Brāļi Grimmi

Pelnrušķīte

Brāļi Grimmi

Pelnrušķīte

PELNRUŠĶĪTE

Kādam bagātam vīram saslima sieva. Juzdama, ka pēdējā stundiņa tuvojas, viņa piesauca pie gultas savu vienīgo meitiņu un teica:

— Mījais bērns, esi vienmēr krietna un laba, tad es arī pēc nāves būšu pie tevis un tev palīdzēšu. „ -

Tad viņa aizvēra acis un nomira. Meitene paklausīja mātei, bija vienmēr krietna un laba un ik dienas apmeklēja mātes kapu raudādama. Ziemai pienākot, sniegs apsedza kapu ar baltu seģeni, bet, kad saule pavasarī bija to atkal noraisījusi, vīrs apņēma citu sievu.

Sai sievai bija pūrā divas meitas — skaistas un baltas no sejas, bet sirdī melnas un nekrietnas. Nabaga sērdienītei pienāca grūtas dienas.

—     Vai tā muļķe domā sēdēt pie mums istabā? — pusmāsas runāja. — Kas grib ēst, tam jāpelna maize. Lai iet strādāt uz virtuvi!

Sērdienītei atņēma labās drēbes, pasvieda vecu pelēku vamzi un koka tupeles.

—     Paskat, kā nu mūsu lepnā princese uzcirtusies! — pusmāsas zobodamās sauca un izraidīja sērdienīti virtuvē. Tur viņai vajadzēja sūri grūti strādāt no agra rīta līdz vēlam vakaram, celties mazā gaismiņā, sanest ūdeni, kurināt uguni, vārīt ēdienu un mazgāt veļu. Turklāt pusmāsas darīja viņai pāri kā vien prazdamas, visādi izsmēja un izjokoja viņu, iekaisīja zirņus un lēcas pelnos un lika izlasīt. Vakaros, kad sērdienīte bija piekususi, viņu nelaida gultā, viņai vajadzēja gulēt pelnos turpat blakus pavardam. Un tā kā nu viņa allaž bija noputējusi un nosmulējusies, tad viņu iesauca par Pelnrušķīti.

Reiz tevs posās uz tirgu un apvaicājas abam pameitām, ko lai viņām atvedot.

—    Skaistas drēbes, — teica viena.

—    Pērles un dārgakmeņus, — vēlējās otra.

—    Bet tu, Pelnrušķīt, ko tu gribi? — prasīja tēvs.

—    Nolauz to zariņu, tēt, kas tev atceļā pieķersies pie cepures, un pārved man!

Tēvs nopirka abām pameitām skaistas drēbes, pērles un dārgakmeņus, bet atceļā, jājot cauri zaļiem krūmājiem, lazdas zariņš aizķērās viņam aiz cepures un norāva to. Tēvs nolauza zariņu un paņēma līdzi. Pārjājis mājās, viņš pameitām iedeva kārotās mantas, bet Pelnrušķītei lazdas zariņu. Viņa pateicās, aizgāja pie mātes kapa, uzsprauda uz tā zariņu un aplaistīja ar savām asarām. No zariņa izauga liela, kupla lazda. Pelnrušķīte trīs reizes dienā nāca pie mātes kapa, un ik reizi lazdā ielaidās balts putniņš, un, ja meitene bija izteikusi kādu vēlēšanos, putniņš to izpildīja.

Tad gadījās, ka ķēniņš rīkoja lielas dzīres, kas ilga veselas trīs dienas. Uz dzīrēm ielūdza visas tās zemes jaunavas, lai ķēniņa dēls varētu izraudzīties sev līgavu. Abas pusmāsas, dabūjušas to zināt, tapa varen priecīgas, pasauca Pelnrušķīti un pavēlēja:

—    Sasukā mums matus, nospodrini kurpes, sasprādzē visas sprādzes! Mēs ejam dzīrēs uz ķēniņa pili.

Pelnrušķīte paklausīja, taču viņai apbira asaras, jo pašai arī gribējās iet padejot. Viņa lūdza pamāti, lai ņemot šo līdzi.

—    Tāda netīra un nosmulējusies pelnrušķe grib iet uz dzīrēm? — pamāte brīnījās. — Kā tu dejosi, kad tev nav ne labu drēbju, ne kurpju?

Kad nu Pelnrušķīte gauži lūdzās, pamāte beidzot noteica:

—     Labi, es Iebēršu pelnos vāceli linsēklu; ja tu tās divās stundās izlasīsi, tad varēsi nākt līdzi.

Meitene Izgāja pa sētas durvīm dārzā un sauca:

—     Rāmās dūjiņas, mīļās ūbelītes, visi putniņi laukā un mežā, nāciet un palīdziet man izlasīt no pelniem sēkliņas — labās pūriņā, sliktās guziņā.

