Pasaku valstī II. Ziemeļnieku tautas pasakas

Pasaku valstī II. Ziemeļnieku tautas pasakas

I. Somu tautas pasakas

..

Slotnieks un ķēniņš.

Dzīvoja reiz vecs vīriņš, kup» citu vairs neko nevarēja strādāt, ka tikai griezt mežā zarus un siet no tiem slotas. Viņš piekfāva pilnu vezumu slotu un taisījās ar viņām ceļā uz pilsētu. Ceļā viņš satika ķēniņu. Bet slotnieks nezināja, ka tas ir ķēniņš. Un ķēniņš teica vecītim:

„Aizved ari mani līdz pilsētai, es tev samaksāšu, cik tu gribēsi.“

Vecītim nebij nekas pretim, viņš iesēdināja ķēniņu aiz sevis ragavās, un abi brauca tāļāk.

Kamēr viņi brauca, ķēniņš izsvaidīja visas slotas no kamanām pa ceļu. Bet vecais vīriņš to nebij pamanījis, kamēr viņi iebrauca pilsētā. Kad vīriņš te atskatījās atpakaļ, ragavās vairs nebij nevienas slotas. Viņš sāka ķēniņu bārt:

„Kādēļ tu izsvaidīji manas slotas, nelieti tāds! Tagad man nebūs naudas, par ko nopirkt maizi“. „Nodod mani tiesai, ja gribi“, ķēniņš atteica. Slotnieks ķēniņu iesūdzēja tiesā un izstāstīja tiesnesim, ka viņš to ieņēmis savās ragavās pavest līdz pilsētai, bet šis par pateicību izsvaidījis visas viņa slotas no ragavām.

„Gan jau viņš tev atlīdzinās, ja būs darījis tev pāri,“ tiesas kungi atbildēja. )

Otrā dienā vīriņš ar ķēniņu abi atnāca tiesā. Ķēniņš iedeva tiesas kungiem simts dālderus kukuļa, un tie viņu attaisnoja. Ari tiesneši nezināja, ka apsūdzētais ir ķēniņš.

Kad viņi abi gāja ārā no tiesas nama, ķēniņš teica vecajam slotniekam:

„Ja neesi mierā ar tiesas spriedumu, tad vari to pārsūdzēt, ja gribi.“

Vecais slotnieks nodeva ķēniņu pa otram lāgam augstākai tiesai. Te atkal tiesneši viņu mierināja: „Ja jau apsūdzētais tev darījis pāri, tad jau viņš atlīdzinās par taviem zaudējumiem“.

Otrā dienā abus izsauca tiesā. Bet te par naudu ķēniņu atkal attaisnoja un vecītim vēl pārmeta:

„Kādēļ tu piedzērušu ceļa gājēju ieņēmi savās ragavās! “

Tagad slotnieks iesūdzēja ķēniņu pa trešam lāgam visaugstākajā tiesā. Tomēr ķēniņš atkal iedeva kukuli, un tiesa viņu attaisnoja, bet vecajam vīriņam vēl piesprieda tiesas izdevumus.

Kad viņi nāca ārā no tiesas nama, ķēniņš uzaicināja veco slotnieku pie sevis pilī. Te ķēniņš iedāvināja vecītim astoņi simts dālderus un teica:

„Brauc tagad mājās un uztaisi sev buru laivu. Te tev būs alga laivas būvētājiem. Pavasarī nopin trīs tūkstošus pāru. vīžu un Jāņu dienā atved tās laivā uz pilsētu. Apstājies pie tilta pils tuvumā un pārdod vīžu pāri ne lētāki par trim dālderiem!“

Ķēniņš sarīkoja Jāņos lielus svētkus un izdeva rīkojumu:

„Visiem svētku apmeklētājiem jāierodas vīzēs. Vīzes tajā pašā dienā būs dabūjamas pirkt pie tilta laivā. “

Te nu vecītis uz ātru roku pārdeva visu savu krājumu, jo visi svētku viesi steidzās iegādāties vīzes no laivas pie tilta. Bet te katrs samaksāja par pāri trīs dālderus. Tā nu vecais slotnieks bagātīgi dabūja visu atpakaļ, ko bij pazaudējis no izsvaidītā slotu vezuma. Bet visus tiesas kungus ķēniņš atcēla no amata, tādēļ ka viņi bij sprieduši nepareizu tiesu.

Burvju zirgs.

Tēvam bij trīs dēli. Divi no viņiem bij gudri, bet trešais pavisam muļķis; viņš citu neko neprata, ka tikai no pelniem cept rausīšus.

Kādā dienā ķēniņš izziņoja pa visu valsti, ka precēšoties viņa meita. Viņš lika laukuma vidū uzcelt trīs asis augstumā grīdu un te ietaisīt mazu mājiņu. Mājiņā ķēniņš iesēdināja savu meitu un noteica: kufš ar visu zirgu uzlēkšot uz grīdas, tas dabūšot princesi par sievu.

Saplūda pie paaugstinājuma ļaudis no visām malām, atnāca ari abi gudrie brāļi, bet pelnu Ansi atstāja mājās: viņš jau tā kā tā no visa nekā nesaprata, jo bij par daudz muļķis.

Princeses precības notika ap kviešu pļaujamo laiku. Ari abi gudrie brāļi bij netāļu aiz mājas nopļāvuši savus kviešus. Bet velns pa naktīm nāca un zaga kviešu kūļus. Kad gudrie brāļi redzēja, ka kviešu kūļu laukā top arvienu mazāk, viņi izsūtīja vakarā pelnu Ansi apsargāt kviešu lauku. Šis sagrieza no vicām trīs lielas cilpas un izlika laukā, teikdams:

„Ja tu būsi labs gars, tad tu paliksi jau pirmajā cilpā, ja Jauns, tad ieķersies otrā, bet ja tu būsi kaut pats velns, tomēr no trešās cilpas tu ārā netiksi.“

Beidzot viņš redz, ka kviešu laukam tuvojās pats velns ar zvērojošām acīm. Ap pus kilometra tas vēl atstatu no lauka, bet zeme jau līgojās. Tikko velns pienācis kviešu laukam klāt, ar vienu grābienu tas notīra vai pusi pūravietas un, saķēris kviešu kūļus padusē, bēg jau prom. Bet pelnu Ansis skrej viņam pakaļ, uzmet pirmo cilpu kaklā un sauc:

„Sarauj cilpu, ja vari!“

Velns sarauj cilpu, kā nieku.

Tad Ansis met otro cilpu un sauc atkal:

„Sarauj ari to!"

Velns sarauj ari otro cilpu.

Tagad Ansis sviež trešo cilpu un saka:

„Sarauj vēl ari to!“

Velns rausta gan, rausta gan, bet beidzot atzīstas :

„Nē, to es vairs nevaru!“

„Ak tā: nevari vis, tad tu nu esi saķerts.“ Muļķa Ansis sagrāba velnu un prasa:

„Ko tu man dotu, ja es tevi palaistu vaļā?“ Velns atbildēja:

„Es tev došu tādu zirgu, kufš tevi pārvērtīs par skaistāko jaunekli visā pasaulē. Tev tikai jāielien pa zirga kreiso ausi iekšā un pa labo atkal ārā.“ „Kur tad tev tāds zirgs ir?“ Ansis prasīja. Velns trīs reizes dikti iesvilpās, un zirgs acumirklī bij klāt. No nāsīm tas pūta liesmas trīs ašu tāļumā.

„Ko tu man pavēlēsi, mans jaunais kungs?“ zirgs prasīja Ansim.

„Neko", muļķa Ansis atteica: „gribu tevi tikai izmēģināt“.

Ansis ielīda zirgam pa labo ausi iekšā un pa kreiso ārā, un viņš bij kļuvis tik nejauks, ka nejaukāku nemaz nevarēja iedomāties. Tad Ansis ielīda pa kreiso ausi iekšā un izlīda ārā pa labo ausi, tagad viņš bij kļuvis par visskaistāko jaunekli visā pasaulē.

Pēc tam Ansis zirgu atlaida. Bet tikko zirgs bij pazudis, ari Ansis bij pārvērties atkal par neglīto pelnu rušķi.

Ansis atgriezās atpakaļ mājās, uzlīda uz krāsns un nodarbojās tur ar saviem pelnu raušiem. Abi otrie brāļi bij aplūkojuši ķēniņa meitu un pārnākuši vakarā mājās. Ansis prasīja:

„Vai tur ir jauki? Man ari kādreiz gribētos aiziet jums līdzi!“

„Kas tevi, tādu muļķi, laidīs klāt ķēniņa meitai!“ gudrie brāļi atteica: „Tu taču esi tik muļķis, ka nepratīsi ne izsargāties un ļaužu bars tevi samīs.“

„Kad negribat ņemt mani līdzi, tad pieminēsiet mani,“ muļķa Ansis ieteicās.

Otrā rītā piecēlies, Ansis paņēma savu pelnu grozu un aizgāja mežā. Te viņš noslēpa grozu zem krūma, divpadsmit reizes iesvilpās un teica:

„Nāc šurp pie muļķa Anša, veiklo zirdziņ.“

Un burvju zirgs bij tūliņ klāt. Pelnu Ansis zirgam ielīda pa kreiso ausi iekšā un pa labo izlīda atkal ārā. Tagad viņš bij kļuvis par visskaistāko jaunekli pasaulē. Ansis uzsēdās zirgam mugurā un jāja uz laukumu, kur paaugstinājumā atradās ķēniņa meita, bet visapkārt stāvēja ļaužu pūlis un to apbrīnoja.

Nojājis pie laukuma, Ansis teica zirgam:

„Šoreiz uzlec stabiem tikai līdz pusei, bet ne līdz pašai augšai!“

Bet zirgs kā lēca, tā pārlēca stabiem un grīdai pāri. Un viss pūlis brīnījās un nevarēja saprast, vai jātnieks bij cilvēks, vai kāds pārdabīgs radījums? Visiem izlikās neticami, ka zirgs varētu tik augsti uzlekt. Bet pelnu Ansis jau jāja uz mājām. Ceļā viņš satika savus abus brāļus, kup ari nāca mājās no laukuma. Viņi pagriezās pret jātnieku un runāja savā starpā:

„Tas ir viņš.“

Tomēr tiem neienāca ne prātā, ka staltais jātnieks varētu būt viņu muļķais brālis. Jādams garām saviem brāļiem, viņš uzcirta ar pātagu i vienam, i otram jo stipri. Tad viņš iejāja mežā un atlaida savu zirgu.

Acumirklī muļķa Ansis pārvērtās atkal par tikpat neglītu, kāds bij pirms tam. Tad viņš salasīja grozā pekas un mušmiras un devās mājās. Tēvs smējās un teica:

„Tu esi gan pavisam muļķis: kas tādas sēnes var ēst, no tām jau cilvēks var dabūt galu.“

Ansis atkal uzlīda uz krāsni gulēt. Kad pārradās brāļi un nāca iekšā pa durvīm, Ansis zobodamies sauca viņiem pretīm:

„Kā jums labi gāja pie sirds pātagas sitieni?“ Bet brāļi viņam piedraudēja:

„Turi muti, citādi mēs tevi nopērsim.“

Otrā dienā brāļi taisījās atkal iet uz laukumu pie ķēniņa meitas. Pelnu Ansis lūdza, lai ņemot viņu ari līdzi. Tomēr brāļi negribēja par to ne dzirdēt.

„Pagaidat tikai, gan jūs mani pieminēsiet,“ muļķa Ansis nosauca brāļiem nopakaļus, paņēma savu pelnu grozu un gāja uz mežu pēc sēnēm. Bet mežā viņš sēnes vis nelasīja, paslēpa savu grozu un divpadsmit reizes iesvilpās. Zirgs bij acumirklī klāt.

„Ko pavēlēsi, mans jaunais kungs!“ zirgs prasīja.

„Šodien mums ir liels jājiens priekšā,“ Ansis atteica un ielīda pa kreiso ausi iekšā un izlīda pa labo ārā. Tagad viņš atkal bij kļuvis par visskaistāko jaunekli visā pasaulē.

Ansis uzkāpa zirgam mugurā. Divus kilometrus visapkārt līgojās zeme, trīs ašu attāļumā zirgs spraušļoja liesmas. Pa ceļam Ansis teica savam zirgam: „Šoreiz uzlec tik augsti, ka varu pasniegt princesei roku.“

Zirgs ari uzlēca tik augsti, ka Ansis varēja princesei pasniegt roku. Bet viss ļaužu pūlis izbijās, un viens otram čukstēja:

„Vienkāršam kristīgajam tas nemaz nav iespējams.“ Ansis jāja atpakaļ uz mājām. Ceļā vīņš atkal satika abus brāļus. Garām jādams viņš atkal uzcirta katram pa divi reizēm ar pātagu tik stipri, ka viņi tikko vēl varēja paiet. Mežā viņš atlaida savu zirgu un nu kļuva atkal tikpat nejauks, kāds bij agrāk. Paķēris savu grozu, viņš pārsteidzās mājās, nosēdās pelnu kuldā un cepa raušus no pelniem.

Nakti brāļi nogulēja mājās, bet otrā rītā taisījās atkal ceļā pie ķēniņa meitas. Muļķais brālis lūdza: „Ņemat ari mani līdzi uz svētkiem!“

Bet brāļi atteica:

„Tur muļķus nemaz nelaiž klāt.“

„Ja jūs mani neņemsiet līdzi,“ muļķais brālis teica: „tad es jūs neaicināšu savās kāzās.“

„Kādās kāzās?“ gudrie brāļi smiedamies pārprasīja.

„Savās kāzās, kad precēšu ķēniņa meitu,“ muļķis atteica.

Kad brāļi bij aizgājuši, Ansis devās uz mežu un divpadsmit reizes iesvilpās. Acumirklī viņa zirgs bij klāt. Ansis ielīda pa kreiso ausi iekšā un izlīda pa labo ārā. Viņš tagad bij kļuvis tik skaists, ka tam apžilba acis, kas viņu uzskatīja. Ļaudis brīnīdamies lūkojās uz stalto jātnieku. Ansis izjāja ļaužu baram cauri un pieteica zirgam, lai nu uzlec pie princeses. Tagad Ansis pasniedza ķēniņa meitai roku un ari noskūpstīja. Bet ķēniņa meita uzspieda viņam zīmi pierē un uzsprauda viņam zelta gredzenu pirkstā. Gredzenā bij iegravēts princeses vārds.

Pēc tam Ansis atvadījās no ķēniņa meitas un ātri aizjāja. Mežā viņš atlaida savu zirgu un kļuva atkal tāds pat neglīts, kā vienmēr. Mājās pārnācis, viņš aplipināja pirkstu ar piķi, lai zelta gredzens nespīdētu, un apsēja galvu, lai nebūtu redzama princeses uzspiestā zīme. Tēvs viņam prasīja:

„Kādēļ tu apsēji pieri?“

„Man sāp galva,“ pelnu Ansis atteica.

Laukumā sapulcējās visa tauta, lai nolūkotos, kā ķēniņa meita sniegs savam izredzētam roku. Visi bij sastājušies visapkārt rindās, un ķēniņa meita staigāja caur rindām un meklēja savu izredzēto. Divas dienas viņa jau bij velti meklējusi un nevarēja atrast. Tad ķēniņš pakāpās laukuma vidū uz galda un sauca: „Vai kāds no maniem pavalstniekiem vēl nav palicis mājās?“

Abi gudrie brāļi atsaucās:

„Mums mājās vēl tikai ir mūsu muļķītis.“ „Atvediet ari viņu šurpu!“ ķēniņš pavēlēja. „Viņš ir pavisam muļķis un nav nekur derīgs,“ abi brāļi paskaidroja.

Tad ķēniņš aizsūtīja muļķa brālim pakaļ savu kučieri. Bet pelnu Ansis nebrauca kučierim līdzi. Tagad ķēniņš lika iejūgt karietē savus trīs vislabākos zirgus un aizsūtīja līdzi ari savu brāli. Tomēr muļķa Ansis nebrauca ari šoreiz līdzi, un ķēniņa brālis atgriezās tukšā atpakaļ. Bet muļķa Ansis palika uz krāsns.

Pēc tam pelnu Ansis teica krāsnij:

„Ej, krāsniņ, ej!“

Un krāsns izspraudās caur durvīm un kā dzelzsceļa vagons steidzās prom pie ķēniņa. Ķēniņa pils logu priekšā krāsns apstājās. Sargkareivis skrēja krāsnij pakaļ un saķēra Ansi pie drēbēm. Bet drēbes bij vecas, saplīsa un nošļuka pavisam no miesām.

Visā pilī sacēlās liels tracis, pils sargi un sulaiņi gribēja saķert uz krāsns gulētāju. Bet neviens viņu nevarēja noķert. Ansis izskrēja atpakaļ aiz pils vārtiem, divpadsmit reizes iesvilpās, iešāvās sava zirga kreisajā ausī un pa labo ausi atpakaļ iznāca ārā. Un pelnrušķis tagad bij pārvērties par visskaistāko jaunekli visā pasaulē. Viņš iejāja uz sava staltā zirga pils plašākajā zālē, kur visa ķēniņa ģimene patlaban ēda pusdienas.

Te Ansi visi saņēma ar lielu godu un tūliņ svinēja kāzas. Pēc tam viņš ar savu jauno sievu nodzīvoja laimīgi līdz pat nāvei.

Macībā pie velna.

Ciemā dzīvoja jau pavecs vīrs ar pavecu sievu. Viņiem bij viens vienīgs dēls. To viņi gribēja izmācīt par krietnu amatnieku.

Kādu ritu tēvs paņēma dēlu līdzi un gāja uz pili. Ceļā viņus satika velns un prasīja:

„Kur tu vedi puiku?“

„Vedu viņu uz pili, lai viņš tur iemācītos kādu amatu,“ tēvs atteica.

„Atdod viņu mācībā pie manis,“ lika velns priekšā.

„Kas tu tāds esi, un ko viņš no tevis varētu iemācīties?“ zemnieks prasīja: „Es gribētu, lai mans dēls izmācās par kalēju.“

„Es jau taisni esmu kalējs,“ velns atbildēja.

„Kur tad tu dzīvo?“ tēvs prasīja.

„Dzīvoju tepat tuvumā,“ velns atteica.

Un uz reizi turpat netāļu atradās liels ciems un ari smēde. Tēvs atdeva tur savu dēlu mācībā uz pieciem gadiem un devās atpakaļ mājās. Bet viņi bij ari norunājuši, ka pa šiem pieciem mācības gadiem ne tēvam ne mātei nav brīv apmeklēt savu dēlu.

Kad tēvs pārnāca atpakaļ mājās, māte viņu rāja:

„Ko tu atdevi puiku pie tāda meistara, kufš pa visiem mācības gadiem pat ne vienu vienīgu reizi neļauj aiziet ciemā!“

Par sarkano jēru.

Dzīvoja reiz aitu gans. Viņš bij nolīdzis ar savu kungu, ka par katru jēru, kufš aitu barā pierodas klāt, viņš dabū trīsdesmit santīmu atalgojumu, bet par katru nozudušo jēru tam no savas puses jāatmaksā kungam atkal trīsdesmit santīmu.

Gans dzīvoja mežā savā būdiņā. Kādā vakarā pie viņa ieradās ceļa vīrs un lūdza naktsmāju. Gans viņu uzņēma, nokāva jēru, izvārīja gaļas zupu un pacienāja ceļa vīru.

„Trīsdesmit santīmus varu ari reiz ziedot ceļa gājēja uzņemšanai,“ viņš nodomāja pie sevis.

Pēc vakariņām abi likās gulēt.

Otrā rītā ceļa vīrs teica ganam:

„Ej, paskaties aplokā savas aitas!“

Gans aizgāja pie aploka. Bet viss aploks bij aitu pilns. Un pašā aploka vīdū stāvēja liels sarkans jērs. Ceļa vīrs teica:

„Citas visas aitas vari atdot savam kungam, tikai sarkano jēru gan paturi pats sev!“

Kungs saskaitīja aitu baru un izmaksāja par katru lieko aitu un jēru pa trīsdesmit santīmiem. Tad gans gāja prom no kunga, bet sarkanais jērs tecēja tam pakaļ.

Vakarā gans iegriezās kādās mājās, palūdza naktsmāju un nolikās gulēt. Šajā mājā dzīvoja vīrs ar sievu un meitu. No rīta agri vīrs ar sievu aizgāja rijā kult. Bet meita palika istabā, nolūkojās uz sarkano jēru un nodomāja:

„No šīs vilnas gan iznāks skaisti cimdi!“

Viņa paņēma dzirkles un gribēja nogriezt dažas sprogas. Bet meitas roka palika pie dzirklēm, un dzirkles palika pie jēra vilnas. Meita ne par ko vairs nevarēja dabūt nost rokas no dzirklēm un sāka kliegt.

Atsteidzās no rijas tēvs, paķēra rīksti un sāka sist aitu. Bet ari rīkste pielipa pie jēra, bet tēvs nevarēja tikt vaļā no rīkstes. Tagad ari tēvs sāka bļaut. Nu atskrēja no rijas māte ar slotu rokā. Viņa ieskatīja jēru par vainīgo un sāka to dauzīt ar slotu. Bet ari slota pieķērās jēram, un sieva nevarēja atdabūt nost rokas no slotas kāta.

Tajā valstī dzīvoja ķēniņš ar meitu. Ķēniņa meita bij vienmēr drūma un nekad nesmējās. Ķēniņš bij izsludinājis, ka atdošot tam pusvalsti un savu meitu par sievu, kas spēšot princesi iesmīdināt.

Gans ar savu sarkano jēru līdz ar meitu, tēvu un māti, kūļi visi bij pie jēra pielipuši, nonāca pili. Princese ieraudzīja meitu ar dzirklēm, tēvu ar rīksti un māti ar slotu piesaistītus pie jēra un sāka smieties.

Ķēniņš atdeva aitu ganam savu meitu par sievu un vēl klāt pusvalsti. Aitu gans tagad atsvabināja no jēra tēvu ar māti un meitu, nosvinēja ar princesi kāzas un dzīvoja laimīgi. Ja viņi jau nav nomiruši, tad viņi dzīvo tikpat laimīgi vēl šodien.

Par vientiesīgo velnu.

Kāds zemnieks cepa rijas krāsni kāļus. Pienāca velns, paņēma no krāsns augšas akmeni un saspieda to tik cieti, ka akmenī palika rievas no pirkstu iespiedumiem. Tad velns teica zemniekam:

„Ari tevi es tā saspiedīšu.“

Zemnieks ātri paķēra no krāsns izcepto kāli un saspieda to tā, ka sula tecēja pirkstu starpām cauri. „Tā es tevi saspiedīšu!“ zemnieks atteica velnam. „Ir tev gan spēks!“ velns brīnījās: ,,Es tikai varēju pirkstu galus iespiest akmenī, bet tu saspiedi to tā, ka viss akmenis kā biezputra sašķīda starp taviem pirkstiem. Ja tev tik stipri pirksti, tad tev vajaga būt ari lielam spēkam kaulos. Iesim cīkstēties, kufš no mums ir stiprāks.“

„Man nav vērts ar tevi iesākt,“ zemnieks atteica: „tepat auzu laukā ir mans puika, ej izmēģinies ar to. Viņš gan ir drusku pakurls, tādēļ tev būs labi dikti jābļauj viņam ausī, kamēr viņš sadzirdēs un piecelsies stāvus.“

Velns devās uz auzu lauku. Te lācis patlaban mielojās svaigajām auzām. Kad pienāca velns pa grābienam, lācis> viņu saķēra, nospieda sev apakšā un tā samīcīja, ka Velns vairs nezināja, kas rīts, kas vakars. Izkļuvis no lāča nagiem, velns aizskrēja atpakaļ pie zemnieka un teica:

„Ar tevi es gan savā mūžā nekad vairs nečikstēšos! Ja jau tavam puikam ir tāds nags un ķēriens, cik stipram gan tad vajag būt tev pašam!“ Bet velns vēl nevarēja apmierināties, viņš tomēr cerēja zemnieku kautkādi pārspēt.

„Nāc iesim skrieties! Kufam no mums būs čaklākas kājas?“

„Ari skrieties man pašam ar tevi nav vērts“, zemnieks velnu noraidīja: „tepat krūmos rotaļājas mana jaunākā meitene, lai viņa paskraida ar tevi. Aizej pie krūmiem un iesaucies labi skaļi: vai dzirdi, meiten, iesim skrieties!“

Velns aizgāja pie krūmiem un ieraudzīja tur zālē zaķu māti. Velns nedabūja pat ne godīgi iesaukties, kad zaķiene jau lika ļekas vaļā un aizskrēja, ka nozibēja vien. Velns atnāca atpakaļ pie zemnieka pavisam sašļucis un teica:

„Ari skrieties ar tevi nevaru. Tava meitene tā aizlika prom, ka nedabūju ne redzēt, kur viņa palika.“ Tagad velns izvilka no kabatas zelta pogu un teica:

„Iesim tagad mesties, kuļ-š augstāki uzmetīs!“ Velns uzsvieda pogu tik augsti gaisā, ka viņa pat uz brīdi izzuda no acīm. Tad viņš pasniedza pogu zemniekam un sacīja:

„Tagad nu ir tava reize mest.“

Zemnieks brīdi domāja:

„Ko nu lai iesāku? Ari mešanā es nevaru viņam tikt līdzi.“

Velns drusciņ pagaidīja, tad iesaucās:

„Nu, ko tu tik ilgi spriedi?“

Zemnieks paskatījās uz debesīm un redzēja tuvojamies mākoni. Viņš velnam atteica:

„Pagaid vēl mazu drusciņ, kamēr mākonis pienāks tuvāki, tad aizmetīšu aiz mākoņa.“

Velns izrāva zemniekam zelta pogu no rokām un iesaucās:

„Tas tikai vēl trūka! Tad jau vairs nekad nedabūšu atpakaļ sava nelaiķa tēva zelta pogu!“

Velns aizskrēja prom un no tā laika vairs nemaz nerādījās zemnieka acīs.

Nauda vien nedara laimīgu, ja nepalīdz Dievs.

Pašā meža vidū dzīvoja vecs vīrs savā būdiņā. Būdiņa atradās ne visai tāļu no pilsētas, tādēļ te reižu reizēm iegriezās ari mednieki.

Vecais vīriņš nodarbojās ar virvju vīšanu, bet citu darbu nekādu vairs nestrādāja. Mednieki reiz iedeva vecītim dažus zelta naudas gabalus un teica:

„Met nu šo mūžīgo virvju vīšanu pie malas un pārtiec no mūsu iedotās naudas.“

Vecītis paņēma visus trīs zelta gabalus un noslēpa muciņā aiz koka stīpām.

Gadījās braukt gapām važonim. Tas iegriezās būdiņā padzirdināt un paēdināt zirgu. Viņš prasīja: „Vai saimnieks man nevarētu iedot kādu trauku, kur es varētu iebērt savam zirgam čabas?“

Vecais vīriņš bij pavisam aizmirsis par viņam iedāvināto naudu un atvēla muciņu zirga paēdināšanai. Kad važonis bij paēdinājis zirgu, viņš iesvieda muciņu ratos un domāja:

„Tā man noderēs ari nākošai reizei, kur iebērt čabas.“

Un aizbrauca ar visu muciņu.

Vecais vīriņš sāka atkal vīt virves, lai nopelnītu sev pārtiku. Iedāvināto naudu viņš meklēja gan pašā sākumā, tomēr nezināja, kur tā palikusi. Bet cita viņam nekā nebija, no kā pārtikt.

Kad mednieki nākošā reizē atkal devās mežā medībās, viņi pienāca atkal būdiņā atpūsties. Vecītis atkal vīja savas virves, kā agrāk. Mednieki teica:

„Met taču savu virvju vīšanu pie malas, vecīt."

Un viņi atkal iedāvināja vecajam vīriņam trīs zelta naudas gabalus. Lai nauda atkal nepazustu, vecītis noņēma no galvas savu platmali, paplēsa vajā oderi, ieslēpa tur savu naudu un uzlika cepuri atpakaļ galvā. Bet mednieki aizgāja atkal mežā medīt.

Vecītis iznāca no savas būdiņas un turpat tuvuma kaut ko darīja. No meža pielaidās liels putns, noņēma vecītim no galvas platmali un aizlaidās projām. Nu vecītis bij atkal pazaudējis savu naudiņu.

