Latviešu tautas teikas

Reiz bija... Latviešu tautas teikas

Reiz bija... Latviešu tautas teikas

.

KĀ RADIES CILVĒKS

Reiz dievs biešu dobē mīcījis mālus un pa jokam uztai.sījis cilvēku ar vienu aci, vienu ausi, vienu roku un vienu kāju, sacīdams:

—       Labu redzēt, labu dzirdēt, labu darīt un labus ceļus staigāt!

Un nolicies diendusā pēc grūtā darba.

Velns nav gribējis atpalikt, pielavījies pie dieva darinājuma un ielicis cilvēkam otru aci, pielicis otru ausi, otru roku un otru kāju, smīnēdams:

—       Ļaunu redzēt, ļaunu dzirdēt, ļaunu darīt un ļaunus ceļus staigāt!

Un aizskrējis pekles kambaros.

Dievs pamodies, izstaipījis kaulus, iepūtis cilvēkam dzīvību un aizlaidis savu radījumu pasaulē.

Tā radies cilvēks. Ne visai labs, ne visai ļauns.

Vēlāk dievs redzējis, ka cilvēku vēl nepietiek.

Ko darīt?

Ilgi negudrodams, paņēmis sieku ābolu, pārgriezis katru ābolu

uz pusēm un izkaisījis visas puses pa zemi, pārvērzdams tās par cilvēkiem.

Un reizē sacījis:

—        Katrs lai meklē savu otro pusi!

Tā cilvēki vēl šodien meklē ikviens savu otro pusi.

Un, kas ir no viena ābola, dzīvo saticīgi, bet tie cilvēki, kas nav no viena ābola, strīdas un plēšas.

CILVĒKA MŪŽS

Dievs dalījis cilvēkiem un zvēriem mūža garumu.

Pirmais nācis zirgs. Dievs tam sacījis:

—        Tavs mūžs būs trīsdesmit gadu.

—       Tas ir par daudz, — zirgs sūrojies. — Man grūti jāstrādā, uz mūža beigām nevarēšu vairs savus kaulus pavilkt.

Un zirgs tik ilgi kaulējies, kamēr nokaulējis sev mūža garumu uz astoņpadsmit gadiem.

Otrais nācis suns. Tam dievs atkal sacījis:

—        Tavs mūžs būs trīsdesmit gadu.

—       Tas ir par daudz, — suns sūrojies. — Man naktīs jāsalst ārā, un arī pa dienu man daudz darba; tā es vecumdienās vairs nespēšu sev maizi nopelnīt.

Un suns tik ilgi kaulējies, kamēr nokaulējis sev mūža garumu uz divpadsmit gadiem.

Trešais nācis pērtiķis. Un dievs atkal sacījis:

—        Tavs mūžs būs trīsdesmit gadu.

—        Tas ir par daudz, — pērtiķis sūrojies. — Man visu mūžu jāākstās, bet vecumdienās tāds amats nemaz vairs nepiedien.

Un pērtiķis tik ilgi kaulējies, kamēr nokaulējis sev mūža garumu uz desmit gadiem.

Ceturtais nācis cilvēks. Un dievs tam sacījis:

—        Tavs mūžs būs trīsdesmit gadu.

—       Tas ir par maz, — cilvēks sūrojies. — Trīsdesmit gadu vecumā es tikko būšu nācis pie īsta prāta. Tey jāliek vēl klāt!

Dievs pakasījis pakausi un teicis:

—Es tev pielikšu tos zirga astoņpadsmit gadus.

Bet cilvēks kaulējies tālāk, sacīdams:

—             Arī tas ir par maz. Man vēl bērni nebūs izauguši lieli. Kas tos audzinās?

Dievs paskurinājis bārdu un teicis:

—              Labi. Es tev pielikšu tos divpadsmit suņa gadus.

Taču cilvēks kaulējies tālāk, sacīdams:

—             Arī tas vēl ir par maz! Kad es atpūtīšos pēc smagā vīra darba?

Dievs nopūties un pielicis cilvēkam desmit pērtiķa gadus.

Ar to cilvēks bijis mierā.

Tāds tad arī esot cilvēka mūžs: sava paša gados viņam klājoties labi, zirga gados esot grūti jāstrādā, suņa gados vairs neesot zobu, ar ko garozas grauzt, bet pērtiķa gados ģīmis savelkoties ļ krunkās kā ākstam.

CIK ILGI LEMTS DZĪVOT

Senajos aizlaikos, kad pats dievs dzīvojis kopā ar cilvēkiem, vērodams viņu dzīvi un darbus, ļaudis zinājuši, cik ilgi viņiem lemts dzīvot.

Tajos laikos kāds pavecs vīriņš reiz taisījis kāršu sētu, siedams mietus ar salmu saišķiem.

Dievs, garām iedams, jautājis:

—              Kāpēc tu sien sētu ar salmiem, nevis ar kārklu klūgām?

Vīrs atbildējis:

—             Kam man jātaisa tik stipra sēta, tik daudz jānopūlas? Manam mūžam pietiks arī šādas.

Dievs par to ļoti noskaities un sacījis:

—             Tad tādi jūs man esat, cilvēki! Jūs meklējat vienīgi savu paša labumu, aizmirsdami citus cilvēkus. Jūs darbojaties un pūlaties tikai savam mūžam. Saviem pēcnācējiem par labu negribat darīt nekā!

—              Tādi jau mēs esam, tētīt, — vecītis rāmi piekritis.

Bet dievs sacījis:

—             No šīs dienas vairs neviens cilvēks nezinās, cik ilgi viņam pasaulē jādzīvo, kādā dienā un stundā tam no šejienes jāšķiras.

—       Ja jau tā, tad cita lieta, — vecītis nopriecājies. — Tad jau var gadīties, ka es nodzīvoju kādu gadiņu ilgāk! Vadzi, tad gan jāiet krūmos un jācērt klūgas! ^

Vēlākos laikos kāda māte, kurai piedzimis dēls, nejauši bija dzirdējusi Laimu sakām:

—        šis bērns dzīvos tik ilgi, kamēr degs tas skala gals.

Māte bailēs uzcēlusies no gultas, nodzēsusi skala galu un noglabājusi to kā vislielāko dārgumu.

Dēls uzaudzis liels un apprecējies.

Māte nu iedevusi skala galu vedeklai, sacīdama:

—       Glabā nu sava vīra dzīvību, kā es līdz šim laikam sava dēla dzīvību glabāju!

Labi. Vedekla skalu noglabājusi.

Taču reiz tā uz vīramāti ļoti noskaitusies un tai par spīti iemetusi skala galu degošā krāsnī, dusmās iesaukdamās, ka vīramāte laikam esot īsta ragana, ja tādus pesteļus glabājot.

Bet tajā brīdī, kad skaliņš beidzis degt, viņas vīrs nokritis no sera augšas un nosities.

Ej nu sazini, kad un kur tā pēdējā stundiņa pienāks!

Senajos laikos gan dažādas zīlnieces un pareģes arvien pūlējušās paredzēt, cik ilgs mūžs būs jaunpiedzimušajam.

Reiz vieniem vecākiem piedzimis dēls. Pareģe teikusi, ka dēlam jāsargās no ūdens, jo jaunekļa gados viņam esot jāslīkst.

Un piebildusi:

—       Ja slīkstamajā dienā viņu kaut kā no ūdens atturēs, tad dēls paliks dzīvs.

—        Bet kā tad es zināšu to slīkstamo dienu? — māte vaicājusi.

—       Tajā dienā tavs dēls uzaus abas zeķes vienā kājā un, kad būs vienu kāju apāvis, meklēs otru zeķi pa malu malām.

Labi.

Dēls uzaudzis liels. Te vienu dienu atnākot pie viņa citi puiši un vedinot līdzi. Kāpēc ne? Šis iešot arī.

Un sācis mudīgi vien ģērbties.

Pēc brīža māte dzird, ka dēls meklē pa visiem kaktiem otru zeķi. Mātei tūliņ iešāvies prātā pareģes teiktais. Viņa ievaicājusies:

—        Vai tikai neesi uzmaucis abas zeķes vienā kājā?

Dēls pataustījis un iesmējies:

—              Patiešām abas vienā kājā!

Nu māte dēlu neparko vairs nelaidusi puišiem līdzi.

Tie aizgājuši bez viņa. Gājuši, gājuši — un kādā vietā tiem sdījies iet gar ezeru. Te uzreiz ezerā izšāvusies no ūdens jauna sviete, sasitusi plaukstas un vaicājusi:

—                    Kur tad mans izredzētais, ko še gaidu? Kāpēc viņa starp ms neredzu?

Puiši apmulsuši un stāvējuši neziņā, ko atbildēt. Bet nāra tūdaļ grimusi ūdenī un nav vairs rādījusies.

Tā jauneklis izvairījies no slīkstamās nelaimes, piedzīvojis rmu vecumu un nomiris savā gultā.

ĒSTGRIBA

Sensenajos laikos dzīvoja kāds nabadzīgs vīrs. Daudzkārt iņam nācās neēdušam likties gulēt.

Reiz viņš iet pa mežu un prāto, cik gan labi būtu, ja vispār evajadzētu ēst. Pēkšņi ierauga priekšā sirmu vecīti:

—                      Ja tu, dēliņ, gribi, lai tev nevajadzētu ēst, tad apej trīsreiz pkārt tam krūmam. Tev nekad vairs negribēsies ēst.

Nabadzīgais vīrs paklausīja vecīti, apgāja trīsreiz ap krūmu in mierīgs devās uz savu sētu.

Kopš tās reizes viņam vairs negribējās ēst. Ar laiku viņš kļuva urīgs, ēdiena galdā bija diezgan, ēst tomēr negribējās.

Aiziet vīrs pie kaimiņiem ciemos. Visi viesi ēd, dzer, mielojas, )et šis tikai sēž un skatās, ne kumoss nelien mutē.

Ar laiku viņam tāda dzīve galīgi apnika.

Reiz viņš iet atkal pa mežu un skumīgs savā nodabā prāto, ;ak, cik gan labi tagad būtu, ja varētu ar gardu muti ēst!

Tikko viņš tā nodomā, pēkšņi redz: priekšā stāv vecītis. Tas /aicā:

—              Kāpēc tu, dēliņ, tāds skumīgs?

—                          Re, kāda liksta, — vīrs saka, — tagad man gribētos ēst lāpāt kā citiem cilvēkiem!

—                          Ko tad bēdāt? Apej trīsreiz ap šo krūmu, tūdaļ sagribēsies ēst

?

Vīrs tā arī izdara. Un tūliņ viņam gribas ēst. Pārnācis sētā, viņš jau pa gabalu sauc:

—       Siev, nes ēst!

Bet sieva atbild:

—       Ko tad es tev nesīšu! Klēts tukša kā izslaucīta!

KĀPĒC SIEVIETEI MAZ BRĪVA LAIKA

Reiz kādās mājās iegājis skrandains sirmgalvis un lūdzis, lai parāda ceļu, jo esot nomaldījies.

Sieva, kas viena pati bijusi mājās, atbildējusi:

—        Nav man laika ar tevi noņemties. Ej uz tīrumu, tur arājs ar. Tas tev parādīs ceļu.

Vecītis nogrozījis galvu un teicis:

—       Tā tu noskraidīsi savu mūžu steigā un nevaļā!

Tad gājis pie arāja.

Arājs mitējies art. Aicinājis vecīti apsēsties, brītiņu atpūsties un aizpīpot.

Vecītis paklausījis arī, brīdi atpūties. Pēc tam lūdzis, lai arājs parāda viņam ceļu. Tas labprāt parādījis, un vecītis aizgājis.

Kopš tās dienas arājam vienmēr paliek laika atpūsties un aizpīpot, bet sievietei mūždien jāskraida steigā un nevaļā.

