Krjange Jons

Pieci maizes kukulīši

Jons Krjange

Pieci maizes kukulīši

Pasaku izlase

.

.

PIECI MAIZES KUKULĪŠI

Reiz pa ceļu gāja divi pazīstami viri. Vienam tarbā bija trīs maizes kukulīši, otram — divi.

, Kad vīrus sāka mocīt izsalkums, viņi apsēdās kupla vītola paēnā pie akas. Katrs izņēma savu maizi un, lai būtu jautrāk, nolēma kopīgi ieturēt azaidu. Līdzko viņi bija izņēmuši no tarbām kukulīšus, pienāca klāt svešinieks, padeva labdienu un lūdza, lai arī viņam neliedzot kādu kumosu: briesmīgi griboties ēst, jo no mājām neko ēdamu neesot paņēmis līdzi, bet šeit neko nevarot nopirkt.

— Sēdies vien klāt, labais cilvēk, un ieturi ar mums kopā azaidu, — abi ceļa vīri aicināja. — Kur divi ēd, tur arī trešajam būs diezgan.

Svešinieks nelikās ilgi lūgties, apsēdās līdzās, un tā viņi trijatā ēda sausu maizi, piedzerdami klāt dzestru akas ūdeni, jo cita dzeramā viņiem nebija.

Ēda, ēda, līdz apēda visus piecus kukulīšus, ka ne kripatas nepalika pāri. Tad svešinieks izņēma no naudas maka piecas lejas un, sniegdams tās vienam no vīriem — tam, kuram bija trīs kukulīši, — sacīja:

— Pieņemiet šo naudu, labie ļautiņi, kā atlīdzību par cienastu. Gan ceļā noderēs: varēsiet kādu glāzi vīna izdzert vai nopirkt ko derīgu. Nezinu, kā citādi lai jums atmaksāju par izpalīdzēšanu, jo biju tā izbadējies, ka vairs nejaudāju paiet.

Sākumā abi ceļa vīri no naudas atteicās, tomēr svešinieks tik ilgi nelikās mierā, kamēr tos pierunāja pieņemt. Drīz svešinieks atvadījās un devās savu ceļu tālāk, bet abi ceļa vīri vēl brītiņu palika vītola paēnā atpūsties. Parunājās par šo un to, līdz pēdīgi pirmais vīrs sacīja:

— Še, draugs, tev divas lejas. Tā ir tava daļa — dari ar šo naudu, ko gribi. Tev bija divi kukulīši maizes, tātad pēc taisnības tev arī pienākas divas lejas. Bet sev es paturēšu trīs, jo man bija trīs kukulīši.

— Kā tā? — otrs vīrs izbrīnījās. — Kālab man tikai divas lejas, ja mums katram iznāk pa divām ar pusi? Svešinieks varēja arī neko mums nesamaksāt, un kā tad tu būtu rēķinājis?

— Tad es rēķinātu tā: trīs daļas no cienasta svešinieks saņēma no manis, — atbildēja pirmais vīrs, — bet divas — no tevis. Tomēr, kā redzi, mums uzsmaidīja laime: dabūjām ir paēst, ir naudā iedzīvoties — es trīs lejās, tu divās — tik, cik katram bija kukulīšu. Pēc mana prāta, tas ir tik taisnīgi sadalīts, ka pats dievs to nespētu taisnīgāk.

— Nē, draugs, — otrs nebija mierā. — Tu tomēr man nodari pāri. Labāk iesim pie tiesneša: kā viņš teiks, tā būs.

— Nu labi, iesim arī, ja tu neesi mierā, — pirmais vīrs atbildēja. — Tikai iepriekš tev varu pasacīt, ka tiesnesis izšķirs man par labu. Jāatzīstas, es vēl nekad savu mūžu neesmu staigājis pa tiesām.

Un, nolēmuši iet tiesāties, abi vīri devās tālāk. Gāja, gāja, lidz nonāca pilsētā. Aizgāja pie tiesneša un viens pēc otra tam izstāstīja visu, kā bijis: kā abi kopā gājuši, kā apsēdušies ceļmalā ieturēt azaidu, cik katram bijis maizes kukulīšu, kā svešinieks līdzīgi ēdis kopā ar viņiem, kā pēcāk iedevis abiem piecas lejas un kā pirmais vīrs tās gribējis sadalīt.

Tiesnesis uzmanīgi noklausījās, ko ceļa vīri viņam stāstīja, tad, pagriezies pret otru vīru, pret to, kurš nebija mierā ar dalīšanu, vaicāja:

— Tātad tu domā, ka viņš tev nodara pāri?

— Jā, tiesneša kungs, — otrais vīrs apliecināja. — Mums ne prātā nebija nācis ņemt no svešinieka naudu. Bet, tā kā viņš pats mums to iedeva, tad pēc taisnības šo naudu vajadzēja sadalīt līdzīgās daļās.

— Ja tu, draugs, pēc taisnības gribi rīkoties, tad esi tik labs un atdod viņam vienu leju atpakaļ, tāpēc ka viņam bija trīs maizes kukulīši, — sacīja tiesnesis.

— Tik netaisnu tiesu es no jums, tiesneša kungs, gan nebiju gaidījis, — otrs vīrs izbrīnījās. — Atnācu šurp, lai mūsu strīds tiktu izšķirts taisnīgi, bet jūs, likuma sargātājs, man nodarāt vēl lielāku pārestību. Ja tik netaisna būs arī dieva tiesa, tad gan mums labi neklāsies.

-— Tev, draugs, tikai tā liekas, — tiesnesis rāmi atbildēja, — bet patiesībā viss ir pavisam pareizi. Nu saki — vai tev bija divi kukulīši maizes?

— Jā, tiesneša kungs, man bija divi kukulīši.

— Bet tavam ceļa biedram bija trīs?

— Jā, tiesneša kungs, trīs.

— Dzeramā jums nebija ne vienam, ne otram?

— Nebija, tiesneša kungs, tikai plika maize un dzestrs akas ūdens. Lai dievs atmaksā tam, kurš izracis šo aku ceļa gājējiem par prieku!

— Tu, rādās, pats teici, ka visi trīs ēdāt līdzīgi?

— Jā, tiesneša kungs.

— Labi. Tagad parēķināsim, cik katrs apēdis maizes: pieņemsim, ka ik maizes kukulītis tika sagriezts trīs vienādos gabalos. Cik gabalu būtu iznācis no tavējiem diviem kukulīšiem?

— Seši gabali, tiesneša kungs.

-— Bet cik gabalu būtu iznācis no tava ceļa biedra kukulīšiem?

— Deviņi, tiesneša kungs.

— Un cik gabalu būtu iznācis kopā? Seši un deviņi?

-— Piecpadsmit gabalu, tiesneša kungs.

-— Cik cilvēku ēda šos piecpadsmit gabalus?

— Trīs cilvēki, tiesneša kungs.

— Nu tā. Un pa cik gabaliem katram iznāca?

— Pa pieci gabaliem, tiesneša kungs.

— Nu, un tagad atceries, cik gabalu bija tavējo?

— Seši gabali.

— Un cik tu pats apēdi?

-— Piecus gabalus, tiesneša kungs.

— Tātad cik tev palika pāri?

— Tikai viens gabals, tiesneša kungs.

— Bet tagad parēķināsim, cik tavam ceļa biedram palika pāri. Atceries, cik gabalu iznāca no viņa trim kukulīšiem?

— Deviņi gabali, tiesneša kungs.

— Un cik no tiem apēda tavs ceļa biedrs?

— Piecus gabalus, tiesneša kungs, tikpat, cik es.

— Nu tad pasaki — cik gabalu viņam palika pāri?

-— Četri, tiesneša kungs.

— Pareizi! Tātad iznāk, ka tev palika pāri tikai viens maizes gabals, bet tavam ceļa biedram — veseli četri. Un abiem kopā jums palika pāri

pieci maizes gabali.

— Pareizi, tiesneša kungs, pieci gabali.

— Vai tiesa, ka šos piecus gabalus apēda svešinieks un aiz pateicības jums iedeva piecas lejas?

— Tiesa, tiesneša kungs.

— Nu redzi. Pēc taisnības tev pienākas tikai viena leja par to gabalu, kurš palika pāri no tavas maizes, bet tavam biedram — četras par četriem maizes gabaliem. Esi tik labs un atdod savam ceļa biedram vienu leju atpakaļ. Ja tu vēl neesi pārliecināts, ka es pareizi izšķīru jūsu strīdu, vari iet kaut vai pie paša dieva, lai viņš pamēģina izspriest taisnīgāk.

Taisnības meklētājs, redzēdams, ka ir zaudējis, ar sāpošu sirdi atdeva vienu leju pirmajam vīram un nokaunējies aizgāja savu ceļu tālāk.

Bet viņa ceļa biedrs, sajūsmināts par tik gudru tiesneša spriedumu, patencināja viņu un, iedams pa durvīm laukā, noteica:

— Ja visi būtu tik taisnīgi tiesneši, tad nekad netaisni ļaudis neuzdrīkstētos staigāt pa tiesām.

Un jāsaka: tukši pļāpas, tā saucamie ļaužu aizstāvji, vairs nerazdami iespēju pārtikt no krāpšanas, sāktu strādāt īstu darbu vai arī klaiņotu visu mūžu apkārt, lūgdami dāvanas.

Toties labiem ļaudīm tad klātos pulka vieglāk.

DAŅILA ŽUBURMIETS

Kādā ciemā dzīvoja divi brāļi, abi precējušies. Vecākais brālis bija strādīgs, taupīgs un bagāts. Lai ķērās pie kāda darba ķerdamies, viņam allaž viss gāja

no rokas, vienīgā nelaime — bērnu nebija. Bet jaunākais brālis bija nabadzīgs. Saprotams, arī viņš gribēja būt laimīgs, tikai laime viņam neparko nedevās rokās, jo, raugi, jaunākais brālis bija slinks, vientiesīgs un neizdarīgs, arī bērnu viņam — vesels bars! Toties sieva nabadzīgajam brālim bija labu sirdi un strādīga, bet bagātajam — liela skopule un ļauna.

Tomēr nabadzīgajam brālim — kaut viņš ar grēkiem bijis tik nabags! — piederēja pāris vēršu, kas bija tik labi, ka labākus nevarēja vēlēties: brangi un spēcīgi, platām krūtīm un zilpelēku, gludu spalvu, ragi asi un stāvi, bet pierē katram pa baltai zvaigznītei. Tādus nebūtu kauns ne ratos jūgt un ļaudīs braukt, ne arī spīļarklā likt un zemi art. Tikai viena nelaime — nabaga brāļa saimniecībā nebija ne arkla, ne ecēšu, ne ratu, ne ragavu, ne dīseles, ne izkapts, ne dakšu, ne grābekļu — vārdu sakot, viņam nebija nekā, kas vajadzīgs kārtīgam un labam saimniekam. Un tāpēc viņš, ja ko ievājadzējās, allaž gāja aizņemties no citiem un visbiežāk pie sava bagātā brāļa, kuram visa kā bija gana. Bet bagātā brāļa sievai tas nepatika. Viņa reizi no reizes vīram pārmeta:

— Kauču viņš tev brālis, tomēr naudai savi rēķini.

— Kas tiesa, tas tiesa, siev. Bet kas cits tad viņam palīdzēs, ja es, miesīgais brālis, atteikšu?

Sieva nezināja, ko atbildēt, iekoda sev lūpā un apklusa. Kazi, viss būtu bijis labi, ja nabaga brālis nenācis tik bieži aizņemties ratus. Nepaiet ne trīs dienas, kad Daņila atkal klāt un lūdz tos aizdot: šim jābraucot vai nu uz mežu pēc malkas, vai jāpārvedot no dzirnavām milti, vai atkal labība no lauka un vēl nezin kas cits.

— Klausies, brāl, — reiz vecākais brālis sacīja jaunākajam, — man apnikusi tava diedelēšana. Vērši tev ir, tad kāpēc tu neiegādājies ratus?

Manējos pagalam esi sabeidzis. Šurpu turpu braukalēdams, jau visas rumbas nodeldēji. Bet vai atceries, kā tautā saka: «Atdod kungam piešus, pats varēsi zirgu kailiem papēžiem skubināt.»

— Tā jau nu ir, — jaunākais brālis piekrita, kasīdams pakausi. — Bet ko tad lai iesāku?

— Klausies, ko teikšu! Tavi vērši ir stalti un skaisti. Ved tos uz tirgu, pārdod un nopērc vietā citus vēršus — mazākus un lētākus. Par atlikušo naudu varēsi iegādāties ratus, un kļūsi pats par kārtīgu saimnieku.

— Tavs padoms nav zemē metams. Labi, tā arī darīšu.

Jaunākais brālis nu aizsteidzās uz mājām, paņēma vēršus valgā un veda uz tirgu. Bet, kā jau sacīts, Daņila bija tāds vīrs, kam, ače, pat suņi no tarbas varēja maizes gabalu izkampt. Un, ja viņš ko darīja, tad visu izdarīja ačgārni.

Līdz pilsētai bija krietns ceļa gabals, un tirgus jau gāja uz beigām. Bet vai tālab Daņilam Žuburmietam jāuztraucas? Ne jau velti viņu ļaudis tā bija iesaukuši, jo, rau, viņa mājā nekā cita nebija kā tikai žuburains miets sētsvidū, paša rokām darināts. Uzmaucis cepuri līdz ausīm, viņš soļo savā nodabā un trallina:

Kā iet Jonam, —

Kas man daļas!

Par to domāt Man nav vaļas.

Tā Žuburmiets iet un iet, vezdams savus vēršus — Dumanu un Teleš-manu, līdz nonāk pie stāva pakalna. Tikko sāk kāpt augšā, skatās — no kalna nāk pretī kāds vīrs ar jauniem, jādomā, nupat pirktiem ratiem: pret kalnu tos pastumj, bet no kalna — tie paši ripo lejā.

— Vadzi, draugs, — Daņila vīram saka, ar pūlēm valdīdams vēršus, kas rautin raujas uz ziedošo griķu lauku ceļa malā. — Apturi savus ratus, gribu ar tevi parunāties.

— Kā lai tos apturu, ja paši ripo lejā? Nu teic vien, kas uz sirds?

— Vai tavi rati no tiesas paši ripo?

— Kā lai saka... tā kā ripotu gan. Vai ta tev pašam acu nemaz nav?

— Zini, draugs, ko teikšu?

— Saki, tad zināšu.

— Mainīsimies: tu man dod ratus, es tev — vēršus. Diezgan esmu ar tādiem noņēmies: te gādā šiem sienu, te taisi aploku, te uzmani, lai vilks neapēd, -— rūpju un raižu līdz kaklam... Bet ar ratiem maza bēda: kas nekait tos stumt, ja paši ripo!

— Vai tu, cilvēk, jokus dzen vai no tiesas to saki?

— No tiesas gan, — Daņila atbild.

— Redzu: tu neesi muļķis... — vīrs saka. — Tava laime, ka man šodien priecīgs prāts. Nu, tad lai iet ar — sit saujā! Dod man vēršus, bet pats ņem ratus un braukā laimīgs!

To teicis, vīrs atstāja Daņilam ratus, pats paņēma vēršus un aizgāja, drīz vien nozuzdams aiz ceļa līkuma. Bet Daņila pie sevis prāto:

— Ače, kā apvedu šo ap stūri... Kauču nepārdomātu! Tomēr pēc čigāna neizskatījās — kazi, neies jau mainīties atpakaļ.

Daņila iejūdzās ilksīs un brauc no kalna mājās.

— Tu re — īsti brīnumrati! Ripojiet, ratiņi, aizvien tik naski, lai es vestu ko vezdams: vai nu miltu maisus no dzirnavām, vai sienu no pļavas!

Un rati tik ripo un ripo bez apstājas, it kā gribētu paši aizsteigties Daņilam priekšā.

Drīz vien Daņila jau bija nobraucis no kalna lejā, un ceļš atkal pagriezās pret kalnu. Mēģini nu ratus uzstumt augšā! Daņila izmēģinās gan šā, gan tā, bet rati tik ripo atpakaļ.

— Reče nu, kā iekritu ar šiem ratiem!

Saņēmis visus spēkus, Daņila nogrieza ratus ceļa malā, palika zem riteņa akmeni, pats apsēdās uz ilkss un domā:

«Kā nu īsti ir? Vai no tiesas es esmu Daņila Žuburmiets un vēršus ne par ko aizlaidu vējā, vai arī neesmu Žuburmiets un ratus dabūju tikpat kā par velti. Ir gan mīkla: kas es īsti esmu? ...»

Kur bijis, kur ne — iet garām kāds vīrs, vezdams uz tirgu kazu.

— Vadzi, draugs, — Daņila to uzrunā, — vai negribi mainīt savu kazu pret ratiem?

— Kas tur ko negribēt, tikai... mana kaza nav vis šāda tāda, bet slaucama.

— Tad ko tur daudz spriedelēt! Man viena alga, vai tā slaucama, vai ne. Ņem ratus un dod kazu!

Vīrs, protams, nesāka strīdēties — ņēma un atdeva kazu pret ratiem. Tad, pagaidījis, kamēr garām brauc kāds pajūgs, piesēja tam klāt savus ratus un devās mājās, bet Daņila palika stāvam ar vaļēju muti.

— Labs darbiņš, kas padarīts, — Žuburmiets pie sevis noteica. — So nu gan es pamatīgi apvedu ap stūri.

Un devās ar visu kazu uz tirgu. Bet kaza paliek kaza! Tikmēr rausta Žuburmietu gan uz vienu pusi, gan uz otru, kamēr to pagalam nokaitināja.

«Kaut ātrāk tirgus,» Žuburmiets domā. «Tur es no kazas tūliņ mēģināšu tikt vajā.»

Tā viņš iet, iet, līdz ceļā satiek vīru, kas nāk mājās ar zosi padusē.

— Labdien, ceļa vīrs, — Daņila sveicina.

— Labdien, labdien.

— Vai negribi mainīties? Ņem manu kazu, bet man dod zosi.

— Neuzminēji vis. Tā nav zoss, bet zostēviņš. Nopirku turēšanai.

—• Dod tik šurp! Arī es tev došu pretī turēšanai labu piena kazu.

— Ja piemetīsi klāt vēl kādu nieku, kazi, mainīšu arī. Ja ne, zostēviņš paliek man — uzmanīs zosis, lai tās kārtīgi olas dēj!

Abi brīdi kaulējās: viens nolaiž, otrs pieliek, līdz pēdīgi Žuburmiets tika no kazas vaļā. Paņēma zostēviņu padusē un soļoja tālāk uz tirgu, bet zostēviņš gāgina, cik jaudas: gā, gā, gā!

— Kaut tu izputētu! No vienas nelaimes izkūlos, otrā iekūlos! Taisni vai ausis krīt ciet. Nu pagaidi, nešpetni, tūliņ mēs šķirsimies!

Turpat tuvumā kāds vīrs tirgojās ar naudas makiem. Daņila, daudz negudrodams, apmainīja savu zostēviņu pret naudas maku, ko aiz garas siksnas var uzkārt kaklā. Paņēmis maku, Daņila to pagrozīja rokās un nospļāvās:

— Ka tevi nelabais, ko izdarīju! Bija man pāris labu vēršu, ka prieks skatīties, bet nu esmu palicis ar tukšu naudas maku rokā. Vai manu dieniņ! Un ne jau pirmo reizi uz tirgu eju. Bet šodien mani tīri kā pats nelabais apsēdis.

Daņila pastaigājās brīsniņu pa tirgu, visu apskatīja, tad devās uz māju pusi. Ticis līdz savam ciemam, viņš taisnā ceļā priecīgs devās pie brāļa:

— Labdien, brāl!

— Labdien, brāl Daņila! Ilgi gan tu sabiji tirgū!

— Tā nu, brāl, iznāca: uz turieni kā vējš skrēju, bet tur kā miets atdūros.

— Tad stāsti, ko labu tirgū redzēji?

— Neko labu. Mani vērši, nabadziņi, kā akā iekrita.

— Kā ta tā? Vai kāds zvērs tos saplosīja vai zagļi nozaga?

— Kas nu šos zags! Pats savām rokām, brāl, atdevu.

Daņila izstāstīja visu — no sākuma līdz galam.

— Vārdu sakot, — Daņila pēdīgi noteica, —• nav vērts par to daudz spriedelēt. Bija pāris vēršu, bet nu palicis viens naudas maks, ir tas, mīļais brāli, tukšs kā izšauta plinte.

-—• Tu, brāl, no tiesas esi liels vientiesis!

— Kāds esmu, tāds esmu, brāl. Toties uz priekšu būšu gudrāks. Kauču, tā sacīt, kāds no tā labums?

*

Ko līdz galva,

Ja prāts nav dots;

Ko līdz medus,

Ja lauskās pods!

Se, brāl, tev maks! Man tas nav vajadzīgs. Bet, dieva dēļ, tevi lūdzu: aizdod man pēdējo reizi ratus un vēršus — jāatved no meža sievai un bērniem malka. Nabadziņi tup pie izdzisuša pavarda. Priekšdienās —• lai iet kā iedams — tevi vairs neapgrūtināšu.

•— Gatavais stulbenis! — brālis noklausījies nospļāvās. — Redzams, dievam nav bijis citu ļaužu, ar ko pasauli aizpildīt. Ej, ņem ratus, bet ielāgo: šī būs pēdējā reize!

Daņila to tikai bija gaidījis. Iesēdās ratos un trenc vēršus, ko māk. Aizbrauca uz mežu, noskatīja labi resnu koku un piebrauca klāt ratus. Vēršus neizjūdzis, ņēmās cirst koku, lai tas krītot pats ieveļas ratos. Tāds nu reiz bija Daņila Žuburmiets! Cirta, cirta koku, līdz tas — brākš! — uzgāzās ar resno galu tieši ratiem virsū: rati lupatās, vērši beigti!

— Še tev! Iegriezu gan brālim makā robu! Ko nu lai iesāku? Pēc mana prāta ir tā: slikti rādās, labi būs. Daņila pats šo putru ievārīja, Daņila pats arī izstrēbs. Kazi, pierunāšu brāli, lai viņš iedod man ķēvi. Ar to laidīšu prom, kur acis rāda. Sievu un bērnus atstāšu dieva ziņā.

Tā nolēmis, Daņila devās uz māju un iedams apmaldījās. Ilgi viņš klīda pa meža biezokni, bet ceļu kā nevarēja, tā nevarēja atrast, līdz pēdīgi nonāca pie kāda aizauguša ezeriņa. Skatās — pa ūdens virsu peld lauči. Daņila meta tiem ar cirvi: kazi, nositīšu kādu, būs ko aiznest brālim ... Tomēr lauči nebija ne kurli, ne akli — mirklī pacēlās spārnos un aizlaidās, bet cirvis burbuļodams nogāja dibenā. Daņila nu stāv ezera malā, muti atpletis, un brīnās:

— Та nu gan man šodien neveicas! Redzams, vadātājs piesities.

Paraustīja plecus un gāja tālāk. Gāja, gāja, kamēr uzgāja īsto ceļu.

Atnāca uz ciemu pie brāļa un ņēmās gvelzt tādas blēņas, ka pat muļķis nenoticētu.

— Izlīdzi nu, brāl, vēlreiz — iedod man ķēvi! Vēršus citādi nevaru pārdzīt mājās kā jāšus, jo mežā nolijis pamatīgs lietus un tagad ir tādi dubļi, ka nemaz izbrist.

— Ak brāl, brāl! Tev laikam īstā vieta klosterī, nevis ļaužu vidū, — sacīja vecākais brālis. — Visiem esi apnicis. Un cik bēdu sievai un bērniem tevis dēļ jāizcieš! Vācies projām! Ej kaut vai uz pašu pekli un tur sev ķēvi meklē, bet šeit lai no tevis ir smakas nepaliktu!

Ak tad tā! Nu paga! Daņila zina gan, kur ķēve meklējama. Viņš izgāja pagalmā, paķēra brāļa cirvi, atsēja ķēvi, uzlēca tai mugurā un — ķer nu vēju laukā! Kad brālis attapās, bija par vēlu. Žuburmiets tikmēr jau aizjājis pie ezeriņa un zvejo laukā savu cirvi. Te pēkšņi viņš atcerējās brāļa vārdus, ka tādam kā viņš tikai klosterī vieta.

— Nu tad uzcelšu šai pļaviņā klosteri, pie tam tik varenu, ka to daudzinās visā pasaulē, — Daņila sacīja. Un tūdaļ ķērās pie darba. Vispirms sameistaroja krustu un iesprauda to pļaviņas vidū — tā, sak, būs vieta, kur ceļams klosteris. Pēc tam devās uz mežu nolūkot piemērotus kokus: vienu stabam, otru pamatiem, trešo sijai, ceturto pālim, piekto dēļiem. Kamēr viņš tā staigāja, pats ar sevi apspriezdamies, no ezera izlīda velns un taisnā ceļā devās pie Daņilas.

— Ko tu, cilvēk, šeit esi sadomājis celt?

— Vai ta pats neredzi?

— Pag, pag! Nedzen nu jokus! Ezers, mežs un viss pārējais šai apkaimē pieder mums.

— Kazi, teiksi, ka pīles ezerā un mans cirvis tur — dibenā arī pieder jums? Nu, gan es jūs, ragaiņus, pārmācīšu, kā pievākt svešu mantu!

Ko velnam bija iesākt? Plunkš! — ūdenī un pašam Velnu Vecim ziņo, ka esot uzradies cilvēks — gan pēc dieva ģīmja, taču ietiepībā varot mēroties ar pašu velnu. Velni ļoti uztraucās un sanāca uz apspriedi. Velnu Vecis nolēma sūtīt pie Daņilas vienu velnu ar vēršādas maisu, pilnu zelta, lai tikai tas pierunā Daņilu atstāt šo vietu.

— Še tev nauda, — velnu sūtnis Daņilam saka, — un vācies prom ar labu!

Zuburmiets paskatījās vispirms uz krustu, tad uz velnu, pēc tam uz zeltu ... paraustīja plecus un saka:

— Jūsu laime, nešķīsteņi, ka man nauda dārgāka par vientuļnieka dzīvi klosterī, citādi es jūs būtu krietni pārmācījis!

Velns viņam atbild:

— Neturies pretī, cilvēk, elles valdnieka gribai: ņem naudu un laidies prom!

Velns atstāj Žuburmietam naudu un pats atgriežas ezerā. Tur Velnu Vecis ārdās aiz dusmām, ka aizlaists vējā tik daudz naudas, par kuru varējis nopirkt neskaitāmas dvēseles.

Tikmēr Žuburmiets gudro, kā ātrāk nogādāt naudu mājās.

«Nu labi. Šāda nauda zemē nemētājas,» viņš nospriež. «Klosteru celšana ari, kā izrādās, ir ienesīga nodarbošanās — velni aiz bailēm paši pienes zeltu.»

Kamēr Daņila gudroja, kā nogādāt naudu mājās, no ezera izlīda otrs velns, pienāca klāt un saka:

— Paklau, cilvēk! Mans kungs ir pārdomājis: vajagot vispirms mums abiem spēkiem pamēroties, un tikai tad nauda piederēšot tev.

«Te nu bija!» Žuburmiets nopūtās. Tomēr, kā saka: ko lācis var ar spēku, to vīrs — ar prātu. Daņila, ače, vairs nebija ar pliku roku ņemams.

— Spēkiem pamēroties? Bet kā mēs to darīsim?

— Tad klausies. Mēs abi pēc kārtas ņemsim tavu ķēvi pār muguru un trīsreiz skriesim ezeram apkārt. Kurš, elpu neatvilcis, vienā paņēmienā apskries, — tam arī nauda piederēs.

To pateicis, velns uzmeta ķēvi sev uz muguras un vienā paņēmienā apskrēja trīs reizes apkārt ezeram. Žuburmietam no šādas velna izdarības dūša saskrēja papēžos, tomēr viņš saņēmās un saka:

— Ek, Mikiduca^1! Un es domāju, ka tu esi stiprāks! Uz muguras ķēvi var panest kurš katrs, bet es to turēšu kāju starpā. — To teicis, Daņila uzlēca ķēvei mugurā un tūdaļ bez apstāšanās apjoza trīsreiz ezeram apkārt. Velns pabrīnījās vien un — ko lai dara? — sagudroja citādu spēku pārbaudi.

— Iesim skrieties!

— Mikiduca! Mikiduca! Vispirms padomā, ar ko tu gribi skrieties!

— Kā tā?

— Nāc šurp, es tev parādīšu ...

Daņila aizveda velnu uz krūmiem, kur gulēja zaķis.

— Vai redzi: tur viens guļ — maziņš, kamolā sarāvies?

— Redzu.

— Tas ir mans jaunākais dēls. Nu, saturies! Es to pabaidīšu, bet tu

mēģini viņu panākt! — Un Daņila iesaucās: — Cui, cui! Drāz nu, ko māki! ...

Zaķis pietrūkās kājās un laida ļekas vaļā, bet velns joza pakaļ. Joza, joza, bet zaķis tomēr bija ātrāks — drīz pazuda krūmos.

Vai sen tas bija, kad visi smējās par Daņilu, bet nu viņš pats, vēderu turēdams, smējās par velna muļķību.

Drīz atskrien velns un aizelsies saka:

— Kas tiesa, tas tiesa, ir gan žigls tavs dēlēns! Tikko sataisījos šo ķert ciet, šis kā ņem kājas pār pleciem, tā prom ir!

— Būs tēvā atsities, — Daņila nosaka. — Nu, kas ir: vai gribi vēl ar mani skrieties?

— Gaidi vien! Iesim labāk lauzties.

— Lauzties? Labi, varam arī lauzties, ja tev apnicis dzīvot. Veci ļaudis gan stāsta, ka velni esot gudri, bet par tevi to vis nevarētu sacīt: tu esi dumjš kā zābaks! Paklau, man ir vecs vecs tēvocis. Viņam jau deviņi simti deviņdesmit deviņi gadi un piecdesmit divas nedēļas. Ja tu viņu pieveiksi, tad varēsi arī ar mani lauzties. Es gan domāju, ka mans tēvocis tev pirmais aplauzīs ragus.

To pateicis, Daņila aicināja velnu nākt līdzi uz meža biezokni. Tur viņš reiz, meklēdams saknes un aveņu ogas, zem milzu akmeņiem bija uzgājis lāča alu. Tā nu abi pienāk pie alas, un Daņila velnam saka:

— Šeit dzīvo mans tēvocis. Ej droši iekšā! Viņš tur pelnos krāc, degunu starp apdegušām pagalēm iespiedis. Runāt gan nabadziņš nevar: viņam zobi jau kopš tūkstoš gadiem izkrituši.

Ja velnam nav cita darba, skaidrs, ko tas dara . . . ieiet alā un, sagriezis asti gredzenā, villā to tēvocim pašā deguna galā. Pekainim, zināms, tas nav pa prātam. Viņš noskaišas un drāž no alas ārā, nogrābj velnu, iežmiedz padusē un tā piespiež, ka nabaga velns turpat vai garu izlaiž: acis gandrīz no pieres izsprāgst.

— Redzi nu! Ko gribēji, to dabūji, — Daņila saka, skatīdamies pa gabalu un gardi smiedamies.

Nelabais nezin kā pamanījās izlocīties un izsprukt Pekainim no ķetnām. Redzēdams, ka velns tiks cauri veselu ādu, Daņila steidzās viņu.. . glābt.

— Met nu mieru, cilvēk, neizliecies! Tu labi zināji, kas tavs tēvocis par negantu vīru, kālab tad sūtīji mani ar viņu lauzties?

— Ko? Vai tad nebija pa prātam? Tad nāc lauzties ar mani!

— Lauzties gan vairs negribu! Labāk sacentīsimies kliegšanā. Kurš skaļāk iekliegsies, tam piederēs nauda.

«Nu labi,» Daņila domā, «gan tu dabūsi dzirdēt, kā es kliegšu...» Un velnam saka:

— Vadzi, Mikiduca, kliedz tu pirmais, bet es paklausīšos, kā tev iznāk.

Velns ar vienu kāju atspērās pret rītiem, ar otru — pret vakariem, ar rokām aizķērās aiz debesu malas, iepleta muti tik platu kā vārtus un iekliedzās: zeme nodrebēja, ielejas novaidējās, jūra saviļņojās un zivis ūdenī sāka pērties; no ezera izbira laukā vesels lēvenis velnu, un likās, ja vēl mazdrusciņ, — debesis sagāzīsies. Bet Daņila sēd uz naudas maisa un neceļ ne ausi:

— Tā, tā. Vai skaļāk nevari? Es tevi lāgā nesadzirdēju. Iekliedzies nu vēlreiz!

Velns iekliedzās vēl briesmīgāk.

— Tagadiņ tikpat kā nemaz nesadzirdēju. Kliedz vēlreiz!

Velns iekliedzās trešo reizi un tik stipri, ka balss aiztrūka.

—- Tagadiņ nemaz nesadzirdēju... Kas ir, — vai nu mana kārta kliegt?

— Tava gan...

—- Klausies, Mikiduca! Ja es kliegšu, tad katrā ziņā tev aizkritīs ausis un acis izsprāgs no pieres. Skaidrs? Bet es esmu tavs draugs un došu tev padomu.

— Kādu padomu?

— Ja gribi palikt dzīvs, tad atļauj ar dvieli aizsiet tev acis un ausis...

— Dari, kā vēlies, tikai pasargi mani no nāves!

Daņila aizsēja velnam acis un ausis tik cieši, ka tas neko nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt, paķēra resnu ozola rungu (tāpēc ka viņš, lai arī bija vientuļš mūks, tomēr uz rungu paļāvās vairāk nekā uz svēto krustu) un — blākš! — iekrāva velnam pa labo ausi.

— Vai, vai, pietiek! Vairāk nekliedz!

— Nē, Mikiduca, nedzen nu jokus! Vai tad tu nekliedzi trīs reizes?

Un — blākš! —• velnam pa kreiso ausi.

— Vai, vai, pietiek!

— Nē, nepietiek vis! — un Daņila krauj vēlreiz ar rungu.

— Vai, vai! — nelabā balsī iekaucās velns un ar visām aizsietajām acīm, žēli vaidēdams un locīdamies kā tārps, iemetās ezerā. Tur nu viņš par visu notikušo izstāstīja Velnu Vecim, ka, sak, ar šitādu burvi nav ko ielaisties.

Bet Daņila sēd uz sava ādas maisa un smagi pūš. Nevar nekādi izdomāt, kā naudu aizgādāt mājās. Tikmēr pie viņa ierodas trešais velns ar varen lielu vāli rokās. Velns triec vāli pret zemi un saka:

—• Vadzi, cilvēk! Es gribu tevi pārbaudīt, kas tu par vīru. Kurš no mums šo vāli uzmetīs visaugstāk, tam arī paliks nauda.

«Nu, Daņila,» Žuburmiets saka pats sev, «tagad tu esi sprukās.» Tomēr, kā mēdz teikt, vajadzība pati izmācīs, un Daņila saka:

— Kas ir, velns, — met tu pirmais!

Velns paņēma vāli un uzmeta tik augstu gaisā, ka to vairs nevarēja saredzēt. Tikai pēc trim dienām vāle, briesmīgi rūkdama, nokrita lejā un ieurbās dziļi zemē.

— Bet tagad pamēģini tu uzmest, — velns lielīgi sacīja.

— Pamēģināšu arī. Tikai tu vispirms izvelc no zemes vāli.

Velns paklausīja.

— Met nu labi aši, man nav daudz laika!

— Drusciņ pacieties, nelabais, bērni jau tevi nerausta aiz svārku stērbelēm!

Velns ciešas arī, — ko citu lai dara? Pagāja kāds laiciņš, un, re, jau vakars klāt. Pie debesīm iemirdzas zvaigznes — cita par citu spožāka; no robotās pamales pabāž galvu mēness un smaidīdams raugās uz zemi.

— Ko tu, cilvēk, vēl gaidi, ka nemet vāli gaisā?

— Tūdaļ metīšu, tikai tev iepriekš pasaku: atvadies no savas vāles.

-— Kā tā?

•— Vai redzi tur — uz mēness, tumšus punktiņus?

— Redzu gan.

—- Tie ir mani brāļi, kas dzīvo viņā saulē. Viņiem tur briesmīgi vajadzīga dzelzs — jāapkaļ zirgi. Vej, vej, kā māj ar rokām, lai ātrāk šiem uzmetu vāli!

To pateicis, Daņila jau grasās ņemt vāli rokā.

— Pag, pag, aunagalva! Sī vēl mums ir tēvutēvu vāle, to ne par kādu naudu nevar pazaudēt!

Izrāva velns Daņilam vāli no rokām un aizjoza prom uz ezeru. Ielecis ūdenī, Velnu Vecim izstāstīja, kā vāli gandrīz vai pazudinājis. Velnu Vecis noskaitās ne pa jokam, sasauca visus velnus pie sevis un, piecirtis kāju, pavēlēja:

— Uz karstām pēdām lai viens no jums dodas pie tā cilvēka un pieveic to — atņem naudu!

Velnu Veča priekšā iznāca viens no velniem un, drebēdams pie visām miesām, sacīja:

— Klausos, jūsu zemība! Es iešu izpildīt jūsu zemīgo pavēli.

— Ej! Un ielāgo: ja tiksi ar uzdevumu galā, paaugstināšu tevi amatā.

Velns pa galvu pa kaklu drāzās prom un pēc brītiņa jau stāvēja Daņi-

las priekšā.

— Vadzi, cilvēk, — velns Daņilam saka, — tu ar saviem negodīgajiem darbiem sacēli kājās visus velnus. Nu gan tev no soda neizbēgt! Būs jāpamērojas spēkiem ar mani: mēs lādēsim viens otru. Kurš no mums pratīs to vislabāk, tam arī nauda piederēs.

Un velns tūliņ ņēmās lādēt. Viņš lādēja Daņilu visādiem vārdiem tā, ka tas, nabadziņš, pēdīgi iesāka raudāt. Redzams, tāds bija viņa liktenis — ar asarām izpirkt savus grēkus: gan par brāļa ķēvi, gan kazu, gan zostēviņu, gan vēršiem, kas guļ mežā beigti.

Dieviņ tētiņ, cik daudz jāizcieš taisnam cilvēkam, ja tas, domādams par debesu valstību, atsakās no šīs zemes dzīves! Žuburmiets — vientuļais mūks nu bija pagalam noskaities uz velnu... Sakiet, vai ir vēl kas jutīgāks par acīm? Tīri vai sūrstēt sāk aiz asarām. Tomēr, lai kā viņš cieta, pēdīgi saņēma sevi rokās un sacīja:

— Nedomā mani iebaidīt, nešķīstais sātan, ar savu lādēšanu! Gan tu vēl pats pirkstos kodīsi un mani visu mūžu pieminēsi!

— Nepļāpā daudz, bet sāc tagad lādēt mani! Redzēsim, kas tu esi par meistaru.

— Vai! Es aizmirsu mājās savus tēvutēvu lāstus! Darīsim tā: tu uzvel sev mugurā naudas maisu un laidīsim prom uz manu māju. Norunāts?

Labi. Daņila uzsēdās uz naudas maisa. Velns to ar visu Daņilu uzvēla sev mugurā un kā vējš aizlaidās uz Daņilas Žuburmieta mājām. Sieva un bērni skatās un savām acīm netic — pa gaisu lido vēršādas maiss. Nobijās un metās bēgt. Daņila sāka viņus saukt vārdā, un tie, pazinuši viņa balsi, apstājās.

•— Mani mīļie bērniņi, skrieniet nu labi aši uz istabu un atnesiet šurp tēvutēvu lāstus: kārstuvi un naglu susekli, ar ko pakulas sukā!

Bērni tūdaļ aizskrien un drīz vien ir klāt ar tēvutēvu lāstiem. Nu bija Daņilas reize!

— Tagad, bērni, ķeriet šo kundziņu ciet un lādiet, cik uziet! Lai tad arī viņam tiek!

Bet ar bērniem, paši zināt, pats velns netiek galā. Uzvēlās visi kā lēvenis velnam virsū un tikai ņemas šo sukāt! Velns neizturēja un iekaucās nelabā balsī. Tik tikko izspruka no bērnu rokām. Un tāds, kāds bija — ar visiem zilumiem un skrambām, — pat naudu aizmirsis, laida ļekas vaļā.

Kopš tā laika Daņilam Žuburmietam neviens vairs nedarīja pāri. Trūkumu viņš vairs nepazina un nodzīvoja ilgu mūžu bez bēdām, ēzdams ar saviem dēludēliem pie viena galda.

VEČA MEITA UN VECENES MEITA

Reiz dzīvoja vecis ar veceni. Vecim bija meita, arī vecenei bija meita. Vecenes meita bija neglīta, slinka un ļaunu sirdi. Kā jau vīzdegune mātesmeita viņa

allaž staigāja piepūtusies kā pāvs, visādi vaikstījās un šķobījās, pie darba ne pirkstiņa nepiedūra — visu darāmo atstāja veča meitai. Turpretī veča meita bija skaista, čakla, vienmēr paklausīga un labu sirdi, jo dievs viņu bija apveltījis ar visiem labiem tikumiem. Tomēr labajai meitenei neklājās viegli, jo ļaunā pusmāsa un pamāte visādi centās nodarīt pāri. Tikai ar savu čaklumu un lielo pacietību nabadzīte varēja izturēt šādu dzīvi.

Te viņu sūta šurp, te atkal turp — gan uz mežu pēc žagariem, gan uz dzirnavām ar graudu maisu uz muguras — kaut vai pušu raujies. Katru mīļu dienu viņa tek kā skudra bez apstājas. Vēl nepagūst no vienas vietas atgriezties, kad jau dzen uz otru. Bet pamāte ar savu luteklīti aizvien nav mierā — nekas tām nav pa prātam, jo vecenei veča meita tikpat kā dadzis acī, bet savējā — kā rozīte dārziņā.

Pa vakariem abas meitas gāja uz ciemu vakarēt: veča meita vakarēdama veselu sietu dzijas pievērpj, bet vecenes meita tikai pāris vārpsti -ņas, ir to pašu ar lielām pūlēm. Bet, kad abas vēlu vakarā nāk uz mājām, vecenes meita žigli pārlec pār zedeņiem un paņem no veča meitas sietu paturēt. Tomēr negaida vis, blēde, kamēr pusmāsa pārkāpj, bet drāž, ko māk, uz māju pie veča un vecenes: rāda šiem dziju un stāsta, cik pa vakaru savērpusi. Lai kā veča meita pēcāk cenšas pārliecināt, ka dzija savērpta viņas rokām, tomēr pamāte ar savu meitu viņā ir neklausās, tikai bargi uzkliedz, un tā viss paliek, kā vecenes meita teikusi. Svētdienās vai kādos svētkos vecenes meita diženi sapošas un saglaužas — mati spīdēt spīd kā nolaizīti. Ne dančus, ne jauniešu vakarus nepalaiž garām, turpretī veča meitai šāda līksmošanās stingri aizliegta. Bet, kad vecais pārnāk mājās, vecene tūdaļ maļ savu maļamo: sak, tava meita neklausa, palaidusies slinkumā, īsta snauža... Un tik gāž veča meitai visādas samazgas virsū: sak, tava meita no mājas padzenama, pie svešiem kalpot nododama, jo, skaties vien, ka šāda miguža arī viņas meitu nesamaitājot.

Vecais kā tāds ļepausis skatās vecenei mutē un, ko šī saka, visu ņem par pilnu. Varbūt viņš arī iebilstu, bet tā jau tas ir: ja vista sāk kladzināt, tad gailis klusē. Un neies jau vīrs tīšu prātu ar pieri sienā skriet, jo vecene ar savu meitu viņu tik un tā pievārēs.

Kādu dienu, kad vecais vairs nejaudāja izturēt vecenes mūžīgo rūkšanu, viņš pasauca savu meitu un sacīja:

— Mīļo meitiņ, tava māte man allažiņ pārmet, ka tu esi nepaklausīga, rupja un stūrgalvīga un ka tāpēc viņa nevarot ar tevi ilgāk dzīvot zem viena jumta. Kazi, meit, būs labāk, ja tu iesi no mājām prom, lai tikai vairs nebūtu ienaida. Pirms šķiramies, gribu tev dot dažus padomus: lai tu ietu kurp iedama un dzīvotu kur dzīvodama, allažiņ esi paklausīga, rātna un čakla. Tēva mājās varēji dzīvot, kā tikās, — ļāvām tev pilnu vaļu. Bet ļaudīs diezin kā klāsies, pie kādiem cilvēkiem nokļūsi. Sveši ļaudis jau neies ar tevi auklēties, kā mēs to darījām.