Tagad viņš stājās atkal pie virvju un auklu vīšanas, noauda lielu velkamu tīklu un pārdeva to diviem zvejniekiem. Pircējiem viņš vēl piedeva lieku virvi klāt ar to norunu, lai pirmais loms piederētu viņam.

Zvejnieki izmeta tiklu un izvilka pirmo lomu. Visā tiklā bij ieķērusies tikai viena vienīga zivs. To viņi atdeva vecītim pēc norunas, un vecītis aiznesa zivi sev līdzi mājās.

Kad vecītis mājās uzšķērda zivi, viņš atrada zivs vēderā savādu akmeni, kupu tā bij ierijusi jūras dibenā. Bet savādais akmenis bij no tiem dārgajiem, kādus bagātnieki valkā gredzenos un viņu kundzes auskaros.

Atkal ieradās mednieki būdiņā atpūsties. Viņi ieraudzīja uz loga dārgakmeni, un vecītis izstāstīja, kā viņš to iedabūjis. Tā Dievs bij vecītim līdzējis tikt pie bagātības.

Kad mednieki pārnāca atpakaļ pilsētā, viņi pastāstīja par dārgo akmeni, kufu vecītis bij atradis zivs vēderā.

Pie vecīša ieradās no pilsētas pircēji un aizmaksāja par dārgakmeni lielu naudu. Viņi nopirka tam ārpus meža lielu saimniecību un uzaicināja, lai vecītis pārietu dzīvot jaunajā saimniecībā. Vecītis ari paklausīja.

Kad vecais vīriņš pārnāca uz dzīvi savā jaunajā mājā, viņš te atrada sētā priekšā vecu muciņu. Labi apskatījis atrasto muciņu, vecītis teica:

,,Tā jau ir mana paša muciņa, kufu važonis toreiz aizveda sev līdzi.“

Un patiesi, aiz stīpām viņš atrada ari savus noslēptos trīs zelta naudas gabalus. Tā vecītis dabūja atpakaļ savu pirmo nozudušo zelta naudu.

Apskatot savu dārzu, viņš pašā vidū atrada lielu bērzu. Bet bērzā bij savāda ligzda. Labi aplūkojis ligzdu no visām pusēm, vecītis pārliecinājās, ka tā ir viņa vecā platmale, kupu putns tam bij noņēmis no galvas un aiznesis prom. Uzkāpis bērzā, vecītis atrada aiz oderes ari ieglabāto naudu. Tā vecītis atdabūja ari savus trīs otros zelta naudas gabalus atpakaļ.

Tagad nu vecais vīriņš nodzīvoja savās jaunajās mājās pārtikuši un laimīgi līdz pat savam mūža galarn.

Cālis.

Kāda atraitne lasīja reiz mežā žagarus un atrada zem sabirušajām lapām olu. Viņa pārnesa olu mājā un palika zem zoss, lai izper.

Pēc kāda laika no olas izšķīlās mazs puisēns. Atraitne viņu nokrustīja par Cāli. Šādu, tik dūšīgu puisēnu neviens vēl nebij redzējis: piecus gadus vecs viņš jau bij pilnīgi pieaudzis un lielāks un stiprāks, nekā katrs vīrietis pašos spēka gados. Bet par to viņš ari ēda vai par pieciem. Piesēdies pie galda, viņš viens pats nokopa veselu kukuli maizes, un nabaga atraitnei beigu beigās bij jālūdz no pagasta pabalsts, lai tikai varētu pieēdināt puiku. Beidzot pagasta sapulce nosprieda, ka atraitnei jāatdod puika mācīties kādā amatā, jo viņš jau esot tik liels un spēcīgs, ka varot pats nopelnīt sev maizi.

Atraitne nodeva Cāli uz trīs gadiem mācībā pie kalēja. Puika nolīga sev te ari algu: katru gadu vienu apģērbu un vienu zobeni. Pirmajā gadā zobeņam bij jābūt pieci simts mārciņu smagam, otrā gadā tūkstots, bet trešā tam vajadzēja svērt jau tūkstots pieci simts mārciņu. Bet jau pēc pāris dienu nostrādāšanas smēdē kalējs viņam labprāt atdeva visus trīs apģērbus un norunātos zobeņus par visu mācības laiku, lai tikai tiktu vajā no Cā|a, jo viņš tam kaļot sadauzija visu dzelzi un tēraudu vienās plēnēs.

Tā nu Cālis īsā laikā bij iegūvis trīs jaunus apģērbus un zobeņus.

Tagad viņš aizgāja uz muižu un iestājās par kalpu pie kunga.

Reiz viņam bij jābrauc ar citiem kalpiem mežā pēc malkas. Citi jau sen bij aizbraukuši, bet viņš vēl vienumēr sēdēja pie galda un ēda. Beidzot paēdis, viņš izgāja ārā jūgt savus abus vēršus, lai ari brauktu malkā. Bet padomājis, viņš atstāja vēršus mājās un aizgāja kājām uz mežu.

Te viņš izmeklēja divus vislielākos kokus, izrāva tos no zemes ar visām saknēm, paņēma katru baļķi ar visiem zariem un saknēm sev padusēs un devās atpakaļ uz muižu. Un viņš bij jau mājās daudz laikāk par citiem kalpiem, kufiern katrs kociņš bij papriekš jānocērt, jāsazāģē un jāsakj-auj vezumos.

Otrā dienā bij jāiet rijā kult labību. Cālis sameklēja vislielāko akmeni, kādu vien varēja atrast, To viņš valstīja un ritināja apkārt pa metienu, tā ka graudi drīz vien atdalījās no salmiem. Tagad vajadzēja graudus attīrīt no pelavām un izvētīt. Cālis izplēsa jumta abās pusēs lielus caurumus, nostājās pats ārpusē pie rijas un sāka pūst: salmi un pelavas izlidoja pa jumta caurumu ārā sētā, bet tīrie graudi palika piedarbā uz klona.

Atnāca kungs palūkoties, kā ļaudis strādā. Tas paņēma redeles, pielika pie jumta un skatījās iekšā pa izplēsto caurumu. Bet Cālis kā pūta pa otru caurumu iekšā, tā kungs novēlās no redeles zemē kā salmu kūlis un krietni sasitās.

„Tas ir bīstams tēviņš“, kungs klusu pie sevis nodomāja: „ no tā jarauga tikt vaļā! Citādi viņš visus mūs te apsitīs.“

Un ēda Cālis ari ļoti daudz, tā kā grūti nācās viņu pieēdināt.

Kungs iesauca Cāli pie sevis iekšā, izmaksāja tam algu par visu gadu uz priekšu un atlaida. Cālis bij ar mieru iet prom, tikai pārtiku ceļam viņš gribēja līdzi.

Kungs viņam atļāva ieiet klētī un sataisīt sev ceļa kuli. Cālis te paņēma uz katra pleca pa krietnam šķiņķim, katrā padusē pa cepienam maizes un devās ceļā. Kungs dusmās un skaudībā lika palaist Cālim virsū nikno vērsi no laidara. Bet Cālis saķēra vērsi aiz ragiem, uzmeta ari viņu sev vēl mugurā un aizgāja.

Nonācis mežā, viņš nometās atpūsties. Nokāvis vērsi viņš to izcepa un apēda kopā ar maizes cepienu. Tagad viņš jutās tā puslīdz paēdis.

Pēc kāda laika viņš nonāca ķēniņa pilī. Te tagad bij lielas sēras. Ķēniņš bij braucis pa jūru, kad uznākusi briesmīga vētra, kuru bij sacēlis jūras trollis. [1] ) kuģim draudēja bojā iešana. Lai glābtu savu dzīvību, ķēniņam bij jāapsola, ka atdos jūras trollim pirmo, kas viņam mājās iznāks pretim. Ķēniņš bij pārliecināts, ka viņam atkal izskries pretim viņa medību suns, kā arvienu. Bet šoreiz viņam izbrauca laivā pretim visas trīs princeses. Ķēniņš par to bij ļoti nobēdājies un apsolījis pēc izvēles vienu no savām meitām par sievu tam, kas viņas izglābs no troļļa. Bet par glābēju bij pieteicies vienīgi skroderis, kuj-u sauca par Sarkano Pēteri.

Cāli pieņēma ķēniņa pilī par rokas puisi pavāram. Viņš izlūdza no pavāra sev brīvu laiku tajā dienā, kad trollis bij piedraudējis nākt pēc vecākās princeses.

Pavārs viņu labprāt atlaida, jo traukus skalojot, jaunais rokas puisis bieži saplēsa ķēniņa zelta un sudraba bļodas un šķīvjus, bet malku tas nesa tādiem milzīgiem klēpjiem, ka visas durvis izļodzīja no eņģēm.

Princese stāvēja jau jūrmalā, raudāja un lauzīja rokas, jo viņa zināja, kas tai sagaidāms. Uz Sarkanā Pētera palīdzību viņa nemaz necerēja, jo tas ar savu sarūsējušo zobenteli bij bailīgi paslēpies vītolā. Atnāca Cālis un mēģināja nomierināt princesi, kā jau nu prata. Viņš lūdza, vai princese nepaieskāšot viņam galvu. Princese to labprāt darīja, un Cālis ielika savu galvu viņas klēpī.

Te uz reizi jūra iekrācās. Parādījās trollis ar piecām galvām. Sarkanais Pēteris vītolā tā sabijās, ka novēlās no koka zemē.

„Cāl, vai tu tas esi?“ trollis ieprasījās.

„Ja gan,“ Cālis atbildēja.

„Izvelc mani malā!“ trollis teica.

„Izsvied enkura virvi!“ atteica Cālis.

Viņš izvilka trolli malā, bet tūliņ ari nocirta ar savu pieci simts mārciņu smago zobeni trollim visas piecas galvas. Princese nu bij izglābta, un Cālis aizgāja. Tagad pienāca princesei klāt Sarkanais Pēteris, pielika tai savu sarūsējušo zobenteli pie krūtīm un draudēja to nodurt, ja tā neuzdos viņu par savu glābēju.

Pēc tam nāca otras princeses kārta. Sarkanais Pēteris ar savu sarūsējušo zobenteli bij atkal uzrāpies vitolā. Cālis ari bij atbrīvojies un atnācis jūrmalā mierināt princesi. Viņš bij patlaban ielicis savu galvu princeses klēpī, un tā ieskāja viņa galvu, kad saviļņojās un iekfācās jūfa u& parādījās trollis ar desmit galvām.

„Cāl, vai tu tas esi?“ trollis ieprasījās.

„Ja gan,“ Cālis atbildēja.

„Izvelc mani malā!“ trollis teica.

„Izmet enkura virvi!“ atteica Cālis.

Bet šoreiz Cālim bij līdzi tūkstots mārciņu smagais zobens, ar kuru viņš nocirta trollim visas desmit galvas.

Tagad bij izglābta ari otrā princese, un Cālis aizgāja. Bet piesteidzās Sarkanais Pēteris, pielika savu sarūsējušo zobenteli princesei pie krūtīm un draudēja nodurt, ja neuzdošot viņu par savu glābēju.

Tagad bij pienākusi jaunākās princeses kārta. Trolli sagaidot, Sarkanais Pēteris tupēja vītola zaros, bet Cālis bij ielicis savu galvu princeses klēpī, un tā viņu ieskāja. Iekrācās jūra, saviļņojās ūdens, parādījās trollis, šoreiz ar piecpadsmit galvām.

„Vai tu tas esi, Cāl?“ trollis ieprasījās.

„Ja gan," Cālis atbildēja.

„Izvelc mani no ūdens!“ trollis teica.

„Izsvied enkura virvi!“ atteica Cālis.

Tagad Cālim bij līdzi pusotra tūkstoša mārciņu smagais zobens, un viņš ar to nocirta trollim visas piecpadsmit galvas. Bet zobens bij par vienu loti nodilis, tādēļ trollim pieauga atkal visas galvas klāt, viņš paņēma princesi un aizveda to sev līdzi jūj-ā.

Cālis tagad negriezās vairs nemaz atpakaļ uz pili, bet aizgāja plašajā pasaulē. Ceļā viņš satika kādu gājēju, kas nesa sev mugurā veselu baznīcu.

„Tu gan esi stiprs!“ Cālis viņam teica.

„Mans stiprums vēl nav nekas,“ baznīcas nesējs viņam atbildēja, „bet Cālis ķēniņa pilī gan ir stiprs: viņš spēj pat dzelzi un tēraudu mīcīt rokām, kā mālus! “

„Es jau esmu Cālis,“ Cālis atteica: „nāc, iesim tagad kopā.“

Tā nu viņi tagad gāja kopā vienu ceļu.

Pēc tam viņi satika viru, kufš nesa mugurā veselu akmeņa kalnu.

„Tu gan esi liels stiprinieks!“ Cālis to uzrunāja.

„Kas nu es par stiprinieku!“ kalna nesējs atbildēja: Cālis ķēniņa pili gan ir īsts stiprinieks: viņš pat spēj dzelzi un tēraudu samīcīt, kā mālus.

„Es jau pats esmu Cālis,“ Cālis paskaidroja: „nāc mums līdzi, turēsimies kopā!“

Tagad viņi gāja kopā trijatā.

Viņi nonāca pie jupas un gribēja braukt tāļāk laivā. Akmeņkalna un baznīcas nesējiem bij jāatstāj savus nesamos malā. Laivā viņiem uznāca lielas slāpes, tādēļ vajadzēja piebraukt pie kādas salas. Uz salas viņi ieraudzīja lepnu pili un gāja tur iekšā palūgt nodzerties. Bet šajā pilī dzīvoja trollis.

Vispirms gāja pilī lūgt dzērienu baznīcas nesējs. Viņš ieraudzīja pilī sēžam trolli ar princesi klēpī. Bet princese bij ļoti bēdīga. Ienācējs lūdza padzerties.

„Dzer vien, kauss tepat ir uz galda,“ trollis atteica.

Bet no dzeršanas nekas neiznāca, jo baznīcas nesējs nevarēja kausu ne pakustināt no vietas.

Tagad pilī ienāca akmeņkalna nesējs. Ari viņš lūdza nodzerties.

„Dzer vien, kauss tepat ir uz galda,“ trollis atteica.

Bet ari viņam nekas neiznāca, jo viņš nevarēja kausu pacelt, lai gan no vietas to varēja pakustināt.

Tagad pats Cālis devās pili iekšā lūgt padzerties. Princese viņu ieraudzīja, nolēca no troļļa ceļiem un nezināja no prieka, ko darīt. Cālis lūdza nodzerties.

,,Dzer vien, kauss jau atrodas tepat uz galda!“ trollis norādīja.

Cālis paņēma kausu un izdzēra uz reizi tukšu. Tad viņš ar smago kausu spēra trollim pa galvu, tā kā tas uz reizi novēlās no krēsla un bij pagalam.

Pēc tam Cālis pārveda princesi atpakaļ ķēniņa pilī, kur visi par to ļoti priecājās. Ari abas vecākās princeses tūliņ pazina Cāli, jo viņas tam bij iepinušas matos savas zīda lentes, ieskājot viņa galvu. Tagad viņš nu varēja izvēlēties vienu no princesēm sev par sievu, kup.i vien gribēja. Viņš apprecēja jaunāko ķēniņa meitu un pēc tēva nāves mantoja visu ķēniņa valsti.

Bet Sarkano Pēteri par krāpšanu bargi notiesāja.. Vairāk gan es neko nezinu.

II Zviedru tautas pasakas

..

Nabaga velns.

Zemnieks veda pavasari savu govi ganībās un lūdza Dievu, lai tas viņam palīdzētu un pasargātu govi no visām nelaimēm.

Velns sēdēja turpat krūmos, to dzirdēja un pie sevis noteica:

„Ja notiek kas labs, tad ļaudis pateicas Dievam; ja uzbrūk kāds ļaunums, tad vienumēr esmu es vainīgs. “

Pēc kāda laika govs iestiga purvā. Atnāca zemnieks, ieraudzīja iegrimušo govi un tūliņ iesaucās:

„Ak tu velns, ko viņš te nu atkal izdarījis!“

Zemnieks viens pats nevarēja govi izdabūt no muklāja un aizskrēja pēc palīgiem.

„Es jau tūliņ domāju, ka man pārmetīs govs iegrimšanu!“ velns krūmos ieteicās, iznāca ārā un palīdzēja govij iztikt no purva.

„Tagad viņš taču man pateiksies, kad atgriezīsies un redzēs, ka esmu govi jau izglābis,“ velns nodomāja.

Atnāca zemnieks ar palīgiem un atrada govi jau sausumā.

„Paldies Dievam, ka viņa jau izglābta!“ zemnieks priecīgi iesaucās.

Galma kungi un padomu devēji locija atkal galvas un ceļus viņa priekšā, bet nemācēja neko atbildēt.

Tad ķēniņš lika atsaukt savu kapa spēku. Sanāca kareivji dimdošiem soļiem, norāva šautenes no pleciem, visi kā viens vīrs pacilāja tās uz vienu, uz otru pusi un beidzot nolika ar rezgaļiem pie labajām kājām.

Ķēniņš griezās pie vecākā ģeneraļa un pavēlēja:

„Aizsūtat tūliņ kājniekus un jātniekus, lai noplēš pili mežā un pakar pašu pils kungu, kurš bez manas atļaujas to tur uzdrošinājies uzcelt. Pavēle jāizpilda tūliņ uz vietas!“

Pusskriešus kareivji tūliņ devās ceļā. Bundzinieki dauzīja savas bungas, taurētāji pūta savas taures, citi muzikanti katrs spēlēja savu instrumentu, skrejot citiem kareivjiem līdzi.

Ķēniņa dēls dzirdēja šo troksni jau pa gabalu, kamēr nebij vēl kareivjus ne ieraudzījis. Viņš agrāk pie sava tēva ari bij dzirdējis tādu muziķu un tādēļ tūliņ saprata, ko tas nozīmē. Nekavējoties viņš paķēra papīrīti un sauca:

.Lasi, mans kalp!“

„Ko mans kungs pavēl?“

Ķēniņa dēls teica:

.Mums patlaban grib brukt virsū kareivji. Sagādā man uz ātru roku divreiz tik daudz jātnieku un kājnieku, kā tur nāk caur mežu. Un lai katram ir pie sāniem zobens un pistole, šautene un durklis. Ari lielgabali un muzikanti lai būtu, visu kā vajadzīgs . . . Bet žigli visam tam jābūt gatavam!“

Un gāja ari viss ļoti ātri. Ķēniņa dēls paskatījās tikai caur logu, un pilij visapkārt jau stāvēja milzīgi kareivju bari.

Pienāca ķēniņa kara spēks un palika labu gabalu no pils stāvot. Kareivji neuzdrošinājās nākt tuvāk. Bet ķēniņa dēls nebij no bailīgajiem, viņš tūliņ devās ķēniņa ģenerālim pretim un noprasīja, ko viņš gribot.

Ģenerālis paziņoja, kas viņam pavēlēts.

„Jūs jau tā ka tā to nevarat izpildīt,“ ķēniņa dēls teica: „Jūs taču redzat, ka man ir daudz lielāks un stiprāks kara spēks. Ja ķēniņš grib būt prātigs un uzklausīt manu padomu, tad mēs vēl varam kļūt labi draugi un kopīgi uzstāties pret viņa ienaidniekiem. Un man nav ne mazāko šaubu, ka mēs tos neuzvarētu.“

Ģenerālim patika šāds priekšlikums, un viņš izturējās draudzīgi pret ķēniņa dēla kareivjiem. Tad ķēniņa dēls uzaicināja pie sevis pili ģenerāli ar visiem pienākušajiem kareivjiem, lika tos labi paēdināt un krietni piedzirdināt.

Ēdot un dzerot iesākās draudzīgas sarunas, un ķēniņa dēls dabūja zināt, ka ķēniņam esot vēl neprecēta ļoti skaista meita, kādu reti varot atrast. Un jo vairāk kareivji un ģenerālis iesila, jo vairāk viņiem likās, ka ķēniņa princese būtu īsta līgava ķēniņa dēlam. Beidzot ari pašam ķēniņa dēlam sāka šīs domas iepatikties.

„Vienigais sliktums ir tikai tas,“ ģenerālis teica: „ka princese ir ļoti lepna un negrib skatīties pat nevienam vīrietim virsū.“

„Tas nu būtu tas mazākais ļaunums,“ ķēniņa dēls atteica: „šādas indeves mēs protam izārstēt.“

Kad ķēniņa kareivji bij pieēduši un piedzēruši, cik vien gribēja, viņi sāka ķēniņa dēlam par godu dikti urravot, tā ka atskanēja viss mežs, tad devās atpakaļ mājās. Dažam labam ļodzījās ceļi, un mūzika vairs neskanēja tik vienoti, kā šurp steidzoties. Ķēniņa dēls lika sveicināt ķēniņu un 'apsolīja ierasties pie viņa drīzumā viesos.

Kad ķēniņa dēls bij palicis viens, viņš sāka atkal domāt par princesi, par kuj-u nupat bij tik daudz dzirdējis. Viņš vēlējās zināt, vai princese patiesi ir tik skaista, kā ticis stāstīts. Ķēniņa dēlam ļoti gribējās pašam to redzēt. Tā ka šodien jau bij notikušas tik daudz pavisam neticamas lietas, tad viņš nodomāja pamēģināt ari vēl pēdējo un sauca:

„Lasi, mans kalp!“

„Ko pavēlat kungs?"

„Tikko princese būs iemigusi, atgādā man viņu tūliņ šurp,“ ķēniņa dēls pavēlēja: „Bet viņa nedrīkst pamosties ne ceļā šurp, ne ari to atpakaļ nesot. To tu ievēro!“

Nepagāja ilgs laiks, kad princese jau bij klāt ar visu savu gultu. Viņa gulēja cietā miegā un izskatījās bezgala skaista. Ķēniņa dēls apgāja vairākas reizes gultai visapkārt, un jo vairāk viņš princesi aplūkoja, jo labāk viņa tam patika.

„Lasi, mans kalp!“

„Ko pavēlat, kungs?“

Ķēniņa dēls lika princesi uzmanīgi aiznest atkal atpakaļ.

„Tagad es zinu, kā viņa izskatās,“ viņš teica: „Rit pat došos pie viņas precībās.“

Otrā rītā ķēniņš pamodās un devās pie loga.

„Nu taču pārdrošnieka pils man nebūs acu priekšā“, ķēniņš pie sevis domāja.

Bet vai tas varēja būt? Pils tur stāvēja tāpat, kā vakar, saule laistījās pret spožajiem torņiem, un karogi plivinājās vējā.

Ķēniņš sadusmojās un sauca atkal kopā visus galma kungus un padomu devējus. Tie saskrēja vēl ātrāk, nekā parasti, locīja galvas un ceļus ķēniņa priekšā, bet kareivji piesteidzās parādes kārtībā un nostājās ar šautenēm ķēniņa priekšā.

„Vai jūs redzat tur mežā pili?“ ķēniņš bargā balsī bļāva.

Visi izstiepa kaklus, izpleta acis un skatījās.

Ja, viņi redzot gan.

„Vai es jums neliku pili noplēst un pašu pils kungu pakārt?“ ķēniņš dusmīgi turpināja.

To neviens nevarēja noliegt, ka ķēniņš tā nebūtu pavēlējis. Bet tagad nostājās visiem priekšā pats ģenerālis un izstāstīja ķēniņam smalki, kā viss tas bij norisinājies: pilskungam esot briesmīgi daudz visādu kareivju, bet pašā pilī esot viss brīnišķīgi skaisti un grezni ierīkots. Tad viņš vēl nodeva sveicienus no pils kunga un pateica, ka viņš jau šodien gribot apmeklēt ķēniņu.

Ķēniņam nācās visu to grūti saprast. Viņš noņēma savu kroni, nolika to uz galda un no brīnumiem kasīja sev galvu. Kā tas varēja notikt, ka tik ātrā laikā pavisam nemanot viņa vistuvākos kaimiņos paspējuši uzcelt tik lielišķu pili un varējis nomesties tik stiprs pils valdnieks. Labā ceļā tas viss nemaz nebūtu varējis notikt!

Kamēr ķēniņš vēl sprieda un domāja, ienāca ari princese.

,,Labrīt tēt!“ viņa teica: „vai zini, es šonakt redzēju ļoti jauku sapni.“

,,Ko tad tu sapņoji, manu meitiņ?" ķēniņš laipni prasīja.

,,Es sapņos biju nokļuvusi tur viņā jaunajā pilī, bet pats pils kungs bij ļoti laipns un tik skaists, kādu pat nebiju varējusi sev iedomāties. Tādu es gan labprāt ņemtu par vīru.‘‘

„Ko? Tagad tu būtu ar mieru pat precēties, kamēr līdz šim tu negribēji vīriešiem ne virsū paskatīties! Tas taču ir ērmoti!“ ķēniņš brīnījās.

,,Varbūt gan, ka ērmoti,“ princese atteica: „bet tomēr es tagad precētos labprāt, un taisni man patiktu jaunais pils kungs.“

Ķēniņa brīnumi par jauno kaimiņu kļuva arvien lielāki.

Uz reizi ķēniņš dzird ārā sitam bungas, pūšam taures un spēlējam vēl citus instrumentus. Ieskrēja vēstnesis un ziņoja, ka nākot kaimiņu pils kungs ar pavadoņiem. Un visi esot ļoti greznos tērpos, vienā zeltā un sudrabā, ka spīdot un laistoties vien. Ķēniņš tikko paguva uzlikt atpakaļ galvā kroni un apņemt savu valdnieka mēteli, kad ciemiņš bij jau apakšā pie trepēm.

Kaimiņa pils kungs laipni sveicināja, ķēniņš tikpat laipni atbildēja, abi sāka sarunāties un kļuva labi pazīstami. Ķēniņš lika padot ēdienus un dzērienus un aicināja viesi pie galda, kur tam iznāca sēdēt blakam princesei.

Ko jaunie ļaudis runāja savā starpā pie galda, nav skaidri zināms. Bet domājams, ka princese būs devusi savu piekrišanu, jo tūliņ pēc piecelšanās no galda viesis lūdza no ķēniņa princeses roku. Ķēniņš, saprotams, nevarēja atteikt, jo viņš saprata, ka ar jauno kaimiņu labāk dzīvot pa draugam, nekā ienaidā, tikai tā uz reizi viņš ari vēl negribēja steigties ar savu atļauju. Taču viņs gribēja vēl papriekš apapskatīt jauno pili un tuvāki iepazīties ar nākamo znotu.

Viņi norunāja, ka ķēniņš ar princesi papriekš ieradīsies jaunajā pilī viesos, visu pamatīgi apskatīs un tad teiks savu gala vārdu. Ar to viņi šķīrās.

Kad ķēniņa dēls atgriezās pilī, nabaga Lasim sākās -gj'ūtas dienas: viņš tika saukts katru acumirkli un katru reizi dabūja jaunas pavēles, kupas steigšus vien bij jāpilda Tomēr caur viņa rīcību viss bij skaisti un grezni ierīkots, kad atnāca ķēniņš ar savu meitu, tā kā viņi nevarēja beigt vien nobrīnīties. Tie izstaigāja visas istabas, aplūkoja visas malas un lietas un atrada visu daudz labākā kārtībā, nekā bij iedomājušies. Ķēniņš bij ļoti priecīgs un deva tūliņ savu piekrišanu jauno ļaužu precībai. Drīz vien sarīkoja lepnas kāzas, un ķēniņa meita pārgāja uz dzīvi jaunajā pilī.

Kad pēc tam bij pagājis labs laiks, ķēniņa znots kādā vakarā izdzirdirdēja sev blakam balsi ieprasamies:

„Vai tagad mans kungs ir apmierināts?“

Neviens gan nebij redzams, bet ķēniņa znots zināja, ka jautātājs ir Lasis.

„Ļoti apmierināts,“ viņš atbildēja: ,,Tu jau man esi sagādājis visu, ko vien vēlējos.“

„Bet kāds labums man no tā ir?“ balss atkal prasīja.

„Līdz šim gan vēl nekāds,“ ķēniņa znots atbildēja: „Bet, mīļais Dievs, ko lai es tev dotu, tu taču neesi cilvēks, sastāvošs no miesas un asinīm, es pat nevaru tevi redzēt. Bet ja ir kaut kas, ko es tev varētu iedot, tad pasaki vien, un tu tūliņ to dabūsi. “ „Man ļoti gribētos dabūt to mazo papīra strēmelīti, kuj-u jūs atradāt vismazākās kastītes dibenā,“ Lasis ieteicās.