PAR VĪZĒM UN PASTALĀM

Dievs vēlējis zemniekam darināt pastalas no kustoņu ādām.

Varde, to dzirdēdama, žēli iesaukusies:

—        Vai, vai dieviņ! Tad jau ir man ādu novilks! Labāk teic, dieviņ, lai zemnieks iet mežā un plēš ādu no kokiem, ne dzīvai radībai!

—       Labi, — dievs sacījis, — lai notiek pēc tava prāta: līkajai liepai būs lokans lūks.

Tā arī palicis.

Reiz rudenī, jau sniegam sniegot, zemniekam gadījies uz lauka atrast pa pusei nosalušu vardi. Nabaga vardīte gauži lūgusies, lai zemnieks to paglābjot no sala, lai aiznesot savā mājā siltumā.

Sākumā gan zemnieks negribējis ne dzirdēt, bet varde apso-% lījusi viņam par to krietni samaksāt.

Zemnieks gan pasmējies, sak, kāds no tāda rāpuļa labums, beidzot tomēr paklausījis. Aiznesis vardi mājās un iemetis tumšajā kaktā samazgu baļļā.

Tur varde sabijusi visu ziemu.

Kad atnācis pavasaris un līdz ar pavasara sauli pamodušies visi citi kustoņi un tārpi, tad arī zemnieks piegājis pie ūdens baļļas un uzsaucis vardei:

—        Kāp laukā no baļļas un gādā solīto samaksu par ziemas mājām!

Varde izlēkusi pagalmā, pacēlusies uz pakaļkājām un sacījusi:

—        Līka liepa, lokans lūks, vīzīte kā kurpīte!

Un no( zudusi aiz pakšķa.

Zemnieks ilgi prātojis par vardes vēlējumu, beidzot devies uz mežu, uzmeklējis līko liepu, noplēsis lūkus un nopinis pirmās\vīzes.

SLINKAIS PUISIS UN ČAKLĀ MEITA

Reiz dzīvojis slinks puisis. Tajās pašās mājās dzīvojusi čakla meita.

Puisis gulējis uz krāsns un skatījies griestos. Meita vērpusi linus krekliem un dziedājusi jautru dziesmiņu.

Istabā ienācis sirms vecītis un lūdzis, lai parādot, ceļu uz kaimiņu ciemu.

Puisis pastiepis pliku kāju no krāsnsaugšas un rādījis ar to vecītim ceļu, piebilzdams:

—        Ej, reku, uz to pusi!

Meita sakaunējusies, ka puisis rāda ceļu ar kāju, paņēmusi vecīti pie rokas, izvedusi pagalmā un ar roku norādījusi, kādā virzienā jāiet.

Tad vecītis teicis:

—       Tev, meit, tas slinkais puisis jāprec. Citādi viņam nebūs gādnieka. Un ko tad? Nomirs cilvēks badā!

Kopš tā laika tā esot iegājies, ka slinkie puiši precot čaklās meitas, bet čaklie — slinkās.

LABSIRDIS KURPNIEKS

Reiz tālā nomalē dzīvojis sirmgalvis kurpnieks. Viņa būdiņa atradusies liela meža pavēnī. Uznākusi barga ziema, būdiņa ieputināta dziļā sniegā, aizputināti arī visi meža ceļi, neviens pie kurpnieka vairs nav braucis, un vecajam vīram drīz pietrūcis ēdamā.

Lai gan vārgs un nespēcīgs, vecais kurpnieks tomēr devies ceļā uz attālo ciemu pēc pārtikas. Vai tad nu badā mirsi!

Brizdams pa dziļo sniegu, sirmgalvis ļoti noguris un bieži stājies atvilkt elpu.

Tā pūzdamies un soļodams, viņš saticis mazu meitenīti. Tā nesusi zābaku pāri.

—       Kur tu, meitiņ, nesīsi tos zābakus? — vecītis vaicājis, apstādamies un atspiezdamies uz nūjas.

—       Nesu pie kurpnieka, — meitenīte atbildējusi.

—       Tad dod šurp, es jau tas esmu, — kurpnieks sacījis un paņēmis smagos zābakus.

Meitenīte atdevusi ar prieku, jo arī viņa ļoti piekususi.

—       Tie saimnieka zābaki. Viņam svētdien jābrauc uz muižu pie lielkunga.

Vecītis pārlicis zābakus pār plecu, paņēmis meitenīti pie rokas un turpinājis ceļu uz ciemu.

Nonākuši ciemā, abi atpūtušies un pie labiem ļaudīm krietni pamieloti.

Kurpnieks sarūpējis vajadzīgo pārtiku un pievakarē posies atceļā.

Cieminieki tam sadevuši līdzi vairākus pārus zābaku lāpīšanai. Viens zābaku pāris bijis galīgi saplīsis, taču arī to vecītis paņēmis, sacīdams:

—       Lai nu pats meža tētiņš palīdz man tos salāpīt.

Atvadījies no ciema ļaudīm, vecais kurpnieks naigi soļojis uz mājām un nonācis tur tikai vēlā vakarā. Lai gan bijis ļoti nokusis, tomēr ķēries tūdaļ pie darba un pirmos lāpīšanai paņēmis visvairāk saplīsušos zābakus.

Sameklējis darba rīkus, kurpnieks jau gribējis sēsties uz ķebļa, bet — tavu nelaimi! — pamana, ka vairs nav diega mājās.

Redzēdams, ka lāpīšana neiznāks, un sirdēstos, ka rīt atkal jābrien uz ciemu, kurpnieks vecos zābakus sviedis kaktā.

Un piepeši no kakta izripojis neliels diega kamoliņš! Arī adata bijusi iesprausta.

Paņēmis diegu, kurpnieks sapiķējis šujamo drāti un atkal ķēries pie darba. Bet, līdzko izvilcis pirmo adatas dūrienu, adata izslīdējusi no rokām un sākusi šūt pati.

Sirmgalvim tikai vajadzējis ievērt jaunu drāti un izvilkt pirmo adatas dūrienu. Pēc tam adata strādājusi pati. Izšūtā drāts skaisti spīdējusi.

Drīz darbs bijis galā, visi zābaki stāvējuši rindā, glīti salāpīti.

Nākamajā dienā sirmgalvis aiznesis salāpītos apavus uz ciemu.

Cieminiekiem nu bijuši lielum lielie brīnumi, kā kurpnieks tik ātri ticis galā ar darbu.

Taču par visu vairāk viņi priecājušies par skaistajiem diegiem, ar kādiem zābaki šūti.

No tās reizes vecajam kurpniekam nekad nav trūcis ne darba, ne maizes, jo valodas par viņa labo un glīto šuvumu klīdušas tālu pāri novadam.

Reiz vēlā ziemas vakarā pie kurpnieka ienācis vecs, vecs vīriņš, sakaltis kā meža sakārnis, un lūdzis naktsmājas.

Kurpnieks ciemiņam labprāt atļāvis palikt pa nakti, turklāt vēl labi pamielojis.

Pēc vakariņām vecītis teicis:

—        Es gan nācu pēc sava kamoliņa, bet redzu, ka tev vistim laba sirds, tāpēc atstāšu tavā būdā kamoliņu pavisam.

Un nozudis.

Tikai mežs aiz loga savādi iešalcies.

Kurpnieks nu sapratis, ka viņu apciemojis pats Meža Tētis. Tas allaž rūpējies par visiem, kas vien mituši viņa paspārnē.

PAR PĪPĒŠANU UN TABAKAS ŠŅAUKŠANU

Senajos laikos par tādu tabakas pīpēšanu un šņaukšanu ļaudis neko nav zinājuši. Taču reiz noticis dīvains gadījums, pēc kura tabaka paklīdusi pasaulē.

Kāds nabadzīgs vīrelis nodzēris visu savu peļņu — tā, ka nav atlicis ne vērdiņa, ko iedot sievai ar bērniem maizes riecienam.

No lielām bēdām un sirdēstiem plencis sadomājis pakārties. Novijis valgu un aizgājis mežā.

Bet, kamēr šis staigā pa mežu un meklē ērtāku zaru, pienāk viens kungs un jautā:

—         Ko tu te gribi darīt?

—         Gribu pakārties, — vīrelis atbild.

—         Kāpēc?

—        Tāpēc, ka nodzēru visu naudu un nevaru saviem bērniem un sievai maizi apgādāt.

—         Tāda nieka dēļ nav jākaras, — kungs teicis.

Tas bijis pats velns, un velnam jau naudas kā pelavu. Tās viņam nekad netrūkst.

—        Es tev to naudu došu. Manā pekles valstībā naudas pilni pagrabi. Tev tikai jāuzmin, kā sauc to zāli, kas aug manā dārzā. Ja neuzminēsi, tad jānāk uz pekli man kalpot.

—         Cik ilgi es drīkstu minēt? — vīrelis vaicājis.

—        Trīs dienas, — velns atbildējis. — Ja esi ar mieru, tad tūliņ skaitīšu tev naudu saujā!

Vīrelis priecīgs, ka tiek pie naudas, solījis velnam visu, ko vien tas vēlējies.

Velns nozudis krūmos un pēc brītiņa atgriezies ar visu naudu.

Sabēris naudu ķešā, vīrs steidzies mājās, lai jo ātrāk nopirktu maizi.

Mājās izstāstījis sievai, kā pie naudas ticis. Bēdājies, ka nu būšot jākalpo velnam, ja neuzminēšot, kā to pekles zāli sauc.

Vīrelim sieva bijusi liela gudriniece. Viņa sacījusi:

—        Tu, vīriņ, nemaz nebēdā! Es tev pateikšu, kā sauc to zāli, kas aug pekles dārzā.

Manīgā sieva aizgājusi uz mežu un noziedusies ar sveķiem. Pēc tam izvāļājusies dūnās un spalvās.

Tagad tā izskatījusies pēc ērmīga putna. Tāda viņa aizgājusi velna dārzā un ielīdusi dīvainajā zālē, kuras nosaukums vīram jāuzmin.

Sieva nu lēnām ložņā pa pekles zāli, apstājas un atkal ložņā, gaidīdama, vai neiznāks velns.

Un nebijis nemaz ilgi jāgaida, kad šis klāt gan.

Ieraudzījis tādu lielu un ērmīgu putnu nobradājam viņa dārgo zāli, velns sācis brēkt:

—                    Tiš! ārā no manas tabakas! Tiš! ārā no manas tabakas! Sieva skrējusi arī no pekles dārza ārā un steigusies mājās, ko

kājas nes, jo nu viņai zināms, ka velna zāli sauc par tabaku.

Bailēs, ka dīvainais vārds neaizmirstas, sieva skriedama nemitīgi atkārtojusi:

«Tabaka, tabaka, tabaka!»

Mājās sieva sacījusi vīram:

—        To velna zāli, kas pekles dārzā aug, sauc par tabaku.

Vīrs sākumā neticējis, domājis, ka sieva mānās, bet šī tikai

smējusies, sacīdama:

—        Velns pats man to pateica!

Vīrs izbrīnā raustījis plecus: jātic vien ir!

Trešajā dienā gājis pie velna.

Līdzko aizgājis zināmajā vietā, velns tūliņ klāt:

—        Nu, kā sauc manu zāli?

—        Tabaka! — Vīrs uz labu laimi atbildējis.

Velns traki brīnījies, kā šis tā uzreiz uzminējis, tomēr vārdu turējis: vīram nu paliekot visa nauda, ko šis devis, un kalpot neesot jānāk.

Šķiroties velns vēl piebildis:

—                    Ja jau tu esi tik gudrs, tad es došu tev nogaršot savu tabaku. Un iedevis vīram gan pīpējamo, gan šņaucamo tabaku.

Un teicis:

—        To rupjo tu bāz pīpē, bet to smalko rauj degunā!

Vīrs no lieliem priekiem paklausījis arī velnam un tā iesācis pīpēt pīpi un šņaukt tabaku.

