jo skaistāka viņa kļuva, jo vairāk valdzināja jauno karali. Beidzot mīlas saites bij tik stipras, ka nekas nespēja tās saraut. Mīla bij uzplaukusi arī jaunavas sirdī, bet neviens no viņiem nezināja par otra jūtām.

Tā negulētās naktīs pagāja gads. Bet karaļa māte bij ļaunākā un viltīgākā sieviete pasaulē. Viņai šķauda, ka jauniešu sirdīs uzliesmojusi mīla, tāpēc piekodināja Vienroci: "Man šķiet, ka mans dēls mīl tevi no sirds. Ja tava dzīvība tev mīļa - aizliedzu sarunāties ar karali. Likšu tevi nogalināt, ja vēlreiz ar viņu satiksies!"

Trešā dienā, karalim ienākot Vienroces istabā, viņa bailēs trīcēja un raudāja. Karalis redzēja viņas bēdas un sāka to iztaujāt. Beidzot Vienroce izstāstīja par ļaunās vecenes aizliegumu.

"Mīļā," karalis mierināja, "jums nav, no kā bīties. Gribu jūs sargāt un uzticēt jums savu noslēpumu. Jūs esat mana sirds un dzīvība, laime un prieks. Esmu jūsu uz visiem Ieriķiem."

Jaunava, slēpdama prieku, kautri un pazemīgi atbildēja, ka neesot cienīga viņa mīlas, bet neuzdrošinoties atteikties no šāda goda. Tad karalis noskūpstīja viņu uz lūpām vismaz reizes divdesmit, ieveda pilī un pavēlēja saukt garīdznieku. Tas salika abiem rokas kopā un viņus salaulāja. Dabūjusi to zināt, māte teica:

"Esi nolādēts, ka viņu apprecēji! Nolādēts, ka tevi vēl godina par karali! Tu rīkojies negodīgi, precēdams svešu klaidoni ar vienu roku!"

Pēc četrpadsmit dienām svinēja Vasaras svētkus, un karalis gribēja šai dienā kronēt savu jauno sievu. Viņš salūdza svinībās visus savus vasaļus no Skotijas, Korneviļas un Īrijas. Vēsts par karaļa laulībām izplatījās visā zemē vēja ātrumā. Lakstīgalām pogojot un pļavām ziedot, bruņnieki, grāfi un baroni pulcējās ar dāmām teltīs.

Kāzas svinēja trīs dienas. Bet karaļa māte otrā dienā aiz sirdēstiem aizbrauca uz savu lauku muižu, degdama skaudībā un naidā pret jauno karalieni.

No šī laika bij pagājuši kādi pieci mēneši, kad karalis reiz teica sievai:

"Atļaujiet man, mīļā, aizceļot. To prasa mans gods. Francijā rīko lielu turnīru, kur jāpiedalās arī man."

"Šis ceļojums mani biedē," karaliene atbildēja, "jo esmu šai zemē sveš niece un jūsu māte mani ienīst."

"Došu uzticamus kalpus, un jums nebūs jābaidās ne no manas mātes, ne no kā cita."

Karaļa uzticamākais padomnieks bij senešals. Karalis atsauca to ar diviem bruņniekiem uz pili un teica:

"Mani kungi! Aizceļoju uz neilgu laiku turnīrā izcīnīt slavu un godu. Jūs paliksiet pie karalienes, atbildot par viņu ar savu dzīvību. Sevišķi viņa sargājama no manas mātes, lai tā nenodarītu viņai ko ļaunu."

Tad karalis atvadījās no sievas un ar daudz pavadoņiem devās ceļā.

Karaliene pavadīja vīru līdz pat jūrai un atgriezās sargu pavadībā. Pasaulē vairs nebij nekā, kas varētu viņu iepriecināt, kopš viņa vairs nevarēja raudzīties savā vīrā. Tomēr karaliene valdījās cik varēdama bērna dēļ. ko nesa zem sirds. Beidzot karalienei piedzima skaistākais zēns, kādu vien daba jebkad bija radījusi. Visā zemē izplatījās vēsts, ka karalienei piedzimis dēls, un senešals atsauca abus savus biedrus.

"Mani kungi!" viņš teica. "Nekavējoties jāsūta uz Franciju karalim vēstnesis ar priecīgo vēsti."

Viņš ņēma pergamentu, jo prata franču valodu, un rakstīja šādi:

"Skotijas karalim un kungam, kam Dievs lai dod prieku un godu, sūta labdienas un apliecina savu padevību senešals, ko viņš atstājis sargāt savu zemi un sievu. Daru jums zināmu, ka mūsu pavēlmece dzemdējusi puisēnu, par ko nekas pasaulē nav skaistāks, un jūsu kundze ir pie labas veselības. Bērniņu nosauca par Jāni. Darām jums to zināmu. Atgriezieties drīz, ja to vēlaties, jo mana pavēlniece pēc jums ilgojas un nīkst žēlabās."

Senešals aizzīmogoja grāmatu un nodeva to vēstnesim. Tas devās ceļā un otrā dienā nonāca karaļa mātes muižā. Vēstnesis iegriezās pie viņas pasērst, jo nekā nezināja par naidošanos ar jauno karalieni. Vecene apsveica vēstnesi, vaicādama, kurp viņš došoties. Uzzinājusi vēstneša ceļojuma mērķi, karaļa māte pavēlēja piedzirdīt viņu ar stipru viņu.

Ļaunā vecene smēja vien, bet, dzērājam guļot, pārmeklēja viņa kabatas un atrada karaļa grāmatu. Viņa atsauca rakstvedi un pavēlēja izlasīt grāmatu priekšā. Saturs nebij viņai pa prātam, un tā pavēlēja uzrakstīt citu grāmatu, kur bij teikts, ka senešals sūta savam kungam labdienas un dusmās un sāpēs dara zināmu nepatīkamu vēsti:

"Kungs! Jūsu sieva dzemdējusi. Bet visā pasaulē nav redzēts riebīgāks radījums par to, ko viņa nesusi zem savas sirds. Viņam ir četras kājas, viss apaudzis ar matiem, un acis blenž dziļi lielajā galvā. Tikko piedzimis, tas kā čūska izslīdēja no saņēmēju rokām, un viņas gandrīz neuzdrošinājās to saķert. Visi jūsu pavalstnieki sabijušies un saniknoti. Paziņojiet mums, ko lai iesākam ar šādu troņa mantinieku."

Tad vecene aizzīmogoja grāmatu un atlika atpakaļ, kur bij atradusi. Izgulējies vēstnesis devās ceļā, un vecene pavēlēja viņam atgriežoties vēlreiz pienākt.

Nonācis Francijā, vēstnieks uzmeklēja savu kungu un nodeva grāmatu. Karalis uzlauza zīmogu un, izlasījis grāmatu, tikko nesaļima. Viņš steidzās uz savu istabu, lai kalpi nemanītu viņa uztraukumu, un pārlasīja grāmatu vienmēr no jauna. Viņš plēsa matus, saplosīja drēbes un izmisumā raudāja. Mazliet apmierinājies un apspriedies ar pavadoņiem, viņš ņēma pergamentu, tinti un rakstīja:

"Skotijas karalis pavēl trim vīriem, kuru aizsardzībā viņš nodeva savu mīļo kundzi, kopt viņu rūpīgi nedēļnieces gultā. Ja viņu dzīvība tiem mīļa, lai tie kopj kā savu miesu viņa mīļo kundzi un to, ko viņa dzemdējusi. Karalis atgriezīsies uz Lieldienām un darīs zināmu savu gribu."

Karalis aizzīmogoja grāmatu un nodeva vēstnesim, kas tūliņ devās atpakaļ.

Ļaunā vecene priecājās, ieraudzījusi nākam vēstnesi. Viņa laipni atņēma sveicienu un apjautājās par karaļa veselību. Tad pavēlēja pasniegt stipru vīnu, un vēstnesis dzēra, kamēr aizmiga. Nakts tumsā vecene ielīda vēstneša kambarī, paņēma grāmatu un pavēlēja rakstvedim izlasīt priekšā.

Izdzirdusi, ka karalis cer atgriezties uz Lieldienām un ka līdz tam vienroce ar bērnu labi kopjama un godājama, vecene saskaitās un pavēlēja rakstīt citu grāmatu.

Rakstvedim vajadzēja atbildēt, ka karalis pavēl senešalam karalieni tūliņ pēc radībām mest uz sārta un līdz ar viņu to radījumu, ko tā dzemdējusi. Jaunā vēsts par Vienroci bijusi maz iepriecinoša. Tagad karalis zinot, kāpēc viņai esot tikai viena roka - ne velti viņa esot sakropļota.

"Sadedziniet viņu nekavējoties, ja jums dzīvība mīļa!" - tā nobeidzās grāmata.

Pabeidzis rakstvedis uzlipināja vasku, nesabojājot zīmogu, un ielika to

aizmigušā vēstneša kabatā.

Vēstnesis atgriezās pie karalienes pēc trim mēnešiem un nodeva grāmatu senešalam. Trīs uzticības vīri pazina karoja zīmogu, bet, izlasījuši grāmatu, jutās vīlušies un bēdās raudāja un vaimanāja. Tad visi trīs vīri apspriedās:

"Karoja pavēle jāklausa, kaut arī mūsu sirdis lūztu skumjās un žēlabās."

Ziņa, ka karalis pavēlējis sadedzināt savu sievu un bērnu, ātri izplatījās tautā, un visi bij tā saniknoti, ka karali nolādēja. Bet karalienei slēpa pavēli, kamēr tā nebij atstājusi nedējnieces gultu, kas ieilga veselu mēnesi.

"Senešal, mana sirds ir noskumusi par mana mijā kunga ilgo prombūtni. Vcri vēstnesis vēl nav atgriezies? Mana sirds paredz Jaunu. Nekad vcrirs neredzēsit mani jautru, kamēr nebūs atgriezies mans kungs. Ak, sakiet, ja zināt, kaut ko par viņu!"

Senešals atbildēja asarām acīs: "Mīļā kundze! Karalis jūs ienīst, kaut arī nesaprotu, kādēj. Ilgi jums to slēpām, bet reiz jums tas jāzina. Mūsu kungs ziņo: ja jums esot dzīvība mija, tad lai sadedzinot jūs ar bērnu uz sārta. Tā kā viņš atgriežas uz Lieldienām un negrib jūs atrast vairs dzīvu, tad pavēle jāizpilda trīs dienu lcrikā."

Karaliene satrūkās, un sirds viņcri sažņaudzās sāpēs.

"Augstais Dievs, ko gan esmu nodarījusi," viņa vaimanāja, "ka man jāmirst tik briesmīgā nāvē! Ko nodarījis mans bērns, ka tam jāmirst?"

Nokritusi senešala priekšā cejos, viņa lūdza saudzēt bērnu, kaut arī viņu pašu nonāvētu. Senešals solīja apspriesties ar padomdevējiem. Tie nosprieda: Jaut Vienrocei aizbraukt, kā bij atbraukusi - laivā bez burām un masta - , nododot viņu Dieva ziņā. Bez tam viņi nolēma likt izgriezt karalienes un viņas dēliņa koka tēlus un sadedzināt tos, visiem redzot, lcri tā izbēgtu karoja sodam.

Pēc šīs sagatavošanās viņi sēdās zirgos un izvadīja karalieni ar bērnu trimdā. Trešā dienā viņi nonāca pie jūras, kur tos sagaidīja pasūtītā laiva.

"Kungs!" karaliene teica. "Pateicos jums, ka izglābāt mani no sārta. Pasveiciniet, lūdzu, karali, manu pavēlnieku, un sakiet viņam, ka mīlu viņu vienmēr vēl - vairāk par visu pasaulē. Lai Dievs viņam piedod un piešķir laimi un slavu. Cilvēka mīlestība ir savtīga, parādi, Dievs, man savu žēlastību, kas ir mūžīga un bez naida."

Senešals iesēdināja raudošo karalieni laivā, nododams viņu Dieva un Svētās jaunavas ziņā, un iestūma laivu jūrā.

Devītā dienā laiva piestāja Tibras krastā. Vienroci ar bērnu uzņēma kāds senators.

Atgriezies dzimtenē, karalis uzzināja, ka piekrāpts, un pavēlēja savu māti dzīvu iemūrēt. Tad viņš devās pasaulē meklēt savu sievu. Pēc septiņiem gadiem viņš nonāca Romā, un ar laulājamā gredzena palīdzību abi laulātie draugi atrada viens otru.

Romā bij ieradies arī Līksmas tēvs, kas, sirdsapziņas mocīts, gribēja no pāvesta izlūgties grēku piedošanu. Beidzot karaliene, par brīnumu, atrada kādā avotā savu nocirsto roku, kas pēc svētā tēva lūgšanām pieauga.

Nolādētās lakstīgalas Vācu pasaka

ādu nakti pār Nimrodas klostera mūri pārrāpās mūks un vairs neatgriezās. Nākošā nedēļā pazuda otrs, nakti pēc tam trešais.

Pie klostera vārtiem baltā zirgā piejāja noskaities svētais Bernards. Tūliņ aplūkoja visu klosteri: atvēra durvis, apskatīja ar uguni katru lādi un atrada, ka misu grāmatas malas apdzejotas mīlas pantiem. Baltās mūku kambaru sienas bij aprakstītas sieviešu tēliem. Jaunie mūki nelūdza vis kapelā Dievu, bet klīda pa mežu skumjām acīs. Kad svētais Bernards, saukdams mūkus pie atbildības, cieši tos uzlūkoja, tie raudādami aizbēga.

Arī kāds vecs mūks bij slepus nogriezis ceļa nūju un uzšuvis pasaulīgas drānas, lai izdevīgā brīdī aizbēgtu. Abats neatrada vārdus, lai attaisnotos, un svētais Bernards pazina viņa skatā to pašu mēmo noslēpumu, ko bij novērojis citu mūku acīs. Viņus visus bij skārusi un apbūrusi kāda vēsma no kaislās pasaules.

Vakara lūgšanā neieradās neviens mūks; pat abats bij aizbēdzis. Tikai zvani dobji dunēja. Bet, uzkāpis augšā - priekā par zvanītāja lielo uzticību-, svētais Bernards redzēja, ka zvani skan paši no sevis, neviena nešūpoti.

Svētais Bernards iegāja kapelā viens pats. nokrita ar seju uz akmens kūla un piesauca Dievu.

Mežā sāka pogot lakstīgala. Svētajam Bernardam sajuka lūgšana, bet viņš centās neklausīties dziesmā. Drīz pirmcri pogotājai pievienojās simtiem citu. Skanēja mežs, klosteris, baznīca. Mūri grīļojās, krusts pār altāri iedrebējās.

Kad svētais Bernards atjēdzas no pārsteiguma, bij jau melna nakts. Aizmirsis lūgšanu, ieķēries ar abām rokām loga stieņos, viņš arvien vēl klausījās lakstīgalās. Deniņos dunēja asinis, viņu pārņēma nemiers un bezgala vientulība.

Nokritis pie altāra, viņš piesauca Dievmāti. Apskāvis tēla maigos gurnus, viņš raudzījās Svētās Mātes sejā, bet redzēja tikai viņas muti - jaunavīgo, sārto muti.

Šausmās viņš atrāvās no Dievmātes, aizstreipuļoja kā noreibis līdz durvīm, pieskrēja mūra žogam un apstājās zem kokiem. Bailēs, ka sirds svētlaimes pārplūsmā neapklust, viņš, atguvis pēdējos spēkus, pacēla roku un aizsmakušā balsī izkliedza lāstu pār lakstīgalām.

Mežs apklusa. Tikai tālumā vēl īsu brīdi aicināja kāda lakstīgala.

Izraidītie putni laidās pār kalniem uz Reinu. Padzīti no zemes un cilvēkiem, viņi klīda apkārt bez miera un nezināja, kur nomesties.

Beidzot lakstīgala izdzirda Nonnenvērtas klosterī mūķeņu ritlūgšanu. Likās, ka dziesmās sala nirtu pa straumi kā kuģis. Skaņu uzburta, pie debesim aizmirdzeja saule.

Lakstīgalas nolaidās uz salas un pievienojās dziedātājām. Neviens viņas nedzina prom, bet līksmi apsveica pa atvērtiem logiem. Sievietes bij stiprākas par vīriešiem un radušas apslāpēt ilgas. Māsas ar māsām sapratās.

Vēl šodien tie putni dzirdami lakstīgalu birzītē aiz Honnejas. Bet neklausies viņās par ilgu! Var gadīties, ka nekas virs zemes neapmierinās tavas ilgas - acis raudāsies tālēs, augums sadugs, un tu ilgosies pēc nāves.

Puika kokā Vācu pasaka

ādām puikam ik dienas bij jāgana mežā cūkas. Tā astoņpadsmit gadu vecumā viņš pasaulē nekā cita nebij redzējis kā mežu un savas cūkas.

Kādu dienu puika iemaldījās mežā tādā vietā, kur vēl nekad nebij bijis, un ieraudzīja augstu koku, kam galotne pazuda mākoņos.

"Na nu," zēns nodomāja, "kas tad šim noticis? Ja uzrāptos galotnē, droši vien pārredzētu visu pasauli."