„Tik vien? Tā jau pavisam nieka lieta! Man papīrīša tagad ari vairs nemaz nevajaga, jo sen jau zinu tur uzrakstītos vārdus no galvas. Bet kā viņu lai tev iedodu?“

Lasis pateica paldies un lūdza, lai papīrīti atstājot vakarā pie gultas uz krēsla, kad iešot gulēt, gan jau viņš naktī tad paņemšot.

Ķēniņa znots tā ari izdarīja un pēc tam mierīgi aizmiga.

Pret rīta pusi ķēniņa znots atmodās neparastā laikā visai agri, jo viņam bij ļoti auksti. No aukstuma viņš dzirdēja pat savus zobus klabam. Atvēris acis, viņš redzēja, ka tas ir pavisam kails un guļ vecajā būdā uz lielās koka kastes. Viņš tūliņ pa paradumam sauca:

„Lasi, mans kalp!“

Bet neviens neatbildēja. Viņš sauca vēl otrreiz: „Lasi, mans kalp!“

Bet ari šoreiz viņš nedabūja nekādas atbildes. Tad viņš sauca vēl trešo reizi, cik dikti vien varēja:

„Lasi, mans kalp!“

Bet viss velti, neviens vairs neatbildēja.

Tagad viņš saprata, kas bij noticis: pēc papīriša atdabūšanas Lasis bij atsvabinājies no savas kalpības un vairs neatsaucās. Un pats viņš to bij atlaidis, labprātīgi atdodams papīrīti! Bet tagad te vairs nebij nekas grozāms. Patlaban viņš atradās atkal vecajā būdā un pavisam kails, jo viss tas, ko bij sagādājis Lasis, tā tad ari viņa skaistās drēbes, tagad vairs nebij. Ķēniņa meitai gan bij palicis viss tas, ko viņa bij atvedusi līdzi no tēva, jo par to Lasim nebij nekādas varas.

Tagad ķēniņa znotam bij viss smalki jāizstāsta jaunajai sievai, kā viss nācis un noticis, un jālūdz, lai viņa iet atpakaļ pie sava tēva, kamēr viņš atkal kautkā ierīkotos. Bet jaunā sieva ne par ko negribēja iet prom, viņa atcerējās, ko mācītājs laulājot bij teicis, ka tie nu esot saistīti uz visu mūžu un būšot kā viena miesa.

Beidzot pamodās ari ķēniņš savā pilī un tūliņ gāja pie loga skatīties uz jauno pili, kur tagad atradās viņa vienīgā meita. Bet viņš mežā neredzēja vairs ne pils torņus, ne karogus. Viņš ļoti iztrūkās un sauca atkal savus galma kungus un padomniekus.

Tie atskrēja un locīja galvas un ceļus ķēniņa priekšā.

„Vai jūs vēl redzat pili mežā?“ ķēniņš prasīja.

Viņi izstiepa kaklus, izpleta acis un raudzījās caur logu, tomēr neko neredzēja.

„Kur palikuši pils torņi ar karogiem?“ ķēniņš jautāja.

Bet neviens viņam to nevarēja pasacīt.

Ķēniņš nekavējoši devās tūliņ ar saviem galma kungiem un padomniekiem un citiem pavalstniekiem uz jauno pili mežā. Kad viņi nonāca tajā vietā, kur nesen vēl bij atradusies greznā pils ar plašajiem skaistajiem dārziem, tie tagad atrada tikai priedes, kadiķu krūmus, viršus un papardes. Starp kokiem un krūmiem viņi ieraudzīja veco koka būdu un iegāja iekšā. Te ķēniņš ieraudzīja savu znotu pavisam kailu un savu meitu vienās asarās.

„Mans Dievs un Tēvs! Kas ar jums te noticis?“ ķēniņš iesaucās. Tomēr viņš nedabūja nekādu atbildi, jo jaunais znots kaunējās izstāstīt viņam visus sīkumus.

Ķēniņš izrunājās gan ar labu, gan ar ļaunu, bet nekas nelīdzēja. Znots visu laiku klusēja. Tad ķēniņš ļoti sadusmojās un pārliecinājās, ka znots viņu ir nekaunīgi piekrāpis. Viņš pavēlēja, lai to tūliņ uz vietas turpat pakārtu. Nelīdzēja vairs ne jaunās sievas lūgšanas un asaras, ķēniņš palika pie sava un teica:

„Viņš mani ir apkrāpis, un kā krāpniekam viņam jāsaņem nāves sods!“

Un neviens nedrīkstēja pretoties. Ļaudis tūliņ cēla augšām karatavas un lika ķēniņa znotam cilpu kaklā. Tagad ķēniņa meita redzēja, ka tēvs ir nepielūdzams, tādēļ slepeni griezās pie bendes, iespieda viņam saujā dzej-amu naudu un pieteica, lai viņš cilpu izņemot caur padusēm, tā ka lai viņas jaunais vīrs paliekot dzīvs. Vēlāk viņa atnākšot un naktī to atsvabināšot. Tā ari tika izdarits, un ķēniņš ar saviem pavadoņiem aizgāja.

Tagad karājoties ķēniņa znotam bij laika diezgan pārdomāt savas kļūdas un neveiksmes. Viņš nebij sācis ar mazumu, bet rīkojies tūliņ plaši un lieliski un tā ari iekritis. Bet visvairāk viņš uz sevi dusmojās par to, ka atdevis atpakaļ papīra strēmelīti.

„Ja tikai es to vēl reiz dabūtu atpakaļ, tad es gan rīkotos pavisam citādi, jo tagad esmu daudz gudrāks,“ viņš sprieda, bet tagad vairāk neko nespēja, ka tikai reizēm pašūpot kājas vai pamētāt rokas.

Diena viņam izlikās ļoti gara un tādēļ viņš bij priecīgs, kad saule beidzot nolaidās mežā. Bet tikko saule bij nolaidusies, turpat netāļu atskanēja savāds troksnis. Viņš paskatījās uz leju un ieraudzīja piebraucam septiņus vezumus ar caurām, novalkātām čībām. Bet pašā pirmajā vezumā virsū uz vecajām čībām sēdēja mazs pelēks vīriņš ar pušķenes cepurīti galvā. Viņa ģīmis bij neglīts un vienās krunkās. Viņš pabrauca ar savu veco apavu vezumu taisni zem karatavām un zobgalīgi nolūkojās uz augšu.

„Jā, muļķis gan tu biji,| tas man tev vaļsirdīgi jāpasaka,“ pelēkais vīriņš teica: „bet par to tu tagad te karājies, un es te atvedu tev parādīt visus tos apavus, kurus es noplēsu skraidīdams, lai izpildītu tavas neskaitāmās pavēles. Tikai nevaru vien izbrīnīties, kādēļ tu man atdevi atpakaļ šo papīra strēmelīti, citādi tu gan te nekarātos!“

Un kā kaitinādams pelēkais vīriņš pacēlās uz apavu vezuma stāvus un ķircinoši vilka ķēniņa znotam gar degunu no vienas puses uz otru atdabūto papīra strēmelīti.

Bet šoreiz Lasis piekrāpās, jo izrādījās, ka ne visi jau ir pagalam, kuļi karājas pie karatavām. Ķēniņa znots uz reizi pavisam negaidot izrāva pelēkajam vīriņam papīrīti no rokām un iesaucās:

.Lasi, mans kalp!“

„Ko pavēlat, kungs?“

„Acumirkli atsvabini mani no karatavām un gādā, ka pils ir atkal savā vietā ar visiem sīkumiem tāpat kā agrāk. Tad steidzies un atvedi atpakaļ ķēniņa meitu.“

Pavēle tika izpildīta ļoti ātri. Acumirklī pils bij atkal vecajā vietā un iekšā viss tāpat kā agrāk līdz pat beidzamajam sīkurniņam. Lasis pats aizsteidzās, lai atvestu ķēniņa meitu.

Otrā rītā pamodās ķēniņš un pa paradumam paskatījās atkal caur logu uz mežu. Viņš ieraudzīja atkal pils torņus vecajā vietā vizuļojam saulē, un karogi atkal plandījās pa vecam. Ķēniņš bij kā apmulsis un nesaprata, kas noticis. Viņš sauca atkal šurp savus galma kungus un padomniekus. Tie atsteidzās un locīja atkal ceļus un galvas ķēniņa priekšā.

„Vai jūs tur redzat pili mežā?“ ķēniņš prasīja.

Viņi izstiepa kaklus, izpleta acis un izbrīnējušies skatījās.

„Jā, redzam gan.“

Ķēniņš sūtīja, lai pasaucot princesi. Bet viņam ziņoja, ka princesi nevarot nekur atrast. Tad ķēniņš ar visiem saviem pavadoņiem devās uz mežu skatīties, vai znots vēl arvienu karājas pie karatavām. Viņi neatrada ne karatavas, ne vairs to vietu, kur karatavas vakar bij uzceltas.

Ķēniņš bij pavisam apjucis. Viņš noņēma kroni no galvas un ilgi apmulsumā kasija galvu. Tomēr viņš nevarēja izgudrot, kā tas viss varējis notikt. Tad viņš ar pavadoņiem devās uz pilsvietu, kufa vakar bij pavisam tukša, izņemot tikai veco koka būdu. Bet tagad te bij atkal lepnā pils ar plašajiem rožu, puķu un augļu dārziem, un dārznieki un citi pilsļaudis steidzīgi skraidīja savās darīšanās. Pats znots ar meitu greznos apģērbos nāca viņiem pretim pa trepēm lejā.

„Te notiek kādas burvības,“ ķēniņš nodomāja un negribēja ne savām acīm ticēt.

„Sveiks, tēt!“ sauca pretim znots.

„Vai tu tas esi, znot?“ ķēniņš izbrīnējies prasīja.

„Ja gan,“ znots atbildēja: „kas tad gan cits?“

„Vai tad es tevi vakar kā krāpnieku neliku pakārt?“ ķēniņš prasīja.

„Man liekās, ka te būs notikusi kāda pārskatīšanās,“ ķēniņa znots smiedamies atbildēja: „Vai tad jūs, tēt, domājāt, ka es būtu tik mierīgi ļāvis sevi pakārt. Jeb varbūt kāds cits no jums pielaistu šādas domas?“ viņš prasīja un jautājoši pēc kārtas visus aplūkoja.

Bet ķēniņa galma kungi un padomnieki neko neatbildēja, tikai pa kārtai zemi locījās viņa priekšā.

„Kas gan varētu pielaist tādas domas! Tas taču nav iespējams!“ viens, otrs šur, tur ieteicās.

„Jeb varbūt kāds no jums gribētu apgalvot, ka ķēniņš pret mani būtu izturējies slikti?“ ķēniņa znots atkal prasīja un uzlūkoja visus vēl stingrāki.

Visi locījās vēl ztmāk, un viens, otrs izmeta pa vārdam:

„Ko nu par to vai vārdu bilst… Nevienam pat prātā nevar ienākt tamlīdzīgas domas …“

Tagad ari pats ķēniņš sāka šaubīties. Uzskatot savu znotu, viņam patiesi negribējās ticēt, vai tas maz varētu būt krāpnieks un ļauns cilvēks. Tomēr galīgi vēl nebij izgaisušas viņa šaubas.

„Vai tad es vakar te nebiju atnācis? Un vai pils nebij pazudusi, bet palikusi tikai vecā koka būda, kufā tu atradies pavisam kails manā priekšā?“ ķēniņš prasīja.

„Ko tētis te visu nesarunā!“ ķēniņa znots jautri iesaucās: „Man liekas, ka vai nu troļļi jums ir samaisījuši galvu, vai ari jūs to visu esat redzējuši sapnī.“

Pie šiem vārdiem ķēniņa znots atkal pa kārtai pārlaida acis pār visiem ķēniņa pavadoņiem, un visi tie zem viņa skata steidzīgi locīja ceļus un galvas.

Ķēniņš pakasīja galvu, paberzēja acis un ari piekrītoši ieteicās:

„Tā varbūt gan būs, kā tu saki. Paldies Dievam, ka tagad esmu atkal tīrā prātā, un ka nav nekas ļauns noticis. Būtu bijusi liela kļūda no manas puses, ja es patiesi tevi būtu licis pakārt. Bet tagad par to vairs nedomāsim un nerunāsim.“

Pēc pārdzīvotās nelaimes ķēniņa znots tagad bij kļuvis pavisam cits cilvēks, sāka visu darīt pats un nemocīja vairs tā Lasi ar visiem niekiem, tā kā tam vairs nenācās tik daudz skraidīt un plēst apavus. Ķēniņš atdeva drīz vien savam znotam pusvalsts, tā kā viņam tagad iznāca daudz darba ar valdīšanu. Un viņa pavalstnieki nevarēja vien nopriecāties par jauno labo un krietno valdnieku.

Tad kādā dienā pie ķēniņa znota ieradās atkal Lasis pelēkā vīriņa izskatā un teica:

„Tagad jums vairs nav vajadzīga mana palīdzība. Jau labu laiku jūs^visu darat paši un man vairs neko neuzdodat. Tagad jūs mani varētu atlaist pavisam.“ Ķēniņa znots bij tajās pašās domās.

„Es tīšam pēdējā laikā esmu licis tevi mierā, tā kā ari man liekas, ka varētu pilnīgi iztikt bez tevis. Tomēr pili un visu, kas man te ir, es negribētu zaudēt, tādēļ tavu papīrīti es tev gan negribētu atdot.“ „Kamēr papīrītis atrodas jūsu rokās, man nav ko baidīties un rūpēties,“ pelēkais vīriņš teica: „Bet man gan nebūtu pa prātam, ja tas nokļūtu svešās rokās, tad mana skraidīšana un apavu plēšana sāktos atkal no jauna. Un ja jau tūkstošus gadus esi skraidījis pa pasauli un citiem kalpojis, tad vecuma dienās katrs lieks solis liekas grūts.“

Tad viņi abi norunāja un nolīga, ka ķēniņa znots ieliks papīrīti atpakaļ kastītē un ieraks to septiņas olektes dziļi iekšā zemē zem nosūnojuša akmeņa, lai neviens to vairs neatrastu. Tad viņi viens otram pateicās par kopā pavadītajām dienām un izšķīrās. Ķēniņa znots pēc norunas apraka kastīti slepeni zemē, tā kā neviens to neredzēja. Viņš dzīvoja ļoti laimīgi ar ķēniņa meitu un audzināja savus dēlus un meitas. Kad vecais ķēniņš nomira, visas valsts valdīšana pārgāja znota rokās. Un viņš laimīgi valda pār saviem pavalstniekiem varbūt vēl šodien, ja tikai nav jau miris.

Bet zem nosūņojušā akmeņa dziļi zemē paslēpto papīrīti daudzi, daudzi meklē vēl šodien.

Princese stikla kalnā.

Dzīvoja reiz ķēniņš, kuŗš bij liels medību draugs. Vislielāko prieku viņš sajuta, dzenoties pakaļ meža zvēriem. Rītos agri un vakaros vēlu viņu varēja sastapt mežā ar vanagu plecā un suni blakus. Un medības viņam katru reizi izdevās ļoti labi.

Bet kādā dienā viņam nemaz negribēja laimēties, lai gan viņš jau no agra rīta bij izstaigājis mežu uz visām pusēm. Kad pienāca jau vakars, un ķēniņam jau bij jāgriežas atpakaļ mājās, viņš ieraudzīja pa biezokni skrējām meža pundurīti. Ķēniņš tūliņ iespieda zirgam sānos piešus, steidzās pundurītim pakaļ, saķēra to un nevarēja vien nobrīnīties par viņa savādo izskatu. Tas bij mazs un nejauks, kā trollis, bet mati viņam bij rupji un izslējušies, kā cūku sari.

Ķēniņš sāka ar viņu runāt, bet nelīdzēja ne laipnība, ne dusmas, pundurītis ne par ko neatbildēja. Ķēniņš jau tā bij saīdzis par neizdevīgajām medībām, bet tagad viņš sadusmojās galīgi un lika saviem pavadoņiem pundurīti saņemt un labi apsargāt, lai viņš neaizbēg. Tad ķēniņš devās mājās.

Pavadoņi deva ķēniņam padomu:

„Tev jāpatur saķertais pundurītis galmā, lai ļaudīs izplātās valodas, ka tu esi varens mednieks un

spējis tādu meža vīru noķert. Tikai labi jāapsargā lai viņš neaizbēgtu, jo tas ir ļoti viltīgs un atriebīgs.“ Ķēniņš klausijās un labu laiku klusēja. Beidzot viņš ieteicās:

„Es labprāt darīšu, kā jūs sakat. Tikai tā nebūs mana, bet sargu vaina, ja tam kādreiz laimēsies aizbēgt. Bet uz to es gan dodu savu vārdu ķīlā, ka tas tiks sodīts ar nāvi, kas viņu palaidīs vaļā, un kaut tas būtu mans paša dēls.“

Otrā rītā pamožoties, ķēniņam ienāca prātā, kādu solījumu viņš vakar bij devis. Viņš tūliņ lika nocirst un savest baļķus un uzcelt pils tuvumā nocietinātu būri. Mājiņu uzbūvēja no resniem apaļiem baļķiem, durvis apkala ar stipriem aizšaujamiem un atslēgām, tā ka neviens tur nevarēja tikt ne iekšā, ne ārā. Atstāja tikai nelielu caurumiņu, pa kufu varētu palūkoties iekšā un pasniegt ieslodzītajam ēdienu.

Kad cietuma būris bij gatavs, ķēniņš lika tur ieslodzīt meža vīriņu, bet atslēgas paņēma pats savā glabāšanā. Tagad caurām dienām un naktīm pundurītim bij jāsēd cietumā, bet no visām pusēm plūda šurp ļaudis, lai to apskatītu. Tomēr neviens nedzirdēja, ka pundurītis būtu sūdzējies, vai vismaz izrunājis kādu vārdu.

Tā tas vilkās labu laiku. Tad izcēlās kaps, un ķēniņam bij jādodās pretim ienaidniekam. Atvadoties viņš teica ķēniņienei:

„Tagad tev nu jāvalda manā vietā. Atstāju visu valsti un ļaudis tavā pārziņā. Bet viens tev man jāapsola, ka tu visu laiku labi apsargāsi meža vīriņu, lai tas neaizbēgtu, kamēr esmu kapā.“

Ķēniņiene apsolīja visu uz mata izpildīt, un ķēniņš viņai nodeva cietuma būļ-a atslēgas. Tad ķēniņš ar saviem kareivjiem sasēdās laivās, lika tās atstumt no malas un aizbrauca pār tāļo jūj*u svešā zemē kafot.

Ķēniņam ar ķēniņieni bij viens vienīgs bērns, vēl mazs princis, no kupa visi gaidīja ar laiku lielas lietas. Kad tēvs bij aizbraucis, mazais princis kādā dienā rotaļājās pils pagalmā un nonāca ari pie cietuma būfa. Te viņš sāka spēlēties ar savu zelta ābolu.

Svaidot ābolu pa pagalmu un pa gaisu, tas beidzot iesprāga pa lodziņu cietuma būrī. Meža vīriņš pienāca tūliņ pie lodziņa un atsvieda ābolu atpakaļ.

Mazajam princim tas ļoti patika; tagad bij radies biedrs, kas ar viņu rotaļājās. Zēns meta zelta ābolu no jauna pa lodziņu iekšā, bet ineža vīriņš svieda katru reizi atpakaļ. Tā viņi rotaļājās labu laiku.

Tomēr jautrā rotaļa nobeidzās ar nepatikšanām : meža vīriņš beigu beigās neatsvieda ābolu vairs atpakaļ. Mazais princis gan lūdza, gan draudēja, bet nekas nelīdzēja, meža vīriņš kā nedeva, tā nedeva vairs ābolu atpakaļ. Beidzot zēns sāka raudāt.

Tad meža vīriņš ieteicās:

„Tavs tēvs nepareizi darīja, mani saķept un te ieslodzot pavisam bez kādas vainas. Es neatdošu tavu ābolu, ja tu mani neizlaidīsi no šejienes ārā.“ Bet mazais princis raudādams atbildēja:

„Kā tad es tevi varu izlaist? Atdod manu zelta ābolu, dod atpakaļ manu ābolu!“

„Dari tā, kā es tev teikšu,“ meža vīriņš sauca caur lodziņu: „tad dabūsi atpakaļ savu ābolu. Uzej augšā pie mātes un palūdzi, lai viņa tev paieskā

galvu. Pa to laiku raugi izvilkt no viņas jostas cietuma būra durvju atslēgu. Tādā pašā ceļā tu varēsi atlikt atkal atpakaļ, un neviens neko nezinās.“ Kā meža vīriņš mācīja, tā mazais princis ari izdarīja: kamēr māte ieskāja viņam galvu, tas izvilka viņai no jostas atslēgu, noskrēja lejā, atslēdza cietumu un izlaida meža vīriņu ārā. Šķiroties pundurītis teica:

„Te būs tavs apsolītais ābols. Lielo paldies, ka tu mani izlaidi. Ja kādreiz uz priekšu vajadzēs, es tev labprāt palīdzēšu.“

Meža vīriņš aizsteidzās uz mežu, bet mazais princis uznesa atslēgu atkal augšā un aizbāza mātei aiz jostas, kamēr tā ieskāja viņa galvu.

Kad pili dabūja zināt, ka meža vīriņš aizbēdzis no sava cietuma būra, visi ļoti izbijās. Ķēniņiene tūliņ izsūtīja ļaudis uz visām pusēm, lai meklē to rokā un ved atpakaļ. Bet meža vīriņš bija un papalika kā ūdenī iekritis. Meklēja ilgu laiku, un ķēniņiene kļuva arvienu bēdīgāka, jo drīz jau vajadzēja pārrasties mājās ķēniņam.

Tikko ķēniņš izkāpa no laivas malā, viņa pirmais jautājums ķēniņienei bija:

„Kā tu labi apsargāji meža vīriņu?“

Gribot, negribot ķēniņienei bij jāizstāsta viss, kā noticis. Ķēniņš par to ļoti sadusmojās un apsolījās bargi nosodīt izlaidēju, kas viņš ari nebūtu. Tas uzsāka lielu izmeklēšanu visā pili, un visiem bij jānāk ķēniņa priekšā nodot savu liecību. Tomēr neviens nezināja pateikt, kā meža vīriņš varējis aizbēgt. Beidzot bij jāstājās ķēniņa priekšā ari mazajam princim. Viņš tūliņ teica:

„Zinu, tēt, ka tu uz mani būsi ļoti dusmigs, tomēr patiesību nedrīkstu apslēpt: es izlaidu meža vīriņu no cietuma.“

Pie šiem vārdiem nobālēja ķēniņš un visi citi, kas atradās tuvumā, jo visi ļoti mīlēja mazo princi. Labu laiku valdīja dziļš klusums, tad ķēniņš ieteicās: „Neviens nedrīkst man pārmest, ka nebūtu turējis savu solījumu, lai gan tas šoreiz aizskar manu paša miesu un asinis. Es nedrīkstu tevi apžēlot: tev jāmirst, kā tas jau iepriekš bija nolemts ieslodzītā izlaidējam!“

Ķēniņš tūliņ izdeva rīkojumu, lai aizvedot princi uz mežu un tur nomaitājot. Bet zēna sirdi lai pārnesot mājās un parādot viņam par zīmi, ka sods izpildīts.

Visi pils ļaudis sāka raudāt un lūgt, lai apžēlojot mazo princi. Tomēr ķēniņš bij nelokāms un palika pie sava vārda. Kalpi nedrīkstēja nepaklausīt, ieņēma princi savā vidū un aizgāja uz mežu. Iegājuši labu gabalu iekšā mežā, viņi ieraudzīja cūkganu ar cūku baru.

„Man liekas, ka nebūs labi, ja mēs noziegsimies pie mazā prinča,“ viens no ķēniņa kalpiem ieteicās: „labāk nopirksim cūku, nokausim to, izņemsim viņas sirdi, ko parādīt ķēniņam, un neviens nezinās, ka tā nav prinča sirds.“

Ari citiem kalpiem šis padoms labi patika. Viņi nopirka no cūkgana cūku, ieveda to mežā, nokāva un izņēma viņas sirdi. Bet princim viņi pieteica, lai tas ejot, kur gribot, bet nekad nenākot atpakaļ uz pili pie ķēniņa. Paši viņi atgriezās pili un nodeva ķēniņam sirdi. Uz ilgu laiku bij lielas sēras visā pilī.

Ķēniņa dēls devās plašajā pasaulē, kā kalpi viņam bij pieteikuši. Ilgi viņš gāja pa mežu uz priekšu, un viņa vienīgā pārtika visu laiku bija rieksti un meža ogas. Pēc ilgas staigāšanas viņš beidzot nonāca pie kalna, uz kupa auga liela priede.

„Tīri būtu vai jāuzkāpj priedē un jāpalūkojās, vai nav kur redzams kāds ceļš,“ princis pie sevis nodomāja un uzkāpa kokā.

Uzticis pašā galotnē, viņš nolūkojās uz visām pusēm un tājumā ieraudzīja saulē vizam kādu pili. Princis kļuva par to ļoti priecīgs un tūliņ devās prom uz to pusi. Pa ceļam viņš gāja gafām kādam kalpam, kuļ-š ara. Viņš piedāvājās pārmainīt ar to savas drēbes. Arājs labprāt pārmainīja savas vecās darba drēbes pret jaunajām un skaistajām prinča drēbēm.

Pārģērbies, princis gāja tāļāk, kamēr nonāca pili. Te viņš lūdza kādu darbu un piedāvājās par lopu ganu. Ķēniņš viņu ari pieņēma. Tagad princis no rīta agri līdz vakaram vēlu pavadīja katru dienu mežā ar saviem lopiem un drīz vien aizmirsa visas savas bēdas. Viņš ātri pieņēmās augumā, kļuva drošs, stiprs un skaists, kādu bij grūti atrast visā plašajā apkārtnē.

Tās zemes ķēniņam bij viena vienīga meita. Viņa bij ļoti skaista, jautra un laipna. Visi runāja, ka laimīgs būšot tas princis, kas viņu kādreiz apprecēšot. Kad princese bij sasniegusi piecpadsmito gadu, sāka rasties nedzirdēti daudz precinieku. Lai gan princese visiem atteica, tomēr viņu skaits ar katru dienu pieauga. Beidzot princese noteica:

„Mani dabūs tikai tas, kufš pilnīgi apbruņojies spēs uzjāt stikla kalnā.“

Ari ķēniņš piekrita šim priekšlikumam. Viņš pilnigi saprata, ka princesei starp tik daudz preciniekiem ir ļoti grūti izvēlēties īsto, tādēļ izsludināja pa visu valsti, ka princesi dabūs tas, kurš uzjās stikla kalnā. Un ķēniņš noteica dienu, kad jāšana jāsāk.

Noliktajā dienā princesi jau iepriekš uzveda un nosēdināja stikla kalna pašā galā. Viņai uzlika galvā zelta kroni un iedeva rokā zelta ābolu, un viņa tagad bij tik bezgalīgi skaista, ka starp preciniekiem nebij neviena, kurš labprāt nebūtu upurējis savu dzīvību viņas dēļ.

Apakšā pie stikla kalna salasījās visi precinieki lepnos zirgos un spīdošās bruņās, kuras saulē vizēja, kā gaišas ugunis. No visām malām bij sanākuši ļoti daudz ļaužu, lai noskatītos, kas uzvarēs sacīkstēs.

Kad bij pienācis sacīkšu sākums, ķēniņš deva zīmi, un taurētāji sāka pūst savus ragus un taures. Visi precinieki viens pēc otra cirta zirgam piešus sānos un metās augšā kalnā. Bet stikla kalns bij augsts, glums kā ledus un ļoti stāvs. Visi precinieki paspēja pajāt tikai mazu, mazu gabaliņu gar kalna malu uz augšu, tad vēlās pār kaklu, pār galvu atpakaļ zemē. Dāžs labs sev izlauza rokas, izmežģīja kājas. Sacēlās milzīgs troksnis, ļaudis bļāva, zirgi zviedza, ieroči skanēja. Nevarēja sadzirdēt neviena vārda, kas tika runāts. Troksnis aizskanēja pa visu mežu.

Šajā pašā laikā ķēniņa dēls tāļu mežā iekšā ganīja savus lopus. Izdzirdējis tāļumā troksni, viņš nosēdās uz akmeņa, atspieda galvu rokās un nogrima dziļās domās. Viņš sajuta liegas ilgas, jo tas ari ļoti labprāt būtu ņēmis dalību sacīkstēs līdz ar citiem.