Ar laiku tā pie elles netikuma pieradis, ka bijis jāsūta sieva

vēlreiz uz velna dārzu, lai nočiepj nelabajam tabakas sēklas, jo bez pīpēšanas vairs nevarējis ne vīzes pielāpīt.

No viņa pīpēšanu un tabakas šņaukšanu iemācījušies arī citi ļaudis un netiek vairs no šā pekles paraduma vaļā.

KAD KOKI MĀCĒJA RUNĀT

Sirmā senatnē koki runājuši gluži kā cilvēki. Tad gan bijis posts! Ļaudis nevarējuši nekā tikt pie malkas: tikko grasījušies cirst, koks lūdzies tik žēli, ka pat bārdainiem vīriem asaras sākušas tecēt.

Reiz kādai zemnieka sievai piedzimis bērns. Un bijis tik spalgs sala laiks, ka ar bērnu nekur glābties.

Cita nekā — vīrs iet uz mežu malku cirst, lai izkurinātu krāsni. Vai tad nu ļaus bērnam nosalt!

Vīrs pieiet pie kāda koka, atvēzējas: cirtīs nost.

Koks sāk lūgties:

—        Necērt mani, es vēl jauns, gribas padzīvot! Ej cērt to veco stumbēnu!

Vīrs iet pie vecā koka. Tas tāpat:

—        Necērt mani! Kas tev no manis būs? Esmu vecs, vidus man jau tukšs! Cik tev no manis tās malkas tiks? Labāk ej tur — pie tā līkā koka, tas jau tāpat nekam neder!

Vīrs aiziet pie līkā koka, bet arī tas sāk lūgties:

—        Necērt nu mani! Kas tev no manis tiks? Esmu līks un sīksts, ne varēsi vezumā iekraut, ne pušu pārplēst. Ej labāk tur pie tā slaidā!

Vīrs iet pie slaidā. Tas jau iztālēm sauc:

—       Necērt vēl mani! Kad paaugšos, no manis iznāks labs lietas koks! Cērt, re, krūmus grāvmalī, ar tiem var gluži labi kurināt krāsni!

Neko darīt! Bērns salst, malku nevar dabūt, jācērt tie paši krūmi.

Vīrs tā arī darījis.

Aizstiepis mājās nastu žagaru, tie deguši krāsnī pīkstēdami.

Citreiz kāds mantkārīgs vīrs iegājis mežā un gribējis cirst liepu.

Liepa sacījusi:

—        Necērt mani. Es pataisīšu tevi, par ko vien tu gribēsi!

Vīrs teicis:

—        Labi. Pataisi mani par kungu!

Liepa pataisījusi šo par lepnu kungu.

Taču pēc kāda laika vīram apnicis būt par kungu. Sācis klusībā sūkstīties, ka par maz no liepas prasījis.

Gājis atkal uz mežu un grasījies cirst liepu.

Liepa atkal lūgusies, sacīdama:

—        Necērt mani. Es pataisīšu tevi, par ko vien tu gribēsi!

Vīrs teicis:

—        Pataisi mani par karali!

Liepa pataisījusi nesātīgo vīru par karali.

Taču drīz arī karaļa gods viņam šķitis par sīku. Vīrs atkal devies uz mežu un grasījies cirst liepu.

Liepa lūgusies, sacīdama:

—        Necērt mani! Es pataisīšu tevi, par ko vien tu gribēsi!

Vīrs teicis:

—        Pataisi mani par visu mežu dievu!

Liepa sacījusi:

—       Meties zemē četrrāpus, tad es pataisīšu tevi par visu mežu dievu!

Vīrs nometies četrrāpus — tajā pašā brīdī apaudzis ar spalvu un pārvērties par lāci.

Bet kādreiz mežā iegājis visai negants malkas cirtējs Tas neieklausījies nekādās koku žēlabās un cirtis tikai nost. Kad vairs nevarējis izturēt, tad aizbāzis ausis ar sūnām un gāzis koku pēc koka.

Koki par tādu cirtēja negantumu ļoti sašutuši un pēkšņi sagāzušies tam virsū.

Negantais cirtējs gan bijis beigts, taču arī koki vairs nevarējuši piecelties. Palikuši guļam un zaudējuši valodu.

Atnākuši citi vīri, sacirtuši guļošos kokus, izdedzinājuši līdumu, uzaruši zemi un iesējuši labību.

Mežs, valodu zaudējis, klusēdams nolūkojies cilvēku darbā un devis tam savu svētību, sargādams druvu no sausuma un vējiem.

KĀDĒĻ KĀRKLU KRŪMI AUG KĀ IZLAUZĪT!

Zvejnieks sazvejojis zušus, uzkūris uguni un sācis cept.

Pienācis velns un jautājis:

—       Ko tu te cep?

—       Zušus! — zvejnieks atbildējis.

Velns prasījis, lai dodot arī viņam kādu zuti, ko uzcept. Zvejnieks sacījis:

—       Ej noķer pats! Tur, kārklu malā, ir.

Velns gājis ķert. Kārklu malā ieraudzījis čūsku un priecīgi iesaucies:

—       Ahā! Tūliņ būs rokā!

čūska tomēr iemukusi kārklu cerā.

Velns, savu zuti meklēdams, izlauzījis kārkla krūmu no vienas vietas. Tomēr palicis bešā.

No tā laika kārklu krūmi augot tādi izlauzīti.

AKLAIS OSIS

Osis ir akls un klibs vīrs.

Pavasarī, kad citi koki jau zaļo un priecājas, osis vēl stāv, • ievīstījies savā ziemas kažokā, it kā uz lauka vēl būtu sniegs.

Vēlāk, kad osis jau ir pamanījis pavasara dzīvību, strautu burbuļošanu, vēju žūžošanu, kukainīšu dūkšanu, tad arī viņš sāk kustēties un vaicā liepai un bērzam:

—        Mīļie kaimiņi! Sakiet — ko gan nozīmē tā priecīgā dziedāšana?

Kad nu osis dzird, ka esot jau pavasaris atnācis, tad arī viņš steigšus izstiepj pret sauli savas lapas.

Rudenī osis ir pirmais, kas sāk vairīties no aukstajiem vējiem. Viņš pirmais pasteidzas nomest lapas un ievelkas savā kailajā mizā kā gliemezis vākā.

Sava akluma dēļ osis nedabū īsti papriecāties ne par jauko pavasari, ne arī par skaisto rudeni.

• *

KA SAULE, MĒNESS UN ZVAIGZNES RADĀS PIE DEBESIM

Reiz dievs aiz gara laika iegriezies pie ciema kalēja un licis uzkalt apaļu ripu. Kalējs uzkalis. Dievs iegrūdis ripu vēlreiz ēzē, lai nokaist ugunīgā zelta krāsā, tad izgājis laukā uz pakalna un pakāris pie debesīm.

Tā radusies saule.

Tas noticis tajos aizlaikos, kad dievs ar velnu vēl sadzīvojuši itin draudzīgi. Gājuši viens pie otra ciemos.

Reiz, kaimiņos pie velna ciemodamies, dievs no elles mielasta dziras maķenīt piereibis un sācis lielīties, ka šim debesīs esot pilna klēts labības un ugunīgs zelta spīdeklis pie paspārnes.

Velns arī stāstījis par savu bagātību, šim esot spoža sudraba sakta un vesela riekša greznu pērļu.

Dievs aizgājis līdzi uz velna klēti un prasījis, lai dodot šim tos dārgumus pacilāt, vai tie esot arī smagi. Velns atļāvis. Dievs paņēmis sudraba saktu labajā rokā, pērļu riekšu kreisajā un — kā sviedis, tā uzsviedis blakus saulei debesīs.

Tā radies mēness un zvaigznes.

KUR RADIES MĒNESS

Velni nevarot uz zemes garšļaukus nogulties — tā, lai varētu no upes vai ezera padzerties. Ja velnam neviens nepasniedzot trauku, ar ko dzert, tad velns brienot tik dziļi, kamēr ūdens smeļas mutē.

Kādreiz velns bijis briesmīgi izslāpis; piegājis pie dīķa un bridis iekšā. Taču dīķī ūdens velnam tikai līdz ceļiem, padzerties nevar.

Tobrīd aiz krūma dīķa malā sēdējis malkas cirtējs un ēdis brokastis. Kaņepju ciba jau bijusi tukša, un malkas cirtējs smēlis ar cibu no dīķa ūdeni un dzēris. To redzēdams, velns lūdzies, lai iedodot arī šim trauku, ar ko padzerties. Malkas cirtējs ar mieru cibu dot, bet vispirms lai velns pieberot to pilnu ar naudu. Velns tūliņ pagrābis no ķešas sauju naudas, un ciba bijusi pilna. Malkas cirtējs iebēris naudu kulītē un gaidījis, kamēr velns padzersies un atdos cibu.

Saulīte jau rietējusi, bet velns arvien vēl dzēris. Malkas cirtējs nevarējis sagaidīt un gājis mājās.

Velns tikai smēlis ar cibu ūdeni un dzēris, kamēr dīķis tukšs.

Arī cibai malas galīgi nodilušas, palicis apaļš dibens.

Velns to pa roku galam uzsviedis gaisā. Cibas dibens gaisos visādi grozījies, bet zemē nekritis.

Tā tas palicis pie debesīm un vēl tagad tur grozoties: dažreiz redzams viss apaļums, bet citreiz tikai kāda maliņa.

Ciema ļaudis uzsviesto cibas dibenu nbsaukuši par mēnesi.

Jo velns, toreiz dzeramtrauku no malkas cirtēja prasīdams un nezinādams, kā cibu sauc, savā senvelnu āža valodā brēcis:

«Mē! . . . Nes!» — «Mē! . . . Nes! .»

Un rādījis uz trauki^

Tā arī radies nosaukums: «Mē-ness».

PUIKA MĒNESĪ

Reiz dzīvojis slinks puika. Sestdienas vakarā māte šim sakot:

—        Dēls, aiztec nu uz mežu, atnes kādu nastiņu žagaru, kurināsim pirti.

Puika aiziet uz mežu, spārda žagarus ar kājām, reto paceļ un liek nastiņā.

Tā pienācis vakars, uzlēcis Mēness, bet puika arvien vēl lasījis žagarus. Beidzot nastiņa tomēr bijusi pilna. Puika uzcēlis to mugurā un atsēdies uz celma atpūsties. Sācis vai snaust, bet neviļus paskatījies Mēnesī un redz, ka tas smīn.

—        Ak tu vēl par mani smīkņāsi! — puika iesaucies. Un dusmās parādījis Mēnesim mēli.

Mēness par tādu nekaunību sadrūmis un paslēpis vaigu aiz mākoņa. Nu visapkārt kļuvis tik tumšs, ka vai aci dur laukā. Puika I kā nekā aiztaustījies līdz pirtiņai un nometis žagaru nastu pie sliekšņa. Bet māte atkal:

—        Paķer nu, dēls, nēšus un aiztec uz avotu pēc ūdens. Avota ūdenī mīkstāka pēršanās.

Puikam nu vēl grūtāks darbs: nēši lieli, uz katra kāša smags koka spainis, pilns avota ūdens. Kāp nu kalnā! Bet taks šaurs un līkumains.

Mēness apžēlojies par nerātni, atsedzis atkal savu spožo vaigu un apgaismojis taku, lai nesējs nepaklūp.

Bet puikam atkal licies, ka Mēness par viņu smej. Spītēdams viņš izkāris mēli kā liekšķeri un ņēmies Mēnesi mēdīt.

Mēness par tādu nepateicību bargi noskaities un uzrāvis puiku ar visiem nēšiem augšā, savā pagalmā.

Tur to vēl šodien var redzēt, ja nav nokritis.

MEITA MĒNESĪ

Cita teika stāsta, ka senajos laikos kādā ciemā dzīvojusi skaista jaunava. Tā bijusi arī ļoti vīzdegunīga un lepna uz savu skaistumu.