Gribēdams to izmēģināt, viņš laida cūkas ganīties, kur vien tām tīk. Puika rāpās un rāpās arvien augstāk. Pienāca pusdienas laiks. Kaut kur tālumā iedunējās zvans, bet viņš vēl līdz zariem nebij ticis. Beidzot, kad metās jau krēsla, puika sasniedza kādu nokaltušu zaru rokas garumā, uz kura varēja atbalstīties. Lai nenokristu, viņš piesējās ar bikšu jostu pie zara un iemiga.

Otrā dienā agri jo agri puika rāpās atkal augstāk. Pret pusdienu viņš sasniedza pirmos zarus. Same rādīja, ka pusdiena, - zvanu skaņas no apakšas nebij vairs dzirdamas. Izsalcis un noguris tas rāpās augstāk. Nu jau rāpties pa zariem bij daudz vieglāk. Galotni tomēr vēl nesasniedza; pat debess nebij redzama.

Vakarā puika nonāca kādā pilsētā, kas - ak, tavu brīnumu! - bij uzcelta zaros. Tur bij ielas un laukumi, braucēji un jātnieki, iedzīvotāji par svešo puiku brīnījās un steidzās to aplūkot.

"No kurienes nākdams?" kāds vaicāja.

"No zemes virsas," puika atbildēja.

"Tālu esi gājis. Uz kurieni dosies?"

"Gribu aizsniegt koka galotni. Vai tālu vēl?"

"Tālu, tālu. Paliec taču pa nakti."

"Nē," puika atteica, "šovakar vēl gabaliņš jāpaiet."

Kādā klusā ielā, apbrīnodams greznu māju, viņš logā ieraudāja meiteni, kas viņam māja. Puika apstājās, vērodams viņas daiļumu, un juta, ka sirds krūtīs sastingst.

"Paliec pie manis," viņa teica dzidrā balsī.

Zēns aiz laimes apmulsa, bet bijās no meitenes daiļuma. Vilināja arī koka galotne, no kuras tas pārredzētu visu pasauli. Tā viņš pameta ielu un rāpās augstāk. Pilsētā iedegās vakara gunis.

Puika nonāca kādā ciemā, kur pašlaik aizvēra vārtus un slēģus. Visi par viņu brīnījās. Kāds lāga zemnieks uzklāja viņam istabā gultu un pacienāja ar ēdieniem un dzērieniem. Bet paēdis un padzēries viņš devās atkal tālāk.

Pēdējā ciema māja stalti pacēlās pakalnē. Pa logu māja atkal kāda meitene, līdzīga pilsētā redzētai. Vai tikai šī nav tā pati, tikai pāris gadu vecāka?

"Paliec pie manis," viņa lūdza maigā balsī, bet puika atteica: "Gan iegriezīšos atpakaļnākot. Gribu sasniegt galotni, lai pārredzētu visu pasauli."

Taustīdamies viņš rāpās visu nakti. Meža kaķi baisi kliedza, un lieli putni grasījās knābt.

Gaismai austot, puika nonāca pie vientuļas, glītas mājiņas ar kūpošu skursteni. Turpat ganījās govis, un veca māmiņa, ieraudzījusi puiku, taujāja, no kurienes nākdams.

"No apakšas," atteica zēns.

"Vai no ciema?" vecīte taujāja.

"Nē, zemāk."

"Tad no pilsētas?"

"Nē, vēl zemāk."

"Vai tad zemāk arī vēl kāds dzīvo?" vecīte izbijusies vaicāja.

"Gribu aizsniegt koka galotni. Vai tālu vēl?"

"Tālu, tālu," vecīte teica, "ienāc taču istabā ko iekost!"

"Iznes maizi ārā," puika teica, "lai velti nekavējos."

Apskatot mājiņu no otras puses, viņš logā ieraudzīja atkal meiteni. Viņa to aicināja pie sevis. Šai meitenei bij skumjas acis, un viņa nebij tik daiļa kā iepriekšējā. Taču mati bij vēl zeltaini un lūpas sārtas un pilnīgas. Vai šī nav tā pati meitene, tikai pāris gadu vecāka? Puika meitenei pamāja un nodomāja: "Gan iegriezīšos atpakaļnākot" - un rāpās augstāk.

Vēlu vakarā puika nonāca pie būdiņas ar pussagruvušu jumtu. Kūlai-nā zālē gulēja baltas aitas. Pūta dzestrs vējš.

"Jumtu varētu izlabot," puika domāja, "un no aitu vilnas izaust siltu kamzoli."

Vienīgā būdiņas logā viņš atkal ieraudzīja meiteni. Nu viņš saprata, ka tā vienmēr bijusi viena un tā pati. Seja tai bij novītusi un skumja. Uzsmaidot zēnam, pa vaigiem tai ritēja lielas asaras.

Puika ilgojās ieiet būdiņā, apsēsties blakus meitenei pie pavarda un turēt viņas rokas savējās. Caur zariem pavīdēja mēness, un viņš nodomāja:

"Rāpšos visu nakti, lai drīz varu atgriezties pie meitenes."

Viņš aizgāja bez sveiciena, it kā nebūtu to nekad redzējis, un rāpās augstāk.

Rāpās ilgi, ilgi, kamēr uzausa diena. Visapkārt, kur vien acis sniedza,

neredzēja ne mājas, ne ļaudis. Pret pusdienu viņš pameta aiz sevis arī putnus. Nu tas bija gluži viens. Nedzirdēja ne skaņu. Viss bij kā sastindzis. Puikam kļuva baigi. Tikko nekāpa jau zemē, bet iedomājās: "Ja jau uzrāpos tik

augstu, tad sniegšu arī galotni."

Pret vakaru puika sasniedza galotni. Bet ko viņš redzēja? Saule un de besis bi) tikpat tālu kā no zemes! Pasauli viņš pārredzēja gan, bet ko īsti? Mežus, mežus un pa vidam ciemus. Bet viss bij tik mazs, ka izskatījās gluži niecīgs.

Kam vien viņš bij gājis garām un ko piedzīvojis, viss, viss izskanēja kā dziesma. Likās, ka tas būtu sapņojis.

Viņš nolēma, ka atpūtīsies un kāps zemē. Pēkšņi ieraudzīja, ka tam izaugusi gluži balta bārda, kas apsedz klēpī saliktās rokas - dzeltenas un grumbainas kā vecim. Viņš ir vecs, gluži vecs!

Klau! Putns dzied nāves dziesmu. Kā viss gan pagājis! Viņš gribētu pagriezt galvu, lai redzētu putnu, bet ir noguris, neizsakāmi noguris! Galva slīgst arvien zemāk, acis veras ciet. Pacēla roku līdz sirdij - tā apstājās pukstēt.

Lielmāte Juta. Vācu pasaka

eldencas pili lielmāte bij gaišmatainā Juta - pakausis kā vērsim un delnas kā vīram. Pati līdzēja kult labību un ļāva trīsgadīgajam dēlēnam skriet basām kājām kopā ar ciema bērniem.

Reiz bērnu pulkā ieskrēja vilks. Saķēra Jutās dēlu, uzsvieda uz muguras un iebēga mežā. Saskrēja vīri un sievas ar suņiem, sekumiem un devās tam pakaļ, bet velti! Bērni uzskrēja pils kalnā, pie lielmātes Jutās, kas lievenī šuva vīram kreklus.

Lielmāte Juta nevērīgi klausījās bērnos. Citas sievas būtu likušās pa kaklu pa galvu vilkam pakaļ. Šī aizskrēja uz pils baznīciņu pie Dievmātes tēla un izrāva tai no klēpja nedzīvo Pestītāju. Vilkdama koka tēlu, kas bij viņas augumā, tā pagriezās pret Dievmāti un sauca:

"Savu bērnu ātrāk nedabūsi, kamēr neatdosi manējo!"

Tā viņa aizvilka Kristu pāri pagalmam uz istabu. Dievmāte, nopriecādamās par Jutās neviltoto paļāvību, pavēlēja vilkam bērnu atlaist.

Pēkšņi puika izlīda no kāda krūma - par lielu brīnumu ļaudīm, kas pļāva aiz meža sienu.

"No kurienes nākdams, puisēn?" tie jautāja.

"Vilks sakoda," puika atbildēja, rādīdams vilka kodumu kaklā.

Pļāvēji nogādāja puiku pilī, un lielmāte Juta atdeva Dievmātei Kristu. Bet vilka zobi bij redzami zēna kaklā visu mūžu.

Karaliene pie loga. Angļu pasaka

z karaļa pili pa visiem ceļiem jāšus devās grāfi svinēt Ziemassvētkus. Karalis - jauns, spēcīgs, smaidīgiem zobiem -sēdēja zāles vidū un ar veiklu roku piecēla ceļos nometušos augstmaņus. Karaliene - gandrīz vēl bērns - sēdēja pie loga un skatījās ārā, lai jau no tālienes redzētu, kas par jātnieku, kā tērpies, kāds zirgs un cik kalpu. Cik jautri bij noskatīties, kā pa pļavām, mežiem un pakalniem jāja jātnieki!

Kāds jātnieks tuvojās pilij ugunssarkanā mētelī. Mētelis plandījās vējā un apžilbināja visus, kas jāja pa priekšu. Kungam sekoja kalps, un priekšā jāja bruņnesis. Likās, ka pēkšņi mirdz saule, zaļo zāle un visa zeme pārplūst vasaras laimē.

"Kas tas tāds?" kāda galma dāma prasīja karalienei.

Bet karaliene nekā nedzirdēja un, acis nenovērsdama, raudzījās jātniekā ar sarkano mēteli, kas likās esam vēl ļoti jauns. Pienāca citas galma dāmas, skatījās un izbrīnā taujāja:

"Kas tas tāds?"

Zālē grāfi spiedās tuvāk logiem.

"Kas tas tāds?" vaicāja karalis.

"Bruņnieks Uaters," kāds atbildēja.

"Savu mūžu neesmu nekā daiļāka redzējusi!" karaliene teica, vienmēr vēl raudzīdamās logā.

Karalis, redzēdams karalienes sejas izteiksmi, piecēlās. Nobālis viņš nespēja izrunāt ne vārda. Tad iesaucās aizelsies, ar putām uz lūpām:

"Un kaut bruņnieks Uaters būtu trīsreiz tik skaists, man tavās acīs jābūt vēl skaistākam!"

Izbiedēta karaliene atstāja logu un, izstiepusi roku pret karali, teica:

"Tik tiešām tu esi karalis - un neviens nevar tev lidināties visā Skotijā."

Viņa lūdzās, uz ceļiem mezdamās, bet karalis neklausījās un atstāja zāli.

Bruņnieks Uaters netika līdz pils vārtiem. Karaļa kalpi norāva to no zirga, aizvilka pakalnē un nocirta ar zobenu viņam galvu. Viņi pat nepateica, kādēļ tam jāmirst!

Bruņniekam Uateram bij jāizpērk ar asinīm daži karalienes vārdi.

Kādēļ tu klusēji? Angļu pasaka

eiz dzīvoja jauns bruņnieks - vienīgais bālais starp nodegušiem, vienīgais nopietnais starp jautriem un klusais starp dziedātājiem.

Vientuļš viņš jāja savā melnā kumeļā un neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi. Ko gan viņš domāja, raudzīdamies zirgam pakausī? Kas to lai zina! Svētdienās viņš veda māti zem rokas baznīcā. Ka baznīcā bij arī sievas un jaunavas, kas viņā noraugās, to viņš neredzēja.

Viņas visas labprāt runāja par šo bmņnieku, tikai jaunava Katrīna klusēja. Kādēļ gan viņa palika ar katru dienu bālāka un vārgāka? Kas to lai zina!

Viņa vairs neizgāja no mājām, iegūla un ļāva aizkariem istabā aizsegt sauli. Nelīdzēja neviens ārsts. Māte raudāja un lūdza Dievu. Tēvs iegāja vientuļā kambarī, un sulainis dzirdēja to raudam.

Vecāki kaisīja uz slimnieces segām ziedus. Bet Katrīna kļuva ar katru dienu nevērīgāka un glāstīja ziedus aizvērtām acīm. Reiz viņa pievilka klāt māti un tikko dzirdami atklāja savu noslēpumu. Viņa čukstēja vienu vienīgu vārdu: "Indriķis!" - un piekļāva seju mātes vaigam.

Vcri viņa dusēja jeb bij mirusi?

Žigli māte apņēma lakatu un, iziedama uz ielas, satika bruņnieku.

"Nāciet tūliņ līdzi!" viņa teica. "Mana meita mirst, jo mīl jūs, neuzdrošinādamās mīlēt."

Bruņnieka seja atdzīvojās kā pēc smaga sapņa. Viņš atminējās, ka bij ar Katrīnu bērnu dienās rotaļājies, un sirds viņam iedegās mīlā.

Bruņnieks aizsteidzās pie slimnieces gultas žiglāk par māti. Bet Katrīna vairs neelpoja. Māte vaimanādama vainoja bruņnieku.

Indriķa bālais vaigs kvēloja liesmās. Noliecies viņš noskūpstīja mirēju uz lūpām.

Katrīna pacēla vēlreiz galvu, atvēra acis, apskāva jaunekli un noslīga atpakaļ mirusi.

Zagļu meistars Norvēģu pasaka

eiz dzīvoja būdnieks, kam bij trīs dēli. Viņš bij tik nabags, ka tam nebij ne mantas, ko atstāt tiem mantojumā, ne naudas, ar ko sūtīt amatu mācīties. Tāpēc atļāva katram uzsākt, kas labāk patīk, un doties, uz kurieni vien vēlas. Labprāt tos kādu gabaliņu pavadīšot. Tēvs aizvadīja dēlus līdz krustceļam, kur ceļi šķīrās uz trim debesu pusēm. Dēli izvēlējās katrs savu ceļu, un tēvs atvadījies griezās mājup. Kur nonākuši abi vecākie dēli - nezinu, bet jaunākajam bijuši raibu raibie piedzīvojumi.

Kādu nakti, kad viņš gāja pa biezu mežu, uznāca negaiss. Vētra trakoja, ka nevarēja i acis atplest, un nomaldījies tas nevarēja atrast ceļa. Te tālu, tālu mežā tas ieraudzīja spīdam uguni. Devās uz to pusi un pienāca tai pavisam klāt. Tā bij liela māja, kur pavardā kurējās gaiša guns. Nospriedis, ka nama iemītnieki vēl nomodā, viņš iegāja iekšā un atrada strādājam vecu māmiņu.

"Labvakar," puisis teica.

"Labvakar, labvakar!" šī atņēma.

"Ū! Cik ārā negants laiks!" puisis teica.

"Tiesa," vecene atteica.

"Vai nevarētu šonakt pie jums pārgulēt?" jauneklis lūdza.

"Te nav labas naktsmājas," vecene atbildēja. "Kad atgriezīsies mani ļaudis, tie nogalinās i mani, i tevi."

"Kas tad te dzīvo?" puisis prašņāja.

"Ek, laupītāji un visādi nelieši," vecene teica. "Mani tie nolaupīja, kad biju vēl maza, un lika tiem vārīt ēst."

"Tomēr palikšu," puisis teica, "lai notiek, kas notikdams. Tādā laikā godīgs saimnieks pat savu suni nedzen ārā."

"Pats būsi vainīgs pie savas nelaimes," vecene noteica.

Puisis nolikās gultā, bet aizmigt nedrīkstēja. Pārnāca laupītāji. Vecene tiem pastāstīja, ka atnācis svešs puisis un lūdzis naktsmājas.

"Vcri naudu šim neredzēji?" laupītāji prasīja.

"Tādam nu būs nauda!" vecene atteica. "Tam tik tas, kas mugurā."

Laupītāji apspriedās, ko ar tādu iesākt. Puisis saņēma dūšu, piecēlās un uzsāka ar laupītājiem valodu, taujādams, vai šiem nevajagot kalpa. Viņam tik ļoti gribētos šiem kalpot.

"Labi," viņi teica, "ja esi ar amatu mierā, vari iestāties dienastā."

"Man vienalga, kādā amatā esmu. Atstājot mājas, tēvs atļāva man mācīties, kas tīk."

"Vai zagt patīk?"

"Jā." puisis teica, "gan jau iemācīšos."

Kaimiņos dzīvoja kāds vīrs, kam bij trīs vērši. Vienu no tiem tas bij nodomājis vest uz pilsētu pārdot. Laupītāji to uzzināja. Ja puisis šim vīram nozagšot nemanot vērsi, nenodarot šim nekā ļauna, tad viņu pieņemšot, citādi ne.

Puisis sameklēja greznu kurpīti ar sudraba sprādzi un devās ar to ceļā. Viņš nolika kurpi uz ceļa, pa kuru vajadzēja nākt vīram ar vērsi, bet pats noslēpās mežā aiz krūma. Vīrs tūliņ ieraudzīja kurpi.

"Smalka kurpe," viņš teica, "būtu otra, pārnestu mājās. Tad ta sievai būtu prieki!" Sieva vīram bij tik nikna un ķildīga, ka tas nekad neizgāja sveikā bez pēriena. Bet, apdomājies, ka ar vienu kurpi nekas neiznāk, gāja tālāk un pameta kurpi ceļa vidū.

Puisis paņēma kurpi, aizsteidzās pa mežu vīram priekšā un nolika atkal kurpi uz ceļa. Pienāca vīrs ar vērsi un pukojās, ka bijis tāds muļķis un nav paņēmis pirmo kurpi.

"Aizskriešu atpakaļ un paņemšu," viņš pie sevis nodomāja un piesēja vērsi pie koka.

"Nu manai sievai būs grezns kurpju pāris, un viņa vairs neķildosies."