Tūliņ pa virtuves logu ielaidās divas baltas dūjiņas, tām sekoja ūbelītes, un beidzot saspurdza visi lauka un meža putniņi un nolaidās pelnos. Dūjiņas locīja galviņas un knābāja sēkliņas — pik-pik-pik! Ari pārējie putniņi darīja tāpat — pik-pik-pik! — un meta visas labās sēkliņas vācelē. Nebija vēl pagājusi ne stunda, kad darbs bija padarīts, putniņi izspurdza ārā un aizlidoja. Meitene priecīga aiznesa vāceli pamātei, domādama, ka nu varēs doties uz dzīrēm. Taču pamāte teica:

—     Nē, Pelnrušķe, tev nav labu drēbju, tu nevari iet dejot, visi par tevi smiesies.

Kad nu meitene nerimās raudāt, viņa sacīja:

—     Ja tu stundas laikā izlasīsi no pelniem divas vāceles linsēklu, tad varēsi nākt līdzi.

Klusībā pamāte nodomāja, ka tas Pelnrušķītei nekad neizdosies. Kad pamāte bija iebērusi divas vāceles linsēklu pelnos, meitene izgāja pa sētas durvīm dārzā un sauca:

—     Rāmās dūjiņas, mīļās ūbelītes, visi putniņi laukā un mežā, nāciet un palīdziet man izlasīt no pelniem sēkliņas — labās pūriņā, sliktās guziņā.

Tūliņ pa virtuves logu ielaidās divas baltas dūjiņas, tām sekoja ūbelītes, un beidzot saspurdza visi lauka un meža putniņi un nolaidās pelnos. Dūjiņas locīja galviņas un knābāja sēkliņas — pik-pik-pik! Arī pārējie putniņi darīja tāpat — pik-pik-pik! — un meta visas labās sēkliņas vācelēs. Nepagāja ne lāga pusstunda, kad darbs bija padarīts, putniņi izspurdza ārā un aizlidoja.

Meitene priecīga aiznesa vāceles pamātei, domādama, ka nu varēs doties uz dzīrēm.

Taču pamāte teica:

—    Tas neko nelīdz, tu nedrīksti nākt līdzi. Dejot tu nevari iet, tev nav labu drēbju, tu mums tikai kaunu padarīsi.

Viņa uzgrieza pameitai muguru un devās projām ar savām lepnajām meitām.

Kad nu neviena mājās vairs nebija, Pelnrušķīte aizgāja pie mātes kapa, nostājās zem lazdas un sauca:

— Skurinies, purinies, lazdiņa, Tērp mani zeltā un sudrabā!

Tad putniņš nometa viņai no lazdas zelta un sudraba drēbes un ar zīdu un sudrabu izšūtas kurpes. Pelnrušķīte aši saposās un steidzās uz dzīrēm. Pusmāsas un pamāte viņu nepazina un domāja, ka tā esot kāda sveša princese, tik skaista viņa izskatījās zelta drēbēs. Viņām ne prātā nenāca, ka tā varētu būt Pelnrušķīte, kura bija atstāta nosmulējusies mājās. Ķēniņa dēls nāca Pelnrušķītei pretī, paņēma pie rokas un veda dejot. Viņš negribēja vairs dejot ne ar vienu citu, nelaida Pelnrušķītes roku vaļā un, ja kāds tuvojās, lai aicinātu meiteni uz deju, teica:

—    Tā ir mana dejotāja.

Viņi dejoja, kamēr pienāca vakars un Pelnrušķīte gribēja iet uz mājām. Bet ķēniņa dēls sacīja: — Es tevi pavadīšu, — jo viņš vēlējās redzēt, no kādas ģimenes ir šī skaistā meitene, taču Pelnrušķīte aši uzskrēja baložu būdā. Tikmēr bija pienācis Pelnrušķītes tēvs, un ķēniņa dēls sacīja tam, ka svešā meitene, ar kuru viņš dejojis, esot paslēpusies baložu būdā. Vecais nodomāja, vai tikai tā nebūšot bijusi Pelnrušķīte. Viņš lika atnest cirvi un saskaldīja būdu, bet tur neviena nebija. Pelnrušķīte bija ātri izlēkusi pa otru pusi, aizskrējusi pie lazdas, novilkusi greznās drēbes un nolikusi uz mātes kapa, kur putniņš tās pievāca. Un, kad visi pārnāca mājās un ieskatījās virtuvē, kur dega apkvēpusi petrolejas lampiņa, tad redzēja, ka Pelnrušķīte savā pelēkajā vamzītī gu( pelnos pie pavarda.

Otrā dienā dzīres sākās no jauna, un, kad vecāki un pusmāsas bija projām, Pelnrušķīte devās pie lazdas un teica:

— Skurinies, purinies, lazdiņa, Tērp mani zeltā un sudrabā.

Putniņš nometa no lazdas vēl greznākas drēbes nekā pirmajā dienā. Kad Pelnrušķīte šais drēbēs ieradās dzīrēs, ikviens apbrīnoja viņas skaistumu. Ķēniņa dēls jau bija gaidījis viņu ierodamies, paņēma tūliņ pie rokas un dejoja ar viņu vien. Kad citi aicināja meiteni dejot, viņš teica:

—    Tā ir mana dejotāja.