Daudzi jaunekļi viņā iemīlējušies, bet lepnā skaistule visus noraidījusi, sacīdama, ka dabūšot līgavaini no augstas kārtas, nevis tādu zemnieka puisi.

Bet mēdz sacīt: kas augstu kāpj, tas zemu krīt.

Tā noticis arī ar lepno skaistuli. Reiz kopā ar citām ciema meitām šī pērusies pirtī uz lāvas. Kad kļuvis pārāk karsti, visas izskrējušas ārā atvēsināties.

Patlaban spīdējis pilns Mēness.

Skaistā meita, gribēdama citu meitu pulkā padižoties, pagriezusi pret Mēnesi pliko dibenu un dziedājusi:

—       Manis pašas pakaļiņa spožāka par Mēnestiņu!

Mēness ļoti noskaities un uzrāvis vīzdeguni savā pagalmā, kur pieķēdējis uz mūžiem, lai ļaudis, to redzēdami, sargātos no pārmērīgas lepnības.

KĀ RADUŠĀS ZVAIGZNES

Mēness ieskatījies Saules meitā un nodomājis ņemt to par savu līgaviņu. Apseglojis kumeļu un jājis precībās. Nojājis pie māmuļas Saules namdurvīm. Saule iznākusi pretim un ievedusi ciemiņu pilī.

Mēness izteicis sava apciemojuma nolūku, bet Saule precinieku noraidījusi, teikdama:

—        Ej un rādi citiem savu bālo vaigu, nerēgojies te manā pilī!

Mēness, tādas nievas dzirdēdams, apgriezies, gājis ārā un raudādams jājis projām.

Viņa asaras birušas pa visu debess jumu. Tās tad arī esot zvaigznes.

KA CĒLUŠIES GREIZIE RATI

Vilks nedrīkstot ēst iejūgtu zirgu.

Senajos laikos reiz gadījies, ka vilks bijis briesmīgi izsalcis. Klimtis pa krūmiem un prātojis kaut vai zaķi satikt. Pēdīgi iztālēm ieraudzījis zirgu — un bijis ļoti priecīgs.

Bet ak tavu postu! Kad pielingojis klāt, redzējis, ka zirgs iejūgts.

Vilks gan gribējis doties tālāk, bet vēders tik briesmīgi kaucis, ka nekā vairs apmānīt. Vilks nopurinājis asti un meties tam pašam iejūgtajam zirgam virsū. Taču nepaguvis zirgam ne ciskā iekost, kad tas ar visiem ratiem un ilksī aizķērušos vilku parauts debešos.

Kopš tā laika zirgs un rati palikuši tur augšā.

Zirgu gan neredzot, jo tas esot bijis melns. Bet rati esot redzami.

Un tie esot greizi, jo zirgs no vilka sabijies un sagriezies pār ilksi.

Bet kas noticis ar vilku?

Vilks jau pie pirmā padebeša atrāvies un laimīgi nokritis zemē. Taču tik briesmīgi sasities, ka ilgi neesot varējis kaulus ielocīt. Beigās atžirbis gan un nosolījies turēt svētu senču likumu — nekad neēst iejūgtu zirgu.

PAR VARAVĪKSNI

Kādudien gani aizlaiduisi lopus līdz pašam Lielā ezera krastam. Aitas ganījušās pie ūdens malas.

Gani peldējušies, ķēruši vēžus un darījuši visādas nebēdnības.

Pie vakara parādījusies Varavīksne un iemērkusi vienu savu galu ezerā, lai sūktu ūdeni lietus mākoņiem.

Gani skatījušies, kā ūdens lieliem viļņiem skrējis augšā pa Varavīksnes loku mākoņos. Ezera līmenis krities veselām aršīnām. Ganiem brīnumos mutes vaļā, skatījušies vien un pavisam aizmirsuši lopus.

Tajā brīdī pie Varavīksnes rīkles neviļus piegājis lielais auns. Varavīksne tūdaļ iesūkusi aunu iekšā, un tas uzgājis ar ūdens straumi mākoņos.

Gani nelaimi pamanījuši tikai tad, kad auns jau rauts augšā. Glābt bijis par vēlu.

Bailēs, ka Varavīksne arī šos neuzrauj mākoņos, gani bēguši uz mājām ar visiem lopiem.

Kad mājās izstāstījuši, kas noticis, vispirms dabūjuši krietnu pērienu, tad nobrīdināti nelaist lopus pie ezera tādās reizēs, kad Varavīksne tur dzer ūdeni.

Gani to ievēro vēl šobaltdien. Ja kādā ūdenī redzams Varavīksnes atspulgs, tad gani nelaiž lopus tai vietai klāt un arī paši baidās tuvoties.

To pašu dara zivis: ja parādās Varavīksne, tās glābjas atvara dzelmē, lai spožā dzērēja neuzsūc viņas mākoņos.

PĒRKONS

Teika stāsta, ka Pērkons, pa gaisiem drasēdams un diži dārdēdams, smeļot no jūrām, upēm un ezeriem ūdeni. Ja smēliens gadoties pārāk smags, Pērkonam acis zibsnījot un nēši rībot.

Kad visi negaisa mākoņi piesmelti pilni, Pērkons liekot līt pār Zemi raženiem lietiem.

Pats Pērkontēvs neesot bargs. Reti iesperot kādā kokā vai jumta korē. Toties nerātnis Pērkondēls spārdoties vietā un nevietā. Un Pērkontēvs par šādu dēla palaidnību brīžam bargi rājoties, ka visa pamale rīb.

Ja pats Pērkontēvs iesperot kādā vietā, tad tur esot atrodama bulta vai lode. Ar to varot dziedināt dažas kaites.

Senajos laikos Daugavas vidu bijis liels akmens. Uz ta dienu un nakti sēdējis velns un sukājies ar zelta suseklīti.

Tā, dīkā sēdēdams, velns izgudrojis visādus nedarbus: iet garām laiva, velns triec to pret klinti; tuvumā zvejo zvejnieks, velns to vai nu piejoko pavisam, vai arī noslīcina.

Reiz pats Pērkons apņēmies negantnieku par tādiem nedarbiem sodīt. Tomēr nekā nevarējis velnam piekļūt: līdzko Pērkons, paslēpies mākonī, tuvojies akmenim, velns ūdenī iekšā — un ne redzēt vairs.

Beidzot Pērkons vienkārša vīra izskatā atnācis pie zvejnieka un teicis:

—       Ņem mani savā laivā un airējies uz Velnakmens pusi. Un nenobīsties, kad es sākšu spert. Tev nekas ļauns nenotiks, bet velnam gan klāsies plāni.

Tā arī noticis. Laivinieks pamazām airējis uz Velnakmens pusi. Velns pašlaik sēdējis uz akmens un sukājis pinkaino galvu. Zelta suseklītis spoži laistījies.

Pieairējušies jau gandrīz klāt, kad velns šos pēkšņi pamanījis, aši nolicis suseklīti uz akmens un nelabi glūnējis.

Tai pašā brīdī Pērkons izcēlies stāvus laivā un spēris zilus zibeņus velnam pašās krūtīs. Velns nožāvājies vien un uz vietas bijis pagalam, bet Pērkons tūdaļ nozudis mākoņos.

Zvejnieks aizairējies pie akmens un paņēmis zelta suseklīti, ko uzdāvāt savai līgavai.

No tā laika Daugavā bijis miers no velna nedarbiem.

SAULE, MĒNESS UN ZVAIGZNES

Vecumvecajos laikos mīļā Saulīte šķīrusies no bargā Pērkona un apņēmusi par vīru spožo Mēnesi. Ilgi sadzīvojuši laimīgi, nešķirami — reizē gājuši gulēt, reizē cēlušies. Piedzīvojuši arī daudz bērnu: zvaigznes pie vakara debesīm. Bet te kādu jauku rītu Saulīte pamodusies redz — vīra nav. Nu sāk šo uzmanīt, celdamies rītos agrāk nekā parasti, un atrod — Mēness kļuvis neuzticīgs,

ieskatījies Pērkona meitā Rīta Zvaigznē, Ausekļa saderinātajā līgavā.

Sirds Saulītei iedegusies greizsirdībā, tomēr viņa cietusi klusu, tikai rītausmā pūlējusies arvien ilgāk pakavēties sāncenses tuvumā.

Taču Mēness bijis un paliek nebēdnis: ik vakaru, tikko sieva apgūlusies, klusiņām ceļas augšā un iet mīļāko aplūkot.

Vecais Pērkons, padzirdējis, ka šā meita Rīta Zvaigzne pinoties ar palaidni, reiz abus pārsteidzis un sācis šķilt dusmu zibeņus. Kāvušies sirdīgi, dzirkstis šķīlušās gar visu rīta debess malu. Tā piebirusi pilna ar spožām droztalām. Beigās Pērkons Mēnesi uzveicis un pārcirtis tam vaigu.

Kopš tā laika Mēness vēl tagad bieži parādās pie debess it kā pušu cirsts.

Bet bārene Rīta Zvaigzne, sava mīļotā droztalas lasīdama, gauži raud. Rītos ik stiebrā, ik zālītē mirdz viņas asaras.

NERĀTNAIS VIESULIS

Kādā rudens dienā zemnieks gājis uz laidaru barokli kaut. Tajā brīdī pagalmā ievirpuļojis liels Viesulis. Tas griezis sev līdzi pa gaisiem smiltis, lapas, visu, ko vien varējis satvert un kas bijis pa spēkam.

Izvandījis siena kaudzi, apgāzis malkas grēdu, aiznesis pa gaisiem izžauto veļu un sācis jau ēkām jumtus plēst nost, ka grabējis vien.

Zemnieks par tādu Viesuļa nerātnību ļoti noskaities un metis nedarbim ar to pašu cūku kaujamo dūci, kas bijis rokā.

Dabūjis dūča metienu sānā, Viesulis aprimis un aizlaidies.

Zemnieks nu gājis meklēt aizsviesto dūci, bet velti. Dūcis pazudis kā akā.

Pēc gada zemnieks aizbraucis Rīgā ar linu vezumu. Izdevīgi pārdevis linus un iegājis pirkt naglas. Skatās — uz letes šā dūcis!

Zemnieks skaļi iesaucies:

—         Pavei! Tas jau mans dūcis! Kur tu to ņēmi?

Tirgonis atbildējis:

—        Tu jau pats pērngad to iesviedi man zābaka stulmā!

GUDRAIS EŽA PADOMS

Sensenajos laikos, kad dievs tikko radījis zemi, viņam atgadījies pirmais negadījums: zemes iznācis vairāk, nekā vēlējies.

Nu radītājam bijušas lielas rūpes un bēdas: kur lieko zemi likt?

Kamēr dievs tā gudrojis un lauzījis galvu, pienācis klāt ezis un vaicājis:

—        Ko tu, dieviņ, tā prāto? Kāpēc esi pieri saraucis?

Dievs nu šim izstāsta savu likstu, ka zemes sanācis vairāk, nekā vajadzīgs.

Tad ezis sacījis:

—        Sai lietā es tev varu dot labu padomu.

—        Nu, nu? — Dievs priecīgi iesaucies. — Kādu tad?

—        Roc zemi vienā vietā un izrakto ber citā vietā kaudzēs.

Dievs darījis pēc eža gudrā padoma. Tā izraktajās vietās radušās jūras, bet uzbērtajās — kalni.

Pabeidzis darbu, dievs sacījis ezim:

—        Par gudro padomu gribu tevi atalgot. Došu tev zelta spalvu kažokam.

Ezis atbildējis:

—        Neesmu tik lepns kā tu un nevēlos tādu greznību. Dod man kažoku nevis ar zelta spalvām, bet ar kaula adatām. Tas mani pasargās no ienaidniekiem.