Viņš devās atpakaļ, izmeklējās kurpi krustām šķērsām, bet neatrada.

Tikmēr puisis atraisīja vērsi un laidās lapās. Vīrs pienācis redzēja, ka vērša vairs nav, un sāka gauži raudāt un gausties bailēs, ka sieva to nenosit, ja dabūs zināt, ka vērsis nozudis.

Te tam iešāvās prātā: atgriezties mājās un paņemt no kūts otru vērsi, aizvest uz pilsētu un labi dārgi pārdot, lai sieva nekā nemanītu. Bet laupītāji bij arī to uzzinājuši. Ja puisis nemanot nozagšot arī šo vērsi, nenodarot vīram nekā ļauna, tad atzīšot viņu sev līdzīgu. Puisis atteica, ka tas esot tīrais nieks.

Šoreiz viņš paņēma līdzi virvi, apsēja sev zem padusēm un pakārās vīram pašā ceļā.

Vīrs nāca ar otru vērsi un ieraudāja karājamies cilvēku. Šim palika pavisam ērmīgi ap dūšu, un viņš teica:

"Esi gan to lietu ņēmis pārāk nopietni, ja pakāries. Bet manis dēļ karājies vien! Tā kā tā nevaru tevi atdzīvināt." Tā viņš devās ar vērsi tālāk.

Puisis nolēca no koka, aizskrēja pa taisnāko ceļu vīram priekšā un pakārās atkal pašā ceļā.

"Vai esi īsts cilvēks vai spoks?" vīrs prasīja. "Bet manis dēļ karājies vien! Tā kā tā nevaru tevi atdzīvināt," vīrs teica un turpināja ceļu.

Puisis, tāpat kā iepriekšējo reizi, nolēca no koka, aizskrēja pa taisnāko ceļu vīram priekšā un pakārās pašā ceļā.

"Tas taču ir joks! Vcri tad tie visi trīs būtu nopietni pakūrušies? Šķiet, ka man spokojas! Bet zinu, kā pārliecināties. Ja tie abi vēl karāsies, tad ir cilvēki, ja ne - spoki."

Viņš piesēja vērsi un steidzās atpakaļ. Kamēr viņš meklēja pa kokiem, puisis nolēca un aizšmauca ar visu vērsi.

Atgriezies virs atrada, ka vērša vairs nav. Nu tas pavisam pazaudēja galvu, sāka vaimanāt un raudāt. Apmierinājies tas domāja:

"Cits nekas neatliek kā griezties atpakaļ, sievai nemanot paņemt trešo vērsi un pilsētā labi dārgi pārdot."

Pārgājis mājās, viņš paņēma vērsi un, sievai nemanot, aizveda.

Laupītāji uzzināja arī to. Ja puisis nozagšot šo vērsi tāpat kā abus iepriekšējos, atzīšot to par savu vadoni.

Puisis devās uz mežu. Kad nāca vīrs ar vērsi, tas sāka baurot, it kā mežā maldītos cits vērsis. Virs priecīgs domāja, ka mežā bauro viņa aizbēgušais vērsis. Piesējis trešo vērsi, tas ieskrēja mežā meklēt bēgļus.

Puisis pa tam aizmuka ar trešo vērsi.

Kad virs atgriezies redzēja, ka nav arī vairs trešā vērša, tas lielā izmisumā sāka raudāt un gausties. Vairāk dienas viņš neuzdrošinājās iet mājās no bailēm, ka sieva to nenosit.

Bet arī laupītāji bij nemierā, jo nu tiem puisis bij jāņem par vadoni. Viņi nosprieda izgudrot labi grūtu uzdevumu, ko puisis nevarētu pildīt, aizgāja un atstāja to vienu.

Kad visi bij aizgājuši, puisis vispirms palaida vēršus. Tie atgriezās pie sava saimnieka, kas no prieka nezināja ko darīt.

Tad viņš paņēma visus laupītāju zirgus un apkrāva tos ar vislabāko un dārgāko, ko vien mājā varēja atrast: gan zelta un sudraba audumiem, gan citām krāšņām lietām. Uzdevis vecenei laupītājus pasveicināt un viņa vietā no visas sirds pateikties, viņš pastāstīja, ka aizejot un ka to tik drīz vis nenotveršot. Tā viņš aizbēga.

Ilgu laiku klejojis, viņš nonāca uz tā paša ceļa, pa kuru bij kādreiz nokļuvis pie laupītājiem. Bet, pirms tas iegriezās tēva mājās, viņš uzvilka kādu mundieri, ko bij atradis laupītāju lietās. Tas bij līdzīgs ģenerāļa tērpam, un nu viņš izskatījās kā augsts kungs. Nolēcis no zirga, viņš iegāja tēva mājā un lūdza naktsmājas. Viņu atraidīja.

"Kā lai uzņemu tik augstu kungu?" vecais teica. "Man pašam tikai viena gulta, un tā pati veca un sagrabējusi."

"Skops tu biji vienmēr un tāds arī paliksi," puisis teica, "negribi uzņemt pat miesīgu dēlu.”

"Ko? Tu esi mans dēls?" vecis brīnījās.

"Vai tad tu mani vairs nemaz nepazīsti?" dēls vaicāja.

Nu tēvs pazina.

"Bet ko esi uzsācis, ka tik drīz paliki par tik augstu kungu?"

"Tu taču atļāvi uzsākt, kas tīk. Biju mācībā pie zagļiem un laupītājiem. Nu mācības laiks beidzies, un esmu tagad zagļu meistars."

Tēvam kaimiņos dzīvoja tiesnesis, tik bagāts, ka nezināja, naudu un mantu kur likt. Tam bij viena vienīga meita - daiļa un piemīlīga. Zagļu meistars gribēja to par vari precēt. Viņš uzdeva tēvam iet pie tiesneša un lūgt viņa meitu dēlam par sievu.

"Un, ja viņš prasa, kādu amatu strādāju, saki, ka esmu zagļu meistars."

"Puika, tu vairs neesi pie pilna prāta, izdomādams tādas blēņas!"

Bet dēls palika pie sava: tēvam jāiet pie tiesneša un jābildina viņa meita.

"Kā lai es, nabags, uzdrošinos iet pie tik bagāta tieneša, kam naudas kā spaļu?" tēvs pretojās.

Bet zagļu meistars pastāvēja, ka tēvam jāiet - vai grib vai ne. Neiešot ar labu, piespiedīšot ar ļaunu. Kad tēvs vienmēr vēl čīkstēja, piedraudēja ar bērza rīksti, līdz vecais aizskrēja pie tiesneša raudādams un vaimanādams.

"Kas vainas?" tiesnesis jautāja.

Vecais izstāstīja, ka viņam esot trīs dēli un ka viņš katram ļāvis iet, kurp grib, un darīt, kas tīk. "Nu pārradās jaunākais un draudēdams piespieda iet mani pie tevis un lūgt šim tavu meitu par sievu, teikdams, ka pēc amata esot zagļu meistars."

"Ko raizējies, tētiņ!" tiesnesis mierināja. "Pasaki viņam, ka tam teiktais jāpierāda. Ja viņš svētdien visu acu priekšā nozog virtuvē no iesma cepeti, tad meitu dabūs."

Tēvs pateica to dēlam, bet tas atteica, ka tas esot tīrais nieks.

Viņš saķēra trīs dzīvus zaķus, iebāza maisā un pārģērbās par noskran-dušu ubagu. Ielīda svētdienas rītā tiesneša priekšnamā un izlikās par ubagotāju puiku.

Tiesnesis ar mājiniekiem virtuvē sargāja cepeti. Pēkšņi puisis palaida vaļā vienu zaķi, kas ieskrēja pagalmā.

"Skat, kur zaķis!" mājinieki virtuvē sauca un gribēja skriet ķert.

Bet tiesnesis atrunāja: "Laižat taču, lai skrien! Zaķis nav vis tik viegli noķerams."

Pēc brītiņa puisis palaida otru zaķi. Virtuvē ieraudzīja arī to un, domādami, ka tas pirmītējais, gribēja skriet ķert. Tiesnesis atkal atrunāja.

Pēc brītiņa puisis palaida trešo zaķi, un arī tas iebēga pagalmā. Virtuvē ieraudāja skraidām zaķi pa pagalmu, un ļaudis grasījās skriet viņu ķert.

"Tas ir gan jocīgs zaķis." tiesnesis teica. "Pamēģināsim to noķert!"

Tiesnesis ar pārējiem metās pagalmā. Zaķis cilpoja pa priekšu - ķērāji pakaļ. Tas tik bij tracis!

Zagļu meistars paķēra cepeti - un aiziet! Kur tiesnesis tosvētdien ņēma

pusdienai cepeti - nezinu. Zinu tikai, ka pie zaķa cepeša arī tas netika, lai

gan bij noskrējies kā suns.

Pusdienas laikā atnāca mācītājs un tiesnesis tam izstāstīja zagļa nedarbus. Mācītājs ņēmās tiesnesi smiet.

"Nu, lai pamēģina mani kāds tā vazāt aiz deguna!" izsaucās mācītājs. "Pagaidi vien! Nedabūsi ne apķerties, kad viņš jau tevi būs izmuļķojis!" Pēcpusdienā, kā bij norunāts, atnāca zagļu meistars pēc tiesneša

meitas.

"Tev jāiztura vēl daži pārbaudījumi," atrunājās tiesnesis. "Tas, ko tu šodien izdarīji, nebij nekas sevišķs. Vai tu nevarētu izjokot mācītāju? Viņš mani zobo, ka es ļāvies no tevis piemuļķoties." Zagļu meistars atteica, ka tas esot tīrais nieks.

Viņš ietinās baltā palagā, piesēja pie muguras zoss spārnus un ierāpās kļavā mācītāja dārzā. Vakarā mācītājam pārnākot mājās, puisis sāka

saukt:

"Larsa kungs! Larsa kungs!" (Tā mācītāju sauca.)

"Kas mani sauc?" vaicāja mācītājs.

"Dieva sūtīts eņģelis, lai pasludinātu, ka lielās dievbijības dēļ tu dzīvs uzbrauksi debesīs," zagļu meistars atbildēja.

"Nākošās pirmdienas vakarā taisies ceļā. Ņemšu tevi līdzi maisā. Zeltu, sudrabu un citas pasaulīgas mantas saliec kaudzē savā goda kambarī!"

Dziļā pateicībā Larsa kungs nokrita ceļos. Nākošo svētdienu viņš noturēja atvadīšanās dievkalpojumu. Lielajā kļavā šim parādījies eņģelis no debesīm un pasludinājis, ka lielās dievbijības dēļ šis dzīvs iemantošot debesu valstību. Viņš sprediķoja tik aizraujoši, ka baznīcā raudāja i veci, i jauni.

Pirmdien ieradās zagļu meistars eņģeļa tērpā. Mācītājs vēlreiz pateicībā nokrita ceļos, un tad to iebāza maisā. Zagļu meistars vilka viņu tīšām pa visiem akmeņiem.

"Ai! Ai^1" mācītājs kliedza. "Kur mēs ejam?"

"Pa šauro ceļu, kas ved uz debesu valstību!" atbildēja zagļu meistars un vilka to tālāk tā, ka mācītājam kauli vien grabēja. Beidzot viņš to iesvieda tiesneša zosu kūtī. Zosis tam uzbruka šņākdamas un gāginādamas, tikko to

nenoknābdamas.

"Ai! Ai! Kur mēs esam?" viņš kliedza.

"Šķīstīšanās ugunīs, kur tevi šķīstīs mūžīgai dzīvošanai!" noteica zagļu meistars un pievāca visu zeltu, sudrabu un dārglietas, ko mācītājs bij sakrāvis savā goda kambarī.

Otrā rītā nāca gane laist zosis ārā. Te viņa izdzirda maisā mācītāja

vaidus.

"Dieva dēļ, kas jūs esat, un kas jums kait?"

"Ja esi Dieva sūtīts eņģelis, tad laid mani ārā un sūti atpakaļ virszemē.

Te jau iet vēl trakāk nekā ellē: mazie velnēni mani spīdzina ar knaiblēm!" mācītājs sauca.

"Dievs pasargi Neesmu eņģelis, bet ganu tiesneša zosis, un tās laikam būs uzmācīgie velnēni," teica gane un palīdzēja iztikt no maisā.

"Ak vai! Tas ir bijis zagļu meistars! Kur nu mans zelts, sudrabs un krāšņās drēbes?!" mācītājs vaimanāja visā galvā, skriedams uz mājām. Gane nodomāja, ka nabadziņš laikam jucis prātā.

Kad tiesnesim izstāstīja, ka mācītājs pa šauro ceļu nonācis šķīstīšanas ugunīs, tas smējās kā negudrs. Bet, tikko zagļu meistars ierunājās par meitu, viņš laipni teica: "Izturi vēl kādu grūtāku pārbaudījumu, lai tiešām pārliecinātos par savu izveicību. Man stallī ir divpadsmit zirgu. Katrā zirgā uzsēdināšu pa kalpam. Ja tad zirgus nozagsi, redzēsim, varbūt varēšu ko darīt tavā labā."

"Tas būtu tīrais nieks, ja tik tu dod meitu," zagļu meistars atteica.

"Ja to izdarīsi, centīšos tev palīdzēt," tiesnesis solīja.

Zagļu meistars nopirka divi pudeles degvīna. Vienā tas ielēja miega zāles, otrā - atstāja degvīnu. Tad viņš pasūtīja vienpadsmit kalpus, kam nakti vajadzēja paslēpties aiz tiesneša šķūņa. Par naudu un laipnību viņš nopirka no kādas vecenes caurus brunčus, apvilka tos mugurā, paņēma rokā bozi, uz muguras maisu un pret vakaru aizkūņojās uz tiesneša stalli.

Tur puiši pašlaik dzirdīja zirgus.

"Ka tevi nelabais! Ko tu te meklē?" kāds kalps vecenei uzsauca

"Ak Dievs, kā salst!" vecene vaidēdama drebinājās. "Tāds sals, ka zaķim acis no pieres sprāgst laukā!" Viņa trīcēja pie visām miesām, zobus klabina doma.

"Vai drīkstu palikt staļļa aizdurvē?" viņa lūdzās.

"Ko vēl neiedomāsies? Taisies, kā tieci! Nāks tiesnesis un mūs vis nežēlos!" kāds pukojās.

"Nabaga vecene!" kāds teica. "Lai taču viņa tur sēd: ko šī mums padarīs."

Bet citi nepiekāpās. Kamēr viņi tā, zirgus kopdami, strīdējās, vecene manīgi ielīda aizdurvē, kur neviens viņu neievēroja.

Nakti puišiem, kas mierīgi sēdēja zirgiem mugurās, sāka salt.

"Ū! Sasodīts sals!" kāds ierunājās, rokas berzēdams.

"Man tā salst, ka trīcu un drebu no aukstuma," kāds piebilda.

"Ja kādarh būtu kaut šķipsna tabakas!" ieminējās trešais.

Vienam no viņiem tiešām atradās tabaka. Viņi izdalīja to uz galviņām, un, lai nu gan nekas liels katram neiznāca, taču bij ko košļāt un spļaudīties. Brītiņu tas līdzēja, bet pēc laika sala atkal tāpat.

"Ū!" iesaucās viens un nodrebinājās. "U!" novaidējās vecene, zobus klabi nādama. Tad ņēma degvīna pudeli, sakuļčināja un guldzot iedzēra krietnu malku.

"Kas tev pudelē?" taujāja viens staļļa puisis.

"Ak, nekas! Tikai lāse degvīna," viņa atteica.

"Ko? Degvīns! Dod šurp!" kliedza visi divpadsmit kā vienā mutē.

"Ko nu, man ir tikai maza lāsīte," vecene atrunājās. "Jums nepietiks pat mēli apslapināt."

Bet puiši par vari gribēja degvīnu. Vecene paņēma miegazāļu pudeli un tikām neatlaidās, kamēr katrs savu tiesu bij izdzēris. Vēl divpadsmitais nebij iedzēris, kad pirmais jau krāca. Zagļu meistars novilka vecenes kankarus, lēnām nocēla visus divpadsmit puišus no zirgiem, uzsēdināja tos jāteniski uz vērbaļķa, pasauca savus vienpadsmit kalpus un aizauļoja.

No rīta tiesnesis gāja apraudzīt savus ļaudis, kas tikko vēl modās. Daži cirta piešus baļķī, ka skaidas vien juka pa gaisu, citi karājās vērbaļķī kā stulbi.

"Nu ja," tiesnesis sacīja. "Es jau zinu, kas te bijis. Esat gan jūs man puiši! Sēdāt un ļaujat mierīgi nozagt zirgus!" Un kalpi saņēma pelnīto sodu.

Atnāca zagļu meistars un pastāstīja, kā piemuļķojis zirgu puišus. Viņš prasīja, kā norunāts, meitu par sievu. Bet tiesnesis iedeva simt dālderus un pierunāja veikt vēl grūtāku uzdevumu.

"Vai tu vari nozagt manu zirgu, ja pats sēžu mugurā?" viņš vaicāja.

"Tas būtu tīrais nieks, ja tik tu dod meitu!"

Viņi norunāja, ka tas notiks otrā dienā, kad tiesnesis jās pastaigāties.