Tad viņš izdzirdēja turpat sev blakus vieglus soļus. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja savā priekšā meža vīriņu, kufš sacīja:

„Es tev vēl vienumēr esmu pateicību parādā . . > Bet kādēļ tu te sēdi nogrimis tik sērīgās domās?“ „Jā, kā lai nesēroju,“ princis atteica: „tevis dēļ man bij kā bēglim jāatstāj tēva valsts, un tagad man pat nav ne zirga, ne bruņu, tā ka nevaru piedalīties sacīkstēs princeses dēļ pie stikla kalna.“

„Ja tev tik vien tās bēdas, tad jau tev viegli varu palīdzēt,“ meža vīriņš sacīja: „Tu man agrāk palīdzēji, tagad es palīdzēšu tev.“

Meža vīriņš paņēma ķēniņa dēlu pie rokas un ieveda līdzi savā alā apakš zemes. Te pie sienas karājās tērauda bruņas, kupas bija tik tīras un spožas, ka atsitās pat zilganīgā krāsā. Turpat blakus stāvēja ari lepns zirgs ar sedliem jau mugurā un spožiem iemauktiem galvā. Nemierīgi tas kārpīja zemi saviem asajiem tērauda pakaviem un visu laiku kožļāja mutes dzelžus, tā ka baltas putas krita no lūpām zemē. Meža vīriņš teica:

„Tagad steidzīgi pārģērbies un jāj tūliņ prom izmēģināt ari savu laimi. Es pa tām starpām uzskatīšu tavus lopus.“

Princis nelikās to sev divreiz teikties. Ātri viņš uzlika bruņu cepuri un bruņas, piesprādzēja piešus pie kājām, apjoza zobeni un jutās savā jaunajā bruņu tērpā tik veikls un viegls, kā putns gaisā. Viņš uzlēca sedlos, ka viss noskanēja vien, saķēra pavadu un steidzīgi aizjāja uz stikla kalna pusi.

Princeses precinieki jau gribēja nobeigt sacīkstes, jo nevienam nebij izdevies izpildīt noteikumus, lai

gan neviens nebij taupījis pūles. Visi bij sastājušies barā un sprieda, ka nākošo reizi laime viņiem uzsmaidīs labvēlīgāki. Šajā acumirklī viņi ieraudzīja no meža puses parādāmies vēl kādu jātnieku, kup> tieši devās šurp uz stikla kalnu. Viņš bij tērpies spožās tērauda bruņās no galvas līdz kājām, ar bruņu cepuri galvā, vairogu rokā un zobeni sānos. Tas sēdēja tik cēli savā staltajā zirgā, ka prieks bij skatīties.

Visu acis tūliņ piegriezās svešajam bruņiniekam. Radās liela ziņkāre, kas svešais gan varētu būt, jo līdz šim neviens tādu jātnieku nekur nebij redzējis. Tomēr neatlika daudz laika spriedelēt un minstināties. Tikko izjājis no meža, svešais bruņinieks pacēlās kāpšļos, iespieda zirgam piešus un kā bulta aizšāvās visiem gaj-ām stikla kalnā augšā. Līdz pašam kalna galam viņš neuzjāja. Aizticis līdz pusei, tas piepeši pagrieza zirgu un jāja atpakaļ, bet no zirga pakaviem šķīlās dzirksteles pret stikla kalnu. Tagad viņš putnam līdzīgi aizšāvās atpakaļ uz mežu.

Ļaudis no brīnumiem palika skatāmies ar atplestām mutēm. Tomēr visi bij tajā ziņā vienos prātos, ka tik drošsirdīgu bruņinieku tie vēl nebij redzējuši visā savā mūžā.

Pagāja labs laiks, un princeses precinieki gribēja pamēģināt savu laimi pa otram lāgam. Ķēniņš atkal lika uzvest princesi stikla kalnā, nosēdināt pašā galā, uzlikt galvā zelta kroni un iedot rokā zelta ābolu. Apakšā pie kalna salasījās atkal visi precinieki savos skaistajos zirgos un spožajās bruņās, bet visapkārt stāvēja no visām malām sanākuši skatītāji, kup gribēja nolūkoties sacīkstēs.

Kad viss bij gatavs, ķēniņš deva zīmi, atskanēja ragi un taures, un tajā pašā acumirklī jātnieki viens pakaļ otram ar visu sparu devās klāt kalnam. Bet šoreiz negāja labāk, kā pirmo reizi. Kalns bij augsts, glums kā ledus un ļoti stāvs. Jātnieki paguva uzjāt tikai niecīgu gabaliņu, tad vēlās pār kaklu, pār galvu atkal atpakaļ zemē. Sacēlās tāda kņada un troksnis no ļaužu kliegšanām, zirgu zviegšanas un ieroču skanēšanas, ka nevarēja dzirdēt vairs neviena vārda un nodārdēja viss mežs.

Jaunais princis pa šo laiku izpildīja savu pienākumu un ganīja savus lopus. Izdzirdējis troksni pie stikla kalna, viņš nosēdās zemē uz akmeņa, atspieda galvu rokās un sāka rūgti raudāt. Viņš nevarēja aizmirst skaisto ķēniņa meitu stikla kalna pašā galā un sēroja, ka ari tagad nevar ņemt dalību sacīkstēs. Tajā pašā acumirklī viņš dzirdēja vieglus soļus sev blakām. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja savā priekšā meža vīriņu.

„Labdien!“ meža vīriņš ieteicās: „Ko tu te atkal sēdi tik sērīgs un pat raudi?“

„Kā man nesēdēt sērīgam un neraudāt?“ princis atteica: „Tevis dēļ man kā bēglim bij jāatstāj tēvu zeme, un tagad man pat nav ne zirga, ne bruņu, un es nevaru piedalīties sacīkstēs pie stikla kalna princeses dēļ.“

„Ja tev tik vien tās bēdas, tad jau varēsim izlīdzēties,“ meža vīriņš teica: ,,Tu agrāk palīdzēji man, tagad es palīdzēšu tev.“

Viņš paņēma jauno princi pie rokas, ieveda to savā apakšzemes alā, kur pie sienas šoreiz karājās spožas sudraba bruņas un citi piederumi, ka laistījās vien.

Turpat blakus stāvēja stalts balts zirgs, apsedlots un jāšanai gatavs. Zirgs nepacietīgi kārpīja zemi asajiem sudraba pakaviem un uztraukti kožļāja iemauktu dzelžus, tā kā baltas putas krita no lūpām zemē. Meža vīriņš turpināja:

„Pārģērbies žigli un aizjāj izmēģināt savu laimi. Es tik ilgām tavā vietā uzskatīšu tavus lopus.“

Princis nelikās to sev divreiz teikties, bet steidzīgi uzģērba bruņas, uzlika bruņu cepuri, piesprādzēja piešus, apjoza zobeni un jutās tagad sudraba apbruņojumā tik veikls un viegls, kā putns gaisā. Uzlēcis zirga mugurā un paķēris pavadu rokā, viņš ātri aizjāja uz stikla kalna pusi.

Preciniekiem nebij labi veicies pie stikla kalna,, un viņi patlaban jau gribēja izbeigt sacīkstes. Lai gan katrs bij pielicis visas pūles un izlietojis visus spēkus, tomēr nekādus panākumus nebij neviens guvis. Visi sprieda, ka vēl kādu laiciņu jāatpūšas un tad jāpamēģina vēl reiz. Varbūt tad laime kādam uzsmaidīs.

Sajā pašā brīdī viņi redzēja mežmalā parādāmies jātnieku, kufš devās taisni šurp uz stikla kalnu. Viņš bij no kājām līdz galvai tērpies spožās sudraba bruņās ar zobeni sānos, vairogu rokā un bruņu cepuri galvā. Viņš tik droši un cēli sēdēja savā staltajā baltajā zirgā un bij tik skaists, kāds vēl nekad nebij redzēts.

Visu acis piegriezās svešajam bruņiniekam, un ļaudis tūliņ noskārta, ka tas ir taspats jātnieks, kufš pagājušo reizi bij uzjājis stikla kalnā līdz pusei.

Bet ļaudīm neatlika laika liekai spriedelēšanai. Tikko bruņinieks bij izjājis no meža, viņš pacēlās kāpšļos, iespieda piešus zirga sānos un zibeņa ātrumā aizšāvās garām un stikla kalnā augšā. Tomēr ari šoreiz viņš neaizjāja līdz pašam kalna galam, kur sēdēja princese, bet pēkšņi pagrieza zirgu un, uguni šķildams, nojāja atkal atpakaļ, aizdrāzās visiem atkal garām un nozuda mežā.

Visi skatītāji noplātīja vien mutes un nobrīnījās par svešo stalto bruņinieku, kādu vēl savā mūžā neviens nebij redzējis.

Atkal pagāja labs laiks, un ķēniņš nolika jaunu termiņu, kurā preciniekiem vajadzēja izmēģināt savas spējas trešo reizi. Princesi atkal aizveda stikla kalnā, nosēdināja pašā galā ar zelta kroni galvā un zelta ābolu rokā. Apakšā pie kalna sapulcējās precinieki staltos zirgos un spožās bruņās. No visām malām saplūda ļaudis, lai redzētu, kurš beigu beigās uzvarēs sacīkstēs.

Kad visi bij sagatavojušies, uz ķēniņa doto zīmi iesāka sacīkstes. Precinieki durstīja piešiem zirgiem sānus, raustīja pavadas, vaigstījās, bet tomēr nekas neiznāca. Kalns bij ciets un glums, kā ledus, un ļoti stāvs. Patikuši tikai mazus gabaliņus uz augšu, zirgi šļuka atpakaļ un jātnieki vēlās pār kaklu, pār galvu atpakaļ zemē. Sacēlās vēl nepieredzēta kņada un milzīgs troksnis: zirgi zviedza, ļaudis kliedza, bruņas un ieroči skanēja, viss mežs dārdēja.

Ķēniņa dēls ganīja atkal mežā savus lopus, kā parasti. Kad viņš dzirdēja troksni pie stikla kalna, tam uzmācās atkal sēras. Viņš nometās zemē uz akmeņa, ieķēra galvu rokās, un asaras tam sāka līt aumaļām. Domās viņš redzēja stikla kalna galā skaisto princesi, kuras dēļ tagad visi devās sacīkstē. Cik loti ari viņš gribētu ņemt tur dalibu un upurēt kaut savu dzīvību princescs dēļ.

Bij pienācis atkal meža vīriņš un teica:

„Ko tad tu atkal tik noskumis sēdi un ļauji asarām vaļu?“

„Kā lai neskumstu un neraudu?“ princis atteica: „Tevis dēļ man bij kā bēglim slepus jāaiziet no tēva mājām un tagad man nav ne zirga, ne bruņu, un es nevaru piedalīties sacīkstēs pie stikla kalna princeses dēļ.“

„Ja tev tik vien tās bēdas, tad jau var viegli izlīdzēt!“ meža vīriņš iesaucās: „Tu agrāk palīdzēji man, tagad es atkal palīdzēšu tev.“

Viņš paņēma princi pie rokas un ieveda lidzi savā apakšzemes pilī. Tur pie sienas karājās zelta bruņas un citi piederumi, un spīdēja, un laistījās bez saules. Turpat blakus stāvēja apsedlots ļoti stalts zirgs zelta iemauktos un ar zelta pakaviem. Zirgs nepacietīgi kožļāja iemauktu dzelžus, un baltās putas krita no lūpām zemē.

Meža vīriņš skubināja ķēniņa dēlu :

„Pārģērbies žigli un steidzies izmēģināt savu laimi! “

Princis nekavējoši aplika bruņas, apjoza zobeni, piesprādzēja piešus, uzlika bruņu cepuri un jutās tagad savā zelta apbruņojumā tik veikls un viegls, kā putns gaisā. Tad viņš uzleca sedlos, saķēra pavadu un steidzīgi aizjāja uz stikla kalnu.

Princeses precinieki bij velti izmēģinājušies, bet nekur netikuši, lai gan bij pūlējušies ar visiem spēkiem. Kamēr viņi stāvēja un pārsprieda, ko darīt tāļāķ, mežmalā parādījās stalts jātnieks un devās taisni

šurpu uz stikla kalnu. Viņš bij no galvas līdz kājām tērpies zelta bruņās, ar zelta zobeni sānos, zelta vairogu rokā un zelta bruņu cepuri galvā. Tikko izticis no meža, viņš pacēlās kāpšļos stāvus, piespieda zirgam sānos piešus un slaidā jājienā uzspērās pašā kalna galā.

Tur viņš noleca no zirga, nometās princeses priekšā ceļos, apsveica to un saņēma no viņas rokām zelta ābolu. Tad viņš apcirta zirgu ātri apkārt un jājā atkal lejā no stikla kalna. Un aiz viņa palika uguns strīpa, kupa šķēlās no zelta pakaviem pret stikla kalnu. Zelta bruņinieks aizšāvās atpakaļ uz mežu un nozuda kokos tā, kā izplēn krītoša zvaigzne.

Tikai tagad iesākās īstā kņada pie stikla kalna! Viss ļaužu bars tikai tagad attapās un sāka urravāt. Ļaužu gavilēm pievienojās ari ragu un taupu skaņas, zirgu zviegšana un ieroču žvadzēšana.

Pēc tam ķēniņš lika izziņot pa visu valsti, ka svešais bruņinieks ir visus uzvarējis.

Tagad visi bij kāri dabūt tuvākas ziņas par svešo zelta bruņinieku, jo neviens viņu nepazina. Visi bij pārliecināti, ka pēc ķēniņa izziņošanas, ka viņš sacīkstēs ieguvis uzvaru, tas tūliņ ieradīsies pilī. Tomēr bruņinieks neieradās. Visi par to ļoti brīnījās, bet pate pincese kļuva slima un bāla. Ķēniņš bij pavisam sapīcis, bet ari citi precinieki bij nemierā un ar katru dienu sāka jo vairāk izrādīt savu nepatikšanu.

Kad citādi nevarēja atrast princeses īsto precinieku, ķēniņš lika visiem saviem pavalstniekiem sapulcēties pilī, lai tad princese pati viņu uzmeklētu.

Sanāca visi vīrieši vispirms jau tāpēc, ka ķēniņš ta bij pavēlējis, bet vēl vairāk gan ari pašas princeses dēļ.

Visi sanākušie bij sastājušies plašajā pagalmā un gaidīja. No pils iznāca princese ar savām pavadonēm un istabas meitām, staigāja cauri baram un visus pamatīgi aplūkoja. Lai gan princese apskatīja visus jo smalki, taču viņa nevarēja atrast to, kuj-u meklēja.

Nonākusi pašās beigās pavisam malā, viņa ieraudzīja aiz citiem stāvam jaunekli lēzenā platmalē un pelēkā mētelī, kādus mēdza valkāt tikai gani. Platmales malas bij noliektas uz zemi, bet mēteļa apkakle sacelta uz augšu, tā kā ģīmi lāgā nevarēja saredzēt. Tomēr princese uz reizi pazina jaunekli, atbīdīja platmali atpakaļ, apķērās tam ap kaklu un diktā balsi iesaucās:

„Tas ir īstais! Tas ir īstais!“

Visi ļaudis sāka smieties, jo viņi pazina jaunekli un zināja, ka tas ir ķēniņa lopu gans. Ari pats ķēniņš dusmīgi iesaucās:

„Lai Dievs mani pasargā no šāda znota!“

Bet jauneklis nepiegrieza nekādu vērību ķēniņa vārdiem un teica princesei:

„Par to neraizējies! Es esmu tāds pats ķēniņa dēls, kāda tu ķēniņa meita.“

Tad viņš nometa savu mēteli, un tagad vairs neviens nesmējās: vienkāršā pelēkā gana vietā tagad stāvēja stalts princis, tērpies tīrā zeltā no galvas līdz kājām un ar princeses zelta ābolu rokā. Tagad neviens vairs nešaubījās, bet visi redzēja, ka tas ir taspats bruņinieks, kas bij uzjājis stikla kalnā.

Pēc tam sarīkoja tik lepnas dzīres, kādas neviens vēl nebij redzējis, un ķēniņa dēls dabūja princesi līdz ar pusvalsti. Jaunais pāris dzīvoja ļoti laimīgi savā valstī. Bet meža vīriņš no tā laika vairs nav nevienam

Klibais sunītis.

Bij reiz tāds pat ķēniņš, kādujhēdz būt diezgan daudz. Viņam bij trīs meitas. Tās bij jaunas un skaistas, kādas reti var atrast. Tomēr visas viņas nebij vienādas, viņas ļoti atšķīrās savā starpā: abas vecākās bij visai iedomīgas un augstprātīgas, bet jaunākā ļoti pazemīga un pret visiem mīļa un laipna. Visi ļaudis to labprāt ieredzēja un mīlēja. Pie tam viņa bija tik sārta kā saule un balta kā sniegs, un skaistuma ziņā māsas tai nevarēja tikt līdzi.

Kādā dienā visas trīs princeses sēdēja kopā savā istabā un sarunājās. Starp citu valodas pārgāja ari uz nākamajiem līgavaiņiem. Vecākā ieteicās:

„Ja es kādreiz precēšos, tad ņemšu tikai tādu līgavaini, kūpam ir zelta mati un zelta bārda.“

Otrā māsa iesaucās:

„Bet manam līgavainim jābūt ar sudraba matiem un bārdu!“

Jaunākā princese turpretim neko neteica un cieta klusu. Tad māsas viņai prasīja, vai tad šī nemaz negribot precēties.

„Ne,“ viņa atbildēja: „bet ja liktenis man būtu lēmis kādreiz apprecēties, tad būšu mierā ar kupu katru, un kaut tas ari būtu tikai klibs sunītis.“

Tad abas vecākās princeses sāka smieties un zoboties par savu jaunāko māsu un teica:

„Gan pienāks laiks, kad tu domāsi pavisam citādi.“ Dažs labs kādreiz ko izsaka, nemaz nedomādams, ka tas kādreiz varētu ari notikt. Tā izgāja ari ķēniņa meitām. Nebij vēl pagājis ne gads, kad jau bij ieradušies precinieki, un taisni tādi, kādus princeses bij vēlējušās. Vecākās princeses roku lūdza līgavainis, kūpam bij zelta mati un zelta bārda. Princese tam tūliņ deva savu piekrišanu.

Otrai princesei ieradās precinieks ar sudraba matiem un bārdu, un princese tam ari tūliņ apsolījās. Bet jaunākai princesei ilgi nejāja neviens precinieks, tikai kāds klibs sunītis tai jau labu laiku luncinājās apkārt. Tad viņai ienāca prātā sarunas, kupas viņas visas trīs kopā bij vedušas savā istabā un pie sevis nodomāja:

„Dievs, palīdzi man, ja šis būtu mans precinieks!“ Tomēr viņa negribēja ņemt atpakaļ vārdu, ko reiz bij izteikusi, un sekoja savām māsām, sacīdama sunītim, ka viņa labprāt pie tā ietu. Tagad visām trim māsām sarīkoja lepnas kāzas vairākas dienas no vietas. Bet kamēr citas māsas jautri dejoja un priecājās, jaunākā princese sēdēja viena pati un raudāja tik rūgti, ka žēl bij noraudzīties.

Pēc kāzām jaunie pāpi devās katrs uz savu pili. Vecākās princeses aizbrauca lepnās karietēs, ar lielu godu pavadītas no prāva pavadoņu pulka. Bet jaunākai princesei bij jāiet kājām, jo viņas vīram, klibajam sunītim, nebij ne zirgu, ne kučiera.

Kad viņi bij jau ilgi gājuši, tie pēc laba laika nonāca lielā mežā. Gāja atkal krietni tāļu pa lielo mežu, kurš nemaz negribēja beigties. Bet sunītis vēl nemaz nedomāja par apstāšanos, viņš vienmēr kliboja papriekšu, bet princese raudādama gāja viņam nopakaļus.

Nogājuši vēl labu gabalu, princese ieraudzīja greznu pili. Pilij visapkārt bij skaistas pļavas un zaļais mežs. Visa apkārtne bij brīnišķīgi jauka. Princese apstājās un prasīja, kas tā esot par pili.

„Tā ir mūsu māja,“ klibais sunītis atbildēja: „Te mēs dzīvosim, un tu te varēsi saimniekot pēc sava prāta.“

Tagad princese slaucīja asaras un nevarēja vien nobrīnīties par visu, ko te redzēja. Klibais sunītis vēl piebilda:

„Man tikai pie tevis vēl ir viens lūgums, un to tev gan jāizpilda.“

„Kas tas ir par lūgumu?“ princese prasīja.

„Tev man jāapsola, ka tu nekad nededzināsi uguni, lai mani apskatītu, kamēr es gulēšu,“ klibais sunītis teica: „citādi tu vari visādi pikoties, kā vien gribi.“

Princese apsolīja izpildīt šo lūgumu un viņi gāja skaistajā pilī iekšā.

Ja pils no ārienes izskatījās skaista, tad iekšpusē tā bij vēl daudz pārāka. Visur spīdēja un vizēja pretim zelts un sudrabs. Visādas pārtikas vielas un citas bagātības atradās pilī lielos krājumos. Nevarēja nemaz neko iedomāties, kas te jau nebūtu priekšā. Visu dienu princese skraidīja no vienas istabas otrā, un katra nākošā istaba bij greznāka un pārāka par iepriekšējo.

Kad pienāca vakars un princese ielikās gultā, viņa tumsā manīja, ka viņai blakus nenolikās vis klibais sunītis, bet cilvēks. Tomēr viņa neko neteica, jo bij apsolījusi, ka nebūs ziņkārīga, un savu vārdu viņa gribēja turēt un nekad nedarīt pretim vīra gribai.

Tā pagāja jau labi ilgs laiks. Princese dzīvoja skaistajā pilī, un viņai bij viss, ko vien tā varēja vēlēties. Bet katru rītu klibais sunītis aiztecēja mežā un nerādījās ātrāk atpakaļ mājās, kā tikai vakarā, kad saule jau bij nogājusi. Pēc saules noiešanas sunītis atkal pārradās un bij tik labs un laipns, ka būtu bijis ļoti labi, ja citi vīri būtu bijuši kaut vai pus tik labi. Un princese sāka viņu ļoti mīlēt un pavisam aizmirsa, ka tas bij tikai klibs sunītis, jo jau vecs un vecs sakāms vārds noteic, ka mīlestība esot akla.

Bet vientulībā princese tomēr sāka garlaikoties un bieži domāt par savām māsām. Viņai ļoti gribējās tās apmeklēt un palūkoties, kā viņas dzīvo. Viņa izstāstīja savas ilgas ari vīram un lūdza atļauju uz kādu laiku aizbraukt ciemā pie māsām. Tikko klibais sunītis dabūja zināt viņas vēlēšanos, tas tūliņ atļāva un pats vēl lielo gabalu pavadīja un parādīja viņai ceļu.

Kad ķēniņa meitas pēc ilgiem laikiem sanāca atkal kopā, visas bija ļoti priecīgas. Iesākās stāstījumi un jautājumi, kā katra dzīvo. Tika pārrunātas i jaunas, i vecas lietas. Starp citu pārrunāja ari par laulības dzīvi. Vecākā māsa teica:

„Es biju muļķe, ka toreiz paņēmu vīru ar zelta matiem un zelta bārdu: viņš ir daudz ļaunāks nekā vissliktākais trollis, un kamēr mēs esam apprecējušies, man vairs nav bijusi neviena laimīga dieniņa.“

Pēc tam iesāka otra māsa:

„Ari man nav gājis ne drusku labāk. Lai gan es dabūju, kā biju gribējusi, vīru ar sudraba matiem un sudraba bārdu, tomēr viņš ir tik dusmīgs un ar tik Jaunu sirdi, ka man pēc mūsu kāzām nav bijis neviena laimīga brītiņa.“

Tagad abas vecākās māsas griezās pie jaunākās un prasīja, kā viņai klājoties.

„Es nevaru sūdzēties, ka nebūtu laimīga,“ jaunākā princese teica: „lai gan mans virs ir tikai klibs sunītis, bet viņam ir ļoti laba sirds, un mīļāka vīra es nemaz nevaru iedomāties.“

Abas vecākās māsas nevarēja par tādu atbildi vien nobrīnīties un viņas smalki izjautāja un izprašņāja jaunāko māsu par visiem viņas dzīves sīkumiem. Un jaunākā māsa ari visu vaļsirdīgi izstāstīja. Kad viņas dzirdēja par jaunākās māsas skaisto pili, kupā viņa viena pati rīkojās pēc savas gribas, un ka viņai ir viss, viss, ko vien vēlas, tad vecākās māsas sāka to apskaust.

„Vai tad tīri it neka nav, kas tev nebūtu pa prātam?“ viņas prasīja.

„It neka," jaunākā māsa apgalvoja: „varu savu viru tikai teikt un slavēt. Un ja tikai vēl būtu viena lieta,' tad es būtu vislaimīgākā sieva visā pasaulē!“ „Kas tad? Kas tad?“ abas māsas nepacietīgi reizē iesaucās.

„Katru nakti, kad viņš pārnāk mājās, tas pārvēršas par cilvēku,“ princese stāstīja: „un man tikai žēl, ka nekad nedabūju redzēt, kāds viņš īsti izskatas.“ Tagad abas māsas sāka pārmest sunim, ka tam esot kāds noslēpums, kupu tas negribot uzticēt pat

savai sievai, un nevarēja beigt par to vien nopukoties Kad abas māsas visu laiku tā ņēmās, tad ari jaunākā māsā sāka pamosties ziņkārība, viņa aizmirsa savu vīram doto solījumu un ieprasījās, kā gan varētu tā ierīkoties, lai dabūtu vīru redzēt, viņam pašam nezinot.

„Tas taču pavisam viegli izdarāms!“ vecākā māsa iesaucās: „te tev būs maza lampiņa, to tu ļoti viegli vari pie sevis noglabāt. Naktī, kad vīrs būs aizmidzis, tu varēsi lampiņu iededzināt un aplūkot, kāds viņš izskatas.“

Šis padoms patika ari jaunākai māsai. Viņa paņēma mazo lampiņu, iebāza to azotē, lai vēlāk izda rītu tā, kā vecākā māsa bij teikusi.

Kad bij pienākušas ciemošanās laika beigas, jaunākā māsa atgriezās atpakaļ savā pilī. Diena pagāja parastajā gaitā. Pienāca vakars. Pārnāca no meža klibais sunītis, pārvērtās par cilvēku un nolikās sievai blakus gultā. Princese aiz ziņkārības nevarēja vien sagaidīt, kamēr viņas vīrs aizmigs. Tad viņa lēnām piecēlās, klusu aizdedzināja lampiņu un uz pirkstu galiem pienāca pie gultas, lai paskatītos, kā vīrs guļ.

Kas var aprakstīt viņas izbrīnu, kad tā ieraudzīja klibā sunīša vietā tik skaistu jaunekli, kādu viņa vēl nekad savā mūžā nebij redzējusi. Viņa bij noliekusies pavisam tuvu pie spilvena un nevarēja nemaz atrauties no gulētāja ģīmja, un jo vairāk viņa uz to skatījās, jo skaistāks tas izlikās, tā ka viņa aizmirsa visu pasauli.

Beidzot pienāca rīts. Tikko pie debesīm sāka izdzist pirmās zvaigznes, jauneklis miegā kļuva nemierīgs un sāka mosties. Princese izbījās, nopūta savu lampiņu un ielikās atkal gultā. Jauneklis domāja, ka viņa ir aizmigusi, lēnām piecēlās, pārvērtās atkal par klibo sunīti, aizgāja mežā un visu dienu vairs nerādījās.

Kad pienāca vakars un satumsa, viss norisinājās atkal tāpat, kā agrāk. Suns pārnāca no meža ļoti noguris. Bet tikko viņš bij aizmidzis, princese uzmanīgi piecēlās, iededzināja lampiņu un nāca klusu pie gultas, lai atkal aplūkotu jaunekli. Un šoreiz jauneklis viņai izlikās vēl daudz skaistāks, nekā iepriekšējā naktī. Pret rītu viņa atkal laikus nodzēsa lampiņu un nolikās gultā. Jauneklis mazā gaismiņā piecēlās, pārvērtās par suni un aizgāja atkal uz visu dienu.