Dievs nobrīnījies par eža gudrību un iedevis viņam kažoku ar kaula adatām.

To ezis valkā vēl šobaltdien.

KĀ UGUNS IEGŪTA

Iesākumā cilvēkiem uguns nav bijis. Velnam gan elles kalve kurējusies dienu un nakti, bet tur zvirbulis par sargu. Kā tiksi tam garām?

Sūtījuši visādus putnus un zvērus, lai uzzina, kā uguns iegūstama, bet nevienam nav izdevies iekļūt elles kalvē.

Beidzot bezdelīgai laimējies. Tā iespurgusi gar jumta čukuru un noskatījusies, kā velns uguni šķiļ. Taču aiz liela prieka nav jaudājusi ciest klusu un iečivinājusies:

—       Zinu, zinu! Tēraudā un akmenī! Tēraudā un akmenī!

Velns nu meties bezdelīgu ķert, sagrābis ar nokaitētām knaiblēm un nosvilinājis tai sarkanu pakakli.

Bezdelīgai tomēr laimējies izsprukt pa caurumu jumta čukurā.

Velns saucis: *

—       Zvirbul, virbul, ķer to zagli!

Zvirbulis tūdaļ dzinies bezdelīgai pakaļ, bet kur tu žiglo, naigo panāksi! Astes galu vien saķēris, izrāvis robu.

Kopš tiem laikiem bezdelīgai sarkana krūteža un,,šķērēta aste.

Toties cilvēki uzzinājuši, ka uguns šķiļama tēraudā un akmenī.

Bet bezdelīga ar zvirbuli nevar un nevar salīgt mieru. Kur gadījies, kur ne, zvirbulis arvien uzsauc bezdelīgai:

—       Udž, udž, udžuns žagle!

šī atkal, zvirbuli kaitinādama, atsaucas:

—       Saki skaidri, saki skaidri! Nemāk skaidri izsacīt!

UGUNS JAGLABA

Senāk ļaudis uguni pavardā ik vakarus ierušinājuši pelnos un apseguši.

Kādās mājās bijusi nolaidīga saimniece, — uguns bieži vien palikusi neapsegta. Reiz neapsegtā uguns teikusi kaimiņu ugunij:

—       Es drīz sākšu dancot!

Kaimiņu uguns atbildējusi:

—       Danco, ja gribi, tikai mani neaiztiec!

Nolaidīgās saimnieces pavardā izcēlies ugunsgrēks. Nodegušas visas ēkas. Nesadedzis tikai grozs, kas bijis patapināts no kaimiņu mājām un pakārts virtuvē uz vadža.

KA RADUŠIES LATGALES KALNI UN EZERI

Tas noticis senim senajos laikos, kad dievs jau radījis visu pārējo pasauli un patlaban stājies pie mūsu zemītes radīšanas.

Tikko viņš sācis strādāt gar Daugavas malu, taisīdams un līdzinādams Lātavas zemi, kad netālu no Preiļiem šim pienāk velns un prasa:

—                     Klau, radītāj, ko tu viens te pūlies! Ņem mani palīgā! Dievs atspiedies uz lāpstas, pakasījis bārdu un pieņēmis arī.

Lai sākot zemes taisīšanu no viņa gala, no Krievzemes robežām. (Krievzeme jau bijusi gatava.) Un piekodina, lai krietni strādājot, zemi gludi nolīdzinot.

Labi! Dievs paliek darbodamies pie Barkavas, bet velns nosvīdis raujas pa Ludzas apriņķi, tiek jau cauri Bukmuižai, Andrupienei un uz Dagdas robežām atkal satiekas ar dievu. Lai pieņemot darbu.

Dievs pakāpies debesu lievenī, apraudzījis velna veikumu un izmisumā saķēris galvu.

Ak vai! Puse Latgales vienos kalnos un ezeros! Un pa starpām purvi.

Dievs negribējis tādu darbu pieņemt un sacījis, lai velns nolīdzinot visu tikpat līdzenu, kāds esot dieva darinājums gar Daugavas malu.

Velns pavīpsnājis un teicis:

—        Paklau, dievs, apdomā labi. Ja mans darbs paliks nepārlabots, tad no tā mums abiem būs tikai labums.)

—        Kāds labums no tāda nedarba? — dievs piktojies.

Bet velns paskaidrojis:

—        Pa tavas zemes līdzenajiem ceļiem ļaudis braukās snauzdami. Ne tev, ne man no tā nekāda labuma nebūs. Turpretim pa maniem ceļiem neviens nevarēs vienaldzīgu prātu braukt. Viens, lejā laizdamies, piesauks tevi: «Vai, dieviņ, kā te izbraukuši!» Cits, kalnā kāpdams, atminēsies mani: «Lai viņu velns, tādu kalnu!» Tāpēc labāk būs, ja atstāsim manu darbu tādu, kāds tas padevies.

Dievs brīdi domājis un atzinis velna darbu par derīgu.

STABURAGS

Senajos laikos Daugavas krastā netālu no Kokneses dzīvojis jauns zvejnieks. Vakaros viņš bieži īries pāri upei uz pretējo krastu, kur uz augstas klints gaidījusi viņa līgava.

Jau pienācis rudens ar vējiem un lietiem, bet puisis pievakarēs arvien airējies pie savas iecerētās, kas jau iztālēm bijusi redzama uz stāvās klinšu radzes.

Reiz, kad jau norunājuši arī kāzu dienu, puisis pie savas saderētās aizkavējies ilgāk. Uznākusi spēja tumsa. Sacēlies negaiss. Kad laiva jau bijusi Daugavas vidū, pēkšņi brāzies pāri viesulis. Tas apgāzis laivu, un puisis nogrimis dzelmē.

Nelaimīgā līgava palikusi raudam augstajā krastā. Raudājusi dienām un naktīm, lūgdamās, lai Daugava atdod viņas mīļoto. Tā raudot, gluži sastingusi un pamazām pārvērtusies par akmens radzi, taču asaras nav rimušas ritēt.

Tāpēc ļaudis šo klinti iesaukuši par Staburadzi jeb Staburagu.

SĪMAŅA AKMENS

/ Daugavā iepretim Jersikai ir vairāk nekā asi augsts akmens. To sauc par Sīmaņa akmeni.

Teika stāsta, ka senajos laikos uz šā akmens ik pavasari sēdējis ciema puisis Sīmanis. Gaidījis plostus nākam. Tiklīdz parādījies pirmais plosts, Sīmanis to apturējis un vaicājis:

—        Sābri mīļie! Sakiet, lūdzami, — vai neesat tur augšgaliešos satikuši manu kaimiņu Sūrumu Teni?

—        Neesam vis, — plostnieki atbildējuši. Bet valodīgākais no vīriem piebildis:

—        Mums pašiem sava sūruma diezgan, ko vēl citu meklēsim!

—        Tavu brīnumu, — Sīmanis pukojies. — Nu jau trešā vasara, kopš Tenis aizklīda uz tālajiem mežu novadiem zemnieka vaļu raudzīt. Un svēti nosolījās laist ar plostiem ziņu, tiklīdz būšot atradis.

—                    Veltīga cerība! — valodīgais plostnieks pavīpsnājis:

—      Zemnieka vaļu kungi ieslēguši vistumšākajās cietumu velvēs.

Un laidis plostu tālāk pa straumi.

Bet Sīmanis nemitējies sēdēt uz lielā akmens, apturēt plostus un taujāt par Teni. Jo Teņa jaunākā meita, zilace Cilda, bijusi Sīmaņa saderētā.

Un Sīmanis taujājis tovasar, taujājis citvasar, taujājis gadu pēc gada.

Puisim jau mati deniņos sākuši sirmot, placis arī spēks kaulos. Un kādā palu pavasarī vairs nespējis noturēt plostu pie akmens. Paslīdējusi kāja, iekritis atvarā un noslīcis.

Kopš tā laika akmens nes viņa vārdu.

VELNA PĒDA

Saukas pagastā uz lauka redzams liels, nosirmojis akmens. Ļaudis to dēvē par velna pēdas akmeni. Tagad akmens jau laika zoba stipri apgrauzts un apdrupis, bet senāk tajā bijis skaidri saskatāms cilvēka labās kājas pēdas nospiedums. Par to ir šāds stāsts.

Vecsaukas muižā reiz dzīvojis ļoti ļauns muižkungs. Tam bijuši sakari ar pašu velnu. Kungs noslēdzis tādu līgumu, ka pēc viņa nāves velns varēšot paņemt šā dvēseli. Velns par to darījis muižas kungu ļoti bagātu.

Viņam bijuši lepnākie pajūgi, straujākie zirgi un greznākā pils visā novadā. Dzīvojis vienās dzīrēs un mielastos, suņus barojis no sudraba silēm un zemniekus pēris ar zeltītām pātagām.

Gājuši gadi.

Velns sācis kungam uzmākties, lai taču reiz mirstot nost. Cik ilgi vēl dzīvošot tādā izšķērdībā? Izputināšot šim visu elles naudas klēti!

Kungs tomēr negribējis un negribējis mirt. Tad nu velns kļuvis dusmīgs un teicies drīzumā nākt pēc kunga dvēseles.

Taču arī kungs nebijis ar pliku roku ņemams: ik vakaru sazīmējis uz durvīm un logiem krustus un tikai tad licies gulēt.

Velns kādu nakti klāt gan, bet pilī netiek. Grabinās gar durvīm, gar slēģiem — visur krusti samesti priekšā!

Beidzot ielavījies pa skursteni un nožņaudzis gan alkatīgo kungu.

Paņēmis visu kunga naudu un dvēseli un devies projām. Kad nonācis pie lielā akmens, jau tuvojies rīts. Tālāk neticis. Ātrumā pabāzis naudas podu zem akmens un muižkunga dvēseli pielicis klāt, lai tā sargā naudu. Projām ejot, vēl uzkāpis ar labo kāju uz akmens un stingri pieminis. Tā akmenī iespiedusies velna pēda.

Vēlākos laikos naudas tīkotāji mēģinājuši akmeni pacelt, bet iw»v varējuši. Tad kūruši uz akmens uguni. Tikko uguns iedegusies, ludaļ zem akmens kāds sācis svilpt un kaukt. Pēc brīža virs liesmi.un parādījies vecais muižas kungs ar apsvilušiem matiem. Nau<l<»s tīkotāji pārbijušies un aizbēguši.

PARŠĶELTAIS AKMENS

Zemgalē, Sēlpils pagastā, pie Baltiņu ezera paceļas Baltiņu kalni. Senāk tur dzīvojis velns. No tiem laikiem ezera tuvumā redzams liels, pāršķelts akmens. Par dīvaino akmeni ļaudīs saglabājusies šāda teika.

Reiz ezermalā kāds valodīgs vecītis vijis valgu. Te no tuvējiem Baltiņu kalniem atskrējis velns un jautājis, kam šis to valgu vijot. Vecītis atteicis, ka gribot Baltiņu kalnus gāzt ezerā. Velns ļoti satrūcies un sācis lūgt vecīti, lai liekot viņam darīt darbu, kādu vien tikai gribot, bet kalnus gan lai atstājot turpat. Tie esot šā mājvieta. Brītiņu padomājis, vecītis teicis, ka arī viņam uz vecumdienām derētu laba māja. Tāpēc velns lai sanesot no ezermalas līdz tuvējām mājām tādus palielākus akmeņus, jo viņš sev gribot celt akmens māju.

Labi. Velns ņem pašu lielāko akmeni uz pleciem un nes. Par nelaimi necik tālu nepanesis, kad iedziedājies gailis, un tad jau visiem velniem jāmūk mājās.

Velns nu dusmās sviedis akmeni ar tādu spēku no pleciem, ka tas dziļi iegrimis zemē un pāršķēlies divos gabalos.

Tā tas pāršķelts tur guļ vēl šo baltu dienu.