Zagļu meistars tūliņ iegādājās klibu, noplukušu zirģeli, vecu kulbu un lielu mucu. Tad apsolīja kādai bezzobainai vecenei desmit dālderus, ja tā līdīs mucā un pie spundas turēs muti vaļā. Nekas ļauns viņai nenotikšot: šis tikai iebāzīšot tai pirkstu mutē un pavadāšot pa pilsētu. Ja viņai bāzīšot pirkstu vēl otrreiz mutē - dabūšot otrus desmit dālderus.

Pats viņš apvilka skrandainas drēbes, nozieda melnu seju, uzlika liekus matus un pielika lielu kazas bārdu, tā ka neviens cilvēks to vairs nevarēja pazīt. Tad viņš devās uz norunāto laukumu, kur tiesnesis sen jau jādelēja.

Pajūgs izskatījās tik nožēlojams un vilkās tik lēni uz priekšu, ka tiesnesim ne prātā nenāca, ka skrandainais vecis ir pats zagļu meistars. Viņš piejāja tam klāt un vaicāja, vai neesot kāds manīts slapstāmies pa mežu?

"Nē," atteica vecis, viņš neviena neesot redzējis.

"Klau," teica tiesnesis, "tu varētu aizjāt uz mežu un palūkot, vai tur kāds neložņā. Es tev aizdošu savu zirgu, un tu dabūsi krietnu dzeramnaudu."

"To gan nevaru," atteica vecis. "Šo mucu ar miestiņu vedu uz kādām kāzām, bet ceļā izkrita tapa, un nu man visu laiku jātur caurumam pirksts priekšā."

"Tas nekas," tiesnesis teica, "gan zirgu un mucu uzskatīšu."

Vecis bij ar mieru, lai tikai tiesnesis bāžot tūliņ pirkstu tapas caurumā. Tiesnesis paklausīja, un zagļu meistars aizjāja ar viņa zirgu.

• Pagāja labs laiciņš, bet vecis vēl nerādījās. Tiesnesim apnika pirkstu turēt tapas caurumā, un viņš to izvilka ārā.

"Vai nu dabūšu divreiz pa desmit dālderiem?" vecene mucā sauca.

Nu tiesnesim nokrita kā zvīņas no acīm - un viņš devās uz mājām. Viņam pretim veda nozagto zirgu, ar ko zagļu meistars bij pārjājis mājās.

Otrā dienā tas atnāca pēc tiesneša meitas. Tiesnesis iedeva viņam divdesmit dālderus un pierunāja izturēt vēl vienu pārbaudījumu - tad meitu dabūšot.

"Vai tu vari man guļot nozagt palagu un sievai kreklu no muguras?"

"Tas būtu tīrais nieks, ja vien tu dod meitu^1"

Nakti zagļu meistars aizgāja uz karātavām, nocēla kādu pakārtu zagli un pārnesa to uz muguras mājās. Tad pielika trepes pie tiesneša loga, uzkāpa augšā un kustināja miroņa rokas tā, it kā tas gribētu kāpt pa logu iekšā.

"Siev, lūk zagļu meistars!" iesaucās tiesnesis un iegrūda sievai dunku sānos. "Nu es viņu nošaušu!" Viņš paķēra bisi, ko bij nolicis pie gultas, un grasījās šaut.

"Kā tu drīksti viņu šaut," sieva atrunāja, "kad pats apsūtīji?"

"Tomēr es viņu nošaušu," vīrs atteica un rūpīgi mērķēja galvā, kas nemitīgi kustējās - te uz leju, te uz augšu. Norībēja šāviens, un mironis nogāzās ar lielu troksni zemē. Zagļu meistaram bij leaks pazust no trepēm.

"Galu galā es taču esmu augstākā priekšniecība," tiesnesis teica, "un negribu iekjūt Icružu valodās, ja mironi atradīs zem mana loga. Labāk nokāpšu zemē un aprakšu to."

"Dari, kā zini," atteica sieva.

Tiesnesis nokāpa zemē, bet zagļu meistars ielīda pie viņa sievas.

"Nu, vīriņ," viņa vaicāja, domādama, ka ienācis vīrs, "veci jau apraki?"

"Jā," atteica zagļu meistars. "Es viņu tikai ieraku un uzbēru zemes, lai nevar ieraudzīt. Arā tik nežēlīgi salst; vēlāk apslēpšu rūpīgāki. Bet iedod nu palagu noslaucīties: esmu viss notraipījies asinīm." Viņa iedeva. "Kā liekas, ar palagu vien nepietiks, iedod vēl savu kreklu." Viņš dabūja arī to, bet tad atminējās, ka aizmirsis apakšā pieslēgt durvis. Un zaglis aizmuka ar palagu un kreklu.

Ienāca tiesnesis. "Vai tik ilgi tu slēdzi durvis?" sieva bārās. "Kur liki kreklu un palagu?"

"Ko?" prasīja tiesnesis.

"Es jau neko. Gribēju tikai zināt, kur esi licis kreklu un palagu, ko tev iedevu asinis noslaucīt."

"Velns parauj!" tiesnesis kliedza. "Vai tad viņš ar tiem jau prom?"

Otrā dienā atnāca zagļu meistars pēc apsolītās tiesneša meitas. Nu vairs nekā nevarēja darīt - bij jādod meita ar visu pūru. Kas zina, zagļu meistars izzags vēl acis no pieres un ievilks laužu valodās, ja nedos meitu^1

Zagļu meistars nu dzīvoja priekā un laimē. Vai viņš vēl joprojām zog, nezinu. Bet, ja arī viņš to dara, tad tikai aiz gara laika.

Mirklis debesīs. dāņu pasaka

eiz dzīvoja divi puiši, labi draugi. Viņi svēti nosolījās ierasties viens otra kāzās, lai kur atrastos un cik tālu arī dzīvotu.

Atgadījās, ka viens no tiem nomira, un otrs rīkoja kāzas dažus gadus pēc drauga nāves. Mielasts tuvojās jau beigām; līgavainis sēdēja blakus līgavai pie galda, kad pēkšņi ieraudzīja ienākam istabā savu mirušo draugu. Cits neviens to neredzēja. Līgavainis piecēlās, steidzās pretim un pavilka draugu sāņus. Tas teica:

"Atnācu, kā biju solījies, uz tavām kāzām."

Līgavainis jautāja: "Kā tev iet, un kur tagad dzīvo?"

Draugs atbildēja: "Man iet tik labi, ka nav nemaz izstāstāms; tu jau varētu uz mirkli atnākt man līdzi."

"Labprāt," atteica līgavainis, "bet man tūliņ jādejo ar līgavu."

"Gan jau paspēsi," atteica draugs, "nāc vien līdzi'"

Tā viņi abi nonāca debesīs. Tur bij tik skaisti, ka neviens to nespētu aprakstīt. Draugs piegāja pie līgavaiņa un teica:

"Pasteidzies, līgava tevi nepacietīgi gaida."

"Ak! Esmu taču te tikai vienu mirklīti."

Draugs atgādināja otrreiz: "Pasteidzies! Visi tevi nepacietīgi gaida."

Bet atkal saņēma atbildi: "Ak! Esmu taču te tikai vienu mirklīti!"

Tad draugs atgādināja līgavainim trešo reizi: '!Nu tev jāiet!"

Līgavainis nonāca zemes virsū kāzu namā, bet tas viņam likās gluži svešs. Baigā nojautā viņš prasīja kādai sievai:

"Vai tad šodien šai mājā nesvin kāzas?"

"Kāzas?" brīnījās sieva. "Nē, kāzas te nav svinētas kopš seniem laikiem. Kad biju vēl maza meitene, man stāstīja, ka te pirms simt gadiem svinētas kāzas, bet līgavainis nozudis taisni tai brīdī, kad gribējis vest līgavu dejot. Tā arī vairs nav atgriezies."

Nu līgavainis saprata, ka bijis debesīs veselus simt gadus un ka visi viņa draugi zemes virsū sen jau miruši. Viņš lūdza Dievu, lai sauc arī to uz debesīm, un Dievs viņa lūgumu paklausīja.

Rūķīšu cepure. Dāņu pasaka

eiz kādā pakalnē sēdēja ganu zēns. Tai pašā dienā kaimiņu ciemā rīkoja lielas dzīres. Iezvanot pusdienas laiku - vecos laikos tā bij parasta lieta puika kalnā izdzirda lielu troksni un aurošanu. Kāds sauca:

"Kur mana cepure? Kur mana cepure?"

Puikam tas likās dīvaini, un viņš iesaucās:

"Vai kāda cepure nav arī priekš manis?"

"Nē!" viens atsaucās.

"Tomēr," sauca kāda cita balss, "te ir tava vecā cepure!"

Tcri pašā brīdī no pakalna izlīda veca, noplīsusi cepure.

Puika uzlika to galvā un pēkšņi ieraudzīja, ka uz ciemu veseliem bariem skrien rūķīši. Arī viņš devās uz mājām pusdienā, bet nevarēja vien nobrīnīties, ka visi ceļa gājēji viņam iet tik tuvu garām, ka tikko nemin virsū. Kad puika tos uzrunāja, neviens neatbildēja, tikai izbrīnījušies skatījās apkārt.

Beidzot viņam ienāca prātā, ka varbūt cepure vainīga, ka ļaudis to vairs neredz. Pārliecinājies, ka tiešām tā ir, viņš nolēma apskatīties, ko dara kāzu namā. Devās turp un, neviena nemanīts, iejaucās visu barā, lai netraucēts tos novērotu.

Sēzdamies pie galda, ganu zēns ieraudzīja starp viesiem daudz troļļu, kas pirmie pasteidzās noēst visus ēdienus. Dzīrotāji nevarēja izprast, kur gan paliek visi gardumi, kas it kā izgaist viņu rokās. Ganu zēns apsēdās pie galda, kur bij vairāk ēsmas, un, izmeklēdams gardākos kumosus, ieturēja krietnu maltīti.

Beidzot, kad vēderā vairs nekas nelīda, viņš iedomājās, ka arī vecai mātei nekaitētu labāks kumoss. Paņēma, cik varēja, pīrāgus, cepešus, vīnu un citas labas lietas un pārnesa mājās. Māte, protams, bij par šiem gardumiem ļoti priecīga. Viņi nosprieda, ka būtu jauki ēst smalkos ēdienus arī nākošā dienā.

Puika centās aiznest uz mājām visu, ko vien varēja sadabūt: kur viņš tvēra, tur traukā palika robs. Beidzot dzīru rīkotājiem pietrūka, ko celt galdā. Ganu zēns par to nenieka nebēdāja - viņš domāja tikai par sevi.

Pret vakaru bij jāsākas dejām. Tikko puika bij piegrābis pilnas rokas ar ēdieniem, viņam iekārojās paskatīties, kā citi dejo. Viņš devās viesiem līdzi

augšējā stava. Tur puika slapstījās pa kaktiem, uzmanīdamies, ka to kāds

nesamin.

Vairīdamies no ļaužu drūzmas, viņš beidzot nostājās citiem priekšā un noraudzījās dejotājos. Līgavas svārki, dejā griežoties, noplīvoja tik priecīgi, ka norāva puikam cepuri no galvas. Pēkšņi tas kļuva visiem redzams, apkrāvies ar dažādiem ēdieniem.

Attapušies kāzinieki izprasīja no zēna visu patiesību - nopēra to un pavēlēja atnest atpakaļ visus nozagtos ēdienus. Apēsto, protams, atdot nevarēja, un tik vien arī bij tā labuma! Bet rūķīšu cepuri neviens vairs nav manījis.

Pacietīga sieva Dāņu pasaka

eiz dzīvoja karalis, ko pavalstnieki ļoti mīlēja. Jau ilgus gadus viņi bēdājās, ka karalis neprecoties un valstij neesot mantinieka.

Beidzot karalis apsolīja precēties. Bet sievu gribot izraudzīties pats, un visiem jāapsoloties karalieni cienīt un godāt, vienalga, vai tā būtu vienkāršu ļaužu bērns vai dižciltīga jumprava. Visi svēti solījās un zvērēja, ka karalieni godās un mīlēs, kaut arī tā būtu zemas kārtas.

Karalim bij vārtu sargs, kam bij viena vienīga meita. Māte tai bij mirusi, un tā dzīvoja pie tēva, kopa viņa māju un bij viņa prieks un acuraugs. Reiz vārtu sargam ziņoja, ka karalis gribot izbraukt un varbūt iegriezīšoties arī pie viņa: lai uzvelkot goda drēbes.

Dabūjusi to zināt, meita lūdza tēvu atļaut tai iziet ārā un apskatīt karaļa karieti; viņa izlikšoties, it kā ejot uz aku pēc ūdens.

Karalis pieturēja pie sarga mājiņas taisni tai brīdī, kad meitene nāca ar ūdensspaini. Karalis iegāja pie vārtu sarga un pateica, ka precēšot viņa meitu. Sargs par to negribēja ne dzirdēt: tas esot visļaunākais, ko vien karalis varot vēlēties, jo ne viens, ne otrs nebūšot laimīgs. Sargs no visas sirds lūdza karali atcelt savu lēmumu, bet tas nebij pielūdzams. Viņš bij arī atvedis līdz līgavas tērpu, ko tai vajadzēja tūliņ uzģērbt. Līgavu nomazgāja pašas atnestā ūdenī, izrotāja, un viņa aizbrauca karalim līdz uz pili.

Atgriezies pilī, -karalis lūdza sarga meitu kļūt par viņa sievu. Viņai bij svēti jāsolās, ka neraudās un nedusmosies nekad, lai arī kādas nepatikšanas tai būtu jāpiedzīvo. Viņa to solīja.

Nosvinēja kāzas, un pagāja gads. Karalienei piedzima dēls. To uzzinājuši, pavalstnieki bezgala līksmojās. Bariem tie plūda uz pili, lai kliedzieniem un dziesmām izrādītu savu prieku. Karalis iegāja pie karalienes un teica:

"Man tev kas jāpaziņo - tauta ir saniknota un negrib, ka tavs dēls manto valsti, jo viņš esot pārāk zemas dzimtas. Tauta prasa bērna nāvi."

"Redzi, ka piepildās mana tēva vārdi, bet nu vairs nekas nav grozāms."

Ienāca sulainis un paņēma bērnu. Karaliene bij viena un lūdza, lai bērnu nogalina pēc iespējas ātrāk. Viņas sejā nebij skumjas, jo tā bij svēti solījusies vienmēr būt jautra.

Nākošā gadā karalienei piedzima meita, un viņa cerēja, ka to neatņems. Tauta par princesi bij tikpat priecīga kā par prinča piedzimšanu. Bet karalis iegāja karalienes istabā un pateica, ka tauta prasot arī šī bērna nāvi. Tāpat kā pirmoreiz ienāca sulainis un princesi aiznesa.

"Lai notiek, kam jānotiek," karaliene teica un lūdza bērnu drīzāk nogalināt.

Viņa nodzīvoja pai karalieni četrpadsmit gadus. Kādu dienu ienāca karalis un paziņoja, ka tauta prasot dižciltīgāku karalieni, kas varētu dzemdēt īstu troņmantinieku. Tautai nepatīkot, ka karaliene esot no zemas kārtas, un tāpēc tai jāatgriežoties pie tēva.

Karaliene atbildēja, ka sen jau to gaidījusi: ja karalis neatstājis dzīvus viņas bērnus, tad neesot ko brīnīties, ka tagad negribot viņu pašu. Labprāt atgriezīšoties pie tēva.

Karaliene aizgāja atpakaļ pie tēva - vecā vārtu sarga, un tas bij laimīgs, ka atguvis meitu. Viņi nosvinēja priecīgu saredzēšanos. Pūra lini atradās vēl tai pašā tīnē, kur tie bij atstāti, un viņa sēdās vērpt tālāk iesākto kodaļu.

Reiz viņai vērpjot, karalis pavēlēja ierasties pilī un parādīt, kādi ēdieni gatavojami viņu kāzu mielastam. Viņa gan labprāt nebūtu gājusi, bet karaļa gribai bij jāklausa. Ieradusies pilī, viņa ierādīja, kā vārāmi ēdieni.

Kāzu dienā karalis nosūtīja viņai jaunas drēbes un pavēlēja ierasties pilī noskatīties kāzu svinībās. Viņai bij jānostājas karalim kreisā pusē, bet labā stāvēja kāda daiļava, ko viņa noturēja par karaļa jauno līgavu. Kad pienāca laiks sniegt līgavai roku, karalis pasniedza to savai bijušai sievai, un viņus salaulāja otrreiz.

Tad karalis paziņoja, ka princese, ko karaliene noturējusi par viņa līgavu, esot viņas meita. Ienāca arī dēls. Te nu esot viņas bērni, karalis teica, ko tā sen domājusi mirušus.

Ilgus gadus viņa pacietīgi un klusuciezdama bij nesusi savas sāpes, lai turētu doto vārdu. Karalis zināja, ka viņa savas bēdas nebij nevienam sūdzējusi, un tādēļ parādīja tai vislielāko godu.

Cik karaliene līdz šim bij cietusi, tik tagad bij laimīga. Viņi nodzīvoja laimē ilgu mūžu, un tauta godāja kā karalieni, tā karali. •

MāCĪtājS mucĀ. Dāņu pasaka

eiz dzīvoja mācītājs, kas gribēja palakstoties ar kaimiņu sētas jauno zemnieci. Taču tas viņam nekādi neizdevās. Beidzot šī visu izstāstīja vīram, un abi gudroja, kā tikt vaļā no nelūgtā ciemiņa.