Nabaga meitene, redzēdama, ka vecene ar savu meitu viņu agri vai vēlu izdzīvos no mājas, noskūpstīja tēvam roku un ar asarām acīs devās pasaulē — kurp acis rāda, vairs necerēdama atgriezties tēva mājās. Gāja, gāja, līdz ceļā satika sunīti — savārgušu, noplukušu un tik izkāmējušu, ka ribas spiežas ārā. Ieraudzījis veča meitu, sunītis viņai saka:

— Mīļo meitiņ, pažēlo mani — palīdzi man atlabt! Gan es tev kādreiz noderēšu.

Veča meitai kļuva žēl sunīša. Viņa paņēma to rokās, nomazgāja un apkopa. Tad gāja savu ceļu tālāk, priecādamās, ka varējusi kādam izdarīt labu. Pagājusi gabaliņu, viņa ieraudzīja kuplu, ziedošu bumbieri, tikai ziedus bija apsēduši kāpuri kā melns mākulis. Un bumbiere veča meitai saka:

—- Mīļo meitiņ, pažēlo mani — palīdzi man tikt vaļā no kāpuriem! Gan es tev kādreiz noderēšu.

Veča meita, būdama čakla un strādīga, rūpīgi nolasīja no ziediem kāpurus, aplauzīja sausos zarus un devās tālāk pasaulē sev saimnieku meklēt. Gāja, gāja, līdz ceļa malā ieraudzīja pamestu aku, pagalam piesērējušu. Aka viņai saka:

•— Mīļo meitiņ, pažēlo mani — iztīri mani no dūņām! Gan es tev kādreiz noderēšu.

Veča meita iztīrīja aku no dūņām un gāja tālāk. Gāja, gāja, līdz ceļa malā ieraudzīja vecu, saplaisājušu krāsni, kas turpat vai bruka kopā. Un krāsns viņai saka:

— Mīļo meitiņ, palīdzi man — aizmūrē ar mālu man plaisas! Gan es tev kādreiz noderēšu.

Veča meitai neviens darbs nebija par grūtu. Viņa atrotīja piedurknes, samīcīja mālus un kārtīgi aizmūrēja visas plaisas — nu krāsns izskatījās kā jauna. Tad nomazgāja rokas un no jauna devās ceļā.

Viņa gāja caurām dienām un naktīm bez atpūtas, līdz pēdīgi, pašai nemanot, apmaldījās. Veča meita tomēr neapjuka, bet gāja vien taisni uz priekšu, līdz kādu rītu tumša meža vidū uzgāja brīnum jauku pļaviņu. Tur kuplu vītolu ēnā viņa ieraudzīja mājiņu un tūliņ devās turp. Viņai pretī iznāca vecenīte, kas mīļā balsī vaicāja:

— Saki, mīļais bērns, kas tu tāda esi un ko tu šai pusē meklē?

— Es esmu nabaga meitene, tikpat kā bārene, jo man nav ne tēva, ne mātes. Vienīgi dievam zināms, cik esmu pārcietusi, kopš mana mīļā māmiņa uz mūžu aizvēra acis! Es meklēju sev saimnieku. Neviena šeit nepazīstu un tāpēc, staigādama no vienas vietas uz otru, apmaldījos. Tomēr, kā redzams, pats dievs mani atveda pie tevis. Lūdzu, vecmāmiņ, neliedz man pajumti!

— Nabaga bērniņ, — vecenīte sacīja, — no tiesas pats dievs tevi atveda pie manis, tā paglābdams tevi no briesmām. Es esmu svētā Piektdiena. Nokalpo pie manis vienu dienu, un, tici man, rītā neaiziesi tukšām rokām.

— Labi, vecmāmiņ. Tikai pasaki, kas darāms.

— Nomazgā un pabaro manus bērniņus, kas patlaban guļ, tad pagatavo man ēdienu, lai uz to laiku, kad nākšu no baznīcas, tas būtu jau izvārīts, atdzesināts un gatavs ēšanai.

To pateikusi, vecenīte devās uz baznīcu, bet veča meita atrotīja piedurknes un ķērās pie darba. Vispirms viņa sagatavoja ūdeni bērnu mazgāšanai, tad izgāja pagalmā un sāka saukt:

— Bērniņi, mani bērniņi! Skrieniet šurp pie māmiņas — viņa jūs nomazgās!

Un ko viņa redz? No meža šņākdamas un locīdamās rāpo uz pagalmu neskaitāmas čūskas un vēl citi meža rāpuļi — gan lieli, gan mazi. Tomēr veča meita nenobijās. Viņa tos citu pēc cita nomazgāja un apkopa, cik vien labi varēdama. Pēc tam ķērās gatavot ēdienu. Kad atgriezās no baznīcas svētā Piektdiena, visi darbi bija padarīti. Redzēdama, ka bērniņi tīri nomazgāti un ēdiens gatavs, svētā Piektdiena ļoti nopriecājās. Kad pusdienas bija paēstas, viņa lika veča meitai uzkāpt uz bēniņiem un izraudzīties sev par algu vienu šķirstiņu, tikai to ātrāk nevērt vaļā, iekāms nebūs atgriezusies tēva mājās. Veča meita uzkāpa uz bēniņiem un redz: visapkārt neskaitāmi šķirstiņi — citi veci un neizskatīgi, citi jauni un skaisti. Tā kā veča meita nebija mantkārīga, viņa izraudzījās sev visvecāko un visvienkāršāko. Kad viņa nokāpa no bēniņiem, svētā Piektdiena mazdrusciņ sarauca pieri, tomēr deva savu svētību. Un veča meita, uzvēlusi šķirstiņu mugurā, priecīga devās uz mājām pa to pašu ceļu, pa kuru bija nākusi. Drīz viņa nonāca pie krāsns, kurai bija aizmūrējusi plaisas. Tagad krāsns bija pilna ar nupat izceptiem, mīkstiem un brūniem pīrāgiem. Veča meita saēdās pīrāgu, cik gribēja, dažus paņēma vēl līdzi un devās tālāk. Pagājusi gabaliņu, ieraudzīja aku, kuru bija iztīrījusi no dūņām. Nu tā līdz malām bija pilna ar dzidru un dzestru ūdeni, bet uz akas malas stāvēja divi sudraba kausi. Veča meita no tiem padzērās, atveldzēdama slāpes, tad paņēma abus kausus un devās tālāk. Viņa gāja, līdz ieraudzīja bumbieri, kurai bija nolasījusi kāpurus. Nu tās zari lūz-tin lūza no bumbieriem — dzelteniem kā vasks un saldiem kā medus. Ieraudzījusi nākam vecīša meitu, bumbiere pati nolieca zarus. Veča meita saēdās bumbierus, cik tikās, dažus vēl paņēma līdzi un devās tālāk. Pagājusi kādu gabaliņu, satika to pašu sunīti, kuru bija apkopusi. Nu sunītis bija spirgts un vesels, bet ap kaklu tam mirdzēja kaklarota no tīra zelta monētām. Sunītis kaklarotu atdeva veča meitai par labo apkopšanu. Un veča meita atkal devās tālāk. Gāja, gāja, līdz pēdīgi nonāca tēva mājās. Ieraudzījis savu meitu, vecais aiz prieka apraudājās. Meita viņam tūdaļ pasniedza zelta rotu un sudraba kausus. Bet, kad viņi atvēra šķirstiņu, no tā izlēca ārā neskaitāmi zirgu bari, govju un aitu ganāmpulki. Redzēdams šādu bagātību, vecais tēvs kļuva tīri vai jaunāks. Toties vecene sēdēja kā apdedzinājusies un aiz dusmām nezināja, ko iesākt. To redzot, vecenes meita sadūšojās un saka savai mātei:

— Nebēdājies, māmiņ! Gan pasaulē atradīsies arī vēl citas bagātības. Iešu un pārnesīšu tās — vēl vairāk nekā viņa!

Vecenes meita devās ceļā, aiz dusmām vai pušu plīsdama. Gāja, gāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija gājusi veča meita, un arī satika slimo un novārgušo sunīti, tad gabaliņu tālāk —• kāpuru apsēsto bumbieri un vēl tālāk — aizsērējušo, pamesto aku, līdz visupēdīgi arī veco un saplaisājušo krāsni, kas bija gatava turpat vai sabrukt. Kad sunītis, bumbiere, aka un krāsns lūdzās, lai vecenes meita tiem palīdzot, sliņķe tikai pasmējās un dusmīgi atbildēja:

— Kas vēl nebūs! Neiešu jau es, tēva un mātes luteklīte, jūsu dēļ savas baltās rokas notraipīt! Gaidiet vien citu muļķi, kas jūs apkops!

Tā viņi visi, redzēdami, ka ātrāk pūcei aste ziedēs, nekā šī slinkā un izlutinātā vecenes meita kādam palīdzēs, ļāva tai iet savu ceļu. Un tā vecenes meita arī gāja, gāja, līdz nonāca pie svētās Piektdienas. Arī šeit vecenes meita visus darbus darīja negribot un bez apdoma. Viņa nevis kārtīgi nomazgāja svētās Piektdienas bērnus, kā to bija darījusi veča meita, bet visus applaucēja tā, ka tie, nābadziņi, aiz sāpēm kliedza un brēca, vārtīdamies pa zemi. Bet ēdienu piededzināja, ka tas ne mutē vairs nebija ņemams. Kad svētā Piektdiena pārnāca no baznīcas un ieraudzīja, kas noticis, viņa aiz šausmām saķēra galvu. Tomēr svētā Piektdiena bija savaldīga un apdomīga — nesāka rāties ar dumjo un slinko vecenes-meitu. Viņa tikai lika tai uzkāpt uz bēniņiem un izvēlēties sev šķirstiņu, bet pēc tam iet prom, kurp pati vēlas. Vecenes meita uzkāpa uz bēniņiem un izraudzījās sev visjaunāko un visskaistāko šķirstiņu, jo tāda jau viņa bija: ņēma sev visu, kas tikai labāks un skaistāks, vienīgi strādāt nevīžoja. Vecenes meita, nokāpusi ar šķirstiņu no bēniņiem, pat nepiegāja pie svētās Piektdienas, lai tā dotu viņai savu svētību, bet taisnā ceļā diedza prom uz mājām. Viņa tā steidzās, ka papēži vien zibēja: baidījās, ka svētā Piektdiena nepārdomā un neatņem viņai šķirstiņu. Kad vecenes meita nonāca pie krāsns, viņa ieraudzīja to pilnu ar izcepušiem mīkstiem un brūniem pīrāgiem. Bet, tiklīdz pastiepa roku, lai kādu paņemtu un remdinātu savu izsalkumu, tā no krāsns izšāvās uguns un apdedzināja vecenes meitai roku. Tas pats notika arī pie akas. Sudraba kausi gan stāvēja uz akas malas un pati aka bija līdz malām pilna ar dzestru un skaidru ūdeni, bet, kad vecenes meita gribēja kausu paņemt un pasmelt ūdeni, abi kausi tūdaļ nogrima akā un ūdens mirklī izsīka, un tā vecenes meita nevarēja dzesēt savas slāpes. Arī bumbieres zari lūztin lūza no bumbieriem, bet nedomājiet, ka vecenes meita kaut vienu dabūja nogaršot! Līdzko viņa piegāja pie bumbieres, bumbiere sacēla zarus augšā, līdz pašiem mākoņiem, — pamēģini nu tos aizsniegt! Tā vecenes meitai nekas cits neatlika kā iet vien tālāk. Gāja, gāja, līdz satika sunīti ar zelta monētu rotu ap kaklu. Bet, kad vecenes meita noliecās, lai rotu paņemtu, sunītis iekoda viņai rokā un rotu neatdeva. Nu vecenes meita, tēva un mātes luteklīte, aiz kauna koda pati sev baltajos pirkstos, bet neko vairs nevarēja darīt. Pēdīgi viņa, tikko dzīva, pārvilkās mājās. Arī šeit ļauno meitu negaidīja nekas labs: līdzko viņa atvēra šķirstiņu, no tā izvēlās laukā vesels lēvenis visādu rāpuļu un mūdžu, kas tai pašā mirklī metās vecenei un tās meitai virsū un abas aprija, ka nebija ko redzēt, bet paši pazuda bez pēdām ar visu šķirstiņu.

Vecais, palicis bez vecenes, sāka dzīvot bez bēdu — tik vien zināja kā uzraudzīt savu lielo bagātību. Meitu viņš izdeva pie laba un strādīga vīra. Tagad viņa mājā gaiļiem bija vaļa — tie varēja dziedāt uz visiem vārtu stabiem un lieveņiem, bet vistas neuzdrīkstējās ir iečiepstēties gaiļu balsīs, lai nepiesauktu pašas sev nelaimi. Viss nu būtu bijis labi, tikai viena bēda: vecajam pliks pakausis un līka mugura — tas tāpēc, ka vecene viņu savā laikā bija pārlieku glaudījusi pa galvu un ar krāsns kruķi slānījusi.

KAZA UN TRĪS KAZLĒNI

Reiz dzīvoja kaza ar Trim kazlēniem. Abi vecākie kazlēni bija tik lieli nebēdnieki, ka nekāda glābiņa nebija, bet jaunākais bija rātns un paklausīgs. Tā jau mēdz sacīt: rokai ir pieci pirksti un katrs citāds.

Kādu reizi kaza pasauca pie sevis kazlēnus un sacīja:

— Mani mīļie bērniņi! Es iešu uz mežu un pārnesīšu jums ko ēst. Bet jūs aiztaisiet durtiņas un dzīvojiet saticīgi, tikai pielūkojiet — nevienam durvis neatveriet, iekāms nedzirdēsiet manu balsi. Atnākusi es tūliņ jums nodziedāšu dziesmiņu. Paklausieties:

Mani mīļie bērniņi, Atveriet durtiņas: Jūsu māte pārnākusi, Saldu pienu atnesusi, Mutē zaļas Zāles kušķi,

Ragu starpā Ziedu pušķi,

Bet starp nagiem Lēcu turzu,

Azotītē —

Kukurūzu.

Nu, vai ielāgojāt, ko teicu?

— Jā, māmiņ, — kazlēni atbildēja.

— Vai tagad es varu jūs mierīgu prātu atstāt vienus?

— Jā, māmiņ, — abi vecākie pasteidzās atbildēt. — Mēs esam labi bērni: ko apsolījām, to svēti pildīsim.

— Tad nāciet šurp — es jūs noskūpstīšu! Lai dievs jūs pasarga no visa ļauna! Palieciet sveiki, bērniņi!

— Laimīgu ceļu, māmiņ, — ar asarām acīs atbildēja jaunākais kazlēns. — Lai tev dievs palīdz ātrāk pārnākt mājās un atnest mums ko ēst.

Kaza aizgāja uz mežu, bet kazlēni aiztaisīja mājiņas durtiņas un aizšāva tām priekšā bultu. Bet, kā ļaudis saka, sienām ir ausis, logiem — acis. Razbainieks vilks — vai zināt, kurš? — nu, tas pats, kurš kazai pēc radu rakstiem iznāk turpat vai kūms, — jau sen gaidīja izdevīgu brīdi, kad varēs mazos kazlēnus nolaupīt. Un tā šis vilks, paslēpies aiz kazas mājiņas, noklausījās visu, ko kaza saviem bērniņiem aiziedama bija piesacījusi.

«Tā, tā,» viņš nosprieda. «Nu ir īstais laiks. Kaut tikai šie durtiņas atvērtu, gan pēc tam pats zināšu, kas darāms. Uz vietas tiem ādu nodīrāšu!»

Sacīts — darīts. Pienāk vilks pie kazas mājiņas durvīm un sāk dziedāt:

Mani mīļie bērniņi,

Atveriet durtiņas:

Jūsu māte pārnākusi,

Saldu pienu atnesusi,

Mutē zaļas Zāles kušķi,

Ragu starpā Ziedu pušķi,

Bet starp nagiem Lēcu turzu,

Azotītē —

Kukurūzu.

Bet tagad, bērniņi, aši atveriet durtiņas!

— Brālīši, ātrāk veriet vaļā! — iesaucās vecākais kazlēns. — Māmiņa pārnākusi, mums ēst atnesusi!

— Neveriet vis vaļā, brālīši, — sacīja jaunākais kazlēns, — var iziet plāni. Tā nav mūsu māmiņas balss. Māmiņai balstiņa smalka un skanīga, bet šī rupja un aizsmakusi.

Vilks, to izdzirdis, devās pie kalēja un lika sev novīlēt zobus, lai balss skanētu smalkāk. Tad no jauna atnāca pie kazas mājiņas durvīm un sāka dziedāt:

Mani mīļie bērniņi,

Atveriet durtiņas . . .

— Vai dzirdat, brālīši? Māmiņa pārnākusi! — iesaucās vecākais.

-— Velti pirmīt noticēju, ka tā nav māmiņas balss! Man pašam arī ir ausis. Iešu un atvēršu durtiņas!

— Mīļais brālīt, — atkal iesaucās jaunākais, — paklausies, ko teikšu. Ja atnāktu kāda svešiniece un nodziedātu:

Veriet durvis, kazlēniņi,

Atnākusi krustmāmiņa! ... —

vai arī tad tu vērtu durtiņas? Jūs paši labi zināt, ka mūsu krustmāmiņa, nabadzīte, sen jau no mums šķīrusies, pīšļos sabirusi.

— Skat, kas par gudrinieku! — vecākais kazlēns noskaitās. — Ola sāks vistu mācīt! Esam gan mēs savai māmiņai labi bērni, ka liekam tik ilgi gaidīt aiz durvīm! Es tomēr iešu un atvēršu ...

Jaunākais kazlēns tūdaļ iemuka krāsns speltē, atspērās ar kājām pret aizbīdni, purniņu iegrūda kvēpos un klusē, aiz bailēm drebēdams kā .apšu lapa. Vidējais arī — šmaukt! — paslēpās zem tovera, sarāvās kamolā, cik spēja. Tup un klusē kā ūdeni mutē ieņēmis, — vilna aiz bailēm sacēlusies stāvus. Lai arī teic, ka mukšana vīram godu nedara, tomēr ādu var paglābt! Bet vecākais stāv pie durtiņām un domā: vērt vaļā vai ne? iPēdīgi tomēr atvilka aizbīdni. Un kas nu bija? Nepaguva kazlēns ne lāgā apskatīties, kad vilks, kam aiz izsalkuma acis zvērot zvēroja un vēders burkšķēja, jau saķēra nabadziņu aiz kakla un dzīvu aprija. Taču vilkam šis kumoss bija tikai kā zemeņu oga. Kāri aplaizījies, viņš sāka pārmeklēt visu istabu, pie sevis runādams:

— Vai es būtu pārklausījies? Bet pirmīt no tiesas dzirdēju vairākas balsis! Ej nu sazini, kur šie dējušies, kā cauri zemei izkrituši...

Iemeta acis vienā kaktā, otrā, bet no kazlēniem ne vēsts!

— Zili brīnumi! Ko lai iesāku? Vispār, vai man kur jāsteidzas — mājās nekāds siens nav pļaujams! Labāk apsēdīšos šekur uz tovera un atpūtināšu vecās kājas . . .

Krekstēdams un smagi pūzdams, kūms apsēdās uz tovera. Vai nu toveris iečīkstējās, vai kūms nošķavājās, bet kazlēns zem tovera nespēja nociesties. Redzams, nelabais viņu urdīja jebšu mugura niezēja!

— Uz veselību, krusttētiņ!

— Ak tu tas esi, nebēdniek! Skat, kur paslēpies! Nāc vien, mīļais, Jaukā pie sava krusttēva, lai viņš var tevi kārtīgi apmīļot!

Vilks pacēla tovera malu, izvilka kazlēnu aiz ausīm laukā, un... no kazlēna, nabadziņa, nepalika ne vilnas pūciņa pāri. Jā, kurš var iepriekš pateikt, kad pienāks tā pēdējā stundiņa.

Vilks pagrozījās pa istabu, vēlreiz pārmeklēja visus kaktus: kazi, vēl ko atradīs? Tomēr veltīgi, jo jaunākais kazlēns tupēja speltē kluss kā pelīte. Redzēdams, ka nekāda mielošanās vairs neiznāks, vilks sagudroja izspēlēt ļaunu joku: viņš abu apēsto kazlēnu galvas nolika uz palodzes tā, ka tās no ārienes izskatījās dzīvas un smaidošas, pēc tam nošķieda istabas sienas ar asinīm, lai kazai sagādātu vēl lielākas sirdssāpes, un tad pats devās prom. Tikko razbainieks bija pa durvīm laukā, jaunākais kazlēns izlēca no speltes, cieši aizšāva durvīm priekšā bultu un, aiz bēdām plēsdams sev vilnu, sāka gauži apraudāt savus brāļus:

— Mani mīļie brālīši, kam klausījāt vilku! Ja nebūtu klausījuši, dzīvi būtu palikuši! Bet nabaga māmiņa ir nenojauž, kāda nelaime ar jums notikusi!

Tā jaunākais kazlēniņš vaidēja un vaimanāja, gandrīz vai pats aiz bēdām nobeigdamies.

Bet ko lai dara? Nav jau viņa vaina, ka brāļi savas muļķības pēc paši ieskrēja nelaimē.

Kamēr kazlēniņš tā raudāja un vaimanāja, kaza aizelsusies steidzās uz mājām — nesa kazlēniem ēst. Pienākusi pie mājiņas, redz: pa lodziņiem viņai pretī raugās divi kazlēniņi un smaida.

— Mani jaukie bērniņi, skat, kā mani jau gaida un nevar vien sagaidīt! Re, aiz prieka jau smaida!

Mani dārgie mazulīši,

Kā jūs mīlu, kazulīši!

Kaza no priekiem nezināja, ko darīt. Bet tad pienāca mājiņai tuvāk un brīnās — kas tad tas? Aukstas tirpas izskrēja caur dzīslām, kājas saļodzījās, acīs satumsa. Vai tā bija patiesība, vai viņai tikai tā likās? Kaza piegāja pie durvīm un sāka saukt:

Mani mīļie bērniņi,

Atveriet durtiņas:

Jūsu māte pārnākusi,

Saldu pienu atnesusi,

Mutē zaļas Zāles kušķi,

Ragu starpā Ziedu pušķi,

Bet starp nagiem Lēcu turzu,

Azotītē —

Kukurūzu.

Izdzirdis mātes balsi, izskrēja pretī jaunākais kazlēns — nu viņš bija ir jaunākais, ir vecākais. Plaši atvēra durvis, apķērās mātei ap kaklu un, rūgti raudādams, sāka stāstīt:

— Mīļo māmuliņ, kaut tu zinātu, kāda nelaime atgadījusies •— daudz lielāka par ugunsgrēku vai ūdens plūdiem!

Kaza aplaida acis istabai apkārt un šausmās sastinga. Tad saņēmusies vaicāja:

— Stāsti, kā tas notika, bērniņ?

— Tūliņ, māmiņ. Tikko tu aizgāji, mēs pēc laiciņa dzirdam: kāda klauvē pie durtiņām un dzied:

Mani mīļie bērniņi,

Atveriet durtiņas . . .

— Un kas tālāk?

— Vecākais brālis aiz savas muļķības un stūrgalvības tūliņ skrēja durtiņas atvērt.

— Un kas notika?

— Es tūdaļ iemuku krāsns speltē, vidējais brālis paslēpās zem tovera, bet vecākais, daudz negudrodams, atvilka aizbīdni.

— Un kas notika tālāk?

— Un tad notika nelaime! Istabā ieskrēja vilks, mūsu krusttēvs — tavs radinieks!

— Kas? Mans kūms? Viņš taču man pie sava kažoka bija zvērējis,, ka manus bērnus nekad neaiztiks!

— Jā, māmiņ, viņš pats! Un cik neganti ar brāļiem izdarījās!

— Nu gan es viņu pārmācīšu! Viņš, kazi, domā: ja nabaga atraitnei pilna māja bērnu, tad var par to paņirgāties, bērniem ādu plēst nost? Nu viņš neizbēgs manas atmaksas! Ak tavu ļaundari, ak tavu razbainieku! Un šis vēl uzdrīkstējās man smaidīt. . . Bet es, mīļais, neesmu tāda, par kādu tu mani turi, — lēnīga un rāma. Pagaidi vien, kūmiņ! Gan redzēsi,

kā es ar tevi izrēķināšos! Ja sagribēji savus vēršus manā arklā jūgt, tad zini: tiem ragus aplauzīšu!

— Ai māmiņ! Labāk liec viņu mierā! Atceries, ko paruna saka: nekad neej ar bagāto tiesāties un ar stipro — lauzties.

— Nē, dēls. Ja liksim šo mierā, pašiem miera nebūs. Es tev vēlreiz saku: tagad ļaundarim neklāsies labi! Tikai pieraugi — nevienam par to ne pušplēsta vārda, ka neaiziet valodas līdz vilka ausīm.

Kopš tā laika kaza tikai gaidīja izdevīgu brīdi, lai ar vilku varētu noslēgt rēķinus. Viņa visādi izgudrojās, kā vilkam atriebties, bet neko lāgā nevarēja izgudrot.

— Liekas, izdomāju, — kaza pēdīgi sacīja. — Es viņam sarīkošu tādu pirti, ka nezinās, kur rīts, kur vakars.

Kazas mājiņas priekšā bija dziļa bedre, un kaza sagudroja to izmantot.

— Nekur tu, kūm, nespruksi: ieskābēšu tevi kā kāpostu galvu mucā! .. . Tā tu, vilciņ kūmiņ, man par visu atmaksāsi! Bet tev, kaziņ, laiks ķerties pie darba: nāksies pamatīgi pastrādāt.

Lieki nekavēdamās, kaza atsprauda svārkus, atrotīja piedurknes, sakūra pavardu un sāka saimniekot. Viņa pagatavoja kāpostu tīstokļus, plovu, sacepa pīrāgus, kuličus, krējumā un olās mīcītus, un visādus citus ēdienus. Pēc tam piebēra bedri ar kvēlošām oglēm un prauliem, lai gruzd, bedri no augšas pārsedza ar zariem, virsā uzbēra lapas, bet uz lapām uzkaisīja zemi un pārklāja visu ar lūku pinumu. Tad vēl sameistaroja kūmam, mīļajam viesim, no vaska krēslu.

Atstājusi pagatavotos ēdienus uz pavarda, kaza devās uz mežu aicināt vilku nobaudīt svētku mielastu. Izstaigāja turpat visu mežu, līdz pēdīgi satika vilku pie pašas aizas malas.

— Labdien, kaziņ kūmiņ! Kādi vēji tevi šurp atpūtuši?

— Labdien, labdien, kūm! Lai tava sirds ir tikpat laba kā tavu laipno ,acu skatiens! Vai ta nezini, ka vēji aizpūš aizvien tur, kur sirds nevēlas? Redzi, kūm, nesen kāds bija iegriezies manā mājiņā un pastrādāja tur nekrietnus darbus.

— Ko tu saki, mīļā kūmiņ?

— Kazlēni tobrīd bija vieni mājās, un šis tos, nabadziņus, nobeidza! Redzi nu, kas notiek, ja nav neviena, kas mani, nabaga atraitni, aizsarga!

— Ko tu, kūmiņ, runā?

— Runā vai nerunā, bet viņus tik un tā neviens vairs nevar glābt. Nabadziņi jau atdevuši dievam dvēseles, bet mums par tām vajag noturēt

aizlūgumu. Un tā es, kā nu spēju, sagatavoju piemiņas mielastu un atnācu tevi ielūgt, lai tu kopā ar mani, nabadzīti, dalītos manās bēdās...

-— Ar mīļu prātu, kūmiņ! Tikai teikšu, man būtu daudz patīkamāk sēdēt pie tava kāzu galda.

— Ticu, kūmiņ. Bet ko lai dara? Tas nav mūsu spēkos — mīļais dieviņš visu izšķir pēc sava prāta.

Kaza, gauži raudādama, devās uz mājām, bet vilks tai nopakaļ, izlikdamies arī raudam.

— Ai mīļais kūm, — kaza, slaukot acis, sacīja, — dzīvē allaž tā notiek, ka jāzaudē tas, kas sirdij vistuvāks!

— Tas tiesa, kūma. Ja iepriekš zinātu, kāda nelaime mūs gaida, tad laikus no tās izsargātos. Bet tu neplosi tik dikti savu sirdi — agri vai vēlu mēs visi tur nonāksim.

•— Tev taisnība, kūm. Tomēr mani kazlēni vēl bija tik jauni...

— Tā jau nu ir, kūma. Bet, kā redzams, dievam arī jauniņie tīkami.

— Ja es zinātu, ka dievs viņus pieņēmis, tad sirds būtu mierīga . . . Bet kas to lai zina?

— Paklau, kūma, man tā vien rādās, ka vainīgais ir lācis Pekai-nis. Vai tikai viņš nebūs iegriezies tavā mājiņā? Atceros, reiz satiku viņu izcirtumā, kur aug avenāji. Un šis man saka: «Cik jauki būtu, ja kaza nodotu savu kazlēnu pie manis mācībā ... Es to iemācītu skrodera amatā...»

Tā sarunādamies, vilks ar kazu drīz vien nonāca pie kazas mājiņas.

— Nāc nu, kūm, apsēdies, — kaza aicina un, paņēmusi vaska krēslu, noliek to uz lūku pinuma. — Tūliņ es tevi pacienāšu ar to, ko nu dievs devis!

Un kaza pastūma kūmam tuvāk bļodu ar kāpostu tīstokļiem.

Vilks sāka kāri rīt tīstokļus. Am, am! — un tik rij citu pēc cita.

— Dievs kungs, apžēlojies par aizgājējiem! Ai, kūm, cik gardi tavi kāpostu tīstokļi!

Tikko paguva izteikt, — blaukš! — iekrita bedrē: vaska krēsls izkusa, zari iebruka un ciemiņš nokļuva tieši uz karstām oglēm.

— Nu tu dabūji, ko pelnīji! Bet tagad, vilciņ, atdod man to, ko apēdi! Jebšu tu gribi ar kazu spēkiem pamēroties! Tad zini — es tevi pieveikšu.

— Ai, kūma, kā man deg kājām pēdas! Velc ātrāk no bedres ārā! Nevaru vairs izturēt — sirds pa muti kāpj laukā!

— Nevilkšu vis, kūm! Arī man sirds kāpa pa muti laukā, kad redzēju

kazlēnus beigtus. Tu teici, ka dievam jauniņie esot tīkami. Bet man tīkamāki tādi, kas gados vecāki, pie tam vēl labi brūni apcepti uz oglēm!

— Ai, kūma, es drīz sadegšu un būšu pagalam! Glāb mani!

— Kas man daļas! No tevis dzīva arī nebija nekāda labuma. Lai tad nosvilst tavs kažoks, pie kura man zvērēji neaiztikt kazlēnus! Atceries, ļaunais bende, kā zvērēji un tomēr manus kazlēnus apēdi!

— Vai, jau deg visas malu maliņas! Velc mani ārā, kūma, apžēlojies par mani!

— «Aci pret aci, zobu pret zobu!» — tā jau, kūm, svētos rakstos rakstīts.

Kaza un jaunākais kazlēns paņēma pa klēpim siena un iemeta bedrē — tieši vilkam virsū. Tad sāka mest iekšā akmeņus un visu citu, kas pagadījās pa rokai, kamēr ļauno vilku nobeidza. Tā nu iznāca, ka kaza pazaudēja divus kazlēnus un piedevām vēl arī savu kūmu — vilku. Kūms nu gan nebija nekāds lielais zaudējums!

Drīz vien visas apkaimes kazas uzzināja par notikušo: tām kā akmens no sirds novēlās! Sanāca visas kopā un sarīkoja varenas dzīres. Ēda, dzēra un līksmojās tā, ka grūti vārdiem izstāstīt...

Arī es tais dzīrēs biju,

Visu smalki apskatīju,

Pēcāk zirgu apsegloju,

Pie jums auļiem atauļoju,

Tagad stāstu pasaciņu:

Vilks apēda asaciņu.

Ja kāds negrib lieti ticēt,

Var pa starpām ausis spicēt!

PASAKA PAR BRĪNUMA SIVĒNU

Stāsta, reiz dzīvojis kāds vecītis un vecenīte. Vecītim bijuši jau apaļi simt gadi, bet vecenītei — deviņdesmit. Un abi bijuši tik balti kā ābeles un drūmi kā apmākusies diena, tāpēc ka viņiem nebijis bērnu. Vecīši tik ļoti vēlējušies sev bērniņu, kaut vai vienu vienīgu, lai augas dienas un naktis nebūtu jāpavada vientulībā kā pūcēm, aiz skumjām un ilgām mirstot vai nost. Arī rocība vecīšiem nav bijusi nekāda lielā: sašķiebusies būdiņa un lupatu kaudze uz guļamās lāviņas — tā visa viņu bagātība. Bet pēdējā laikā vecīši jutās pagalam sadrūmuši, jo pie viņiem, nabadziņiem, kā pie spitālīgiem neviens cilvēks nav gribējis iegriezties.

Kādu dienu vecenīte smagi nopūtās un vecītim sacīja:

— Vadzi, vecais! Cik atceros, mūs neviens par tēvu un māti nav godājis. Vai nav grēks tā dzīvot dieva pasaulē? Pēc mana prāta, tais mājās, kur nav bērnu, nevar būt arī dieva svētības . . .

— Tiesa kas tiesa, vecen. Bet ko mēs varam iesākt, ja tāda ir dieva griba?

— Taisnība, vecais. Vai zini, kas man nakti ienāca prātā?

— Kā man to zināt? Pasaki, tad zināšu.

— Rīt, kad ausīs diena, celies augšā un ej, kur acis rāda. Un kas pirmais tev ceļā patrāpīsies — cilvēks, tārps vai kāda cita dieva radība, liec tik tarbā iekšā un nes mājās. Izaudzināsim, kā pratīsim, un tas būs mūsu bērns.

Vecītis, kuram arī bija apnikusi vientulība un gribējās bērnus, otrā dienā piecēlās līdz ar gaismiņu un, uzkāris tarbu spieķa galā, devās ceļā, kā vecene bija mācījusi. . . Gāja, gāja, līdz, iedams pa gravām, nonāca pie lielas peļķes, kurā, saulē gozēdamās, vārtījās cūka ar divpadsmit sivēniem. Pamanījusi vecīti, cūka ieurkšķējās un bēga prom, sivēni — tai pakaļ. Tikai viens — visvājākais, kraupains un kreveļains, iestiga dubļos un palika uz vietas.

Vecītis sivēnu noķēra, iebāza tarbā un tādu, kāds bija, — netīru un novārtījušos — nesa uz māju.

«Paldies dievam,» viņš domāja, «nu varēšu veceni iepriecināt. Kas zina, dievs vai velns viņu uzvedinājis uz šādām domām? ...»

Vecītis pārnāca mājās un saka:

— Skaties, siev, kādu bērnu atnesu! Lai aug sveiks un vesels! Dēliņš, prieks skatīties, — melnām uzacīm, zilām actiņām, labāku vairs nevar vēlēties! Viss tevī atsities, kā izspļauts! Bet tagad sagatavo ūdeni un nomazgā viņu kā visus bērnus, tāpēc ka, pati redzi, ceļā maziņais nopu-, tējis.

— Nav labi smieties, vecais, — vecene atbild. — Arī sivēns ir dieva radība. Kazi, vēl nevainīgāka par mums, cilvēkiem . . .

Vecenīte naski — kā jauna meitene pagatavoja sārmu, izkurināja pirti un, zinādama visus vecmātes noslēpumus, nomazgāja sivēnu, paņēma no kvēpeklīša eļļu un kārtīgi ierīvēja tam locītavas, paraustīja aiz šņukura, pakutināja, lai sveša acs nenoskaustu. Tad nokasīja kreveles un tā viņu aprūpēja, ka pēc pāris dienām sivēns jau bija vesels. Lai gan sivēnu baroja ar kartupeļu mizām un klijām, tomēr tas auga tik brangi, ka prieks skatīties. Un vecenīte nevarēja vien beigt nopriecāties, ka viņai tik jauks dēls pagadījies — piemīlīgs, apaļš un vesels kā rutks. Ja visa pasaule paļātu, teiktu to neglītu un rupju, tomēr vecenīte paliktu pie savām domām: otra tik jauka dēla nav un nevar būt! Tikai viena bēda nospieda vecenītes sirdi: dēls nemācēja viņus godāt par tēvu un māti.

Kādu dienu vecītis saposās uz pilsētu šo to iegādāties.

— Vadzi, vecais, — vecene saka vīram, — neaizmirsti mūsu mazajam nopirkt saldās pākstis. Uz tām viņš ir dikti kārs.

— Labi, vecen, — vecais atbild, bet pie sevis domā: «Kaut jupis rāvis šo cūku dzimumu! Nav vairs nekādas dzīves. Pašiem nepietiek dienišķās maizes, bet, pavej, šim dodiet saldās pākstis... Ja vecenei ik uz soļa izdabāšu, visa saimniecība drīz izputēs!»

Vecais aizgāja uz pilsētu, nokārtoja visas darīšanas un atgriezās mājās. Vecene tūdaļ vaicā:

— Kas jauns dzirdams pilsētā?

— Šis tas jau dzirdams gan, vecen, tikai nekas priecīgs: karalis grib savu meitu izdot pie vīra.

— Kas tur ļauns, vecais?

— Pag, pag, vecen, vispirms paklausies! Vēl dzirdēju tādas lietas, ka mati slienas stāvus. Kad pastāstīšu, pielūko, ka arī tevi nesāk drebuļi kratīt!

— Saki, kas īsti noticis, vecais! Vai kāda nelaime, vai?

— Tad klausies! Karalis izsūtījis pa visu zemi saucējus ar vēsti: kurš no savas mājas līdz karaļpilij uzbūvēs zelta tiltu, izbruģēs to ar dārgakmeņiem un no abām pusēm apstādīs ar kokiem, kuru zaros dziedātu tādi putni, kādi nekur citur pasaulē nav dzirdēti, tam viņš atdos savu meitu par sievu un vēl piedevām pusi valsts. Bet kurš uzdrīkstēsies lūgt karaļmeitas roku un šādu tiltu, kāds noteikts, nespēs uzbūvēt, — tam uz vietas galva nost. Ļaudis runā, prinči un karaļdēli sajājuši no malu malām, tikai neviens nav paveicis uzdoto. Un karalis nevienu nav pažēlojis, visiem licis nocirst galvas — visa zeme tagadiņ žēlabās apraud nelaimīgo precinieku bēdīgo galu. Nu saki, vecen, vai tās ir labas ziņas? Un vēl ļaudis runā, pats karalis arīdzan saslimis aiz bēdām.

— Ko nu tu, vecais, stāsti! Karaļa slimība ir tikpat kā mūsu ļaužu veselība! Bet karaļdēlu man gan gauži žēl: sirds vai pušu plīst, kad iedomājos, kā viņu mātes lej asaras un cieš! Cik labi, ka mūsu dēls neprot runāt un viņam gar visiem šiem briesmu darbiem nav daļas.

— Tas, protams, vecen, ir labi — mēs varam būt laimīgi. Tomēr vēl laimīgāks būs tas tēvs, kura dēls uzbūvēs šo tiltu un dabūs karaļmeitu par sievu. Tas gan vairs trūkumu necietīs un dzīvos lielā godā.

Kamēr vecīši tā runājās, sivēntiņš gulēja paceplē uz paklājiņa un, izslējis šņukuru, nenolaida no abiem vecīšiem ne acu — urkšķēdams klausījās. Tad negaidot no paceples atskanēja balss: «Tētiņ, māmiņ, es šo tiltu uzbūvēšu!» Vecene aiz priekiem zaudēja valodu. Bet vecais, pārbijies no nešķīstā gara, skatās visapkārt un meklē, kas ierunājies cilvēka balsī. Nevienu neredzēdams, vecītis drusciņ atguvās, bet sivēntiņš atkal cilvēka balsī saka:

— Nebaidies, tēv, tas esmu es . . . Nomierini māti un pats dodies pie karaļa ar ziņu, ka es uzbūvēšu šo tiltu.

— Vai ta tu pratīsi, mīļo dēliņ? — vecītis pabrīnījās.

— Gan pratīšu, tēv. Ej un pasaki karalim, kā liku.

Vecene pēdīgi atjēdzās, sāka dēlu skūpstīt un atrunāt:

— Manu mīļo dēliņ! Nebāz nu pats savu galvu cilpā! Kam tu mūs atstāsi? Paliksim gluži vieni svešos ļaudīs ar sāpi sirdī un bez atbalsta vecumdienās . . .

— Nebēdājies, māmuliņ, neskumsti! Ja palikšu dzīvs un nenomiršu, tad tu vēl dabūsi redzēt, kas es īsti par vīru!

Ko vecajam atlika darīt? Viņš izsukāja bārdu, katru matiņu pieglauda savā vietā, paņēma spieķi un devās ceļā. Nonācis pilsētā, tūliņ gāja uz pili. Sargs, veco ieraudzījis, vaicā:

— Ko tu, vecais, šeit meklē?

— Eimu, tā sakot, darīšanās pie karaļa. Mans dēls apņemas viņam uzbūvēt tiltu.

Sargs, kam karaļa pavēle bija zināma, bez vārda runas aizveda veco pie karaļa. Karalis vecajam vaicā:

— Kāda vajadzība tevi spieda ierasties pie manis?

— Ilgu un laimīgu mūžu tev, dižais un visugaišais valdniek! Mans dēls, padzirdis, ka tev meita tautās dodama, sūtīja mani pie tevis, vis-augstais karali, un lika pateikt, ka viņš varot uzbūvēt to tiltu.

— Ja var, lai uzbūvē. Tad viņš dabūs manu meitu un piedevām vēl pusi valsts. Bet, ja nevarēs, tad lai neņem ļaunā . . . Kazi, būsi dzirdējis, kā citiem, daudz dižākiem preciniekiem, ir izgājis? Nu tad tā: ja esi ar mieru, tad ej un atved savu dēlu. Ja ne, pazūdi ar labu un izmet no galvas šādas muļķības!

Vecais paklanījās līdz zemei un devās uz māju pēc dēla.

Noklausījies, ko karalis teicis, sivēntiņš kļuva priecīgs, sāka spēlēties un draiskoties — te paskrien zem guļamās lāviņas, te ar šņukuru apgāž kādu podu, līdz beidzot saka:

— Ejam, tēvs, pie karaļa: gribu tam priekšā stādīties!

Vecene ņemas vaidēt un vaimanāt:

— Redzams, nav man dzīvē laimes! Cik bēdu pārcietu, kamēr dēlu izaudzināju! Un kas jāpieredz? Sirds jūt, ka atkal palikšu viena . . .

Un aiz bailēm un bēdām zaudēja samaņu.

Bet vecais, daudz negudrodams, uzmauca cepuri līdz ausīm, paņēma savu ceļa spieķi un dēlam saka:

— Ejam, dēls, kazi, mātei vedeklu pārvedīsim!

Sivēntiņš no prieka vēl paskrienas zem lāviņas, tad aizliekas vecajam pakaļ. Skrien, zemi ostīdams, kā jau cūka. Tā viņi nonāca pie pils vārtiem. Tur sargi, veco ar sivēnu ieraudzījuši, saskatās savā starpā un smejas, līdz zemei locīdamies.

— Kas tas par ērmu, vecais? — viens no sargiem vaicā.

— Tas ir mans dēls, kas apņemas uzbūvēt karalim tiltu.

— Debesu tētiņ, — iesaucas vecākais sargs, — kur tev, vecais, prātiņš! Kazi, dzīvot apnicis?

— Katram cilvēkam savs liktenis: divreiz jau nemirsi, bet vienai nāvei tik un tā neizbēgsi.

— Tu, vecais, redzams, pats meklē sev nelaimi, — sargs vēl noteica.

— Tā nu būs mana paša darīšana! — vecais atbildēja. — Labāk pievaldiet mēli un paziņojiet karalim, ka mēs esam ieradušies.

Sargi no jauna saskatījās, paraustīja plecus, un viens devās pie karaļa, lai pieteiktu veco un viņa sivēnu. Karalis lika aicināt abus iekšā. Vecais, pārkāpis slieksni, tūdaļ paklanījās līdz zemei un bijīgi nostājās turpat pie durvīm. Bet sivēns urkšķēdams laida riksi pa paklājiem, apošņādams visas malu malas.

Pirmajā mirklī karalim no šādas nekaunības uznāca smiekli, bet tad viņš noskaitās un sacīja:

-— Tu, vecais, viņreiz, kad biji atnācis, izskatījies tā kā pie pilna prāta. Vai maz zini, kur esi cūku atvedis? Saki, kas tevi samācīja dzīt šādus jokus ar pašu karali?