Kad pienāca vakars, meitene gribēja doties mājup un ķēniņa dēls gāja viņu pavadīt, lai redzētu, kurās mājās viņa iegriezīsies. Taču meitene ieskrēja tēva dārzā, kur auga lieia ražena bumbiere ar varen gardiem augļiem, uzrāpās pa zariem veikli kā vāverīte un paslēpās. Ķēniņa dēls izstaigāja visu dārzu meklēdams, kamēr pārnāca Pelnrušķītes tēvs. Ķēniņa dēls sacīja viņam:

—     Svešā meitene, ar kuru dejoju, paslēpās šai dārzā. Manuprāt, viņa ir uzkāpusi bumbierē.

Tēvs nodomāja, vai tikai tā nebūšot bijusi Pelnrušķīte. Viņš lika atnest cirvi un nocirta bumbieri, bet kokā neviena nebija. Kad mājinieki ienāca virtuvē, Pelnrušķīte gulēja pelnos kā vienmēr. Viņa bija nolēkusi pa otru pusi kokam zemē, pie lazdas atdevusi putniņam skaistās drēbes un apvilkusi savu pelēko vamzi.

Trešajā dienā, kad vecāki un pusmāsas bija jau projām, Pelnrušķīte atkal aizgāja pie mātes kapa un sacīja lazdai:

— Skurinies, purinies, lazdiņa, Tērp mani zeltā un sudrabā.

Tad putniņš nometa viņai drēbes, kas bija tik krāšņas un mirdzošas kā nevienam, un kurpes no tīra zelta. Kad viņa, tā tērpusies, ieradās dzīrēs, neviens aiz brīnumiem nevarēja izteikt ne vārda. Ķēniņa dēls dejoja tikai ar viņu vien, un, ja kāds meiteni aicināja uz deju, viņš atbildēja:

—    Tā ir mana dejotāja.

Kad pienāca vakars, Pelnrušķīte gribēja doties mājup un ķēniņa dēls gāja viņu pavadīt, bet meitene skrēja tik ātri, ka viņš netika līdzi. Taču šoreiz viņš bija pielietojis viltību un licis kāpnes notriept ar piķi. Kad meitene skrēja lejup, kreisās kājas kurpīte pielipa pie piķa.

Ķēniņa dēls pacēla kurpīti — tā bija maza, skaista un no tīra zelta. Nākamajā rītā viņš aizgāja pie Pelnrušķītes tēva un sacīja:

—     Nevienu citu neņemšu par sievu, tikai to, kam šī kurpīte derēs.

To dzirdot, abas pusmāsas priecājās, jo viņām bija glītas kājas.

Vecākā meita ar kurpi rokā iegāja savā istabā, un māte sekoja, lai

palīdzētu kurpi uzlaikot. Taču meita nevarēja iedabūt īkšķi kurpē, jo tā bija par mazu. Tad māte sniedza viņai nazi un teica:

—      Nogriez īkšķi! Kad tu būsi ķēniņiene, tad tev nebūs kājām jāstaigā.

Meita nogrieza īkšķi, iespieda kāju kurpē, saņēmās, lai neizrādītu sāpes, un iznāca ārā pie ķēniņa dēla. Viņš uzcēla meitu kā savu līgavu zirgā un jāja uz pili. Viņiem vajadzēja jāt gar kapsētu, tur lazdā sēdēja divas dūjiņas un dūdoja:

— Dūku, dūku, paskaties vien, Meitenei apavs par mazu nudien. Asinis kurpītē krājas, īstā līgava sēž vēl mājās.

Ķēniņa dēls paskatījās uz meitenes kāju un redzēja, ka no kurpes plūst ārā asinis. Viņš apgrieza zirgu un veda neīsto līgavu atpakaļ uz tēva mājām, pateica, ka šī neesot bijusi īstā, un lūdza, lai otra māsa uzvelkot kurpi. Arī tā kopā ar māti iegāja istabā, laimīgi iedabūja īkšķi kurpē, bet papēdis palika ārā. Tad māte sniedza viņai nazi un teica:

—    Nogriez gabalu no papēža! Kad tu būsi ķēniņiene, tad tev nevajadzēs kājām staigāt.

Meita paklausīja, iedabūja kāju kurpē, saņēmās, lai neizrādītu sāpes, un izgāja ārā pie ķēniņa dēla. Viņš uzcēla meitu kā savu līgavu zirgā un jāja uz pili. Kad viņi jāja gar kapsētu, lazdā divas dūjiņas dūdoja:

— Dūku, dūku, paskaties vien, Meitenei apavs par mazu nudien. Asinis kurpītē krājas, īstā līgava sēž vēl mājās.

Ķēniņa dēls paskatījās uz meitenes kāju un redzēja, ka asinis plūst ārā no kurpes un sūcas pa balto zeķi uz augšu. Viņš apgrieza zirgu un veda neīsto līgavu atpakaļ uz tēva mājām.

—    Arī šī nav īstā, — viņš sacīja. — Vai jums nav vēl kāda meita?

—    Nē, — tēvs atbildēja. — No mirušās sievas gan man ir tāda maza, panīkusi pelnrušķe, bet tā jau nevar būt jūsu līgava.