MĀRIŅKALNA AKMENS

Māriņkalnā pie Alūksnes ir milzīgs akmens. Uz tā reizē var dejot pieci dejotāju pāri. Kalna apkaimē spīgo pieci nelieli ezeri.

Gan akmens, gan ezeri te radušies senajos laikos. Toreiz kāds dzirnavnieks sadomājis celt uz Melnupes dzirnavas. Ilgi klaušinajis meistarus, kas uzņemtos dambja būvi. Taču neviens neatradies.

Tad kādu nakti pie dzirnavnieka atnācis velns un sacījis, ka par labu samaksu viņš varot uzcelt aizsprostu pār Melnupi vienā naktī.

Dzirnavnieks ilgi braucījis bārdu, jo samaksa par tādu darbu zināma: jāpārdod velnam dvēsele. Bet ko tu darīsi, ja nagi niez pēc lielas peļņas! Nekas cits neatlicis kā salīgt ar velnu.

Velns naktī sameklējis purvos milzīgu akmeni, lai aizdambētu upi vienā rāvienā, un nesis to uz nozīmēto vietu. Ceļš tomēr bijis tāls, apkārt visam Alūksnes ezeram, Māriņkalnā, kur velns nolicis nešļavu, lai uz brīdi atšautu elpu, viņu pārsteidzis gaiļa dziedājums.

Tā velns akmeni tur pametis un lieliem lēcieniem bēdzis projām. Un apkārtējie pieci ezeri radušies no velna pēdu nospiedumiem.

AKMENS PIE TALEJAS UPĪTES

Netālu no Gaiziņkalna, Vestienas un Bērzaunes pagastu robežās, ir Talejas ezers. No ezera iztek upīte — Taleja. Tā savieno Talejas ezeru ar Grīvas ezeru, tek tam cauri un ietek Bērzaunē. Pie Talejas ezera, netālu no upītes iztekas, ātrodas liels akmens, vairākas kubikasis liels. Akmens virspusē ir dziļš kailas milža kājas nospiedums.

Teika stāsta, ka velns kādreiz uz vestieniešiem ļoti sadusmojies un nolēmis aizdambēt Talejas upi, lai apkārtējie iedzīvotāji apslīktu. Naktī kaut kur dabūjis milzum lielu akmeni un nesis to pa gaisu, lai upi aizdambētu.

Akmens velnam tomēr izrādījies par smagu, nevarējis vis ar reizi līdz upei aiznest, tāpēc nolicis ezera malā, lai atpūstos.

Nostājies ar vienu kāju uz akmens, velns slaucījis sviedrus. Taču velns bijis milzu liels un tik smags, ka pēda tam iestigusi akmenī. Tajā brīdī iedziedājies gailis un izjaucis velna neganto nodomu.

Velns iztrūcies un meties bēgt, bet akmens palicis, kur nomests. Tajā vēl tagad varot redzēt dziļu kailas kājas nospiedumu.

.

VELNA GULTA UN AKMENS TILTS ALAUKSTĀ

Viņos laikos dievs bijis ļoti strādīgs: cītīgi līdis līdumus, aris, sējis un visādi pūlējies, tomēr kā nevarējis, tā nevarējis tikt pie turības.

Velns turpretim dzīvojis dīkdieņa dzīvi. Pat gultu novietojis ezerā, lai rītos, tiklīdz ceļas, būtu ūdens pie rokas, kur nomazgāties, un nebūtu jāsper lieks solis. Tā caurām dienām zvilnējis savā gultā bez darba. Bet naudas velnam bijusi piekrāta branga muca, jo pa naktīm viņš piekopis zagļa un laupītāja amatu.

Beidzot dievs nodomājis velnu pārmācīt un aizvākt šā naudas mucu uz savu klēti.

Kādurīt, pasaucis velnu, dievs atvēlējis viņam taisīt sen iecerēto tiltu pār Alauksta ezeru, ja šis apsolās tikt ar darbu galā pa vienu nakti, līdz gaiļiem.

Tas velnam bijis brīnum pa prātam, jo viņš jau sen plijies dievam virsū, lai atļaujot celt tiltu pār Alaukstu. Taču dievs neļāvis, jo velns allaž sacījis, ka deviņi pa to tiltu pāriešot, bet desmitais katrreiz slīkšot. Tas dievam nepaticis, tāpēc nav ļāvis tiltu celt. Un tagad — tādi brīnumi! Nāk un pats skubināt skubina, lai ceļ tiltu!

Velns to nav varējis saprast. Bet dievs gan zinājis savu nolūku: icamēr velns ņemsies gar tiltu, dievs pievāks šā naudas mucu un vēl pagūs izjaukt būves darbus.

Bet māci nu velnu! Tas arī nebijis muļķis: vakarā, pie darba stādamies, nepametis vis naudas mucu vēja vaļā, bet izvēlis to ezera krastā un uzbēris cepuri melnas zemes virsū, lai neviens nepaņemtu.

Ko nu? Naudas mucai kalns virsū! Dievam nodoms gandrīz vai izjucis. Viņš tomēr laikā apķēris, kas darāms: ātri, ātri uzaudzinājis velna bērumam zāli un kokus virsū un steidzies modināt gaili.

Velns patlaban strādājis vaiga sviedros. Divi klēpji akmeņu jau iebēris ezerā. Kā nesis trešo — gailis dzied!

Nu skrējis, cik jaudas. Pārlieku steidzoties, nomukusi tupele — un klēpis izbiris uz sausuma.

Neko darīt! Lai nu ar tiltu kā ar tiltu, — skrējis savu naudas mucu laikus paglābt.

Skrien gar ezera krastu raudzīt, kur zemes kalnu uzbēris, bet tāda nekur nav.

Trīs reizes skrējis Alaukstam aplīk, bet nav un nav. Vienu vietu gan tā kā atcerējies, pat uzkalns gluži līdzīgs licies, bet tur zāle un koki auguši virsū, tas nevarējis būt.

Tā arī neatradis vairs.

KANGARU KALNI

Senajos laikos tagadējo Kangaru kalnu un apkārtējo purvu nav bijis. Tajā vietā viļņojis liels ezers. Braucot uz Rīgu vai no Rīgas, ļaudīm bijis jāceļas pāri ezeram laivās. Un, kurš ceļinieku pulks cēlies pāri, tam bijis jāziedo ezeram viens cilvēks. Ja to nedarījuši, ezers allaž kļuvis bargs un apracis viļņos visus braucējus.

Tajos laikos Kangaru ezera tuvumā dzīvojis Milzis. Viņa gultas vieta vēl tagad esot redzama uz Kangaru kalnu strēķa.

Reiz Milzis aizgājis pie ezera noskatīties, kā ļaudis cēlušies pāri. Un sagadījies tā, ka tieši tajā reizē ezers neesot dabūjis parasto ziedu, tāpēc kļuvis bargi bangains un aprijis laivas ar visiem braucējiem.

Milzis par šādu ezera negantību ļoti sadusmojies un sacījis, ka darīšot tai galu.

Ļaudis neticīgi kratījuši galvas, sak, ko tādam dzelmenim padarīsi!

Bet Milzis teicis:

—         Kas šis par dzelmeni! Sekla pančka. Nelaime tā, ka jūs esat pārāk sīka auguma. Es katru rītu brienu pāri.

Tas bijis tiesa. Ik rītu, uzlicis putras katlu uz uguns, Milzis gājis pāri ezeram uz Rīgu pēc sāls, ko putrai piebērt.

—         Gādājiet tikai prāvāku maisu, — viņš teicis. — Uzbēršu jums pāri ezeram sausu ceļu.

Tā arī noticis. Novada audējas noaudušas jūdzi garu audeklu, šuvējas pašuvušas milzu maisu — ber kaut visu muižas malumu iekšā! Milzis pārmetis maisu pār plecu un aizgājis.

Jau nākamajā rītā, pēc sāls iedams, ņēmis lielo maisu līdzi. Atceļā pagriezies gar jūrmalu, iebēris maisā vairākas kāpas smilšu un gājis mājās.

Brizdams pāri ezeram, pašķiebis maisa vaļējo galu uz leju, aizšūto paturēdams plecos. Kamēr pārbridis, smiltis no maisa izbirušas.

Pēc nedēļas ceļš bijis gatavs. Pār ezeru uzaugusi kalnu grēda. Kur smilšu nobiris pavairāk, tur kalni bijuši augstāki, kur pamazāk, tur — zemāki.

Ļaud is Milža berumu nosaukuši par Kangaru kalniem.

PADEBEŠU KALNS

Skaistajā pakalnu virknē, kas stiepjas pāri Latgales dienvidu daļai, visaugstākā virsotne ir Padebešu kalns. Tas paceļas Rāznas ezera dienvidu krastā; no trim pusēm stāvs, ceturtajā lēzens.

No Padebešu kalna paveras tāls skats pāri tumšiem egļu mežiem, mirdzošiem ezeriem un viļņojošām druvām.

Pašā kalna virsotnē ir Volkenbergas pils drupas. Tālajos bruņinieku laikos pilī valdījusi barga un lepna atraitne. Tai nebijis neviena vīriešu dzimuma mantinieka, tikai trīs skaistas meitas.

Vēlēdamās skaistules drīzāk izprecināt, lepnā Volkenbergas pils un visa novada valdniece nolēmusi jau laikus dot meitām bagātu pūru.

Viņa sadalījusi visu zemi trejās daļās, uzcēlusi katrā greznu pili un ik jaunceltajai pilij devusi jaunās īpašnieces vārdu. Vecākā meita Rozālija dabūjusi Rēzekni; vidējā — Lūcija — Ludzu; jaunākā — Alvīne — Alūksni.

Un tālu pār kaimiņu zemēm aizskanējušas valodas par trejām Volkenbergas novada līgavām. Drīz braukuši pie tām precinieki no malu malām, kamēr visās trejās pilīs nosvinētas spožas kāzas ar uguņiem un taurēm.

Tikai vecā Volkenbergas pils augstajā Padebešu kalnā stāvējusi tumša un drūma, pamesta uz visiem laikiem.

SUNĀKSTES ZILAIS KALNS

Senajos laikos šajā novadā valdījis bagāts un pārlieku lepns kungs. Tūkstošiem vergu vaiga sviedros un asins sūrumā pūlējušies, vairodami viņa mantu un slavu.

Kad kungs jau kļuvis sirms, viņš arvien biežāk sācis domāt par savu pēdējo stundu. Un ļoti skumis, ka būs jāšķiras no dzīves, neatstājot pēc sevis nekādu piemiņu. Viņš ļoti vēlējies atstāt pēcniekiem kādu nemirstības zīmi, tikai nevarējis izdomāt — kādu.

Domājis gadu, gudrojis otru, beidzot izdomājis gan. Sasaucis savus vergus un tiem sacījis:

—        Kad nomiršu, guldiet mani zelta zārkā, aprociet uz klaja lauka un ar cepurēm vien sametiet virs mana kapa lielum lielu kalnu. To mūžam būs dēvēt manā vārdā.

Kad kungs nomiris, vergi izpildījuši viņa vēlēšanos. Sanākuši visi noļi pulkā un ar cepurēm vien sametuši uz kapa milzu kalnu, lai kungs nemūžam neceltos augšā.

Tā radies Sunākstē kalns, ko ļaudis izsenis dēvē par Zilo kalnu, tāpēc ka rītos virs tā allaž kūp zila migliņa.

Bet bargā kunga vārds sen izgaisis no ļaužu atmiņas. Un seno notikumu atgādina vienīgi dziļā grava kalna tuvumā. Tā radusies tajā vietā, kur kalna sanesēji grābuši zemes cepurēs.

PAR OGRES ZILO KALNU UN CEPURKALNU

Ogres tuvumā ir neliels kalns, kur senajos laikos Milzis gājis smēķēt.