Kādu dienu vīrs aizgāja, teikdams, ka dosies uz pilsētu. Tikko mācītājs to dzirdēja, viņš skriešus steidzās pie zemnieces. Viņa to uzņēma mīļi jo mīļi un pacienāja ar labāko, kas vien bij. Pret vakaru mācītājs gribēja iet gulēt. Bet, tikko viņš bij noģērbies, kāds ienāca priekšnamā.

"Ak!" iesaucās zemniece. Tas ir mans vīrs!"

"Ko lcri nu iesāku?" mācītājs nobijās. "Kur lcri skrienu?"

"Jums cits nekas neatliek kā paslēpties mucā," atteica sieva, "bet žigli! Mans vīrs jau ir pie durvīm!"

Istabā bij noliktas divi lielas mucas: viena darvas, otra spalvu muca. Mācītājs ielēca pirmajā.

"Au!" viņš iesaucās. "Te jau var nosalt!"

"Tā nebij īstā," pačukstēja sieva, "kāpjat žigli otrā!"

Mācītājs iekāpa spalvu mucā. Ienāca vīrs, ēda vakariņas un, šo to runādams, teica:

"Man vēl jācriznaglo spalvu muca; gribu to rīt agri vest uz pilsētu."

Sieva ieminējās, ka varot jau braukt arī citu dienu, bet vīrs kā uzburts gribēja braukt rītā. Viņš paņēma naglas un piesita mucai vāku. Lai gan mācītājs bij labi paslēpts, viņš par to nemaz nepriecājās.

Otrā rītā laikus jo laikus vīrs sajūdza zirgus, ielika ratos spalvu mucu un aizbrauca uz muižu, kur zemnieki bij sanākuši klaušu darbos. Viņš brauca kā traks: pāri tīrumiem, grambām un akmeņiem. Ļaudis criz brīnumiem apstājās un noskatījās viņam pakaļ platām acīm. Pienāca kungs un vaicāja, kādēļ šis braucot kā negudrs.

"Ak!" zemnieks atteica. "Noslēdzu līgumu ar velnu, un šodien jāpilda zirdzinieka klaušas. Vedu pašu velna lielkungu!"

"Ko tu teici?" kungs taujāja. "Kur tad šis ir?"

"Mucā," zemnieks atbildēja.

"Paklau," kungs teica, "sen dienas vēlējos redzēt dzīvu velnu. Ja parādīsi, atbrīvošu tavas mājas no visām klaušām, un tu būsi brīvzemnieks uz visiem laikiem līdz ar saviem bērniem."

"Labi," zemnieks atbildēja. "Ja sasitu mucu, varu parādīt. Tikai neizbīstieties vien, viņš izskatās kā pats nelabais."

"Tas nekas! Sit vien kopā!" kungs izsaucās.

Zemnieks sasita mucu. Mācītājs lika kājas pār pleciem un skrēja, ko jaudāja, pāri visiem tīrumiem un laukiem. Kungam tiešām viņš izlikās kā pats nelabais, lai gan viņš bij domājis, ka velns būšot gluži melns.

Kungs pildīja, ko solījis, un mācītājs pie zemnieces vairs nerādījās.

Gailis, dzirnutiņas un sirsoņu spiets Zviedru pasaka

eiz kāds zemnieks gribēja pārdot cūku. Pagājis kādu gabalu, viņš satika vīru, kas prasīja, kurp ejot.

"Gribu pārdot cūku," zemnieks atbildēja, "bet nezinu, kā to izdarīt."

"Ej uz elli," svešnieks mācīja, "tur visvieglāk tiksi no tās vaļā."

Zemnieks gāja un gāja taisni prom pa lielceļu.

Nonācis pie elles, tas ieraudzīja pie malkas šķūņa vīru šķūņa vīru skaldām malku. Viņš piegāja klāt un prasīja, vai ellē cūkas nepērkot.

"Iešu pavaicāt," vīrs atteica, "ja tikmēr manā vietā paskaldīsi malku."

"Labprāt," zemnieks atbildēja, paņēma cirvi, nostājās pie šķūņa un sāka skaldīt. Strādāja nosvīdis, kamēr pienāca vakars, bet vīrs kā nenāca, tā nenāca. Beidzot uzklīda kāds ceļa gājējs. Zemnieks to palūdza paskaldīt malku viņa vietā, jo cirvi citādi nevarēja nolikt, ja cits to tūliņ nepaņēma un nestrādāja tālāk. Ceļinieks palika skaldot malku, bet zemnieks iegāja ellē aptaujāties, vai neviens negribot pirkt viņa cūku.

Tūliņ saskrēja tik daudz ļaužu kā gadatirgū - un visi gribēja pirkt.

Zemnieks pie sevis prātoja: "Dabūs tas, kas visvairāk solīs."

Visi solīja, viens otru pārsolīdami, daudz vairāk, nekā būtu maksājis vesels bars cūku. Beidzot pienāca kāds kungs, kas iečukstēja zemniekam, lai nākot līdzi, jo maksāšot, cik prasīšot.

"Krietnas magaričas taču ar dosi?" zemnieks kaulējās.

"Dabūsi tādas, ka pietiks visam mūžam," atbildēja kungs.

Nonākot pie kunga mājas, zemnieks atdeva cūku par gaili, kas dēja sudraba naudu, kad vien tam pavēlēja; piedevām dabūja arī magaričas.

' Zemnieks devās mājup pārlieku priecīgs par negaidīto laimi. Ceļā nācās tam pārnakšņot krogā. Zemnieks no priekiem vairs nespēja valdīties un sāka lielīties ar savu gaili, parādīdams, ka tas dēj sudraba naudu.

Bet naktī, zemniekam cieši guļot, ienāca krodziniece, paņēma gaili un tā vietā atstāja citu. No rīta, tikko pamodies, zemnieks gribēja gaili strādināt, saukdams:

"Dēj nu žigli, manu gailīt!-Dēj labi pulka sudraba naudas, mīlulīt!"

Bet gailis nemaz neprata dēt un tikai dziedāja: "Kikerekī! Kikerekī! Ki-kerekī!"

Zemnieks saskaitās un devās atpakaļ uz elli, sūdzēdamies par gaili, kas nekam nederot. Viņu uzņēma laipni, un tas pats kungs iedeva dzirnutiņas. Uzsaucot: "Maļot dzirnutiņas!" - tās mala miltus, cik vien gribēja, un mitējās, tikai uzsaucot: "Stājieties, dzirnutiņas!" Tā dzirnutiņas mala visādus miltus, kādus zemnieks tik vēlējās.

Ceļā uz mājām viņš vakarā iegriezās pārnakšņot tai pašā krogā. Priecīgs viņš izstāstīja krodziniecei, cik viņam varenas dzirnutiņas, parādīdams arī, kā tās strādā. Bet nakti, viņam cieši guļot, ienāca krodziniece, paņēma dzirnutiņas un to vietā atstāja citas.

No rīta, tikko pamodies, zemnieks gribēja dzirnutiņas strādināt, saukdams:

"Maliet, dzirnutiņas!" Bet tās klusēja. Tad viņš lūdzās vēlreiz.

"Mīļās dzirnutiņas, maliet kviešu miltus!" Nekas nelīdzēja.

"Tad maliet rudzu miltus!" viņš kliedza, bet velti.

"Nu tad vismaz maliet zirņu miltus!"

Bet dzirnutiņas nedzirdēja arī šoreiz; tās stāvēja tik klusu, it kā nekad savā mūžā nebūtu griezušās.

Zemnieks atkal devās uz elli un tūliņ uzmeklēja kungu, kas bij nopircis viņa cūku, stāstīdams, ka dzirnutiņas miltus nemaļ.

"Par to nav ko bēdāties," kungs mierināja un iedeva zemniekam lielu lizdu, pilnu ar sirsoņiem, kas laidās ārā veseliem spietiem, kad tiem pavēlēja, kamēr tiem neuzsauca:

"Beidziet!"

Zemnieks atkal iegriezās pie krodzinieces un stāstīja par savu sirsoņu lizdu, kas klausot viņa vārdiem.

"Ak tu tētīt!" krodziniece iesaucās. "Tas tik būtu jauks skats!"

"Tas viegli izdarāms," teica zemnieks un pavēlēja: "Arā, mani kukainīši! Dzeliet vecenei.1"

Viss spiets uzbruka krodziniecei, un tā sāka kliegt un lūgties, lai apsaucot sirsoņus, - viņa labprāt atdošot nozagto gaili un dzirnutiņas.

Zemnieks bij ar mieru un pavēlēja sirsoņiem likt veceni mierā un atgriezties lizdā. Tad devās mājās ar gaili, dzirnutiņām un sirsoņiem; kļuva bagāts vīrs un nodzīvoja laimīgi līdz pat nāvei.

Bet magaričas, ko toreiz bij dabūjis ellē, sakāpa kaklā, tikko par tām iedomāja; tā viņam nekad vairs nebij jāpērk degvīna.

Zemnieks mīlēja stāstīt citiem:

"Ellē ir liels tirgus un krietni ļaudis. Bet par visām lietām labs kungs, kam var izdevīgi pārdot."

Aizliegtais skūpsts Somu pasaka

eiz dzīvoja skaists un gudrs princis, kam bij divpadsmit gadu. Vēlēdamies dzīvs nokļūt paradīzē, viņš paņēma bisi un devās mežā. Gāja pa pļavām un purviem, kamēr diena bij galā un pienāca nakts. Negaisā un lietū princis nomaldījos. Vēlu naktī viņš nonāca pie klinšainas nokalnes, kur ieraudzīja ugunskuru. Piegāja tuvāk, bet atrāvās, jo pamanīja stāvam kādu veceni, kas tam uzsauca:

"Nāc, nāc, princi' Nāc pie uguns'"

Viņš sveicināja: "Labdien, māmiņ!"

"Ko tu meklē?" taujāja vecā.

"Vēlētos dzīvs nokļūt paradīzē."

"Tagad ir nakts. Tikko ausīs diena, tu tiksi iekšā. Man ir četri dēli - vēji. Pirmo sauc par Ziemeli, otru Vakareni, trešo Austriņu un ceturto Tārpeni. Kad dēli pārnāk mājās, nesaki nekā, ļauj rīkoties man pašai."

Pārnāca vecākais - Ziemelis - un prasīja mātei:

"Kāpēc te cilvēku smaka?"

Māte atteica: "Atnācis kāds princis un grib tikt paradīzē."

Vecenei bij liels maiss, kur tā iebāza nepaklausīgos dēlus. Tāpēc tā savukārt iztaujāja Ziemeli:

"Kur tu šodien biji? Ko darīji, labu vai ļaunu?"

Ziemelis atbildēja: "Gribēju nosaldēt mednieku. Pūtu trīs gadus, bet nekas neiznāca. Kad knaibīju tam kājas, šis kāpa man virsū; kad aiztiku rokas, trina tās vienu pret otru. Ļāvu tam aizbēgt un tā vietā nosaldēju tirgotāju, kas brauca, satinies lāča kažokā."

Tad ziemelis izvaicāja princi: "Kas tu tāds, un ko te dari?"

"Liecies mierā," bārās māte, "citādi bāzīšu maisā!"

Dēls aprima.

Pārradās otrs - Vakarenis, teikdams:

"Kas te par svešnieku? Dzenat taču prom!"

Māte atrūca: "Liecies mierā, citādi bāzīšu maisā! Ko šodien darīji, dēls?" "Ne labu, ne ļaunu, tikai pakaitināju jūrniekus."

Pārradās trešais - Austriņš - un uzsauca princim:

"Kas tas par svešnieku? Ko tu te dari? Taisies, ka pazūdi!"

Māte atkal apsauca: "Liecies mierā, citādi bāzīšu maisā! Ko šodien darīji, dēls?"

"Kalpoju zaķiem par algādzi, izkuldams vārpas."

Pārnāca arī ceturtais - Tārpenis - un vaicāja princim: "Kas tu tāds, un ko še meklē?"

"Meklēju paradīzi."

"Liecies gulēt, rīt tevi dzīvu nogādāšu paradīzē."

"Kad tu, dēls, pēdējo reizi biji paradīzē?" vaicāja māte.

Un dabūja atbildi: "Rīt paliks gads."

Nakti Tārpenis devās ceļā un paņēma princi preču paunā. Pamodies viņš bij jau augstu, augstu mākoņos. Tārpenis teica:

"Tikko būsim pie paradīzes, iznāks pretim tās valdniece Inti."

Viņi nonāca pie paradīzes, un Tārpenis sveicināja: "Labrīt, cēlā Inti."

"Ko tu atnesi, un kā klājas? Esi turējis vārdu?"

Tad viņa vaicāja princim: "Kam nāci šurp? Lai paliktu še vai lcri atgrieztos līdz ar vēju?"

Princis atbildēja: "Labprāt te paliktu, ja man parādītu Ādama vcri Ievas

veļus."

Inti teica: "Skaties^1 Tur zem tā koka viņi ir. Ja paliksi te, ar tevi notiks tāpat kā ar viņiem."

Princis atteica: "Palikšu te, bet nebūšu tik nepaklausīgs kā Ādams un

Ieva."

"Tad labi, teikšu, kas darāms."

Viņa to mācīja visādās baudās un priekos, veda krāšņākās paradīzes telpās, kur dzīvoja bezdvēseļu veļi Tad teica:

"Viss, ciktāl vien skats sniedz, nodots tavā uzraudzībā ar noteikumu, ka nedrīkst man pieskarties. Tāds ir tavs uzdevums. Katra diena nesīs tev jaunus priekus. Kad vakarā, gulēt iedama, tevi saukšu: "Nāc, princi!" - tad nenāc. Ja nāksi - būs jāmirst, un ar tevi notiks kā ar Ādamu un Ievu."

"Neiešu," atbildēja princis, "man te diezgan prieku. Ko lcri vēl kārotu?"

To dzirdot, Inti pavēlēja Tārpenis: "Vari iet! Princis paliks te un pildīs solījumu."

Vējš atteica: "Dzīvo vesela, Inti! Paliec sveiks, princi! Pēc gada nākšu jūs apciemot!"

Viņš cēlās un gāja.

Pienāca pirmā diena, bagāta priekiem un izpriecām. Vakarā Inti sauca: "Nāc, princi, bet nākdams mirsi!" Un mirkli vēlāk: "Nenāc!"

Princis pārdomāja un paspēra soli. Nekas nenotika. Paspēra otru. Pēkšņi atskanēja veļu smiekli (viņi smējās bez dvēseles). Tie teica:

"Tu lauzi solījumu, neturēji vārdu'"

Princis domāja: "Aiziešu pie viņas, bet neskūpstīšu. Gribu tikai redzēt to guļam."

Inti dusēja zem aizliegtā vīģes koka. Princis piegāja klāt un aplūkoja guļas vietu. Inti pamodās. Acis tai pieplūda asarām, un raudādama viņa uzrunāja princi:

"Tu lauzi solījumu, neturēji vārdu!"

Princis atteica: "Neesmu lauzis, ja tevi neskūpstu!"

Tcri pašā mirklī viņš aizmirsa solījumu un noskūpstīja Inti. Paradīze izgaisa kā blāzma tālā tālē. Princis nomira. Viņam bij tāds pats liktenis kā Ādamam ar Ievu.

VelnU pilS Somu pasaka

zivoja karalis ar trim dēliem. Reiz dēli nolamāja vecu ubagu, bijušu karavīru, kas dusmās tos nobūra suņos, teikdams:

"Esiet suņi, palieciet, līdz karavīrs tiks par karali!" Acumirklī dēli pārvērtās trīs suņos. Nu tiem bij jāvazājas pa pasauli.

Reiz kāds karavīrs, nākdams no kara mājās, gāja pa mežu. Nonāca pie velnu pils, bet neatrada nevienu mājās. Tikai laidarā izdzirda maujam vēršus. Nozaga vienu un aizgāja.

Pretim nāca putnu ķērājs ar noburtiem trim suņiem. Tas prasīja, vai negribot mīt suņus pret vērsi. Karavīrs izmainīja, cerēdams velnu pilī dabūt citu.

Kad nonāca pili, velni jau bij mājās. Vecais velns, gatavais praula gabals, aicināja nākt iekšā. Velni ielūdza svešnieku maltītē un ļāva tam krietni atpūsties, bet tikmēr paslēpa karavīra suņus pagrabā. Mazie velnēni pagrabā cēla karātavas.

Lielais velns veda ciemiņu rādīt pili. Pirms ieveda drēbju kambarī. Ak, kas tur bij drēbju, kaudžu kaudzēm!

"Vai zini, kas tās valkā?" vaicāja velns.

"Tik daudz ļaudīm kā jums arī vajaga daudz drēbju," atteica karavīrs.

"Un kam tās pieder?" vaicāja velns, rādīdams neparasti šūdinātas drēbes.

"Kam citam, ja ne jums pašam," atteica karavīrs.

"Kas to uzvelk, par to nav varas nevienam - ne bisei, ne kam citam."

Viņi iegāja ieroču kambarī.

"Vai zini. kur tik daudz bises liekamas?" vaicāja velns.

"Tik daudz ļaudīm kā jums taču vajag daudz bišu," atteica karavīrs.

"Un kam tā pieder?" vaicāja velns, rādīdams lielu bisi.

"Kam citam, ja ne jums pašam." atteica karavīrs.

"Ja šauj ar bisi, tad noposta visu, cik tālu vien šāviens dzirdams."

Viņi devās zobenu kambarī.

"Vai zini, ko ar tiem dara?"

"Tik daudz ļaudīm kā jums taču vajaga daudz zobenu."