Ķēniņa dēls lūdza, lai meiteni pasaucot, bet pamāte negribēja to darīt:

—    Ak nē, viņa ir pārāk netīra, viņu nemaz nevar ļaudīm rādīt.

Ķēniņa dēls tomēr neatlaidās, un pamātei vajadzēja atsaukt Pelnrušķīti. Meitene vispirms nomazgāja rokas un seju, tad iznāca un palocījās ķēniņa dēlam, kurš viņai pasniedza zelta kurpīti. Pelnrušķīte apsēdās turpat uz soliņa, nometa koka tupeli un uzvilka kājā kurpīti, kura stāvēja kā uzlieta. Un, kad viņa piecēlās un ķēniņa dēls ielūkojās viņai sejā, tad pazina skaisto meiteni, ar kuru bija dejojis, un izsaucās:

— Sī ir mana īstā līgava!

Pamāte un abas māsas nobijās un nobālēja aiz dusmām un skaudības. Ķēniņa dēls uzcēla Pelnrušķīti zirgā un jāja uz pili. Kad viņi jāja gar kapsētu, divas baltas dūjiņas lazdā dūdoja:

— Dūku, dūku, nav nekāda bēda, Nav vairs sagraizīts ne pirksts, ne pēda. Kurpīte ir īstā kājā, Princis īsto līgavu ved mājās.

Un, kad tā abas bija nodūdojušas, tad pielidoja un nosēdās Pelnrušķītei uz pleciem — viena labajā, otra kreisajā pusē un tā palika sēžam arī pa visu kāzu laiku. **

ERKŠĶROZĪTE

Senos laikos dzīvoja kāds ķēniņš ar ķēniņieni, kuriem nebija bērnu. Viņi katru dienu daudzināja: — Kaut jel mums bijis kāds bērniņš! Reiz, kad ķēniņiene mazgājās upē, uz akmens uzlēca varde un sacīja:

—    Tava vēlēšanās piepildīsies, pēc gada tev piedzims skaista meitiņa.

Kā varde bija teikusi, tā arī notika: ķēniņienei piedzima tik skaista meitiņa, ka ķēniņš aiz priekiem nezināja, ko darīt. Viņš sarīkoja lielas dzīres, kurās saaicināja nevien radus, draugus un paziņas, bet arī visādas gudras sievas, lai tās ir bērnam labvēlīgas un ieliek šūpulī savas veltes.

Viņa valstī bija veselas trīspadsmit gudras sievas, bet, tā kā ķēniņam bija tikai divpadsmit zelta šķīvji, no kuriem ēst, tad trīspadsmito viņš neaicināja.

Kad greznās dzīres tuvojās beigām, gudrās sievas piešķīra bērnam savas brīnumveltes. Viena novēlēja tikumu, otra skaistumu, trešā bagātību un tā joprojām. Patlaban vienpadsmitā bija izsacījusi savu novēlējumu, te pēkšņi ienāca trīspadsmitā. Viņa gribēja atriebties par to, ka nav ielūgta dzīrēs.

Labdienu nepadevusi, ne uz vienu nepaskatījusies, viņa ska)ā balsī iesaucās:

—    Kad princesei būs piecpadsmit gadu, viņai iedursies pirkstā vārpsta un viņa nomirs!

Ne vārda vairāk neteikusi, viņa atstāja zāli. Visi bija pārbijušies, bet tad panācās uz priekšu divpadsmitā gudrā sieva, kas vēl nebija izsacījusi savu novēlējumu. Viņa nevarēja atspēkot ļauno lāstu, tikai mīkstināt, tāpēc sacīja:

—    Tā tomēr nebūs nāve, tikai simt gadu ilgs miegs.

Ķēniņš, gribēdams paglābt savu mīļoto bērnu no nelaimes, lika sadedzināt visas vārpstas, kādas vien ir viņa valstī.

Visi gudro sievu vēlējumi piepildījās: princese auga skaista, tikla, gudra un piemīlīga, tā ka ikviens viņu iemīlēja, kas vien ieraudzīja.

Gadījās, ka tanī dienā, kad princesei apritēja piecpadsmitais gads, ķēniņš un ķēniņiene nebija mājās un meitene palika pilī viena pati. Viņa apstaigāja pēc patikas malu malas, ielūkojās visās istabās un kambaros un beidzot pa šaurajām riņķa kāpnēm uzkāpa pils tornī. Tur viņa ieraudzīja durtiņas ar sarūsējušu atslēgu.

Līdzko princese pieskārās atslēgai, durvis atsprāga vaļā. Aiz tām bija maza istabiņa, tanī sēdēja veca sieva ar vārpstu rokā un čakli vērpa linus.

—    Labdien, vecmāmiņ, — princese sveicināja. —? Ko-tu te dari?

—    Vērpju, — vecā atbildēja, galvu palocīdama.

—     Kas tas ir, kas tik naski lēkā? — princese vaicāja, paņēma vārpstiņu rokā un arī gribēja vērpt.