No Milža pīpes dūmiem ap kalnu vienmēr bijusi zilgana migla. Tā nav izgaisusi vēl šodien. Šīs miglas dēļ kalns iztālēm vienmēr izskatoties zils.

Tāpēc nosaukts par Zilo kalnu.

Citreiz Milzis gājis pa ceļu.

Sacēlies liels vējš un nopūtis Milzim cepuri. Cepure aizvēlusies pāri grāvim un pārvērtusies par kalnu.

So kalnu ļaudis nosaukuši par Cepurkalnu.

Netālu no Kurmenes, meža malā, mazā mājiņā dzīvojusi veca māmiņa. Viņai bijis viens vienīgs dēls, vārdā Miķelītis.

Māmiņa jau bijusi vārga, nespējusi vairs saimniekiem ne linus plūkt, ne audeklus aust, bet Miķelītis vēl bijis mazs, pat cūkganos nav derēts, tāpēc bieži bijis jākar zobi vadzī.

Kādu rītu, kad būdā vairs nebijis ne maizes garozas, Miķelītis lūdzis māti, lai ļaujot šim iet uz mežu sēnēs.

Māte atļāvusi.

Miķelītis paņēmis skalu grozu, aizlauzto tutenīti un aizgājis uz silu baravikas lauzt.

Ap brokastlaiku māte sākusi gaidīt dēlu mājās, bet Mikatiņa kā nav, tā nav.

Velti augu dienu izgaidījusies, pievakarē gājusi Mikatiņu meklēt. Gājusi pa mežu un saukusi vienā gabalā: «Mikatiņ, ū-ū!» Bet dēls neatsaucies.

Jau pašā vakara krēslā sila rozā uzgājusi Mikatiņa grozu, pilnu ar baravikām.

Nu ūjinājusi atkal, saukusi, cik jaudas, izmisumā raudādama.

Satumsusi nakts, ataususi jauna diena, bet māte vēl arvien raudājusi, jo nav lielāku bēdu par mātes bēdām.

Un izcēlies tajā vietā vesels bēdu kalns, visu sērdieņu sāpju kalns.

Ļaudis to dēvē par Mikatiņa kalnu.

NAUDAS KALNS UN MALTĪTES KALNS

Vairāki vietvārdi, starp tiem arī kalnu nosaukumi, radušies zviedru un krievu kara laikos. Te pastāstīsim par Naudas kalnu un Maltītes kalnu.

Naudas kalns atrodas Mārtiņu mežā pie Smiltenes. Zviedri atkāpdamies te aprakuši naudas lādi. Racēji bijuši krievu gūstekņi. Četri zviedru augstmaņi stāvējuši klāt ar ieročiem rokā un uzraudzījuši darbus, mudinādami rakt bedri labi dziļu.

Kad naudas lāde bijusi nolaista dziļās bedres dibenā, augstmaņi nošāvuši racējus, lai neviens nezinātu vietu, kur nauda aprakta. Nošauto līķus savēluši tajā pašā bedrē, aizbēruši un nolīdzinājuši, lai nepaliktu nekādu pēdu.

Tādēļ neviens skaidri nezinot, kurā vietā īsti nauda aprakta. Meklējuši daudzi, bet nevienam neesot laimējies uziet.

Maltītes kalns ir Zemgalē, Zasas pagastā, netālu no Biržu muižas, neliela purviņa malā.

Te zviedri atkāpdamies ēduši savu pēdējo maltīti.

Pēc tam visus ieročus un mantas sametuši purvā, bet paši izklīduši kur kurais.

DZIESMU KALNIŅŠ

Mēmeles pagastā pie Jaunzemju mājām ir neliels kalniņš. No vienas puses to apņem mežs, gar otru pusi lēnā gaitā tek Susējās upe.

Senajos laikos uz kalniņa arvien skanējušas dziesmas. Tautu meitas tur dziedājušas gan rītos, druvā iedamas, gan vakaros, mājās nākdamas.

«Lai gan biju piekususi,

Mājās gāju dziedādama!»

Tā Dziesmu kalniņš skanējis un trīcējis katru vakaru.

Taču gadījies starp ciema ļaudīm arī tāds, kam dziesmas nav patikušas. Tas bijis muižas vagars. Nevarēdams ar dziedātājiem nekā galā tikt, vagars sācis ļaudis biedēt, stāstīdams, ka velns tos aizraušot uz elli, ja dziesmas nemitēšoties.

Biedēšana tomēr neesot līdzējusi. Tad kādu reizi, kad kalniņā atkal sapulcējušās meitas uz dziedāšanu, velns patiešām ieskrējis viņu vidū un šņākdams draudējis, ka nupat visas saķeršot un aizraušot uz elli.

Meitas no bailēm vai zemē pakritušas.

Tajā brīdī no Susējās nācis sirms zvejnieks. Ieraugot velnu, tas uzsaucis:

—       Ko tu, nelabais, te meitas ķersti, kad vagaram jumtā sarkans gailis dzied!

To dzirdot, velns nozudis krūmos, ka zari vien nošmiukstējuši. Bet vagaram tajā naktī patiešām nosvilusi rija.

PAR SĀLI GAIZIŅA KALNĀ UN CITUR

Senlaikos Gaiziņu māju ganāmpulkā bijusi liela, melna govs, tole — bez ragiem.

Gans, govis pa Gaiziņkalnu ganīdams, novērojis, ka tole katru dienu ap zināmu laiku nošķiras no ganāmpulka un nozūd, bet pēc kāda laika laizīdamās atgriežas.

Reiz tole aizvedusi sev līdzi vēl kādu citu govi. Gans, to pamanījis, iztrūcies un skrējis uz mājām, lai nākot palīgā govis meklēt.

Mājinieki tūliņ arī nākuši un meklējuši nozudušās govis pa visu Gaiziņkalnu. Beidzot ieraudzījuši, ka tās kādā vietā laiza zemi.

Kad piegājuši tuvāk, redzējuši, ka govis laiza sarkanu sāli. Tajā vietā jau bijusi izlaizīta prāva dobe.

Nu sākuši arī paši Gaiziņu ļaudis un kaimiņi sāli no zemes rakt un lietot savām vajadzībām. Taču viņu prieki bijuši īsi. Skauģi pačukstējuši par atradumu Vestienas kungam, un tas licis aizbērt sāls vietu ar māliem un akmeņiem.

Pēc gadiem daudzi izmeklējušies, bet sāls vietu Gaiziņkalnā nevienam vairs nav izdevies atrast.

Par sāls atradumu ir vēl arī citas teikas.

Dažus kilometrus no Kalniešiem Daudzeses mežā atrodams neliels uzkalniņš. To sauc par Sāls kalniņu.

Visapkārt Sāls kalniņam plešas slīkšņu purvs, kurā aug sīkas priedītes un kropli bērziņi. Uz paša kalniņa šalc sirmas, dobumainas priedes.

Kalniņa vidū vēl tagad redzama apsūnojusi bedre, kur rakta sāls.

Senlaikos uz šejieni braukuši pēc sāls no plašas apkārtnes,

sevišķi tie ļaudis, kam līdz Jaunjelgavai bijis tālāks brauciens nekā līdz Sāls kalniņam.

Sāls kalniņa apkārtnē kungi labprāt rīkojuši medības, jo visi zvēri, kas te nošauti, bijuši daudz garšīgāki, jo naktīs kalniņā laizījuši sāli.

Teika par sāls atradumu saistās arī ar Kuldīgas apkaimi. Te sāls atrasta Gailīšu kalnos.

Tas noticis tajos laikos, kad zaldāti vēl stāvējuši pa mājām. Arī Gailīšu mājās bijuši izvietoti zaldāti. Kādreiz saimniecei mājās pietrūcis sāls. Gājuši uz kaimiņiem aizņemties, bet arī tiem nav bijis.

Ko nu darīt? Kā izvārīt ēdienu? Bez sāls nav nekāds ēdiens!

Viens zaldāts klausījies, klausījies, tad gājis pie saimnieces un teicis, lai dodot šim kādu maisu.

—        Ko tu darīsi ar maisu? — saimniece vaicājusi.

—        lešu pēc sāls, — zaldāts atbildējis.

Saimniece gan neticīgi pasmējusies, bet zaldātam maisy iedevusi.

Tas pasitis maisu padusē un aizgājis Gailīšu kalnos.

Kā gājis, tā pazudis. Veselas trīs dienas nav rādījies. Tikai trešās dienas vakarā pūzdams elsdams iestiepis istabā maisu sāls.

To padzirdot, piecēlusies no miega visa māja, iedeguši skalu un — klāt pie maisa.

Skatās un brīnās: sāls gan!

Liek vēl uz mēles — sāļš!

Bijis jau sebs laiks, tāpēc putru nevārījuši. Sagrūduši sāli piestā, iebēruši buķī un sēdušies apkārt pie galda. Saimniece uzlikusi maizi un pienu. Visi nu mērkuši maizi sālsbuķī un ēduši garšīgu muti, pienu piedzerdami.

Zaldāts tomēr pie galda nenācis. Kā licies uz auss, tā sagulējis līdz otrās dienas vakaram. Tad piecēlies un prasījis dzert.

Visi nu sanākuši apkārt, lai pasakot, kur šis kalnos ņēmis sāli. Bet zaldāts nevienam neteicis. Kad par daudz sākuši plīties virsū, dusmīgi atcirtis:

—        Ejiet un meklējiet paši, bet mani lieciet mierā!

Nu zaldātu patiešām likuši mierā. Ņēmuši lāpstas un gājuši

paši kalnos sāli meklēt. Izstaigājuši visus Gailīšu kalnus, izrakušies gan šur, gan tur, bet velti. Kurā vietā sāls atrasta, tas palicis zaldāta noslēpums.

Var jau būt, ka viņš to sāli neatnesa vis no kalniem, bet no citas vietas.

SĀLS AVOTS

Sensenajos laikos Skulberģu muižas apkaimē no klints burbuļojis avots. Avota ūdens bijis sāļš, tāpēc ļaudis to lietojuši sāls vietā.

Tad kāds dzelzs bruņās iekalts vīrs avota tuvumā uzcēlis pili un avota ūdeni ļāvis smelt tikai par zināmu maksu.

Ļaudis par to ļoti nobēdājušies un ļauno dzelzs vīru nolādējuši.

Un avots pēkšņi izsīcis. Viss sāļais ūdens aiztecējis upē.

No tā tad arī cēlies upes nosaukums — Sālsace jeb Salaca. Bet avota vietā palikusi bedre pagraba izskatā.

MĀRAS KAMBARI

Rendas tuvumā Abavas krastā ir dziļa ala ar vairākiem gaņģiem. Alai dīvains nosaukums: Māras kambari.

Nosaukums radies senajos laikos, kad nez no kurienes atklīdusi un apmetusies alā uz dzīvi skaista svešiniece, vārdā Māra.

Par svešinieces izcelsmi ļaudis runājuši dažādi. Vieni stāstījuši, ka tā atbraukusi ar plostu pa Abavas upi. Citi apgalvojuši, ka viņa esot kāda lielkunga draugaļa, pievilta un pamesta. Treši dievojušies, ka paši savām acīm redzējuši svešo skaistuli izkāpjam no klejotāju čigānu ratu kulbas.

Lai nu būtu kā būdams, bet Māra dzīvojusi vientule, palīdzību ne no viena nav lūgusi, arī peļņā nekur nav gājusi, jo pašai bijis savs ganāmpulks. No tā arī pārtikusi.

Ļaudis baidījušies svešiniecei tuvoties. Turējuši viņu par burvi. Klīdušas baumas, ka naktīs Māras alā esot dzirdama aizdomīga šņākoņa un rūkoņa. Tur droši vien pulcējoties jodi, burvji un raganas. No rīta gan vientule gluži mierīgi ganījusi savus lopus vai strādājusi kādu rokdarbu.