"Un kam tas pieder?" vaicāja velns, rādīdams lielu zobenu.

"Kam citam, ja ne jums pašam."

"Ja vicina šo zobenu, jāmirst visiem."

Zāļu kambarī atrados blašķe pie blašķes. To vidū atkal bij kāda. lielāka par citām.

"Vai zini, kam tā pieder?"

"Kam citam, ja ne jums pašam!"

"Šīs zāles velk un dziedē. Ja ar tam ieberzē gabalos sacirstu miesu, tči tūliņ saaug."

Viņi iegāja stabuļu kambari.

"Vai zini, kam tās vajag?"

"Tik daudz ļaudīm kā jums taču vajag daudz stabuļu."

Viņu vidū kāda bij brīnumgrezna.

"Un kam tā pieder?"

"Kam citam, ja ne jums pašam," atteica karavīrs.

"Ja šo stabuli pūš trīs reizes, tad ikreiz atveras pa trim dzelzs durvīm."

Te karavīram iekrita prātā: "Pag, mani suņi taču ar ieslēgti aiz dzelzs durvīm." Un iebāza stabuli kabatā.

Pēdējais bij virvju kambaris. Rādīdams lielu cilpu, velns jau teica:

"Vai zini, kam tā?"

"Kam citam, ja ne jums pašam?"

"Ar to tevi pakārs," teica velns un uzmeta tam cilpu kaklā, tad izveda pagalmā, kur mazie velnēni jau gaidīja.

Paņēmuši karavīru aiz rokām, viņi to noveda pie karātavām. Pats lielais velns skatījās, uzkāpis trepēs. Karavīrs lūdzās:

"Atļaujiet man trīs reizes nopūsties pēc mūsu paražas."

Mazie negribēja par to ne dzirdēt, bet lielais atļāva. Karavīrs pūta stabulē pirmoreiz - atvērās pirmā suņa durvis. Tas aizskrēja pie otra suņa durvīm, riedams:

"Vau, vau! Mūsu kungs lielā nelaimē!"

Tas atbildēja: "Nevaru līdzēt, esmu ieslēgts."

Karavīrs pūta otrreiz - atvērās otras durvis. Žigli abi suņi metās pie tre-šām durvīm, un karavīrs pūta trešoreiz. Riedami suņi devās laukā un saplosīja visus velnus.

Karavīrs paņēma līdzi vecā velna drēbes, bisi un zobenu, bet aizmirsa blašķi ar zālēm. Vērši tam vairs nerūpēja, un tā viņš aizgāja.

Nonācis jūras krastā, viņš satika karaļa meitu, kas bij nolemta pūķim. Karavīrs solījās viņu glābt, lai gan jaunava lūdza pašu glābties no pūķa nagiem. Nolika par sargu pirmo kucēnu, bet ieskrēja nabadziņš sprukās -pūķim nieka šunelis bij viens grābiens. Sūtīja palīgā otru - arī tas nespēja. Nu nāca trešais suns un pūķi pieveica. Karavīrs teica:

"Pūķa galvas atstājiet veselas, kad tik pats beigts."

Suņi tā arī darīja. Karavīrs izgrieza mēles, sasēja sainī un iebāza kulē.

Krūmos kāds vīrs visu noskatījās. Tikko pūķu kāvējs bij aizgājis, šis paņēma galvas, sasēja kopā un aizgāja rādīt karalim. Karalis atdeva krāpniekam meitu par sievu.

Nāca arī īstais pūķu kāvējs. Jaunais vīrs bailēs bij nolicis kāzu dienā sargus pie durvīm, lai nevienu pašu nelaistu iekšā. Bet karavīrs pavicināja tikai zobenu, un visi sargi nokrita kā līdums.

Aptīrījis ceļu, viņš iegāja iebūvieša būdiņā un vaicāja:

"Nez kā no kāzu nama varētu dabūt gardos ēdienus?"

"Nemels niekus," atteica iebūvietis, "gādā tikai, lai galva noturas plecos."

Karavīrs ielika pirmajam šunelim zobos mutautiņu, tas tūliņ aizskrēja pie līgavas un labinādamies nogūlās pie kājām. Karaļa meita tūliņ pazina suni: ap kaklu tam vēl greznojās zelta ķēde, ko pati bij aplikusi. Viņa paņēma mutautiņu un iesēja tur visus labākos ēdienus, kādi vien bij. Suns atskrēja atpakaļ, un karavīrs ar saimnieku sēdās ēst. Tad viņš sūtīja suni otrreiz pēc dzērieniem. Atnesa arī tos.

Beidzot līgavainis pamanīja pretinieka suni un žigli izsūtīja karaspēku ienaidnieku nonāvēt. Izgāja vesels pulks, bet pūķu kāvējs tikai pavēcināja zobenu, un viss karaspēks vēlās kā zāle.

Tad viņš norakstīja karalim grāmatu, lūgdams to atnākt uz iebūvieša būdiņu, un nosūtīja ar suni. Karaļa meita grasījās braukt līdzi, bet tēvs atturēja:

"Ko tu tur meklēsi? Tā droši vien mana pēdējā stundiņa."

Bet princese ielēca ratu pakaļā, un viņi aizbrauca. Viņa tūliņ izstāstīja tēvam, kas bijis īstais glābējs.

"Kā tas var būt," neticēja karalis, "ja tavam līgavainim ir pūķa galvas?"

"Galvas gan, bet nevienai nav mēles."

Paņēmuši karavīru līdzi, viņi aizgāja pārliecināties. Tiešām, nevienai pūķa galvai nebij mēles! Karavīrs priecīgs izvilka tās no kules un rādīja: "Lūk, mēles!"

Krāpnieku pakāra, un kāzas svinēja par jaunu.

Bet karaļa meita bij noburta. Tūliņ pēc kāzām viņa nonāvēja vīru, no-cirzdama tam galvu. Dabūjuši to zināt, suņi atcerējās velna zāļu blašķi un steidzīgi devās uz pili. Aizskrēja un atrada, ka visi velni atkal dzīvi. Velna vecmāte, kas toreiz vēl palikusi pie dzīvības, bij visus atdzīvinājusi. Šoreiz suņi saplosīja arī velna vecmāti, paķēra zāles un steidzīgi devās atpakaļ.

Pirmais suns atdzīvināja karavīra rumpi, otrais galvu, trešais dziedēja rētas. Pamodies karavīrs bija atkal vesels.

Karaļa meitai par vīra nogalināšanu bija piespriests nāves sods. Tai brīdī viņa jau bija novesta soda vietā. Pilī nebij vairs neviena cita zirga kā vecs sirmis. Pūķu kāvējs paķēra to pašu un aizjāja kā vējš glābt sievu. Tikko bende bij pacēlis cirvi, atdrāzās karavīrs un sodu atlaida.

Tad karavīrs vaicāja suņiem:

"Kā lai jums atlīdzinu, ka izglābāt man dzīvību?"

Tie atteica: "Nocērt mums galvas."

"Kā lai izdaru tādu grēka darbu," bēdājās karavīrs.

"Nenocirtīsi tu, norausim paši sev galvas."

Karavīrs nocirta mazajam šunelim galvu. Tas tūliņ pārvērtās mazā puikā. Nu viņš ār prieku nocirta galvas arī pārējiem, un tie visi no suņiem pārvērtās cilvēkos.

Galva. Somu pasaka

eiz dzīvoja vīrs ar sievu. Pēc desmit gadiem piedzima bērns, kam bij tikai galva. Pagāja septiņi gadi - un galva palika četrpadsmit gadus veca. Tā bij iedomājusies precēt karaļa meitu un lūdza tēvu iet par precinieku.

"Saki visu patiesību," piekodināja puika. "Apraksti, kāds esmu, un nepiemelo neko klāt!"

Tēvs nonāca pie karaļa un teica: "Jūsu majestāte! Tā un tā; mans dēls lūdz jūsu meitu par sievu."

"Kas tad viņš ir?" vaicāja karalis.

"Nekas vairāk kā tikai galva," atteica tēvs.

"Ja viņš līdz rītam man atnes piecas dzīvas lapsas, tad varbūt meitu došu."

Tēvs pārnāca mājās un teica: "Puika, tur gan nekas neiznāks!"

"Kā tā?"

"Karalis prasa līdz rītam piecas dzīvas lapsas. Varbūt tad došot meitu." "Tēt! Man tik karsti; iznes mani priekšnamā!" lūdzās puika un palika ārā līdz otram rītam.

Kad tēvs pamodās, pie lievenēm jau dižojās piecas dzīvas lapsas. Puika teica: "Aizved šīs lapsas un lūdz nu pēc karaļa meitas."

Tēvs aiznesa. "Vai nu meitu dosi?"

"Lai tavs dēls līdz rītam atnes piecus dzīvus lāčus."

Tēvs pārnāca mājās un teica: "Puika, tur gan nekas neiznāks."

"Kā tā?"

"Karalis prasa līdz rītam piecus dzīvus lāčus. Varbūt tad došot meitu." "Tēt! Man karsti, iznes mani priekšnamā," lūdzās puika.

Tēvs paklausīja.

Otrā rītā pie lievenēm dižojās pieci dzīvi lāči.

Puika teica: "Aizved šos lāčus un lūdz nu pēc karaļa meitas."

Tēvs aizveda, bet karalis atrunājās: "Ja jau viņš ir tāds spēka vīrs, ka var visu, lai uzceļ tādu pat pili kā man. Tad meitu dabūs."

Tēvs pārnāca mājās un teica:

"Puika, tur gan nekas neiznāks."

"Kā tā?"

"Tev līdz rītam jāuzceļ karaļa pils, un istabām jābūt kā valdnieka kambariem."

"Tēt! Man karsti, iznes mani priekšnamā!" lūdzās puika.

Tēvs iznesa to ārā. Dēls piekodināja: "Ja dzirdat troksni, necelieties skatīties, bet palieciet mierīgi gultās!"

Sāka strādāt namdari. Tēvs teica: "Ko tas puika tur ārā trokšņo? Iešu paskatīties!"

"Vai nedzirdēji, ko viņš vakarvakarā teica?" māte atrunāja.

Pēc brītiņa māte pati ierunājās: "Iesim tomēr paskatīties."

Nu bij reize tēvam iebilst: "Vai tu jau aizmirsi, ko puika vakar piekodināja?"

Tā viņi viens otru pierunāja neiet skatīties.

Otrā rītā vecais izgāja laukā, bet aiz bailēm nokrita pie zemes visā augumā - viņš atradās pilī. kur viss mirgoja zeltā un sudrabā.

"Iejūdz trīs ērzeļus!" puika teica tēvam.

Tēvs iejūdza ērzeļus, iesēdināja puiku ratos un aizbrauca uz karaļa pili pēc līgavas. Šoreiz karalis turēja vārdu un atdeva puikam meitu par sievu.

Rīkoja kāzas. Līgavai bij arī pamāte. Trešā dienā ieradās kāzu viesi, dzēra un līksmojās lielajā zālē. Arī līgava aizgāja turp. un viņai līdzi puikas galva, ko nesa groziņā. Puika teica līgavai:

"Nu tu zini, kāds es izskatos, bet nesaki to nevienam! Dejot neiešu, atstāj vien mani zālē uz loga. Bet, Dieva dēļ, nesaki, kas esmu. Ja teiksi, izsitīšu logu un aizlaidīšos kā balodis uz dienvidiem."

Līgava gāja dejot. Pamāte prasīja:

"Kas tad īsti ir tavs vīrs?’

"Taisni tāds, kādu jūs redzat: tikai galva."

Pamāte aizveda līgavu sānis, piedzirdīja un izprašņāja sīkāk. Nabaga meitene dzērumā izstāstīja:

"Tam kājas līdz ceļiem ir sudraba Un rokas līdz elkoņiem zelta;

Virs galvas mirdz zvaigzne staraina,

Uz pieres deg saule zeltaina,

Bet mēness pašā pakausi.

Kad runājot muti viņš ver.

Tam lūpas zelta ziedus ber."

To izdzirdīs, puika sasita loga stiklus un aizlaidās uz dienvidiem. Pamodusies no dzēruma, karaļa meita sauca līgavaini, bet tas bij pazudis. Viņa gāja to meklēt un gāja nemitīgi septiņus gadus.

Reiz tā nonāca pie mazas būdiņas. Iegāja iekšā: "Labdien!"

"Labdien, labdien^1"

"Vai nav gājis garām tāds un tāds ceļinieks?"

"Jā gan, bet pirms septiņiem gadiem. Viņš atpūtās uz mūsu mājiņas jumta un nosvieda zemē šo saini, ko lūdza nodot sievai."

Karaļa meita paņēma saini un gāja tālāk četrpadsmit gadus.

Reiz tā nonāca pie mazas būdiņas. Iegāja iekšā: "Labdien!"

"Labdien, labdien!”

"Vai te nav gājis garām tāds un tāds ceļinieks?"

"Tiesa gan, bet pirms četrpadsmit gadiem. Viņš atpūtās uz mūsu mājiņas jumta un nosvieda zemē šo saini, ko lūdza nodot sievai."

Pirmā sainī atradās ēdieni un dzērieni, kādus vien sirds kāro, otrā -greznas sieviešu drēbes.

Būdnieki deva padomu:

"Prom ejot, nogriezies uz pilsētu. Nonākot pirmos krustceļos, nometies zemē. Tur tu viņu ieraudāsi, viņš ir krietns mednieks."

Karaļa meita darīja, kā teikts, un nometās zemē pirmos krustceļos. Redzēja vīru ejam medībās un apsveica:

"Nu, kā iet, mīļais draugs? Esmu tevis dēļ tālu gājusi. Kā labi sviežas?"

Ieraudājis karaļa meitu, mednieks krita tai ap kaklu, teikdams: "Mīļo meitiņ! Nevaru nekā pateikt, pirms neesmu izsūtījis grāmatas visām pasaules zemēm, lai zinātu, pie kādas laulības turēties - jaunās vai vecās."

"Turies pie vecās laulības!"

Tad viņš teica savai jaunai iemīļotai:

"Ej, no kurienes nākusi, ņemu veco līgavu!"

Viņi devās atpakaļ: vispirms četrpadsmit, tad septiņus gadus, līdz beidzot nonāca dzimtenē. Tur viņi svinēja kāzas par jaunu, ēda, dzēra un uzdeva man jums to samelot.

Pērkona dūkas. Igauņu pasaka

ūkstots astoņi simti četrdesmit sestā gadā bij sausa vasara. Visi bij lielā nesaprašanā, kādēļ gan tāds sausums. Burvis Vāske izskaidroja sauso vasaru šādi.

Siltā pavasara dienā Pikers^1 nogūlies saulē un palicis zem rokas savas dūkas, lai neviens tās nevarētu nozagt.

Iet garām Vanapagans^11 [12] un ierauga Pikeru guļam. Viņam iešaujas prātā nozagt dūkas, bet nekā tām tikt klāt -Pikera roka guļ virsū.

Vanapaganam padoma netrūkst. Viņš ņem savu puiku uz rokas un paceļ to gaisā, lai tas dūkas nozog. Bet puikam izgāja tāpat - arī tas sabijās no Pikera rokas.

Vanapagans pakasīja aiz auss, izvilka uti, iedeva puikam un lika iebāzt Pikeram aizausē. Tikko Pikers sāks kustēties, velnēns nozags dūkas.

Tā arī notika. Uts sāka kost, Pikers kasīties, puika paķēra dūkas un iedeva Vanapaganam. Steigšus viņi devās uz elli. Vanapagans ieslēdza dūkas aiz septiņām atslēgām, lai neviens tās nedabūtu.

Pamodies un nekur neatradis dūkas. Pikers noskuma: kur lai nu zeme ņem lietu! Viņš gan uzminēja, ka vainīgs Vanapagans, bet vai tas ko līdzēja?

Aiz gara laika Pikers ar dēlu ķerstīja zivis. Noņēmušies līdz pat vakaram, tie nedabūja nenieka.

Pēkšņi dēls ieraudzīja upes dibenā kādu puiku, kas pielavījies svešam lomam un ber zivis savā maisā. Pikers noķēra palaidni: tas izrādījās Vana-pagana dēls.

Puika sāka lūgties: "Mums ellē rīko lielas kāzas, precas pati velna meita, un mums jāgādā mielastam gaļa."

"Es tevi, rakari, ātrāk nelaidīšu vaļā, kamēr neapsolīsi arī mani saukt kāzās!"

Vanapagana dēlam gan nebij tas pa prātam, bet, redzēdams, ka citādi nelaidīs vaļā, viņš solījās lūgt Pikeru kāzās.

Arī Pikera dēls plijās virsū: "Ja nesauksi mani kāzās, atņemšu tev zivis -sviniet tad kāzas bez gaļas!"

Puikam bij žēl zivju, un viņš ielūdza kāzās arī Pikera dēlu.

Augustā pienāca velna grāmata: Pikers ar dēlu lūgti ellē uz kāzām.

Ellē sākās dzīru prieki. Degvīna bij tik daudz, ka viesi tikko nenoslīka. Dūkas, bazūnes, stabules un bungas strādāja bez apstājas. Pats lielais velns lieliskā omā noraudzījās, kā elles ļaudis dejo un lēkā.

Pēkšņi Vanapaganam ienāca prātā, ka viņam ir vēl vienas dūkas, kas noslēptas aiz septiņām atslēgām. Viņš aizgāja un atnesa arī tās; mēģināja pūst, bet neizspieda ne skaņas.