— Pasarg dievs, dižais valdniek, lai es, vecs vīrs, uzdrīkstētos to darīt! Neizgāz nu, dižais valdniek, pār mums savas dusmas. Redzi, tas jau ir mans dēls, kurš, ja tev labpatiks atcerēties, izgājušo reizi bija atsūtījis mani pie tevis ar ziņu.

— Un viņš apņemas uzbūvēt tiltu?

— Tā jau mēs, dižais valdniek, domājam.

— Vai dzirdi, ņem savu cūku un vācies ārā! Un, ja līdz rītam tilts nebūs gatavs, pats zini, ka tev galva noripos. Saprati?

— Viss dieva rokās, dižais valdniek. Toties, ja padarīsim šo darbu, valdniek, tad gan nesirdies un sūti savu meitu pie mums — uz mūsu mājām.

To pateicis, vecais zemu paklanījās, paņēma sivēnu un gāja uz mājām. Viņiem nopakaļus devās vairāki zaldāti, jo karalis tiem bija pavēlējis paturēt veco līdz rītam acīs, lai uzzinātu, kā viņš rīkosies tālāk. Pa to laiku visi pils ļaudis nebeidza cits citu izprašņāt un smieties par veča nedzirdēto pārdrošību.

Pievakarē vecītis ar sivēnu pārradās mājās, un vecenīte aiz bailēm no jauna sāka drebēt un vaimanāt:

— Ak vecais, kādu nelaimi tu nu atkal esi piesaucis! Tā tik vien trūka, lai šeit vēl ierastos zaldāti!

— Kā tu, vecen, uzdrīksties man pārmest? Tu jau pie visa esi tā vainīgā! Paklausīdams tavam muļķa prātam, es gāju pa gravām meklēt audžudēlu. Tā, redzi, arī iekūlāmies nelaimē! Ne jau es zaldātus šurp atvedu, bet viņi mani atveda. Un mana galva, kazi, jau rīt noripos no pleciem.

Sivēns tikmēr skraida pa istabu, okšķerē, vai neatradīs ko ēdamu, un neliekas ne zinis par to, ko ievārījis. Bet vecīši turpat vai cauru nakti strīdas savā starpā un tikai uz rīta pusi aizmieg. Tad sivēntiņš klusiņām uzrāpās uz lāviņas, pārsita lodziņā vērša pūsli, papūta un no būdiņas tūliņ aizstiepās līdz pašiem pils vārtiem divas ugunīgas sijas. Vēl mirklis — un brīnumtilts gatavs, uz mata tāds, kādu karalis bija vēlējies. Bet vecīša būdiņa pārvērtās par pili, daudz skaistāku un varenāku par paša karaļa pili. Vecītis un vecenīte uztrūkās augšā un izbrīnījušies skatās: abiem mugurā purpursārtas augstmaņu drēbes, pils istabas pilnas visādu mantu un neredzētu pasaules dārgumu. Bet sivēntiņš spēlējas pats savā nodabā, skraida un draiskuļo pa mīkstiem paklājiem.

Drīz visu valsti aplidoja ziņa par notikušo brīnumu. Pats karalis un karaļa padomnieki pārbijās līdz nāvei. Karalis sasauca padomi un nolēma savu meitu atdot vecīša dēlam par sievu: kauču viņš bija karalis, tomēr bailes lika visu aizmirst un tūdaļ sūtīt meitu uz veciša māju.

Kāzas netika dzertas, jo ar ko lai tās dzer? Karaļmeitai līgavaiņa mājās viss patika: gan pils, gan nākamā vīra vecāki. Bet, kā ieraudzīja līgavaini, tā pārbijās ne pa jokam. Tomēr apdomājās un, paraustījusi plecus, sacīja:

— Ja mani vecāki tā izlēmuši un dievs tas kungs to vēlas, lai tā arī paliek!

Un sāka jaunajās mājās saimniekot.

Sivēntiņš pa dienu, tāpat kā agrāk, skraidelēja apkārt, bet, kad pienāca nakts, nometa cūkas ādu un pārvērtās par skaistu karaļdēlu. Jaunā sieva ar to drīz vien aprada un nemaz vairs nejutās tik skumja kā agrāk.

Padzīvojusi kādu laiku, karaļmeita sailgojās pēc vecākiem un nolēma tos apciemot, taču vīru atstāja mājās — kā lai rādās ar tādu ļaudīs? Karalis ar karalieni varen nopriecājās par meitas apciemojumu, sāka viņu iztaujāt, izvaicāt gan par saimniecību, gan vīru, un karaļmeita viņiem visu izstāstīja, it neko neslēpdama. Tad tēvs viņai deva šādu padomu:

— Mana mīļā meita! Nedomā vīram darīt ļaunu, jo tas var pašai rūgti atmaksāties! Lai viņš būtu kāds būdams, tomēr tam pieder liela vara, ja prata tikt galā ar tādu darbu, kas nav cilvēka spēkos.

Pēc tam karaļmeita ar māti izgāja dārzā pastaigāties. Un te nu vecā karaliene ņēmās mācīt savu gudrību:

— Mīļā meitiņ, kas tā par dzīvi, ja nevari kopā ar vīru ļaudīs rādīties 1

Mans padoms ir šāds: liec sakurt krāsnī lielu uguni un, kad vīrs iemigs, paņem cūkas ādu, un iemet to liesmās. Tā uz visiem laikiem tiksi notās vaļā!

— Tavs padoms, māmiņ, nav zemē metams. Kā man tas pašai nebija ienācis prātā? . . .

Tiklīdz jaunā sieva pārnāca mājās, tūliņ lika sakurt krāsnī lielu uguni. Un, kad vīrs iemiga ciešā miegā, paķēra cūkas ādu un iemeta to liesmās. Sari švirkstēdami dega, drīz vien, sprakšķēdama un čokurā raudamās, sadega arī pati āda, pārvērzdamās par pelnu čupiņu. Visa māja piepildījās ar tik kodīgu smaku, ka pamodās arī jaunais vīrs un izbailēs uzleca augšā. Viņš metās pie krāsns, ieskatījās iekšā un, ieraudzījis-notikušo nelaimi, gauži ieraudājās, sacīdams:

— Dumjā sieva, ko tu izdarīji! Ja tevi kāds tā pamācīja, tas tev labu nevēlēja, bet, ja pati uz savu galvu to darīji, tad redzams, cik garš-tev prātiņš!

Pēkšņi sievas augums apkalās ar dzelzs stīpu, un vīrs viņai sacīja:

— Vienīgi tad, ja es aplikšu labo roku ap tavu vidukli, šī stīpa: salūzīs un tu dzemdēsi bērnu. Tas tev par sodu, kam klausīji sliktu padomu! Nu mums visiem būs daudz jāizcieš un jāpārdzīvo — ir maniem vecākiem, ir man, ir tev. Ja tev kādreiz ievajagas manis, tad atceries, ka mani sauc par Skaisto Jaunekli^2 un es dzīvoju Vīraka klosterī.

Tiklīdz viņš to izteica, sacēlās negants vējš, pacēla vīru gaisā un aiznesa prom. Bet brīnuma tilts tai pašā mirklī izgaisa kā nebijis. Arī pils, kurā vecīši ar vedeklu bija dzīvojuši greznībā un bagātībā, atkal pārvērtās par vecu būdiņu. Redzēdami, kas noticis, vecīši raudādami un vaimanādami pārmeta vedeklai tās neapdomību un raidīja viņu prom, jo būdiņā tik un tā visiem nepietikšot vietas un iztikas.

Ko šādā nelaimes brīdī bija iesākt karaļmeitai, uz kurieni iet? Atgriezties pie tēva un mātes? Biedēja tēva dusmas un ļaužu apsmiekls. Palikt šepat? Bet kā lai dzīvo un pacieš vecīšu pārmetumus? Un tā viņa nolēma doties pasaulē meklēt savu vīru. Gāja, gāja, līdz nonāca dziļā,, biezā mežā, kur neviens cilvēks vēl nebija kāju spēris. Te viņa ieraudzīja sabrukušu, pamestu mājiņu, apaugušu ar sūnām, un pieklauvēja pie durvīm.

— Kas tur ir? — iekšā atsaucās vecenes balss.

— Ielaidiet ceļinieci!

— Ja tu esi labs cilvēks, tad nāc iekšā manā cellē, bet, ja ļauns, tad ej prom, iekāms mana suņa dzelzs ilkņi nav saplosījuši tevi gabalos!

— Es, māmuliņ, esmu labs cilvēks!

Tad durvis atvērās, un vecene ielaida ceļinieci iekšā.

— Saki man, lūdzama, kādi vēji tevi šurp atpūtuši? Kā tu varēji pie manis atkļūt? Pat Ugunsputns nespēj uz šejieni atlidot, kur nu vēl cilvēks!

Ceļiniece bēdīgi nopūtās un sacīja:

— Mani šurp atveda smagi grēki, māmuliņ. Es eju uz Vīraka klosteri, bet nezinu, kur tas atrodas.

— Redzams, laimīte vēl nav tevi pavisam atstājusi, ja nokļuvi tieši pie manis. Es esmu svētā Trešdiena. Kazi, būsi par mani dzirdējusi?

— Jā, esmu dzirdējusi gan, māmuliņ, tikai man ne prātā nebija ienācis, ka tu dzīvo šeit — virs zemes.

— Re če nu! Bet ļaudis vēl sūdzas par savu likteni!

Svētā Trešdiena trīsreiz skaļi pasauca, un mirklī no viņas valstības malu malām sanāca kopā visa dzīvā radība. Viņa visus izvaicāja, vai tie nezinot, kur atrodas Vīraka klosteris, tomēr neviens par to ne dzirdēt nebija dzirdējis. Svētā Trešdiena noskuma: ko lai dara? Viņa iedeva ceļiniecei dievmaizīti, kausu vīna, ko ceļā slāpes dzesēt, un zelta vārp-stiņu, kas pati vērpj. Dodama mīļi sacīja: «Ņem, meit, gan nelaimē noderēs,» un parādīja ceļu pie savas vecākās māsas — svētās Piektdienas.

Karaļmeita, nabadzīte, no jauna devās ceļā. Gāja, gāja pa svešām, neapdzīvotām vietām turpat vai veselu gadu, līdz pēdīgi nonāca pie svētās Piektdienas. Arī šeit viss notika gluži tāpat kā iepriekš, tikai svētā Piektdiena viņai iedeva vēl vienu dievmaizīti, kausu vīna ceļam un zelta tītavas, kas pašas vērpumu satin pītēs. Tad tikpat mīļi svētā Piektdiena viņu izvadīja pie savas vecākās māsas — svētās Svētdienas. To pašu dienu ceļiniece devās tālāk un atkal gāja gandrīz apaļu gadu pa svešām un neapdzīvotām vietām, kas bija vēl baismīgākas par iepriekšējām. Būdama jau mātes cerībās trešo gadu, viņa tikai ar lielām pūlēm nonāca pie svētās Svētdienas. Svētā Svētdiena viņu uzņēma tikpat sirsnīgi kā viņas māsas. Apžēlojās par nabadzīti, sauca cik spēka, un visa dzīvā radība tūdaļ sanāca tai apkārt — no ūdeņiem atpeldēja zivis, no mežiem un laukiem atskrēja zvēri, no gaisa atlidoja putni. Sāka nu svētā Svētdiena visus izvaicāt, vai nezinot, kurā zemes malā atrodas Vīraka klosteris. Bet visi kā viens viņai atbildēja, ka par šādu klosteri ne dzirdēt neesot dzirdējuši. Svētā Svētdiena smagi nopūtas, bēdīgi paskatījās uz ceļinieci un sacīja:

— Redzams, uz tevi krīt dieva lāsts, ja tu nevari atrast to, ko meklē! Šeit ir pasaules mala, un kas aiz tās — to pat man nav lemts zināt. Tālāk iet neviens vairs nevar.

Pēkšņi, kur bijis, kur ne, palēkdamies attenterēja klibs cīrulītis — hop, hop, hop! — un taisnā ceļā devās pie svētās Svētdienas. Svētā Svētdiena viņam vaicā:

— Saki, cīrulīt, vai tu nezini, kur atrodas Vīraka klosteris?

— Kā nu nezināšu? Zinu gan, mana pavēlniece! Es nupat tur biju un atceļā salauzu kāju.

— Ja tā, tad aizved uz Vīraka klosteri šo sievieti un pamāci viņu, kas viņai tālāk darāms.

Cīrulītis nopūtās un pazemīgi atbildēja:

— Ar priecīgu prātu izpildīšu tavu gribu, mana pavēlniece, kaut arī ceļš uz turieni nav no vieglajiem.

Svētā Svētdiena nelaimīgajai ceļiniecei iedeva dievmaizīti, kausu vīna, ar ko veldzēt slāpes ceļā uz Vīraka klosteri, un piedevām vēl zelta paplāti, zelta vistiņu, izrotātu ar dārgakmeņiem, un cālīšus, kas arī bija no tīra zelta. Tad viņa ceļinieci nodeva cīrulīša ziņā, un tas pieklibodams bez kavēšanās devās ceļā. Kad nelaimīgā karaļmeita tik ļoti nogura, ka nespēja vairs paiet, cīrulītis viņu pacēla uz spārniem un nesa pa gaisu. Tā abi ceļoja visu cauru gadu, ar lielām grūtībām šķērsodami gan neskaitāmas jūras un zemes, gan mežus un izdegušus tuksnešus. Tur mudžēt mudžēja pūķi, indīgas čūskas, baziliski, kas ar skatienu vien spēj nogalināt cilvēku, hidras ar divdesmit četrām galvām un citi šausmīgi rāpuļi bez skaita. Plati atpletuši rīkles, tie ik mirkli bija gatavi ceļiniekus aprīt. Ceļā viņi sastapa arī tādus briesmoņus, kuru asinskāri, viltību un niknumu nav iespējams ne vārdos izteikt, ne ar spalvu aprakstīt!

Pēdīgi, pārvarējuši visus šķēršļus un briesmas, viņi nonāca pie kādas alas. Karaļmeita no jauna uzsēdās savam ceļvedim mugurā, un tas, aiz noguruma tik tikko vēcinādams spārnus, sāka lidot. Tā abi lidoja, lidoja, līdz pēkšņi nonāca citā pasaulē, kurā valdīja tāda svētlaimība kā paradīzē.

— Tas ir Vīraka klosteris, — cīrulītis sacīja. — Te dzīvo Skaistais Jauneklis, kuru tu meklē tik ilgus gadus. Saki, vai tev šeit neliekas kas pazīstams?

Karaļmeita sāka aplūkot skaistumu un mirdzumu, kāds valdīja visapkārt. Un, kad ciešāk ielūkojās, tūliņ pazina brīnuma tiltu un pili, kurā pati vēl nesen īsu laiciņu bija dzīvojusi kopā ar Skaisto Jaunekli, un viņas acīs iemirdzējās prieka asaras.

— Pacieties! Priecāties vēl par agru. Tu pagaidām neesi šās pils cienīga, un visi pārbaudījumi vēl nav galā, — cīrulītis sacīja.

To teicis, viņš parādīja karaļmeitai aku, pie kuras viņai trīs dienas pēc kārtas jāatnāk, un pastāstīja, ko viņa šeit satiks, kas būs tam jāsaka un kas jādara ar vārpstiņu, tītavām, paplāti, zelta vistiņu un cālīšiem, triju svēto māsu — Trešdienas, Piektdienas un Svētdienas — dāvanām.

Tad cīrulītis atvadījās no savas ceļabiedres un neatskatījies aizlidoja atpakaļ, baidīdamies, ka nepārlauž arī otru kāju. Bet nabaga ceļiniece, pavadījusi cīrulīti ar asaru pilnām acīm, lēnām devās pie akas.

Apsēdusies turpat zemē atpūsties, viņa paņēma vērpjamo vārpstiņu. Pēc kāda brīsniņa atnāca uz aku pēc ūdens kāda kalpone. Ieraudzījusi svešinieci ar dīvaino vārpstiņu, kas pati vērpj zelta diegus, tūkstoškārt smalkākus par cilvēka matu, tā tūdaļ aizsteidzās pie savas kundzenes pavēstīt redzēto brīnumu.

Kalpones kundzene bija Skaistā Jaunekļa atslēgu glabātāja — ragana, no kuras pats velns baidījās. Viņa prata ūdeni pārvērst par akmeni un zināja visus velnu stiķus un niķus, tikai vienu neprata — lasīt cilvēku domas. Izdzirdusi par neredzēto brīnumu, ragana bez kavēšanās lika kalponei atvest nepazīstamo ceļinieci uz pili. Kad tā ieradās, ragana viņai sacīja:

— Stāsta, tev esot zelta vārpstiņa, kas pati vērpjot. Vai neatdosi to man? Saki, ko tu par to gribētu?

— Atļauj man nakti pavadīt tai istabā, kur karalis guļ.

— Kālab gan ne? Dod man vārpstiņu un gaidi līdz vakaram, kamēr karalis atgriezīsies no medībām.

Karaļmeita atdeva vārpstiņu un gaida. Tomēr bezzobainā ragana, zinādama, ka karalis ik vakarus pirms gulēšanas paradis izdzert krūzi piena, šoreiz tam pagatavoja tādu pienu, lai, to iedzēris, viņš aizmigtu ciešā jo ciešā miegā un nogulētu līdz pašam rītam.

Karalis pārnāca no medībām un atlaidās gultā. Ragana tūliņ lika atnest pienu. Tiklīdz viņš to izdzēra, tā uz vietas aizmiga dziļā jo dziļā miegā. Tad ragana ieveda ceļinieci karaļa guļamistabā, kā bija norunāts, un pati aizgāja, piekodinādama:

— Paliec šeit līdz rītausmai, kamēr es pati atnākšu tev pakaļ.

Ragana to visu pateica klusiņām un tad klusiņām aizzagās prom, jo baidījās, ka blakus istabā nenoklausās karaļa uzticīgais kalps, kas allaž karali pavadīja medībās.

Tiklīdz ragana bija prom, nabaga ceļiniece nometās ceļos gulošā vīra priekšā un, lauzīdama rokas, sauca:

— Skaistais Jaunekli, Skaistais Jaunekli! Pastiep roku un apliec man ap vidukli, lai nolādētā dzelzs stīpa salūst un nāk pasaulē tavs bērns!

Tā nabadzīte nomocījās līdz pašam rītam, bet karalis gulēja kā nosists un neko nedzirdēja. Rītausmā atnāca ragana, sapūtusies kā pūce, izgrūda nelaimīgo karaļmeitu no istabas un lika aši atstāt pili. Nabaga ceļiniece, galīgi salauzta aiz bēdām, atkal aizgāja pie akas, apsēdās zemē un paņēma rokas tītavas. Kad no jauna raganas kalpone atnāca uz aku pēc ūdens un ieraudzīja jaunu brīnumu, viņa atkal aizskrēja pie savas kun-dzenes un pastāstīja par zelta tītavām, kas esot vēl brīnumainākas par vārpstiņu, jo pašas tinot dziju pītēs. Mantrausīgā ragana tūliņ sūtīja kalponi ceļiniecei pakaļ, tādā pašā veidā izkrāpa no svešinieces zelta tītavas, bet no rīta nabadzīti pa otram lāgam aizraidīja no pils.

Tonakt karaļa uzticīgais kalps bija noklausījies, kas notika karaļa guļamistabā. Viņš iežēlojās par nelaimīgo ceļinieci un nosolījās pārspēt viltībā ļauno raganu. Kad karalis piecēlās un abi devās uz medībām, uzticīgais kalps viņam sīki visu izstāstīja, kas noticis divas pēdējās naktis. Karalis satrūkās, it kā viņa sirdī būtu kas pamodies. Pēc tam nodūra acis un ieraudājās. Kamēr no Skaistā Jaunekļa acīm straumēm plūda asaras, viņa bēdu nospiestā sieva sēdēja pie akas, un tai līdzās uz paplātes stāvēja zelta vistiņa ar cālīšiem — viņas pēdējā cerība! Un no jauna, kā dieva sūtīta, atnāca pēc ūdens kalpone. Ieraudzījusi jaunu, vēl lielāku brīnumu, viņa nesmēla vis ūdeni, bet steidzās pie savas kundzenes ar ziņu:

— Vadzi, kundze, atkal jauni brīnumi! Tai sievietei ir zelta paplāte ar zelta vistiņu un cālīšiem. Visi no tīra zelta! Un cālīši ir tik jauki, ka nevar ne acu atraut!

Ragana tūdaļ kalponi aizsūtīja svešiniecei pakaļ, bet pati domā:

«To, ko viņa meklē, tai neredzēt kā savu ausu...»

Un tikpat viltīgi izkrāpa no svešinieces arī zelta paplāti, zelta vistiņu un cālīšus.

Kad no medībām atgriezās karalis un viņam pasniedza pienu, viņš nolēma to nedzert. Slepus izlējis pienu laukā, karalis izlikās aizmiegam dziļā un ciešā miegā.

Bet ragana, redzēdama, ka karalis aizmidzis, un ticēdama savu zāļu spēkam, no jauna atveda svešinieci uz karaļa guļamistabu ar to pašu norunu kā iepriekšējās naktīs un pati aizgāja. Atkal nelaimīgā sieva nokrita ceļos pie karaļa gultas un, asaras liedama, vaimanāja:

— Skaistais Jaunekli, Skaistais Jaunekli! Iežēlojies par divām nevainīgām dvēselēm, kas jau četrus gadus cieš neizsakāmas mocības! Pastiep savu labo roku un apkamp mani, lai sabrūk dzelzs stīpa un nāk pasaulē tavs bērns! Es vairs nespēju izturēt šo smago nastu!

Tikko viņa to bija pateikusi, Skaistais Jauneklis it kā pa sapņiem pastiepa roku. Līdzko viņa roka pieskārās karaļmeitas augumam, stīpa ar troksni pārsprāga pušu un bez mazākām sāpēm viņa dzemdēja bērnu.

Nu sieva izstāstīja vīram, cik daudz pārcietusi kopš viņu šķiršanās brīža.

Nesagaidījis rītausmu, karalis piecēlās, pamodināja visus pils ļaudis un lika atvest pie sevis raganu ar visiem tiem dārgumiem, ko viņa bija izkrāpusi karaļmeitai. Pēc tam viņš lika atvest ķēvi, kas vēl nebija iejāta, un maisu riekstu. Tad pavēlēja maisu kopā ar raganu piesiet ķēvei pie astes un ķēvi palaist vaļā, lai tā skrien, kurp acis rāda. Kā tika pavēlēts, tā tika izdarīts. Ķēve aizauļoja, un, kur nobira rieksts, tur arī no raganas nokrita gabals, un, kad maiss novēlās zemē pavisam, arī raganai notrūka galva.

Bet šī ragana nebija nekas cits kā tā pati cūka, kura ar sivēniem bija vārtījusies peļķē un no kuras vecītis bija dabūjis Skaisto Jaunekli. Ar savām burvestībām viņa to, savu kungu, bija pārvērtusi par kreve-ļainu un kraupainu sivēnu, lai vēlāk apprecinātu ar vienu no savām vienpadsmit meitām. Tāpēc Skaistais Jauneklis viņu sodīja tik briesmīgā nāvē. Bet uzticīgo kalpu karalis un viņa sieva apveltīja ar dārgām dāvanām un paturēja savā pilī līdz pašam mūža galam.

Un tagad, labie ļaudis, atcerieties, ka Skaistais Jauneklis savā laikā nebija sarīkojis sev kāzas. Tāpēc šoreiz viņš nosvinēja reizē ir kāzas, ir kristības, tik lepnas, kādas vēl nekur citur nebija ne redzētas, ne dzirdētas un kādu laikam nekad vairs nebūs. Un, tiklīdz Skaistais Jauneklis iedomājās par jaunās sievas vecākiem un savu vecīti un vecenīti, kas viņu bija izaudzinājuši, tie visi tūliņ bija klāt. Un atkal abi vecīši tika ietērpti purpursārtās augstmaņu drēbēs un nosēdināti pie galda pašā goda vietā. Kādi tikai ēdieni un dzērieni šais lepnajās kāzās netika celti galdā! Viesi ēda, dzēra un līksmojās trīs dienas no vietas un, kas zina, varbūt līksmo vēl šodien, ja nav beiguši.

MACIŅŠ AR DIVIEM NAUDAS GABALIEM

Dzīvoja reiz vecītis un vecenīte. Vecenītei bija vistiņa, vecītim — gailītis. Vistiņa dēja katru dienu pa — divi olām, un vecenīte ēda, cik sirds karoja, bet vecītim nedeva nevienas. Vecītis cietās, cietās, līdz beidzot neizturēja un sacīja:

— Klausies, vecā, tu katru dienu ēd olas kā pa augstiem svētkiem. Būtu iedevusi arī man kādu — ļoti sagribējās tās nogaršot.

Bet vecene bija gaužam skopa.

«— Gaidi vien, ka došu! — viņa pikti uzbļāva. — Ja gribi tikt pie olām, noper savu gaili, un tas sāks dēt — tad varēsi olas ēst, cik lien. Es savu vistu, ače, nopēru, un paskat, cik tā labi dēj!

Vecītim tik ļoti gribējās olu, ka ilgāk vairs nespēja nociesties. Tūdaļ noķēra gaili un, kā vecenīte bija mācījusi, sāka to pērt.

— Še tev, sliņķi! Še tev! — viņš pērdams rāja gaili. — Jebšu tu dēsi olas, jebšu lasies prom no mājām! Gana par velti maizi ēst!

Te gailis izspruka vecītim no rokām, izmuka no mājas laukā un devās, pa ceļu prom plašajā pasaulē. Gāja, gāja, līdz negaidot ieraudzīja — zemē guļ maciņš ar diviem naudas gabaliem. Gailis pacēla maciņu knābī un skrēja atpakaļ pie vecīša. Pēkšņi redz — pretim brauc lepna kariete, bet karietē sēd bajārs ar dižmanīgām kundzenēm. Pamanījis gaili ar naudas maku, bajārs kučierim tūdaļ saka:

— Vadzi, kučier, nokāp labi žigli no bukas un palūko, ko tas gailis nes knābī!

Kučieris žigli nokāpa lejā, veikli noķēra gaili, atņēma tam naudas maciņu un pasniedza bajāram. Bajārs to paņēma un, daudz negudrodams, iebāza kabatā, tad brauca atkal tālāk. Gailim sametās maciņa žēl, viņš sāka tecēt karietei pakaļ un skaļi saukt:

Bajār, bajar, — ki-ke-ri-gu! Atdod naudas maciņu!

Bajārs varen noskaitās un, kad kariete brauca garām akai, kučierim sacīja:

-— Vadzi, kučier, noķer šo nekaunīgo gaili un iemet akā!

Kučieris žigli nokāpa no bukas, noķēra gaili un iemeta to akā. Nu gailis redz — gals klāt! Ko darīt? Sāka ūdeni dzert. Dzēra, dzēra, līdz izdzēra aku sausu. Tad izlēca ārā, atkal tecēja karietei pakaļ un skaļi sauca:

Bajār, bajār, — ki-ke-ri-gū!

Atdod naudas maciņu!

Bajārs, to redzēdams, gaužām izbrīnījās un sacīja:

— Tavu velna gaili! Nu paga, gan tu, pagāns, vēl dabūsi trūkties! Pietiek tev dižoties un klaigāt!

Atbraucis mājās, bajārs uz karstām pēdām pavēlēja virējai gaili noķert, iemest to kurošā krāsni un krāsns aizbīdnim priekšā aizvelt akmeni. Virēja — šito raganu! — tā arī izdarīja. Gailis redz — atkal nelaime! Viņš atrija akas ūdeni un uguni apdzēsa. Krāsns atdzisa, bet arī virtuve pārplūda ar ūdeni. Virēja aiz dusmām nu sāka ārdīties kā pats nelabais. Tikmēr gailis trieca ar knābi pa aizbīdni, izsita to un pats sveiks un vesels izlīda no krāsns laukā. Palēcās pie bajāra loga, paklau-dzināja ar knābi pa rūti un iesaucās:

Bajār, bajār, — ki-ke-ri-gū!

Atdod naudas maciņu!

— Tavu dīvainu gaili! — bajārs vēl gaužāk izbrīnījās. — Vadzi, kučier, paglāb mani no šīs nelaimes! Iemet gaili lopu kūtī. Kazi, niknais vērsis to pieveiks — ar ragiem nobadīs, un es tikšu no viņa vaļā.

Kučierim tas divreiz nebija jāsaka — viņš tūlīt noķēra gaili un iemeta lopu kūtī. Bet gailis par to daudz neskuma: sāka rīt vienu lopu pēc otra — vēršus, govis, teļus, kamēr visus aprija. Pats uzpūtās tik resns un milzīgs kā kalns. Atkal piegāja pie bajāra loga, izpleta spārnus, aizsegdams sauli, un pa tumsu sauc savu saucamo:

Bajār, bajār, — ki-ke-ri-gū!

Atdod naudas maciņu!

Ieraudzījis tādu briesmoni, bajārs aiz bailēm gandrīz vai pamira — nezin, ko iesākt, ko ne, kā paglābties no dīvainā gaiļa.

Domāja, domāja, līdz pēdīgi izdomāja.

«Iespundēšu šo gaili naudas pagrabā. Tur viņš sāks rīt zelta dukātus — kazi, kāds iesprūdīs kaklā, un viņš noslāps. Tā beidzot es tikšu no viņa vaļā.»

Domāts — darīts. Bajārs saķēra gaili aiz spārniem un iemeta naudas pagrabā. Bet naudas bajāram kā spaļu — pats tai skaita nezināja. Gailis, lieki netērēdams laiku, metās naudai klāt un nu tik rij zelta dukātus! Rija, rija, kamēr visus aprija. Pēc tam izlīda no pagraba (kā — tas lai nu paliek viņa ziņā!), piegāja pie bajāra loga un atkal atsāka savu:

Bajār, bajār, — ki-ke-ri-gū!

Atdod naudas maciņu!

Bajārs nu redz, ka neko vairs nevar darīt, un nometa gailim naudas maciņu. Gailis to paņēma knābī un aizgāja savu ceļu, atstādams bajāru mierā. Bet bajāra vistas, ieraudzījušas pagalmā tik varen brašu gaili, devās visas pulkā gailim līdzi — īsts kāzu gājiens! Redzēdams, ka viņa vistas aiziet kopā ar gaili, bajārs pagalam sadrūma, nopūtās un sacīja:

— Lai izput ar tās vistas! Labi, ka pats vēl tik viegli tiku no šās nelaimes vaļā. Citādi nebūs, ka pats nelabais te pielicis savu pirkstu!

Gailis tikmēr lepni soļo pa priekšu, vezdams sev līdzi milzīgu visLu pulku. Tā viņš gāja, gāja, līdz nonāca pie vecīša mājas un pie vārtiņiem iedziedājās: «Ki-ke-ri-gū! Ki-ke-ri-gū!»

Izdzirdis dziedam gaili, vecītis priecīgs izsteidzās laukā, skatās un brīnās: aiz vārtiem stāv tik milzīgs gailis kā zilonis! Bet aiz gaiļa neredzēti liels vistu pulks, cita par citu skaistāka, cita par citu cekulaināka. Redzēdams lielo, vareno gaili un tam apkārt vēl neskaitāmu pulku vistu, vecītis žigli atvēra vārtus. Bet gailis viņam saka:

— Vispirms, saimniek, izklāj šeku, pagalma vidū, audeklu.

Vecītis pa galvu pa kaklu aizmetās pēc audekla, atnesa to un izklāja pagalma vidū.

Tad gailis uzkāpa uz audekla un no visa spēka sasita spārnus. Tai pašā mirklī pagalmā saradās visādi lopi — gan vērši un govis, gan teļi un putni, bet uz audekla gailis atrija veselu kaudzi zelta — tas mirdz un vizuļo saulē, ka vai acis žilbst! Redzot šādu bagātību, vecītis aiz prieka nezina, ko darīt — glāsta savu gaili un visādi paijā.

Те — kur gadījusies, kur ne — ierodas vecene. Skatās kārām acīm uz vecīša mantu un pati aiz skaudības vai pušu plīst.

— Vadzi, vecais, — viņa bailīgi ieminas, — iedod arī man kādu zelta dukātu!

— Gaidi vien! Vai aizmirsi, ko atbildēji man, kad es tev palūdzu olas? Tagadiņ vari pati nopērt savu vistu, lai tā atnes tev zelta dukātus. Es, reče, savu gaili nopēru... Un, redz, kādu bagātību viņš man atnesa!

Vecene aizgāja uz vistu kūtiņu, noķēra vistu, paņēma aiz astes un sāka nabadzīti tik nežēlīgi pērt, ka, to redzot, kurš katrs apraudātos. Vistiņa pēdīgi izrāvās vecenei no rokām un metās pa ceļu prom. Skrēja, skrēja, līdz ceļa smiltīs atrada stikla zīlīti un to norija. Tad žigli devās atpakaļ pie vecenes. Pietecēja pie vārtiem un ieklukstējās: «Kur-kur-kur-dēt?» Vecene priecīga izsteidzās vistiņai pretī. Bet vistiņa — spurkš! — pa vārtiem iekšā, vecenei garām un taisnā ceļā uz perēkli. Nepagāja ne pilna stunda, kad vistiņa izlēca no perēkļa un atkal kladzina. Vecene ies lūkot, ko vistiņa izdējusi. Skatās un savām acīm netic: vistiņa izdējusi stikla zīlīti. Nu vecene saprata, ka vistiņa šo izmuļķojusi, — un atkal ņēmās vistu pērt. Pēra, pēra, līdz vistiņa bija pagalam.

Tā nu skopā un dumjā vecene palika pavisam bešā: nācās kārt zobus vadzī. Jāsaka, to viņa arī bija pelnījusi — lai citreiz nemoka vistas!

Bet vecītis kļuva bagāts: uzcēla lielu māju, tai apkārt iestādīja skaistu dārzu un dzīvo bez bēdu. Arī par veceni iežēlojās — pieņēma to par vistu gani. Kopš tā laika vecītis savu gaili allaž sapoš un vadā visur sev līdzi: kaklā tam dārga zīļu rota, kājās dzelteni zābaciņi ar zelta piešiem — jāsaka, kā īstam bajāram vai pašam ķeizaram nevis gailim, ko zupā vāra.

PASAKA PAR SLIŅĶI

Eeiz kādā ciemā dzīvoja vīrs, kas bija tik slinks un kūtrs, ka pat ēst tam likās par grūtu. Ciema ļaudis, redzēdami, ka šis vīrs pagalam apslincis un negrib vairs strādāt, nosprieda viņu pakārt citiem par biedinājumu. Ļaudis izraudzīja divus ciema zemniekus. Tie atnāca pie sliņķa, saņēma viņu ciet, iesēdināja ratos kā bluķi un vēršu aizjūgā veda uz karātavām.

Tais laikos tas bija tā pieņemts.

Ceļā viņi satika karieti, kurā brauca augstas kārtas kundze. Ieraugot ratos vīru, pēc izskata gaužām savārgušu, viņai iežēlojās sirds, un viņa vedējiem vaicāja:

— Labie ļautiņi, sakiet, — vai tas cilvēks ratos ir slims un jūs viņu, nabadziņu, vedat uz slimnīcu dziedināt?

— Nē, kundze, — viens no zemniekiem atbildēja. — Tikai neņemiet ļaunā, jūsu augstība, šis vīrs ir tāds sliņķis, kādu otru visā pasaulē neatrast. Tāpēc mēs viņu vedam uz karātavām, lai atbrīvotu savu ciemu no tik aplam slinka cilvēka.

— Ak, labie ļautiņi, — kundze satrūkusies sacīja, — vai tad jums nebūs žēl, ka viņš, nabadziņš, beigs savu mūžu kā padzīts suns? Labāk aizvediet viņu uz manu muižu, rau, tur — pakalna galā. Man ir pilna klēts kaltētas maizes, kas sakrāta nebaltai dienai. Lai viņš ēd šo maizi un dzīvo manā mājā! Jāsaka, viena maizes kumosa dēļ es jau nepalikšu nabaga. Mūsu pienākums ir otram palīdzēt!

— Vai dzirdēji, slinkuma maiss, ko kundze sacīja? — sliņķim vaicāja viens no zemniekiem. — Tevi ieliks klētī un baros ar kaltētu maizi kā barokli. Skat, kāda laime gadījusies, kaut pērkons tevi, nelabo, saspēris! Nu, kāp labi žigli no ratiem ārā un pateicies kundzei — viņa tevi paglāba no nāves! Tagad varēsi dzīvot viņas paspārnē, cepuri kuldams. Bet mēs, vej, jau bijām sagudrojuši tev apmest cilpu ap kaklu. Cik labi, ka visžēlīgā kundze dod tev pajumti un maizi iztikai — varēsi dzīvot, cik ilgi gribēsi! Tomēr jāsaka, šādu brāli aizstāvēt un vēl barot —- tas nu ir kaut kas nedzirdēts! Tautā mēdz sacīt: vērsis zina tikai arklu vilkt, bet zirgs — auzas rīt. Tad saki jel kundzei, ko darīsi, — viņai nav daudz laika ar mums spriedelēt!

— Bet vai tā kaltētā maize ir izmērcēta? — sliņķis laiski ieprasījās, nekustēdams no vietas.

— Ko viņš teica? — vaicāja augstās kārtas kundze.

-— Ko nu šis teiks, jūsu augstība, — atbildēja otrais zemnieks. — Vaicā, vai tā kaltētā maize esot izmērcēta.

— Tad ta joki! — kundze izbrīnījās. — Savu mūžu kaut ko tādu nebiju dzirdējusi! Vai viņš pats to nevarēs izmērcēt?

— Vadzi, sliņķi, saki, — vai tu pats esi ar mieru sev maizi izmērcēt?

— Nē, — sliņķis atbildēja. — Vediet labāk mani tālāk. Pārlieku daudz rūpju sagādā tas nolāpītais vēders!

Tad pirmais zemnieks sacīja:

— Žēlīgā kundze, darāt, kā vēlaties, tikai teikšu jums atklāti: viņš nav jūsu pūliņu cienīgs. Pati redzat, ka mēs viņu ne aiz ļauna prāta vedam uz karātavām. Vai tad jūs domājat, ka mēs, visi ciema ļaudis, kopīgi nebūtu papūlējušies, ja bijusi kaut maza cerība viņu iztaisīt par kārtīgu cilvēku? Bet kur nu šo pārtaisīsi! Slinkums to apsēdis kā mēris, ko nevar izārstēt...

Kauču kundzei bija laba sirds, tomēr arī viņai zuda vēlēšanās sliņķim palīdzēt, un viņa sacīja:

—- Labie ļautiņi, tad dariet ar viņu, kā jums dieva prāts to liek!

Un zemnieki aizveda sliņķi uz karātavām. Tā sliņķis tika vaļā no zemniekiem, bet zemnieki no sliņķa.

Lai tagad pamēģina kāds sliņķis ierasties šai ciemā, ja tam pietiek drosmes!

Arī es tur biju. Pēc tam apsedloju zirgu, pie jums atauļoju un izstāstīju šo pasaku, kā nu mācēju.

IVANS TARBINIEKS

STāsta, reiz dzīvojis kāds krievs, vārdā Ivans. Viņš no bērna kājas dienējis zaldātos. Kā vienu noteikto kara klausības laiku nodienējis, tā atkal sācis dienēt no jauna, līdz pēdīgi turpat dienestā arī novecojis. Nu priekšniecība, redzēdama, ka Ivans savu kara klausību izpildījis, atlaida viņu brīvībā ar pilnu zaldāta apbruņojumu, iai iet, kurp acis rāda, un ceļam vēl iedeva divus rubļus naudas.

Ivans pateicās priekšniekiem, uz atvadām vēl iedzēra kopā ar saviem dienesta draugiem pāris malku brandavīna un dziedādams devās ceļā.

Tā nu iet Ivans, meimurodams no vienas ceļa malas uz otru, pats nezina kurp. Turpat priekšā pa ceļmalas taciņu iet dievs ar svēto Pēteri. Pēteris, izdzirdis aiz muguras dziedāšanu, atskatās un ierauga: pa ceļu streipuļo zaldāts.

—• Kungs, — Pēteris izbijās, — pieliksim soli vai nogriezīsimies sāņus. Nedod dievs, ja šis zaldāts ir kauslis un kašķa meklētājs — nepatikšanas vien būs. Atceries, kā mani viņreiz šāds plītnieks ar dunkām pacienāja.

— Ko tu, Pēter, uztraucies? — dievs viņam sacīja. — Gājējs, kas iet dziedādams, nekad nav bīstams. Šis cilvēks ir zaldāts — ar labu un mīkstu sirdi. Viņam pie dvēseles ir tikai divi rubļi. Vai gribi — pārbaudīsim? Tu apsēdies tilta vienā galā un izliecies par ubagu, bet es apsēdīšos otrā galā. Redzēsi, ka nabadziņš atdos mums abus rubļus! Ielāgo, Pēter, es tev jau neskaitāmas reizes esmu teicis, ka šādi cilvēki iemanto debesu valstību.

Tā nu svētais Pēteris apsēdās tilta vienā galā, bet dievs — otrā, un abi lūdz dāvanas.

Ivans uziet uz tilta, izvelk no azotes abus rubļus: vienu atdod Pēterim, otru — dievam un saka:

— No katra pa diedziņam, nabagam — krekls. Ņemiet! Man dievs tos iedeva, es dodu tālāk. Gan dievs man atkal iedos, tāpēc ka viņa žēlastībai nav gala.

To pateicis, Ivans atkal dziedādams soļoja vien tālāk.

Pēteris izbrīnījās un sacīja:

— No tiesas, kungs, viņam ir laba sirds. Kazi, nevajadzēja viņu atlaist bez tava dievišķā atalgojuma.

— Nekas, Pēter. Gan es par viņu parūpēšos.

Dievs un Pēteris pielika soli un drīz vien Ivanu panāca. Tas tikai iet savu ceļu un dzied uz nebēdu, it kā tam piederētu visa pasaule.

— Labu ceļa vēju, Ivan, — dievs viņu uzrunā. — Jāsaka, tu dziedi tik jauki kā no grāmatas.

— Tencinu par labu vārdu, — Ivans izbrīnējies atbild. — Bet saki, no kurienes tev zināms, ka mani sauc par Ivanu?

— Kas tad cits to zinās, ja es ne? — dievs atbild.

— Bet kas tu tāds esi, ja tik lielīgs? — Ivans dusmīgi noprasa.

— Es, Ivan, esmu tas ubags, kam tu pasniedzi dāvanu. Bet tas, kurš nabagam nepažēlo, no dieva saņem atpakaļ — tā tas svētajos rakstos sacīts. Nu tad še, saņem savu naudu atpakaļ, jo mums tā nav vajadzīga. Es tikai Pēterim gribēju parādīt, cik tev laba sirds. Redzi, Ivan, es esmu dievs un varu tev dot visu, ko tikai vēlies, tāpēc ka tu esi žēlsirdīgs un taisnīgs cilvēks.

Ivans aiz pārbīļa sāka drebēt, un tai pašā mirklī viss reibums pārgāja. Viņš nokrita dieva priekšā ceļos un lūdza:

— Dievs kungs, ja no tiesas tu esi pats dievs, tad esi tik žēlīgs un svētī man šo tarbu, lai es tajā varētu iebāzt katru, ko vien gribētu, un lai neviens bez manas atļaujas no tās netiktu laukā.

Dievs pasmaidīja un, svētīdams tarbu, sacīja:

— Ja tev, Ivan, kādreiz apniks pa pasauli mētāties, tad nāc pie manis par vārtu sargu. Redzēsi, ka neklāsies slikti.

— Ar lielāko prieku, kungs! Katrā ziņā nākšu, — Ivans atbildēja. — Bet nu iešu un palūkošu kādu iebāzt savā tarbā.

To pateicis, Ivans devās taisni pāri laukam — turp, kur tālumā kalna galā varēja samanīt lielas mājas. Gāja, gāja, līdz pievakarē sasniedza šīs mājas. Daudz negudrodams, iegāja pie bajāra un palūdza naktsmājas. Bajārs bija liels skopulis, tomēr, redzēdams, ka Ivans ir cara zaldāts, neuzdrīkstējās atteikt. Dusmas valdīdams, viņš lika sulainim pasniegt Ivanam vakariņas un pēcāk nolikt to gulēt pamestā mājā, kurā guldināja visus nelūgtos viesus. Sulainis tā arī izdarīja: vispirms Ivanu paēdināja, bet pēcāk aizveda uz pamesto māju gulēt.