Līdzko princese pieskārās vārpstiņai, tā ļaunais novēlējums piepildījās un vārpsta iedūrās viņai pirkstā.

Tai pašā mirklī, kad princese sajuta dūrienu, viņa iekrita turpat gultā un iegrima dziļā miegā.

Sis miegs pārņēma visu pili. Ķēniņš ar ķēniņieni, nule atgriezušies mājās un apsēdušies tronī, iemiga reizē ar visu galmu. Iemiga zirgi stallī, medību suņi pagalmā, baloži uz jumta, mušas uz sienas — jā, pat uguns, kas pavardā sprēgāja, apklusa un iemiga. Cepetis pārstāja čurkstēt, un pavārs, kas bija grasījies cirst pliķi nevīžīgam virtuves zēnam, iemiga ar paceltu roku. Vējš aprima, un kokiem pils priekšā nekustējās vāirs ne lapiņa.

Ap pili sāka augt ērkšķu žogs, kas kļuva ar katru gadu augstāks un beidzot apņēma visu pili tā, ka neko nevarēja redzēt, pat ne karogu tornī. Taču teiksma par skaisto iemigušo Erkšķrozīti, kā princese tika iesaukta, izplatījās pa visu zemi, un laiku pa laikam ieradās ķēniņu dēli,

f

TtXXX

kas gribēja izlauzties cauri ērkšķiem un iekļūt pilī. Tomēr tas nebija iespējams, jo ērkšķi turējās cieši kopā, it kā tiem būtu rokas, asie dzeloņi saplosīja jaunekļus, un tie dabūja galu.

Pēc ilgiem ilgiem gadiem šai valstī atkal ieradās kāds ķēniņa dēls un dzirdēja vecu vīriņu stāstām par pili, kurā aiz ērkšķu žoga simtgadu miegā dus skaistā princese Ērkšķrozīte, ķēniņš un ķēniņiene un viss galms. Vecais bija dzirdējis no sava vectēva, ka daudzi ķēniņu dēli veltīgi mēģinājuši ietikt pilī, bet ērkšķi viņus saplosījuši.

Tad jauneklis sacīja:

— Man nav bail, es došos uz turieni, jo gribu redzēt skaisto Erkšķrozīti.

Lāga vecītis gan gribēja viņu atrunāt, bet jauneklis neklausījās.

Bija pagājuši tieši simt gadi un pienākusi diena, kad Erkšķrozītei vajadzēja uzmosties. Kad ķēniņa dēls tuvojās ērkšķu žogam, tanī bija saplaukušas krāšņas rozes, kuras pašas pašķīrās un ielaida viņu neskartu iekšā. Pils staļļos viņš redzēja iemigušus zirgus, pagalmā guļam raibos medību kurtus, uz jumtiem tupēja baloži, pabāzuši galviņas zem spārniem. Un, kad viņš iegāja pilī, tur snauda mušas uz sienām, pavārs virtuvē bija pastiepis roku, it kā gribētu sagrābt puiku, kalpone turēja klēpī melnu vistu, kuru bija grasījusies plūkt. Ķēniņa dēls gāja tālāk un redzēja zālē iemigušu visu galmu un uz troņa ķēniņu ar ķēniņieni. Viņš gāja vēl tālāk, un visur bija tāds klusums, ka viņš dzirdēja pats savu elpu. Beidzot viņš uzkāpa tornī un atvēra durvis, aiz kurām mazajā istabiņā ieraudzīja Ērkšķrozīti. Viņa gulēja dziļā miegā un bija tik skaista, ka jauneklis nevarēja ne acu novērst. Viņš pieliecās un noskūpstīja gulētāju.

Ērkšķrozīte atvēra acis, uzmodās un laipni uzlūkoja savu modinātāju. Tad abi nogāja lejā pils zālē. Tūliņ pamodās ķēniņš, ķēniņiene un viss galms un lielām acīm vērās cits citā. Pamodās zirgi un noskurinājās, medību suņi uztrūkās un sāka kulstīt astes, baloži izvilka galviņas no spārnu apakšas, palūkojās visapkārt un uzspurdza gaisā. Mušas sāka rāpot pa sienu, uguns sprēgāt un ēdiens vārīties, cepetis čurkstēt, pavārs iecirta puikam ilgi taupīto pliķi, puika iebrēcās, kalpone ķērās pie vistas plūkšanas. Un tad Erkšķrozītei un ķēniņa dēlam svinēja lepnas jo lepnas kāzas, un viņi dzīvoja laimīgi līdz mūža galam.