Pikers sāka ausīties: "Skat, kur manas dūkas! Ja tik dabūtu tās rokā, tad gan jums parādītu!"

Izmēģinājās visi elles spēlmaņi, bet neviens neprata rīkoties ar šīm dū-kām. Beidzot Pikera dēls ieminējās:

"Ļaujiet man pamēģināt, varbūt izdabūšu kādu skaņu!"

Pikera puika paņēma dūkas, apskatīja tās no visām pusēm un pielika pie lūpām. Kāzu viesi saskrēja klausīties jaunās dūkas.

Deviņi pērkoni^1 Tikko puika laida vaļā - šāvās zibeņi un dārdēja pērkona grāvieni. Daju no kāziniekiem nospēra zibens, kas palika dzīvi - taisījās, ka pazūd.

Pikers ar dēlu izstaigājās krustām šķērsām pa tukšo elli, bet neatrada nevienas dzīvas dvēseles. Tad dūkas ņēma pats vecais un tā pūta, ka elle nodrebēja līdz pat pamatiem.

Kā muižnieks nokļuva debesīs. Igauņu pasaka

eiz dzīvoja muižnieks. Kad viņa pēdējā stundiņa bij pienākusi, tas devās uz debesīm. Gāja, gāja dienas un naktis -beidzot nonāca pie debesu vārtiem un nedroši pieklauvēja. Pēteris prasīja: "Kas tur ir?"

Muižnieks atsaucās: "Muižnieks! Nāku no grēcīgās pasaules un lūdzu ielaist debesīs."

Pēteris atteica: "Nekas neiznāks - muižniekus debesīs nelaiž. Tie lai brauc tieši uz elli, debesis pilnas žīdu, kas muižnieku dēļ nobeidzās ceļā uz Ameriku."

Muižnieks neatlaidās, bet Pēteris nebij pielūdzams. Muižniekam cits nekas neatlika kā doties tieši uz elli, jo zemes virsū vairs negribēja atgriezties.

Pa ceļam muižnieks satika savu agrāko advokātu. Tas taujāja:

"Kam esi tāds saīdzis?"

Muižnieks atteica: "Kā lai nebūtu saīdzis? Gribēju tikt debesīs, bet Pēteris neatvēra vārtus - lai ejot uz elli, debesis esot žīdu pilnas."

Advokāts mierināja: "Nāc atpakaļ! Gan dabūšu tevi iekšā. Kā zemes virsū tev izpalīdzēju likstās, tā arī šoreiz tikšu galā ar Pēteri."

Muižnieks nelikās to divreiz teikties, un steigšus devās abi ar advokātu atpakaļ.

Drīz tie nonāca pie debesu vārtiem. Advokāts pieklauvēja, un Pēteris prasīja:

"Kas tur ir?"

Advokāts atbildēja: "Vecs, godīgs muižnieks ar savu advokātu."

Pēteris atcirta: "Reiz jau teicu, ka muižniekus neuzņem."

Advokāts neatlaidās: "Atdari vārtus un ielaid vismaz mani."

Pēteris atvēra, un advokāts iegāja iekšā, teikdams: "Steidzies žigli pie mīļā Dieviņa un saki, ka gribu ar viņu parunāt šī muižnieka lietā. Kamēr būsi projām, tikmēr palikšu tavā vietā."

Pēteris aizgāja. Tikko viņš bij projām, advokāts sauca pilnā rīklē, ka atskanēja visas debesu dangas:

"Sanāk! Sanāk! Ellē velns izpārdod vecas drēbes!"

Tikko viņš bij to izteicis, visi žīdi pa kaklu pa galvu metās uz vārtiem. Acumirklī debesīs vairs nebij neviena žīda.

Tad advokāts ielaida muižnieku. Nu Pēteris vairs nevarēja neko iebilst, jo debesīs vietu bij diezgan.

Bet no šī laika Pēteris nelaiž debesīs nevienu advokātu.

Mēness darvotājs. Igauņu pasaka

ecais Dievs bij pabeidzis pasaules radīšanu, bet nebij ap-mierinčrts ai savu darbu - pasaulei trūka gaismas. Diend saule ritēja pa debesu jumu, bet vakaros debesis un zemi klāja dzija tumsa. Visu, kas tad notika, paslēpa nakts.

Gribēdams novērst šo trūkumu. Radītājs pavēlēja debesu kalējam Ilmarīnenam gādāt naktīm gaismu.

Ilmārīnens paklausīja un devās uz savu smēdi, kur jau bij kalts debesu jums. Viņš ņēma daudz sudraba un izlēja lielu bumbu. Apvilka to ar biezu zelta kārtu, ielika vidū gaišu liesmu un lika bumbai ritēt pa debesu loku. Tad izkala pulkiem zvaigžņu, apzeltīja un nolika debesu telpā katru savā vietā.

Zemes virsū sākās jauna dzīve. Tikko nodzisa saule, debesu malā parādījās zelta mēness, uzsākdams savu ceļu pa debesu velvi un aizdzīdams nakts tumsu ne sliktāk par sauli. Viņam apkārt mirgoja zvaigžņu bari, kas pavadīja to kā karali līdz otrai debesu malai.

Tā uz pasauli lija gaisma kā dienu, tā nakti. Mēness vaigs bij tikpat gaišs un tīrs kā saules, bet nedeva vienīgi siltumu. Bet dažudien saule tā cepināja, ka ļaudis labāk strādāja naktssarga gaismā, no sirds priecādamies par debesu balvu.

Vienīgi velnam mēness nebij pa prātam, jo gaismā neveicās neviens ļauns darbs. Ja velns gāja nedarbos, to pazina jau pa gabalu un padzina ar kaunu un negodu. Pēc mēness radīšanas viņš bij nozvejojis tikai divas dvēseles.

Tā nu viņš sēdēja dienu un nakti, domādams, kā izlīdzēties. Atsauca savus puišus, bet arī tie nezināja padoma. Visi trijatā prātoja, prātoja, bet ne pie kāda gala netika.

Septītā dienā nebija vairs ne kumosa ēsmas. Viņi sēdēja vaidēdami un stenēdami, spaidīja tukšos vēderus un velti lauzīja galvas. Te pašam velna lielkungam iešāvās prātā laimīga doma:

"Vienīgais glābiņš - dabūt mēnesi pie malas! Tikko debesis satumsīs, būsim tādi pat varoņi kā agrāk. Zvaigžņu bālā gaismā bez bēdu varam ķerties pie sava vecā amata."

"Vai lai mēnesi noraujam no debesīm," prasīja velna kalpi.

"Nē," velns atteica, "mēs nedabūsim to zemē. tas turas pārāk stipri. Vislabākais - notraipīsim mēnesi ar darvu melnu. Lai tad ripo vien pa debesīm, mums tas vairs nekaitēs."

Velna ļaudīm patika kunga padoms, un tie grasījās tūliņ ķerties pie darba. Bet bij jau par vēlu, jo mēness jau ritēja un saule pacēla vaigu.

Otrā dienā viņi ar skubu stājās pie darba un strādāja līdz vēlam vakaram. Pats velns bij nozadzis darvas mucu un aizstiepis uz mežu kalpiem. Tie sēja trepes no septiņiem gabaliem: katrs gabals bij septiņas asis garš. Tad tie atnesa prāvu spaini un sasēja lūku vīšķi, ko uzbāza garā kārtī.

Nu viņi gaidīja nakti. Mēnesim lecot, velna lielkungs pārsvieda pār pleciem trepes un darvas mucu, pavēlēdams abiem kalpiem sekot ar spaini un vīšķi.

Nonākuši galā, tie salēja spainī darvu, piebēra vēl sodrējus un iemērca vīšķi. Tanī pašā acumirklī mēness izlīda no meža. Steigšus rīkoja trepes, velna lielkungs iedeva vienam kalpam spaini un lika žigli rāpties augšā, bet otram apakšā bij jātur trepes.

Velns ar kalpu turēja trepes atspērušies. Bet kalps nevarēja noturēt lielo smagumu, un trepes sāka līgoties. Darvotājam paslīdēja kāja, un tas ar visu spaini uzgāzās velnam taisni virsū. Velns sprauslāja lādēdamies un purinājās kā lācis. Trepes dārdēdamas nogāzās zemē un sasitās gabalu gabalos.

Velns dusmās ārdījās kā traks, ka darbs neizdevies un pats vēl piedevām nolējies ar darvu. Gan viņš mazgājās un berzās, skrāpējās un kasījās, bet darva un sodrēji nebij vairs notīrāmi. Tā velns palika melns līdz šcri baltai dienai.

Tik bēdīgi beidzās velna pirmais mēģinājums. Bet darbs māca darītāju. Otrā dienā velns nozaga septiņas trepes, sasēja tās kopā un nolika mežma-lē, kur mēness sāka savu ceļu. Mēnesim lecot, velns iedzina trepes zemē, atbalstīja tās vēl abām rokām un pavēlēja otram kalpam rāpties ar darvas spaini augšā. Piekodināja turēties stingri jo stingri pie kāpšļiem, lcri atkal ne-paslīdētu.

Kalps rāpās augšā, cik ātri vien jaudāja, un laimīgi sasniedza pēdējo kāpsli. Mēness izkāpa no meža karaliskā godībā. Velns uzvilka trepes līdz pašam mēnesim. Ak, tavu laimi! Trepes bij pietiekoši garas.

Velna kalps žigli vien ķērās pie darba.

Nebij nemaz tik viegli nostāvēt augšā uz trepēm un darvot mēnesim seju, jo tas nestāvēja vis mierīgi uz vietas, bet ritēja tālāk.

Tāpēc kalps piesējās ar virvi pie mēness un, paķēris no spaiņa vīšķi, sāka to notraipīt no otras puses. Biezai zelta kārtai darva negribēja lipt klāt. Kalps strādāja vaiga sviedros, līdz tam izdevās nodarvot mēnesim muguru.

Velns skatījās apakšā ar platu muti. Redzot darbu pa pusei jau pabeigtu, viņš criz priekiem sāka lēkāt no vienas kājas uz otru.

Nokrāsojis melnu mēness muguru, kalps ar pūlēm pārgāja uz priekšu, lai aptraipītu debesu sargam arī seju. Brīdi atņemdams elpu, tas prātoja, kā vieglāk tikt galā ar priekšpusi. Bet nevarēja nekā prātīga izdomāt un nolēma rīkoties tāpat.

Velna kalps gribēja atkal ķerties pie darba. Te pamodās vecais Dieviņš. Izbrīnījies tas pamanīja, ka pasaule palikusi uz pusi tumšāka, lai gan pie debesīm nebij neviena mākonīša. Pēkšņi viņš ieraudzīja mēnesī vīru, kas mērcēja vīšķi darvas spainī. Apakšā velns aiz prieka lēkāja kā āzis.

"Ak, tad tādus nedarbus jūs darāt man aiz muguras!" Dievs izsaucās. "Lai tad arī ļaundaris saņem pelnīto algu! Mēnesī esi un tur arī paliksi uz visiem laikiem - par biedinājumu citiem, kas grib pasaulei laupīt gaismu!"

Tā arī notika. Vēl šo baltu dienu mēnesī redzams vīrs ar darvas spaini. Gan mēness bieži kāpj jūrā mazgāties, bet darvas traipi palikuši uz visiem laikiem.

Nāve ābelē. Leišu pasaka

eiz mazā būdiņā dzīvoja vecs vecītis. Kādu vakaru ciemā iegriezās trīs svešinieki un lūdza vecītim naktsmājas. Tas atbildēja, lai liekoties vien gulēt, bet gultas gan šim neesot. Ceļinieki bij ar mieru un palika.

Vecītim vakariņās nebij nekā cita kā vienīgi sakaltušas maizes garozas. Viņš tomēr lūdza ciemiņus dalīties maltītē un neapsmādēt to. Tā visi paēda liku likām.

No rīta aiziedami, ceļavīri prasīja, cik jāmaksājot. Vecītis atteica, ka nekā. Bet viņam esot ābele, no kuras vēl nekad neesot ēdis, jo, tikko āboli ienākoties, tie tūliņ pazūdot. Leti āboli turpmāk paliktu ābelē! Svešinieki to apsolīja.

Kādu rītu vecītis ieraudzīja, ka ābelē sakāpuši puikas, bet pašā galotnē sēž pieaudzis vīrs.

Vecītis prasīja: "Draugs, kā tu te nokļuvi?"

Vīrs neko neatbildēja. Vecītis pavēlēja puikām kāpt zemē, bet svešo vīru nelaida vaļā, kamēr tas nesāka lūgties. Tad palaida arī to.

Reiz pie vecīša atnāca nāve un aicināja sev līdzi. Tas lūdzās, lai atļaujot paņemt uz ceļa kādu ābolu. Bet tie karājās pašā galotnē, un vecītis nevarēja tikt klāt.

Tad rāpās kokā pati nāve, norāva ābolus, bet netika vairs zemē. Gan viņa purināja, gan kratīja ābeli, bet nekas nelīdzēja.

Nu bij nāves kārta vecīti lūgties. Tas atteica, ka laidīšot vaļā tikai tad, ja nāve ļaušot viņam vēl dažus gadus dzīvot. Tikusi beidzot no koka vaļā, nāve aizskrēja kā aizsvilusi.

Tāpēc vēl līdz šai baltai dienai nāve nemīl iet pakaļ veciem ļaudīm.

Naudas dzirnaviņas. Leišu pasaka

eiz dzīvoja nabaga vīrs, kam bij viena vienīga pupa. Viņš gribēja pupu apēst, bet tā lūdzās, lai iestādot zemē. Vīrs iedēstīja pupu un ielika būdiņas logā. Pirmā dienā tā jau sniedzās līdz istabas griestiem, otrā - līdz jumtam un trešā -līdz pat debesīm.

Vīrs uzkāpa pa pupas zariem debesīs un ieraudāja, ka eņģeļi maļ naudu. Viņš lūdzās, lai arī viņam dodot naudas dzirnaviņas, - un dabūja. Bet eņģeļi piekodināja, lai vairāk dzirnaviņas nemaļot kā reizi dienā. Ja malšot biežāk - putekļi vien nokūpēšot. Vīrs tiešām mala tikai reizi dienā un iedzīvojās daudz naudā.

Skauģi manīja, ka vecītis palicis bagāts, un dzirnaviņas nozaga. Bet vīram bij gailis, un tas dziedāja, ka dzirnaviņas esot nozadzis bagāts saimnieks.

Zaglis gribēja pirkt muižu, un, tā kā viņam vajadzēja daudz naudas, tas mala vairākas reizes dienā un malumu bēra pagrabā. Beidzot nosprieda, ka pagrabs nu būšot pilns ar naudu, bet, attaisot durvis, putekļi vien nokūpēja.

Gailis dziedāja pagraba jumtā:

"Mazi kungi, ubagu kungi, atdodiet nabaga vīra dzirnaviņas!"

Saimnieks dusmās ieslodzīja gaili govju kūtī. Nakti gailis attaisīja vārtus, ielēca vilks un saplosīja visus zirgus. No rīta gailis dziedāja atkal to pašu veco dziesmu:

"Mazi kungi, ubagu kungi, atdodiet nabaga vīra dzirnaviņas!"

Tad saimnieks iesvieda gaili akā, bet gailis izdzēra to sausu un dziedāja atkal savu veco dziesmu.

Saimnieks iebāza gaili krāsnī, lai tas sadegtu. Bet gailis nodzēsa uguni un dziedāja joprojām:

"Mazi kungi, ubagu kungi, atdodiet nabaga vīra dzirnaviņas!"

Tad saimnieks saķēra gaili, nokāva to un apēda. Bet gailis dziedāja savu dziesmu pat vēderā:

"Mazi kungi, ubagu kungi, atdodiet nabaga vīra dzirnaviņas^1"

Beidzot saimniekam neatlika nekas cits kā atdot nabaga vīram i dzirnaviņas, i gaili. Un vecis maļ naudu līdz šai baltai dienai.

Pasaku draugs. Leišu pasaka

eiz dzīvoja vecs vīrs ar sievu, un šim vecim ļoti patika klausīties pasakās. Reiz pie viņa iegriezās krievs un lūdza naktsmājas. Vecis bij ar mieru uzņemt krievu, ja vien tas solās visu nakti stāstīt pasakas. Krievs tam piekrīt.

Vecis ar ciemiņu paēda vakariņas, un abi nogūlās uz lāvas. Bet vecene uz mūrīša vērpa skala gaismā. Krievs ilgi stāstīja, ko pieredzējis un kur bijis. Tā viņš turpināja līdz pirmajiem gaiļiem, tad mazliet apklusa un prasīja:

"Tētiņ, vai tu zini, kas tev guļ blakām uz lāvas?"

"Ko niekojies!" vecis atsaucās. "Nu, taču krievs!"

"Neuzminēji! Ne krievs, bet vilks!"

Vecis ātri paskatījās uz krievu, un - tiešām! - tas bij pārvērties vilkā. Vecis sabijās, bet vilks teica:

"Nebīsties! Paskaties - tu taču esi patiesībā lācis."

Vecis paskatījās uz sevi - viņš bij pārvērties lācī.

"Paklausies, tētiņ!" vilks teica. "Mēs nevaram palikt te uz lāvas. Labāk skriesim ārā, kamēr vēl nav novilkti kažoki."

Viņi izgāja ārā un ieraudāja veča zirgu. Vilks teica:

"Apēdīsim to!"