Princese ar ilgām gaidīja vakaru pienākam. Beidzot satumsa un pārradās sunītis. Tumsā parasti abi nolikās gulēt. Bet tad princese atkal piecēlās, iededzināja savu lampiņu un noliekusies pār spilvenu, atkal nolūkojās jaunekli. Un janneklis tai izlikās atkal daudz, daudz skaistāks, nekā agrāk. Un kad sāka aust rīts, un drīz bij jāceļās, princesei kļuva žēl, ka jauneklis atkal pārvērtīsies par suni un aizies uz visu dienu mežā. Nemanot viņai sāka birt asaras, un viena karsta asara iekrita jauneklim ģīmī. Viņš sakustējās un atmodās.

Princese sabijās un nodzēsa uguni, bet jauneklis tomēr bij pamanijis, ko viņa izdarījusi. Bailēs viņš izlēca no gultas, pārvērtās par klibo sunīti un aizkliboja uz mežu vēl tumsā. Princese gan tagad ļoti nožēloja, ko izdarījusi, gāja rokas lauzīdama sunītim pakaļ, bet viņš tomēr neatgriezās. Ari vakarā viņš vairs nepārnāca.

Tad princese devās meklēt savu viru. Viņa ilgi gāja pa kalniem un lejām, izstaigāja daudzus svešus ceļus, un visu laiku viņa tik žēli raudāja, ka pat akmeņiem vajadzēja par to iežēloties. Bet klibais sunītis bija un palika nozudis, lai gan princese jau bij izstaigājusi un izmeklējusi visas malas.

Kad princese sunīti nekur nevarēja atrast, viņa griezās atpakaļ uz pili. Bet ari pils vairs nebija. Visapkārt bij tikai tumšais, drūmais mežs. Tagad princese jutās pavisam vientule un atstāta no visas pasaules. Viņa nosēdās uz akmeņa un raudāja rūgtas asaras.

„ Labāk tad jau nāvi, nekā dzīvot bez sava vīra! “ viņa pie sevis noteica.

Tad no akmeņa apakšas izlīda neliels krupītis un prasīja:

„Skaistā jaunava, kādēļ tu te sēdi un tik rūgti raudi?“

„Man tagad ir mūžīgi jāraud, un nekad es vairs nevarēšu būt priecīga,“ princese atteica: „Pirmām kārtām, esmu pazaudējusi savu sirdsmīļo vīriņu un otrām kārtām nevaru vairs atrast ceļu uz pili. Tagad man jānomirst te mežā badā vai jāļaujas saplosīties no plēsīgiem zvēriem “

„Tas nekas, ja tik vien tās nelaimes,“ krupītis paskaidroja: „te es tev varu izlīdzēt. Ja tu mani uzskatītu par savu vislabāko draugu, tad es tev parādītu ceļu uz pili.“

Bet princese tādai norunai nevarēja piekrist. Viņa atbildēja:

»Lūdzi no manis, ko gribi, tikai neprasi, lai es tevi saucu par savu labāko draugu. Mans labākais draugs ir klibais sunītis, un citu par tādu nesaukšu, kamēr būšu vien dzīva!“

Tad viņa piecēlās un rūgti raudādama devās tāļāk. Bet krupītis laipni pasmaidīja un palīda atkal zem akmeņa.

Kad princese atkal labu laiku bij gājusi, viņa jutās ļoti nogurusi, tomēr neko nebij vēl atradusi. Biezais tumšais mežs vien bij visapkārt. Atkal viņa nosēdās uz akmeņa, atspieda galvu rokās un vēlējās, kaut ātrāki pienāktu nāve un viņu atsvabinātu no mokām un bēdām, jo bez sava vīra viņa nevarēja dzīvot. Tajā brīdī iečabējās krūmi, un no meža iznāca liels pelēks vilks. Viņš nāca tieši princesei virsū.

Viņa ļoti sabījās, jo bij cieti pārliecināta, ka vilks to saplosīs. Bet tas palika netāļu no viņas stāvot, luncināja asti un prasīja:

„Lepnā jaunava, kādēļ tu te sēdi un tik rūgti raudi?“

Princese atbildēja:

„Man tā tagad jāraud visu mūžu, jo nekad vairs nevarēšu būt jautra. Esmu pazaudējusi savu sirdsmīļo. Tagad nevaru vairs ari atrast ceļu atpakaļ uz pili. Un te mežā man nu būs jāaiziet postā: vai nu nomiršu bada nāvē, vai meža zvēri mani saplosīs.“ „Ja tev tik vien tās bēdas, tad jau varu tev izlīdzēt!“ vilks atteica: „ja tu mani turētu par savu labāko draugu, tad es tev parādītu ceļu uz pili.“

Bet princese negribēja par to ne dzirdēt. Viņa cieti noteica:

„Lūdz no manis, ko gribi, bet to gan neprasi. Mans labākais draugs ir klibais sunītis, un cits neviens nekad ari nebūs, kamēr vien dzīvošu.“

Tad vina piecēlās no akmeņa un, asaras liedama, gāja tāļāk. Bet vilks viņai ilgi laipni noskatījās nopakaļus, iekšķīgi pie sevis pasmaidīja, tad ieskrēja atpakaļ krūmos.

Kad princese pēc tam atkal labu laiku bij gājusi pa biezokni, viņa jutās tik nogurusi un bezspēcīga, ka nespēja vairs ne soli paspert. Viņa nometās uz akmeņa, lauzīja rokas un vēlējās, kaut ātrāki pienāktu viņas nāve, jo bez vīra viņa tā kā tā nevarēja ilgāk dzīvot.

Šajā brīdī viņa izdzirdēja diktu, dobju rūkoņu, tā kā pat zeme iedrebējās. No meža iznāca briesmīgi liels lauva un devās viņai taisni virsū. Princese vai pamira no bailēm, jo bij pilnīgi pārliecināta, ka lauva to saplosīs. Bet lauva bij ieslēgts smagās ķēdēs, un pie katra soļa ķēdes dikti žļerkstēja abās pusēs. Kad lauva pienāca princesei tuvāk, viņš apstājās, sāka vēdināt asti un prasīja:

„Skaistā jaunava, kādēļ tu te sēdi un tik rūgti raudi ? “

Princese atteica:

„Man tagad tā jāraud visu mūžu, un nekad es vairs nevarēšu būt priecīga. Vispirms esmu pazaudējusi savu sirdsvismīļāko un bez tam nevaru vairs atrast ceļu atpakaļ uz pili, tā ka man te tagad mežā būs jānobeidzās bada nāvē, vai ari tikšu saplosīta no nikniem meža zvēriem.“

Bet lauva princesi mierināja:

„Ja jau tev nav nekādas lielākas bēdas, tad te tev varu izlīdzēt. Ja tu atraisītu manas ķēdes un sauktu mani par savu labāko draugu, tad es tev parādītu ceļu uz pili.“

Bet princesei bij tādas bailes no zvēra, ka viņa nedrīkstēja tam tuvoties. Tad viņas ausīs atskanēja kā lakstīgalas skaļa balss no meža, kuj-a dziedāja: „Nebaidies jaunava,

Atraisi ķēdēsi“

Ari saslēgtā lauvas viņai kļuva žēl. Dūšu saņēmusi, princese piegāja lauvai klāt, atraisīja viņa ķēdes un teica:

„Tavas ķēdes es gan atraisīšu, bet par savu labāko draugu es tevi gan nekad nevarēšu saukt. Jo mans labākais draugs ir mans sirdsmīļais klibais sunītis, un nekad neviens cits manā sirdī neieņems viņa vietu.“

Bet tad notika brīnums: taisni tajā brīdī, kad nobruka no lauvas pēdējais ķēdes gals, tas pārvērtās par skaistu jaunu princi. Un kad princese viņu tuvāk apskatīja, viņa pazina, ka tas ir taspats jauneklis, kuj-š naktīs bij gulējis viņai blakam gultā un no rītiem pārvērties par klibo sunīti un devies prom mežā.

Tad princese sabruka turpat pie jaunekļa kājām, apķēra viņa ceļus un lūdza, lai tas nekad vairs neejot projām. Jauneklis piecēla princesi no zemes, mīļi to apkampa un teica:

„Ne, tagad mēs vairs nekad nešķirsimies, jo nu esmu atsvabināts, bet tavu mīlestību esmu pārbaudījis līdz pēdējam mēram.“

Tagad iesākās tādi prieki, kādus neviens nespēj aprakstīt. Princis paņēma savu sievu, pārveda to līdzi greznajā pilī, kur viņš palika par ķēniņu, bet viņa par ķēniņieni. Un ja tikai viņi vēl nav nomiruši, tad tie tur vēl šodien dzīvo laimīgi.

Ķēniņiene Dzērve.

Bij reiz joti nabags zēns. Viņš aizgāja pie ķēniņa un lūdza, lai tam dodot kādu darbu. Ķēniņš viņu pieņēma par ganu, un no tā laika zēnu visi sāka saukt par Ganu Pēteri.

Ganot govis, viņš bij uztaisījis stopu un staigāja pa ganībām šaudams. Reiz viņš ieraudzīja augstā ozolā sēžam dzērvi un pacēla jau bultu, lai to nošautu. Bet dzērve lēca no zara uz zaru arvienu zemāk, arvienu zemāk, kamēr bij notikusi uz paša apakšējā zara Tad viņa teica:

„Ja tu mani nešausi, tad es vajadzības gadījumā tev palīdzēšu. Tev tikai jāiesaucas: Palīdzat man, Dievs un ķēniņiene Dzērve! Un es būšu tūliņ klāt.“

Pēc tam putns aizlaidās.

Uznāca kapš, un ķēniņam bij jāiet pretim ienaidniekam. Iegāja pie ķēniņa ari Ganu Pēteris un lūdza, vai viņš ari nevarētu doties līdzi kapā. Ķēniņam nebij nekas pretim. Viņš lika iedot Ganu Pēterim vecu kleperi, un zēns jāja līdzi.

Ceļš bij pilns jātnieku. Pēterim ar veco kleperi bij jājāj gar pašu ceļa malu un bieži pavisam aiz grāvja. Viņa kleperis iestiga purva muklājā un iegrima. Zēns gan raustīja pavadu un šmūkstināja lūpām, bet zirgs nevarēja vairs izrāpties no purva.

Citi jātnieki ari negāja palīgā, bet gapām ejot tikai zobojās par Pēteri un viņa veco kleperi.

Kad visi bij pajājuši gapām, bet zirgs purvā nogrimis, Ganu Pēteris aizgāja atpakaļ ganībās pie lielā ozola, kur tas bij redzējis pirmo reizi ķēniņieni Dzērvi, un lūdza palīgu. Te viņš dabūja melnu jājamu zirgu, vapa bruņas un sudraba zobeni. Tā viņš tagad devās kapā un drīz vien panāca citus jātniekus.

Iesākās kauja. Ganu Pēteris iesaucās :|

„Palīdzat man, Dievs un ķēniņiene Dzērve!“

Un drīz vien viņš bij uzvarējis visus ienaidniekus un ātri vien aizjāja prom. Bet ķēniņš bij pārliecināts, ka eņģelis atsteidzies viņam palīgā pret ienaidniekiem, un gribēja to panākt un pateikties. Bet Ganu Pēteris aizjāja ļoti ātri, atlaida pie lielā ozola vaļā savu zirgu, noņēma bruņas, nolika zobeni un aizsteidzās atpakaļ uz ceļu, kur purvā bij nogrimis vecais kleperis.

Kad citi kapotāji jāja gapām, viņi zobojās par Pēteri un teica:

„Tu neatjāji šodien līdzi un tā neredzēji, ka atsteidzās eņģelis un palīdzēja mums uzvarēt ienaidniekus.“

Zēns izlikās nobēdājies un neko neatteica.

Nākošā dienā ķēniņam atkal bij jādodas kapā. Ganu Pēteris atkal lūdza, lai ņemot viņu ari līdzi. Ķēniņš atļāva. Un Pēterim atkal iedēva vecu stīvu zirgu, kupš no citiem tika nobīdīts no ceļa un iegrima purvā.

Zēns atkal raustīja pavadu un šmūkstināja lūpām, bet zirgs vairs nevarēja tikt ārā. Citi, jājot gapām, tikai zobojās, bet palīgā neviens negāja.

Kad visi bij pajājuši garām, zēns aizsteidzās atpakaļ pie lielā ozola un dabūja šoreiz baltu zirgu, sudraba bruņas un zelta zobeni. Pēteris vēl laikā nonāca kapa laukā un ieteicās:

„Palīdzat man, Dievs un ķēniņiene Dzērve!“ Bet iekams viņš vēl nebij paspējis palūgt palīgus, viņu ievainoja kājā. Un pats ķēniņš piesteidzās un ar savu mutautiņu pārsēja Pētera ievainojumu. Tomēr drīz vien ienaidnieki atkal bij uzvarēti, un Pēteris ātri aizjāja prom.

Ķēniņš atkal bij pārliecināts, ka pats Dieva eņģelis atjājis baltā zirgā un palīdzējis tam uzvarēt ienaidniekus. Viņš gribēja eņģeli saķert un pateikties, bet baltais jātnieks aizšāvās tik ātri, ka neviens viņu nevarēja panākt.

Ganu Pēteris palaida zirgu pie lielā ozola, nolika zobeni, noņēma bruņas un aizsteidzās atkal atpakaļ pie purvā nogrimušā zirga un mēģināja to izdabūt ārā no muklāja.

Jāja atpakaļ karotāji, zobojās par Ganu Pēteri un teica:

„Šodien tu atkal nebiji līdzi kara laukā un neredzēji, kā atjāja eņģelis baltā zirgā un palīdzēja uzvarēt ienaidniekus.“

Pēteris izlikās ļoti bēdīgs.

Trešā dienā ķēniņam bij atkal jādodas kara laukā sakaut ienaidniekus galīgi. Ganu Pēteris atkal dabūja vecu knapu zirdziņu, kuru citi jātnieki atkal nodzina no ceļa purvā. Pēteris atkal raustīja pavadu un šmūkstināja lūpas, bet nekas nelīdzēja — zirgs netika uz priekšu. Jājot garām, citi tikai zobojās, bet palīgā neviens negāja.

Kad visi karotāji bij pajājuši garām, Pēteris atsteidzās atpakaļ pie lielā ozola un dabūja šoreiz varenu sarķi jāšanai, zelta bruņas un zelta zobeni. Nojājis kara laukā, Pēteris lūdza:

„Palīdzat man, Dievs un ķēniņiene Dzērve!“ Tagad viņš viens pats galīgi uzvarēja ienaidniekus. Bet ķēniņš nodomāja, ka Dievs no debesīm atsūtījis viņam palīgā eņģeli uzvārēt ienaidniekus. Ķēniņš šoreiz visādā ziņā gribēja saķert jātnieku sarķa mugurā, bet Pēteris ātri aizšāvās prom, palaida pie lielā ozola vaļā savu zirgu, noņēma bruņas, nolika zobeni un aizsteidzās atpakaļ purva malā, kur bij ieslīguši visi viņa trīs zirgi.

Bet ķēniņa mutautiņu viņš bij paslēpis azotē. Ķēniņam bij trīs princeses, kuras visas vajadzēja atdot jūras troļļiem.

Ķēniņš pasludināja, ka atdos pēc izvēles vienu no princesēm par sievu tam, kas izglābs viņas.

Pienāca diena, kad bij jāved jūras trollim vecākā princese. Ganu Pēteris dabūja no ķēniņienes Dzērves jājamu zirgu, bruņas un zobeni. Viņš aizjāja pie pils, uzcēla princesi sev priekšā uz zirga, aizveda pie jūras un pats apgulās. Ari suni viņš bij paņēmis līdzi.

Kamēr Pēteris gulēja, princese iepina viņam matos savu lentu. Jūrā pacēlās trollis, princese modināja savu glābēju un skubināja to kāpt zirgā. Visapkārt stāvēja citi pilsļaudis, tie sabijās no troļļa, aizbēga vai sakāpa kokos. Pēteris ieteicās:

„Pālīdzāt man, Dievs un ķēniņiene Dzērve!“ Viņš dēvās jāšus jūras trollim pretim, uzvārēja to un ātri aizsteidzās atpakaļ pie ozola, palaida zirgu, nolika bruņas un zobeni un aizgāja atkal ganīt savas govis.

Starp pilsļaudīm bij ari kāds ķēniņa galminieks, tas piedraudēja princesei un piespieda, lai saka, ka viņš esot to izglābis. Par Ganu Pēteri neviens nedomāja.

Otrā dienā vajadzēja atvest un atdot jūras trollim otru princesi.

Ganu Pēteris atkal aizgāja pie ozola, dabūja zirgu, bruņas un zobeni, aizjāja uz pili, paņēma vidējo princesi pie sevis zirgā un atveda to jūrmalā. Viņš nolikās gulēt un pieteica princesei:

„Pamodini mani, kad ieraudzīsi tuvojamies jūras trolli. Ja tu nevari mani uzmodināt, tad pasaki zirgam, viņš mani uzmodinās.“

Pēteris aizmiga, un princese iepina viņa matos savu pērļu rotu. Kad parādījās jūras trollis, princese viņu modināja, bet nevarēja uzmodināt. Tad princese pasauca zirgu, un tas uzmodināja Pēteri. Bet visi citi kungi, kup bij atnākuši pavadīt princesi, no bailēm vai nu aizmuka, vai ari sakāpa kokos. Pēteris paņēma princesi pie sevis zirgā un klusu lūdza: „Palīdzat man, Dievs un ķēniņiene Dzērve!“ Tad viņš aizjāja trollim pretim, uzsāka ar viņu cīņu un uzvarēja to. Nolaidis atsvabināto princesi zemē, Pēteris steidzīgi aizjāja pie ozola, atlaida zirgu, nolika bruņas un zobeni un aizsteidzās atkal pie savām govīm.

Starp skatītājiem bij ari kāds grafs, tas piedraudēja princesei un piespieda to ar viņu par savu glābēju. Princese savās bailēs to ari apsolīja. Bet par Ganu Pēteri neviens neko nedomāja.

Trešā dienā viss norisinājās tāpat. Ganu Pēteris paņēma pie ozola no ķēniņienes Dzērves zirgu, bruņas un zobeni un aizveda sev līdzi pie jūras jaunāko princesi. Jūrmalā viņš likās gulēt un pieteica princesei:

„Kad ieraudzīsi tuvojamies jūras trolli, tad pamodini mani. Bet ja tu nevari uzmodināt, tad pasauc zirgu, bet ja ari zirgs nevar uzmodināt, tad lai suns mani modina.“

Kad parādījās trollis, princese modināja savu glābēju, bet nevarēja uzmodināt. Ari piesauktais zirgs nevarēja neko izdarīt. Tad pasauca suni un tas beidzot uzmodināja Pēteri. Viņš paņēma princesi pie sevis zirgā un klusu lūdza:

„Palīdzat man, Dievs un ķēniņiene Dzērve!“

Viņš pajāja jūras trollim pretīm, uzsāka ar viņu cīņu un to uzvarēja. Pēteris nolaida izglābto princesi no zirga, ātri aizjāja pie ozola, atlaida zirgu, nolika zobeni un bruņas un aizsteidzās atkal ganīt savas govis.

Pēc kāda laika ķēniņš gribēja izpildīt savu solījumu un sarīkot kāzas. Viņš prasīja savām meitām, lai pasakot, kas ir viņu glābēji un ko katra gribot precēt.

Vecākā princese uzdeva par savu glābēju galmnieku, otra grafu, bet jaunākā teica, ka viņa precēšot Ganu Pēteri.

Ķēniņš ļoti sadusmojās uz jaunāko princesi, jo ne par ko negribēja ticēt, ka Ganu Pēteris būtu viņu izglābis, bet princese palika pie sava un cieti noteica, ka ne pie viena cita viņa neiešot. Ķēniņš iedāvināja galmniekam un grafam katram pa ābolam no tīra zelta, bet Ganu Pēteris gan neko nedabūja.

Tagad visiem trim bij jāstājas šaušanas sacīkstē, kupš no viņiem vislabāki prot šaut. Ķēniņš bij pilnīgi pārliecināts, ka šaušanās Ganu Pēteris ar izsmieklu izkritīs cauri. Bet Ganu Pēteris izrādījās par tik labu šāvēju, ka ne reizi neaizšāva savam mērķim gaj-ām. Jau pirmajā dienā viņš bij visvairāk sašāvis, tikai viņa šāncenši atpirka visu viņa medījumu un atdeva viņam par to vienu no zelta āboliem.

Otrā dienā viss norisinājās tāpat, un Pēteris par saviem medījumiem iegūva vēl otro zelta ābolu. Abas dienas vakaros viņš pārnesa mājās tikai pa nošautai vārnai. Atnācis pie ķēniņa, viņš nosvieda vārnu zemē un teica:

„Tas ir viss mans šīs dienas medījums!"

Ari trešā dienā Pēteris nošāva visu, ko tik ieraudzīja, bet abiem otriem ķēniņa znotiem neko neizdevās nošaut. Pēteris solīja ari šoreiz atdot viņiem savus medījumus, ja viņi ļaus uzrakstīt uz saviem pakaušiem, ko viņš gribēšot. Abi sāncenši tam piekrita, un Pēteris uzrakstīja uz viņu pakaušiem:

„Zaglis un krāpnieks.“

Tad visi trīs devās mājās, un Pēterim šoreiz atkal bij aiz jostas tikai viena vienīga vārna.

Nakti viņi visi trīs pārgulēja kopā vienā istabā. Otrā rītā pie viņiem ienāca ķēniņš, padeva labrītu un apvaicājās, kā tiem klājoties. Ķēniņam nepatika, ka Ganu Pēteris te bij klāt. Bet Pēteris nelikās to ne manam un teica:

„Es biju kafā un uzvarēju visus ienaidniekus!“

„Tas nu gan nebiji tu,“ ķēniņš atteica, „Dieva eņģelis uzvarēja mūsu ienaidniekus. Tu tajā laikā sēdēji purva malā.“

Tad Pēteris izvilka no azotes ķēniņa mutautiņu un uzrādīja. Savu mutautiņu ķēniņam bij jāatzīst. Ganu Pēteris turpināja:

„Ari visas trīs princeses es izglābu!“

Ķēniņš tam gan negribēja ticēt un sāka smieties. Tad ienāca jaunākā princese un visu smalki izstāstīja, kā glābšana bij notikusi.

Ganu Pēteris izvilka no matiem princešu iepīto lenti un pērļu virkni. Tagad ķēniņam bij jātic.

„Ari visus medījumus es viens pats sašāvu!“ Pēteris turpināja.

Ķēniņš sāka atkal šaubīties.

„Tu taču katru reizi pārnesi tikai pa nelaimīgai vārnai!“ ķēniņš atbildēja.

Pēteris izvilka abus zelta ābolus un teica:

„Šo es iedabūju par saviem medījumiem pirmajā dienā un šo otrā.“

„Bet ko tu dabūji trešā dienā?“ ķēniņš prasīja. Pēteris parādīja, ko viņš bij uzrakstījis uz abu sāņcenšu pakaušiem trešajā dienā.

Kad ķēniņš izlasīja uzrakstus abos pakaušos, viņš vairs nešaubījās un atdeva tam jaunāko princesi par sievu un ari pusi no savas valsts. Pēc ķēniņa nāves viņš mantoja visu valsti.

Bet neīstie varoņi aizgāja tukšā. Ar kaunu un izsmieklu tiem bij jāaiziet bez kavēšanās no ķēniņa galma.

Apakšzemes kaimiņš.

Dzīvoja reiz zemnieks, kupš agrāk bijis diezgan pārticis, bet tad uznākušas neražas un nelaime ar lopiem, un beidzot tas pazaudēja i māju, i iedzīvi, i laukus. Par to mazumiņu, kas no visa agrākā viņam vēl bij palicis, tas iegādāja mazu zemes gabaliņu tāļu no pilsētas vientuļā mežā. Te viņš uzcēla mazu mājiņu, uzplēsa drusciņ zemes un iesāka jaunu dzīvi. Kādā dienā viņš satika savā sētā svešu vīru. „Labdien, kaimiņ," svešais ieteicās.

„Labdien, labdien,“ zemnieks atņēma sveicienu: „Es domāju, ka esmu te viens pats nometies mežā. Tā tad tu esi mans kaimiņš!“

„Kā redzi: manas mājas ir tepat netāļu no tavām,“ svešais paskaidroja.

Un zemnieks ieraudzīja turpat tuvumā skaistas un labi koptas mājas. Zemnieks tūliņ noprata, ka tas ir no apakšzemes iedzīvotājiem, bet viņš nebaidījās. Viņš uzaicināja kaimiņu pie sevis istabā un pacienāja to ar alu, kuj-u patlaban bij izbrūvējis. Kaimiņš labprāt iegāja līdzi istabā un iemeta pa malkam.

„Klausies, ko tev teikšu,“ kaimiņš iesāka: „vienu lietu tu man par patikšanu gan varētu izdarīt.“

„Pasaki papriekš, ko tu gribi, tad redzēsim,“ zemnieks atteica.

„Kūti tev vajadzētu pārcelt cilā vietā, jo tagad tavi lopi man dara nepatikšanas,“ kaimiņš turpināja.

„To nu gan es nedarīšu,“ zemnieks cieti noteica: „Tikai šo vasaru es uzcēlu jaunu kūti, un tagad, kad nāk jau virsū ziema, es taču neplēsīšu nost ēku un neatstāšu lopus zem klajām debesim!“

„Dari, kā zini,“ kaimiņš ieteicās: „bet ja tu to nedarīsi, tad vēlāk to nožēlosi.“ Un kaimiņš piecēlās un aizgāja.

Zemnieks nobrīnījās vien un nezināja, ko iesākt. Tagad, kad sākās īsās dienas un gaj-ās naktis, viņš taču nevarēja ārdīt zemē kūti un atstāt lopus bez pajumta. Jaunu kūti viens pats viņš tik ātri īsajās dienās nevarēja uzcelt, bet palīgus viņš ari nekur nevarēja cerēt sadabūt.

Kādu dienu viņš patlaban strādāja kūtī, kad iebruka grīda. Zemnieks izkrita cauri un atradās apakšzemes telpās. Te viss bij ierīkots ļoti skaisti un grezni. No visām pusēm spīdēja pretim sudrabs un zelts. Pienāca tūliņ klāt ari tas pats virs, kufš nesen bij uzdevies par viņa kaimiņu. Viņš uzaicināja zemnieku sēsties pie galda, lika atnest uzkožamos un pasniedza alu sudraba kausā.

Zemnieks nevarēja atteikties un nosēdās pie galda. Bet tikko viņš gribēja bāzt pirmo kumosu mutē, kad no augšas nokrita galdā govs mēsli. Zem niekam uzreizi pārgāja visa ēstgriba.

„Nu tu pats redzi, ko tavas govis mums dara,“ apakšzemes kaimiņš ieteicās: „mēs nekad vairs nevaram godīgi paēst: tikko sēžamies pie galda, kad tūliņ no tavas kūts krīt mēsli virsū, un mēs vairs nevaram ēst. Bet ja tu būtu tik labs un pārceltu kūti citā vietā, tad tev līdz pat mūža beigām vienumēr būtu bagātīga raža gan pļavās, gan laukos. Ja tu to nedarīsi, tad tev visu mūžu nekas nepadosies un neaugs. “

Zemnieks steidzās tūliņ mājās un nekavējoši stājās pie kūts noplēšanas un jaunas celšanas pavisam citā vietā. Un pārnest baļķus un celt kūti jaunajā vieta viņam nevajadzēja vienam pašam, jo katru nakti laikam strādāja ari kaimiņš ar saviem ļaudīm, jo katru ritu kūts celšanas darbi bij pavirzījušies krietni vien uz priekšu, salīdzinot ar vakarējo dienu.

Ari vēlāk zemnieks nenožēloja, ka bij paklausījis savam apakšzemes kaimiņam, jo katru rītu viņam uzauga tik daudz siena un barības, ka nevarēja ne apēst. Un ari lopi padevās ļoti labi.

Tomēr reiz rudeni bij agras salnas, un ari pavasaris pienāca ļoti vēlu ar aukstām naktīm. Nekas nepaauga. Lopu barības iznāca tik maz, ka zemnieks bij apņēmies apkaut un pārdot pusi no lopiem, lai otru pusi kaut kā varētu izvikt līdz pavasarim cauri.