BALTROZITE UN SARTROZITE

Nabaga atraitne vientuļi dzīvoja mazā būdiņā. Būdiņas priekšā bija dārziņš, kur auga divi rožu krūmi — viens ar baltiem, otrs ar sārtiem ziediem. Atraitnei bija divas meitiņas, kas līdzinājās abiem rožu krūmiem, — vienu sauca par Baltrozīti, otru par Sārtrozīti, Abas bija tik labas un rātnas, tik strādīgas un čaklas kā reti kāds bērns pasaulē. Baltrozīte gan bija lēnāka un klusāka par Sārtrozīti. Sārtrozītei vislabāk patika skraidīt pa laukiem un pļavām, plūkt puķes un meklēt putnu lizdiņas, bet Baltrozīte sēdēja mājās pie mātes, palīdzēja viņai saimniecībā vai lasīja priekšā, ja nekas cits nebija darāms. Māsas tā mīlēja viena otru, ka vienmēr staigāja, saķērušās rokās, un, ja Baltrozīte sacīja: — Mēs nekad nešķirsimies, — tad Sārtrozīte atteica: — Kamēr vien dzīvosim, — bet māte piemetināja: — Kas vienai ir, tas jādala ar otru.

Meitenes bieži staigāja vienas pašas pa mežu un lasīja ogas, un meža zvēri viņām nekā ļauna nedarīja, bet nāca uzticīgi klāt: zaķītis grauza kāpostlapu viņām no rokas, stirna plūca zāli turpat blakus, briedis priecīgi lēkāja apkārt, putni bezbailīgi sēdēja zaros un dziedāja savas dziesmas. Kad nakts pārsteidza meitenes mežā, viņas apgulās sūnās un gulēja, kamēr pienāca rīts. Māte to zināja un neraizējās par viņām.

Baltrozīte un Sārtrozīte uzturēja mātes būdiņu tik spodru, ka prieks skatīties. Vasaru Sārtrozīte apkopa māju un ik rītus nolika pie mātes gultas puķu pušķi, kurā bija pa vienai rozei no katra krūma. Ziemu Baltrozīte kūra uguni un pakāra kāsī katliņu; tas gan bija misiņa, bet tik spoži noberzts, ka laistījās kā zelts. Vakaros, kad sāka snigt, māte

sacīja: — Ej, Baltrozīt, un aizšauj durvis, — un tad viņas apsēdās pie pavarda. Māte uzlika brilles un lasīja stāstus no lielas grāmatas, meitenes vērpa un klausījās. Viņām blakus uz klona gulēja jēriņš, un uz kārtiņas sēdēja balts balodītis, pabāzis galviņu zem spārna.

Reiz vakarā, kad viņas tā mājīgi sēdēja, kāds pieklauvēja pie durvīm. Māte teica:

—    Steidzies, Sārtrozīt, attaisi durvis, droši vien kāds ceļinieks meklē pajumti.

Sārtrozīte atvilka šautru, domādama, ka ieraudzīs kādu nabaga vīru, taču tas bija lācis, kas iebāza pa durvīm savu plato, melno galvu. Sārtrozīte ska)i iekliedzās un atlēca atpakaļ, jēriņš bailēs ieblējās, balodītis aizspurdza no kārtiņas, un Baltrozīte paslēpās aiz mātes gultas.

—    Nebaidieties, — lācis ierunājās, — es nekā jums nedarīšu, esmu tikai nosalis un gribu apsildīties.

—    Nabaga lācis, — māte noteica. — Vari gulēt pie pavarda, tikai uzmanies, lai nesadeg tev kažoks. — Tad viņa pasauca meitenes: — Baltrozīt, Sārtrozīt, nāciet šurp, lācis neko jums nedarīs, viņš ir labs.

Abas pienāca klāt. Arī jēriņš un balodītis pamazām kļuva drošāki un nebaidījās vairs. Lācis sacīja: — Bērni, izdauziet man no kažoka sniegu, — un meitenes atnesa slotu un iztīrīja lācim kažoku, bet viņš atlaidās pavarda priekšā un omulīgi ņurdēja. Nebija necik ilgi, kad meitenes aprada ar viņu un sāka pat jokoties ar tūļīgo viesi. Abas plucināja lāci aiz ausīm, lika kājiņas viņam uz muguras, valstīja viņu un ar lazdas vicu sita pa biezo kažoku. Lācis rūca, bet meitenes tikai smējās.

Lācim patika joki, bet, kad meitenes nemaz nerimās, viņš ierūcās:

—    Atstājiet jel mani dzīvu, bērni! Nenositiet precinieku!

Kad pienāca laiks iet gulēt, māte teica lācim:

—    Tu vari palikt tepat pie pavarda, tad tu būsi pasargāts gan no aukstuma, gan no niknā vēja.

Līdzko atausa gaismiņa, meitenes izlaida lāci ārā, un viņš brida pa sniegu projām uz mežu. Kopš tās reizes lācis ieradās ik vakaru noteiktā stundā, apgulās pie pavarda un ļāva, lai ar viņu rotaļājas pēc patikas. Meitenes bija tā saradušas ar lāci, ka vakaros nekad nešāva durvis ciet, iekams pinkainais draugs nebija atnācis.

Kad pienāca pavasaris un laukā viss sazaļoja, lācis kādu rītu teica Baltrozītei:

—   Nu man jāiet projām. Visu vasaru es nedrīkstēšu te iegriezties.

—   Uz kurieni tu iesi, mī)ais lāci? — Baltrozīte jautāja.