«Nu gan viņš nedabūs ne acu aizvērt,» bajārs nodomāja, kad bija nodevis sulainim pavēli. «Vajadzēs augu nakti ar velniem noņemties. Redzēsim, kurš kuru pieveiks: zaldāts velnus vai velni zaldātu?»

Pamestajās mājās, kā zināms, allaž mitinās velni. Bet Ivanam tas nebija ne prātā. Līdzko bajāra sulainis viņu atstāja vienu, viņš sakārtoja savu ieroci, noskaitīja, kā parasts, vakara pātarus un ar visām drēbēm nolikās gulēt uz dīvāna, kas bija mīksts kā vate. Tarbu ar diviem rubļiem nolika sev pagalvī un jau taisījās iemigt, jo bija pārlieku noguris. Bet kur nu! Nabadziņš tikko nopūta sveci, kad viens izrāva viņam spilvenu un aizmeta to tālu kaktā. Ivans tai pašā mirklī paķēra zobenu, pielēca kājās, aizdedza sveci un sāka pārmeklēt visu māju, tomēr neko neatrada.

— Tad ta brīnumi! Vai nu māja apburta vai zeme līgojas, ja spilvens no pagalvja pats aizlidoja? Un ko es te kā jukušais meklēju? >— Ivans, pārmezdams krustu, sacīja, tad, līdz zemei paklanījies, likās atkal gulēt. Tikko sāk laisties miegā, kad pēkšņi dzird tādu kā kaķa ņaudēšanu, kā cūkas urkšķēšanu, tādu kā vardes kurkstēšanu, kā lāča rūkšanu. Vārdu sakot, sākās tāda brēkoņa un ņurdoņa, kaut bēdz no mājas laukā! Nu Ivans apjēdza, kas par lietu.

— Pagaidiet vien, es jūs tūliņ pārmācīšu! — viņš sacīja un tad skaļā balsī iesaucās: — Marš, velni, tarbā!

Nelabie cits pēc cita sametās tarbā, it kā vējš šos būtu sanesis. Kad visi bija salīduši, Ivans ķērās klāt un tos kārtīgi samizoja. Pēc tam aizsēja labi cieši tarbai galu un palika to sev pagalvī, pirms tam vēl nešķīsteņus pienācīgi pacienājis ar dunkām, ka šie vai garu izlaida laukā. Nu Ivans likās gulēt, uzlicis galvu uz tarbas, un, neviena netraucēts, iemiga taisnīga cilvēka miegā .. .

īsi pirms gaiļiem Velnu Vecis — galvenais velnu priekšnieks pamana, ka daži viņa kalpi nav atgriezušies ellē, un laižas pats tos pa zināmiem ceļiem meklēt. Vienā mirklī atjož līdz pamestajai mājai, nemanīts ielien pie Ivana istabā un tam guļošam dod tādu pļauku, ka nabaga zaldāts uzlec augšā kā dzelts un iebļaujas:

— Marš, tarbā!

Velnu Vecis ielīda tarbā, ka ne iepīkstēties nedabūja, un tieši citiem velniem uz galvas, jo citur vairs vietas nebija.

— Lai notiek — tūdaļ es ar jums, nešķīsteņiem, izrēķināšos: izdzīšu dullumu no galvas, — Ivans noskaities sacīja. — Skat, ko šie sadomājuši — ar mani cīkstēties! Tad ziniet: es jūs tā pārmācīšu, ka pat suņi par jums smiesies!

Ivans apģērbās, uzkāra plecā šauteni un, izgājis pagalmā, sacēla tādu jampadraci, ka visi bajāra ļaudis saskrēja skatīties.

— Kas tev lēcies, zaldāt? Ko tu tik agri jau augšā un taisi šitādu traci? — bajāra kalpi prašņā, samiegojušies cits citu grūstīdami kā aklas vistas.

— Ekur saķēru zaķus un gribu tiem novilkt ādas, — Ivans paskaidro.

No trokšņa pamodās arī pats bajārs un vaicā:

— Kas tur pagalmā par jezgu?

— Šis krievs mums visu nakti neļāva gulēt. Velns viņu sazin, kas tam lēcies . . . Sakās noķēris zaķus un gribot tiem novilkt ādas, lai jūsu labdzimtība neņem ļaunā.

Te jau arī pats Ivans nāk pie bajāra ar savu tarbu, kas mudžēt mudž pilna ar velniem.

— Pavei, kungs, ar ko cauru nakti noņēmos . . . Toties tavu māju attīrīju no velniem. Nu tie klāt, lai tevi pirmie no rīta pazemīgi sveicinātu. Pavēli, kungs, atnest šurp rīkstes! Gribu šos nešķīsteņus izdzīt caur stroju, lai šie mani, dieva kalpu Ivanu, piemin visu mūžu.

Bajārs reizē ir izbijās, ir nopriecājās, jo krietnu žūksni naudas bija izgrūdis mācītājiem par mesu noturēšanu, lai izdzītu velnus no mājas, tomēr viss bija veltīgi. Nu, redzams, Ivans ar tiem ticis galā. Pieveicis nelabos kā niekus!

— Labs ir, Ivan, — bajārs apmierināts sacīja. — Tu dabūsi rīkstes, cik uziet, un dari savu darāmo, kā pašam tīkas, beidzot es varēšu brīvi atvilkt elpu!

Drīz Ivana priekšā apstājās rati, piekrauti pilni ar rīkstēm, kā pats to bija vēlējies. Viņš ņem tās un pēc visiem noteikumiem sien pa divām un trim kopā.

Pa to laiku Ivanam apkārt jau sanākuši visi ciema ļaudis. Kurš gan negribēs paskatīties, kā velnus mizos! Tie nav nekādi joki!

Ivans atraisa maķenīt tarbu, lai var iebāzt roku, izvelk vienu velnu aiz ragiem ārā un tik pamatīgi noper, ka nešķīstenim vai āda svilst. Tad palaiž vaļā, stingri pieteikdams šurp vairs nekad nerādīties. Un tā visus pēc kārtas.

-— Nekad, Ivan, kamēr vien dzīvosim, — nešķīsteņi solās, locīdamies aiz sāpēm, un, pasprukuši vaļā, aizšaujas prom kā lodes.

Ļaudis skatījās un smējās, vai no kājām krizdami, jo sevišķi bērni.

Pēdīgi Ivans, saķēris aiz bārdas, izvilka no tarbas Velnu Veci — pašu velnu priekšnieku un sāka to mizot, ka lupatas vien leca:

— Še tev, Velnu Veci! Tu dikti kāroji izkauties, tad še, lūdzams, saņem, ko gribēji! Kazi, citreiz tev, nolāpītais velna dzimums, vairs nenesīsies prāts uz ļaužu mocīšanu! Bet nu — lasies prom! — un Velnu Vecis aizdiedza citiem pakaļ, ka papēži vien nozibēja . . .

— Dod, dieviņ, tev ilgu mūžu, — sacīja bajārs, apkampdams un skūpstīdams Ivanu. — Par to, ka tu manu māju atpestīji no velniem, es tev gribu atlīdzināt: no šīs dienas tu vari dzīvot pie manis bez kādām rūpēm un raizēm.

— Nē, saimniek, tas man neder, -— Ivans atbildēja. — Iešu labāk kalpot mūsu debesu valdniekam.

To pateicis, Ivans apjoza zobenu, piesēja pie sāniem tarbu, cēla mugurā mantu maisu, uzmeta plecā šauteni un devās pie dieva. Ļaudis, noņēmuši cepures, novēlēja viņam laimīgu ceļu, lai viņš ietu, kurp iedams.

— Labu ceļa vēju! — sacīja bajārs. — Ja tu pie manis paliktu, es tevi kā brāli mīlētu, bet, ja tu sadomājis iet prom, — mīlēšu tevi vēi vairāk.

Redzams, bajāram pašam bija bailes no tarbas, un tāpēc viņš ne sevišķi bēdājās, ka jāšķiras no Ivana, kurš viņam bija izdarījis tik daudz laba.

Bet Ivanam par to maza bēda. Viņš iet tik savu ceļu tālāk. Kuru ceļā satiek, tam jautā, vai nezina, kur dzīvo dievs. Tomēr visi tikai raustīja plecus un neattapās, ko uz tik jocīgu vaicājumu atbildēt.

— Vienīgi svētais Nikolajs to zina, — noteica Ivans, izņēma no azotes svētbildi, no abām pusēm to nobučoja un — tavu brīnumu! — tai pašā mirklī jau atradās paradīzes vārtu priekšā. Daudz negudrodams, sāka cik spēka klaudzināt pie vārtiem. Pēteris no iekšpuses vaicā:

— Kas tur ir?

— Es.

•— Kas tu esi?

— Ivans.

— Bet ko tev vajag?

— Vai tabaka tev ir?

— Nava.

— Un brandavīns?

— Nava.

— Un sievieši?

-— Nava.

— Un muzikanti?

— Nava, Ivan! Ko tu ar mani jokus dzen?

— Bet kur tad ir brandavīns, sievieši un muzikanti?

— Ellē, Ivan. Šeit nav.

— Ak tā. Tad jau iznāk, ka šeit, paradīzē, nekā nav, viss tukšs kā izslaucīts, — Ivans noteica un, daudz negudrodams, devās uz elli. Kas to zina, pa kādiem ceļiem viņš gāja, tomēr beidzot nonāca pie elles vārtiem, paklaudzināja un uzsauca:

— Ei, vai tabaka jums ir?

— Ir, — atbild aiz vārtiem.

— Un brandavīns?

— Ir.

— Un sievieši?

— Kā nu nebūs! Ir.

— Un muzikanti?

— Cik tikai uziet!

— Tad jau labi. Tas man tieši pa prātam. Veriet tik ašāk vārtus vaļā, — Ivans mudina, piesperdams ar kāju un berzēdams rokas.

Velns, kas tobrīd stāvēja pie vārtiem sardzē, nodomāja, ka tas ir viņu pastāvīgais apmeklētājs, atvēra vārtus un redz: viņa priekšā stāv Ivans Tarbinieks!

— Vai manu, vai! Nu ir ķibele! — velni sāka vaimanāt, kasīdami pakaušus. — Tagad mums labi neklāsies.

Bet Ivans liek ātrāk padot brandavīnu, tabaku un atvest muzikantus, jo viņam prāts nesas tikai uz līksmošanu.

Nelabie saskatās, redz, ka Ivans jokus neprot, sāk stiept no malu malām brandavīnu, tabaku, saukt muzikantus. Ar vārdu sakot, dara visu, ko Ivans vēlas. Skrien pa galvu pa kaklu, kā vilciņi griežas, lai tikai Ivanam izdabātu, jo no tarbas tiem vairāk bail nekā no svētā krusta.

Tikmēr Ivans piedzeras pilns kā zābaks un sāk pa elli bļaustīties, dancot kazaciņu, raut velnus un velnu sievas līdzi dejā: apgāž galdus, visu izmētā pa malu malām — no smiekliem var katrs vai pušu pārplīst! Ko velniem iesākt? Nabadziņi visādi izdomājas, izgudrojas, pārliek gan šā, gan tā, tomēr neviens netiek gudrs, kā Ivanu padzīt. Elles Pēda — ragana, kas gudrāka par citiem velniem, Velnu Vecim saka:

— Esat gan jūs tukšpauri! Nesaprotu, ko jūs būtu iesākuši bez manis! Stiepiet šurp labi aši toveri, suņa ādu un divas rungas: es sameistarošu tādu mantiņu, ka vienā mirklī no Ivana šeit ne smakas nepaliks!

Velni atnesa visu, ko viņa lika. Elles Pēda iztaisīja bungas, klusiņām aizzagās Ivanam garām, izgāja aiz vārtiem un sāka tās rībināt, kā karā saucot: tra-ta-tā!

Ivans atjēdzās, uzmeta plecā šauteni un ar vienu lēcienu bija pa vārtiem laukā.

Tad Elles Pēda mudīgi ieskrēja iekšā, velni aizcirta Ivanam aiz muguras vārtus, aizšāva priekšā labi cieši bultas un nevarēja vien nopriecāties, ka tikuši vaļā no tarbas. Ivans dauzīja vārtus ar dūrēm cik spēka, sita ar šautenes galu, tomēr velti — velni nu ir gudrāki, nelaiž vis šo iekšā.

— Labi, ragaiņi! Ja nonāksiet vēlreiz manās rokās, no tarbas vairs laukā netiksiet!

Bet velni cieš klusu un nesaka ne vārda.

Redzēdams, ka elles vārti aizbultēti ar septiņām bultām, apkalti ar dzelzi un velni tos nedomā atvērt, Ivans atmeta visam ar roku: ir mūzikai, ir tabakai, ir brandavīnam un devās atpakaļ uz paradīzi kalpot dievam tam kungam.

Aiziet pie paradīzes vārtiem, nostājas sardzē un stāv, ne acu nemirkšķinot, tā cauras dienas un naktis pēc kārtas kā sastindzis.

Pēc kāda laiciņa pie vārtiem ierodas Nāve un grib tikt pie dieva pēc pavēles.

Ivans paceļ zobenu, pieliek Nāvei tieši pie krūtīm un vaicā:

— Kurp tu, ragana, gribi iet?

— Pie dieva, Ivan, pēc pavēlēm.

— Nedrīkst, — Ivans atbild. — Pats ieiešu un atnesīšu tev atbildi.

— Nē, Ivan, man jāiet pašai.

Ivans redz, ka Nāve laužas iekšā ar varu, sadusmojas un iesaucas:

— Marš, ragana, tarbā!

Un Nāve stenēdama un vaidēdama lien tarbā, kaut vai raudi, to redzēdams. Bet Ivans ne ausi neceļ, aizsien tarbu ciet, pakar kokā un sāk klaudzināt vārtus. Pēteris atver un redz — viņa priekšā stāv Ivans.

-— Klausies, Ivan, — Pēteris vaicā, — vai tev vēl nav apnicis bez darba pa pasauli blandīties?

— Līdz kaklam apnicis, svētais Pēter.

— Un ko tu gribi?

-— Gribu pie dieva tā kunga tikt uz pāris vārdiem.

— Nu labi, Ivan, ej vien. Paradīzes vārti tev allaž vaļā, jo tu šeit esi savējais.

Ivans aiziet taisnā ceļā pie dieva un tam saka:

— Nezinu, dievs kungs, vai tev tas zināms vai ne: es jau ilgu laiku stāvu sardzē pie paradīzes vārtiem. Patlaban tur atnākusi Nāve un vaicā, ko tu viņai liksi darīt?

— Nodod, Ivan, viņai šādu manu pavēli: lai viņa trīs gadus pēc kārtas pievāc tikai tādus večukus kā tu . . . — labsirdīgi smaidīdams, saka dievs.

— Labi, dievs kungs, — Ivans domīgs nosaka. — Nu tad es iešu nodot tavu pavēli.

Ivans aizgāja, izlaida Nāvi no tarbas ārā un saka:

— Dievs kungs tev lika trīs gadus pēc kārtas pārtikt tikai no veciem kokiem, bet jaunos neaizskart! Vai saprati? Tagad ej un izpildi dieva pavēli!

Nāve devās pa mežu mežiem, pikta kā negaisa mākulis, un nu grauž vecos stumbrus, ka zobi šņirkst.

Tieši pēc trim gadiem viņa atkal nāk pie dieva pēc pavēles, bet, līdzko iedomā Ivanu, tā aiz bailēm nespēj paiet — kājas ļogās, pār muguru šermuļi skrien.

-— Sī nolādētā tarba mani pašu zārkā iedzīs, -— Nāve vaimanā. — Bet ko lai dara, jāiet vien ir.

Iet, iet, līdz nonāk pie paradīzes vārtiem. Tur priekšā atkal Ivans.

— Tu aizvien vēl šeit, Ivan?

— Kā tad citādi! — Ivans atbild, pagriezdamies uz papēžiem pa kreisi un izstiepdamies taisns kā stīga Nāves priekšā. — Kur lai citur es būtu, ja šeitan ir mana dienesta vieta?

— Es domāju, ka tu pa pasauli blandies.

— Man tā pasaule bija līdz kaklam — pats aizmuku no tik saldas dzīves. Kaut tā izputētu! Galīgi apriebusies! Bet kālab tu, vecā ragana, tik izkāmējusi?

— Aiz tavas žēlastības, Ivan. Bet ceru, ka tu mani vairs nemocīsi un ielaidīsi pie dieva. Man viņam šis tas svarīgs sakāms.

— Gaidi vien, ka laidīšu! Nav jau ugunsgrēks, nedeg! Vai tikai tu nedomā ar dievu mēļot?!

— Vai, Ivan, cik tu kļuvis iedomīgs!

— Kas vēl nebūs! Šī vēl degunu cels! Marš, tarbā!

Nāve lien tarbā, bet Ivans šo vēl iedunkā, sacīdams:

— Ar citiem dzen jokus, cik patīk, bet man joki nav prātā!

Dievam tas viss bija zināms, tomēr viņš pieļāva, lai jau notiek pēc

Ivana prata, jo Nave sava mūža ne mazums visādu briesmu darbu pastrādājusi.

— Vadzi, svētais Pēter, atver vārtus, — sacīja Ivans, paklaudzinājis pie vārtiem.

Pēteris atver, un Ivans atkal ierodas pie dieva un saka:

— Dievs kungs, Nāve vaicā, kādus darbus tu viņai atkal uzdosi? Un, lai tava žēlastība neņem ļaunā, viņa ir tik nepacietīga, ka negrib ne brīsniņu pagaidīt, — prasa ātrāk atbildi.

— Nodod, Ivan, viņai šādu pavēli: lai viņa trīs gadus pēc kārtas pievāc tikai jauniņos, bet nākošos trīs gadus •— tikai nepaklausīgos bērnus.

— Klausos, dievs kungs, — Ivans atbild, palocīdamies līdz zemei.

-— Iešu un pateikšu, kā tu liki.

Atnāk, izlaiž Nāvi no tarbas un saka:

— Dievs tas kungs tev lika trīs gadus no vietas pārtikt tikai no jauniem kociņiem un nākošos trīs gadus — tikai no jauniem zariņiem: no kārklu, vītolu un citu koku atvasēm. Vecus kokus neaiztiec, citādi klāsies plāni! Nu, vai dzirdēji, ragana? Bet tagad aši prom pildīt dieva pavēli!

Norijusi rūgtumu, Nāve pikta kā negaisa mākulis aizdrāzās pa birztalām, ozolainēm un ataugām. Ko citu lai iesāk? Jāgrauž vien ir jaunie kociņi — kārklu zariņi, atvasītes. Nāvei jau žokļi klab, sānos un pakausī dur no snaikstīšanās pēc slaido papeļu zariem, no liekšanās pie krūmu saknēm pēc jauniem dzinumiem. Tā viņa remdināja savu izsalkumu, kā prazdama. Nomocījās trīs gadus pēc kārtas, tad vēl trīs gadus, līdz pēdīgi noteiktais soda laiks bija pagājis, un atkal devās pie dieva pēc jaunām pavēlēm. Nāve gan zināja, kas to sagaida, tomēr neko nevarēja darīt.

— Kaut to tarbu uguns sadedzinājusi! — Nāve lādējās, iedama uz paradīzi kā uz karātavām. — Nezinu, ko domāt un ko teikt par dievu to kungu, lai neapgrēkotos. Redzams, vecais jau galīgi prātu izdzīvojis, — ak kungs, piedod man grēkus! — ka tam plānprātiņam Ivanam atļauj ar mani tā izrīkoties. Gribētos redzēt, ko teiktu dievs, pats debesu un zemes valdnieks, ja nokļūtu Ivana tarbā. Vai arī svētais Pēteris. Tad gan viņi man noticētu.

Tā Nāve iet, sūrodamās un lādēdamās, līdz pienāk pie paradīzes vārtiem. Ierauga Ivanu, un tai tumšs vien gar acīm sametas. Tad nopūzdamās saka:

— Vadzi, Ivan, vai man atkal no tavas tarbas nebūs glābiņa?

— Kā tad citādi! Ja vara būtu manās rokās, teikšu atklāti, es tev acis kā velnam izdurtu un pašu uz iesma izceptu, — Ivans bēdīgs nosaka. — Rau, cik ļaužu no Ādama laikiem līdz mūsu dienām tu esi nobendējusi! Marš, neliete, tarbā! Bet dievam ne vārda par tevi, veco raganu nebildīšu! Jūs abas ar Elles Pēdu esat vienā maisā bāžamas! Tādas tikai gabalu gabalos saplosīt! Nu tu tupēsi tarbā tik ilgi, kamēr tur dzīva sapūsi!

Nāve tarbā vaid un sten, bet ko tas līdz! Ivans viņā ir neklausās. Pēc kāda laika pie vārtiem iznāk dievs — grib paskatīties, kādus jokus Ivans vēl pastrādājis ar savu tarbu.

— Ei, Ivan, kā sviežas? Vai Nāve te nav vairs rādījusies?

Ivans nodūra galvu, nosarka pār visu ģīmi un klusē, bet Nāve no tarbas dobjā balsī atsaucas:

— Es, dievs kungs, esmu šeit — tarbā. Kā tu, dievs kungs, pieļāvi, ka mani, nabadzīti, šis plānprātiņš Ivans visādi nozākā?

Dievs atsēja tarbu, izlaida Nāvi laukā un Ivanam saka:

— Nu tā, Ivan, pietiks jokus dzīt! Tu savu dziesmu esi nodziedājis. Protams, tev ir laba un žēlīga sirds, tas tiesa. Tomēr kopš tās reizes, kad es svētīju tavu tarbu, tu esi pārvērties. Bajāra velnus salieci ragā. Ellē tik traku dzīrošanu sarīkoji, ka tagad par tevi slava klīst tikpat kā par padzītu mācītāju. Ar Nāvi tev atļāvu izrīkoties, kā pats vēlējies. Bet ielāgo, dēls, visam savs laiks. Arī tev nu ir pienācis laiks mirt. Neko nevar darīt. Katram savs darbs darāms, arī Nāvei ir savi uzdevumi: viņa nedzīvo pasaulē sava prieka pēc, kā tu domā, bet pilda savu pienākumu.

Ivans, redzēdams, ka vairs nav nekādi joki, nokrīt dieva priekšā ceļos un ar asarām acīs lūdzas:

— Dievs kungs, es lūdzu tevi: atvēli man kauču vēl trīs dieniņas, lai varu parūpēties par savu dvēseli. Gribu pats ar savu vārgo roku pagatavot sev zārku un tad tajā iegulties: lai Nāve pēc tam dara ar mani, ko grib. Redzu, ka tik un tā manas dienas skaitītas, — ar katru brīdi jau dziestu laukā kā svece . . .

Dievs uzklausīja Ivana lūgumu, atņēma viņam tarbu, bet Nāvei lika atnākt pēc trim dienām un paņemt Ivana dvēseli.

Ivans palika viens un, bēdu nomākts, iegrima domās.

— Pamēģināšu atcerēties, cik daudz prieka savā mūžā esmu pieredzējis, -— Ivans sacīja pats sev. -— Armijā — tur nebija ne brīsniņa miera: Ivan, dari šo, Ivan, dari to! Pēcāk klīdu pa pasauli bez kādas jēgas, visādas muļķības pastrādāju. Tad devos uz paradīzi, no paradīzes uz elli, no turienes atkal uz paradīzi. Un kas šeit, tā sakot, bija par prieku! Kam man vajadzēja šurpu nākt? Te jau, šai izslavētajā paradīzē, nekā nav! Tukša muca tālu skan — no slavas vien neviens vēl nav paēdis. īsta sodība! Ne brandavīna, ne tabakas, ne mūzikas, ne līksmības — ne velna te nav! Atlikušas vairs trīs dienas, ko dzīvot, un tad, Ivan, tev beigas! Kazi, izspēlēt vēl kādu joku, kamēr nav par vēlu?

Tā Ivans, pieri rokās atspiedis, domīgs sēd, līdz pēkšņi tam ataust prātā kāda doma:

— Pag! Liekas, zinu, kas jādara. Lai būtu kas būdams, pamēģināšu . . . Tā kā tā man beigas!

Ivans par saviem divi rubļiem nopērk namdara rīkus, divus resnus nomaļu dēļus, četras durvju eņģes, naglas, divus riņķus un pamatīgu atslēgu. Viens, divi! — sanagloja sev zārku uz goda, kaut vai pašu caru guldini iekšā.

— Re če, Ivan, tas ir tavs pēdējais miteklis, — viņš sev sacīja. — Trīs olektis zemes — tas viss, kas tev atlicis! Nu tu pats redzi, kāds labums no tavas dzīves!

Ivans vēl nebija paguvis izteikt šos vārdus, kad Nāve jau klāt.

— Kas ir, Ivan, vai miršanai jau esi sagatavojies?

— Jā, esmu, — Ivans smaidīdams atbild.

— Tas man patīk! Liecies tik ātrāk zārkā, jo man nav daudz laika: arī citi gaida, lai tos izvadu ceļā.

Ivans iegūlās zārkā uz mutes.

-— Tā ne, Ivan, — Nāve saka.

-— Bet kā tad?

— Gulies, kā mironim klājas.

Ivans pagriezās uz sāniem, kājas pārkāra pār zārka malu.

— Kas tev, Ivan, lēcies? Tev saka vienu, tu dari otru. Vai ilgi vēl domā mani aizkavēt? Gulies, mīļais, kā nākas!

Ivans atkal apgriezās uz vēdera, galvu — sānis, kājas — pāri zārka malai.

—• Ir gan negals ar tevi! Vai tu no tiesas neproti zārka iegulties? Redzams, šai pasaulē tev nekas cits nav bijis prātā kā niekošanās. Tad kāp žigli laukā, es tev, cietpauri, pati parādīšu, kā pareizi jāguļ!

Ivans izkāpj no zārka un kaunīgi nostājas maliņā. Bet Nāve, gribēdama aiz laba prāta Ivanu pamācīt, liekas zārkā ar ģīmi uz augšu, kājas izstiepj taisnas, rokas saliek uz krūtīm, aizver acis un saka:

-— Vai tagad tev skaidrs, kā zārkā jāguļ?

Bet Ivans, ilgi negudrodams, tūdaļ — bliukš! — uzmet zārkam vāku virsū, aizslēdz ar atslēgu, uzveļ zārku sev plecos, aiznes pie platas un straujas upes, ielaiž to ūdenī un saka:

— Beidzot es tevi pieveicu. Vari peldēt pie visiem velniem! Nekad no zārka vairs netiksi laukā. Tevis dēļ man dievs atņēma tarbu, tad arī es tev nepaliku parādā!

— Paskaties, dievs kungs, ko tas Ivans atkal pastrādājis, — Pēteris smiedamies sacīja dievam. — Kāds pareizi teicis: laid nabagu aiz durvīm, tas aizlīdīs aiz galda.

Dievam sāka apnikt Ivana izdarības. Viņš sadusmots lika uzmeklēt zārku, attaisīt to vaļā un izlaist Nāvi laukā, lai tā pati izrēķinās ar Ivanu. Sacīts — darīts. Un, kad Ivans vairs Nāvi necerēja satikt, tā negaidot ieradās pie viņa un saka:

— Vadzi, Ivan, vai tāda bija mūsu noruna?

Ivans aiz pārsteiguma nespēj ne vārdiņa bilst.

— Vai tu vēl ilgi domā izlikties par muļķi? Ek, Ivan, vienīgi dieva

neizmērojamā pacietība un žēlsirdība spēj tik ilgi paciest tavus pārkāpumus un ietiepību! Tu jau sen būtu pārvērties pīšļos un kļuvis velniem par apsmieklu, ja dievs tevi nebūtu iemīlējis kā paša dēlu. Nu tad zini, Ivan: no šā brīža tu pats gaidīsi nāvi; uz ceļiem rāpodams, mani lūgsi, lai paņemu tavu dvēseli, bet es izlikšos nedzirdam, ļaušu tev dzīvot līdz pasaules galam, lai tu pats uz savas ādas izbaudītu, cik grūta ir dzīve sirmā vecumā! \

Un tā Nāve par sodību atstāja Ivanu pasaulē dzīvot.

Sen jo sen — kopš laika gala Klusums valda tajā malā.

Pēdīgi Ivans, nevarēdams sagaidīt savu pēdējo stundiņu, teica pats sev:

— Neiešu tās raganas dēļ galu sev darīt! Uz to viņa lai necer! Ja patīk, lai pati sev galu dara!

Stāsta, kopš tā laika, Nāvei par spīti, Ivans pasācis pīpīti kūpināt un tik sīvu plūmju brandavīnu dzert, ka vai visas iekšas svilst.

— Līksmo, Ivan, uzdzīvo, laid tik visas bēdas pār galvu! — viņš vēl allaž mēdzot sevi uzmundrināt.

Un kas cits viņam atliek, ja Nāve par to neliekas zinis?!

Tā Ivans nodzīvojis vienu mūžu, tad otru, bet Nāve vēl aizvien nav nākusi pakaļ. Kazi, vēl šodien viņš dzīvo, ja nav miris.

PASAKA PAR STANU, KAM DZĪVĒ RAIBI GĀJIS

Kādreiz dzīvoja vīrs, vārdā Stans. Cilvēks jau krietni gados, tomēr vēl neprecējies. Un dzīvoja viņš kopš bērna kājas viens starp svešiem ļaudīm, jo tēvs un

māte miruši, bet citu radu nebija, kas grūtā brīdī palīdzētu.

Kad Stans vēl bija mazs puika, viņš klīda apkārt no mājas uz māju, līdz pēdīgi apmetās dzīvot kādā lielā un skaistā ciemā. Tur viņš godīgi kalpoja te vienam saimniekam, te otram — tā ilgus gadus pēc kārtas, Un, kad puisim jau nāca pāri trīsdesmitiem, viņš bija paguvis iekrāt mazumiņu naudas, par ko nopirka dažas aitas, ratus ar vēršiem un slaucamu govi. Pēcāk uzcēla arī mājiņu un vairs negāja, svešiem kalpot, bet dzīvoja savās mājās kā visi citi ciema ļaudis. Mēdz taču teikt, ka pat akmens, ja ilgi stāv uz vietas, apaug ar sūnām.

Kad puisis bija ticis pie savas mājas un citas mantas, viņš ne mirkli nespēja nosēdēt bez darba: rosījās un kustējās kā ūdenszāle, pat naktīs negulēja. Nepagūst vēl atgriezties no vienas vietas, kad jau dodas uz citurieni, un tā viens pats ar visiem darbiem tika galā. Saprotams, tas nebija viegli. Kamēr pats braukāja, kārtodams darīšanas, nebija neviena, kas māju un lopus pieskata. Bet ko viņš, nabadziņš, lai iesāk? Nevar jau pušu pārplēsties! Tikai dievs to zina, cik daudz viņš nopūlējās, kamēr māju uzcēla un tika pie sava pavarda! Un nu raujas viens uz visām pusēm, strādā, cik spēdams, lai tiktu ar darbiem galā, bet kā būs tālāk, gan laiks rādīs.

Viss jau būtu bijis labi, ja puisi nesāktu mocīt vientulība. Darbdienās kaut kā vēl izturēja, jo, ierokoties darbā, viss aizmirsās. Bet garajās ziemas naktīs, kad laukā auroja vējš un plosījās putenis, vai arī svētku dienās, kas pa starpām iekrita, viņš nezināja, kur aiz vientulības dēties. Gluži kā dziesmiņā teikts:

Vientulība dzen no mājas, Eju ļaudīs — neatstājas. Mūku mājās kā no spoka, Šī jau atkal mani moka.

Redzams, tā cilvēkam nolikts, ka vienam nav nekāda dzīvošana. Un Stans sāka gudrot par precēšanos, tomēr, atcerējies, cik daudz citi vīri dabū ciest no sievām, sāka šaubīties un šo, pēc viņa domām, kutelīgo jautājumu atlika no dienas uz dienu — atkal un atkal visu pārdomāja un apsvēra . . . Vieni teica: sieva — tā esot caurs maiss. «Kā to lai saprot?» Otri teica: pasarg, dievs, ja gadās slinka un melīga sieva, — tā vīru izputinot, bet trešie stāstīja tādus brīnumus par sievām, ka puisis netika gudrs, kam īsti ticēt. Tiesa, Stanam bija gadījies sastapt arī starp vīriem dažu labu vēl gļēvāku un vārgāku par visvārgāko sievišķi. . . Tā nu iznāca, ka Stans brīžiem sarunājās pats ar sevi kā prātā jucis, bet vēl aizvien nespēja izšķirties: precēties vai ne? . . .

Te viņš sakās rudenī precēties, te ziemā, te pavasarī, te vasarā, tad atkal rudenī, kad lapas kokiem nobirušas. Taču laiks negaida —• arī Stans sāk novecot, tomēr neprecas, kāzu kā nav, tā nav. Un vai zināt, kā tautā saka? — «Līdz divdesmit gadiem puisis pats atrod sev sievu; līdz divdesmit pieciem — draugi tam sameklē; līdz trīsdesmit — preci-niece saprecina, bet pēc trīsdesmit — ja nu pats nelabais piepalīdz apprecināt.»

Tā tas notika arī ar Stanu: ne viņš pats apprecējās, ne draugi to apprecināja, ne arī veiklās un uzņēmīgās savedējas.

Stans pēc dabas nebija no runīgajiem, bet, ja teica kādu vārdu, tad tas bija vietā, un ne katrs ar viņu spēja ielaisties strīdos.

Daudzi meitu tēvi būtu gribējuši Stanu sev par znotu, tomēr puisim bija pašam sava zināšana — nekādi neļāvās pierunāties. Tā ar laiku visiem apnika ap Stanu noņemties: ir draugi, ir savedējas atmeta viņam ar roku: lai dara, kā pats atrod par vajadzīgu.

Kādā jaukā dienā Stans piecēlās līdz ar gaiļiem, pagatavoja mama-ligu ar brinzu un vēl šo to, ko nu dievs devis, salika visu tarbā, iejūdza vēršus un, pateicis: «Ar dieva palīgu!», brauca uz mežu pēc malkas. Gaismiņai svīstot, viņš jau bija mežā, piecirta pilnu vezumu malkas, pārsēja labi stingri ar virvi un, ,kamēr vērši ēda, pats apsēdās turpat ieturēt azaidu. Kad bija kārtīgi paēdis, puisim palika pāri vēl gabaliņš mamaligas. Viņš to saviļāja piciņā un pie sevis noteica: «Vai nu to mājās vedīšu? Labāk nolikšu uz celma, kazi, atradīs kāda dieva radībiņa, apēdīs un man paldies pasacīs.» Stans nolika mamaligu uz celma, iejūdza vēršus un, atkal pateicis: «Ar dieva palīgu!», ap pusdienas laiku brauca atpakaļ uz mājām. Tikko bija izbraucis no meža, sacēlās briesmīga vētra, sāka gāzt lietus kopā ar . sniegu — kļuva tik tumšs, kaut vai acī. dur, neko nevar saredzēt — ne priekšā, ne aiz muguras. Šķiet, dievs tas kungs izgāž pār pasauli savas dusmas — tādā laikā ir suns nelien no mājas laukā, kur nu vēl cilvēks! Toties velns par to priecīgs: šādā negaisā katrs var zaudēt pacietību un pret paša gribu iekrist grēkā.

Todien Velnu Vecis — galvenais velnu priekšnieks, kā parasts, mēģinādams dabūt sev kādu dvēseli, lika visiem saviem kalpiem izklīst pa pasauli — gan pa ūdeņiem, gan pa sauszemi — un sēt ļaužu starpā ienaidu, kā arī darīt visādus citādus neķītrus darbus.

Nelabie zibens ātrumā aizlaida katrs uz savu pusi. Viens aizjoza uz mežu: kazi, tur varēs pastrādāt vienu otru nedarbu — sakūdīt kādu pret dievu, salauzt kādam ratiem asi, nogāzt kādam vērsi no kājām, citus ievilkt kautiņā, lai izkaujas, līdz viens otru nosit, vai izdarīt vēl kādu nelietību, uz ko tikai velns ir spējīgs.

Kā todien veicās citiem velniem, nav zināms, bet tam, kurš bija devies uz mežu, izgāja pavisam greizi. Lai kā viņš centās, vai no ādas līzdams ārā, lai kā luncināja asti un jaucās cilvēku darīšanās, viss veltīgi. Nekur nekas nenotika — tik un tā nabadziņš bešā palika.

Izošņādams malu maliņas un šaudīdamies te uz vienu, te uz otru pusi, velns pēdīgi uzdūrās riteņu sliedēm. Viņš klusiņām devās pa tām uz priekšu, līdz nonāca tai vietā, kur Stans bija krāvis malku. Bet tur neviena vairs nebija, jo, kā jau sacīts, puisis labi sen bija aizbraucis, mājās.

Redzēdams, ka arī šeit viņu piemeklējusi neveiksme, nabaga velns aiz bēdām sāka griezt zobus: ko nu lai iesāk — kā ar tukšām rokām lai rādās Velnu Vecim acīs? Pie kam no ilgās klaiņošanas jau sāpēja galva un vēders aiz izsalkuma kurkstēja.

Tā velns, apjucis un pieri saraucis, stāv, nezinādams, ko iesākt, kad pēkšņi ierauga uz celma mamaligas piciņu. Priecīgs paķēra to un norija, ka manīt nemanīja. Tad nosprieda, ka šeit vairs nekas nav darāms, ierāva asti kājstarpi un atgriezās pie saimnieka. Tikko viņš ienāca ellē, Velnu Vecis tūdaļ vaicā:

— Stāsti nu, dēls, kā veicās? Cik dvēseļu sagūstīji?

— Tikpat kā nevienas, saimniek, — velns, drebēdams aiz bailēm, nedroši atbild. — Redzams, nelaimīgā brīdī būšu devies ceļā. Laiks bija pārlieku draņķīgs: šodien tikai viens cilvēks uzdrošinājies atbraukt uz mežu. Bet arī tas izslīdēja man no nagiem — pārāk vēlu tiku tam uz pēdām. Par laimi, uz celma atradu gabaliņu mamaligas un apēdu, citādi vēders aiz izsalkuma jau bija sācis burkšķēt. Bet vairāk, jūsu tumsība, man nav ko teikt.

— Ak tu nešķīstais gars! Mamaligu apriji, bet vai to tu zini, ko tas cilvēks, likdams mamaligu uz celma, bija teicis?

— Nezinu, saimniek.

— Par ko tu domā, ja pat to nezini, ko mirstīgie runā! Nu labi, es pats tev pastāstīšu, kaut mežā neesmu bijis. Tad klausies! Tas cilvēks teica tā: «Kas šo mamaligu apēdīs, man paldies pasacīs.» Vai tu paldies pateici, kad apēdi?

— Nē, nepateicu, saimniek.

— Ak tu nejēga! Tavs uzdevums ir izdibināt, ko cilvēki domā, bet tu pat to nezini, ko viņi skaļi runā! Kā lai ilgāk uz tevi paļaujos? Nu labi, par to es tevi pārmācīšu, tad citreiz būsi gudrāks. Šai pašā mirklī dodies pie tā cilvēka un uzticīgi viņam kalpo trīs gadus no vietas, lai kādus darbus viņš tev liktu darīt. Algu naudā neņem, bet nolīgsti tā, lai pēc tam, kad savu laiku būsi nokalpojis, tu varētu paņemt no viņa mājas to, ko pats gribētu. Tikai pieraugi, ņem tādu mantu, kas noderētu Elles Pēdai, citādi, rau, visi elles paklāji jau sadiluši... Redzēsim, vai pratīsi paņemt īsto mantu. Bet tagad, ja esi gatavs, — marš, ceļā!

— Jā, saimniek, esmu gatavs!

Velns vēl paskrējās pa elli, ieskatījās Elles Pēdas kambarī, lai redzētu, kā tur trūkst, un aizdrāzās ko kājas nes izpildīt Velnu Veča pavēli. Netālu no Stana mājas viņš pārvērtās par gadus astoņus vecu puiku vāciešu drēbēs un sarāvies lēnām vilkās uz Stana pagalma vārtu pusi. Stans tobrīd bija tikko noņēmis no uguns katliņu un jau taisījās apmaisīt mamaligu. Te pēkšņi dzird: suņi sāk neganti riet, it kā gribētu kādu saplosīt gabalos. Ieskatās ciešāk — kas tad tas? Puika, no .suņiem mukdams, uzrāpies vārtu stabā. Stans izskrēja laukā un uzsauca:

— Mierā, Hermuz! Prom, Balan! Šurp, Zurzan! Marš, visi prom! Bet kā tu, mazais, te gadījies? Ko tu šeit meklē, suņu biedēkli?

— Tu, tēvocīt, vaicā, ko meklēju? Esmu bāra bērns — man nav ne tēva, ne mātes un tāpēc gribētu pie tevis nolīgt par kalpu.

— Par kalpu? Tev, puisit, pat zosis noganīt nebūs pa spēkam... Cik tad gadu?

— Turpat jau trīspadsmit.

— Trīspadsmit?... Redzams, pareizi saka, ka zvirbulis jebkurā vecumā izskatās tikai tāds nieka putnelis... Es vairāk par septiņiem tev gan nedotu, augstākais — astoņi. Tiesa, šais drēbēs tu izskaties vēl mazaks un vārgāks, nekā patiesībā esi. Nesen mušu ciema bija ieklīdis kāds cits puika, līdzīgs tev, tikai vēl «švītīgāk» uzcirties:

Tāds kā kaftans, svārki veci Bija uzstīvēti plecos,

Kājās bikses — angļu modes,

Bet tās ... saēdušas kodes!

Kad šis puika gāja pa ceļa vidu, bikses, likās, to vilka sānis. Viņš visiem stāstīja, ka uzpērkot aitu ādas. Sekur, pie mana pagalma vārtiem, es viņu tik tikko paglābu no Zurzana zobiem. Zurzans tā ņēmās viņu apstrādāt, ka šim lupatas vien pajuka. Tā puisim nekas cits neatlika kā iet prom. Sak, iegrieztos biežāk es šajās mājās, bail tikai suņus sacelt kājās. Vēl tagad, šķiet, redzu viņu stāvam saplēstās drēbēs un uzlasām augšā kankarus. Kazi, pēc brītiņa arī ar tevi būtu noticis tas pats. Kā ta tevi sauc?

— Par Kiriku.

— Vai tev pats svētais Kiriks būs kūmās stāvējis, nu tas Greizais, kas velnus tur, aiz matiem saķēris?

— Par tādu svēto es neko nezinu, bet mani no tiesas sauc par Kiriku.

— Man jau viena alga, kas tevi krustījis, bet jāsaka — vārdu gan viņš tev trāpīgu ielicis, — tu, Kirik, no tiesas izskaties kā zvirbulēns Čiriks.

— Kāds nu, tēvocīt, esmu, tāds esmu. Ir gadījies redzēt dažu labu lielu kā... milzi, bet kāds no tā labums? Tikai pēc darba var spriest par cilvēku. Un vai tad jums no svara mans vārds? Bet kā jūs sauc?

— Par Stanu, bet, kad, mazs būdams, reiz saslimu, man ielika otru vārdu — Ipatu^3, un tā kopš tā laika man ir divi vārdi.

— Tad jau, tēvocīt, šī dziesmiņa par jums būs sacerēta:

Mūsu Ipats alus kausu Vienā mirklī izmet sausu Un jau tūdaļ citu tver,

Atkal mirklī sausu dzer.

— Paskat, Kirik, kas tu par velna zelli — trāpīji tikpat kā naglai uz galvas! Gudrs kas gudrs — visu zini. Tiesa, augumā neesi padevies, toties prāta netrūkst. Nu tad pamēģini atminēt manu mīklu: «Vispirms plašums, tai plašumā — karstums, tai karstumā — žuburains, tai žuburainajā — vēderains, tai vēderainajā — baltums, tai baltumā — dzeltenums, tai dzeltenumā — jumprava danco.» Nu, kas tas ir?

Kiriks pasmaidīja un saka:

— Ja atminēšu, vai dosi to nogaršot?

—• Vai tu zini, kas tas ir? Vispirms atmini, tad redzēsim.

— Kas tur ko neatminēt! — Kiriks saka. — Istaba, pavards ar uguni, trijkājis, čuguna pods, podā ūdens, kukurūzas milti un stampiņa, ar ko maisa mamaligu.

— Pareizi, Kirik! Nu es redzu, ka tu no tiesas neesi ar pliku roku ņemams! Saki, cik tad gribi gadā, un paliec pie manis par kalpu!