Kādu rītu kalpone aizgāja parasti agri uz kūti uz izbijās: tur bij palikušas tikai dažas pienainākās slaucamās govis, bet citi visi lopi ar gotenēm, teļiem un aitām bij pazuduši. Ari ganu suni nekur nevarēja atrast. Kalpone raudādama stāstīja par nelaimi saimniekam. Bet tas tūliņ noprata, ka lopus būs paņēmis pie sevis izganīt apakšzemes kaimiņš.

Un tā ari bija. Kad pienāca pavasaris, un visur atkal bij saaugusi krietna zāle, kādā dienā mežmalā priecīgi sāka riet ganu suns un, asti luncinādams, nāca uz māju pusi. Un sunim nopakaļus nāca no meža mājās ari pazudušie lopi: buļļi, ālavas govis, gotenes, teļi un aitas. Un viss bars bij krietni miesās un labi atkopies. Zemnieks ar piederīgiem nevarēja vien beigt nopriecāties.

III.Norvēģu tautas pasakas

..

Kaktu mātes meitas precinieks.

Nabaga sievai bija tūļīgs un slinks dēls, kurš negribēja neko derīgu strādāt. Uz diešanu un dziedāšanu viņa prāts nesās vienumēr, un caurām dienām viņš pavadīja laiku dejodams un trallinādams, pat vakaros vēl nelikdamies mierā.

Un jo ilgāk tas tā vilkās, jo māte kļuva vēl nabadzīgāka. Bet zēnam pieaugot tam vajadzēja ar katru dienu vairāk pārtikas, un ari apģērbam izgāja arvienu vairāk materiala. Un skraidot pa laukiem un mežiem, viņš noplēsa ļoti daudz drēbju un apavu.

Beidzot māte nevarēja vairs izturēt. Kādā dienā viņa teica puikam, kurš jau bija pieaudzis par jaunekli, ka nu viņam pašam jāsākot sev pelnīt maize, citādi viņi abi nomiršot badā. Bet puika par darbu i nedomāja. Viņš teica, ka tad labāk precēšot Kaktu mātes meitu un tā būšot ar visu apgādāts līdz pat mūža galam, varēšot tad dzīvot vienos priekos, dziedāt un diet, nemaz nenomocoties ar strādāšanu.

Mātei to dzirdot ari izlikās, ka nebūtu nemaz slikti, ja viņas dēls varētu nodrošināties uz visu mūžu un dzīvot vieglas dienas. Viņa palīdzēja tam uzcirsties, lai tas izskatītos staltāks, ejot pie Kaktu mātes meitas precībās. Un dēls devās ceļā.

Viņam aizejot saule jauki spīdēja un patīkami sildīja. Bet naktī bij krietni nolijis, zeme bij izmirkusi un visas peļķes bij pārpildītas ar ūdeni. Jauneklis devās pa taisnāko ceļu prom no mājām un pa paradumam dziedāja un lēkāja.

Tā viņš bij nonācis līdz purvam un gāja pa čikstu uz priekšu. Bet cietais, no kokiem samestais čiksta ceļš drīz nobeidzās, vēl palika dažas laipiņas, tad bij jālēkā no viena zāļu pudurīša pāri uz otru, lai nenotašķītu zābakus purva rāvā. Bet jauneklim pamisējās kāja un viņš ielēca purvā, ka noplunkšķēja vien. Viņš pieķērās pie zāļu ciņa un turējās, tomēr nogrima purvā ar visu cini.

Viņš grima arvienu dziļāk un dziļāk, kamēr beidzot nonāca pavisam tumšā caurumā. Sākumā viņš te neko nevarēja saredzēt, bet ar laiciņu sāka jau šo to noskārst savā tuvākā apkārtnē. Turpat viņam apkārt skraidīja žurka, asti luncinādama un nesa līdzi atslēgu saini.

„Vai tu tas esi, mans izredzētais?“ žurka ieprasījās: „Paldies tev, ka tu atnāci mani apciemot, es jau te sen tevi gaidu. Tagad tu nu laikam atnāci pie manis precībās un gribi ļoti steigties ar kāzām? Tomēr tev būs drusciņ jāpaciešas, jo mans pūrs vēl nav gatavs. Tādēļ ari kāzas vēl nevarēsim tik drīz sarīkot. Bet es pielikšu visas pūles, lai mēs jo driz varētu svinēt savas kāzas.“

Viņa aizsteidzās un tūliņ atnāca atpakaļ ar dažām olu čaulām, kufās bija dažādas ēdamas vielas, kādas žurkas labprāt ēda. Viņa tās nolika jauneklim priekšā un teica:

,,Ed vien un nekaunies! Tu jau laikam būsi noguris un izsalcis.“

Bet jauneklim piedāvātie ēdieni nemaz nepatika.

„Kaut tikai es ātrāk tiktu no šejienes atpakaļ augšpasaulē!“ viņš pie sevis domāja, tomēr dikti neko neteica.

Pēc kāda brīža pienāca atkal žurka un teica:

„Man liekas, ka tu nu atkal gribi tikt atpakaļ mājās. Labi. Zinu tagad, ka tu ar nepacietību gaidi mūsu kāzas. Pasteigšos cik spēšu. Paņem līdzi šo linu diega pavedienu. Kad tu uztiksi atpakaļ virszemē, tu nedrīksti skatīties atpakaļ, bet tev jāiet taisni uz priekšu un vienumēr jāsaka: Priekšā īss, pakaļa gafš! Priekšā īss, pakaļā gaj-š!“

Un žurka iespieda jauneklim saujā linu diega

galu.

„Paldies Dievam!“ jauneklis atviegloti iesaucās, kad bij pacēlies atkal zemes virsū: „Tagad es gan uz priekšu vairīšos no šīs vietas purvā!“

Tomēr linu diega galu viņš vēl vienumēr turēja cieti saujā un skriedams un lēkādams dziedāja kā arvienu. Lai gan viņš vairs nedomāja ne par tumšo apakšzemes caurumu, ne par žurku un viņas valodām, tomēr steigdamies mājup, viņš visu laiku mekaniski atkārtoja:

„Priekšā īss un pakaļā gafš! Priekšā īss un pakaļā garš!“

Kad jauneklis bij noklūvis līdz māju durvīm, viņš pagriezās un atskatījās atpakaļ. Aiz viņa viss klajums bij pilns ar vissmalkāko linu audekli. Tur bij simtu un atkal simtu olekšu vissmalkākā linu audekla, kādu prata izaust tikai visizveicīgākie audēji.

„Māt, māt, nāc taču šurp!“ viņš nepacietīgi sauca.

Izskrēja māte un izbijusies prasīja, kas īsti noticis. Kad viņa ieraudzīja visu klajumu pilnu ar vissmalkāko linu audekli, viņa negribēja savām acīm ticēt, kamēr dēls neizstāstīja kā viss noticis un audeklis te gadījies.

No dēla nostāsta viņa saprata, ka audeklis piederot viņiem. Tagad viņa ņēma audekli pirkstos un smalki apskatīja no visām pusēm un nevarēja vien beigt nopriecāties.

„Ari es tagad no priekiem sākšu diet un dziedāt tāpat kā tu,“ māte ieteicās.

Vispirms viņa sagrieza no audekja kreklus sev un dēlam un sašuva tik daudz, cik tai nebija visā mūžā. Bet atlikušo audekli viņa pa daļām aiznesa uz pilsētu un pārdeva un dabūja par to daudz, daudz naudas. Tagad viņa varēja ilgi dzīvot bez rūpēm vienos priekos.

Tomēr beigu beigās nauda visa bij atkal izlaista caur pirkstiem, un atkal vairs nebij, ko ēst. Māte griezās atkal pie dēla, lai tas meklējot sev darbu un sākot strādāt, citādi viņiem abiem būšot jānobeidzas bada nāvē.

„Darba gan nemeklēšu, tad jau labāk iešu pie Kaktu mātes meitas precībās,“ dēls atteica.

Mātei patika šāds dēla nodoms. Viņa palīdzēja tam apģērbties un stalti uzcirsties. Dēls pats noviksēja savus zābakus tik spožus, tā kā tie laistījās vien. Tad dēls atkal aizgāja prom no mājām pa taisnāko ceļu.

Bij gluži tāds pats laiks, kā pirmo reizi viņam dodoties precībās: saulīte jauki spīdēja un krietni sildīja. Visu nakti cauri līdz pat rītam bij lījis, un visa zeme bij piemirkusi slapja; peļķes bij ūdens pārpildītas. Jauneklis nonāca pie purva un devās pa čikstu uz priekšu. Čiksta galā palika vēl dažas laipas starp ciņiem. Lai nenotašķītu zābakus, jauneklis no laipas lēca pāri uz cini, bet pamisējās kāja, un viņš sāka grimt. Gan viņš ieķērās ciņa zālēs, bet nogrima ar visu cini tumšajā, nepatīkamajā muklājā.

Atkal jauneklis atradās tumšā caurumā, kur sākumā neko neredzēja. Pēc brītiņa viņš cik necik aprada ar tumsu un atkal ieraudzīja žurku ar atslēgu saini; tā skraidīja pa caurumu apkārt un luncināja garo asti.

„Vai tu tas atkal esi, mans izredzētais?“ viņa priecīgi ieprasījās: „Esi sveicināts mūsu mājās! Tas ir ļoti lai pni no tevis, ka tik drīz atkal atnāci mūs apciemot. Varu gan iedomāties, cik nepacietīgs tu esi. Tomēr tev vēl kādu laiciņu būs jāpaciešas. Mans pūrs vēl nav galīgi gatavs. Bet līdz tavam nākošajam apciemojumam tas visādā ziņā būs nobeigts.“

Žurka aizskrēja un atnesa olu čaulās visādas cieņas, kādas žurkas labprāt ēd. Bet jauneklis šoreiz atteicās no ēšanas, viņš neesot izsalcis.

„Kaut tikai es drīzumā laimīgi nokļūtu atkal virszemē!“ viņš nodomāja pie sevis, bet dikti neko neteica.

Pēc brītiņa ieradās atkal žurka un teica:

„Man liekas, ka tu nu gribēsi atkal tikt atpakaļ mājās ? Labi. Ar kāzām es pasteigšos, cik ātri vien paspēšu. Tagad ņem šo vilnas dzijas galu saujā un neizlaidi viņu no rokām. Kad uztiksi virszemē, tu nedrīksti skatīties atpakaļ, bet tev jāiet vien taisni uz priekšu un visu laiku jāatkārto: Priekšā īss, pakaļā garš!“

Jauneklis atstāja iespiesto dzijas galu sev saujā un drīz vien pavisam nemanot bij uzticis virszemē.

„Paldies Dievam, ka esmu ticis ārā no tumšā cauruma. Tur nu gan nekad vairs 'neiešu atpakaļ!“ jauneklis nodomāja pie sevis un dziedādams, kā parasti, devās uz mājām. Tumšo žurku caurumu viņš jau bij aizmirsis, bet trallinādams viņš bez kādas domāšanas atkārtoja visu laiku:

„Priekšā īss, pakaļā garš! Priekšā īss, pakaļā garš!“

Mājās pie durvīm viņš apstājās un atskatījās atpakaļ. Viss klajums bij pilns ar vissmalkāko vilnas vadmalu. Tur bij lielu lielie baķi, simtu simtiem olekšu. Un tik skaista un smalka vadmala, ka neviena pilsētas kundziņa drēbes nevarēja būt no labākas un smalkākas vadmalas.

„Māt, māt, nāc taču ārā! Nāc taču ārā!“ jauneklis uztraukti sauca.

Māte panāca durvīs un no brīnumiem sasita plaukstas. Viņa nezināja no priekiem, ko darīt, kad ieraudzīja tik daudz smalkas un dārgas vadmalas. Jauneklim nu bij jāizstāsta viss galu no gala, kur un kā viņš šo dārgo mantu iedabūjis. Nu viņi uz reizi bij atkal bagāti.

Papriekš apšūvās paši vairākām kārtam, tad māte devās uz pilsētu ar baķu baķiem un pārdeva vadmalu par lielu naudu. Viņa sapirka greznas un dārgas istablietas un sāka pati katru dienu tik lepni ģērbties, kā īsta pilsētas dāma. Tagad viņi dzīvoja pārtikuši un vienos priekos un pirka sev visu, ko tikai vien iedomājās.

Un beigu beigās naudiņa atkal piebeidzās. Kādā jaukā dienā nebij vairs ari mājās, ko ēst. Tagad māte sūtīja atkal dēlu meklēt darbu un sākt nopietni strādāt, citādi viņi abi nomiršot badā.

Bet jauneklis teica, kā būšot daudz prātīgāki, ja iešot pie Kaktu mātes meitas precībās. Ari māte tam piekrita, jo viņas dēls tagad ari izskatījās savās jaunajās smalkajās vilnas drēbēs, kā īsts precinieks. Tādu līgavaini neviena meitu māte nekad neatraidīs.

Māte palīdzēja dēlam lepni apģērbties, pati noviksēja spožus jo spožus viņa zābakus, tā kā viņos varēja pat spoguļaties. Kad viss bij gatavs, un jauneklis uzcirties, kā pienākas īstam preciniekam, viņš devās ceļā.

Tagad viņš negāja vis pa taisnāko ceļu pa čikstu pāri purvam, bet gāja apkārt ar lielu līkumu, jo viņš baidījas iekļūt atkal purvā pie žurkas. Viņam jau bij apnikusi žurkas astes luncināšana, cieņas un mūžīgās saldās runas par precībām un kāzām.

Laiks bij tikpat labs un jauks, kā abas pirmās reizes. Saule spoži apspīdēja no naktslietus izmirkušo zemi un vizuļoja pretim no katras puķes. Viss purvs šķidrā miglā kūpēja viņa priekšā. Pa miglu laipodams un vairīdamies, lai nenošmulētu un nesaslapinātu peļķēs savus tik rūpīgi tīrītos zābakus, viņš nemanot bij atkal nonācis pie čiksta. Nogājis labu gabalu pa purvā sagāzto līdzeno koku ceļu, viņš beidzot nonācā čiksta galā, kur starp ciņiem bij tikai vēl palikušas dažas laipas. Lai gan viņš šoreiz laipoja ļoti uzmanīgi, tomēr drīz vien iešļuka ūdenī un sāka grimt ar visu zāļu cini, kuram bij pieķēries.

Un atkal viņš bij iegrimis netīrajā tumšajā caurumā, kur sākumā nekā nevarēja saredzēt. Viņš tumsā jau priecājās, ka šoreiz būšot paglābts no žurkas, bet drīz vien viņa jau atkal bij klāt ar visu savu atslēgu saini un priecīgi luncināja savu garo asti.

„Labdien, labdien, mans mīļais!“ žurka līgsmi iesaucās: „Sirsnīgi sveiks, manās mājās! Redzu, ka tomēr ilgi bez manis nevari dzīvot. Paldies tev par tādu uzticību! Bet nu jau mēs vairs ari nešķirsimies, jo viss tagad ir galīgi gatavs, varam tūliņ rīkot kāzas un pat jau nekavējoties doties uz baznīcu.

„Tas nu gan nenotiks, gan es kaut kā aizbēgšu prom! “ jauneklis pie sevis nodomāja, bet dikti neko neteica.

Žurka iesvilpās, un tūliņ no visām pusēm saskrēja peles un žurkas, ka čumēja un kustēja vien. Sešas lielas sirmas žurkas atvilka maizes cepamo paplāti, kurā tūliņ ielēca divas peles priekšā par kučieriem un divas pakaļā par sulaiņiem. Žurka ar atslēgu saini iesēdās pašā paplātes vidū, bet citas sametās viņai visapkārt.

„Ceļš te ir par šauru, lai tu varētu sēdēt man blakam, mans dārgais“, žurka ieteicās: „tādēļ tev vēl jāpaiet kādu gabaliņu kājām, kamēr ceļš nāks platāks, tad varēsi sēsties man blakam.“

„Labi, labi!“ jauneklis pie sevis nodomāja: „kaut tikai drīzāk iztiktum ārā no šaurā cauruma, tad gan tu manu acu vairs neredzēsi!“

Tomēr dikti viņš neko neteica un turējās braucējiem līdzi. Reizēm viņam bij jārāpo rāpus, reizēm jāliecas un jāspraužas, jo caurums, pa kufu brauca, bij vietām ļoti šaurs. Kad ceļš nāca platāks, viņš aizsteidzās priekšā un sāka lūkoties uz visām pusēm, vai nevarētu kur izsprukt un aizbēgt pavisam prom no smilkstošā žurku un peļu bara.

Bet tad uz reizi viņš aiz sevis izdzirdēja skaļu skaistu sievietes balsi:

„Tagad ceļš ir labs. Nāc, dārgais, un sēdies man blakam ratos!“

Jauneklis ātri apgriezās un no brīnumiem satrūkās: aiz viņa stāvēja grezna kariete, aizjūgta sešiem baltiem, skaistiem zirgiem, bet karietē sēdēja tāda [skaistule, kā pati mīļā saulīte, un viņai visapkārt citas

I greznas jaunavas, kā gaišas spožas zvaigznītes.

Tā bij princese ar savām rotaļu biedrenēm, kui fas visas kopā bij apburtas par žurkām un pelēm, kurām bij jādzīvo apakšzemē. Bet tagad viņas bij atsvabinātas, tādēļ ka jauneklis trīs reizes bij ieradies pie viņām.

Jauneklis tagad bij pavisam apjucis.

„Sēdies vien pie mums iekšā, mūsu glābēj!“ princese viņu uzaicināja.

Tad jauneklis ari iesēdās karietē un brauca līdzi uz baznīcu, kur viņu salaulāja ar princesi. Kad viņi iznāca no baznīcas, princese teica:

„Tagad papriekš brauksim uz mūsu pili, bet tad aizsūtīsim pakaļ tavai mātei un pārvedīsim ari viņu pie mums“.

„Tas būs gan jauki“, jaunais vīrs nodomāja, bet dikti neko neteica, jo viņš vel šaubījās, vai to nevedīs atpakaļ žurku caurumā purvā.

Bet pēc kāda laika viņi piebrauca pie lielas greznas pils. Te viņi iegāja iekšā un apmetās uz dzīvi. Tūliņ aizsūtīja to pašu karieti ar sešiem zirgiem pēc jaunā vīra mātes. Kad viņa atbrauca, tad iesākās īstās kāzu svinības.

Kāzas nosprieda svinēt divas nedēļas no vietas. Pasteigsimies ari mēs, varbūt nonāksim vēl laikā, dabūsim izdzert kādu kausiņu miesta, paribināt zābakiem grīdu un padancot ar princesi.

Ķēniņa zaķi .

Kādam virām bij trīs dēli: Pēteris, Pāvils un pastariņš Esbens. Tēvam bij maza muižiņa, viņi dzīvoja diezgan pārtikuši, bet visi trīs dēli neko nestrādāja. Neviens darbs neizlikās tiem diezgan pieklājīgs, tādēļ viņi izvairījās mājās no katra darba un slinkoja.

Beidzot vecākais dēls Pēteris bij saklausījis, ka ķēniņam vajagot zaķu gana. Viņš teica tēvam, ka iešot pie ķēniņa un pieteikšoties ganīt viņa zaķus. Šis amats esot priekš viņa kā radīts, jo ķēniņam viņš labprāt kalpošot. Tēvs gan gribēja viņu atrunāt: ari citi darbi nedarot strādātājam kaunu, bet zaķu ganam vajagot būt ļoti veiklam un žiglam, tur miega pūznis neko nespēšot izdarīt, kad zaķi sākšot ļepot prom uz visām pusēm, tad nevarēšot vis tā tūļāties, kā viņš paradis.

Bet tēva ierunas neko nelīdzēja, Pēteris nebij atturams. Viņš pārmeta tarbiņu pār pleciem un devās ceļā.

Kad viņš bij jau nogājis labu ceļa gabalu, viņš nonāca pie būdiņas, kur kāda vecenīte skaldīja malku. Vecenītei bij ļoti gaj-š deguns, un tas viņai, malku skaldot, bij iesprūdis klucī. Viņa raustīja degunu, plātīja rokas, bet nevarēja nekā atsvabināt degunu. Pēteris ieraudzīja vecīti stīvējamies gar malkas kluci un sāka dikti smieties. Vecīte iesaucās:

„Nestāvi taču un nesmejies tik muļķīgi, bet nāc un palīdzi vecam cilvēkam. Gribēju saskaldīt sev drusciņ malciņas, un te nu iesprūda mans deguns šķilas šķēlumā. Tagad te nu jau mocos simts gadus un nevaru ne par ko dabūt degunu ārā. Ari ēdusi neesmu pa visu šo laiku ne kripatiņas.“

Bet Pēteris tagad smējās vēl skaļāki. Viņam tas izlikās pārāk jocīgi un smieklīgi, un viņš projām iedams teica:

„Ja jau tu simts gadus te tā varēji izturēt, tad izturēsi droši vien vēl ari otrus simts gadus.“

Kad Pēteris nonāca ķēniņa pilī, viņu tūliņ pieņēma par zaķu ganu. Vieta nebij slikta, alga ari bij laba, un ēdiens nebij smādējams. Un pār visām lietām — bij cerība varbūt beigu beigās dabūt ari ķēniņa princesi par sievu, ja labi izdodas. Tikai noteikumi bij ļoti stingri: ja pazudīs tikai kaut viens vienīgs ķēniņa zaķis, tad ganam nosikšņos muguru un viņu iemetīs odžu bedrē.

Kamēr Pēteris ar zaķiem atradās aplokā vai ari ceļā uz ganībām, viņa lopiņi mierīgi turējās kopā. Bet tikko garauši nonāca tuvāk mežam, visi tūliņ aizšāvās pāri grāvjiem un pakalniem uz visām pusēm.. Pēteris labu laiku lēčiņiem metās zaķiem pakaļ, gribēdams vienu otru no viņiem saķert, bet beigās visi zaķi no viņa bij aizmukuši, un viņš tā nokusis, ka nevarēja vairs ne paelpot.

Izmeklējies un izgaidījies līdz vēlai pēcpusdienai, Pēteris viens pats devās atpakaļ mājup. Pie zaķu

Istabas meitai tas bij ļoti pa prātam, viņa samaksāja pēc norunas un dabūja stabuli. Tomēr stabuli viņa nepagūva aiznest līdz pilij, jau ceļā tā viņai bij nozudusi, jo Esbens bij iegribējies to dabūt atpakaļ.

Vakarā pastariņš atkal pārdzina visus zaķus mājās pilnā skaitā. Ķēniņš rēķināja un skaitīja, skaitīja un rēķināja, bet netrūka ne vismazākā zaķu bērniņa.

Kad trešā dienā Esbens aizdzina zaķu baru ganos, ķēniņš aizsūtīja tam nopakaļus princesi, lai tā mēģina viņam izviļināt stabuli. Viņa Esbenam piedāvāja divi simts dālderus par stabuli, bet lai tas ari pasakot, kā viņai stabule jāglabā, lai tā nepazūd.

„Jā, stabule ir tik vērtīga, ka viņu nevar pārdot ne par kādu naudu,“ Esbens noteica, tomēr princesei viņš to pārdošot par divi simts dālderiem, ja viņa piedošot vēl pie katra dāldera pa bučiņai. Bet par uzglabāšanu un mājās pārnešanu tai jārūpējoties pašai.

„Tā ir gan nedzirdēti augsta maksa par zaķu stabuli!“ iesaucās princese, kurai bij pretīgi bučot vienkāršu zaķu ganu: „bet tā ka mēs te esam vieni paši mežā, kur neviens neredz, tad lai ari notiek, jo stabule man visādā ziņā jādabū!“

Aizmaksājusi pēc norunas un saņēmusi stabuli, princese to turēja cieti saujā un steidzās uz mājām, lai parādītu pilī, ka viņa tomēr ir pārnesusi stabuli. Bet tikko viņa bij ietikusi pilī, kad stabules vairs nebij viņas roka.

Nākošā dienā ķēniņiene pati devās pēc stabules un bij pilnīgi pārliecināta, ka viņa pārnesīs stabuli visādā ziņā.

Viņa iesāka kaulēties no piecdesmit dālderiem, bet galu galā nonāca līdz trim simtiem ar piedevām.

Dabūjusi stabuli, viņa to rūpīgi ietina mutautiņā, iebāza kabatā un turēja visu laiku roku virsū. Bet kad mājās gribēja stabuli parādīt, izvilka vīkstolīti no kabatas un attina mutautiņu, tad tur vairs nebij nekas iekšā. Un vakarā Esbens pārdzina atkal visu zaķu baru mājās pilnā skaitā.

„Jūs gan visas esat tomēr tikai muļķas sievietes!“ ķēniņš bārās: „Beidzot man tomēr pašam būs jāiet, lai dabūtu rokā nieka stabulīti! Cits tomēr nekas vairs neatliek.“

Kad nākošā dienā Esbens ganīja zaķus un lasīja saulgozī ogas, ieradās ķēniņš pats. Viņš uz ātru roku sadraudzējās ar Esbenu, un tas viņam labprāt izrādīja savas stabules vērtību, iepūsdams gan pa vienu, gan pa otru galu, likdams zaķiem gan skriet prom uz visām pusēm, gan atkal lasīties visiem kopā Ķēniņš ļoti nopriecājās par stabuli, slavēja to un teica, ka par tādu nebutu žēl maksāt pat tūkstots dālderu.

„Jā, tā ir gan varena stabule,“ piekrita ari Esbens: „tikai par naudu vien es viņu nepārdodu . . . Vai jūs tur purvā redzat to šķimeli?“ Esbens ieprasījās un rādīja uz purvaino lāmu mežā.

„Kā nu neredzu? Tā jau ir mana vecā šķimeļa ķēve!' ķēniņš atbildēja.

Esbens turpināja:

„Ja jūs man aizmaksājat tūkstots dālderus un nobučojat tur purvā ganošos veco šķimeļa ķēvi, tad es jums ari atdodu stabuli.“

„Vai noteikumus nevar kā grozīt?“ ķēniņš nedroši ieprasījās.

„Nē,“ Esbens cieti noteica.

„Nu, tad atļauj man vismaz uzklāt ķēvei uz purna zīda mutautiņu, kamēr to skūpstu," ķēniņi lūdza.

To Esbens gan atļāva. Ķēniņš izdarīja visu, kā norunāts, un dabūja stabuli. Viņš to ieglabāja savā lielajā naudas makā, iebāza iekšpusē krūšu kabatā un rūpīgi aizpogāja atkal visas pogas. Tad viņš steidzīgi devās atpakaļ mājup un visu laiku cieti turēja roku virsū kabatas vietai. Bet viņam neizgāja labāki, kā sievietēm. Kad tas gribēja mājās parādīt stabuli, naudas maks kabatā bij tukšs. Un vakara Esbens pārdzina mājās zaķu baru pilnā skaitā. Netrūka ne vismazākā zaķīša.

Ķēniņš tagad bij pavisam pikts un saskaities: zaķu gans bij viņus visus piemuļķojis un apkrāpis ar savu stabuli. Viņš gribēja likt Esbenu sodīt ar nāvi. Ari ķēniņiene tam piekrita: tādu krāpēju jāsodot tūliņ uz karstām pēdām.

Esbens atrada, ka viņam nodara netaisnību, ja to grib sodīt: viņš esot uzticīgi izpildījis savu pienākumu, zaķus noganījis un visus pārdzinis mājās. Viņš nevarot ļaut sev darīt pāri.

.Redzu, ka tu esi liels prātvēders un proti krietni melst,“ ķēniņš ieteicās: „Es tevi atstātu ari nesodītu, ja tu spētu piemelst pilnu putras katlu.“

Esbens bij ar to mierā un sāka stāstīt visus savus piedzīvojumus no paša gala: kā viņš aizgājis no tēva mājām, kā atsvabinājis vecītes gajr» degunu no malkas šķilas, arvienu iemesdams pastarpām pa teikumam:

„Bet man taču jāpiemelš pilns putras katls.“

Viņš turpināja:

„Un vecīte man par to iedāvināja brīnumstabuliti, kurai arvienu bij jāatgriežas pie manis atpakaļ.“

Tad pienākusi istabas meita un nopirkusi stabulīti par simts dālderiem un simts skūpstiem. Bet otrreiz nopirkusi princese par dubultu cenu . . .

„Bet man taču jāpiemelš pilns putras katls.“

Tad nākusi pati ķēniņiene un sākusi solīt no piecdesmit dālderiem un . . .