"Rīma! Vai neredzi, ka tas ir mans zirgs?' vecis iesaucās.

"Kas man daļas? Badu ne ar ko neaizliegsi."

Viņi saplosīja zirgu, skrēja tālāk un satika veceni. Tā bij veča sieva. Vilks atkal teica:

"Apēdīsm arī šo sievu^1"

"Vai prāts? Tā taču mana sieva!" lācis iesaucās.

"Kas man daļas gar tavu sievu!" vilks noņurdēja, un viņi apēda arī veceni.

Tā lācis ar vilku klejoja apkārt visu cauru vasaru. Pienāca ziema, un vilks teica:

"Līdīsim alā! Lien tu dziļāk, es apgulšos tuvāk priekšā! Ja mūs ieraudzīs mednieki, mani nošaus pirmo. Tad ievēro! Tikko mani nošauj un novelk ādu, mūc ārā no alas, pārlec man pāri - un tu atkal pārvērtīsies cilvēkā!"

Vilks ar lāci gulēja alā. Pienāca mednieki, nošāva vilku un gribēja novilkt tam ādu. Lācis gribēja mukt ārā no alas un lēkt pāri vilkam, bet kūleniski novēlās no lāvas.

"Au! Au! Au!" vecis gaudoja. "Viņš mani sadauzīja!"

Vecene satrūkās un nolēca no mūrīša.

"Kas tev kaiš, tētiņ? Kas noticis? Ko ālējies kā piedzēris?"

"Kā?" vecis brīnījās. "Tu nezini, kas es esmu?"

Un viņš sāka stāstīt: "Mēs ar krievu bijām pārvērtušies zvēros, viņš vilkā, es - lācī. Klejojām pa mežiem visu vasaru. Apēdām mūsu zirgu un tevi."

Bet vecene aiz smiekliem nevarēja vairs valdīties. Viņa smējās kā kutināta:

"Jūs abi visu laiku gulējāt uz lāvas un krācāt, ka griesti līgojās, bet es sēdēju un vērpu."

Vecis bij pamatīgi sasities un no šī brīža negribēja vairs līdz gaiļiem klausīties pasakās.

Vienacīte, Divacīte, Trijacite. Latviešu pasaka

eitiņcri nomira māte, viņa palika sērdienīte. Tēvs pēc kāda laika apprecēja citu sievu, pārveda sērdienitei pamāti. Šai jau pašai bij trīs meitas: vienai bij viena acs, otrai divas, tre-šca trīs. Pamātes meitas visas bij ļoti slinkas, nevīžoja ne salmiņa pacelt; sērdienitei viņas bij jāapkalpo, un šī to arī darī-ja nekurnēdama. Ne pamāte, ne viņas meitas neieredzēja sērdienīti ne acu galā. Sērdienitei bez visām kopšanām bij vēl jāgana govis.

Reiz pamātei ienāca prātā dot sērdienitei ganos līdzi vilnu vērpt. Sērdie-nlte paņēma vilnu, aizdzina govis ganos un sāka raudāt, kā viņa. govis ganot, lai savērpj trīs mārciņas vilnas. Viņai raudot, pienāca Raibuļa un prasīja: kālab tā raudot? Sērdienīte izstāstīja - tā un tā: "Pamāte man iedeva trīs mārciņas vilnas, tās man ganos jāsavērpj. Kā lcri to izdaru?"

"Tur es tev varu palīdzēt," rcribā govs teica, "bāz man vilnu pa muti iekšā, tad nāks pavediens pa nāsīm laukā un tīsies ap ragiem. Tas būs tik daudz kā redzēt - vilna savērpta."

Sērdienīte tā darīja, un pēc maza joniņa visa vilna bij pārstrādāta dzijā. Pamāte mājās nevarēja ar savām meitām vien izbrīnīties, kā sērdienīte varējusi tik ātri savērpt. Otrā dienā viņa sūtīja pirmo meitu ar vienu aci sērdie-nītei līdzi ganos, noskatīties, kas viņai palīdz. Pret brokasta laiku govis iznāca klajumā un sāka atgremot saplūkto zāli. Sērdienīte un mātes meita apsēdās iekost brokastu. Pēc brokasta sērdienīte sāka dziedāt šūpļa dziesmiņu:

"Miga. miga vien' actiņa.

Drīz aizmiga otr' actiņa!"

Tikko viņa bij to izdziedājusi, kad mātes meita jau krāca dziļā miegā. Sērdienīte žigli, žigli paķēra vilnu un prom pie Rcribuļas. Viens, divi, trīs - vilna bij apēsta, savērpta un dzija notīta. Kad pamodās slinkā mātes meita, tad jau vajadzēja dzīt lopus pusdienā. Mājas māte prasīja savai meitai, kas sērdienitei palīdzējis vilnu savērpt, bet šī nekā nezināja pateikt.

Otrā dienā gāja otra mātes meita ar divām acīm sērdienitei līdzi ganos. Bet ar to bij tāpat. Tikko sērdienīte uzdziedāja savu šūpļa dziesmu:

"Miga. miga vien' actiņa,

Drīz aizmiga otr' actiņa!" - kad jau miega pūzne mātes meita krāca, ka rībēja vien. Arī šī neredzēja, kā sērdienīte savērpa vilnu. Trešā dienā bij tre-šcri mātes meitai ar trim acīm jāpavada sērdienīte ganos. Kad govis atkal apstājās brokasta laikā un ganītājas pašas bij iekodušas brokastu, sērdienīte sāka dziedāt:

"Miga, miga vien' actiņa,

Drīz aizmiga otr' actiņa!"

Mātes meitai aizvērās pierē abas acis, bet pakausī trešā acs palika vaļā. Sērdienīte, par nelaimi, nezināja, ka mātes meitai vēl trešā acs. Sērdienīte tūliņ steidzās atkal pie Raibuļas, un vilna drīz jo drīz bij savērpta. Tagad mātes meita zināja mājās pateikt, kā sērdienīte varēja tik ātri vilnu savērpt. Pamāte tūliņ lika Raibuju nokaut. Sērdienīte gan raudāja, gan raudāja, bet Raibuju tikpat nokāva.

Sērdienīte paņēma Raibuļas sirdi un paglabāja pie vārtiem zemē. Tur nu izauga skaista zelta ābele lieliem, spožiem zelta āboliem. Bet zelta ābolus cits neviens nevarēja dabūt kā sērdienīte. Kad cits kāds gāja ābolus raut, zelta ābele cēlās gaisos un nejāvās; bet, kad gāja sērdienīte, tad viņa liecās vēl pretī.

Reiz jāja bagāts princis caur sērdienītes tēva mājām. Viņš ieraudzīja zelta ābeli un gribēja vienu ābolu; bet, tikko viņš pēc ābola sniedzās, ābele cēlās gaisos. Princis izsauca visus mājiniekus ārā un solījās to precēt, kas viņam pasniegs vienu ābolu. Visas trīs mātes meitas gribēja skaisto princi kā ēst, tādēļ visas trīs pēc kārtas vien devās pēc āboliem, bet ābele cēlās gaisos. Nu gāja sērdienīte. Zelta ābele pati noliecās pretī, lai sērdienīte rauj ābolus, cik patīk. Princis aizveda sērdienīti sev līdzi un to apprecēja.

Saturs

Sieva par simts govīm. Afrikāņu pasaka Zaķis. Afrikāņu pasaka

Muļķa vīrs un gudrā sieva. Afrikāņu pasaka

Dievu izredzētā Sabulana. Afrikāņu pasaka

Baiames sapulce. Austrāliešu pasaka

Septiņas Meameju māsas. Austrāliešu pasaka

Asins zieds. Austrāliešu pasaka

Miroņa līgava. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

Ūdens plūdi un nozagtā uguns. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

Kolibrija mīlas stāsts. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

Zvaigzne. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

Dvīņi. Meksikāniešu pasaka

Но-Tai. Japāņu pasaka

Ošidori. Japāņu pasaka

Džu-roku-sakura. Japāņu pasaka

Neizpaustais noslēpums. Japaņu pasaka

Pūķu princese. Ķiniešu pasaka

Govju gans un vērpēja. Ķīniešu pasaka

Laimes un nelaimes bērns. Ķiniešu pasaka

Mazais Ienākums un Lielais Pienākums. Ķīniešu pasaka

Daudz kāro, maz tiek. Ķīniešu pasaka

Skopais zemnieks. Ķiniešu pasaka

Dzeltenās upes gari. Ķīniešu pasaka

Nežēlīgais vīrs. Ķiniešu pasaka

Devīgākais cilvēks pasaulē. Tibetiešu pasaka

Vīriešu naidniece. Tibetiešu pasaka

Labais karalis Hatams. Tibetiešu pasaka

Vērši par lieciniekiem. Tibetiešu pasaka

Princese Mirča. Indiešu pasaka

Bhānu un viņa sieva. Indiešu pasaka

Tava sieva ir laba. Indiešu pasaka

Peles grauž dzelzi. Indiešu pasaka

Radžputs Dūšīgais. Indiešu pasaka

Goda vīrs Bharataka. Indiešu pasaka

Bharataka domā. Indiešu pasaka

Koka jaunava. Turku pasaka

Dervišs un sasistais pods. Turku pasaka

Zeme prasa savu tiesu. Kaukāziešu pasaka

Pelnrušķis. Kaukāziešu pasaka

Kā kerkendieši gāja malku cirst. Kaukāziešu pasaka

Muļķa auhieši. Kaukāziešu pasaka

Par mullu Nāsretdīnu. Kaukāziešu pasaka

Trīs vedeklas. Grieķu pasaka

Skaistākā sieviete pasaulē. Albāņu pasaka

Nabaga vīrs un skaistais dārzs. Serbu pasaka

Divi zagļi. Čigānu pasaka

Kā radās vijole. Čigānu pasaka

Laimes zieds. Čigānu pasaka

Princese varde. Krievu pasaka

Dvēseļu ilgas pēc dzimtenes. Šveiciešu pasaka

Mūsu mīļās Dievmātes dejotājs. Franču pasaka

Daila un nezvērs. Franču pasaka

Vienroce. Franču pasaka

Nolādētās lakstīgalas. Vācu pasaka

Puika kokā. Varcu pasaka

Lielmāte Juta. Varcu pasaka

Karaliene pie loga. Angļu pasaka

Kādēļ tu klusēji? Angļu pasaka

Baltais puika. Grenlandiešu pasaka

Ceļojums ap zemeslodi. Grenlandiešu pasaka

Zagļu meistars. Norvēģu pasaka

Mirklis debesīs. Dāņu pasaka

Rūķīšu cepure. Dāņu pasaka

Pacietīgā sieva. Dāņu pasaka

Mācītājs mucā. Dāņu pasaka

Gailis, dzirnutiņas un sirsoņu spiets. Zviedru pasaka

Aizliegtais skūpsts. Somu pasaka

Velnu pils. Somu pasaka

Galva. Somu pasaka

Pērkona dūkas. Igauņu pasaka

Kā muižnieks nokļuva debesīs. Igauņu pasaka

Mēness darvotājs. Igauņu pasaka

Nāve ābelē. Leišu pasaka

Naudas dzirnaviņas. Leišu pasaka

Pasaku draugs. Leišu pasaka

Vienacīte, Divacīte, Trijacīte. Latviešu pasaka

Kļūdu labojums.

PASAKU PASAULE

Parakstīta iespiešanai 26.06.91. Formāts 60X84/16. Ofseta papīrs Nr. 1. žurnālu cirstā garnitūra. Ofsetspiedums. 10,23 uzsk. iespiedi.; 11,16 uzsk. kr. nov. Pas. Nr. 102911. Metiens 30 000 eks. SIA «Kopa», 226004, Rīgā, Vienības gatvē 11. Licence 2—0304. Salikums un noformējums Sabiedrības «Balta» grāmatu apgādā. Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

PASAKU PASAULE

Parakstīta iespiešanai 26.06.91.

Formāts 60X84/16. Ofseta papīrs Nr. 1. Žurnālu cirstā garnitūra. Ofsetspiedums. 10,23 uzsk. iespiedi.; 11,16 uzsk. krāsu nov.; Pas. Nr 102911 Metiens 30 000 eks. Līgumcena. Sabiedrības «Balta» grāmatu apgāds 226007 Rīgā, a/k 109. Licence № 2 — 0142.

Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1

'Zokumio - vdrds. kči sauc dzivu cilvēku, lai atšķirtu nohomio vaikamio. mirušam doto

vOrda

2

Budzudans - šķirsts, kur glabū Būdas tēlus, mirušo piemiņas plčtksnites un citas relikvijas.

3

KaukčJZčj

4

D ž i n i - labi un Jauni gari.

5

Pīkst 6-9 rītā.

6

Nav zināms, vai tas noticis, zvanot zvanus vai sitot tamtamu vai kādu citu instrumentu. Vecindu laikā bardi stundas pili paziņoja dziedot

7

L a к h s - 100 000 zelta gabalu.

8

Iepriekšējā dzīvē izdarītie darbi "nogatavojas" nākošajā dzīvē, jo no tiem atkarīgi kāda radījuma likteņi.

9

Bētelvistokli gatavo no arekas rieksta (Areca Catechu), ko. sajaucot ar vircēm, satin bētelpapira (Piper betle) lapā, košjā pēc ēdiena, lai mutei butu patīkama smarža. To pasniedz, ja grib kādam uzticēt svarigu uzdevumu

10

A u h a - novads Kaukdzā.

11

bikers - Pērkons

12

V anapagans - Velns.

Content

Švābe Arveds Pasaku pasaule.32 tautu pasakas

Sieva par simts govīm Afrikāņu pasaka

Zaķis Afrikāņu pasaka

Muļķa vīrs un gudra sieva Afrikāņu pasaka

Dievu izredzētā Sabulana Afrikāņu pasaka

Baiames sapulce

Septiņas Meameju māsas. Austrāliešu pasaka

Asins zieds. Austrāliešu pasaka

Miroņa līgava. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

Ūdens plūdi un nozagts uguns. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

Kolibrija mīlas stāsts. Dienvidamerikas indiāņu pasaka

Zvaigzne Dienvidamerikas indiāņu pasaka

Dvīņi Meksikāniešu pasaka

Но-Tai Japāņu pasaka

Ošidori Japāņu pasaka

DŽU-rOkU-SakUra Japāpu pasaka

Neizpaustais noslēpums. Japāņu pasaka

Pūķu princese Ķiniešu pasaka

Govju gans un vērpēja Ķiniešu pasaka

Laimes un nelaimes bērns Ķiniešu pasaka

Mazais Ienākums un Lielais Pienākums. Ķiniešu pasaka

Daudz kāro, maz tiek Ķiniešu pasaka

Skopais zemnieks Ķiniešu pasaka

Dzeltenas upes gari Ķiniešu pasaka

Nežēlīgais Vīrs Ķiniešu pasaka

Devīgākais cilvēks pasaule Tibetiošu pasaka

Vīriešu naidniece Tibetiešu pasaka

Labais karalis Hatams Tit-etiesu pasaka

Vērši par lieciniekiem Tibetiešu pasaka

Princese Mirča Indiešu pasaka

Bhanu un viņa sieva indiešu pasaka

Tava sieva ir laba Indiešu pasaka

Peles grauž dzelzi Indiešu pasaka

Radžputs Dūšīgais' indiešu pasaka

Goda vīrs Bharataka Indiešu pasaka

Bharataka domā Indiešu pasaka

Koka jaunava Turku pasaka

Dervišs un sasistais pods Turku pasaka

Zeme prasa savu tiesu Kaukāziešu pasaka

Pelnrušķis. Kaukāziešu pasaka

Ka kerkendieši gāja malku cirst Kaukāziešu pasaka

Muļķa auhieši Kaukāziešu pasaka

Par mullu Nasretdinu Kaukčkziešu pasaka

Trīs vedeklas Grieķu pasaka

Skaistaka sieva pasaulē Albāņu pasaka

Nabaga vīrs un skaistais dārzs. Serbu pasaka

Divi zagļi. Čigānu pasaka

Ka radās vijole. Čigānu pasaka

Laimes zieds čigenu pasaka

Princese varde. Krievu pasaka

Dvēseļu ilgas pēc dzimtenes Šveiciešu pasaka

Mūsu mīļās Dievmātes dejotājs. Franču pasaka

Daiļā un nezvērs. Franču pasaka

Vienroce Franču pasaka

Nolādētās lakstīgalas Vācu pasaka

Puika kokā Vācu pasaka

Lielmāte Juta. Vācu pasaka

Karaliene pie loga. Angļu pasaka

Kādēļ tu klusēji? Angļu pasaka

Zagļu meistars Norvēģu pasaka

Mirklis debesīs. dāņu pasaka

Rūķīšu cepure. Dāņu pasaka

Pacietīga sieva Dāņu pasaka

MāCĪtājS mucĀ. Dāņu pasaka

Gailis, dzirnutiņas un sirsoņu spiets Zviedru pasaka

Aizliegtais skūpsts Somu pasaka

VelnU pilS Somu pasaka

Galva. Somu pasaka

Pērkona dūkas. Igauņu pasaka

Kā muižnieks nokļuva debesīs. Igauņu pasaka

Mēness darvotājs. Igauņu pasaka

Nāve ābelē. Leišu pasaka

Naudas dzirnaviņas. Leišu pasaka

Pasaku draugs. Leišu pasaka

Vienacīte, Divacīte, Trijacite. Latviešu pasaka

Saturs

1