—     Man jādodas uz mežu un jāsargā mani dārgumi no jaunajiem punduriem. Ziemu, kad zeme sasalusi, viņi paliek alās, bet tagad, kad saule zemi atkausējusi un sasildījusi, viņi nāk ārā, ložņā apkārt un zog. Kas ticis viņu nagos un noslēpts alās, to tik drīz vis nedabūs atpakaļ dienas gaismā.

Baltrozīti šķiršanās ļoti noskumdināja. Kad viņa atdarīja durvis un lācis spiedās ārā, viņa kažoks aizķērās aiz durvju roktura un ieplīsa. Baltrozītei šķita, ka plīsumā būtu paspīdējis zelts, taču pārliecināta par to viņa nebija. Lācis aši aizsteidzās un drīz vien pazuda aiz kokiem.

Pēc kāda laika māte sūtīja meitenes uz mežu žagarus lasīt. Viņas ieraudzīja lielu nocirstu koku, gar kura stumbru zālē kaut kas lēkāja. Tuvāk pienākušas, viņas ieraudzīja vecu pundurīti ar grumbainu seju un olekti garu baltu bārdu. Bārdas gals bija iemiegts kokā, mazais vīriņš lēkāja augšup lejup kā šunelis pie saites un nezināja, kā atbrīvoties. Viņš pievērsa meitenēm sarkani zvērojošās acis un brēca:

—    Ko jūs tur stāvat? Vai nevarat nākt palīgā?

—    Ko tu te darīji, mazais vīriņ? — Sārtrozīte jautāja.

—     Neesi tik ziņkārīga, muļķa zoss! — pundurītis atcirta. — Es gribēju šo bluķi saskaldīt, lai man būtu sīka malciņa virtuvei. Ja kurina lielas šķilas, tad ātri sadeg tas mazumiņš barības, kas mums vajadzīgs, jo mēs taču neēdam tik daudz kā jūs, rupjie, rijīgie cilvēki! Es laimīgi iedzinu ķīli klucī, un viss būtu bijis labi, bet sasodītais ķīlis bija par glumu. Tas izlēca ārā, un sprauga tik ātri aizsitās ciet, ka iemiedza manu skaisto, balto bārdu. Nu tā ir klucī, un es netieku projām. Un tās stulbās aušas vēl ķiķina! Fui! Cik jūs esat nejaukas!

Meitenes pūlējās visiem spēkiem, bet bārdu nevarēja izvilkt ārā, tā bija pārāk cieši iespiesta.

—    Es aizskriešu un sameklēšu palīgus, — Sārtrozīte ieteicās.

—    Muļķes tādas! -pundurītis nošņācās. — Tā tikai vēl trūka, lai te saskrietu ļaudis, kad man jau ar jums abām par daudz. Vai jums nekas labāks neiekrīt prātā?

—    Pacieties mazdrusciņ, — Baltrozīte viņu mierināja, — gan jau kāds padoms radīsies.

Un viņa izvilka no kabatas šķērītes un nogrieza bārdai galu.

Līdzko pundurītis jutās uz brīvām kājām, tā paķēra maisu, kas bija pilns ar zeltu un noslēpts zem koka saknēm, uzmeta plecos un steidzās projām pat neatskatījies.

—    Nejēgas, sabojāja manu skaisto bārdu, — viņš sirdījās. — Kaut jūs dzeguze aizkūkotu!

Kādu dienu Baltrozīte un Sārtrozīte sadomāja azaidam pamakšķerēt zivis. Nonākušas pie strauta, viņas ieraudzīja, ka tur kūleņo tāds kā sienāzis, it kā gribēdams lēkt ūdenī. Meitenes pieskrēja klāt un pazina pundurīti.

—    Ko tu gribi darīt? — Sārtrozīte jautāja. — Tu taču negribēsi slīcināties?

—    Tik stulbs es vēl neesmu, — pundurītis atkliedza. — Vai neredzat, ka tā sasodītā zivs grib ieraut mani atvarā?

Sīkaliņš bija sēdējis pie strauta un makšķerējis, bet nelaimīgā kārtā vējš bija piešķetinājis viņa bārdu pie makšķeres auklas; kad nu piekodās liela zivs, vārgajam vīriņam trūka spēku to izvilkt, un tā rāva pundurīti līdzi. Viņš gan tvarstījās pie grīšļiem un meldriem, taču tas neko daudz nelīdzēja, jo zivs bija stiprāka. Meitenes piesteidzās īstā laikā, satvēra pundurīti un mēģināja atšķetināt bārdu no auklas, bet tas neizdevās. Vajadzēja atkal laist darbā šķērītes un nogriezt labu daļu bārdas. Kad pundurītis to redzēja, viņš sāka sodīties:

—     Vai tā pieklājas izķēmot ģīmi, jūs nevīžas? Vai nepietiek, ka nogriezāt bārdai galu, un tagad nocērpat pašu labāko daļu? Es nedrīkstu vairs savējiem acīs rādīties! Kaut jums būtu tā jāskrien, ka pazoles nokristu!

Tad viņš paķēra maisu ar pērlēm, ko bija noslēpis meldros, un, ne vārda vairāk neteicis, pazuda ar visu aiz kāda akmens.