„Nu jau putras katls ir piemelsts pilns, lai nu paliek!“ ķēniņiene nepacietīgi sauca.

„Vēl ne, vēl ne, stāsti vien tāļāk!“ ķēniņš pārtrauca un lika turpināt.

Tad atnācis pats ķēniņš un nopircis stabulīti par tūkstots dālderiem un baltās ķēves . . .

„Lūdzu atvainot, bet man taču jāpiemelš pilns putras katls,“ Esbens atvainojās pret ķēniņu un gribēja stāstīt tāļāk.

„Pietiek! Pietiek!“ ķēniņš sauca starpā: „Katls jau ir pavisam pilns. Vēl viens vārds, un tas jau ies pāri.“

Ķēniņš neļāva Esbenam vairs tāļāk stāstīt, bet atdeva tam princesi par sievu un ari vēl pus valsti.

,,Bet tā taču bij ļoti jauka brīnumstabulīte!“ Esbens vēl bieži pēc tam mēdza ieteikties.

Par balto lāci

Dzīvoja reiz ķēniņš, kuram bij trīs meitas, divas ļoti nejaukas un niknas, bet trešā tik skaista un laipna, kā saulaina diena. Un nevien pats ķēniņš, bet ari citi visi viņu ļoti mīlēja.

Kādreiz jaunākā princese sapnī redzēja zelta kroni. Tas bij tik skaists un princesei tā iepatikās, ka viņa bez tā nemaz vars nevarēja dzīvot. Bet tā kā viņa nekur nevarēja atrast savu sapņa kroni, tā kļuva ļoti grūtsirdīga un no bēdām nezināja ko iesākt.

Kad ķēniņš dabūja par to zināt, viņš gribēja izlīdzēt savai meitai un izsūtīja pa visu valsti aprakstu, kāds bijis princeses sapnī redzētais kronis, un lika visiem zemes zeltkaļiem mēģināt tādu iztaisīt. Zeltkaļi strādāja dienas un naktis cauri un atsūtīja pagatavotos kroņus uz pili princesei. Bet neviens kronis nebij viņai pa prātam, dažus viņa atbīdīja sāņus, bet citiem neskatījās nemaz ne virsū.

Kādu dienu viņa staigāja pa mežu un ieraudzīja baltu lāci, kuram bij taisni tāds kronis, kādu tā bij redzējusi sapnī. Lācis turēja zelta kroni ķepās un ar to rotaļājās.

Princese gribēja no lāča atpirkt viņa kroni. Bet lācis to nepārdeva un teica, ka atdošot kroni viņai tikai tad, kad tā palikšot pie viņa par sievu.

„Es tā kā tā bez šī kroņa vairs nevaru dzīvot,“ princese atbildēja: „tādēļ man tagad ir viss viens, ko es precu un kur palieku, kad tikai dabūju kroni.“ Un viņa piekrita lāča priekšlikumam.

Viņi norunāja, ka pēc trim dienām, nākošo ceturtdienu, lācis atnāks princesei pakaļ.

Kad princese pārnāca mājās ar kroni, pilī visi kļūva ļoti priecīgi, tādēļ ka ari princese tagad bij priecīga. Kad ķēniņš dabūja zināt, ko princese apsolījusi lācim, viņš neko par to nebēdāja, jo bij pārliecināts, ka ar lāci tikšot viegli galā. Viņš deva rīkojumu, lai pēc trim dienām kapa pulks nostātos pilij visapkārt un sagaidītu lāci. Bet kad pienāca trešā diena un ieradās lācis, kaj^a spēks nevarēja atturēties viņam pretīm, jo neviens ierocis nevarēja to ievainot. Baltais lācis izpliķēja visus un daudzus nogāza pavisam zemē.

Ķēniņš nu bij galīgi sprukās. Lai tiktu vaļā no lāča, viņš izsūtīja tam savu vecāko meitu. Baltais lācis uzņēma to sev mugurā un aizskrēja atpakaļ uz mežu. Kad viņi jau labu gabalu bij aiztikuši prom no pils, lācis ieprasījās:

„Vaj tev kādreiz kur ir bijusi mīkstāka sēdēšana? Vai esi kautkur labāki jutusies?“

„Ja gan,“ ķēniņa meita atbildēja: „Mātes klēpī man bij mīkstāka sēdēšana, un tēva pilī jutos labāki."

„Tad tu neesi īstā,“ lācis atteica un nesa to atpakaļ uz pili.

Nākošā ceturtdienā baltais lācis atnāca no jauna princesei pakaļ. Un viss norisinājās atkal tāpat, kā pagājušo reizi. Papriekš lācim stājās ceļā ķēniņa kafa pulks. Bet kad ne dzelzs, ne tērauds nevarēja atturēties lācim pretim, un jaudis krita kā salmu kūļi uz visām pusēm, ķēniņš lūdza mieru un izsūtīja lācim savu otro meitu. Baltais lācis uzņēma ķēniņa meitu mugurā un aizskrēja ar to atpakaļ uz mežu.

Ceļā viņš prasīja ķēniņa meitai:

„Vai tev kādreiz ir bijusi kautkur mīkstāka sēdēšana? Vai tu esi kautkur labāki jutusies?“

„Ja gan,“ ķēniņa meita atbildēja: „tēva pilī esmu jutusies daudz labāki, un mātes klēpī man ir bijusi mīkstāka sēdēšana.“

„Tad tu neesi istā,“ lācis atteica un aizsūtīja princesi atpakaļ uz pili.

Trešajā ceturtdienā baltais lācis bij atkal klāt un izpļaukāja un izsita ķēniņa kapa pulku vēl pamatīgāki, kā abas pirmās reizes. Tagad ķēniņš bij pilnīgi pārliecinājies, ka ar lāci nevarēs vis tikt galā un atdeva viņam beigu beigās savu trešo meitu. Lācis uzņēma princesi sev mugurā un devās atpakaļ uz mežu. Kad viņi jau bij nonākuši pie meža, lācis atkal ieprasījās: ,,Vai tev kādreiz ir bijusi kautkur mīkstāka sēdēšana? Vai tu esi kādreiz kautkur labāki jutusies?“ ,,Nē, nekur un nekad!“ princese atbildēja.

,,Tad tu esi īstā!“ lācis noteica.

Beidzot viņi nonāca greznā pilī, pret kūpi princeses tēva pils bij tikai nabadzīga būdiņa. Te nu viņai bij jāpaliek un jādzīvo. Viņas vienīgais darbs bija raudzīties, lai neapdzistu ugunskurs.

Pa dienām lācis nebij mājās, bet naktīs viņš pārradās un pārvērtās par cilvēku. Un viņi dzivoja ļoti mīļi un labi. Katru gadu princesei ieradās bērniņš, bet lācis katru reizi to paņēma tūliņ līdzi un aiznesa prom. Princese par to ļoti noskuma un sāka

vienatnē garlaikoties. Viņa lūdza lāci, lai tas atjautu viņai apmeklēt savus vecākus. Lācis ari atļāva. Tikai princesei bij papriekš jāapsola, ka viņa klausīs visu, ko sacīs tēvs, bet nedarīs to, ko gribēs māte.

Tad lācis pats aiznesa princesi un atstāja pie tēva pils. Kad viņa bij izrunājusies ar savējiem un izstāstījusi, kā viņa dzīvo un pavada laiku lāča pilī, māte pasauca meitu savrūp istabā un teica:

„Tas taču ir nedabīgi, ka tu vēl nemaz neesi redzējusi, kāds izskatās tavs vīrs. Paņem līdzi svecīti, iededzini uguni un apskaties, kamēr viņš guļ aizmidzis, kāds viņš ir.“

Bet ienāca tēvs un pretojās:

„Nē, to nedari. Ja viņš pats tev rādās tikai tumsā, tad ari tu nedrīksti slepeni skatīties! Tas jums abiem nenāks par labu un atnesīs tikai ciešanas un nelaimi.“

Tomēr princese paņēma no mātes sveces galiņu līdzi, kad devās atpakaļ mājup.

Vakarā tumsā pārradās lācis, pārvērtās, kā parasti, par cilvēku un nolikās gultā. Princese ar nepacietību nogaidīja, kamēr tas bij aizmidzis, tad iededzināja sveces galiņu un apskatīja savu vīru. Un viņš bij tik skaists, ka princese nemaz nevarēja no viņa atrauties. Bet kamēr viņa to aplūkoja, uzkrita no sveces gala karsts tauku piliens viņam uz pieres un tas atmodās.

„Ko tu izdarīji!“ viņš iesaucās: „Tagad tu mūs abus iegrūdi nelaimē! Vēl tikai bij jāpaciešas vienu vienīgu mēnesi, un es būtu bijis atpestīts. Bet tagad man uz visiem laikiem jāatgriežas atpakaļ pie burves.“

Princese raudāja un vaimanāja, bet nu nekas vairs nelīdzēja. Beidzot viņa prasīja, vai tā nevarot iet viņam līdzi. To nevarot nekādā ziņā. Tomēr kad viņas vīrs bij pārvērties atkal par lāci un devās prom mežā, princese ieķērās viņa spalvās, uzlēca tam mugurā un turējās cieti jo cieti.

Lācis skrēja vēja ātrumā caur kokiem un krūmiem, pār kalniem un lejām. Un koku zari un ērkšķi noplēsa princesei visas drēbes, un beidzot viņa bij tik nogurusi, ka noģība, palaida rokas vaļā un nokrita zemē.

Kad princese atkal atgūva samaņu, viņa atradās lielā biezā mežā un sāka iet uz priekšu, lai gan pati nezināja, kur īsti atrodās un uz kurieni dodas. Beigu beigās viņa nonāca pie mazas būdiņas, kufā atrada divas sievietes, vienu jau pavecu, bet otru vēl mazu skaistu meitenīti.

Princese prasīja, vai viņas te nav redzējušas balto lāci.

„Ja gan, šorīt agri viņš te paskrēja gaj-ām, bet tik ātri, ka tu viņu vairs nekādā ziņā nepanāksi,“ sievietes atteica.

Mazā meitenīte skraidīja apkārt un rotaļājās ar šķērēm. Bet šķēres bij savādas; viņām bij tāda īpašība: ja viņas šķindināja, tad šķīda zīda un samta drēbes uz visām pusēm. Kam piederēja šķēres, tam vairs nekad nebij jārūpējas par apģērbu.

„Jums priekšā vēl tāļš un grūts ceļš,“ mazā meitiņa ieteicās princesei: „jums šīs šķēres vairāk vajadzīgas, kā man, jo jums jau tagad visas drēbes noplēstas no muguras. Ņemat jūs sev šķēres!“

Princese bij ļoti laimīga un pateicīga par iedāvinātajām šķērēm un devās tūliņ pa mežu lācim pakaļ. Bet mežam nebij ne gala, ne malas. Princese gāja visu dienu un nakti un otrā rītā atkal nonāca pie mazas būdiņas. Ari te dzīvoja divas sievietes, viena paveca, bet otra vēl maza meitenīte.

Princese padeva labrītu un prasīja:

„Vai jūs neesat redzējušas balto lāci?“

„Vai tu esi tā, ku^ai bij jāpaliek par viņa sievu?“ pavecā prasīja.

Princese atteica, ka viņa pati tā esot.

Tad sieva teica:

„Ja gan, baltais lācis vēl vakar te bija. Bet viņš tik ātri aizsteidzās gafām, ka tu to nepanāksi.“ Mazā meitenīte skraidīja turpat apkārt un rotaļājās ar pudeli. Bet pudelei bij savāda īpašība: no viņas vienumēr varēja liet, kādus dzērienus vien gribēja.

„Jums priekšā vēl tāļš un gaj"š ceļš,“ mazā meitenīte teica princesei: „jums vēl būs jāizcieš i bads, i slāpes, tādēļ jums šī pudele ir daudz vajadzīgāka, kā man.“

Un viņa atdāvināja pudeli princesei.

Princese pateicās par dāvanu un devās tūliņ tāļāk ceļā. Viņa gāja visu dienu un cauru nakti un trešajā rītā nonāca atkal pie mazas būdiņas mežā,, kufā dzīvoja paveca sieviņa ar mazu meitenīti.

Sasveicinājusies ar mājiņas apdzīvotājiem, princese tūliņ prasīja:

„Vai jūs te neesat redzējušas balto lāci?“

„Tu varbūt esi tā, kuj-ai bij jāpaliek par viņa sievu?“ sieviņa savukārt ieprasījās un pateica: „Aiz-

vakar viņš te pagāja garām, bet viņš tā steidzas, ka tu viņu vairs nekādā ziņā nepanāksi.“

Mazā meitenīte skraidīja turpat apkārt un rotaļājās ar galdautu. Bet galdautam bij savāda īpašība: ja to izplēta un izsacīja vēlēšanos, tad uz galdauta tūliņ parādījās visvisādi ēdieni, kādus vien gribēja.

„Nabaga princesei vēl tāļš un grūts ceļš priekšā,“ meitenīte teica vecākai sievai: „viņai vēl daudz būs jāizcieš, ari slāpes un bads. Viņai galdauts ir daudz vairāk vajadzīgs, kā mums. Es to viņai atdāvināšu.“ Un meitenīte atdāvināja galdautu princesei. Princese pateicās par dāvanu un devās tūliņ tāļāk caur biezo mežu. Viņa gāja cauru dienu un visu nakti, un ceturtās dienas rīta nonāca pie augsta, stāva kalna. Un viņa nezināja, kā tikt tāļāk uz priekšu. Tad viņa ieraudzīja mazu būdiņu, iegāja iekšā un tūliņ prasīja:

„Vai jūs te neesat redzējuši balto lāci?“

Bet būdiņā bij tikai māte ar daudziem maziem bērniem. Māte teica:

„Tu varbūt esi tā, kurai bij jāpaliek par viņa sievu? Pirms trim dienām viņš te pārgāja pāri kalnam. Bet cits gan neviens nevar tikt pāri kalnam bez spārniem.“

Bērni visu laiku ķērās mātei priekšautā un svārkos un brēca, ka viņiem griboties ēst. Māte uzlika uz ugunskura katlu ar apaļiem oļu akmentiņiem, ielēja ūdeni un sāka vārīt. Ķēniņa meita prasīja, kādēļ viņa to darot.

„Ak, mēs esam tik nabagi, ka mums it nekā vairs nav,“ māte paskaidroja: „mums vairs nav ne drēbju ne pārtikas. Ļoti sāpīgi man ir klausīties,

kad bērni visu laiku brēc, ka griboties ēst. Tad lieku katlu ar apaļajiem akmentiņiem uz ugunskura un mierinu bērnus, lai pagaida, kamēr izvārīsies kartupeļi. Tad viņi paliek klusi kaut uz īsu brītiņu.“ Nepagāja ne dažas minūtes, kad ķēniņa meita jau bij izklājusi savu galdautu, izvilkusi pudeli un uzaicināja māti ar bērniem mieloties. Pati viņa ar šķērēm sagrieza visiem jaunas skaistas drēbes.

„Tā ka tu esi tik sirsnīga un laba pret mani un maniem bērniem, tad būtu kauna lieta, ja es nepieliktu visas pūles un nepalīdzētu tev pārtikt pāri kalnam. Mans vīrs ir ļoti izveicīgs kalējs. Atpūties, kamēr viņš pārnāks. Es palūgšu lai viņš tev nokaļ tērauda pakavus un asus naģus rokām un kājām, tad tu varēsi pamēģināt pārlīst pāri kalnam.“

Kad pārnāca kalējs, viņš tūliņ stājās pie aso pakavu un naģu kalšanas, un otrā rītā tie jau bij gatavi.

Princese nezaudēja ne acumirkli laika, viņa pateicās kalējam, piestiprināja asos tērauda pakavus pie kājām un naģus pie rokām un sāka līst pa stāvo klintssienu augšā. Visu dienu un nakti viņa līda vienās bailēs uz augšu un nedrīkstēja ne atskatīties atpakaļ, baidīdamās, ka nenoreibst galva un nenokrīt zemē. Pēc pusnakts viņa jutās tik nogurusi, ka nebij vairs spēka ne rokās ne kājās. Tomēr ar beidzamiem spēkiem viņa vilkās uz priekšu, jo zināja, ka mazākā atlaišanās tai draudēja ar nokrišanu un nāvi. Beidzot, kad viņa vairs nevarēja pakustināt nevienu loceklīti, viņa jau ari bij uztikusi pašā kalna galā.

Te augšā bij plašs līdzenums ar auglīgiem laukiem un leknām pļavām, kādas princese vēl nekad nebij redzējusi. Lauku vidū pacēlās grezna pils, kurā visādi darba ļaudis steidzīgi skraidīja un strādāja kā skudriņas.

„Ko jūs te tā steidzaties?“ princese prasīja.

Izrādījās, ka te dzīvoja burve, kura bij apbūrusi ķēniņu Valemanu par baltu lāci. Baltais lācis nebij izturējis burvības noteikumus zināmo laiku un tagad bij kritis pilnīgi viņas varā. Pēc trim dienām burve rīkoja ar to kāzas.

Princese prasīja, vai viņa, nevarot dabūt parunāties ar burvi, bet viņai atteica, ka tas nekādā ziņā neesot iespējams. Tad princese nosēdās pils priekšā zemē un sāka šķindināt savas šķēres. Sagrieztie zīda un samta drēbju gabali šķīda uz visām pusēm un vēlās pa zemi, kā tumšs mākonis.

Kad burve to redzēja, viņa gribēja atpirkt šķēres. Viņa teica:

„Lai gan visi skroderi čakli vien strādā, tomēr tie netiek ar darbiem galā, jo es gribu visus ļaudis apgādāt ar jaunām drēbēm.“

Princese atbildēja, ka par naudu viņa nepārdodot šķēres.

„Bet jūs varat dabūt šķēres par velti, ja atļaujat man vienu nakti izgulēties kopā ar jūsu līgavaini.“

Burve ar to bij mierā, tikai viņa pati savu līgavaini vakarā apguldināšot un no rīta atkal uzmodināšot. Bet vakarā viņa iedeva līgavainim tik stipru miega dzērienu, ka tas naktī nevarētu pamosties, lai ķēniņa meita nez' kā tur blakam raudātu un vaimanātu.

Otrā rīta ķēniņa meita atkal nosēdās pils logu priekšā un izvilka savu pudeli. No pudeles visu laiku strūklveidīgi šāvās arā alus un vīns, un dzērienu nekad neaptrūka.

Burve atkal gribēja atpirkt neiztukšojamo pudeli.

„Kaut ari nez’ cik un kā brūvētu un tecinātu, tomēr visiem var ari nepietikt, jo kāzinieku ir salūgti ļoti daudz, viņa teica.

Bet ķēniņa meita atkal atteica, ka par naudu viņa nepārdod pudeli.

„Ja jūs šonakti atļaujat izgulēties kopā ar savu līgavaini, tad atdošu jums pudeli tāpat.“

Burvei tas bij ļoti pa prātam, bet tikai ar to noteikumu, ka viņa pati vakarā noguldinās savu līgavaini un otrā rītā atkal piecels.

Ari šo nakti ķēniņš Valemons neatmodās, iai gan visu laiku princese viņam blakam raudāja un vaimanāja. Bet turpat blakus istabā strādāja vēl kāds ar darbu novēlojies tapsētājs, tas visu dzirdēja un tūliņ noprata, kas tur notiek. Otrā dienā, kad ķēniņš bij atmodināts, tapsētājs viņam pastāstīja, ka laikam atnākusi princese viņu atsvabināt.

Šodien ap pusdienas laiku princese nosēdās pils logu priekšā ar savu galdautu un izklāja to. Saradās acumirklī visvisādi gardi ēdieni un tādā vairumā, ka būtu pieticis vai simts cilvekiem ko paēst. Bet princese sēdēja un ēda viena pati.

Kad burve to redzēja, viņa gribēja atpirkt galdautu.

„Lai ari nez’ cik ceptu un vārītu, visiem kāziniekiem tomēr nepietiktu, jo ļoti daudzi ir saaicināti,“ vina teica.

Bet princese nepārdeva galdautu par naudu un teica:

„Ja jūs man vēl šo nakti atļausiet gulēt kopā ar jūsu līgavaini, tad atdošu jums galdautu bez kādas maksas.“

Burve atļāva tikai ar vienu noteikumu: viņa pati noguldīšot savu līgavaini un pati no rīta atkal piecelšot.

Vakarā ķēniņš Valemons bij ļoti uzmanīgs un piedāvāto dzērienu slepeni izlēja. Tomēr ari burve bij uzmanīgāka. Kad līgavainis jau bij apgulies, viņa vēl atnāca ar kniepadatu un iedūra tam vēl divas reizes rokā, lai pārliecinātos, vai tas patiesi cieti nornidzis. Lai gan ķēniņš sajuta stipras sāpes no dūrieniem, tomēr viņš noturējās un nepakustējās. Tagad burve ielaida princesi istabā.

Šoreiz princese ar ķēniņu Valemonu satikās un sarunājās, un viss bij labi. Tikai nu bij jātiek vaļā no ļaunās burves. Un otrā rītā ķēniņš pierunāja tiltu taisītājus, kufi patlaban beidza tiltu pāri upei, pār ku^u bij jadodas pāri visiem kāziniekiem ar līgavu priekšgalā, lai atstāj vienu baļķi neieliktu.

Pirmā jāja līgava ar savām brūtes māsām, citām burvēm. Tikko viņas uzjāja uz tilta, tas iegāzās ar visām burvēm upē iekšā, kur viņas noslīka.

Tad ķēniņš Valemons ar princesi devās atpakaļ uz savu valsti, lai tur rīkotu īstās kāzas. Pa ceļam mežā viņi paņēma līdzi visas trīs mazas meitenītes no viņu būdiņām. Tagad princese saprata, kādēļ baltais lācis katru reizi bij aiznesis prom viņas bērniņus. Viņš tos bij nodevis mežā pie audžu mātēm audzināt, lai viņas vēlāk varētu palīdzēt savai mātei, kad tā ies atsvabināt tēvu.

Mājās visi nosvinēja lepnas kāzas un dzīvoja pēc tam vēl ilgi, ilgi laimīgi jo laimīgi.

Brīnumābols .

Dzīvoja reiz jauneklis, ku^am nekad netrūka naudas, jo tam bij naudas maciņš, kuj-u nekad nevarēja iztukšot. Ari visādu ēdienu viņam bij papilnam, jo tam bij tāds galdauts, kad to izklāja, tad tūliņ saradās visvisādi ēdieni un dzērieni, kādus vien tikai gribējās. Bez tam viņam vēl bij savāda cepure: ja to uzlika galvā, tad acumirklī varēja aizkļūt, kurp vien gribēja.

Vienīgi jauneklim tikai vēl trūka sievas, lai gan jau bij pienākuši tie gadi, kad citi viņa vecumā jau precas.

Kādu dienu viņš noskumis gāja pa ceļu un domāja par precēšanos. Tad viņam ienāca prātā labas domas: viņš uzlika galvā savu savādo cepuri un vēlējās, lai to aiznestu pie visskaistākās ķēniņa meitas visā pasaulē. Tikko viņš bij uzlicis galvā savu cepuri un tā iedomājies, kad bij jau ari klāt. Un viņš bij nokļūvis tādā zemē, kādu viņš vēl nekad nebij redzējis, un tādā pilsētā, par kādu līdz šim vēl nemaz nebij dzirdējis. Ķēniņam bij patiešam ļoti skaista meita, un to nu jauneklis gribēja tūliņ precēt. Bet princese negribēja par jaunekli neko ne zināt un bij ļoti lepna.

Beidzot jauneklis kļuva tik izmisis, ka nevarēja nekur vairs atrast mieru un nespēja bez princeses nemaz vairs dzīvot. Viņš uzlika galvā savu savādo cepuri un vēlējās nokļūt pie viņas pilī. Un acumirklī viņš atradās princeses istabā.

„Gribēju pateikt tikai ardievas,“ jauneklis ieteicās.

Princese atvadoties pasniedza tam roku.

„Gribētu, kaut mēs būtu pašā pasaules malā!“ jauneklis ieteicās, un acumirklī viņi abi tur atradās.

Viņiem visapkārt bij liels un biezs mežs. Princese raudāja un gribēja tikt atkal atpakaļ mājās. Viņa lūdza jaunekli un apsolīja tam daudz sudraba un zelta, lai tikai to atgādājot atpakaļ tēva pilī.

„Man pašam ir sudraba un zelta papilnam,“ jauneklis atteica un žvadzināja princeses priekšā savu neizsīkstošo naudas maku.

Bet princese lūdza jaunekli atkal no jauna, lai pārgādājot to mājās tēva pilī, tur viņš par pateicību tad varēšot palikt uz dzīvi un katru dienu mieloties pie ķēniņa galda.

„Man pašam ir visvisādi ēdieni un dzērieni gardu gardie, cik un kādus vien man gribās,“ jauneklis atbildēja un izklāja turpat zem kokiem zālē savu galdautu. Acumirkli uz galdauta saradās visvisādi gardi ēdieni un dzērieni, un jauneklis uzaicināja princesi:

„Sēdies vien klāt un ēd un dzer, cik vien tev patīk! “

Un princese redzēja, ka ķēniņa galdā nemaz nav labāki ēdieni un dzērieni. Tā ka viņa bij izsalkusi un izslāpusi, viņa sēdās klāt un krietni paēda un padzēra.

Tad viņa pacēla galvu uz augšu un ieraudzija kokā skaistus ābolus.

„Lūk, cik skaisti āboli šajā kokā!“ princese iesaucās. „Ja tu būtu labs, tad tu man dažus nopurinātu.“

Jauneklis gribēja būt labs pret princesi un žigli uzrāpās kokā nopurināt ābolus. Naudas maciņš ar galdautu palika zemē pie koka un, ābolus purinot, nokrita ari jaunekļa cepure zemē. Princese uzlika savādo cepuri galvā, paņēma naudas maciņu un galdautu, un izteica vēlēšanos, kaut tūliņ nokļūtu pilī savā istabā. Acumirklī viņas vēlēšanās piepildījās.

„To taču man vajadzēja paredzēt!“ jauneklis sev pārmeta un ātri nolēca no koka zemē. Bet bij jau par vēlu. Viņš raudāja un nezināja, ko iesākt.

Kādu laiciņu pabēdājies un paraudājies, jauneklis cik necik nomierinājās un sāka kost ābolus, kuļ-us bij nopurinājis no koka. Tikko viņš bij nokodis pirmo kumosu, viņš sajuta kaut ko savādu galvā. Jauneklis aptaustīja savu galvu un atrada, ka viņam izauguši ragi.

„Nu jau lielāka nelaime vairs nevar notikt,“ jauneklis domāja un ēda vien ābolus mierīgi tāļāk. Bet tad uz reizi ragi atkal nozuda, un viņš bij tāds pat, kā agrāk.

„Ari labi,“ jauneklis ieteicās, sabāza ābolus kabatās un devās ceļā uzmeklēt ķēniņa meitu.

Jauneklis staigāja no pilsētas uz pilsētu, brauca no vienas valsts uz otru. Tomēr tik drīz viņš nevarēja vis atrast nozudušo princesi. Viņš jau bij velti nostaigājis vairāk par gadu, bet princesi vēl nebij atradis.

Tomēr beidzot kādā jaukā dienā jauneklis ienāca princeses tēva galvas pilsētā. Bij patlaban svētdiena, un jauneklis dabūja zināt, ka princese pašlaik atrodoties baznīcā. Jauneklis ar saviem āboliem nosēdās pie baznīcas zemē līdzās citiem pārdevējiem un sauca skaļā balsī:

„Damaskas āboli! Damaskas āboli! Pērkat skaistos un gardos Damaskas ābolus!“

Gāja patlaban garām princese ar savām istabas meitām. Viņa aizsūtīja vienu no istabas meitām palūkoties, ko svešais tirgotājs tur pārdodot.

Lai pērkot Damaskas ābolus, tirgotājs piedāvāja.

„Bet kas par labumu no tādiem ārzemes āboliem?“ istabas meita prasīja.

„Tie piedod gudrību un skaistumu!“ pārdevējs slavēja savus ābolus.

Istabas meita ari nopirka.

Bet tikko ķēniņa meita bij nokodusi pirmo kumosu no ābola, viņa dabūja tūliņ ragus pierē. Visā pilī acumirklī sacēlās liela brēka un raudāšana. Un neviens nezināja, kā princesei tikt no ragiem vaļā. Visu pili izsita ar melnu drēbi par sēru zīmi un no visām kancelēm baznīcās sludināja: kas atsvabinās ķēniņa meitu no ragiem pierē, tas dabūs viņu par sievu un vēl pus valsti piedevām. Salasījās un sabrauca valsts visslavenākie ārsti un visādi laimes meklētāji, bet neviens nevarēja neko izdarīt.