— Es, tēvocīt, uz vienu gadu neesmu ar mieru . . .

— Tad saki, uz cik ilgu laiku gribi līgt?

— Uz trim gadiem. Man nepatīk bieži mainīt saimniekus, bez tam gribu arī šo to iemācīties, pie tevis kalpodams.

— Tas man, Kirik, vēl izdevīgāk. Tad saki, kādu algu tu prasi par trim gadiem?

-— Kādu algu? Apģērbu un ēdienu, cik nāksies, bet, kad nolīgtais laiks izbeigsies, atļauj paņemt no tavas istabas to, ko es pats gribēšu.

— Kas tad tā par norunu? Kazi, sagribēsi paņemt manu dvēseli vai sazin ko, kas tev prātā iešausies!

— Esi mierīgs, tēvocīt Ipat, tik daudz es no tevis neprasīšu. Paņemšu no tavas istabas tikai to, kas tev pašam gluži lieks.

— Tā, tā, — Ipats noteica. — Par šādu valodu tevi vajadzētu ar spriguli noslānīt. Varbūt pasaukt Balanu, lai tas tev palīdz runāt skaidru valodu?

— Kā nu zini, tēvocīt Ipat. Noruna paliek noruna. Labāk iepriekš visu norunāt, nekā pēcāk strīdēties.

— Un vai tad es ko citu saku! Ek, tu velna zellis! Nevadā mani aiz deguna, bet pasaki skaidri un gaiši, ko vēlies.

— Ko tu, tēvocīt Ipat, nieku dēļ galvu lauzi! Nav jau runa par karaļvalsti.

— Nu labi, Kirik, paliec pie manis, gan tad sarunāsim. Redzu, tņ esi puisis ar galvu un, kas zin, arī labs strādnieks. Rādās, saproti, kas un kā.

— Vari neraizēties, tēvocīt Ipat, — Kiriks atbildēja. — Kas par to, ka augumā esmu tāds pamazs, toties darbu padarīšu tā kā neviens cits, kauču tam būtu zvaigzne pierē.

— Viss var būt. Apvārdot tu jau proti, tikpat kā medu uz lūpām zied. Bet arī saimnieks tev trāpījies labāks par labu. Tikai iepriekš vienosimies: valodā esi laipnīgs, lieki nekaitini mani ar nepiedienīgiem vārdiem, citādi noskaitīšos un tad •— lai dievs tevi sarga!

— Arī par to vari neraizēties, tēvocīt Ipat.

— Nu tad norunāts. Tagad nāc iekod: seku būs aitu siers, kartupeļi ar ķiplokiem un mamaliga. Loki tik visu iekšā un pēc tam — pie darba!

Puika pietupās pa gana modei uz viena ceļgala, uz ātru roku ieturēja azaidu un ķērās pie darba. Un viss viņam gāja no rokas, likās, puika jau kopš bērna kājas šeit būtu dzīvojis. Arī pats īpats priecīgs turēja viņam līdzi, aizmirsis visas savas skumjas un vientulības ilgas. Kopš Kiriks nolīga pie Ipata par kalpu, Ipatam bagātība pati nāca mājā, un viņš tai drīz vien nezināja skaita.

Apkārt pagalmam sacēla tik ciešu asu mietu žogu, ka ir vējš tam nespēja izpūst cauri; sabūvēja jaunas kūtis un laidarus, kuros salaida govis un vēršus; uzcēla aitām ziemas kūti; vistām un cūkām — kūtiņas; uzbūvēja klētis ar daudziem apcirkņiem — gan kukurūzai, gan kviešiem atsevišķi — un daudz ko citu saimniecībā vajadzīgu. Un to visu paveica Kiriks ar savām rokām — tikpat kā uz burvja mājienu! Tā pa šo laiku, kamēr Kiriks pie Ipata strādāja, vecpuiša bagātība simtkārt, pat tūkstoškārt pavairojās. Saprazdams, cik Kiriks ir labs strādnieks, īpats viņu iemīlēja kā īsto dēlu.

Tā pagāja divi gadi, un kādu dienu Kiriks saka savam saimniekam:

— Saimniek, lūdzams, nedusmo — es gribu +ev ko jautāt. Saki, kāpēc tu neapņem sievu? Drīz vien pats atskārtīsi, ka esi jau vecs, bet dēla vēl aizvien nav. Neaizmirsti, ka mūža galā tevi gaida kaps, un cik ilgs mūžs katram lemts, to tikai dievs vien zina! Kam tad tu atstāsi savu mantu?

— Ko tu runā, Kirik! Ja neapprecējos, kad bija īstais laiks, tad tagad jau ne tik! Kazi, tu gribi, lai par mani pats velns paņirgātos ... Redzi, mans mūžs jau pret vakaru liecas, sen pagājušas jaunās dienas...

— Nerunā tik dikti, saimniek, ka ļaudis nesadzird! Kas nu tu par veci — tieši pašos spēka gados! Manuprāt, patlaban tev ir īstā reize precēties — mantas netrūkst: varēsi sievu un bērnus uzturēt. Taisnības labad jāsaka — daudzi gribētu būt tik bagāti kā tu.

— Nemels niekus, Kirik! — īpats iebilda. — Reizēm tev uznāk patika melst visādas blēņas. Vai tad man ir kārtīgi labības tīrumi vai viss cits, Kas saimniecībā nepieciešams? Tu domā, ka sieva tik viegli uzturama... Apprecēties — tas, puis, nav tas pats, kas danci griezt!

— Vai tik vien tās bēdas, saimniek?

— Un, tavuprāt, tie ir nieki? Vai nezini, ka pirmā vietā ir vēders un tikai pēc tam viss pārējais?

— Ja tā, saimniek, tad es gribu tev palīdzēt. Būs tev kviešu atliku likām: varēsi maizi un kliņģerus sacept ne tikai kāzām vien, bet ari krustībām.

— Kur tu tos ņemsi, Kirik?

— Vai redzi, tur tālumā briest kviešu lauks?

— Redzu gan.

— Tad ej tūliņ pie bajāra un pasaki, ka tu ar mieru viņam šos kviešus nopļaut un sakraut stirpās, bet par atlīdzību prasi tik vien kviešu ar visiem salmiem, cik pats ar savu strādnieku spēsi uz muguras aiznest.

— Neko nesaprotu, Kirik. Vai tu apjēdz, ko runā? Varbūt domā, ka mēs divi vien spēsim nopļaut un sakraut stirpās tik milzīgu kviešu lauku? Tur jau simtiem un tūkstošiem roku vajadzīgs. Un par šādu darbu — tikai divus klēpjus kviešu? Kurš muļķis to apņemsies?

— Saimniek, ja gribi pārbaudīt, ko es spēju, tad klausi mani — ej pie bajāra un pasaki viņam to, ko liku.

Ipats ilgi gudroja, ko darīt. Pēdīgi saņēmās un devās pie bajāra. Aiziet un saka:

•— Žēlīgais kungs, vai tev nevajag pļāvēju?

— Kā nu nevajag! Vajag gan, pie tam labi daudz. Redzams, pats dievs man tevi atsūtījis. Kvieši jau nogatavojušies, ar pļaušanu nedrīkst kavēties.

— Tad, kungs, es apņemos tos nopļaut.

— Tu — viens pats?

— Tas nu lai paliek manā ziņā, kungs. Arī stirpās apņemos sakraut. Vai nerunāju, kā īstam saimniekam klājas?

— Tu, redzams, gribi nākt uz lauka ar veselu pulku strādnieku.

— Cik nu būs, tik būs, kungs, ka tikai darbs padarīts.

— Cik tad tu gribi par visu darbu?

— Necik daudz, kungs. Kad darbs būs padarīts un kvieši stirpās sakrauti, atļauj man paņemt tik kviešu ar visiem stiebriem, cik es pats. un mans strādnieks spēsim uz muguras aiznest.

— Vai tu pa jokam vai no tiesas to saki?

— No tiesas, kungs, no tiesas!

Bajārs nodomāja, ka Ipats nav pie pilna prāta, un, lai tiktu no viņa vaļā, sacīja:

— Ja tā, labais cilvēk, tad rīt no rīta ķeries pie darba. Paskatīšos,, kāds tu strādnieks, un pēc tam varēsim vienoties par samaksu.

— Samaksa, kungs, tāda, kā teicu.

— Nu labi... Ej vien, gan vēlāk redzēsim!

Kad Ipats atgriezās mājās, Kiriks tūliņ vaicā:

•— Nu, saimniek, vai ar bajāru vienojies?

— Kā ta citādi? Apņēmos ir labību nopļaut, ir stirpās sakraut, kā tu mācīji. Bet trakas šausmas mani sagrāba, kad pagājos gar lauka malu un ieraudzīju, cik tas plašs! Grūtu darbu esam uzņēmušies, diez, vai spēsim to paveikt. Bajārs mani no tiesas noturēja par prātā jukušu. Kazi, viņam bija savs pamats tā domāt. Velns viņu zina, ko lai tagad iesākam!

— Esi bez rūpēm, saimniek, paļaujies tikai uz mani... — Kiriks Ipatu mierina. — Labāk savāksim visus pļaujai vajadzīgos rīkus un dosimies uz lauka jau šovakar, lai rīt, gaismiņai svīstot, varētu ķerties pie darba.

Tā abi devās ceļā. Pievakarē nonāca pie lauka, un Ipats Kirikam saka:

— Pavej, Kirik, kas par lauku! Tie nav joki! Baidos, ka mums neiziet plāni.

—1 Vai zini, saimniek, tu labāk liecies uz auss un atpūties, bet rīt no rīta visu kārtīgi apsvērsim.

Ipats norūpējies atgūlās zālītē un, būdams noguris, aizmiga ciešā miegā. Bet Kiriks, daudz negudrodams, savāca kopā visus ļaunos garus un lika tiem strādāt. Citi pļauj, citi sien kūļus, citi nes tos kopā un krauj stirpās. Visi rāvās kā jau paši nelabie!

Gaismiņā pamodās Ipats, paskatījās apkārt un aiz brīnumiem sastinga: viss darbs jau padarīts. Kur agrāk līgojās druva, tur gara kviešu stirpa sakrauta, arī pakalna galā divas stirpiņas, tikai mazākas, bet paša Kirika nekur nemana — kā cauri zemei izkritis. Ipatam aiz šausmām pat mati sacēlās stāvus: viņš metās te uz vienu, te otru pusi meklēt Kiriku. Pēdīgi to ieraudzīja uz stirpas guļam un mazliet nomierinājās. Un te jau, pavej, nāk bajāra kalpi, kas piecēlušies līdz ar gaismu pārbaudīt, kā sokas darbs. Ieraudzījuši nopļautu druvu, pārbijās un —• skriešus atpakaļ pie bajāra! Bajārs tūliņ augšā, uzlēca zirgam mugurā un vienā rāvienā atauļoja uz lauka. Tur ieraudzīja tādus brīnumus, kādus vēl savu mūžu nebija redzējis!

— Nu tā, kungs, darbs padarīts, — Ipats sacīja. — Labi, ka pats atjāji. Varēsi noskatīties, kā mēs samaksai pa klēpītim kviešu paņemsim.

Kiriks, daudz negudrodams, atraisa aukliņu, ar kuru bija apjozies, cieši apmet to apkārt lielajai stirpai, uzveļ visu stirpu mugurā — un

prom. Bajārs, to redzot, vai stīvs aiz bailēm palika: ka tikai Ipats neuzveļ sev mugurā abas pārējās stirpas un neatstāj viņu ar ubaga spieķi? Aiz dusmām viņš sakoda zobus — ko citu lai dara? — un, neattapdams, ko iesākt, mīļā balsī Ipatam saka:

— Labais cilvēk, še tev nauda par atlikušo darbu un liec mani mierā! Nebiju domājis, ka pats nelabais te būs iejaukts.

— Pasarg dievs, ko jūs, kungs, runājat! Kristus, stāvi mums klāt! Kaut tu būtu redzējis, kā mēs rāvāmies vaiga sviedros...

— Neapvārdosi mani, cilvēk! Es jau arī šo to saprotu no lauku darbiem. Ne jau pirmo reizi kviešus sēju un ne jau pirmo reizi tos pļauju. Var jau būt, ka tu pats neesi velns, bet tik un tā ar velniem uz vienu roku! Tomēr, kas man daļas gar tavu dvēseli! Katram pašam būs jāatbild dieva priekšā. Saņem naudu, kā teicu, un ej uz citām mājām, jo man jau tāpat sālīti iznāca.

Ipats nopriecājās par šādu iznākumu, paņēma naudu, iepriekš vēl pakaulējies, un devās Kirikam pakaļ. Atnāk mājās, bet tur jau viss izkults, izvētīts un samalts — atkal Kiriks viens pats visu paguvis izdarīt. Ipats nu nezina, ko domāt par savu kalpu. Gandrīz jau pats sāka ticēt, ka sapinies ar velnu.

— Klausies, Kirik, kauču bajārs slavens vīrs, tomēr liels muļķis: viņš man piedevām vēl naudu iedeva!

— Nav slikti, saimniek, nauda noderēs. Bāz tik makā un cauri. Tā jau es domāju, ka dabūsim klāt vēl tēriņa tiesu.

Otrā dienā Kiriks saka:

— Kas ir, saimniek, vai man pretī vairs nestrīdēsies? Drīz es savu laiku būšu nokalpojis un tu paliksi viens. Agrāk vēl kaut kā varēji iztikt, biji pieradis, bet tagad tev vienam grūti klāsies, arī saimniecība kļuvusi lielāka. Saki skaidri un gaiši — precēsies vai ne?

-— Jāatzīstas, Kirik, nezinu, ko atbildēt. Varētu jau arī apprecēties, ja pagadītos piemērota sieva. Tomēr bail, ka neapņemu īstu raganu, tad posts vien būs — ar mūziku šo vedīsi mājā, bet pēcāk ar tūkstoš popiem nedabūsi laukā. Baidos, ka nenošauju greizi!

— Tad, re, no kā tu baidies, saimniek! Esi mierīgs un paļaujies uz mani: es tev sadabūšu tādu sievu, kādas otras visā pasaulē nav. Es sievietēm cauri redzu. Negribu lielīties, bet sieviešu dabu pazīstu kā savus piecus pirkstus. Pat nakts laikā varu tev izmeklēt līgavu. Cita dēļ gan neietu pūlēties, kauču vai mani ar zeltu apber. Bet tevis labā uz visu esmu gatavs. Man dikti gribas no tevis iztaisīt cilvēku, tādu kā citi. Pats redzi: citi nav nemaz labāki par tevi, bet šā paša iemesla dēļ ceļ degunu gaisā. Itin kā tu nespētu sievu uzturēt!

— Esi gan tu jocīgs, Kirik! Tavās valodās klausoties, var sajēgu zaudēt. Labs precībnieks atradies, neko neteiksi! Nezin, kas man tevi uzsūtījis. Brīžam stāvu un domāju, — kur tu ņem tik milzīgi lielu spēku? Gandrīz vai gribas teikt to pašu, ko bajārs sacīja: sazin, kas tu esi -— cilvēks, velns vai kāds cits rēgs, tomēr tīra lieta tā nav. Ek, lai būtu kas būdams, toties man lieti noderēji! Nu saki, kā domā man sievu sameklēt?

— Tad klausies. Svētdien abi aiziesim uz ciemu — tur, kā parasti, būs danči. Es ar puikām pastāvēšu maliņā, bet tu ej dejot ar meiteni, kura tev vislabāk patiksies. Tikmēr es viņu pamatīgi izpētīšu un pēcāk tev pateikšu, kas viņa par cilvēku.

— Kirik, to tu varen labi izdomāji! Un tomēr, saki, ko gribi, — tu esi viens vella zellis un vairāk nekas!

— Ko lai dara, saimniek. Ja mūsu laikos nebūsi uz vienu roku ar velnu, svētie pievarēs. Un tas arī nav labi.

Drīz vien pienāca svētdiena. Ipats ar Kiriku saposās un devās uz ciemu palīksmot. Kiriks, kā jau puikam klājas, rāpjas uz žogiem, ar citiem puikām ērcinās. Bet Ipats, nolūkojis sev meiteni, uzlūdz to uz deju. Dejo, bet ar acīm tik mērī šo no galvas līdz kājām un otrādi, ir roku ciešāk paspiež, ir uz kājas uzmin, ir... vārdu sakot, kā jau puiši tādās reizēs dara. Un tā Ipats, ar meiču dancodams, samīlas tajā līdz ausīm. Kiriks, velna puika, protams, tūdaļ klāt kā likts. Kā Ipats beidz dancot, šis saka:

— Tev, saimniek, acis vien mirdz! Vai meitene pa prātam gadījās?

— Nezinu, Kirik, ko lai atbildu. Redzams, nelaimīgā brīdī tu pārkāpi manu slieksni. Tad, ko tur lieki kavēties, — sāc tik rīkoties! Meiča pārlieku jauka — būs mani taisni vai nobūrusi.

— Nē, saimniek. Ja gribi mani klausīt, tad ar šo meiču vairs neielaidies. Uguns arī šķiet jauka, bet brīžam ar to var krietni apsvilināties. Paskat, kas par skuķi, pat nesmaida! Izliekas pavisam svēta. Bet no šādas svētās mans tēvocis pa vienu nakti sirmus matus dabūja.

— Kā tā, Kirik?

-— Vai ta pats nesaproti?

— Skat, cik tu noslēpumains! Drīzāk no upes līdaku izvilksi, nekā no tevis vārdu izspiedīsi. Bet es domāju tā, Kirik: kad viņa ar mani apprecēsies, kļūs labāka ...

— Ha, ha! Es taču tev kā draugs saku: šai meičai ir trīs velna ribas. Protams, pat vislabākajai meitenei ir viena velna riba. Tad jau pameklēsim tādu, kurai viena riba, un tad es tevi pamācīšu, kā rīkoties.

— Kirik, kam tad uzplijies, lai precos? Es jau tā kā būtu ar mieru, bet tu, ače, sāc mani atrunāt...

— Saimniek, tu pats labi zini, ka es tev ļauna nevēlu. Klausi mani, un viss būs labi.

Ipats paklausīja un atgriezās mājās bez sievas. Bet mājās Ipats tā izmainījās, ka nevar vairs pazīt: lai darītu ko darīdams, allaž, domās iegrimis, staigā un ar nepacietību gaida svētdienu.

Svētdien atkal abi dodas uz otru ciemu, kur, kā parasts, notiek danči. Kiriks, tāpat kā izgājušo reizi, turas puiku barā, bet Ipats izraugās sev meiteni un sāk dejot. Abi dejo, sāk runāties. Un šī, viltniece, Ipatam drīz vien galvu sagroza. Ipats par viņu jau sajūsmā. Labi, ka Kiriks bija turpat. Tiklīdz Ipats beidza dejot, Kiriks šim saka:

— Vadzi, saimniek, man rādās, ka šī tev ir pa prātam. Saki taisnību: vai tu šito gribētu par sievu?

— Tā laikam būs, mīļais Kirik.

— Tad paklausies, ko teikšu: viņa mums neder. No izskata gan liekas klusa un rāma, bet patiesībā tai ir divas velna ribas. Pacieties vēl mazliet, saimniek!

— Tikai, Kirik, diez vai mūsu laikos tādu svētuli atradīsi, kādu tu meklē. Baidos, ka, daudz meklēdami, uzķersimies uz pulka nejaukākas.

— Esi mierīgs, saimniek, un paļaujies uz mani: es zinu, ko daru.

Ipats atkal piekāpās, un pievakarē abi atgriezās mājās bešā. Nu Ipats

izmainījās vēl vairāk: ne darbs veicas, ne ēdiens iet pie dūšas, ne naktīs miegs nāk — vārdu sakot, pagalam puisis. Augām dienām ķer mārītes, liek sev uz delnas un mudina:

Lido, mārīt,

Ceļu rādi,

Kur man meklēt līgaviņu!

Ko lai dara? Puisis uz precēšanos kā apmāts. Un, kā mēdz sacīt: ja cilvēks nav labā omā, labāk tam lieku reizi nelīst acīs. Tā jau ir, ka mitri salmi lēnām gruzd. Arī Ipats staigā noskumis un sagrauzts: nevar vien sagaidīt svētdienu.

Beidzot pienāk svētdiena, un abi dodas uz trešo ciemu, kur, kā parasts, arī notiek danči. Atnācis Ipats tūdaļ aicina uz žoku īstu sprigaci. Ko tur lai saka, — Ipats jau iemanījies, tikai acis uzmezdams, izmeklēt vispiemīlīgāko meiteni. Protams, kas tai aiz ādas un cik tā vērta, to vienīgi Kiriks zina, jo nav viegli atrast īstu cilvēku. Bet Kiriks jau bija tepat. Kā viņš rīkojās un kā visu nokārtoja, nevienam nav zināms, tikai Ipats un šī sprigace briesmīgi viens otram iepatikās. Redzams, pats sātans tiem iedzēla savu bultu. Līdzko Ipats beidza dejot, Kiriks tūliņ klāt, paved šo sānis un vaicā:

— Nu, saimniek, kā patīk meiča?

— Patīk! Nespēju ne acu atraut, stipri patīk! Ja viņu nedabūšu, citu nekad neņemšu! Diezgan tu man prātus esi jaucis!

— Nu labi, saimniek. Tieši viņa mums der, — Kiriks atbild. — Tiesa, arī viņai ir viena velna riba, bet tas daudz nekaitē. Ja dzīvosim, gan dabūsim to laukā.

Nu Ipats aiz priekiem nezina, ko darīt. Līp meičai klāt kā pirtsslotas lapa. Abi skatās viens otram acīs, vārdiem apmainās, brīžiem kādu joku izmet, paķircinās — vārdu sakot, abi viens otram varen patīk. Ipats nenocietās un devās pie meičas vecākiem lūgt tās roku, kā tautas dziesmā teikts:

Mātei prasi manu roku.

Dos vai nedos — nav no svara:

Naktī mani nozagt vari!

Vecāki nopriecājās, ka gadījies tik labs precinieks, un no visas sirds tam atvēlēja savu meitu. Pēc dažām dienām nodzēra kāzas, Ipats aizveda jauno sievu ar visu pūru uz savu māju — un beigta balle! Tā sāka jaunais vīrs ar sievu dzīvot saticīgi un mīļi kā divi balodīši. Reiz Ipats saka savam kalpam:

— Kirik, man ir zelta sieva! Re, kā man palaimējās!

— Tas tiesa, saimniek, zelta gan. Tikai neaizmirsti sakāmvārdu: «Smalka drāna viegli plīst.» Dzīvosim — redzēsim. Vai atminies, ko tev tiku teicis? Arī šai, kaut viņa laba un tikla, ir viena velna riba, kas visādā ziņā jādabū laukā, ja gribi ar savu sievu nodzīvot līdz sirmam vecumam.

— Tev, Kirik, laikam neviens cilvēks nav pa prātam. Ja nu tikai velns tev varētu izdabāt!

Vēl gads nebija apkārt, kad jaunajai sievai piedzima dēls. Bet vēl pēc mēnešiem trim kādu dienu atbrauca sievastēvs un ielūdza abus sievasbrāļa kāzās. Kiriks, kā jau velnam klājas, visu apjauž, paved saimnieku sānis un saka:

— Vadzi, saimniek, lai tava sieva ar bērnu brauc viena kāzās, bet tu pasaki, ka aizbrauksi drusciņ vēlāk, ja iznāks laika, bet, ja ne, — lai neņem ļaunā. Kā tālāk rīkoties, pamācīšu pēc tam.

Ipats, paradis Kiriku klausīt visās lietās, sievastēvam saka:

— Tēvs, es nevarēšu braukt. Pats redzi, darba līdz kaklam. Tik tikko abi ar kalpu tiekam galā. Lai brauc sieva viena! Ja iznāks laika, aizbraukšu vēlāk, ja ne — lūdzu, neņemiet ļaunā!

Sievastēvs neko neteica, paņēma meitu ar bērnu un aizbrauca.

Otrā kāzu dienā Kiriks Ipatam saka:

— Nu, saimniek, ir pienācis laiks tavai sievai dabūt laukā to velna ribu. Labi ātri sēdies zirgam mugurā un jāj kāzās. Tagad klausies, kas tev jādara, kad būsi aizjājis. Turpat netālu no sievastēva nama atrodas vientuļa būdiņa, kurā dzīvo veca savedēja. Viņa ir tik liela sava amata pratēja, ka pārspēj pašu raganu. Ej taisnā ceļā pie viņas un uzdodies par nejauši iemaldījušos ceļinieku. Un, lai maksātu ko maksādams, pierunā viņu atvilināt uz būdiņu tavu sievu. Nu, un tad tu pats varēsi pārliecināties, uz ko ir spējīgas sievas un cik vērta ir viņu uzticība.

— Ko tu, Kirik, runā! Par savējo es varu galvu likt ķīlā . . .

— Neesi nu, saimniek, tik neapdomīgs! Labāk pietaupi savu galvu,, gan tā vēlāk noderēs .. .

— Bet vai mani tur, Kirik, nepazīs?

•— Nepazīs, saimniek, es par to parūpēšos.

Ipats gribēja pārbaudīt, vai viss ir tiesa, ko Kiriks saka, tāpēc paklausīja un aizjāja. Ticis līdz tam ciemam, iegriezās pie vecās sievas un uzsāka valodas. Runāja aplinkiem, līdz pēdīgi saņēmās un palūdza vakarā atvest pie viņa Stana sievu, kurš dzīvo tādā un tādā ciemā.

To dzirdot, vecā sieva aizsedza ar roku muti un sāka purināt galvu:

— Mīļais cilvēk, kā lai to izdaru? Jo vairāk tāpēc, ka viņai ir ļoti labs vīrs — gan izskatīgs, gan bagāts, arī viņa pati nav no tādām, par kādu tu viņu turi.

Ipats atsēja no segliem blašķi ar brandavīnu, pasniedza to vecenei, lai ieņem dažus malkus, tad pastiepa naudas maku, pilnu naudas, un sacīja:

— Ja tu, labo sieviņ, izdarīsi šo pakalpojumu, vel bagatīgak atlīdzināšu. Neraizējies — par to neviens nekā nedabūs zināt.

Vecā sieva iegrima domās: tā kā lāgā negribas ķerties pie šāda darba,, bet no naudas arī žēl atteikties. Brītiņu padomājusi, viņa paņēma naudas maku un saka:

— Kaut tu izčibējis, mīļais cilvēk! Saprotu, jau saprotu, kas ir sirds; ilgas un skumjas, kaut tās izputētu!... Tiesa, nezinu, vai kas sanāks. Jau tagad dedzina kauns, iedomājoties, kā aiziešu pie viņas un pateikšu sava nāciena iemeslu... Nu labi, tomēr aiziešu. Ja izdosies pierunāt, — būs labi, ja ne, neņem ļaunā. Pats zini, ka tas nav viegli izdarāms un tikai retu reizi izdodas.

-— Vari man ticēt, labo sieviņ: ja tev viss izdosies, parādā nepalikšu.

—- Nu labi, — vecā sieva noteica, — mēģināts vēl nav zaudēts. Kas zina, no tiesas vēl paveiksies! Jo vairāk tāpēc, ka vīra šeit nav.

Pievakarē vecā savedēja viesi atstāja mājās vienu, bet pati devās uz kaimiņiem, kur tika dzertas kāzas. Paaicināja Ipata sievu sāņus un sāka čukstēt tai ausī nezin ko, sasolot vai zelta kalnus, līdz nabaga sieva apjuka un nezināja, ko darīt.

— Vecmāmuļ, — viņa beidzot saka, — bet kā mums rīkoties, lai viss izietu labi?

— To jau nav grūti, skaistulīt, nokārtot, — vecā sieva atbild. — Tu ieej istabā, kur guļ tavs bērns, pamodini viņu, un viņš sāks raudāt. Un, ja tam vēl maķenīt iekniebsi, tas laidīs tādu brēcienu vaļā, ka ausis kritīs ciet. Tavs tēvs ir dusmīgs cilvēks: viņš necietīs bērna raudas un liks tev dēlu aiznest pie vecāsmātes, tā sacīt, pie manis. Tad tu paņem bērnu ar visu šūpuli un ej tik manā mājā iekšā. Bet, kā rīkoties tālāk, gan pati sapratīsi. . .

Ipata sieva paklausīja savedēju, izdarīja visu, kā tā lika, un vakarā ieradās pie Ipata ar visu mazo bērnu uz rokām. Vēl nepaguva lāgā pār slieksni pārkāpt, kad jau sāka ķiķināt, visādus niekus melst, par kāzām stāstīt, bet vīru nemaz nepazīst, kaut vai nosit!

Ipats piedzirdīja abas divas līdz nemaņai, izņēma maziņo no šūpuļa, kā Kiriks bija mācījis, un — prom uz mājām! Kiriks, viņu ieraudzījis, izskrēja ārā sagaidīt.

— Kas ir, saimniek, — Kiriks jautā, — vai es tev taisnību sacīju?

— Jā, Kirik. Nu es redzu, uz ko spējīga sieviete. Ne mirkli ar viņu vairs nedzīvošu! Aiztriekšu pie velna tādu netikli!

— Nedari vis tā, saimniek! Tādu sievu kā tavējā meklēdams neatradīsi. Bet es zinu, kas šeit vainīgs. Ļausim, lai viņa vispirms atgriežas mājās, tad izņemsim to velna ribu, un tu pats redzēsi, kas no viņas vēl par sievu iznāks!

Pa to laiku savedēja un Ipata sieva atskurba no dzēruma. Skatās: nav ne viesa, ne maziņā. Sāk nu abas raudāt un vaimanāt, bet ko tas līdz? Vecā sieva meklē gan tur, gan šur, vai neuzies kādas pēdas, — viss velti! Bērns kā cauri zemei izkritis.

— Ak tavu postu, tavu nelaimi! — savedēja vaimanāja. — Kam man vajadzēja ar tevi sapīties! Velns zina ko tagad lai iesāku!

Un velns viņai tūliņ apskaidroja prātu.

— Vadzi, sieva, — vecene saka Ipata sievai, — ja cita glābiņa mums nav, tad darīsim tā: paņemsim runci, ievīstīsim to lupatās, ieliksim šūpulī, māju no iekšpuses aizdedzināsim un pašas — prom! Kad māju apņems liesmas, sāksim vaimanāt un saukt palīgā: «Ugunsgrēks! Ugunsgrēks!» Kamēr ļaudis no kāzu mājas atskries šurp, kamēr sāks ko darīt, tikmēr māja jau sabruks un no runča vairs tikai pelni paliks pāri. Ļaudis tos atradīs un domās, ka tur sadedzis bērns. Un tā viss izies labi.

— Pareizi, vecmāmiņ. Tā arī darīsim.

— Tev viegli pateikt — darīsim! Bet kā tad es vecumdienās bez pajumtes palikšu?

— Par to, mīļā vecmāmiņ, nebēdā! Es tevi pieņemšu pie sevis, varēsi dzīvot manā mājā kā dieva azotē. Mans vīrs ir tik labs, kāda otra vairs pasaulē nav. Būsi mums kā māte.

Ko citu vecajai sievai atlika darīt? Viņa bija ar mieru. Abas aizdedzināja māju, un, iekāms saskrēja ļaudis, viss pārvērtās pelnos — ir māja, ir runcis, ir vecenes manta. Bet šīs abas raud un vaimanā, ka vai sirds pušu plīst:

— Ak tavu postu, tavu nelaimi! Mūsu bērniņš ugunī sadedzis!

Ļaudis, redzēdami, cik briesmīgi abas vaimanā, aiz bēdām pat matus plēš, sāka cits caur citu mierināt. Bet otrā dienā Ipata sievastēvs, sagrauzts par notikušo nelaimi, lika kalpam aizvest savu meitu un veco sievu uz znota māju. Jau sēdot ratos, jaunā sieva vecajai saka:

— Vecmāmiņ, ielien šajā maisā, līdzko iebrauksim mājās, es vīram pateikšu, ka no mātes atvedu pakulas maisu aušanai. Tas tikai pagaidām, kamēr tas velna strādnieks vēl nav aizgājis. Viņam šodien izbeidzas kalpošanas laiks.

Vecā sieva nestrīdas pretī un ielien maisā. Viņi atbrauca mājās, atstāja ratus pagalmā, un Ipata sieva raudādama skrien uz istabu izstāstīt vīram notikušo. Bet iekšā neviena nav — ne Ipata, ne Kirika. fad viņa kopā ar tēva kalpu ievilka virtuvē maisu, uzvēla to uz krāsnaugšas aiz dūmeņa un atlaida kalpu, lai brauc atpakaļ. Kalps vēl nebija izbraucis pa vārtiem, kad negaidot pārradās Ipats. Viņu ieraudzījusi, sieva sāka rūgti raudāt un vaimanāt:

— Ai vīriņ, kāda nelaime notika... Nav vairs mūsu dēliņa šai pasaulē!

Viņa izstāstīja Ipatam visu tā, kā bija norunāts ar veco savedēju. Bet Ipats viņai atbild:

— Nekas, sieviņ. Ja dzīvosim, gan vēl tiksim pie bērniem. Ko lai vainojam nelaimē? Redzams, tāda ir dieva griba.

Kamēr viņi tā runājās, arī Kiriks parādījās uz sliekšņa ar āmuru, kaltu un stangām rokās. Saimniece tūdaļ viņam raudādama klāt un stāsta visu notikušo no gala. Kiriks noklausījās un saka:

— Saimniek, vai tu no tiesas viņai tici? Neklausies, ko sieva saka. Labāk ņem viņu ciet — izņemsim to ribu!

Ipats saķēra sievu aiz bizēm, nogāza gar zemi un tur šo stingri jo stingri. Bet Kiriks sāk skaitīt kreisā sāna ribas: viena, divas, trīs! Ticis līdz ceturtajai, apstājās un iesita ar āmuru, tad satvēra ar stangām un — riba laukā! Pēc tam ādu piespieda atpakaļ, rētu ar kaut ko apzieda, un tā mirklī aizdzija. Pēc tam saka:

— Nu, saimniek, tagad tev būs tāda sieva, ka labāku nevar vēlēties. Tikai uzmani viņu labi stingri, laiku pa laikam nagus apgriez, lai netīšām tev ragus neuzliek.

To pateicis, aizsteidzās uz saimnieka istabu un atnesa maziņo. Sieva aiz bailēm un pārsteiguma tīri vai apstulba. Bet Kiriks nobučoja Ipatam roku un saka:

— Nu tā, saimniek. Šodien aprit tieši trīs gadi, kopš salīgu pie tevis par kalpu. Paliec nu sveiks un dzīvo laimīgs, bet es došos uz turieni, no kurienes biju nācis. Šķiroties tev kaut ko pateikšu, un tu to pasaki citiem: pie tevis par kalpu bija velns, un tas veselus trīs gadus nostrādāja par piciņu mamaligas un nolāpīto paklāju, kas jāpārnes Elles Pēdai.

To pateicis, Kiriks paķēra no krāsnaugšas maisu ar veceni un pazuda, kā caur zemi izkritis. Ipata sieva sāka saukt un vaimanāt:

— Vīriņ, skrien viņam pakaļ, nelaid prom! Viņš paņēma mātes dotās pakulas. No kā tagad audīsim maisus?

Taču Ipatam par to maza bēda. Viņam žēl bija zaudēt Kiriku, savu uzticamo kalpu, bet jo vairāk žēl tāpēc, ka nezināja, kur viņu meklēt, lai pateiktos par visu, ko tas viņam laba darījis.

Kiriks tikmēr jau bija ellē un dzīvoja pie Velnu Veča godā un cieņā, bet savedēja vaidēja zem Elles Pēdas papēža, un viņu apraudāja tikai tas runcis, kuru tā bija lutinājusi, virs zemes būdama.

Tā, vej, Ipats tika vaļā no velna un vecenes un dzīvoja ar savu sievu un bērniem mierā un saticībā. Un, ja gadījās, ka viņam kāds sāka ko stāstīt, īsti nezinot, kas un kā, viņš tikai papurināja galvu un sacīja:

— Beidziet velnu dzīt! Labāk dariet savu darbu un nestāstiet man pasakas, jo es esmu Stans, kam pašam dzīvē raibi gājis!

PASAKA PAR BALTO MORI

Stāsta, reiz dzīvojis karalis, kam bijuši trīs dēli. Karalim bijis arī vecākais brālis, kas valdījis kādā tālā zemē, kur to saukuši par Zaļo ķēniņu. Zaļajam ķēniņam dēlu nav bijis, bet tikai meitas. Jau bija apritējuši neskaitāmi gadi kopš abu brāļu pēdējās tikšanās. Arī brālēni un māsīcas — karaļdēli un ķēniņmeitas vēl līdz šai dienai nebija redzējušies. Tā nu iznāca, ka Zaļais ķēniņš nepazina savus brāļadēlus, bet karalis — brāļameitas, jo tā zeme, kurā valdīja vecākais brālis, atradās vienā pasaules malā, bet jaunākā brāļa valsts — otrā. Vēl jāpiemin, ka tais laikos turpat vai visas zemes savā starpā karoja, nopostot auglīgās druvas un ciematus, bez tam ūdens un sauszemes ceļi bija diezgan maz izpētīti un pārbaudīti, lai varētu tik droši un viegli ceļot kā mūsu dienās. Tas, kurš devās tālā ceļā uz nepazīstamām zemēm, bieži vien par savu neapdomību samaksāja ar dzīvību.

Tomēr nenovirzīsimies sāņus un sāksim šķetināt mūsu pasaku.

Stāsta, ka Zaļais ķēniņš, juzdamies jau vecs un slims, nosūtījis savam brālim karalim vēstuli, lai tas bez kavēšanās atsūta pie viņa savu labāko dēlu, kam viņš pēc nāves varētu atstāt ķēniņa valsti.

Saņēmis šādu ziņu, karalis ataicināja pie sevis savus trīs dēlus un tiem visu izstāstīja.

— Nu jums, dēli, zināms, ko raksta mans vecākais brālis — jūsu tēvocis. Kurš domā, ka ir cienīgs būt par tik diženas un bagātas zemes valdnieku, tam es došu savu svētību — lai izpilda tēvoča pēdējo vēlēšanos.

Vecākais dēls sadūšojās un sacīja:

— Tēvs, es domāju, ka man kā vecākajam pienākas šis gods. Tālab, lūdzu, iedod man ceļam naudu, otru apģērba kārtu, ieroci un labu jājamo zirgu, lai bez kavēšanās varu doties ceļā.

— Labi, dēls. Ja tu domā, ka varēsi aizkļūt līdz ķēniņvalstij un spēsi to pārvaldīt, tad izraugies no zirgu pulka sev vistīkamāko, paņem naudu, cik vajadzīgs, drēbes, kādas sirds kāro, ieroci, kādu vari cilāt, un dodies laimīgs pie tēvoča!

Karaļdēls paņēma visu, kas vajadzīgs, noskūpstīja tēvam roku, noglabāja kabatā tēva vēstuli ķēniņam, atvadījās no brāļiem, uzlēca zirgam mugurā un priecīgs devās ceļā.

Karalis, gribēdams pārbaudīt sava dēla drosmi, nevienam ne vārda nebildis, pievakarē uzvilka mugurā lāčādu, uzsēdās zirgā, aizjāja pa citu ceļu dēlam priekšā un paslēpās zem tilta. Drīz vien karaļdēls piejāja pie tilta un redz: rūkdams pretī nāk lācis. Karaļdēla zirgs izslējās pakaļkājās, iekrācās un tik tikko neizmeta jātnieku no segliem. Un tā, nespēdams savaldīt zirgu un zaudējis drosmi, vecākais dēls pagrieza to atpakaļ. Tikmēr karalis, jādams pa īsāko ceļu, jau bija mājās, zirgu nolicis stallī, lāčādu paslēpis, un nu sēd, gaidīdams dēlu. Pēdīgi pārjāj arī karaļdēls un nedrošā solī dodas pie tēva.

— Redzams, dēls, būsi ko aizmirsis, ja atgriezies atpakaļ? — karalis izbrīnējies vaicā. — Cik man zināms, tā nav visai laba zīme.

— Nē, tēvs, aizmirsis neko neesmu, bet pie paša tilta man iznāca pretī tik nikns lācis, ka nobiedēja līdz nāvei. Tik tikko paglābos no viņa ķetnām un nolēmu, ka prātīgāk griezties atpakaļ pie tevis, nekā kļūt plēsīgiem zvēriem par barību. Lai jāj kāds cits drosminieks. Es sev nekāroju ne valsti, ne mantu: tik un tā saules mūžu nenodzīvošu, par pasaules valdnieku nekļūšu.

-— Labi, dēls, pareizi izlēmi. Redzams, tu neesi dzimis valdnieka krēslam. Prātīgāk palikt mājās nekā bez prasmes valsti valdīt. Gribētāju tikt valdnieka krēslā, paldies dievam, netrūks: bijis tikai dīķis, gan vardes atradīsies. Vienīgi netieku gudrs, ko lai atbildu tēvocim? Pats redzi, cik nelāga iznācis ...

— Tēvs, — tad ierunājās vidējais dēls, — ja tu atļautu, es pamēģinātu.

— Atļauju es tev neliegšu, dēls. Tikai baidos, ka ar tevi neatgadās tas pats, kas ar brāli. Kazi, atkal priekšā patrāpīsies kāds zaķis! Un tad, paskat vien, arī tu ņemsi un griezīsi zirgu atpakaļ. No kauna nezināsi, kur dēties. Bet, ja vēlies, vari izmēģināt savu laimi. Var jau būt, ka tev paveicas. Ļaudis mēdz sacīt: katrs pats ir savas laimes kalējs. Ja uzsmaidīs laime, būs labi, ja ne, vajadzēs samierināties ar zaudējumu. Arī citi drosminieki ir klupuši.

Tā nu saposās ceļam vidējais dēls, paņēma līdzi tēva vēstuli ķēniņam, atvadījās no brāļiem un nākošajā dienā atstāja tēva mājas. Viņš jāja, jāja, līdz pienāca vakars. Un, kad piejāja pie tilta, atkal priekšā rūc lācis: err.. . err... err! Karaļdēla zirgs izslējās stāvus, iekrācās un kāpās atpa’ kaļ. Jātnieks redz, ka labi nebūs: atmeta ķēniņvalstij ar roku un nokaunējies atgriezās mājās. Karalis, viņu ieraudzījis, saka:

— Nu tā, mans mīļais dēls, laikam ļaudis pareizi saka: paglāb mani no vistām, no suņiem pats paglābšos!

— Ko tu, tēvs, zobojies, — karaļdēls aizvainots sacīja. —• Vai tad lāci var pielīdzināt vistai? Tagad es no tiesas brālim ticu, ka šitāds lācis var pievārēt veselu karaspēku... Brīnos, kā pats tiku cauri ar veselu ādu; man nevajag ne valsts, ne citas mantas! Ceru, ka tavā mājā maizes kumoss man atradīsies.

— Tiesa, dēls, atradīsies gan, tikai runa nav par to, — karalis sadrūma. — Sakiet, kur jūs paglābsieties no sava kauna? Iznāk, ka man visi trīs dēli tādi puskoka lēcēji vien ir, kas veltīgi ēd tēva maizi. Bet ielāgojiet — visu mūžu kā lapām vējā lidināties un lielīties: mēs, re če, esam karaļdēli —- drošsirdim nepiestāv! Redzams, manam brālim uz jums nav vairs ko cerēt; tad jau ātrāk pūcei aste ziedēs, nekā piepildīsies viņa vēlēšanās. Ko tur lai saka, braši gan viņa brāļadēli:

Putru strēbt —

Kur lielā karote?

Kaujā iet —

Vai, smaga šautene!

To izdzirdis, jaunākais dēls aiz kauna nosarka. Izgāja dārzā un sāka rūgti raudāt: tēva vārdi viņam dūrās sirdī kā ass nazis. Nabadziņš nezina, ko iesākt, kā nomazgāt kaunu. Pēkšņi savā priekšā ierauga salīkušu vecenīti, kas, izstiepusi roku, lūdz dāvanas.

— Kas tevi nomāc, manu gaišumiņ? — vecenīte vaicā. — Aizdzen, karaļdēls, skumjās domas, kas nospiež sirdi, jo tevi gaida liela laime un tāpēc nav iemesla bēdāties. Labāk pasniedz man, nabaga vecenītei, kādu dāvanu.

— Nekaitini mani, vecmāmiņ, — karaļdēls atbildēja. — Mani pašlaik nomāc pavisam citas rūpes.

— Ai karaļdēls, kazi, dienās tev lemts būt par ķēniņu! Izkrati man savu sirdi, varbūt es tev varēšu palīdzēt.