Drīz pēc tam māte sūtīja abas meitenes uz pilsētu iepirkties adatas, diegus, auklas un lentes. Ceļš veda pāri viršu klajumam, kurā šur tur bija izkaisīti prāvi klinšu bluķi. Gaisā laidelējās liels putns, kas lēni meta lokus, slīdēja aizvien zemāk un beidzot šāvās lejup netālu aiz klints. Tai pašā mirklī meitenes izdzirdēja žēlu, spalgu brēcienu. Abas pieskrēja klāt un šausmās ieraudzīja, ka ērglis sagrābis viņu veco paziņu pundurīti un grib nest projām. Līdzcietīgās meitenes tūliņ saķēra sīkaliņu aiz drēbēm un turēja ciet, un tikmēr cīnījās ar ērgli, kamēr tas palaida savu laupījumu vaļā. Pundurītis, attapies no pārbīļa, iebrēcās čērkstošā balsī:

—     Vai uzmanīgāk rīkoties nevarējāt? Jūs raustījāt mani aiz plānajiem svārciņiem, tie nu man ir vienās driskās un caurumos. Kur tādas neprašas gadījušās!

Viņš paķēra maisu ar dārgakmeņiem un pazuda savā alā zem klints.

Meitenes jau bija pieradušas pie viņa nepateicības un gāja vien tālāk savu ceļu. Iepirkušās viņas nāca atpakaļ un pārsteidza viršu klajumā pundurīti. Viņš bija izbēris savu dārgakmeņu maisu kādā līdzenā laukumiņā, domādams, ka tik vēlu te neviens vairs garām nenāks. Vakara saule apspīdēja mirdzošos akmeņus, tie vizuļoja un laistījās tik košās krāsās, ka meitenes apstājās, lai tos apbrīnotu.

—     Ko stāvat, mutes iepletušas? — pundurītis uzkliedza, un viņa pelēkā seja pietvīka ugunssarkana aiz dusmām. Viņš vēl būtu bāries, bet te atskanēja skaļa rūkšana un melns lācis izskrēja no meža. Punduris pārbijies uzlēca kājās, bet viņš nepaspēja pazust savā alā, jo lācis bija jau klāt. Nu viņš nāves bailēs iesaucās:

—    Mīļais lāča kungs, žēlojiet mani! Es jums atdošu visu savu mantu. Vai redzat šos skaistos dārgakmeņus, tie piederēs jums, tikai atstājiet mani dzīvu! Kas jums tiks no tāda sīka, vārga vīreļa, jūs mani pat nemanīsiet savos zobos. Grābiet labāk ciet tās abas meitenes, mīkstas kā jaunas paipalas, tas jums būs gards kumoss!

Lācis nelikās viņu dzirdam, iesita ļaunajam radījumam ar ķepu, un tas vairs nekustējās.

Meitenes bēga projām, bet lācis sauca nopakaļ:

—    Baltrozīt, Sārtrozīt, nebaidieties, pagaidiet, es iešu jums līdzi.

Viņas pazina lāci un apstājās. Kad viņš pienāca klāt, lāča kažoks

pēkšņi nokrita, un meitenes ieraudzīja staltu, vienā zeltā tērptu jaunekli.

—    Es esmu ķēniņa dēls, — viņš sacīja. — Ļaunais punduris bija nolaupījis manus dārgumus un nobūris mani, lai es skraidu apkārt kā meža zvērs, kamēr viņa nāve mani atbrīvos. Nu viņš saņēmis savu pelnīto sodu.

Ķēniņa dēls saderinājās ar Baltrozīti, viņa brālis ar Sārtrozīti, un viņi sadalīja uz pusēm dārgumus, kurus punduris bija savilcis savā alā. Vecā māmuļa ilgus gadus dzīvoja mierīgi un laimīgi pie saviem bērniem. Abus rožu krūmus viņa bija paņēmusi līdzi, tie auga pie loga, un ik gadus te ziedēja visskaistākās rozes — baltas un sārtas.

Bruder Grimm ASCHENPUTTEL Die Kinderand Hausmдrchen Der Kinderbuchverlag Berlin

Братья Гримм

ЗОЛУШКА Художям Г. Кроллис Издательство «Лиесма» На латышском языке

Redaktore A. Sprīvule. Maksi, redaktori H. Purvtņi. Tehn. redaktore Z. Kronberga. Korektore A. Pavlovaka. Nodota sailktanal 1967. g. 20. Janvāri. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 25. sept. Ofseta pap. 100 gr., formāts 60 x 90/8. 4 liz. iespiedi.; 4 uzsk. iespiedi.; 3,32 izdevn. I. Metiens 50 000 eki. Maksa 24 kap. Izdevniecība «Liesma» Kigī, Padomju buiv. 24. Izdevn. Nr. 20888'J2125. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldei Rīgas Paraugtipogrāfijā, PuSklna iela 12. Pašūt. Nr. 67.

Content

Brāļi Grimmi Pelnrušķīte

ERKŠĶROZĪTE

BALTROZITE UN SARTROZITE