Tad kādā dienā pilī ieradās pavisam svešs dakteris no tāļas svešas zemes.

Viņš esot ieradies no liela tāļuma, lai palīdzētu ķēniņa meitai. Tikai viņam vajagot būt ar princesi divatā vien, citādi viņš nevarot līdzēt. To viņam ari atļāva.

Princese tūliņ no pirmā acu uzmetiena pazina svešo ārstu un acumirklī nosarka un nobāla.

„Ja es tev tagad palīdzēšu, vai tad tu nāksi pie manis par sievu?“ jauneklis prasīja.

„Ja gan, ja gan, tad iešu,“ princese atbildēja: „tikai atsvabini mani no ragiem!“

Tad jauneklis viņai iedeva vēl vienu no brīnumāboliem. Princese to apēda, un ragi kļūva jau uz pusi mazāki.

„Tagad gan es vairāk neko nevaru izdarīt, pirms neesmu dabūjis atpakaļ savu cepuri, galdautu un naudas maciņu,“ jauneklis ieteicās.

Princese atnesa un atdeva viņa lietas. Tad jauneklis viņai pasniedza vēl vienu ābolu, pēc kuj-a noošanas princesei ragi sajuka maziņi, maziņi.

„Radziņi pavisam nenozudīs, kamēr tu man neapzvērēsi mūžīgu uzticību,“ jauneklis noteica.

Un princese deva savu zvērastu. Tad jauneklis viņai iedeva vēl trešo ābolu. Princese to apēda, un viņas piere kļuva pavisam līdzena un gluda, kā pirms ragu uzaugšanas.

Tagad visā pilī valdīja lieli prieki. Sāka rīkot kāzas, cepa un vārīja un sūtīja lūgt viesus no visām debesu pusēm. Jautri un priecīgi nodzēra kāzas, un jaunais pāris dzīvoja laimīgi. Un ja viņi vēl nav nomiruši, tad dzīvo vēl šodien.

Godīgais lats.

Dzīvoja reiz nabaga sieviņa pussagruvuša būdiņā tāļu nost no apdzīvota ciema. Maz viņai bij ko ēst, bet malciņas nebij vairs nemaz krāsns kurināšanai. Viņa aizsūtīja savu mazo dēlēnu uz mežu, lai tas salasa koku zarus un strumpulišus. Puika skraidīja un lēkāja, lēkāja un skraidīja, lai tam būtu siltāki, jo bij patlaban ļoti auksta un miglaina rudens diena. Un katru reizi, kad viņš bij salasījis kādu saujiņu zaru un strumpulīšu, viņa rokas bij nosalušas stīvas un sarkanas, un tam bij jāvēcina un jādauza gar sāniem, lai atsildītu pirkstus.

Kad puisēns bij salasījis krietnu klēpi kurināmā, viņš sasēja nastiņu, pārmeta sev pār muguru un devās pār rugāju lauku mājup. Uz lauka viņš redzēja guļam baltu plakanu plieņakmeni.

„Nabaga vecais akmeni, tu esi nosalis pavisam bāls un balts. Tev varbūt gan ir briesmīgi auksti!“ puika ieteicās, apstājās, novilka savu kamzolīti un uzklāja akmenim virsū.

Kad viņš pārnāca mājā ar malciņu, māte viņam bārgi uzprasīja, ko tas nozīmējot, ka viņš tik aukstā laikā staigā kreklos? Zēns izstāstīja, ka viņš rugāju laukā atradis plakanu plieņakmeni, kurš bijis pavisam balts nosalis. Tam viņš tad uzsedzis savu kamzolīti.

„Ak tu muļķais puika!“ māte rājās: „vai tad akmenim maz salst? Un ja ari viņš būtu drebējis no aukstuma, tad ari tev nevajadzēja atstāt viņam savus kamzoļus! Katrs pats sev ir vistuvākais, un katram pašam jāgādā tikai par sevi! Tev jau tā nav, ko vilkt mugurā, un tu vēl savus drēbju gabalus mētā apkārt pa akmeņiem!“

Un viņa tūliņ uz pēdām aizdzina puiku atpakaļ pēc kamzoļiem. Kad viņš atnāca pie akmeņa, tas bij pagriezies sāņus un ar vienu malu pacēlies no zemes.

„Jā, tu esi gribējis sasildīt papriekš vienus sānus, tad otrus,* zēns ieteicās. Bet kad viņš labi apskatījās, tas ieraudzīja zem akmeņa paceltajiem sāniem naudas kasti, pilnu spožiem dālderiem.

„Tā visādā ziņā ir zagta nauda te paslēpta,“ puika nodomāja: „godīgi nopelnītu naudu neviens cilvēks neliks mežā zem akmeņa.“

Puika paņēma naudas kasti, aiznesa pie tuvējā dīķa un iesvieda ar visu naudu ūdenī. Kaste ar visu naudu acumirklī nogrima dibenā, virs ūdens palika peldot tikai viens vienīgs latiņš.

„Jā, šī ir godīga naudiņa! Godīgi nopelnīta nauda negrimst pat ūdenī,“ puika nopriecājās.

Viņš paņēma latu, iebāza savā kamzoļa kabatā un devās mājup. Mājās viņš visu smalki izstāstīja, ko izdarījis: akmenis bijis pacēlies, lai apsildītu zem kamzoļiem ari otrus sānus; zem akmeņa bijusi vesela kaste ar spožiem dālderiem; bet nauda visādā ziņa bijusi zagta, tādēļ viņš to iesviedis dīķī; kā negodīga, nauda tūliņ nogrimusi.

„Tikai viens vienīgs latiņš palika peldot ūdens virsū, tādēļ ka tas bij godīgi nopelnīts. To ari paņēmu līdzi,“ puika nobeidza savu stāstu.

„Muļķis tu esi bijis, un tāds ari paliksi, māte bārās: „ja tas vien būtu godīgs, kas tūliņ negrimst dibenā, tad gan visā pasaulē būtu ļoti maz godīguma. Un ja ari nauda būtu desmit reizes zagta, kas mums gar to kāda daļa? Tu naudu atradi, un tev viņa pieder! Un katrs ir taču pats sev vistuvākais, katram par sevi jāgādā. Ja tu būtu pārnesis naudu mājās, mēs tad līdz mūža galam būtu varējuši dzīvot mierīgi un bez kādām rūpēm. Bet ko tu izdarīsi ar tik lielu muļķi? Tagad gan es vairs negribu tāļāk ar tevi mocīties un tevi velti ēdināt. Tagad taisies, ka tieci prom un pelni pats savu maizi!“

Zēnam nu bij jādodas plašajā pasaulē un jāmeklē darbs, lai pats sev varētu nopelnīt maizi. Bet kur tik vien viņš nenonāca un nepieteicās, visur atrada, ka tas vēl esot par mazu un nespēcīgu, nekādu darbu tas vēl nespējot strādāt. Beidzot viņš nonāca pie kāda tirgotāja. Tas viņu paturēja par rokas puiku pie virtuves darbiem: zēnam bij jāsacērt žagari, jāpienes ūdens un jāpalīdz ķēkšai mazgāt traukus.

Kad puika te jau bij nostrādājis labu laiku, tirgotājs taisījās ceļot uz svešām zemēm, un prasīja visiem saviem kalpotājiem, ko katrs gribētu, lai tam pārvestu no ārzemēm. Kad visi bij izdomājuši savus pasūtījumus, pienāca ari zēna kārta. Tas pasniedza tirgotājam savu latiņu.

„Bet ko lai es par viņu tev nopērku?“ tirgotājs prasīja.

„Pērkat vien, ko jūs par viņu varat dabūt. Tas ir godīgs lats, tikai to es zinu,“ puika atteica.

Tirgotājs tā ari apsolīja izdarīt, iekāpa kuģī un aizbrauca pa jūfu prom.

Kad tirgotājs svešajā zemē bij pārdevis visas savas preces no kuģa un sapircis atkal jaunas pilnu kuģi, viņš vēl iegādājās visu, ko viņa apkalpotāji bij vēlējušies un devās atpakaļ uz kuģi, lai brauktu atpakaļ uz mājām. Kuģi jau gribēja grūst no malas iekšā ūdenī, kad tirgotājam ienāca prātā, ka tas virtuves puikam par viņa latiņu vēl neko nebij nopircis.

„Vai tad man vienīga lata dēļ vēl reiz būtu jāmēro ceļš atpakaļ uz pilsētu ? Ķibeles un nepatikšanas vien iznāk, ja ielaižas ar visiem šādiem niekiem!“ tirgotājs pie sevis nopu kojās.

Patlaban gaj-ām gāja kāda sieviņa ar maisiņu mugurā.

„Kas tev tur maisiņā ir, māmiņ?“ tirgotājs ieprasījās.

„Tikai kaķītis,“ sieviņa atbildēja: „nespēju tam vairs dot ēst, jo pati jau dzīvoju pusbadā, tādēļ gribēju to jūrā noslīcināt, lai tiktu no viņa vaļā.“

„Vai tu man nevarētu savu kaķi pārdot par latu?“ tirgotājs atkal prasīja un pie sevis klusu nodomāja :

„Puika man taču taica, lai pērkot par latu, ko vien par to varot dabūt.“

Sieviņa bij ar tirgotāja priekšlikumu ļoti apmierināta, atdeva kaķi, paņēma latu un aizgāja. Bet tirgotājs aizbrauca jūfā.

Kad tirgotājs kādu gabalu jau bija nobraucis, uznāca tāds negaiss un tāda vētra, ka kuģis vairsneklausīja stūri. Viļņi to mētāja, un vējš to dzina ilgu laiku, un tirgotājs vēlāk pat nezināja, kur viņi atrodās. Beidzot kuģis tika piedzīts pavisam svešā krasta malā, kur tirgotājs agrāk ne reizi nebij piestājis. Viņš izkāpa no kuģa un aizgāja uz pilsētu.

Iegājis viesnicā, viņš redzēja, ka galdi jau ir klātr un katra viesa šķīvim blakam nolikta rīkste. Tirgotājam tas izlikās ērmoti, jo viņš nesaprata, ko lai pie pusdienu galda dara ar rīkstēm. Tomēr viņš piesēdās pie galda un nodomāja:

„Gan jau redzēšu, ko citi viesi dara, darīšu viņiem pakaļ.“

Kad salika galdā ēdienus, tad gan viņš saprata,, kādam nolūkam bij piegādātas rīkstes: no visām pusēm saskrēja tik daudz peļu, un visas metās klāt barībai. Viesi turēja vienās rokās kafotes, bet otrās rīkstes un ar tām sita peles un gaiņāja nost no ēdieniem. Bij dzirdami tikai dusmīgi rīkšu cirtieni pret galdu, dusmīga lamāšanās un peļu smīkstēšana. Reižu reizēm viesi viens otram iesita ar žagariem ģīmī, tad bij jāapstājas un jāatvainojas.

„Ēšana jūsu zemē, man liekas, ir visgrūtākais darbs?“ tirgotājs ieteicās: „Kādēļ jūs te neturat kaķus?“

„Kaķus?“ citi galda viesi atkārtoja un brīnījās. Viņi pat nezināja, ko šis vārds nozīmē.

Tad tirgotājs lika no kuģa atnest kaķi, kuj'u viņš bij nopircis par virtuves zēna latu. Tikko kaķi ienesa un palaida ēdamā istabā vaļā, peles acumirkli aizšāvās uz visām pusēm un nozuda savos caurumos. Ļaudis tagad varēja netraucēti ēst. Ne savu mūžu viņi ne reizi nebij tik mierīgi ēduši pusdienas.

Visi tagad lūdzās un neatlaidās, lai tirgotājs viņiem pārdodot savu kaķi. Beigu beigās viņš ari pielaidās un noprasīja par kaķi simts dālderus. Viesnicnieks to ari labprāt samaksāja, un viesi tirgotājam vēl sirsnīgi pateicās.

Laiks drīz atkal pilnīgi nomierinājās, un tirgotājs brauca tāļāk. Bet tikko viņš bij izticis atklātajā jūrā, kad ieraudzīja savu kaķi sēžam kuģa mastā. Ne visai ilgi laiks uzturējās mierīgs, sacēlās atkal neganta vētra, vēl trakāka, kā pirmo reizi, svaidīja kuģi un dzenāja pa viļņiem, kamēr beidzot ietika mierīgākā ostā. Bet ari šo zemi tirgotājs nepazina, jo ne reizi agrāk te nebij iegriezies.

Tirgotājs aizgāja atkal uz viesnīcu paēst. Bet te galdā bij saliktas daudz rupjākas rīkstes, nekā agrākajā viesnīcā. Un tādas te ari vajadzēja, jo peļu te bij daudz vairāk, un visas viņas bij daudz prāvākas, nekā pirmajā viesnīcā.

Te tirgotājs pārdeva zēna kaķi par divi simts dālderiem, un pie tam nebij jādzird ne mazākā kaulēšanās, tikai pateicības vārdi.

Kad tirgotājs bij atkal aizbraucis un nokļūvis atklātajā jūrā, viņš ieraudzīja atkal kaķi sēžam pašā augstākā masta galā. Uznāca atkal briesmīga vētra un negaiss, un vētra svaidīja kuģi pa viļņiem, kā riekstu čaumalu.

Ari šoreiz viņus izdzina malā ostā tādā vietā, kur tirgotājs agrāk vēl ne reizi nebij iegriezies. Tirgotājs aizgāja uz viesnīcu paēst. Bet te uz galda katram viesim bij nolikti žagari pusotras olektes garumā un pirksta resnumā. Ļaudis stāstīja, ka viņi bez šādiem atgaiņāšanās līdzekļiem nemaz nevarot sēsties pie galda, jo te krītot virsū pie galda lielas pretīgas žurkas tūkstošām skaitā. Tikai ar pūlēm varēja kādu kumosu iebāzt mutē, visu laiku bij jākaujās ar žurkām.

Tagad atkal atnesa no kuģa kaķi, un ļaudis tagad varēja mierīgi ēst. Viņi ļoti lūdza tirgotāju, lai tas viņiem pārdod savu kaķi. Ilgi viņš turējās pretim, bet beidzot padevās un pārdeva viņiem kaķi par trīssimts dālderiem. Iedzīvotāji viņam aizmaksāja nolīgto naudu ar lielu pateicību un novēlēja viņam aizbraucot daudz laimes un ceļa vēju.

Kad tirgotājs bij izbraucis klajā jūrā, viņš sāka rēķināt, cik viņš pavisam bij nopelnījis ar virtuves puikas latu, kuru tas bij iedevis līdzi iepirkumam.

„Ari viņam būtu jāatdod kādu daļu no peļņas,“ tirgotājs sprieda: „zināms, tikai ne visu. Jo kaķi taču nopirku es, un katrs pats sev ir taču vistuvākais. “

Bet tikko tirgotājs tā bij nospriedis, kad tūliņ sacēlās tāda vētra, ka neviens vairs neticēja, ka kuģis izies sveikā. Tad tirgotājs uz reizi saprata, ka viņam cits nekas neatliks, ka apsolīties visu peļņu atdot zēnam. To viņš tad ari darīja un visu kuģa ļaužu priekšā svinīgi apsolīja visus seši simts dālderus atdot virtuves puikam. Tūliņ nostājās vētra, iestājās krietns ceļa vējš, un kuģinieki drīz vien pārbrauca mājās.

Tikko viņi iztika malā, tirgotājs atdeva visu naudu zēnam un atdeva tam vēl ari savu meitu par sievu, jo zēns tagad jau bij krietni paaudzis un ar atvesto naudu kļuvis tikpat bagāts, kā tirgotājs, ja vēl pat bagātāks, ja skaitīja skaidrā naudā.

Un tirgotāja znots tagad dzīvoja labi un bez rūpēm. Savu māti viņš pieņēma sev klāt un izturējās pret to vienumēr ļoti laipni un labi.

Tomēr zēns bieži mēdza atkārtot:

„Es gan neesmu tajās domās, ka katrs pats sev ir vistuvākais un ka jāgādā vienīgi tikai par sevi. “

Zelta pilī starp ziemeļiem un dienvidiem.

Zemniekam bij kviešu lauks, kuj-š tika nobradāts katru sestdienas nakti. Viņš sūtija pa kārtai savus trīs dēlus uzzināt, kas laukā nobradā kviešus.

Pirmais izgāja vecākais dēls un nometās laukmalā. Bet drīz viņš aizmiga. Otrā rītā lauks bij nobradāts, bet viņš nezināja, kas vainīgs.

Otrā sestdienas naktī aizgāja lauku sargāt vidējais dēls, bet ari tas aizmiga un neredzēja, kas nobradāja kviešus.

Trešā sestdienā bij Pastarīša kārta apsargāt lauku. Viņš iegulās ežmalas grāvī un centās neaizmigt līdz pat zvaigznēm.

Tikko uzlēca pirmās zvaigznes, atlaidās trīs baloži, nosvieda savas spalvas un pārvērtās par trim skaistām jaunavām. Viņas sāka dejot pa kviešu lauku.

Pastariņš paslepus salasīja visas baložu spalvas, bet ar patiku pats skatījās, kā jaunavas dejo.

Pret rītu jaunavas gribēja laisties prom, bet nevarēja atrast savas spalvas. Viņas meklēja, meklēja un sāka raudāt. Beidzot viņas atrada Pastariņu grāvī un sāka lūgt, lai atdodot viņu spalvas.

„Bet kādēļ jus nobradājat mana tēva kviešus?“ tas ieprasījās.

„Mēs neesam vainīgas,“ jaunavas atbildēja: „troļļi, kup mūs apbūruši, sūta mūs katru sestdienu šurp.“ „Labi, es atdošu jūsu spalvas,“ Pastariņš atteica: „bet tad vienai no jums jātop man par sievu.“ Princesēm nebij nekas pretim.

„Tikai tad tev mūs jāatpesti no mūsu daudzgalvainajiem troļļiem, kuri mūs cieti apsargā,“ viņas teica.

Pastariņš apsolīja pamēģināt savu laimi, paņēma no vidējās princeses gredzenu ķīlām un atdeva spalvas.

Mājās viņš izstāstīja, ko piedzīvojis, un teica, ka došoties meklēt princeses zelta pili starp ziemeļiem un dienvidiem. Vecākie brāļi tikai smējās un zobojās par viņu:

„Ej labāk no pelniem cept raušus! Ko tu izdarīsi pasaulē!“

Bet Pastariņš tomēr aizgāja pasaulē meklēt princeses zelta pilī starp ziemeļiem un dienvidiem.

Kad viņš kādu labu gabalu jau bij nogājis, tas satika divus brāļus, kup strīdējās mantojuma dēļ, un lūdza, lai Pastariņš tos izšķiļ*.

„Mēs no tēva mantojam savādas kurpes un nūju. Ja abas lietas atrodas vienās rokās, tad viņām piemīt brīnišķīgs spēks: kas kurpēs paspējtikai vienu soli, tas aiztiek prom simts jūdžu tāļumā, bet ar nūju var izglābties no kura katra ienaidnieka."

„Vai tas varētu būt?“ Pastariņš brīnījās.

Abi brāļi iedeva viņam nūju un kurpes, lai pamēģina. Pastariņš paņēma nūju, iekāpa kurpēs, paspēra soli un bij jau simts jūdžu prom no abiem brāļiem.

Te viņš redzēja, ka divi jaunekļi strīdās vijoles dēļ, un pat sāk kauties.

„Vai jums nieka vijoles dēļ jāsanāk naidā?“ Pastariņš tiem pārmeta.

„Tā nav vis nieka vijole, ko tēvs mums atstāja,“ abi brāļi stāstīja: „Ja to uzspēlē, tad visi sāk dejot, pat miroņi nevar nogulēt zemē, bet ceļas augšām dejot. Pamēģini!“

Pastariņš paņēma vijoli, pavilka tikai reizi ar lociņu pār stīgām, un abi strīdīgie brāļi tūliņ saķērās un metās virpuļot. Pastariņš atkāpās soli sāņus, lai tiem būtu ērtāka dejošana, bet bij jau ar visu vijoli simts jūdžu tāļumā.

Pēc kāda laika Pastariņš satika mežā vecu vīriņu un prasīja, vai viņš nezinot zelta kalna pili starp ziemeļiem un dienvidiem, kur dzīvojot princeses.

„Zināt zinu gan, un ceļu ari tev varu parādīt, bet tas tev maz ko līdzēs. Princeses apsargā trīs troļļi, viens par otru stiprāki un briesmīgāki: pirmais ar trim galvām, otrais ar sešām un trešais pat ar deviņām galvām,“ vecais vīriņš Pastariņu biedināja.

„Tas nekas,“ Pastariņš atteica: „es tomēr pamēģināšu savu laimi, jo es vidējo princesi ļoti mīlu. Un viņa mani ari mīl, jo iedeva man savu gredzenu ķīlām. “

„Tad ej vien, un lai Dievs tev palīdz!“ vecais vīriņš teica un parādīja Pastariņam ceļu.

Beidzot Pastariņš nonāca pie zelta kalna, kur bij zelta pils ar princesēm. Te viņam bij jāiziet cauri trim atsevišķām telpām, kamēr nonāks pie zāles, kurā atradās princeses. Bet visi vārti bij noslēgti stiprām atslēgām, un pie katriem vārtiem atradās savs sargs. Tomēr Pastariņš nezaudēja dūšu un gāja uz priekšu.

„Kur tu gribi iet?“ pirmais vārtu sargs prasīja.

„Pie jaunavām zelta pilī,“ Pastariņš atbildēja.

„Labi, iekšā es tevi gan ielaidīšu, bet ārā tu vairs netiksi no turienes,“ vārtu sargs paskaidroja: „jo drīz pārnāks trollis.“

„Es tomēr pamēģināšu savu laimi,“ atteica Pastariņš un iegāja iekšā pa pirmajiem vārtiem.

Otrie vārti ari bij aizslēgti lielām atslēgām. Vārtu sargs aizstājās viņam ceļā un prasīja:

„Kur tu gribi iet?“

„Zelta pilī pie princesēm," Pastariņš atbildēja.

„Iekšā es tevi varu ielaist,“ vārtu sargs paskaidroja: „bet ārā tu vairs netiksi, jo tūliņ pārnāks trollis.“

„Nekas, tomēr pamēģināšu savu laimi,“ atteica Pastariņš un iegāja iekšā pa otriem vārtiem.

Tagad Pastariņam aizstājās priekšā trešais vārtu sargs un negribēja to vairs laist tāļāk.

„Kur tu gribi iet?“ viņš apprasīja.

„Man vajaga tikt zelta pilī pie princesēm,“ Pastariņš atbildēja.

,,Iekšā es tevi varu ielaist, bet ārā tu vairs nekad netiksi, jo nupat pārnāks trollis,“ vārtu sargs paskaidroja.

„Es tomēr pamēģināšu savu laimi,“ atteica Pastariņš un iegāja pilī.

Viss te spīdēja un laistījās no zelta un sudraba. Par tādu greznumu Pastariņš pat nekad nebij ne sapņojis. Bet pašā zāles vidu sēdēja visas trīs princeses, un viņas bij ļoti, ļoti skaistas.

Pastariņš parādīja no vidējās princeses ķīlām dabūto gredzenu un prasīja, vai princeses viņu vēl pazīstot. Saprotams, ka princeses pazina i viņu, i gredzenu, tomēr viņas nepriecājās par atkalredzēšanos, bet kļūva ļoti bēdīgas un sāka Pastariņu nožēlot: „Ak, nabadziņš! Tagad tev nu gan ir beigas, un ari mums klāsies slikti,“ princeses teica: „Tūliņ pārradīsies trollis ar trim galvām un tevi saplosīs. Paslēpies kaut te aiz durvīm!"

„Vai, kā man bail un žēl tevis!“ vaimanāja vidējā princese, kufa viņam kviešu laukā ^bij atstājusi savu gredzenu ķīlām.

„Nebaidies un neraudi,“ Pastariņš mierināja princesi: „es palaižos uz savu laimi. Gan jau Dievs man līdzēs.“

Šajā acumirklī trollis pabāza pa durvīm iekšā savas trīs galvas.

„Ū! Kā te smird sveša smaka!“ trollis sauca un rauca savus degunus.

Pastariņš trollim iesita ar savu nūju, tas tūliņ saļima un bij beigts. Viņš izsvieda trolli ārā pa logu.

Princeses tomēr vēl ar vienu bij ļoti bēdīgas un teica:

„Tūliņ pārnāks otrais trollis ar sešām galvām. Tas ir daudz stiprāks par pirmo, ar to tik viegli vis netiksi galā! Paslēpies kaut tepat aiz durvīm, lai viņš tevi neierauga.“

Tomēr Pastariņš palaidās uz Dievu un savu laimi «n nebaidījās.

Pec kāda laiciņa pārradās otrais trollis ar sešām galvām, pabāza galvas caur durvīm un ostīja gaisu.

,Ū! Kāda te nepatīkama sveša smaka! Vai te nav kāds iemaldījies no svešiem?“ viņš prasīja.

Bet tajā pašā acumirklī Pastariņš tam iesita ar savu nūju, trollis pakrita un bij uz reizi pagalam. Pastariņš to izsvieda ārā pa logu.

Tomēr princeses vēl arvienu bij ļoti bēdīgas.

„No šiem diviem troļļiem tev izdevās mūs atsvabināt,“ viņas sēri ieteicās: „bet tagad pārnāks pats stiprākais un briesmīgākais, tas atriebsies mums un nobeigs tevi. Paslēpies kaut kur, lai viņš tevi neatrod. “

Bet Pastariņš nebaidījās: viņš palaidās uz Dievu un savu laimi.

Drīz atvērās durvis un ienāca briesmīgs trollis ar deviņām galvām. Tas rauca degunus, ostīja gaisu un sauca:

„Ū! Kāda te nejauka sveša smaka! Kur mani brāļi? Vai viņi vēl nav nobeiguši svešnieku?“

Bet šajā acumirklī trollis ieraudzīja Pastariņu un metās tam virsū. Pastariņš pacēla nūju un sita trollim pa galvām. Kurai galvai iesita, tā nokrita. Bet pie astotās galvas Pastariņš sajuta, ka tam aptrūkst spēka, un viņš izskrēja ārā un aizslēpās aiz lielā akmeņa. Trollis trakās dusmās nosita visas trīs princeses un devās sētā meklēt Pastariņu. Bet Pastariņš tagad bij cik necik atpūties un nosita ar nūju vēl troļļa pēdējo galvu. Tas nokrita sētā uņ bij pagalam.

Tad Pastariņš iesteidzās atpakaļ pili, paķēra vijoli un sāka spēlēt. Visas trīs princeses tūliņ atdzīvojās un sāka pat dejot.

Princeses bij ļoti laimīgas par savu izglābšanu, bet nezināja kā tikt prom no pils un nokļūt savā tēva valstī. Pastariņš piedāvājās tās pa kārtai aiznest, iekāpa savās simtjūdžu kurpēs, paņēma katru reizi ari tikdaudz zelta līdzi, cik varēja panest, un aiznesa princeses vienu pēc otras viņu tēva valstī.

Te Pastariņš nosvinēja kāzas ar vidējo princesi un pēc vecā ķēniņa nāves palika par ķēniņu un dzīvoja ar savu sievu ļoti laimīgi.

Ja viņi vēl nav nomiruši, tad tie dzīvo vēl šodien tikpat laimīgi.

[1] Ļauns gars.

Content

Pasaku valstī II. Ziemeļnieku tautas pasakas

I. Somu tautas pasakas

Slotnieks un ķēniņš.

Burvju zirgs.

Macībā pie velna.

Par sarkano jēru.

Par vientiesīgo velnu.

Nauda vien nedara laimīgu, ja nepalīdz Dievs.

Cālis.

II Zviedru tautas pasakas

Nabaga velns.

Princese stikla kalnā.

Klibais sunītis.

Ķēniņiene Dzērve.

Apakšzemes kaimiņš.

III.Norvēģu tautas pasakas

Kaktu mātes meitas precinieks.

Ķēniņa zaķi .

Par balto lāci

Brīnumābols .

Godīgais lats.

Zelta pilī starp ziemeļiem un dienvidiem.