— Ko tu, vecmāmiņ, tukšu runā! Vai zini, cik ir divreiz divi? Četri! Būs labāk, ja tu atstāsi mani vienu. Man aiz bēdām vairs dienas gaisma neliekas gaiša.

— Labais karaļdēls, nedusmojies uz vecu sievu. Ko var zināt, no kuras puses nāks palīdzība ...

— Nemels niekus, vecmāmiņ! Ne jau no tevis man palīdzība gaidāma.

— Kazi, tev liksies dīvaini, manu gaišumiņ, — vecenīte sacīja, — bet vienu gan atceries, ka citkārt visuvarenais sūta savu svētību arī caur miesās kuslu un vārgu, redzams, tāda ir viņa griba. Tas nekas, ka esmu līka un noskrandusi, toties man ir dots tāds brīnišķīgs spēks, ka iepriekš varu paredzēt, kas padomā šās pasaules varenajiem, un, to zinādama, bieži vien smejos par viņu vientiesību un vājumu. Tu negribi tam ticēt, vai nav tiesa? Bet pasarg, dievs, tevi no kārdinājuma! Es zinu, ko saku, jo pa garo mūžu, kas guļ man uz pleciem, manas acis ir daudz ko redzējušas. Ai, karaļdēls! Ja tev piederētu mans spēks, tu kā spārnos visas jūras un valstis aplidotu, zemi apgrieztu otrādi, visu pasauli savās rokās saņemtu un viss notiktu pēc tava prāta. Ko es, līkā vecene, tik daudz pļāpāju, pati nezinu, ko melšu! Pasniedz nu, manu gaišumiņ, vecenei kādu dāvanu!

Karaļdēls, apstulbis no vecenītes vārdiem, sadabūja naudas gabalu un, sniegdams to, sacīja:

— Še, vecmāmiņ! Pieņem no manis šo mazumiņu!

— Visžēlīgais dievs tev simtkārt par to atmaksās, — vecenīte atbildēja, — un lai viņš piešķir tev ilgu mūžu, jo dzīvē tevi gaida liela veiksme. Drīz tu kļūsi par ķēniņu, kam līdzīga nav bijis zemes virsū: būsi gan slavens, gan varens valdnieks, un visi tevi ļoti mīlēs. Bet tagad, karaļdēl, manu gaišumiņ, es gribu tevi atalgot par tavu labo sirdi. Nekusties, skaties man taisni acīs un uzmanīgi klausies, ko teikšu: ej pie sava tēva un lūdz, lai viņš iedod tev zirgu, ieročus un drēbes, kas tam jaunības dienās piederēja, un tad tu aizjāsi turp, kurp nespēja aizjāt tavi brāļi. Tāds ir augstākās varas lēmums. Tēvs tevi mēģinās atrunāt, negribēs laist projām, tomēr tu nepiekāpies: lūdz viņu tik ilgi, kamēr viņš dod tev savu piekrišanu. Drēbes, par kurām tev sacīju, būs vecas un novalkātas, ieroči — sarūsējuši, bet zirgs tev pašam jāizvēlas. Tad dari tā: zirgu bara vidū noliec ogļu pannu ar kvēlojošām oglēm. Kurš zirgs pieies pie oglēm un sāks tās grauzt, tas arī tevi aizvedīs uz ķēniņvalsti un paglābs no daudzām briesmām. Tikai iegaumē visu labi, ko tev teicu, jo, kas zina, varbūt kādā pasaules malā mums iznāks vēlreiz satikties. Mēdz taču sacīt, ka kalns ar kalnu satiekas, kur nu vēl cilvēks ar cilvēku!

Tikko vecenīte to bija pateikusi, karaļdēls skatās: veco sieviņu ietin tāds kā balts mākonis un sāk celt augšup. Tas cēla viņu aizvien augstāk un augstāk, līdz tā pazuda pavisam. Karaļdēls aiz bailēm nodrebēja un apstulba. Bet, kad atjēdzās, jutās pilns ticības saviem spēkiem un devās pie tēva. Ieradies tur, viņš sacīja:

— Tēvs, atļauj arī man izmēģināt laimi. Kā veiksies, nezinu, tikai iepriekš tev apsolu: kolīdz izjāšu no tavas mājas, atpakaļ vairs neatgriezīšos, kaut vai ceļā mani gaidītu pati nāve.

— Mīļais dēls, no tevis es gan necerēju dzirdēt šādus vārdus, — sacīja karalis. — Tavi brāļi izrādījās gļēvuļi, un es viņiem atmetu ar roku. Negribas lāgā ticēt, ka tu būtu drosmīgāks. Bet, ja esi tik cieši nolēmis, atrunāt necentīšos. Tomēr pieraugi, ka arī tevi ceļā nepiemeklē kāda nelaime un nav jāaptraipa savs gods. Tad, neslēpšu, tev nebūs vairs vietas zem mana jumta!

— Lai tā notiek, tēvs. Mēģināt vēl nenozīmē zaudēt. Jāšu ar dievu un cerību sirdī, ka laime mani neatstās. Tikai lūdzu tevi, dod man zirgu, ieročus un drēbes, kas tev jaunības dienās piederēja.

To izdzirdīs, karalis sadrūma, sarauca pieri un sacīja:

— Tavi vārdi, mīļais dēls, man lika atcerēties kādu dziesmiņu:

Bruņnieks — jauns,

Zirdziņš — vecs:

Tie lāga kopā nesader!

Un kurš to var pateikt, kur tagad trūd šā zirga kauli! Nespēja tas nodzīvot manu mūžu. Un kas tev to visu sastāstījis? Jebšu tu domā dzīties pēc katra sprāgoņas? ...

— Tēvs, es gribu lūgt tev tikai vienu. Nav svarīgi, vai šis zirgs ir dzīvs vai beigts. Svarīgi, vai tu man to atvēli.

— Kas man ko iebilst, dēls? Ņem vien! Tikai es nevaru nobrīnīties, kur tu ņemsi zirgu, kura jau sen vairs nav?

— Tas mani neskumdina, tēvs! Galvenais, ka tu man to esi atvēlējis. Un, ja es šo zirgu atradīšu, tas piederēs man.

Karaļdēls uzkāpa uz bēniņiem, sameklēja tur pavadu, iemauktus, pātagu un seglus — tie visi bija ar putekļiem noklāti, satrunējuši un tik veci kā pati zeme. Tad viņš kambarī sadabūja vecas jo vecas drēbes, loku ar bultām, vāli un zobenu, ko jau pārklājusi rūsa, un sāka visu spodrināt un tīrīt. Pēc tam paņēma ogļu pannu, piekrāva to pilnu ar kvēlojošām oglēm, aizgāja uz ganībām un nolika pannu zirgu vidū. Tūliņ no zirgu bara iznāca vecs, pinkains kleperis, kam tikai kauli un āda, un

devās taisnā ceļā pie pannas — un tik kampj ogles un rij! Karaļdēls paķēra iemauktus un iebelza kleperim pa galvu.

— Ak tu, nešķīstais lops! — viņš sacīja. — Vai tev vienīgajam sakā-rojies ogļu? Pieraugi: ja vēl tīkosi, labi neklāsies!

Karaļdēls atkal sāka dzenāt zirgus šurpu turpu, un atkal kleperis skrien klāt pie pannas un ņemas rīt kvēlojošās ogles! Tad karaļdēls atkal tam iekrāva ar iemauktiem cik spēka pa galvu un no jauna dzenāja zirgus šurpu turpu, uzmanīdams, vai nepieies kāds cits zirgs pie ogļu pannas. Tomēr arī trešo reizi pie pannas piegāja tas pats kleperis un piekampa pilnu muti ogļu, tā ka pannā nekas vairs nepalika. Karaļdēls nu aizsvilās dusmās, paķēra atkal iemauktus un sita ar tiem kleperim cik spēka, bet pēc tam tos pašus iemauktus uzmauca zirģelim galvā,, uzmeta uz kakla pavadu un pie sevis gudroja:

«Ko darīt: ņemt šo zirgu vai palaist vaļā? Baidos, ka ļaudis manii apsmies. Tad jau labāk iet kājām nekā jāt ar šādu kleperi.»

Kamēr karaļdēls tā stāvēdams prātoja, kleperis trīs reizes nopurinājās un pārvērtās par varenu, skaistu zirgu, kāda otra vairs nebija visā barā: spalva gluda un spoža, pats dižājas kā trīsgadu kumeļš — nespēj uz vietas nostāvēt. Tad kumeļš paskatījās karaļdēlam tieši acīs un sacīja:

— Sēdies man mugurā, mans pavēlniek, un turies labi cieši seglos.

Karaļdēls ielika zirgam mutē dzelžus un uzlēca mugurā — zirgs vienā

mirklī uzšāvās līdz pašiem mākoņiem un pēc tam kā bulta nolaidās atpa--kaļ lejā. Tad atkal aiztraucās līdz mēnesim un pēc brītiņa kā zibens-, atgriezās zemē. Tad trešo reizi aiztraucās līdz pašai saulei un, kad nolaidās lejā, sacīja:

— Nu saki, mans pavēlniek, kā tev patika šāds izjājiens? Vai biji kādreiz domājis, ka tev nāksies aizsniegt

Sauii — kājām,

Mēnesi — rokām,

Bet kroni meklēt Mākoņu krokās? ...

— Ko lai tev atbildu, mans dārgais draugs? Tu mani pārbiedēji līdz nāvei. Auļojot tik briesmīgi aizrāvās elpa, ka nesapratu, kur atrodos: tu mani tik tikko nepazudināji.

— Arī man tikpat briesmīgi aizrāvās elpa, kad tu man trīsreiz ar

iemauktiem siti pa galvu, un tāpēc es sadomāju par šiem sitieniem tev atmaksāt. Kā saka:dots pret dotu. Nu tu, domājams, esi mani iepazinis — gan kā neglītu un skaistu, gan kā jaunu un vecu, gan kā vārgu un spēcīgu. Tāpēc es tagad atkal pārvērtīšos par tādu pašu, kādu tu mani redzēji zirgu barā. No šā brīža esmu gatavs tev doties visur līdzi, kurp vien pavēlēsi. Tikai iepriekš pasaki, kādā ātrumā auļot — vēja vai domas ātrumā?

— Ja auļosi domas ātrumā, mani pazudināsi, bet, ja auļosi vēja ātrumā, man lieti pakalposi, — karaļdēls atbildēja.

— Labi, mans pavēlniek. Bet tagad sēdies man droši mugurā, un es tevi aizvedīšu turp, kurp vien tu vēlēsies.

Karaļdēls uzsēdās zirgam mugurā, paglaudīja tam krēpes un sacīja:

— Auļo nu, manu zirdziņ!

Zirgs aizauļoja kā vējš un pēc mirkļa apstājās pie karaļa pils vārtiem.

— Nāc iekšā, drosminiek, — tēvs aicināja ne visai priecīgs. — Tad re, kādu zirgu tu esi sev izvēlējies?

— Jā, tēvs. Pa ceļam visādās vietās nāksies iegriezties, un es nevēlos, ka ļaudis mani tūdaļ ievēro. Citur auļošu jāšus, citur paiešos kājām, kāda; nu kuro reizi būs vajadzība,

To pateicis, trešais dēls apsegloja zirgu, piestiprināja pie seglu loka ieročus, paņēma ceļam labi daudz maizes un naudas, otras drēbes ielika pārliekamā somā, nepiemirsa arī blašķi ar ūdeni. Tad noskūpstīja tēvam roku, paņēma no viņa vēstuli ķēniņam, atvadījās no brāļiem un trešās dienas pievakarē devās ceļā, zirgam ļaudams iet soļos. Tā viņš jāja, jāja, līdz uznāca tumsa. Un tad pie tilta viņam pretī iznāca lācis, baismīgi rūkdams. Zirgs tūdaļ gribēja mesties zvēram virsū, arī karaļdēls jau atvēzējās ar vāli, taču pēkšņi abi izdzirda lāci cilvēka balsī sakām:

— Nesit mani, dēls! Tas esmu es.

Karaļdēls nokāpa no zirga, bet tēvs viņu apskāva, noskūpstīja un teica: 1

— Mans dēls, tu esi izraudzījis sev labu ceļa biedru. Ja kāds tevi pamācīja, tas labu darbu izdarīja, bet, ja pats ar savu prātu to izdomāji, tad tev ir gaiša galva. Bet tagad dodies tālāk, jo tu esi ķēniņa troņa cienīgs. Tikai šķiroties gribu dot tev padomu: ceļā tu sastapsi dažādus cilvēkus — gan labus, gan ļaunus, bet piesargies sevišķi no diviem: no' rudmataina un vēl jo vairāk — no bezbārdaina vīra. Neielaidies ar viņiem nekādās darīšanās, jo šie cilvēki ir ļoti bīstami. Un, ja tev gadīsies kādas

likstas, zirgs tevi pamācis, kā rīkoties. Arī mani jaunībā tas izglāba no daudzām briesmām. Še, ņem šo lāčādu, gan arī tā kādreiz tev noderēs.

Karalis paplikšķināja zirgam pa skaustu, abus noskūpstīja un sacīja:

— Laimīgu ceļu, mani mīļie. Dievs vien zina, kad mēs atkal redzēsimies! ...

Karaļdēls uzlēca seglos, un zirgs atkal pārvērtās par jaunu kumeļu, kādu to bija paradis redzēt karalis savās jaunības dienās. Kumeļš drusciņ pakāpās atpakaļ, tad rāvās uz priekšu un

Abi devās ceļā tālā;

Dievs vien zin, kad tie būs galā:

Pasaciņa rit bez steigas,

Tālu tālu tai vēl beigas ...

Viņi jāja vienu dienu, jāja divas, drīz jau visas četrdesmit divas apkārt, kad beidzot ceļš ielocījās mežā. Te negaidot viņiem pretim iznāk vīrs bez bārdas un karaļdēlu droši uzrunā:

— Labdien, brašo jātniek! Vai tev ceļā nevajag kalpa? Šai mežā vienam jāt diezgan bīstami — var uzbrukt plēsīgs zvērs un tevi pievārēt. Es šeit pazīstu katru taku un, kazi, ceļā tev noderētu.

— Var jau būt, — karaļdēls atbild, skatīdamies Bezbārdim tieši -acīs. — Tomēr labāk paļaušos uz sevi.

Karaļdēls pievilka stingrāk pavadu un jāja tālāk. Jāja, jāja, līdz piejāja pie aizas un redz: atkal pretim iznāk Bezbārdis, tikai pārģērbies citās drēbēs, un pārvērstā balsī saka:

— Labu ceļu, jātniek!

— Lai tava sirds ir tik laba kā tavs acu skatiens, — karaļdēls atbild.

— Dievs dod katram tādu sirdi kā man, — Bezbārdis nopūzdamies saka. — Bet ko tas līdz? Labam cilvēkam nekad nav smaidījusi laime, tas visiem zināms. Neļaunojies, svešiniek, ka gribu tev kā brālim izkratīt sirdi, ja reiz esam uzsākuši valodas. Kopš bērnu dienām es kalpoju svešiem ļaudīm. Un, ja es būtu kāds slaists vai dīkdienis, tad tik daudz nesāpētu sirds. Bet es cītīgi kalpoju no bērna kājas un — ko par to saņemu? Neko! Tāpēc ka mani saimnieki ir tādi paši bēdu brāļi kā es pats. Ļaudis pareizi saka: ko var nabags nabagam palīdzēt? Ja man gadītos īsts saimnieks, tad gan es prastos viņam pakalpot! Saki, drosminiek, vai tev nevajag kalpa? Tu, pēc visa spriežot, neesi no nabagiem... Nepažēlo nu kādu nieka grasi un neatsakies no laba kalpa, kas tev ceļā būtu cienīgs palīgs!

Šis mežs ir bīstams, grūti zināt, kas var atgadīties. Pielūko, ka vienam neiziet greizi!

— Nē, man palīga nevajag, — karaļdēls sacīja, uzlikdams roku uz vāles. — Ja vajadzēs, gan pats pratīšu aizstāvēties. —- Un atkal, iecirtis piešus zirgam sānos, sāka rikšos jāt tālāk. Jāja, jāja pa tumšo mežu, līdz ceļš izbeidzās un izzuda visas taciņas, ka nevarēja vairs saprast, uz kuru pusi doties.

— Kaut tevi nelabais! Nu gan iekļuvu peklē, — karaļdēls pie sevis noteica. — Tas tev, draudziņ, nav putru strēbt ar karoti! Tuvumā nemana ne ciema, ne pilsētas — nevienas dzīvas dvēseles! Jo tālāk, jo biezāks mežs. Viss tik kluss, kā izmiris. Laikam slikti darīju, ka nepieņēmu par kalpu otro bezbārdaino vīru. Vai nu viņa vaina, ka atsities mātē? Tiesa, tēvs mani brīdināja, bet ko lai dara, ja nav citas izejas? Ļaudis taču mēdz sacīt: slikti, ja tev blakus ir slikts biedrs, bet vēl sliktāk, ja nav neviena.

Kamēr karaļdēls maldījās, te izjādams uz kādas taciņas, te atkal atgriezdamies uz iepriekšējā ceļa, viņa priekšā no jauna nostājās citās drēbēs pārģērbies Bezbārdis, tikai šoreiz — stalta zirga mugurā. Svešādā balsī viņš līdzjūtīgi sacīja:

-— Nabaga jātniek, tu esi nogriezies pa bīstamo ceļu. Redzams, pirmo reizi esi šajā apvidū. Vari pateikties liktenim, ka satiki mani, citādi, jādams tālāk, būtu iedzinis sevi nāvē... Tur priekšā — klints plaisā mājo nikns vērsis, kas jau neskaitāmus drosminiekus nobeidzis. Es pats, lai cik liels drosminieks esmu, viņdien tik tikko no tā izglābos. Iesaku tev labāk griezt zirgu atpakaļ vai ņemt kādu par pavadoni, ja katrā ziņā esi nodomājis jāt pa šo ceļu. Es pats labprāt tevi pavadītu, ja tu to vēlētos.

— Grūti man noraidīt tavu laipno piedāvājumu, — atbildēja karaļdēls, — tikai, atklāti sakot, tēvs man mājās pieteica neielaisties nekādās darīšanās ar diviem vīriem: ar rudmati un it sevišķi ar bez-bārdi. Ja tu nebūtu bezbārdis, ar prieku tevi pieņemtu sev par kalpu.

— Nu tad klausies, jātniek, ko teikšu: meklēdams šādu kalpu, tu tikai nodzīsi zirgu, bet neviena vīra ar bārdu neatradīsi, jo šajā malā vīriešiem bārdas neaug. Un bez tam, ja runājam atklātu valodu, ar ko tad bārdainis tavās acīs vairāk izpelnījies goda nekā bezbārdis? Vai neesi dzirdējis sakāmvārdu: ne katrs ir vīrs, kam bārda aug, ne katrs nabags ir nicināms. Mēdz sacīt arī tā: ja nav melnacītes, jāiztiek ar zil-acīti! Pateicies liktenim, ka satiki mani, un bez liekas gudrošanas ņem mani par kalpu! Kad pie manis pieradīsi, tik viegli vairs projām nelaidīsi, jo, redzi, tas ir manā dabā: uzticīgi kalpot savam saimniekam. Negudro ilgi, ka tepat neuznāk nakts. Un kāds tavs zirgs — īsts kleperis! Ar tādu nekur tālu netiksi.

— Tiešām, Bezbārdi, nezinu, kā būt, ko darīt, -— karaļdēls atbildēja. — Kopš bērna kājas esmu radis klausīt tēvu, un tāpēc līgt tevi par kalpu man neklājas. Bet, tā kā ceļā esmu jau sastapis divus bezbārdainus vīrus-un tu esi trešais, tad, redzams, no tiesas esmu nokļuvis bezbārdaino zemē, un man nav citas izvēles. Kaut vai izstiepies, būs vien jānolīgst tevi, ja tu sakies šo apvidu labi pazīstam.

Karaļdēls drīz vien vienojās ar Bezbārdi, un tālāk nu jāja divatā. Pēc neilga laiciņa Bezbārdis uzveda karaļdēlu uz ceļa. Kad abi bija diezgan ilgi jājuši, Bezbārdis negaidot izlikās, ka tam sagribējies dzert. Palūdza savam pavēlniekam blašķi, pielika to pie lūpām un saviebies tūdaļ izlēja visu ūdeni. Karaļdēls noskaitās:

— Ko tu, Bezbārdi, izdarīji? Vai nezini, ka šai apvidū nav ūdens? Šādā tveicē bez ūdens noslāpsim.

— Piedod man, pavēlniek! Ūdens bija sastāvējies un iesmacis: tādu dzert bīstami. Bet tu nebēdā! Drīz būs aka, kurā ūdens allaž ir svaigs un auksts kā ledus. Tur mazdrusciņ atpūtīsimies, izskalosim blašķi un piepildīsim ar svaigu ūdeni, jo turpmāk akas vairs bieži negadīsies, un tad mums ūdens ceļā labi noderēs.

Viņi nogriezās pa citu ceļu, pajāja kādu gabaliņu, un tiešām —- priekšā pļaviņa, bet aiz tās jau redzama arī aka — ozolkoka grodiem un paceļamu vāku. Aka bija dziļa jo dziļa, taču bez griežamā rata un bez vindas, tikai iekšā līdz pašam ūdenim veda trepes.

— Parādi nu, Bezbārdi, savas spējas! Paskatīsimies, kas tu par vīru,— karaļdēls sacīja.

Bezbārdis iesmējās, aši iekāpa akā, piesmēla blašķi un piesprādzēja to sev pie sāniem. Tad, brītiņu pastāvējis trepju galā, sacīja:

— Cik šeit ir tīkams vēsums:

Te rūpes un bēdas Pazūd bez pēdām.

Negribas nemaz ārā kāpt. Dievs, atlaid tam cilvēkam grēkus, kurš šo-aku izracis, jo viņš ir izdarījis ļoti labu darbu. Šādā pekles karstumā dzestrums ir zelta vērts!

Vēl brītiņu pastāvējis, Bezbārdis izkāpa no akas un sacīja:

— Ja tu, mans pavēlniek, zinātu, cik labi es akā atveldzējos! Taisni vai lidot gribas! Nokāp arī lu uz brīsniņu un atvēsinies: akas vēsums tev visu nogurumu atņems kā ar roku, un tu jutīsies tik viegli kā spalviņa...

Karaļdēls, kurš vēl nepazina pasaules viltības, paklausīja Bezbārdi un nokāpa akā. Un, kamēr viņš tur atvēsinādamies stāvēja, negaidot — blaukš! — aizcirtās akas vāks! Bezbārdis uzkāpa uz tā un ļaunā priekā sacīja:

— Padziedi nu, putniņ — viltīgā vīra dēls! No kā baidījies, tā nagos arī nokļuvi. Pamatīgi gan es tevi apvedu ap stūri! Bet tagad atzīsties-kas tu esi, no kurienes jādams un uz kurieni gribi doties? Ja neteiksi — dzīvu sapūdēšu akā!

Ko karaļdēlam atlika darīt? Ņēma un izstāstīja visu, kā bija, — kuram tad sava dzīvība nav dārga?

— Nu labi. To es, ļaunais čūskulēn, arī gribēju zināt, — Bezbārdis sacīja. — Tikai pielūko, nedomā mani krāpt! Ja pieķeršu tevi melos, labi neklāsies. Arī tagad es varēju tevi nobeigt, tikai žēl tavas jaunības... Ja gribi vēl sauli un zaļo zāli redzēt, tad zvēri pie sava zobena, ka allaž mani klausīsi un izpildīsi manu gribu pat tad, ja es tev liktu ugunī mesties. Kopš šā brīža ķēniņa brāļadēls būšu es, bet tu — mans kalps. Un tu kalposi man tik ilgi, kamēr vien dzīvosi. Un, lai mēs jātu kurp jādami, ne pušplēsta vārda nebildīsi, kas noticis starp mums, citādi es tevi miltos samalšu! Ja gribi palikt dzīvs, dod savu piekrišanu! Ja ne, — saki atklāti, un es ar tevi izrēķināšos pēc sava prāta...

Karaļdēls, redzēdams, ka iekļuvis viltus tīklos, un nezinādams, kā tikt laukā, deva zvērestu būt Bezbārdim uzticīgs un paklausīgs, tomēr klusībā paļāvās uz savu laimi. Bezbārdis, paņēmis karaļa vēstuli ķēniņam, naudu un ieročus, izlaida karaļdēlu no akas, lika tam noskūpstīt zobenu par uzticības apliecinājumu un sacīja:

— Tagad iegaumē: kopš šā brīža tu sauksies par Balto Mori un cita vārda tev nebūs!

Tad uzsēdās katrs savā zirgā: Bezbārdis kā saimnieks izjāja pa priekšu, bet Baltais Moris, kā jau kalps, nopakaļus, un

Abi devās ceļā tālā;

Dievs vien zin, kad tie būs galā:

Pasaciņa rit bez steigas,

Tālu tālu tai vēl beigas ...

Tā viņi jāja ilgi ilgi, jāja dienu, jāja nakti, šķērsoja trejdeviņas zemes un trejdeviņas jūras, līdz pēdīgi aizjāja tajā zemē, kur valdīja ķēniņš.

Bezbārdis bez kavēšanās devās ar karaļa vēstuli pie ķēniņa. Zaļais ķēniņš izlasīja vēstuli, kļuva priecīgs, ka pie viņa ieradies brāļadēls, un tūliņ viņu stādīja priekšā saviem galma ļaudīm un meitām. Meitas viesi uzņēma ar tādu cieņu un godu, kāds pienākas karaļdēlam un ķēniņvalsts mantiniekam.

Redzēdams, ka viltība izdevusies, Bezbārdis paaicināja pie sevis Balto Mori un bargi sacīja:

— Ej uz stalli un uzmani manu zirgu: kop un glabā to kā savu acuraugu! Ja atnākšu un redzēšu, ka nav izdarīts tā, kā pavēlēts, tūliņ noripos tava galva! Bet pagaidām — še tev knipis, lai labāk iegaumētu manus vārdus. Nu, vai visu labi ielāgoji?

— Jā, mans pavēlniek, — Baltais Moris atbildēja un, nodūris acis, devās uz stalli.

Tā rīkodamies, Bezbārdis gribēja parādīt karaļdēlam savu varu un iedvest vēl lielāku bijību.

Ķēniņmeitas bija turpat un redzēja, kā Bezbārdis iebelza Baltajam Morim. Viņām kļuva kalpa žēl, un viņas brālēnam pārmeta:

— Nav labi, mīļais brāl, tā rīkoties. Ja dievs mūs nolicis būt citiem par valdniekiem, tad pret padotajiem jāizturas žēlsirdīgi, jo arī viņi, nabadziņi, ir cilvēki!

— Jūs, mīļās māsas, vēl nepazīstat dzīvi, — Bezbārdis ar savu parasto viltību atbildēja. — Ja plēsīgus zvērus cilvēks neturētu savā pakļautībā, tie jau sen viņu pašu būtu saplosījuši. Nu tad ziniet, ka arī laba daļa cilvēku ir kā zvēri, kas turami stingri grožos — tikai tad no viņiem būs kāds labums.

Vai bija vērts ko iebilst? Atlika tikai rokas noplātīt. Kam bieza āda, tam vārdi tikpat kā zirņi pret sienu. Ļaudis mēdz sacīt:

Kam pašam nav goda un kauna,

Tas otrā redz vienīgi ļaunu.

Un ķēniņmeitas uzsāka citas valodas, tomēr viņām dziļi kremta Bez-bārža cietsirdība, kuru nespēja izdzēst ne brālēna vārdi, ne radniecības saites, tāpēc ka labais no ļaunā allaž vairās. Mēdz taču sacīt, ka

Sulīga vīnoga ļaudīm dod prieku,

Rūgtena vilkoga — pretīga, lieka.

Un kopš tās reizes māsas savā starpā sāka spriedelēt, ka viņu brālēns, ne pēc skata, ne tikuma nav atsities viņu dzimtā un ka Baltais Moris, tā kalps, ir daudz tīkamāks no vaiga un sirsnīgāks. Redzams, ķēniņmeitas ar sirdi juta, ka Bezbārdis nav viņu īstais brālēns, un tāpēc to nevarēja ne acu galā ieredzēt. Māsīcas tik ļoti neieredzēja Bezbārdi, ka bija gatavas viņu kā ļauno garu padzīt no mājas, tikai tas nebija viņu varā. Bez tam viņas negribēja sarūgtināt arī ķēniņu.

Reiz, kad Bezbārdis kopā ar tēvabrāli, māsīcām un viesiem dzīroja pie viena galda, maltītes beigās tika pasniegti neparasti salāti. Ķēniņš Bez-bārdim vaicāja:

— Saki, brāļadēl, vai tu kādreiz esi baudījis šādus salātus?

— Nē, valdniek, — Bezbārdis atbildēja. —• Es nupat gribēju vaicāt, kur jūs ņēmāt tik garšīgus salātus. Liekas, veselu kalnu varētu apēst, ir tad vēl nebūtu gana.

•— Tas tiesa, brāļadēl. Bet vai tu zini, cik grūti tikt pie šiem salātiem? Redzi, tie aug vienīgi Lāča dārzā — kazi, būsi par tādu dzirdējis? — pie tam reti kādam laimējas tos ar veselu ādu dabūt. No visiem maniem pavalstniekiem tikai mežzinis uzdrošinās doties uz Lāča dārzu. Tomēr arī viņš, kamēr sadabū man šo nieka kripatiņu, ko pamieloties, pamatīgi nopūlas.

Bezbārdis, kas bija sadomājis par katru cenu pazudināt Balto Mori, ķēniņam sacīja:

— Mans augstais valdniek un tēvoci, tas būtu liels brīnums, ja mans, kalps neatrastu šādus salātus kaut vai uz kailām klintīm!

— Nerunā niekus, brāļadēl, — ķēniņš izbrīnījās. — Kā tad viņš, svešinieks, kas nepazīst mūsu apkaimi, to var iespēt? Varbūt tu gribi no viņa vaļā tikt?

— Neuztraucieties, tēvoci, viņa dēļ! Lieku galvu ķīlā, ka viņš sadabūs tieši tādus salātus un pie tam vēl labi daudz. Es zinu, ko viņš spēj.

Bezbārdis ataicināja pie sevis Balto Mori un viņam sacīja:

— Tūliņ dodies uz Lāča dārzu un — lūst vai plīst — atnes man tādus salātus, kādi bija ķēniņa galdā. Nu ej, laiks negaida! Tikai pielūko: ja manu pavēli neizpildīsi, tad nekas tevi nepaglābs no manām dusmām!

Baltais Moris skumīgs aizgāja uz stalli un, glaudīdams savam zirgam krēpes, sāka sūdzēt bēdas.

— Ai, manu zirdziņ, ja tu zinātu, kādā nelaimē esmu iekūlies! Mana tēva vārdi bija zelta vērti — viņš pareizi mani brīdināja. Nepaklausīju

viņu, un redzi, cik tālu esmu nonācis — kļuvu par kalpu blēdim, kuram nu esmu spiests pakļauties, ja negribu šķirties no savas galvas.

— Mans pavēlniek, -— viņam atbildēja zirgs, — tagad par vēlu gausties, tikpat neko vairs nevar grozīt. Tāpēc esi vīrišķīgs un nezaudē dūšu! Sēdies man mugurā un dosimies ceļā! Es zinu, uz kurieni tevi jāved.

Tā uzmundrināts, Baltais Moris uzsēdās zirgam mugurā un ļāva, lai tas viņu ved, kurp vēlas.

Sākumā zirgs gāja soļos. Bet, kad bija tikuši prom no ļaužu acīm, zirgs uzdrošinājās parādīt savu spēku un sacīja:

— Mans pavēlniek, tagad ieķeries labi cieši man krēpēs, jo es

Lidošu ar vēja spārniem Visām zemēm, jūrām pāri.

Dievs ir visuvarens, arī velns nav pliku roku ņemams! Nekas, gan mēs Bezbārdi uzveiksim. Vēl nav par vēlu.

Zirgs aiztraucās ar Balto Mori līdz mākoņiem un aizauļoja

Pāri mežu galotnēm,

Pāri kalnu virsotnēm,

Pāri jūras plašumiem.

Pēc tam rāmi nolaidās uz brīnišķīgas salas, kas atradās pašā jūras vidū, un apstājās pie vientuļas būdiņas, ko sedza bieza, zaļa sūna, mīksta kā zīds.

Baltais Moris nokāpa no zirga un, sev par lielu izbrīnu, uz būdiņas sliekšņa ieraudzīja to pašu veco ubadzi, kurai tēva mājās bija pasniedzis dāvanu.

-— Redzi nu, Baltais Mori, ka mani vārdi piepildījās: kalns ar kalnu satiekas, kur nu vēl cilvēks ar cilvēku! Tad nu ielāgo: es esmu svētā Piektdiena un zinu, kāda nelaime tevi šurp atvedusi. Bezbārdis tevi grib par katru cenu iedzīt nāvē un tāpēc ari sūtīja uz Lāča dārzu pēc salātiem. Tikai par to viņam nāksies reiz dārgi samaksāt. Šonakt paliec pie manis, un es tikmēr padomāšu, kā rīkoties.

Baltais Moris kļuva priecīgs un sirsnīgi pateicās svētajai Piektdienai par laipno palīdzību un gādību.

— Nevis es, bet tava paša labā sirds tev palīdz, — sacīja svētā Piektdiena un izgāja no istabas, iepriekš piekodinājusi Baltajam Morim nomierināties un iet atpūsties. Bet pati basām kājām, brizdama pa rasu, devās meža biezoknī. Tur viņa saplūca pilnu klēpi miega zāļu, pārnesa mājās un savārīja kopā ar spaini piena un spaini medus, un tad aizsteidzās uz Lāča dārzu. Dārzā bija aka, līdz malām pilna ar ūdeni. Svētā Piektdiena salēja tajā miega zāļu novārījumu un gaidīja, kas notiks. Te redz: neganti rūkdams, uz aku steidzas Lācis. Pieskrēja klāt un nu tikai laizīdamies ņemas dzert — ūdens garšīgs un salds kā medus. Tā Lācis, brīžiem labpatikā ierūkdamies, dzēra, dzēra, līdz vairs nejaudāja, un, nogāzies gar zemi, aizmiga tik ciešā miegā, ka vari bungas rībināt, ir tad neuzmodīsies.

To redzēdama, svētā Piektdiena aizskrēja pie Baltā Mora, nakts vidū to uzcēla augšā un sacīja:

— Labi aši velc mugurā lāčādu, ko dabūji no tēva, un ej taisni vien uz priekšu, līdz ceļa krustojumā ieraudzīsi Lāča dārzu. Tad ej droši dārzā iekšā un plūc vislabākos salātus, cik tikai sirds kāro, jo ar Lāci es jau pati tiku galā. Bet, ja redzēsi, ka nav labi, ka Lācis sāk mosties un grib brukt tev virsū, uzmet viņam lāčādu un pats skrien, cik jaudas, pie manis,

Baltais Moris tā visu arī izdarīja, kā svētā Piektdiena mācīja. Iegājis dārzā, viņš tūdaļ ņēmās plūkt vislabākos salātus un saplūca tādu nastu, ka tikko spēja uzvelt mugurā. Bet, kad taisījās iet prom, Lācis pamodās un — skries šim pakaļ! Baltais Moris, redzēdams, ka labi nebūs, uzmeta Lācim lāčādu un pats ar visu nastu laidās taisnā ceļā pie svētās Piektdienas. Pēc tam Baltais Moris pateicās svētajai Piektdienai par visu, ko tā viņa labā darījusi, noskūpstīja viņai roku, paņēma salātus, uzsēdās zirgā un

Atkal devās ceļā tālā;

Dievs to zin, kad viņš būs galā:

Pasaciņa rit bez steigas,

Tālu tālu tai vēl beigas ...

Viņš jāja, jāja, līdz beidzot pārjāja ķēniņvalstī un nolika Bezbārža priekšā salātus.

Ķēniņš un viņa meitas bija ļoti pārsteigtas, bet Bezbārdis, lepni izslējis degunu, vaicāja:

— Nu, tēvoci, ko tu tagad teiksi?

— Ko es, brāļadēl, varu teikt? Ja man būtu šāds kalps, es viņam pirmais padotu ceļu.

— Tālab jau tēvs man viņu deva līdzi ceļā par biedru, — Bezbārdis sacīja. — Morim ir galva uz pleciem. Vai nu citādi būtu ņēmis viņu sev par traucēkli?

Pēc dažām dienām ķēniņš Bezbārdim parādīja dārgakmeņus un vaicāja:

— Vai tev, brāļadēl, ir gadījies redzēt tik lielus un skaistus dārgakmeņus?

— Visādus dārgakmeņus esmu redzējis, tēvocīt, bet šādus, tiesa gan, neesmu redzējis. Saki, kur tādi atrodami?

— Nekur citur, brāļadēl, kā vienīgi Brieža birztalā. Arī pats Briedis nobērts dārgakmeņiem, kas vēl lielāki un skaistāki par šiem. Bet pierē tam mirdz tik spožs dārgakmens kā saule. Tomēr neviens nevar tikt Briedim klāt, jo tas ir apburts un to nekāda lode nespēj nonāvēt. Toties Briedis, ja kādu pamana, dzīvu vaļā neatlaiž. Pietiek, ja uzmet cilvēkam vai zvēram acis, tas tūdaļ pakrīt beigts. Šā iemesla dēļ Brieža birztalā guļ beigti neskaitāmi cilvēki un daždažādi plēsīgi zvēri. Redzams, no tiesas šis Briedis apburts vai nelabais viņu zina kas tur par vainu, ka tik bīstams. Tomēr tev, brāļadēl, jāzin, ka atrodas tādi vīri, kas drosmīgāki par pašu nelabo: tie negrib samierināties ar Brieža varu, kaut vai nosit. Lai arī kā Briedis viņus jau pārmācījis, tie tomēr nepiekāpjas: zagtin aizzogas līdz birztalai un vēro, vai nevar dabūt Briedi savās rokās. Un kuram netrūkst drosmes un vēl jo vairāk — laimes, tas šai birztalā atrod vienu otru dārgakmeni, ko Briedis purinādamies nomet pa septiņiem gadiem reizi. Šādam veiksminiekam ar to arī pietiek. Viņš atnes šo dārgakmeni man, un es devīgi atlīdzinu, priecādamies, ka izdevies iegūt tādu retumu. Redzi, mīļais brāļadēl, Brieža birztalas dārgakmeņi ir manas valsts rota. Nevienā citā valstī nav tik lielu un skaistu dārgakmeņu. Slava par tiem aplidojusi visu pasauli. Mani apciemo daudzi ķēniņi un karaļi tikai tāpēc, lai varētu papriecāties par šiem dārgakmeņiem, un neviens nespēj saprast, kā es pie tiem esmu ticis.

— Mans mīļais valdniek un tēvoci, — Bezbārdis tad sacīja, — piedod man, ja teikšu, ka jūsu ļaudis pārlieku bailīgi... Esmu gatavs saderēt, ka mans kalps dabūs rokā šā Brieža ādu ar visu galvu un dārgakmeņiem.

Bezbārdis tūdaļ ataicina pie sevis Balto Mori un tam saka:

-— Dodies uz Brieža birztalu un par katru cenu dabū man Brieža ādu un galvu ar visiem dārgakmeņiem. Tikai neiedrošinies kādu aizskart, it sevišķi to lielo, kas mirdz Briedim piere, citādi — atvadies no dzīves! Ej tūliņ un nezaudē velti laiku!

Baltais Moris saprot, uz kurieni Bezbārdis viņu atkal sūta, — bet ko tu darīsi? Noskumis viņš aizvilkās uz stalli, paglaudīja savam zirgam krēpes un sacīja:

— Mīļo zirdziņ! Bezbārdis no jauna sadomājis mani iedzīt postā. Ja tagad palikšu dzīvs, tad tā ir mana laime. Tiesa, nezinu, vai šoreiz laime vien spēs mani paglābt.

— Nebēdājies, mans pavēlniek, — zirgs viņam atbild. — Būtu tikai galva vesela, rūpju tai netrūks. Kazi, tev pavēlēts no vienas smilgas vezumu piekraut vai no gaisa pašūt maisu?

— Nē, manu mīļo zirdziņ, šoreiz uzdevums ir vēl grūtāks.

— Saki, mans pavēlniek, kas darāms, — zirgs skubina, •— un es mēģināšu palīdzēt. Nenokar degunu! Man zināms viss, kas Bezbārdim padomā. Ja gribētu, tūliņ viņu pārmācītu, bet lai vēl šis papriecājas. Un kā tu domā? Redzi, dažkārt dzīvē vajadzīgi arī šādi cilvēki, lai pārējie taptu gudrāki. Iedomājies, ka liktenis tev nolicis izpirkt tēvutēvu grēkus. Tā sakot, tēvs ar māti gaļu ēd, bet bērniem jāgrauž kauliņi. Nu, pietiks prātot, sēdies man mugurā. Ko lai dara — bēdz kā bēgdams, savam liktenim neizbēgsi. Gan reiz pienāks arī tavām ciešanām gals!

Baltais Moris uzsēdās zirgā.' Un zirgs sāka iet soļos, līdz tika prom no ļaužu acīm. Tad viss saspringa, spēcīgi nopurinājās un sacīja:

— Tagad turies, mans pavēlniek, labi cieši, jo es atkal traukšos

Augstu pāri mākoņiem,

Cauri mežu biezokņiem,

Garām kalnu virsotnēm,

Cauri miglas plīvuriem,

Turp — uz jūru zilgošo,

Kur uz salas ziedošās Dzīvo burve labdare,

Likteņceļu pareģe!

To pateicis, zirgs aiztraucās ar Balto Mori

Augstu pāri mākoņiem,

Cauri mežu biezokņiem

un tālāk aizjoņoja

Garām zelta mēnesim,

Garām zvaigznēm mirdzošām,

Līdz pat saulei debesīs,

bet pēc tam liegi kā vējš nolaidās tur,

Kur uz salas ziedošās,

Dzīvo burve labdare,

Likteņceļu pareģe.

Tā viņi atkal bija atjājuši pie svētās Piektdienas. Ieraudzījusi Balto Mori pie savām namdurvīm, svētā Piektdiena izgāja viņam pretī un laipni vaicāja:

— Vai tevi, Baltais Mori, atkal kāda vajadzība šurp atvedusi?

— Jā, vecmāmiņ, — atbildēja Baltais Moris, sadrūmis un bāls kā krīts, — Bezbārdis sadomājis par varēm mani iedzīt kapā. Kaut ātrāk nāve mani paglābusi no šīm ciešanām: simtreiz vieglāk nomirt nekā šādi dzīvot!

-— Kas tā par valodu, Baltais Mori! — sarāja svētā Piektdiena. —- Nebiju domājusi, ka tu tik mazdūšīgs, bet nu redzu, ka esi bailīgāks par meiteni. Nestāvi nošļucis kā slapja vista! Šonakt paliec pie manis, un es tev palīdzēšu. Proti vēl paciesties, dēls, jo daudz bēdu jau pārciests un atlicis pavisam maz. Līdz šim tev klājās grūti, arī uz priekšu neklāsies vieglāk, iekāms būsi ticis vaļā no Bezbārža, kurš vēl daudz raižu tev sagādās. Tomēr tu tiksi galā ar visām likstām, un tad tev uzsmaidīs laime.

— Iespējams, ka tā būs, vecmāmiņ, — Baltais Moris atbildēja, — tikai par daudz posta un nedienu man uzbrucis.

— Tik, cik dievam labpatīk uzsūtīt, Baltais Mori, — svētā Piektdiena sacīja. — Redzams, tāds ir tavs liktenis, tamdēļ nav ko sūkstīties. Toties tad, kad pats kļūsi visuvarens, sapratīsi apspiesto un nelaimīgo ļaužu bēdas, jo pats būsi izbaudījis visu dzīves sūrumu. Bet līdz tam laikam jāpaciešas, Baltais Mori, jo tikai ar pacietību tu pieveiksi Bezbārdi.

Ko Baltais Moris varēja iebilst? Viņš pateicās liktenim par labo un ļauno, kā arī svētajai Piektdienai par viesmīlību un palīdzību.

— Beidzot, dēls, tu runā prātīgu valodu. Lai citi saka ko sacīdami, tomēr, ja liktenis tev nolēmis uzsūtīt bēdas, nevairies to, bet steidzies pats tām pretī. Ko citu lai dara? Tāda ir pasaules kārtība, un to neviens nespēj grozīt — mūsu pleci par vājiem. Tagad apsvērsim, kā ātrāk Briedi dabūt rokā. Kazi, Bezbārdis jau tevi gaida un nevar sagaidīt. Un kā tad citādi — viņš ir tavs kungs! Tavs pienākums ir viņam kalpot. Kā saka: sien zirgu tur, kur saimnieks pavēl.

Tad svētā Piektdiena nezin no kurienes atnesa Baltajam Morim masku un zobenu, ko nēsājis Sprīdi Garš Vīriņš Asi Garu Bārdu, un sacīja:

•— Ņem, Baltais Mori, šīs mantas! Tās tev vēlāk lieti noderēs. Bet tagad — seko man! Ar dieva palīgu, tiksim galā arī ar šo uzdevumu!

Kad iedziedājās gaiļi, svētā Piektdiena un Baltais Moris devās uz Brieža birztalu pie avota, kur ik dienas ap pusdienas laiku Briedis nāca dzert, un izraka tur tik dziļu bedri, ka tajā viegli varēja paslēpties cilvēks visā augumā. Briedis, kad bija padzēries, allaž mēdza nolikties turpat zemē un rāmi gulēt līdz pašam saulrietam. Tad piecēlās un devās prom, un pie avota vairs nerādījās līdz nākošās dienas pusdienlaikam.

— Nu tā, bedre gatava, — sacīja svētā Piektdiena. — Tu, Baltais Mori, tagad paliksi tajā visu dienu. Klausies, kas būs jādara. Uzliec masku un neizlaid zobenu no rokām. Ap pusdienlaiku atnāks Briedis dzert. Padzēries noliksies gulēt un aizmigs, kā parasts, vaļējām acīm. Tu klusītiņām tad izlien no bedres un ar trāpīgu zobena cirtienu nocērt tam galvu. Pēc tam lec labi aši atpakaļ bedrē un nelien ātrāk ārā, iekāms būs norietējusi saule. Brieža galva tevi mēģinās gan vārdā saukt, gan lūgties, lai tu parādies, tomēr tu nekādā ziņā to nedari: ja Brieža galva paskatīsies uz tevi ar savu nāvējošo skatienu, tad ardievu, pasaulīt! Bet, kad saule norietēs, arī Briedis būs jau nobeidzies. Tad droši kāp laukā, nodīrā tam ādu, bet galvu paņem'tādu, kāda tā ir, un nāc pie manis.

Svētā Piektdienā aizgāja uz māju, bet Baltais Moris paslēpās bedrē. Ap pusdienlaiku viņš dzird — aurodams tuvojas Briedis. Piegāja pie avota un sāka kāri dzert ledusauksto ūdeni. Dzēra, dzēra, brīžiem labpatikā ieaurodamies, kamēr vairs nejaudāja. Tad kā vērsis sāka ar ragiem zemi ārdīt, pēc tam ar kājām to trīsreiz pakārpīja un nolikās turpat zālītē gulēt. Brītiņu pagremojis, sāka tik stipri krākt, ka zeme drebēja.

To izdzirdis, Baltais Moris klusītiņām izrāpās no bedres un atvēzējies kā cirta ar zobenu Briedim pa kaklu, tā galva nost. Bet pats tūdaļ veicīgi atpakaļ bedrē, kā svētā Piektdiena bija pieteikusi. Guldzēdamas sāka plūst Brieža asinis; saplūda arī bedrē, kur slēpās Baltais Moris, un to gandrīz vai noslīcināja. Brieža galva drudžaini noraustījās pirmsnāves trīsās un žēli ievaidējās:

— Baltais Mori! Baltais Mori! Es par tevi esmu daudz dzirdējusi, bet pašu vēl neesmu redzējusi. Iznāc, Baltais Mori, ārā un parādies man kaut vienu reizi! Gribu savām acīm redzēt, vai tu esi cienīgs saņemt tos dārgumus, kurus tev atstāšu. Tikai paskatīšos uz tevi un tad mierīgu sirdi nomiršu.

Baltais Moris klusē kā ūdeni mutē ieņēmis — tup bedrē, kas jau pieplūdusi ar Brieža asinīm gandrīz līdz malām, ka pat kājas grūti pakustināt.

Brieža galva sauca, sauca Balto Mori, tomēr tas klusēja, nerādījās. Pēdīgi viss aprima. Bet, kad norietēja saule, Baltais Moris izkāpa no bedres, uzmanīgi nodīrāja Briedim ādu, neaizskardams nevienu dārgakmeni, galvu paņēma tādu, kāda tā bija, un devās pie svētās Piektdienas.

— Redzi nu, Baltais Mori, — svētā Piektdiena sacīja, — arī šo uzdevumu esam paveikuši godam.

— Jā, vecmāmiņ, — atbildēja Baltais Moris, — ar tavu un dieva palīgu atkal esam izdabājuši Bezbārdim. Ak, kaut es nekad viņu nebūtu sastapis, kaut nekad viņu nebūtu redzējis! Ai, ko es runāju: man jau tāpat metas tumšs gar acīm.

— Nebēdājies, Baltais Mori! Gan pienāks arī viņa kārta par visu dot norēķinu, jo katrs saņem to, ko pelnījis, — svētā Piektdiena sacīja. — Bet tagad jāj pie Bezbārža un aizved viņam to, kas prasīts: tik un tā viņam reiz nāksies par visu dārgi samaksāt.

Baltais Moris pateicās svētajai Piektdienai, noskūpstīja viņai roku, uzsēdās zirgā un

Atkal devās ceļā tālā;

Dievs to zin, kad viņš būs galā:

Pasaciņa rit bez steigas,

Tālu tālu tai vēl beigas . . .

Un kur vien Baltais Moris jāja garām, visur ļaudis saskrēja apkārt skatīties, jo Brieža pierē lielais dārgakmens mirdzēja tik spoži, ka, likās, jātnieks ved pašu sauli, noņēmis no debesīm . . .

Jātniekam pretī iznāca arī karaļi un ķēniņi: tie cits caur citu lūdzās, lai Baltais Moris atdod šiem neredzētos dārgumus. Piesolīja viņam visu, ko varēja: cits neskaitāmi daudz naudas, cits savas meitas roku un pusi valsts, bet cits gan meitu, gan visu valsti, tomēr Baltais Moris nebija pierunājams. Viņš bēga no dārgakmeņu tīkotājiem kā no uguns un jāja tik tālāk uz ķēniņa pili pie sava kunga.

Kādu vakaru, kad Bezbārdis ar tēvoci un māsīcām sēdēja pils augstajā tornī, tālumā iemirdzējās spoža gaisma: jo tuvāk tā nāca, jo spožāk un žilbinošāk mirdzēja. Un drīz vien visi sāka rosīties, ļaudis bariem saskrēja skatīties neredzēto brīnumu. Tas bija Baltais Moris, kas soļos jāja uz sava zirga, vezdams Brieža ādu un galvu. Atjājis viņš visu bagātību atdeva Bezbārdim.

Redzēdami šādus dārgumus, ļaudis aiz brīnumiem vai apstulba, neat-tapdamies, ko teikt, ko sacīt. Un bija jau arī par ko pabrīnīties!

Vienīgi Bezbārdis palika vienaldzīgs. Viņš ar savu parasto viltīgo smīnu ķēniņam sacīja:

— Nu, tēvoci, ko tu tagad teiksi? Vai mani vārdi nav piepildījušies?

— Ko es varu teikt? — ķēniņš noplātīja rokas. — Sacīšu tikai vienu: ja man būtu tik labs un uzticīgs kalps, es viņu sēdinātu sev blakus pie galda — viņš to godam ir pelnījis.

— Es nu gan to nedarīšu, kaut vai šis izlīstu no savas ādas, — Bezbārdis ļauni sacīja. — Vai viņš man kāds brālis, ka vajag šo tā godāt? Es, tēvoci, domāju tā: kalpam jāzina sava vieta, bet saimniekam — sava. Tēvs man viņu tālab arī izraudzīja, ka nav zemē metams. Citādi — kam viņš man vajadzīgs? Jūs jau nemaz nezināt, kas par velna dzimumu šis Baltais Moris! Kamēr piespiedu viņu pakļauties, nomocīja līdz nāvei. Tagad vienīgi manis baidās. Kā saka: līstu dārzā pēc āboliem, tikai bailes attur. Cits manā vietā nemūžam ar viņu nebūtu ticis galā! Veltīgi tu, tēvoci, esi pret visiem iecietīgs. Manuprāt, tu pārlieku uzticies cilvēkiem, tālab jau tev brieži nedod dārgakmeņus un lāči — salātus. Toties man neviens neuzdrošināsies kāpt uz galvas! Ja redzēšu, ka kaķis draiskojas, uzmīšu uz astes, un tas tūdaļ paliks rāms. Ja tu, tēvoci, mani ātrāk ieceltu savā vietā, pats redzētu, kā valstī viss izmainītos: es — viens un divi — visur nodibinātu kārtību. Pareizi ļaudis saka: kāds vīrs, tādi darbi. . . Jauns būdams, arī tu, jādomā, kalnus gāzi, bet nu esi vecs un spēlei jau pagalam. Nav brīnums, ka valsts tik nolaista .. .

Un Bezbārdis sāka tā malt, tā klabēt kā vecas dzirnavas, ka ķēniņam pat galva noreiba: viņš aizmirsa ir Balto Mori, ir Briedi, ir visu citu pasaulē.

Bet ķēniņmeitas skatījās uz brālēnu kā pūces, gatavas to saplosīt gabalos, jo juta, kas viņš par cilvēku — bez kauna un goda. Bet kā lai rīkojas pretēji tēva gribai? Nu tad līksmo vien, Bezbārdi... Kā parunā teikts: atradis muļķus, vari dancot tiem uz galvas! Ko citu lai saka?

Pēc kāda laika ķēniņš brāļadēlam par godu sarīkoja lielas dzīres, kurās saaicināja dižus viesus: ķēniņus, karaļus, vojevodas, pilsētu galvas un citus lielus vīrus.

Pirms dzīru sākuma ķēniņmeitas palūdza Bezbārdi, lai tas atļauj Baltajam Morim apkalpot pie galda viesus. Bezbārdis neuzdrošinājās māsīcām atteikt, pasauca Balto Mori un viņu klātbūtnē deva savu piekrišanu, tikai ar vienu noteikumu: Baltais Moris visu laiku stāvēs savam kungam aiz muguras un uz citiem viesiem nedrīkstēs ne acu pacelt; ja nepaklausīs, galva nost!

— Nu, vai dzirdēji, necienīgais kalps, ko teicu? — uzkliedza Bezbārdis, rādīdams zobenu, pie kura reiz Baltais Moris bija zvērējis paklausību un uzticību.

— Jā, kungs, — Baltais Moris pazemīgi atbildēja. — Kā tavai žēlsirdībai labpatiks.

Ķēniņmeitas bija pateicīgas Bezbārdim arī par to pašu.

Kad dzīres ritēja pilnā sparā un viesi, nobaudījuši labu vīnu, bija krietni ieskurbuši, pēkšņi pie loga pieklaudzināja putns pareģonis, pieklaudzināja un sievietes balsī sacīja:

— Jūs te ēdat, dzerat un līksmojat, bet par Rudā ķēniņa meitu nemaz neiedomājat!

Viesiem mirklī pārgāja skurbums, zuda līksmība, un katrs sāka stāstīt to, ko zināja: vieni teica, ka Rudais ķēniņš esot tik cietsirdīgs, ka mierīgu prātu varot izliet ļaužu asinis kā ūdeni; otri teica, ka viņa meita esot ragana un tieši viņas dēļ tik daudz ļaužu iedzīti nāvē; trešie piebalsoja iepriekšējiem, apgalvodami, ka tā esot viņa, kas atlidojusi putna izskatā un nu klaudzinot pie loga, lai ļaudīm izjauktu dzīres. Un vēl citi sacīja, ka putna parādīšanās neesot laba zīme, ka to, redzams, kāds atsūtījis izpētīt, kas notiek citu mājās. Bailīgākie spļāva sev pār plecu, lai putna nesto nelaimi aizraidītu atpakaļ pašam putna saimniekam. Vārdu sakot, vieni teica vienu, otri — otru, daudz tika runāts par Rudā ķēniņa meitu, tomēr neviens lāgā nezināja, cik šajās runās patiesības un cik melu.

Bezbārdis, uzmanīgi noklausījies visu runās, pašūpoja galvu un sacīja:

— Pasarg, dievs, no ļaudīm, kas paši savas ēnas baidās! Redzams, jums, godājamie viesi, tik vien tā prāta kā pīļu ganiem, ja nezināt, kas to pastrādājis.

Un nejauši paskatījies uz Balto Mori, Bezbārdis pamanīja — vai arī viņam tikai tā šķita? — ka kalps smīnētu.

— Ak tu viltīgais un melīgais kalps! Izrādās, tu visu zini, tikai man nesaki! Tad ej tūliņ un atved šurp Rudā ķēniņa meitu, lai tas maksātu ko maksādams! Ej un nemēģini nepaklausīt —- citādi samalšu tevi miltos!

Baltais Moris nokāra galvu un devās uz stalli, paglaudīja savam zirgam krēpes, noskūpstīja to un sacīja:

— Mans labais draugs, atkal Bezbārdis mani iegrūdis nelaimē: sagudrojis jaunu uzdevumu — lai gādājot šim tūdaļ rokā Rudā ķēniņa meitu. Gluži kā dziesmā sacīts:

Atnāc, draugs, ar vīnu saldo,

Apsēdies un cel to galdā ...

Redzams, mans gals klāt. Kas zina, ko visu vēl nāksies piedzīvot! Ar Bezbārdi kaut kā vēl tiku galā, bet no Rudā ķēniņa nezin vai dzīvs atgriezīšos. Un jods viņu zina kur šis ķēniņš ar savu meitu meklējams; pie tam šī meita esot ļauna ragana, kādu otru grūti atrast! Taisni kā pats nelabais mani apsēdis — no vienas bēdas nepagūstu izkulties, kad jau otra klāt. Redzams, būšu nelaimīgā stundā piedzimis. Labi zinu, kas būtu jādara, lai tiktu no šā Bezbārža uz visiem laikiem vaļā... Tomēr jau esmu pieradis vilkt savu nožēlojamo dzīvīti. Tā sakot, nav tāda smaguma, ko cilvēks nespētu panest.

— Mans pavēlniek, — zirgs, nepacietīgi iezviegdamies, sacīja, — pietiek gausties! Gan pēc lietus atspīdēs saule. Ja katrs pie pirmās neveiksmes darītu sev galu, tad pa visiem ceļiem līķi mētātos... Bruņojies ar pacietību! Kas zina, varbūt arī tev uzsmaidīs laime! Cilvēkam, kamēr vien spēks kaulos, ir jācīnās ar visām dzīves likstām, jo, kā sakāmvārdā teikts, dažkārt viena stunda atsver veselu gadu. Kam nolemts dzīvot un dzīvē veiksmi gūt, tas caur uguni un ūdeni izies sveiks un vesels. Arī dziesmā teikts:

Ja mana laimīte pēdās man iet,

Varu tad droši pat ugunī skriet.

Paļaujies uz mani, pavēlniek, es zinu, kā tevi aizvest pie Rudā ķēniņa. Kad tavs tēvs bija jauns, mēs bieži vien, kā nelabā nesti, aizkūlāmies uz Rudā ķēniņa zemi. Sēdies tikai man mugurā un turies labi cieši, jo tagad es, Bezbārdim par spīti, neiešu vairs slēpties, bet rādīšu savu brīnum-spēku, lai viņam sirds aiz dusmām pārplīst.

Baltais Moris uzlēca zirgam mugurā, zirgs skaļi iezviedzās un aizjoņoja

Augstu pāri mākoņiem,

Cauri mežu biezokņiem

un tālāk aiztraucās

Garām zelta mēnesim,

Garām zvaigznēm mirdzošām Līdz pat saulei debesīs.

Tad liegi kā vēsma pār koku galiem nolaidās uz zemes un

Tālāk devās ceļā tālā.

Dievs vien zin, kad tie būs galā:

Pasaciņa rit bez steigas,

Tālu tālu tai vēl beigas ...

Tagad atgriezīsimies ķēniņa pilī un paskatīsimies, kas notika tur pie dzīru galda, kad Baltais Moris bija aizauļojis.

— Ak tad tā! — Bezbārdis sacīja, drebēdams aiz dusmām. — Žēl, ka agrāk nezināju, kas tu par putnu, citādi jau sen būtu izrēķinājies! ... Bet tas nekas! Ja dzīvs palikšu un nenomiršu, gan pagūšu tev, putniņ, atmaksāt... No mana zobena tev neizbēgt! Redziet nu, tēvoci, un jūs, goda viesi, — pats savā azotē odzi esmu sildījis! Lai gan neesmu nekāds muļķis, tomēr Baltais Moris mani apvedis ap stūri! Tā jau ļaudis saka: jo cietāks rieksts, jo grūtāk to pārkost.

Ķēniņš, viņa meitas un viesi, dzirdot šādus vārdus, tīri vai sastinga. Bezbārdis, nespēdams valdīt dusmas, lamājās un lamājās bez mitas, bet Baltais Moris tikmēr jāja un jāja, šķērsodams tuksnešus un citas grūti pārejamas vietas, noraizējies par to, kas viņu vēl gaida priekšā.

Pēc kāda laika Baltais Moris piejāja pie tilta, kas slējās pār platu upi. Tikko viņš gribēja jāt pāri, skatās: pa tiltu steidzas skudru kāzu gājiens. Ķo Baltajam Morim bija darīt? Viņš aptur zirgu un gudro: jāšu pār tiltu — veselu pulku skudru samīšu, jāšu pār upi — pats ar zirgu ūdenī noslīkšu. Tomēr labāk nogrimt ūdenī, nekā iznīcināt neskaitāmas dzīvas radībiņas. Baltais Moris metās ar visu zirgu ūdenī un, laimīgi pārpeldējis otrā krastā, sveiks un vesels jāja tālāk. Jāja, jāja, te pēkšņi viņu panāk lidojošā skudra un saka:

— Baltais Mori, par tavu labo sirdi, ka tu neizjauci mūsu priecīgo kāzu gājienu pār tiltu, gribu tev atlīdzināt. Ņem šo spārniņu un, ja tev būs vajadzīga mana palīdzība, aizdedzini to. Tad es ar visu savu skudru cilti steigšos tev palīgā.

Baltais Moris paņēma spārniņu, noglabāja to azotē, pateicās skudrai par piesolīto palīdzību un jāja savu ceļu tālāk.

Jāja, jāja un pēkšņi dzird bišu dūkšanu. Paskatās pa labi — nekas nav redzams, paskatās pa kreisi — arī nekas nav redzams. Tad paskatījās uz augšu -— un ko viņš ierauga? Virs galvas riņķo bišu spiets, griežas riņķu riņķiem un nezina, kur nosēsties. Baltajam Morim kļuva žēl bitīšu. Viņš noņēma savu platmali, nolika to zemē un pats pagāja sāņus. Kā bitītes par to nopriecājās! Mirklī nolaidās visas zemē un sametās platmalē. Baltais Moris apmierināts metās šurpu turpu un nelikās mierā, līdz atrada bluķi ar izpuvušu vidu, izdoba, kā nu prata, tajā caurumu, sadzina apkārt tapiņas, dobuma iekšpusi izberza ar mētrām, dzelteno amoliņu, citron-melisu, tīteņiem un citām smaržīgām zālēm, kas patīk bitēm. To izdarījis, uzslēja bluķi augšā, tad sabēra bites no platmales bluķa dobumā, nolika stropu ar caurumu uz leju, stropam virsū uzklāja dadža lapas, lai pasargātu bites no lietus un saules, un, atstājis stropu ziedoša lauka vidū, pats aizjāja tālāk.

Jāja, jāja, priecādamies, ka padarījis labu darbu, un pēkšņi viņu panāk bišu ķēniņiene un saka:

— Baltais Mori, par tavu labo sirdi, ka tu mūsu labā pūlējies un pagatavoji mums mājokli, gribu tev atlīdzināt. Ņem šo spārniņu. Ja tev būs vajadzīga mana palīdzība, aizdedzini to, un es tūliņ atsteigšos tev palīgā.

Baltais Moris ar prieku paņēma spārniņu, paslēpa to azotē, patencināja bišu ķēniņieni par apsolīto palīdzību un jāja tālāk.

Jāja, jāja un pēkšņi redz — meža malā sēd milzis un sildās pie ugunskura, kurā deg divdesmit četras asis malkas, tomēr šis vēl pilnā kaklā bļauj, ka salstot. Izskats milzim briesmīgs — ausis noļukušas, lūpas atkalušās, biezas. Kad viņš pūš, augšlūpa paceļas līdz pakausim, bet apakšlūpa noslīd pār vēderu. Kur tikai uzpūš savu elpu, viss pārklājas ar sarmas kārtu plaukstas biezumā. Pieiet klāt ari nevar, jo milzis tik stipri dreb, ka, liekas, pats nelabais to kratītu. Būtu vēl drebējis pats, bet apkārt no aukstuma dreb it viss — kā dzīvā, tā nedzīvā radība: vējš gaudo kā negudrs, koki mežā vaid, akmeņi rēc, žagari sten, pat malka ugunskurā trakšķ no sala. Koku dobumos cita pie citas spiežas vāverltes, silda ar elpu savas ķepiņas, raud un pīkst, lādēdamas savu likteni. Vārdu sakot, valda tāds sals, ka viss stingst ragā. Baltais Moris drusciņ pastāvēja un — skaties, pie lūpām jau piesalušas lāstekas! Nespēdams apvaldīt smieklus, viņš izbrīnējies sacīja:

— Ko visu cilvēks nedabū redzēt savā mūžā! Nu, elles dzimums, atzīsties: vai tikai tu neesi Salējs? Ak negribi teikt? Nu tad jau būšu uzminējis. Rau, pat uguns sasalst no tava «siltuma»!

— Smejies vien, Baltais Mori, — Salējs atbildēja, drebēdams pie visām miesām. — Tikai ielāgo: tur, uz kurieni tu dodies, bez manas palīdzības tev tik un tā neiztikt!

— Tad nāc man līdzi, — Baltais Moris aicināja. — Ceļā vismaz kārtīgi sasildīsies. Uz vietas sēdēt tev ir bīstami.

Un Salējs devās Baltajam Morim līdzi. Kad labs ceļa gabals jau bija aiz muguras, Baltais Moris atkal ierauga jaunu, vēl dīvaināku skatu: tīruma vidū sēž milzis un visu zemi, ko uzar divdesmit četri arkli, vienā mirklī aprij, un vēl sauc, ka mirstot aiz bada.

— Ir gan joki, — Baltais Moris saka, —- kas viss tikai nenotiek pasaulē! Droši vien tas ir Rijējs, negausis, nepiepildāmais maiss, ko visa zeme nespēj piebarot.

— Smejies vien, Balto Mori, — Rijējs atbildēja. — Tikai ielāgo: tur, uz kurieni tu dodies, bez manas palīdzības tev tik un tā neko nepaveikt!

— Ja tā, tad nāc mums līdzi, — Baltais Moris aicināja, — uz kamiešiem jau nebūsi nesams.

Un Rijējs devās Baltajam Morim līdzi. Nu viņi turpināja ceļu trijatā. Pēc kāda laiciņa Baltais Moris atkal ierauga jaunu, dīvainu skatu, vēl dīvaināku par agrākajiem: stāv neredzēts milzis, izdzēris sausus divdesmit četrus dīķus un vienu upi, kuras ūdeņi grieza ap pieci simti dzirnavu, un vēl pilnā kaklā sauc, ka šis mirstot aiz slāpēm.

— Kas tas par ērmu! — Baltais Moris sacīja. — Tam jau vēders kā caura muca, ko nevar piepildīt visi pasaules ūdeņi. Iekšās tam, jādomā, īsts muklājs! Tad jau tas būs slavenais Tempējs, neremdināmais dzērājs, Sausuma dēls, dzimis zem Ūdensvīra zīmes, kam lemts mūžīgās slāpēs, mocīties.

— Smejies vien, Balto Mori, •— Tempējs sacīja, no nāsīm un ausīm: izšļākdams ūdeni kā no dzirnavu slūžām. — Tikai ielāgo: tur, uz kurieni jūs dodaties, bez manas palīdzības tik un tā neiztikt!

— Tad nāc mums līdzi, — Baltais Moris aicināja. — Pietiek tev ūdenī miekšķēties, varžu kurkstēšanā klausīties! Izbeidz savus jokus un ļauj dzirnavām atkal griezties! Ak dievs, kaut tikai no šāda mitruma tev vēderā vardes neiemestos!

Un Tempējs devās Baltajam Morim līdzi. Nu turpināja ceļu četratā. Kad bija kādu gabalu gājuši, Baltais Moris atkal ierauga dīvainu skatu, vēl dīvaināku par iepriekšējiem: stāv kāds briesmonis ar vienu vienīgu aci pierē, tik lielu kā siets. Ja viņš to atver, — neredz neko, taustās kā akls, bet, ja aizver, — redz visu, vienalga, diena vai nakts, pat cauri zemei izurbjas tā skatiens.

— Es redzu visu, redzamu un neredzamu, — briesmonis iebļāvās kā negudrs. — Reizēm redzu visu caurumainu kā sietu, reizēm tik skaidru kā ūdens spoguli: virs galvas redzu neskaitāmus debess spīdekļus; zem kājām redzu, kā zāle spraucas no zemes laukā; redzu, kā saule nogrimst aiz kalnu virsotnēm, kā zvaigznes un mēness iebrien jūrā. Brīžiem redzu kokus augam ar galotnēm uz leju, lopus staigājam ar kājām uz augšu, un cilvēkus, kam galva plecos ieaugusi; redzu arī to, ko nenovēlu redzēt nevienam: es redzu izbrīnā ieplestas mutes, kas noraugās manī. Tikai nesaprotu vienu: ko jūs brīnāties — kazi, paši par savu skaistumu?

Baltais Moris pielika plaukstu pie mutes un teica:

— Pasarg dievs, satikt plānprātiņu: sirds vai sažņaudzas aiz žēluma! Nezinu, ko darīt: smieties vai raudāt. Redzams, tāds viņš kopš dzimšanas. Varbūt tas ir slavenais Vienacis, Aklā brālis, Neredzīgā brālēns un Glūņas brāļadēls no Meklētā ciema, kas atrodas viņpus Uzietā ceļa, vai no Zudušās pilsētas, kas blakus Neatrastajai, — meklē vai nemeklē, tik un tā neatradīsi. Vārdu sakot, šāds Vienacis, kurš visam cauri redz, ir tikai viens visā pasaulē, un viņš redz visu savādāk nekā citi, vienīgā nelaime, pats sevi neredz — cik dižens skaistulis! Tup kā tupēznis ar vienu aci pierē un šķībi cierē, lai kāds nenoskaustu!

— Smejies vien, Baltais Mori, — Vienacis pašķielēja, — tikai ielāgo: tur, uz kurieni tu dodies, bez manis tev klāsies plāni. Dabūt rokā Rudā ķēniņa meitu nav nemaz tik viegli, kā tu domā. Bez manas palīdzības ir neceri, ka ķēniņš tev viņu no laba prāta atdos.

— Tad nāc mums līdzi, — Baltais Moris aicināja. — Neesi jau aiz rokas vadāms kā aklais.

Un Vienacis devās Baltajam Morim līdzi. Nu tālāk jau gāja piecatā. Kad bija kādu gabalu gājuši, Baltais Moris atkal ierauga dīvainu skatu, vēl dīvaināku par visiem iepriekšējiem: kāds vīrs, īsts izdzimtenis, šauj ar loku putnus. Un nedomājiet, ka visa viņa veiklība un spēks slēpjas tikai lokā! Nekā tamlīdzīga! Šis vīrs tik veikli prot mainīt savu izskatu, ka pats velns ar to nespētu sacensties: ja grib,- izplešas tik plats, ka visu zemeslodi var apņemt ar rokām, vai arī izstiepjas tik garš, ka aizsniedz mēnesi, zvaigznes un sauli — visu, ko tikai vēlas. Un, ja gadās, šaujot no loka, aizšaut garām, putns tik un tā no viņa neizsprūk: viņš to lidojumā satver ar roku, dusmīgi norauj tam galvu un dzīvu aprij ar visām spalvām. Arī patlaban dīvainā vīra priekšā gulēja kaudze putnu, kurus tas rija tik kāri kā izsalcis ērglis. Baltais Moris izbrīnējies vaicāja:

— Un kā šito spoku, velns parāvis, sauc?

— Vispirms palauzi galvu pats, tad pateikšu, — Vienacis, smaidīdams ūsās, atbildēja.

— Ej nu sazini, kā šo varētu iedēvēt! Ja sauktu par Putnuķērāju, nebūtu nepareizi, arī Platā un Garā vārds tam derētu... Tad jau vispareizāk to saukt par Putnuķērāju Plato Garo vīru, — sacīja Baltais Moris, satraukts par nabaga putniņu bēdīgo likteni. — Tad jau šis būs tas slavenais Putnuķērājs Platais Garais vīrs, Šāvēja dēls, Strēlnieka mazdēls, Platā zemes josta un Garās debess kāpnes, Putnu bieds un Ļaužu sodība — labāka vārda šim ir domādams neizdomāsi.

— Smejies vien, Baltais Mori, smejies, — sacīja Putnuķērājs Platais Garais vīrs, — labāk būtu smējies pats par sevi, jo tu vēl nezini, kas tevi sagaida. Domā, ka Rudā ķēniņa meitu tik viegli dabūsi rokā? Redzams, nezini, kas viņa par raganu: ja gribēs, — par Ugunsputnu pārvērtīsies un asti vien parādīs — ķer tad vēju laukā! Bez manis jūs tur netiksiet galā, par velti tikai kājas nopūlēsiet.

— Tad nāc mums līdzi, — Baltais Moris aicināja. — Kazi, pie reizes. Salēju varēsi saņemt aiz čupra un pacelt saulītē, lai cik necik pasildās, citādi tam zobs uz zoba neturas: klabina kā stārķis. Man jau nelabi top, viņā klausoties.

Un Putnuķērājs Platais Garais vīrs devās Baltajam Morim līdzi. Nu gāja tālāk sešatā. Lai kur viņi gāja, visur atstāja nelaimi un postu: Salējs dedzināja nost visus mežus, Rijējs rija zemi ar visiem māliem un gaudās, ka vēl mirstot badā. Tempējs iztempa visus akačus un dīķus tukšus un atstāja zivis spirināmies sausumā, vardes kurkstēdamas vaidēja par uznākušo sausumu, bet Vienacis redzēja visam cauri un

Melsa tādas blēņu lietas,

Kam tik pasakās ir vieta.

Smieklos smakdams, klausies viņā;

Ko vēl melsīs — nevar zināt.

no

Bet Putnuķērājs Platais Garais vīrs ķēra putnus un rija tos visus pēc kārtas, ar spalvām vai bez spalvām, un tāpēc neviens vairs neuzdrīkstējās turēt mājputnus ceļa tuvumā.

Vienīgi Baltais Moris nedarīja nevienam ļauna. Tomēr viņš dalījās visā ar saviem biedriem un bija pret tiem laipns, jo zināja, ka šie ceļa biedri viņam vajadzīgi, lai uzveiktu Rudo ķēniņu, ko ļaudis daudzināja par tik ļaunu un cietsirdīgu, kas cilvēku turot zemāk par suni. Taču mēdz sacīt, ka ļaunums tikai ar ļaunumu ārstējams. Cerams, ka no pieciem dīvainajiem spēkavīriem, kas dodas Baltajam Morim līdzi, atradīsies kaut viens, kurš spēs pievārēt Rudo ķēniņu. Pienāks reize, kad tā priekšā nostāsies īsti vīri nevis šādi tādi aunagalvas kā līdz šim. Tomēr nesteigsimies notikumiem priekšā. Vēl jau nevar zināt, kā viss beigsies.

Šajā pasaulē, kā šķiet,

Viss ar kājām gaisā iet:

Daudzus nomāc bads un raizes,

Tikai retam netrūkst maizes.

Toties šie retie, kam netrūkst maizes, ņem rokā nazi un griež tik biezus riecienus, cik biezus vien vēlas. Tā jau ļaudis saka: kam ir zobi, tas, kaulu pārkož kā nieku, bet, kam mutē tukši robi, tam mīkstums par cietu. To pašu var teikt arī par Balto Mori un viņa biedriem: var jau būt, ka viņiem izdosies dabūt rokā Rudā ķēniņa meitu, bet var arī neizdoties. Bet pagaidām viņi iet savu ceļu tālāk: kā liktens lems, tā būs. Arī man par to maza bēda. Mans uzdevums — stāstīt pasaku, bet jūsu — klausīties.

Ilgi gāja Baltais Moris ar saviem biedriem, līdz ceļš ielocījās Rudā ķēniņa valstī. Nu jau drīz viņi visi seši

Dzelzu vārtu priekšā stāsies,

Dievs vien zin, kā tālāk klāsies:

Pasaciņa rit bez steigas,

) Tālu tālu tai vēl beigas ...

Atnākuši vēra pils vārtus vaļā un sagāja visi seši pagalmā. Baltais Moris pa priekšu, pārējie aiz viņa — cits par citu skaistāki: kankari un noplīsušas stērbeles turpat līdz zemei nokarājās — īsta baskāju un salašņu armija.

ill

Baltais Moris iegāja pie Rudā ķēniņa un visu izstāstīja: kas viņi tādi un kāpēc nākuši. Ķēniņš aiz brīnumiem muti vien iepleta, ka pēc viņa meitas sazin no kurienes ieradušies tik nekaunīgi un pārdroši plikadīdas. Tomēr nesteidzās ar atbildi, tikai palūdza, lai ciemiņi pārnakšņo zem viņa jumta, cerēdams līdz rītam ko izdomāt... Tad klusiņām paaicināja pie sevis savu uzticamo kalpu un lika tam nelūgtajiem viesiem uzklāt guļvietas nokaitētā vara mājā, kur ne viens vien precinieks iemidzis mūžīgā miegā, iespējams, vēl lielāks pārdrošnieks nekā šie.

Kalps sakūra zem vara mājas milzīgu ugunskuru no divdesmit četrām asīm malkas, un māja tā sakarsa, ka kvēloja kā uguns. Kad pienāca vakars, kalps aicināja ciemiņus uz guļu, bet tālredzīgais Salējs paveda savus biedrus sānis un tiem pačukstēja ausī:

— Pielūkojiet, ka jūs nelabais neietrenc pirmos tai māja, kurp vedīs mūs rudā suņa kalps, tad rītdienu vairs nesagaidīsiet. Pasaulē ir tikai viens Rudais ķēniņš. Šai zemē viņš izdaudzināts kā vislabsirdīgākais un žēlīgākais valdnieks. Es nu gan zinu, cik vērta ir viņa laipnība un viesmīlība ... Kas nekaiš svešām rokām ogles grābt! Kaut ātrāk viņš nosprādzis! Bet lai nu vēl padzīvo trīs dienas, rēķinot no aizvakarējās. Un ja jūs zinātu, kas ir viņa meita! īsts velna dzimums! Visa tēvā atsitusies, pat vēl vairāk... Tā sakot, kaza lec augstu, bet kazlēns — vēl augstāk. Tomēr arī izkapts reiz atcērtas pret akmeni. Ja es šonakt ar viņiem netikšu galā, tad pats nelabais tos nespēs pieveikt.

— Gluži manas domas, — sacīja Rijējs. — Iejūdzis Rudais ķēniņš savus vēršus velna arklā, tikai izjūgs tos ar aplauztiem ragiem.

—- Kazi, piedevām ir arklu, ir ratus vēl atdos, lai tikai tiktu no mums vaļā, — piemetināja Vienacis.

— Neaizmirstiet, draugi, — teica Salējs, — ka mēle ir cilvēka lielākais ienaidnieks. Ejam labāk gulēt: varbūt ķēniņa kalps jau uzklājis galdu un gaida mūs atplestām rokām. Nu tad atlaidiet vaļīgāk siksnas un marš! — man pakaļ!

Un viņi sāka iet — top, top, top! Pienāca pie vara mājas durvīm, brītiņu apstājās. Salējs uzpūta mājai trīs reizes, un tā mirklī atdzisa —-iekšā kļuva ne karsts, ne auksts, bet tieši laikā — ej tikai un liecies uz auss! Visi seši nolikās zemē krustām šķērsām un guļ. Bet ķēniņa kalps aši aiztaisīja durvis un ļauni noteica:

— Nu tā. Ar jums esmu ticis galā. Tagad guliet, draudziņi, mūžīgā miegā — guļvietu jums uzklāju, kā nākas. Līdz rītam pagūsiet par pelniem pārvērsties.

To pateicis, kalps devās projām. Bet Baltais Moris ar biedriem guļ bez bēdu. Drīz vien siltumā vīriem atsila kauli, un viņi labpatikā sāka staipīties, Rudajam ķēniņam un viņa meitai par spīti. Vienīgi Salējs aizvien vēl sala, sarāvās čokurā un rūca:

— Tikai jūsu labad māju atdzesēju. Man tas siltumiņš būtu bijis pašā laikā. Tad ar sapinos ar mīkstčauļiem! Nu pag, gan jums nāksies par to samaksāt! Vai tas ir taisnīgi: viņi te gozēsies siltumā, bet es lai saldams drebinos! Tā tas neies. Sazin kādu salašņu dēļ jau neiešu mocīties visu nakti. Ņemšu katru aiz matiem un vazāšu pa istabu. Ja man miegs pagalam, lai arī jums netiek!

— Ei Salēj, pievaldi mēli! — pārējie viņu apsauca. — Jau nakts iet uz beigām, bet tu vēl aizvien klabi kā vecas dzirnavas. Velna dzimums! Rimsties, jau galva pampst no tavas pļāpāšanas! Ja kāds vēl sadomās ar tevi sapīties, lai pats kož sev pirkstos, bet mums pietiek: esi piedūcis pilnas ausis, ne mirkli nav miera! Maļ un maļ bez kādas jēgas, it kā nebūtu pie pilna prāta. Mežā tev vieta pie vilkiem un lāčiem, nevis ķēniņa istabās ar godīgiem cilvēkiem!

— Nu, nu, lēnāk! Kopš kura laika es vairs neesmu jums pa prātam? — Salējs apvainojās. — Pievaldiet labāk paši savas mēles, ka neiziet plāni! Es esmu labs, tas tiesa. Bet ja aizkaitināsiet...

— Ei, Biezlūpi, vai tu no tiesas to saki? Skat, kāds drosminieks! — zobojās Rijējs. — Nespēju vārdos izteikt, cik tu esi man mīļš! Iebāztu tevi azotē, tikai ausis par lielām. Labāk uzvedies rāmi un turi mēli aiz zobiem, lai pēcāk nav jānožēlo, — neesi jau viens šai mājā.

— Ak šitā! Pareizi ļaudis saka: dari otram labu, viņš tev atdarīs ar ļaunu, — noteica Salējs. — Būs pašam mācība: kam nelaidu jūs pirmos mājā? Turpmāk būšu gudrāks. Novēlu katram, kas rīkosies tā kā es, saņemt šādu mācību!

— Pareizi, Salēj. Tikai tev derēja iedzert kādas zāles, — Vienacis sacīja. — Ar savu pļāpāšanu mums visu nakti neļauj gulēt. Gribētos zināt, ko tu būtu darījis mūsu vietā! Saki paldies, ka neesam atriebīgi, citi tev būtu tā sadevuši, ka nezinātu, kur rīts, kur vakars!

— Vai jūs beidzot rimsieties! Kā celšos augšā, tā izstiepšos cauri griestiem un aiziešu prom ar visu jumtu uz galvas, — brīdināja Platais Garais vīrs. — Sakiet, kāds velns jūs dīda, ja nevarat beigt kladzināt? Vadzi, Biezlūpi, man liekas, tu esi tas vainīgais.

— Kurš tad cits? — Vienacis atsaucās. — Redzams, nāksies viņam izrakstīt zāles.

— Paglaudi viņam cekulu, paspēlē pa muguru un padanco pa vēderu, — pamācīja Tempējs. — Citādi šo delveri nevarēs apklusināt.

Redzēdams, ka visi ir pret viņu, Salējs sadusmojās un noklāja istabas sienas ar sarmu triju plaukstu biezumā — visi sāka trīcēt aiz sala, ka zobs uz zoba neturējās.

— Re če nu, ko gribējāt, to dabūjāt! Tas jums par mācību! Citreiz nepiemirstiet iepriekš pateikt, ko vēlaties, — Salējs smējās. — Vai, man aiz smiekliem vēders pārplīsīs! Nu, par Balto Mori es negribu neko ļaunu teikt, bet jūs esat āksti, nekrietneļi! Ja man būtu tik daudz naudas, cik jums uz salmiem mēslainē pavadītu nakšu, tad gan es būtu bagāts vīrs! Vai tad jums, baskājiem, piederējās tēlot augstmaņus!

— Tu atkal meklē ķildu, Biezlūpi! — pārējie viņam uzsauca. — Lai velns tevi parauj ar visu tavu dzimtu uz mūžu mūžiem, āmen!

— Arī es jūs pazemīgi lūdzu — ripojiet taisnā ceļā uz elli! — atbildēja Salējs. — Bet tagad laiks gulēt, jo drīz jāceļas un jāpalīdz Baltajam Morim. Mūsu pienākums viņam uzticīgi kalpot, tāpēc metīsim ķildas pie malas, jo tās neved pie laba.

Tā viņi rūca un purpināja, līdz, skaties vien, klāt jau rīts. Ķēniņa kalps, domādams, ka viesi pagalam, ieradās izmēzt viņu pelnus. Un ko viņš redz? Vara māja, kas iepriekšējā vakarā bija nokaitēta sarkana ka uguns, tagad apledojusi ar biezu ledus kārtu: ne durvis, ne logi, ne logu aizvirtņi — itin nekas nav redzams! Bet mājā iekšā nedzirdēts troksnis — tur viesi dauza pa durvīm cik spēka un kliedz kā negudri:

— Kas tas par ķēniņu, ka bez malkas pagales atstājis! Tā jau mēs pagalam nosalsim. Pat nabaga būdiņā, ir tur ciemiņiem neliedz kādu pagalīti. Tavu nelaimi! Drīz mēle piesals pie žokļiem un paši sasalsim ragā!...

To dzirdēdams, ķēniņa kalps izbijās ne pa jokam, bet ne pa jokam arī noskaitās. Metās pie durvīm, nevar atvērt. Mēģina izcelt tās no eņģēm — arī nevar. Ko iesākt? Skrien pie ķēniņa un visu izstāsta. Nu atskrien ķēniņš un vesels pūlis ļaužu ar asiem kapļiem un verdoša ūdens katliem. Cits skalda ledu, cits lej karsto ūdeni durvju eņģēs un atslēgas caurumā. Pamatīgi nopūlējušies, beidzot ar lielām grūtībām atvēra durvis un izlaida ciemiņus ārā. Un kādi tie izskatījās! Gatavie spoki: mati, bārdas un ūsas nosarmojušas baltas, ne mazākās cilvēka līdzības... Paši tā trīc un dreb, ka zobi vien klab. Bet Salējs dreb par visiem pārāk, liekas, to visi elles spēki drebinātu — tā šķoba muti, ka pat Rudais ķēniņš, redzēdams šādu briesmoni, sastinga aiz šausmām.

Tad Baltais Moris panacas uz priekšu, palocījās ķēniņa priekšā un sacīja:

— Augstais ķēniņ! Viņa gaišība — visuvarenā Zaļā ķēniņa brāļadēls, droši vien mani jau gaida un nevar sagaidīt. Tagad, domājams, jūs atdosiet man savu meitu, un mēs jūs vairs netraucēsim un iesim prom.

— Nu labi, drosminiek, — ķēniņš sapīcis sacīja, — gan pienāks šis brīdis. Bet pagaidām jums vajag iestiprināties, lai vēlāk neteiktu, ka esmu badakāsis un jūs nepacienāju.

— Zelta vārdi, augstais ķēniņ, — sacīja Rijējs, — mums vēderi jau sen burkšķ aiz izsalkuma.

— Vai kas dzerams arī atradīsies? — vaicāja Tempējs. — Mums aiz slāpēm rīkles izkaltušas.

— Beidziet jel paši uzprasīties, — sacīja Vienacis, mezdams ar aci,

— ķēniņš pats labāk zinās, ar ko mūs pacienāt.

— Gluži manas domas, — atsaucās Putnuķērājs. — Mēs taču esam ķēniņa pilī! Varat būt mierīgi, gan augstais ķēniņš nepieļaus, ka mēs ciestu izsalkumu, salu un slāpes.

— Nav vārdam vietas, — sarunā iejaucās Salējs, klabinādams zobus.

— Vai tad jūs nezināt, ka viņa augstība ir tēvs visiem izsalkušajiem un izslāpušajiem? Tāpēc jau es priecājos, ka pēdīgi dabūšu mazliet apsildīties, iedzerdams vīna lāsi.

— Pievaldiet mēles! — apsauca Rijējs. — Ar vienu mieta sitienu var saplēst vezumu podu. Lieciet augsto ķēniņu mierā, arī viņš ir cilvēks... Mums, nabagiem, sarīkot tādu cienastu, zināms, nebūtu pa spēkam, bet ķēniņam tas ir tīrais nieks, kā blusas kodiens, ko tikpat kā nejūt.

— Manuprāt, ēšana ir lieka greznība, — sacīja Tempējs. — Dzeršana — tas ir pavisam kas cits. Es gribētu lūgt augsto ķēniņu, ja viņam labpatiks mūs cienāt, lai neskopojas ar dzērieniem, jo tie dod cilvēkam spēku un veselību. Man rādās, mēs pārlieku daudz spriedelējam, un ķēniņš nezina, kā mums izdabāt.

— Ak, kaut viņš ātrāk licis ko galdā, — sacīja Rijējs. — Mans vēders man nedod miera.

— Mazliet pacietības, — Vienacis sacīja. — Vai jums peles naktī pa vēderu dancojušas? Tūliņ pasniegs ir ēdienus, ir dzērienus: palaidiet tik siksnas vaļīgāk!

— Tūliņ jums visu atnesīs, tieciet tik galā, — sacīja ķēniņš. — Bet, ja nevarēsiet visus ēdienus apēst un dzērienus izdzert, tad vainojiet paši sevi: no manis žēlastību negaidiet!

— Kaut allaž mums bijušas tikai šādas rūpes, — sacīja Rijējs, glaudīdams vēderu.

— Lai augstajam ķēniņam labs prāts un devīga roka, mūs cienājot, — sacīja Tempējs, rīdams siekalas. — Pie galda nez vai kāds spēs ar mums sacensties. Pie darba gan citādi — tur jau nu neiesim pušu plēsties.

Ķēniņš klusēdams klausās un noraizējies koda lūpas. Tomēr pie sevis domā:

«Nu labi, labi, pamēģiniet vien ar pirkstu izmērit jūras dziļumu. Nekas prātīgs neiznāks.»

Tad pagriezās un devās uz savām pils istabām.

Pēc kāda laiciņa, skaties vien, piebrauc divpadsmit kulbas, piekrautas pilnas ar maizes klaipiem, un vīri atstiepj divpadsmit ceptas govis un atveļ divpadsmit mucas stipra vīna. Tādu iebaudot, kājas kļūst mīkstas un acis stīvas, mēle līp pie žokļiem, ka nevar parunāt. Tempējs un Rijējs skubina pārējos:

— Ķerieties tik klāt: ēdiet un dzeriet, cik ādā lien! Tikai nedomājiet visu salocīt iekšā, tad neklāsies labi!

Baltais Moris, Salējs, Vienacis un Putnuķērājs Platais Garais vīrs apsēdās pie galda un sāka mieloties, līdz bija paēduši un padzēruši atliku likām. Un cik bija notiesājuši? Ir manīt nemanīja, jo nav joka lieta izdzert un apēst to, kas savākts no visas valsts!

— Bet tagad, sliņķi, paejiet malā! Jūs tikai ēdienu maitājat, — teica Rijējs un Tempējs, abi aiz izsalkuma un slāpēm tik tikko turēdamies kājās.

Un Rijējs sāka bāzt sev mutē vai pa kulbai klaipu vienā reizē, klāt piekozdams veselu ceptu govi: bāž tik mutē un piekož, bāž mutē un piekož. Paskat, pēc brītiņa no ēdamā vairs ne kripatiņas nav palicis pāri. Arī Tempējs, tiklīdz izsit mucai dibenu, tā ar vienu malku to iztukšo. Viens divi — un visas mucas jau iztemptas, pat aiz stipas ne pilītes vīna neatrast!

Tad Rijējs pilnā kaklā iesaucas, ka šis aiz bada mirstot nost, un ņemas mest apgrauztos kaulus ķēniņa ļaudīm virsū.

Arī Tempējs bļauj, ka šim aiz slāpēm gals klāt, un ari sāk uz visām pusēm mētāt mucu dēlīšus kā negudrs.

Ķēniņš padzirda troksni un izskrēja laukā. Ieraudzījis, kas pagalmā darās, saķēra galvu.

— Uzbrukusi gan nelaime! — viņš sacīja, pavisam sagrauzts. — Rādās, nebūs vairs labi — esmu iebraucis sēklī!

Tad piegāja pie viņa Baltais Moris, palocījās un sacīja:

— Augstais ķēniņ! Nu gan, domājams, jūs atdosiet man savu meitu, un mēs tūdaļ jūs liksim mierā un dosimies prom, jo Zaļā ķēniņa brāļadēls droši vien jau sen mūs gaida un nevar sagaidīt...

— Gan pienāks šis brīdis, drosminiek, — ķēniņš norūca caur zobiem. — Tomēr bruņojieties ar pacietību! Mana meita nav no tām, kas uz katrām krustcelēm mētājas, — ņem tik un pievāc. Nekā nebija! Tiesa, jūs ēdāt un dzērāt katrs par desmit, tomēr ne visu vēl esat paveikuši. Te būs mērs magoņu sēkliņu, sajauktu ar mēru smalku smilšu. Līdz rītam jums jāatlasa magoņu sēklas no smiltīm. Ja smiltīs atradīšu kaut vienu sēkliņu, labi neklāsies. Par savu pārdrošību jums būs jāsamaksā ar galvu, citiem par biedinājumu. Bet, ja ar darbu tiksiet galā, tad vēl padomāšu...

Un aizgāja, atstājis ciemiņus neziņā lauzām galvas.

Baltais Moris un pārējie biedri rausta plecus — nezina, kā tikt ar uzdevumu galā.

— Tad nu gan mums uzdeva darbu viltīgais ķēniņš! — Vienacis sacīja. — Es, protams, arī tumsā varu viegli atšķirt magoņu sēklu no smilšu graudiņa, tomēr šeit vajadzīga skudras veiklība, lai tik īsā laikā tiktu ar šo darbu galā. Kāds pareizi teicis, ka no rudmataina vīra allaž jāpiesar-gās, jo tas ir ļaunāks par pašu velnu.

Te Baltais Moris atcerējās skudras spārniņu, sadabūja to, uzšķīla no krama uguni un spārniņu aizdedzināja. Tavu brīnumu! Tūliņ — kur gadījušās, kur ne — skudras bariem klāt: ne tās saskaitīt, ne pārredzēt — rāpo pa zāli, lodā pa zemi, lido pa gaisu, un tā bez gala! Vienā mirklī skudras atlasīja magoņu sēkliņas. Kaut tūkstoti leju^4 kādam samaksā, tikpat tas neatradīs smiltīs nevienas magoņu sēkliņas un arī magonēs —-neviena smilšu graudiņa. Bet rītausmā, kad ir vissaldākais miegs, neskaitāmi tūkstoši vissīkāko skudriņu ielīda ķēniņa guļamistabā un ņēmās Rudo ķēniņu kost, svilināja kā ar uguni. Sajutis sūrstam visu miesu, ķēniņš uztrūkās augšā; tā šim no gulēšanas nekas vairs nesanāca, nevarēja mierīgi pasnaust līdz pusdienlaikam kā citas dienas. Iztrausies no gultas, visus palagus pārmeklēja — kas viņam neļāva gulēt? Tomēr nekā neatrada, skudras bija kā zemē ielīdušas.

— Velna būšana! Rau, visa miesa vienos izsitumos. Vai ta bez kāda iemesla? Neticu vis. Bet ej nu sazini?... Kazi, man tāpat vien rādās, jebšu tas uz laika maiņu, — noteica ķēniņš, — viens vai otrs, tas nu skaidrs. Bet pagaidām iešu palūkošu, kā tiem sliņķiem sokas ar magoņu lasīšanu. Jau pilnas ausis piedziedājuši, prasīdami pēc meitas.

Ķēniņš aiziet un redz: uzdevums izpildīts. Viņš nogrima domās un gudroja, kur vēl varētu piesieties.

Bet Baltais Moris pagājās uz priekšu, palocījās un sacīja:

— Augstais ķēniņ, nu gan, domājams, jūs atdosiet man savu meitu, bet mēs jūs vairs netraucēsim un iesim savu ceļu.

— Gan pienāks arī tas brīdis, drosminiek, — ķēniņš kā negribēdams sacīja, — tomēr līdz tam laikam jums vēl šis tas padarāms. Mana meita vakarā ies gulēt, kā parasts, savā gultā, bet jums vajadzēs visu nakti viņu apsargāt. Ja no rīta viņa būs turpat — savā gultā, tad, iespējams, es jums viņu atdošu, bet, ja nebūs, — tad vainojiet paši sevi. Vai saprati?

— Sapratu, augstais ķēniņ, — Baltais Moris atbildēja. — Tikai baidos, ka mēs šeit pārlieku ilgi kavējamies. Mans kungs mani jau sen gaida un par aizkavēšanos bargi sodīs.

— Kas man daļas gar tavu kungu! Ja viņš uzskaitīs tev savu tiesu, tad to tu būsi tikai pelnījis, — ķēniņš sapīcis atbildēja. — Kaut jums ādu pār acīm novelk — man maza bēda! Labāk nekaitiniet mani! Sargiet manu meitu kā aci pierē! Ja nenosargāsiet, visas jūsu pūles vējā — galvas noripos kā spoles!

To pateicis, ķēniņš devās prom, atstādams drosminiekus galīgā nesaprašanā.

— Šis uzdevums nebūs no vieglajiem, jo, redzams, arī šeit roku pielicis pats nelabais, — sacīja Salējs, pašūpodams galvu.

-— Jebšu pats Velnu Vecis, Nakts bulta vai Dienvidu jods, — sacīja Vienacis. —• Tomēr, man rādās, Rudais ķēniņš ilgi vairs nespēs ar mums jokus dzīt.

Drīz pienāca vakars, ķēniņa meita aizgāja gulēt. Baltais Moris nostājās sardzē pie durvīm, pārējie izkārtojās rindā līdz pašiem pils vārtiem.

Ap pusnakti ķēniņa meita pārvērtās par mazu neredzamu putniņu, aizlidoja garām pieciem sargiem. Kad tā lidoja jau garām Vienacim, tas tūdaļ viņu pamanīja un Putnuķērājam pameta ar aci:

— Vai tu re, ka ķēniņa meita mūs apveda ap stūri. Velna meitietis! Pārvērtās par mazu mazu putniņu un kā bulta aizlidoja māsu draugiem garām, bet šie ne ausi neceļ! Gatavie snaužas! Ja uz viņiem paļautos, drīz bez galvas paliktu. Tikai mums tagad pa spēkam viņu atrast un atvest atpakaļ! Nevienam ne vārda -— un dzenamies pakaļ! Es tev rādīšu, kur šī slēpjas, bet tu šo grāb ciet un noķēris piežmiedz drusciņ kaklu, lai citreiz tai nenestos prāts uz šādiem jokiem.

Un abi devās ķēniņa meitai pakaļ. Vēl necik tālu nebija tikuši, kad Vienacis iesaucās:

— Vei, vei, Putnuķērāj, vei, kur viņa! Aiz zemes slēpjas — zaķa ēnā. Ķer šo rokā un turi ciet!

Putnuķērājs nu izpletās platumā, cik spēja, iztaustīja visu zāli un paceres, bet, kad putniņu pamanīja, šis — spurkš! — uzspurdza augstu kalna galā un paslēpās aiz klints.

— Vei, kur viņa! •— Vienacis rāda. — Kalna galā aiz viņējās klints!

Putnuķērājs drusciņ pastiepās garumā un sāka pārmeklēt klinti. Tikko

jau pamanīja putniņu, šis — spurkš! — uzšāvās augstu gaisā un paslēpās aiz mēness.

— Vei, vei, Putnuķērāj, vei, kur viņa! Aiz mēness paslēpusies, — Vienacis saka. — Žēl, ka es pats viņu nespēju aizsniegt, būtu to pamatīgi paplucinājis.

Putnuķērājs nu izstiepās visā garumā — aizsniedza mēnesi, apņēma to ar abām rokām, sataustīja putniņu, saķēra aiz astes un jau grasījās žņaugt tam kaklu. Te putniņš pārvērtās par meiteni un izbailēs iekliedzās:

— Nedzen mani, Putnuķērāj, tīšu prātu nāvē! Es tev bagātīgi atlīdzināšu, ar dārgām dāvanām apdāvināšu, dodu tev savu goda vārdu.

-—• Zinām, kā tu atlīdzinātu un ar kādām dāvanām apdāvinātu, ja es tevi, raganu, nebūtu pamanījis! — Vienacis sacīja. — Pamatīgi dabūjām papūlēties, kamēr tevi noķērām. Nu tā — tūlīt ej gulēt, jo teju teju ausīs gaisma! Pēcāk visu noskaidrosim.

Vienacis paņēma ķēniņa meitu zem vienas rokas, Putnuķērājs — zem otras un devās visi trīs atpakaļ uz pili. Gaismiņai austot, pagāja garām sardzei un iegrūda ķēniņa meitu guļamistabā.

— Vadzi, Baltais Mori, — Vienacis sacīja, — ja nebūtu manis un Putnuķērāja, kas gan ar jums tagad notiktu? Redzi, draugs, katram cilvēkam ir savas labās un sliktās īpašības. Un, ja labo ir vairāk, tad sliktās nav jārēķina.

Kas gan tie par sargiem bija, —

Ķēniņmeitu nemanīja?

Ja uz jums tik paļautos,

Tad viss labi nebeigtos.

Ko Baltais Moris un pārējie biedri varēja iebilst? Viņi, aiz kauna nodūruši galvas, pateicās Putnuķērājam un slavenajam Vienacim par draudzīgo izpalīdzēšanu.

Drīz ieradās arī ķēniņš, lepni izslējis galvu kā ērglis: sak, nedabūt jums manas meitas! Bet, kad ieraudzīja to iesprostotu istabā, acīs iedzaik-stījās dusmas, taču neko vairs nevarēja darīt.

Baltais Moris piegāja pie ķēniņa, palocījās un sacīja:

— Augstais ķēniņ, šoreiz gan, domājams, jūs atdosiet man savu meitu, un mēs jūs liksim mierā — aiziesim paši savu ceļu.

— Nu labi, drosminiek, -— ķēniņš sadrūmis sacīja, — šis brīdis nav tālu. Bet man ir vēl audžumeita, kas ir tikpat jauna un tikpat skaista un uzvedīga kā īstā, tā ka neviens tās nespēj atšķirt. Ja uzminēsi, kura no viņām īstā, ņem to un dodies prom, es te ar jums sirmus matus jau esmu dabūjis. Nu es iešu un abas saposīšu, bet tu atnāc pēc kāda brītiņa. Ja uzminēsi — tava laime, ja ne — ņemiet savas mantiņas un lasieties prom, tāpēc ka esat man apnikuši līdz kaklam.

To pateicis, ķēniņš devās pie savām meitām. Viņš lika abas vienādi saģērbt un abām vienādi sasukāt matus, tad sūtīja pēc Baltā Mora, lai tas pasaka, kura īstā.

Baltais Moris redz, ka atkal ir sprukās, un nezina, kā rīkoties, lai tagad, kad jau ķēniņa meita tikpat kā rokā, neizdarītu ko aplam. Viņš stāv, domās iegrimis, līdz pēkšņi atceras bitītes spārniņu. Mirklī sadabū to, izšķiļ uguni no krama un aizdedzina spārniņu. Kur bijusi, kur ne — bišu ķēniņiene klāt.

— Kādas bēdas tevi nospiež, Baltais Mori, ka liki man ierasties? — jautā bišu ķēniņiene, nomezdamās viņam uz pleca. — Saki vien droši, esmu gatava tev palīdzēt.

Baltais Moris viņai izstāstīja visu, kas un kā, un ar asarām acīs lūdza palīdzēt.

— Nebēdājies, Baltais Mori, — bišu ķēniņiene sacīja. — Es tev palīdzēšu uzminēt kaut no tūkstoš līdzīgām, kura ir īstā ķēniņa meita. Ej droši pilī, arī es tur būšu. Iegājis istabā, apstājies un abas labi aplūko. Kura pamās ar lakatiņu, tā arī būs īstā.

Baltais Moris ieiet iekšā ar visu bišu ķēniņieni uz pleca, bet priekšā jau gaida ķēniņš un abas meitas. Baltais Moris paiet sāņus un skatās te uz vienu, te uz otru meitu. Bet bišu ķēniņiene tikmēr paceļas spārnos un uzmetas ķēniņa meitai uz vaiga, tā satrūkstas, iekliedzas un sāk ar laka tiņu atgaiņāties. Baltais Moris to tikai bija gaidījis. Viņš pieiet pie ķēniņa meitas, paņem viņu viegli aiz rokas un ķēniņam saka:

— Augstais ķēniņ, tagad, domājams, jūs man vairs neliksiet šķēršļus, jo esmu izpildījis visus jūsu uzdevumus.

— Vari kaut tūliņ vest viņu prom, Baltais Mori, kas man vairs daļas! — ķēniņš, nobālis aiz kauna un dusmām, atvēlēja. — Ja viņa pati neprata jūs pārspēt viltībā, tad proties tu viņu valdīt. Es tev atvēlu viņu no visas sirds.

Baltais Moris pateicās ķēniņam un, pagriezies pret ķēniņa meitu, sacīja:

— Tagad laiks doties ceļā, citādi mans kungs, viņa gaišība Zaļā ķēniņa brāļadēls, kazi, no ilgās gaidīšanas būs pavisam novecojis.

— Drusciņ pagaidi, nepacietīgais, — sacīja ķēniņa meita, tad, paņēmusi rokās balodi, tam iečukstēja kaut ko ausī un maigi noskūpstīja. — Kas skrien kā vējš — kā miets atduras. Mums abiem vēl vajag aprunāties. Lai tavs zirgs un mans balodis vispirms dodas pēc trim ābeļzariem un dzīvā un nedzīvā ūdens, kas atrodas tur, kur kalnu gali saiet kopā. Ja mans balodis pirmais atnesīs ābeļzarus un ūdeni, tad aizmirsti mani, jo es neiešu tev līdzi! Bet, ja laime uzsmaidīs tev un tavs zirgs pirmais pārvedīs prasīto, tad došos tev līdzi kaut vai uz otru pasaules malu. Tas ir mans pēdējais vārds!

Un tūdaļ zirgs ar balodi sāka joņot uz priekšu, viens otru apsteigdami, — gan pa gaisu, gan zemi, kā nu kuro reizi pagadījās.

Vieglspārnis balodis aizlaidās pirmais un, nogaidījis brīdi, kad saule stāv virs pašiem kalnu galiem un kalni atdusas, iedrāzās kā caur uguns liesmām kalnu starpā, paķēra trīs ābeļzarus un dzīvo un nedzīvo ūdeni, un kā bulta šāvās atpakaļ. Te kalnu pievārtē tam priekšā nostājās zirgs un mīļi sacīja:

— Mīļo dūjiņ, manu balodīt, atdod man šos trīs ābeļzarus un dzīvo un nedzīvo ūdeni, bet pats aizlido vēlreiz tam visam pakaļ. Ceļā tu mani panāksi, jo esi žiglāks par mani. Nedomā ilgi, bet izdari tā, kā teicu, tad būs labi visiem — kā manam kungam un tavai kundzei, tā man un tev; bet, ja tā nedarīsi, — manam kungam, Baltajam Morim, klāsies plāni un arī mums abiem tiks sava tiesa...

Balodis tā kā vēl šaubījās, taču zirgs vairs negaidīja. Metās balodim klāt, paķēra ābeļzarus un ūdeni, atjoņoja pie ķēniņa meitas un atdeva

visu prasīto. Baltais Moris, kas turpat stāvēja un visu redzeja, nopriecāties vien nevarēja.

Tiesa, drīz vien atlidoja arī balodis, bet kāda tam vairs nozīme?

— Ak tu nodevēj, — ķēniņa meita uzkliedza balodim. — Veikli gan tu mani izmuļķoji. Lai tad arī notiek tā — tūliņ lido pie Zaļā ķēniņa un pavēstī, ka mēs drīz būsim klāt.

Balodis aizlidoja, bet ķēniņa meita krita tēvam pie kājām un lūdzās:

— Tēvs, dod man šķiroties savu svētību! Tāds, redzams, mans liktenis. Gribu vai negribu, ir jādodas Baltajam Morim līdzi!

Ķēniņa meita saposās ceļam, uzsēdās savam varenajam zirgam mugurā, arī Baltais Moris, paņēmis savus draugus, uzlēca zirgā, un

Visi devās ceļā tālā;

Dievs vien zin, kad tie būs galā:

Pasaciņa rit bez steigas,

Tālu tālu tai vēl beigas . . .

Viņi jāja dienas, jāja naktis, bet cik ilgi — to neviens nezina. Tad kādu dienu Salējs, Rijējs, Tempējs, Putnuķērājs, Platais Garais vīrs un visa pareģis Vienāds

Pēkšņi ceļa vidū stājās.

Sniedzot rokas, apraudājās:

— Tālāk dzīvo, draugs, kā zini,

Mūs ar ļaunu nepiemini!

Arī ļaunums savu reizi Palīdz vīram, ja iet greizi. —

Baltais Moris paldies teica Un no draugiem šķirties steidza:

Ķēniņmeita, lūk, to gaida,

Sēdot zirgā, pretī smaida.

Tad nu abi tālāk jāja,

Mēness tiem no augšas māja . ..

Asins straujāk sāka pulsēt —

Vai nu sirds spēj ilgāk klusēt?

Krūtīs modās mīla vāra,

Tā kā liesma abus skāra . . .

Jāj nu Baltais Moris ar ķēniņa meitu tālāk, un, jo tālāk jāj, jo vaiiuk visu aizmirst: tik skaista un daiļa ir ķēniņa meita, ka Baltais Moris nespēja ne acu novērst.

Kam viņam bija vajadzīgi salāti no Lāča dārza un Brieža āda un galva? Viņš to visu ar prieku atdeva savam kungam, bet Rudā ķēniņa meitu atdot negribēja, jo pats to bija iemīlējis kā bez prāta. Viņa bija tik maiga kā maija rozes pumpurs rīta rasā, pirmo saules staru glāstīts, rīta vējiņa šūpots, taurenīšu neskarts. Vai arī, vienkāršu ļaužu valodā sakot, viņa bija skaista pēc velna! Lai kā saule žilbina, tomēr var tajā paskatīties, bet ķēniņa meitā — nevar. Tāpēc jau Baltais Moris vairs nespēja no viņas acu atraut un kusa no mīlestības laukā. Tiesa, arī ķēniņa meita brīžam ilgāk ieskatījās Baltajam Morim acīs un sirdī juta mostamies kaut ko nenojaustu . . . Tās bija tādas jūtas, ko viņa neuzdrošinājās skaļi izsacīt. Tikpat kā šai dziesmā:

Ak, ej tu prom! Ak, paliec, dzirdi!

Ak, esi rāms! Ak, paņem sirdi!

Kā lai vēl pareizāk pasaku? Zinu tikai vienu: viņi jāja, nemaz nejuzdami, ka jāj, un garais ceļš tiem likās īss, bet laiks vēl īsāks — dienas skrēja kā stundas, bet stundas kā mirkļi. Tā tas notiek ar katru, ja blakus atrodas mīļotais.

Bet Baltais Moris, nabadziņš, ne jauta, ne zināja, kas viņu gaida mājās. Ja būtu zinājis, tad citas domas būtu domājis, kā dziesmā teikts:

Ja zinātu, kur rīt krītu,

Šodien salmus pakaisītu!

Tomēr labāk nesteigšos priekšā. Vispirms pastāstīšu, kas notika, kad atlidoja pie Zaļā ķēniņa balodis ar vēsti, ka viņam nopakaļ jāj Baltais Moris un Rudā ķēniņa meita.

Zaļais ķēniņš steidzīgi lika gatavoties Rudā ķēniņa meitas pienācīgai sagaidīšanai, bet Bezbārdis aiz niknuma grieza zobus un gudroja, kā atriebties Baltajam Morim.

Bet Baltais Moris un Rudā ķēniņa meita tikmēr jāja un jāja, līdz pēdīgi atjāja Zaļā ķēniņa zemē.

Viņiem pretī izsteidzās pats Zaļais ķēniņš, viņa meitas, Bezbārdis un visi galma ļaudis. Bezbārdis, ieraudzījis daiļo ķēniņmeitu, tūdaļ steidzās viņu nocelt no zirga un paņemt uz rokām, bet viņa to atgrūda un iesaucās:

— Neaiztiec mani, Bezbārdi! Ne jau tevis dēļ es šeit ierados, bet Baltā Mora dēļ, kas ir īstais Zaļā ķēniņa brāļadēls!

To dzirdot, Zaļais ķēniņš un viņa meitas tīri vai sastinga, bet Bezbārdis, redzēdams, ka viņa meli un viltība atklāta, metās kā traks suns Baltajam Morim virsū un ar vienu zobena cirtienu nocirta tam galvu.

— Se tev! —- viņš kliedza. — Tāda nāve sagaida katru, kas lauž doto solījumu!

Tad Baltā Mora zirgs metās Bezbārdim virsū.

— Pietiks, Bezbārdi! — zirgs iesaucās, satvēra viņu ar zobiem aiz galvas, uzšāvās ar visu līdz pašām debesīm un palaida vaļā. Bezbārdis nokrita zemē beigts kā salmu kūlis.

Bet Rudā ķēniņa meita tikmēr uzlika Baltajam Morim galvu uz pleciem, apvilka trīs reizes ar trim ābeļzariņiem ap kaklu, apslacīja ar nedzīvo ūdeni, lai asinis apturētu un rētu sadziedētu, tad apslacīja ar dzīvo ūdeni, — un Baltais Moris atdzīvojās. Izberzēja acis, dziļi ievilka krūtīs elpu un sacīja:

— Vai, cik cieši es gulēju!

— Tu vēl ilgi būtu tā gulējis, Baltais Mori, ja manis šeit nebijis, — sacīja Rudā ķēniņa meita, maigi to noskūpstīdama un pasniegdama zobenu.

Tad abi nometās Zaļā ķēniņa priekšā ceļos, zvērēja viens otram uzticību un tūliņ no tēvoča saņēma svētību kopā ar visu valsti.

Pēc tam sarīkoja tādas kāzas, kādas nekur vēl nebija redzētas!

Sanāca ļaudis — tie ēda un dzēra,

Saule un mēness no debesīm vērās . . .

Citu ciemiņu vidū bija arī

Labā skudru karaliene,

Laipnā bišu ķēniņiene,

Arī burve labdare No tās salas ziedošās,

Kas tālā jūrā atrodas.

Nebija aizmirsti arī

Citu zemju karaļi,

Ķēniņi visvarenie,

Galma vīri, bagātnieki,

Tautas brašie dziesminieki,

Kam nav graša kabatā.

Priecājās kā vecs, tā jauns —

Kāzās līksmot katram ļauts.

Kāzas dzēra vairākus gadus no vietas un dzer vēl šodien. Ja kādam pagadās tur nokļūt, arī tas dabū paēst un padzert. Pie mums gan ir citādi: kam ir nauda, tas ēd un dzer, bet, kam naudas nav, tas skatās un siekalas rij.

JONS KRJANGE UN VIŅA PASAKAS

Katrai tautai ir sava dižena upe, kas kā māmuļa savos krastos ir izauklējusi neskaitāmas ļaužu paaudzes. Mums, latviešiem, šāda likteņupe ir Daugava, krieviem — Volga, bet moldāviem — Dņestra. Un katrai tautai ir arī savi diženi dēli, kam aizvien ir dziļi rūpējuši savas tautas likteņi. Moldāvu tautai viens no šādiem dēliem ir Jons Krjange, kas ar rakstītā vārda spēku ir stiprinājis tautu smago pārbaudījumu brīžos un palīdzējis tai izkopt un saglabāt savu valodu, lai tā nekad nebeigtu skanēt dzimtās upes krastos.

Jons Krjange (īstajā vārdā Jons Čebotaru) dzimis pagājušā gadsimta vidū — 1837. gadā Humuleštu ciematā vienkārša zemnieka ģimenē. Varbūt tieši tas, ka viņš cēlies no tautas vidus, arī palīdzēja rakstniekam palikt par savas tautas aizstāvi, tās interešu paudēju.

Jona Krjanges bērnība aizrit laikā, kad moldāvu un rumāņu tauta, ar krievu karaspēka palīdzību atbrīvojusies no turku jūga, atkal nonāk jaunā verdzībā. Neatkarīgajā Rumānijas valstī rodas jauna valdošā šķira, kam pieder visa vara un bagātība. Tie ir muižnieki, bajāri, mācītāji un dažādi uzraugi un stražņiki. Viņu īpašumā atrodas ne vien visa zeme, bet arī tās kopēji — dzimtcilvēki. Tikai atsevišķi apgabali Moldāvijas ziemeļos nav pakļauti dzimtbūšanai, kaut gan šo «brīvo» zemnieku stāvoklis nebūt nav vieglāks. Ari Humuleštu ciemata zemnieki ir «brīvi». Taču mazie zemes ielāpiņi, kas viņiem pieder, nespēj nodrošināt iztiku, un tāpēc zemnieki spiesti iet strādāt pie šiem pašiem kungiem vai braukt peļņā meža darbos, par ko saņem nieka grašus. Skaidrs, ka šādos apstākļos zemnieks pamazām nonāk bagātnieku parādjūgā un tad šo zemnieku piemeklē visbriesmīgākais liktenis, kādu vien var iedomāties. Par parādu savlaicīgu nenokārtošanu vai atteikšanos no klaušu darba stražņiki viņu bargi soda — piesien sētā pie staba, kājas iespīlē bluķī, bet kaklu iežņaudz spailēs. Citreiz izrīkojas vēl nežēlīgāk •— moka parādnieka bērnus. Izģērbj tos kailus, sasien pa divi kopā, izdzen ziemas salā, aplej ar ūdeni un ļauj, lai tie abi sasalst kopā. Vecāki, to redzēdami, raud, krīt ceļos savu mocītāju priekšā, līdz beidzot atdod tiem pēdējo, lai tikai paglābtu savus bērnus ... Zemniekam nepaliek nekas cits kā vienīgi «acis asaru liešanai».

Jona Krjanges ģimene, par laimi, nenonāk tik briesmīgos apstākļos. Tēvs prot kaut kā savilkt galus kopā, lai nenokļūtu kungu atkarībā. Mazais Jons var dzīvot labāk un brīvāk nekā citi viņa vecuma bērni. Viņš ar lielu interesi vēro ciema ļaužu dzīvi un darbu, bet garajos ziemas vakaros kvēpeklīša gaismā klausās senās teikas un pasakas, ko stāsta pašu māju un kaimiņu ļaudis. Sie bērnības dienu vērojumi un dzirdētās pasakas vēlāk rakstniekam noder kā bagāta viela savu dziļi reālistisko stāstu «Bērnības atmiņas» un savdabīgo pasaku sarakstīšanai. It sevišķi lasot viņa stāstus, acu priekšā atdzīvojas, senā moldāvu ciema dzīves ainas. Tur redzam gan cietsirdīgos stražņikus, gan kungus, kas savā muižā var izrīkoties ar ļaudīm pēc sava prāta, gan bagātos tirgoņus un spekulantus, kas naudas kārē un skopulībā pārspēj visnenovīdīgākos un mantkārīgākos pasaku varoņus. Taču pretstatā netrūkst arī vienkāršo ļaužu, kuri ar savu atjautību, prāta gudrību un veselīgo humoru ir garā stiprāki par saviem kaklakungiem.

Jona Krjanges ceļš uz rakstniecību nav taisns un gluds. Ģimenē valda domstarpības par dēla nākotni. Tēvs grib, lai dēls dzīvo mājās un palīdz saimniecības darbos, turpretī māte un jo sevišķi vectēvs — Dāvids Krjange vēlas, lai Jonike iet skolā un kļūst par mācītāju. Zēns par to vectēvam ļoti pateicīgs un vēlāk, kļuvis par rakstnieku, vectēvam par godu pieņem viņa uzvārdu.

Pēc pamatskolas beigšanas Krjange iestājas garīgajā skolā, pēc tam seminārā, taču baznīcas mācības jaunieša prātu nespēj apmierināt. Viņš drīz vien pamet garīgo semināru un pāriet uz reālskolu, kas gatavo pamatskolu skolotājus.

Kļuvis par skolotāju, Jons Krjange nenožēlo savu izvēli. Viņš labi apzinās, ka skolotāja darbs nespēj nodrošināt tik pārtikušu dzīvi kā baznīcas kalpa amats. Tomēr apziņa, ka, strādādams par skolotāju, varēs tautai dot vairāk gara gaismas nekā sludinādams melīgos un divkosīgos dievvārdus, palīdz samierināties ar trūkumu un nabadzību. Krjange ziedo visus spēkus tautas izglītošanai, pats saraksta vairākas mācību grāmatas. Kādas ābeces ievadā, skaidrodams izglītības nepieciešamību, viņš saka: «Zinību iegūšana — tā ir gaisma, kas dara mūsu dzīvi labāku un laimīgāku.» Savās mācību grāmatās Krjange ievieto rakstus par to laiku zinātnes un tehnikas sasniegumiem un jaunākajiem dabas zinātnes atklājumiem. Vajadzība piespiež izmēģināt roku arī rakstniecībā, jo skolēniem nav lasāmvielas. Tā viņš sāk sacerēt pasakas un stāstus, ko lasa klasē bērniem priekšā. Vienu pasaku nākošais rakstnieks parāda savam draugam un domu biedram, tā laika lielākajam rumāņu dzejniekam Mihajam Eminesku, kas to novērtē atzinīgi. Kopš tā laika Jons Krjange sāk cītīgāk nodoties rakstniecībai, sacer gan stāstus, gan pasakas, kas liecina par rakstnieka spožo talantu un lielo meistarību.

Savā dzīves laikā Jons Krjange plašu atzinību negūst, jo augstākās aprindas viņu zemnieciskās izcelsmes dēļ negrib atzīt. Ari viņa darbu tematika un saturs tiem nav pa prātam.

Rakstnieks nomira 1890. gada 12. janvārī 53 gadu vecumā lielā trūkumā un nabadzībā. Viņa atstātais mantojums •— bērnības atmiņu stāsti un pasakas ir liels ieguldījums moldāvu un rumāņu literatūras zelta fondā.

Sājā Jona Krjanges pasaku izlasē «Pieci maizes kukulīši» ievietotas desmit pasakas, kas dod nelielu ieskatu rakstnieka daiļradē.

Ja salīdzinām Jona Krjanges sacerētās pasakas ar tautas pasakām, jāatzīst, ka tās ir domām bagātākas un satīriski asākas. Ik pasaka ir ar dziļu sociālu saturu, jo vielu tām rakstnieks smēla no pašas dzīves, kas toreizējā Rumānijas valstī bija ļoti raiba un kontrastu pilna.

Gadatirgos, kas dažkārt ilga divas nedēļas no vietas, varēja sastapt visu tautas slāņu pārstāvjus. Rakstnieks bieži šeit iegriezās un vēroja, kā resni un truli tirgotāji, ar bieziem naudas makiem pie sāniem, nekaunīgi krāpj un aplaupa zemnieku, kas ieradies tirgū pārdod savā dārziņā izaudzētas vīnogas vai paša rokām pagatavotu mājsaimniecības priekšmetu. Bagātie muižnieki turpretī te atraduši labu izklaidēšanās vietu — ēd, dzer un uzdzīvo pēc patikas, reizēm nodzerdami ne tikai savu muižu, bet ari dzimtcilvēkus .. . Arī vienkāršajiem ļaudīm šeit piemērota reize izdzert krūzi vīna, padižoties ar savu atjautību un spēku, uzvilkt skanīgu dziesmu vai dejā izlocīt kājas ... Rakstnieka radošajā iztēlē visi šie ļaužu tipi parādās kā pasaku varoņi — tempēji, rijēji, vienači un glūņas.

Raibajā tirgus un tā laika dzīves burzmā netrūka arī lielisku prototipu Rudajam ķēniņam un Bezbārdim, kuri «Pasakā par Balto Mori» spilgti jo spilgti izteic visu apspiedēju un tautas verdzinātāju morāli.

Ikkatrā Jona Krjanges pasakā skaidri jūtama paša rakstnieka protestētāja nostāja. Viņš ar visu savu rakstnieka degsmi aizstāv apspiestās un izmocītās tautas intereses. Spilgti atsegdams valdošās šķiras viltīgo, ļauno dabu, kas ar krāpšanu, vardarbību un meliem tiek pie kārotās mantas, viņš parāda ari ceļu un līdzekļus, kā šos nelietīgos apspiedējus pieveikt. Nevienā pasakā ļaunums nepaliek nesodīts — katrs saņem to, ko pelnījis. Pasakā «Maciņš ar diviem naudas gabaliem» galvenais varonis gailis, kam Jaunais kungs patvarīgi atņēmis naudas maciņu, nesamierinās ar kunga pārestību un atrod veidu, kā mantkārīgajam blēdim atriebties. Ļaunums iznīdējams ar ļaunu, vara sagraujama ar pretvaru, kunga viltus jāpārspēj ar atjautību un apķērību — tāda ir pasakas morāle. Rakstnieks, rādīdams savās pasakās tautas ilgu un sapņu piepildījumu — taisnības uzvaru pār netaisnību, «Pasakā par Balto Mori» drosmīgi pasaka, ka taisnība valda tikai tālā pasaku zemē, bet «pie mums gan ir citādi: kam ir nauda, tas ēd un dzer, bet, kam naudas nav, tas skatās un siekalas rij».

Runājot par Jona Krjanges pasaku dziļo sociālo raksturu, nevar nepieminēt tajās izteikto opLimismu, kas arī ir viens no tautas cīņas ieročiem. Ar dzēlīga humora un trāpīgas satīras bultām pretinieku var ievainot ne mazāk sāpīgi kā ar īstajām bultām. Šeit svarīgs arī priecīgs prāts un ticība uzvarai. Lai kādos apstākļos nokļūtu varonis, tas nedrīkst zaudēt dūšu, jo nav tāda stāvokļa, no kura cilvēks nespētu rast izeju — ja pats netiks galā, citi palīdzēs. Šī kolektīvā spēka nozīme jo spilgti redzama viņa brīnum-pasakās. Varonim palīdz ne tikai labi ļaudis, bet arī dzīvnieki un putni. Interesants ir pasakas tēls klibais cīrulītis «Pasakā par brīnuma sivēnu». Tas visādā veidā palīdz karaļmeitai, lai tā pieveiktu tumšo spēku iemiesojumu — ļauno raganu, kas nobūrusi Skaisto Jaunekli par kraupainu un neglītu sivēnu. Klibais cīrulītis it kā izteic domu, ka patiesi labais var būt apslēpts arī ārēji necilā un vārgā radībā. To pašu karaļdēlam atgādina vecā ubadze «Pasakā par Balto Mori».

Lasot Jona Krjanges darbus, nevar nepamanīt to spilgti nacionālo kolorītu. Sadzīves pasakas ir tik dziļi reālistiskas, ka ik varonī var sazīmēt moldāvu ciema ļaudis, viņu parašas un sadzīves tradīcijas. Pasakās redzam tā laika saimniecību: pie mājas vīnogu dārziņš, uz istabaugšas žāvējas speķis, pagrabā — vīns. Arī ēdiens tāds, kāds tolaik bija parasts katrā zemnieku ģimenē, — mamaliga, sīpols, brinza. . . Pat tajās pasakās, kurās sastopami brīnumpasaku elementi, cauri personifikācijai sajūtama reālā dzīve. Piemēram, pasakā «Kaza un trīs kazlēni» kaza savā ikdienas dzīvē ne ar ko neatšķiras no moldāvu zemnieces. Viņa cep pīrāgus, gatavo kāpostu tīstokļus un rīko saviem kazlēniem, kurus apēdis vilks, dvēseles aizlūguma mielastu... Nacionālo kolorītu vēl pastiprina tautas folkloras elementi — neskaitāmie tautas izteicieni, parunas un sakāmvārdi. Dažā pasakā gan ieskanas arī citu tautu motīvi. No krājumā ievietotajām pasakām te varētu minēt pasaku «Ivans Tarbinieks», kas, jādomā, dzirdēta no krievu zaldātiem turku kara laikā. Pasaka pilna veselīga humora, atjautības un apķērības: zaldāts ne tikai uzdrošinās runāt pretī dievam un apustulim Pēterim, bet piemāna un iespundē zārkā pašu nāvi. Pasakā jūtama asa zobgalība par baznīcu un tās dogmatisko mācību: izslavētā debesu valstība — paradīze ir neinteresanta un drūma vieta, kur var nomirt aiz garlaicības, tad jau labāka elle, kur nekad netrūkst jautrības.

Jona Krjanges pasaku stils ir loti tuvs tautas pasaku stilam, tikai vēl spilgtāks un izteiksmīgāks. Tas tāpēc, ka rakstnieks pratis no tautas valodas apcirkņiem izraudzīties visspožākās pērles un tās meistarīgi ieaust savu pasaku ārējā ietērpā. Viņš pat nav atteicies no tāda māksliniecisko izteiksmes līdzekļu avota kā bībeles, jo tajā sastopamie tēli un salīdzinājumi bija labi pazīstami un saprotami tā laika lasītājam.

Šodien Jona Krjanges daiļdarbi ar savu dziļi reālistisko spēku un valodas izteiksmību ieguvuši īsto novērtējumu un to autors — pelnīto atzinību: viņš tiek uzskatīts par nacionālās literatūras un valodas nodibinātāju. Mūsdienu Moldāvijas jaunā paaudze ir pateicīga dižajam rakstniekam, ka tas ir stiprinājis savu tautu smagajos verdzības laikos un palīdzējis tai jau toreiz saprast, ka kungu vara un netaisnība nav mūžīga un ka to reiz uz stosiem laikiem aizslaucīs tautas nesalaužamais un vienotais spēks. Vienīgi tauta un tās valoda ir mūžīga un nemirstīga tāpat kā Dņestras varenā straume.

E. Marjutina

SATURS

Pieci maizes kukulīši......

Daņila Žuburmiets.......

Veča meita un vecenes meita ....

Kaza un tris kazlēni......

Pasaka par brīnuma sivēnu .... Maciņš ar diviem naudas gabaliem .

Pasaka par sliņķi.......

Ivans Tarbinieks.......

Pasaka par Slānu, kam dzīvē raibi gājis .

Pasaka par Balto Mori.....

Jons Krjange un viņa pasakas E. Marjutina

>

Ион Крянгэ ПЯТЬ ХЛЕБОВ Избранные сказки Из книги «Избранное»

Кишинев 1957

Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник В. Ковалев

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors V. Šelkovs. Tehn. redaktore A. Pētersone. Korektore G. Brikmane. Nodota salikšanai 1968. g. 30. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 14. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70X90/16. 9 fiz. iespiedi.; 10,53 uzsk. iespiedi.; 8,65 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 46 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21776/J2020. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Rīgas Paraugtipogrāfijā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 805 S (Mold)

1

Та moldāvu pasakas sauc velnus.

2

Skaistais Jauneklis (Fetfrumoss) — moldāvu pasaku un leģendu varonis. •— Tulk.

3

Moldavijā senos laikos cilvēki ticēja, ka, pārmainot slimniekam vārdu, varot piekrāpt nāvi un tad slimais izveseļojoties.

4

Leja •— rumāņu naudas vienība.

Content

Krjange Jons Pieci maizes kukulīši

PIECI MAIZES KUKULĪŠI

DAŅILA ŽUBURMIETS

VEČA MEITA UN VECENES MEITA

KAZA UN TRĪS KAZLĒNI

PASAKA PAR BRĪNUMA SIVĒNU

MACIŅŠ AR DIVIEM NAUDAS GABALIEM

PASAKA PAR SLIŅĶI

IVANS TARBINIEKS

PASAKA PAR STANU, KAM DZĪVĒ RAIBI GĀJIS

PASAKA PAR BALTO MORI

JONS KRJANGE UN VIŅA PASAKAS

SATURS

1