Reiz uzmilzis pār Abavu bargs negaiss. Pērkons grandījis augu nakti. Baismīgi zibšņi šķēluši tumsu pāri pusnaktij. Un rītā viss spīganas ganāmpulks bijis pagalam.

Kopš tās reizes vientule pasaulei vairs neesot rādījusies. Tikai savas vārdadienas rītā nākusi Abavas krastā velēties.

Klusos Māras dienas rītos vēl tagad atvarā aiz alas esot dzirdami tādi kā šļakstieni, kā velēšanās.

Makšķernieki gan apgalvo, ka tur metot guņģus sapali un ālanti.

DEVIŅZARES SALA

Dažus kilometrus no Budbergas ciema, pa Mēmeles upi uz augšu braucot, redzama lēzena sala, apaugusi lieliem vītoliem, kādu nav uz citām salām Mēmelē.

Jau no neminamiem laikiem šo sēri sauc par Deviņzares salu. Nosaukums radies tāpēc, ka tajā vietā kopš senseniem laikiem Mēmelē ietecējušas deviņas upītes. Sēre radusies no šo upīšu sanesumiem. Daudzas no upītēm vēl tagad redzamas. Tās gan kļuvušas ļoti sīkas, taču stāvie krasti un dziļās gultnes liecina, ka kādreiz tās bijušas cienīgas saukties par upītēm, lai gan tagad vairāk atgādina strautus.

Arī teika stāsta līdzīgu Deviņzares izcelšanās vēsturi.

Mēmeles upē, kur tagad ir Deviņzares sala, agrāk bijis liels atvars — īsts bezdibenis. Arī tagad dažus metrus lejpus salas vēl ir bedre. Tā jau pašā malā sākas ar stāvu dziļumu, kas sniedzas pāri cilvēka augumam. Pašā atvara vidū dibenu nevar aizsniegt.

Sajā bezdibenī dzīvojusi Vārava ar savām deviņām meitām. Reiz leišu prinča Mindauga dēli nolaupījuši Vāravai meitas un aizveduši uz deviņām debess pusēm. Tur dzīvodamas, daiļās nāras gauži raudājušas pēc savas dzimtās mītnes Mēmeles dzelmē.

No katras nāras asarām izcēlusies maza upīte. Tecēdamas uz Mēmeli, tās nesušas sev līdzi smiltis un sīkus akmentiņus. Tā ar laiku bezdibenis piesērējis pilns un radusies Deviņzares sala.

KĀ PLATONES UPES SLAKTERA DZIĻUMS DABŪJIS SAVU NOSAUKUMU

Iesākdamās pie Lietuvas robežām, Platones upe tek no dienvidiem uz ziemeļiem un Jelgavas tuvumā ieplūst Lielupē.

Platones krasti vietām zemi un lēzeni, vietām diezgan augsti un stāvi, sevišķi starp Lielplatones un Jaunplatones muižām. Dažās vietās upē gadās arī lielāki dziļumi.

Atvaru pie Jaunplatones Veiceļu mājām kopš seniem laikiem dēvē par Slaktera Dziļumu.

Kā šis atvars dabūjis savu nosaukumu, stāsta teika.

Jelgavā dzīvojis bagāts, cietsirdīgs un ļoti skops slakteris. Tas bieži izbraucis no Jelgavas uz attālākām lauku sētām uzpirkt lopus: vēršus, govis, teļus, cūkas, aitas un jērus.

Parasti slakteris braucis lielos redeļu ratos ar pāris zirgiem priekšā. Sapirktos mazākos kustoņus tas saistītus dzīvus pa roku galam sametis ratos un braucis tālāk, nelikdamies ne zinis par lopiņu žēlo brēkšanu. Lielākos lopus piesējis pie ratiem un dzinis zirgus rikšos, nelikdamies ne zinis, kā ratu pakaļai piesietā govs vai vērsis spēj iztenterēt līdzi.

Nežēlības dēļ ļaudis viņu iesaukuši par Velna Slakteri un pareģojuši tam bēdīgu galu. Gan jau velns viņu reiz paraušot. Šādas runas paklīdušas jo vairāk tādēļ, ka slakteris bieži lielījies, ka pats savām acīm velnu redzējis.

Tas noticis kādā tumšā naktī, kad viņš braucis gar Vecplatones Sprīžu mājām. Piepeši ieraudzījis upes līkumā ugunskuru. Pie ugunskura sēdējis velns un svilpodams lāpījis savas saplīsušās bikses. Brīdī, kad slakteris velnu ieraudzījis, tas patlaban pūlējies ievērt virves resnuma pavedienu adatā, kas bijusi tik liela kā ratu ilkss.

Slakteris aiz brīnumiem ieplētis muti un spēji iesaucies:

—     Kas tur svilpo nakts laikā?

Velns līksmi atsaucies:

—     Šūstām, lāpām, bikses taisām!

Slakteris no velna skarbās balss tik ļoti pārbijies, ka gandrīz bez dzīvības pārbraucis mājās.

Citreiz jaukā vasaras naktī, mēnesim gaiši spīdot, Velna

Slakteris izbraucis no Jelgavas pēc lopiem ar tādu aprēķinu, lai vēl pa vēsumu, priekš dienvidus tveices iestāšanās, atgrieztos mājās.

Vecais Jelgavas lielceļš, kas ved uz Jonišķiem, stiepjas līdztekus Platones upei, reizēm pieiedams tai gluži klāt.

Pa šo lielceļu braucot, Velna Slakteris iepretim Sprīžu mājām ieraudzījis uz ceļa guļam baltu jēriņu.

Ilgi neprātodams, apturējis zirgu, sagrābis jēriņu aiz ausīm un cēlis augšā.

Jērs bijis briesmīgi smags. Tikai ar lielām pūlēm izdevies to iedabūt ratos.

Gabalu pabraucis, slakteris ievērojis, ka jēriņš kļūst arvien lielāks un draud jau pašu braucēju izspiest no ratiem.

Slakterim bailēs mati sākuši celties stāvus. Nu ņēmies skaitīt lūgšanu un dziedāt garīgas dziesmas, kādas vēl no jaunības palikušas atmiņā, bet viss velti. Jērs aug arvien lielāks, zirgi vienās putās un tikko spēj vezumu pavilkt.

Slakteris redz, ka nav tālu vairs Veiceļu mājas. Veiceļu rjjā dzirdamas kūlēju balsis un spriguļu klaudzieni rakstā.

Taču ceļš vēl ved gar Platones upes stāvo krauju. Nogurušie zirgi sagrīļojas, vezums gāžas un ar visiem zirgiem iekūleņo atvarā.

Izdzirduši slaktera šausmu kliedzienus, Veiceļu kūlēji pamet darbu un steidzas uz upi, bet tur ierauga vairs tikai slaktera bārdaino ģīmi nogrimstam tumšajā dzelmē, no kuras vēl ar troksni un dīvainu šņākoņu uzšaujas balti burbuļi.

Kopš tā laika šo atvaru sauc par Slaktera Dziļumu.

VELNA BEDRE

Līvbērzes pagasta pie Sesku kroga lielceļš iet garām lielai bedrei. Reiz kāds zemnieks braucis mājās no Jelgavas. Kad tuvojies bedrei, no tās šim priekšā izkāpis liela auguma vīrs un uzsaucis:

—      Klau, kaimiņ! Vai tu nevari nākt man palīgā?

—      Kas tad tev tur ir par indevi?

—      Nāc līdzi, tad redzēsi.

Būdams krietnā dūšā, zemnieks gājis arī. Abi nokāpuši bedres dibenā. Tur bijis liels akmens. Svešais sacījis: ^

—     Tu liecies spēcīgs vīrs. Palīdzi man pacelt to elles vāku.

Labi. Zemnieks palīdz arī.

Kad par abiem akmens pacelts — ak šausmas! — ko gan zemnieks tur redz?

Līves barons vienās asinīs kaujas ar velniem.

Ieraudzījis zemnieku, barons uzkliedzis:

—     Tu arī vēl? Vai vāksies pie malas, grēka gabals!

Zemnieks nu sabijies gan, bet velns šo pasaucis savrup, iedevis rungu un sacījis:

—     Zvel arī tu baronam pa galvu!

Zemnieks zvēlis arī. Kā gāzis, tā barons uz vietas beigts. Bet velns iesaucies:

—     Paldies par darbu! Te tev būs alga.

Un iecēlis šim ratos sieku naudas. Tikai cieši piekodinājis, lai nevienam nestāstot, ko še redzējis.

Mēms aiz brīnumiem zemnieks ierāpies ratos, un, kā satvēris grožus, tā šim tik ļoti sareibusi galva, ka neko vairs ne jutis, ne manījis. Atjēdzies tikai paša māju pagalmā.

Vēlāk gan arī citi drosmīgāki vīri pusnaktī mēģinājuši pacelt velna akmeni, taču nevienam tas nav bijis pa spēkam.

Tā šī bedre iesaukta par Velna bedri.

LUBĀNAS EZERS

Sensenis ezeriem, tāpat kā kalniem un upēm, noteiktu laiku bijis jāpaliek zināmajā vietā. Pēc tam tie varējuši pacelties gaisā un doties uz citurieni. Taču nedrīkstējuši vis nolaisties zemē tur, kur patīk, bet tad, ja dzirdējuši nosaucam viņu vārdu.

Arī Lubāns, apnicis vienā vietā viļņot, reiz pacēlies gaisā un krākdams laidies uz rītiem, pretī saulei.

Lubāna guļas vietā tomēr palicis brangs muklājs, ko tagad dēvē par Zlaugas purvu. Pāri šim purvam iet Kangaru kalnu strēķis, ko savā laikā sanesis milzis Kangars, kad būvējis pāri ezeram ceļu uz Rīgu.

Pacēlies gaisā, Lubāns atskatījies uz ierasto guļas vietu un, šķirdamies no tās, nobirdinājis trīs asaras: viena nopilējusi pie

Ropažu kalna gala, otra — mazliet tālāk purvā uz Suntažu pusi, bet trešā — prāvākā — pašā Zlaugas purva vidū, Kangaru kalnu malā.

Visas trīs asaru lāses vēl tagad redzamas. Tie ir nelieli ezeriņi.

Lubāns tā laidies un laidies, taču nekur nevarējis ieraudzīt tik plašu lēzenumu, lai pienācīgi izplestos.

Lubāns ļoti piekusis, tāpēc starp Praulienu un Lazdonu nolaidies pagulēt dienvidu.

Kad pamodies, launaga laiks jau bijis pāri, tāpēc steigšus trūcies augšā. Steigā guļas vietā pametis vienu zābaku. Ļaudis šodien to dēvē par Melno ezeru.

Pievakarē kādā vietā atkal nolaidies zemē, lai ieturētu vakariņas.

Kad paēdis, aši vien šņākdams cēlies atkal gaisos, jo bijusi jau krēsla, — un tavu neuzmanību! — uz galda palicis viens šķīvis.

Ļaudis to nosaukuši par Balto ezeru.

Tikai otrā dienā ap pusdienas laiku Lubāns pamanījis milzīgu' klajumu un sācis raudzīties, kur te labāka apmetnes vieta.

Vidzemes meitas tai dienā velējušās, dziedādamas:

«Lubāns nāk, Lubāns nāk,

Nāk pār kalniem, nāk pār lejām!

Nāc, Lubāni, šai vietā, šeitan mīksta guļas vieta!»

Tajā brīdī Lubāna šņākšanu izdzirdusi arī bargā Lielmāju saimniece, kas pašā dienvidū aizdzinusi meitas uz Aivieksti velēties. Tā nicīgi iesaukusies:

—     Tas mākulis gan nelabi krāc! Gluži kā lubas plēš!

Lubāns, meitu dziesmu un saimnieces paļas dzirdēdams, tūdaļ laidies lejā un apsmēlis visu malienas līdzenumu.

Meitas uz velētavu galdiem izpeldējušas malā, bet Lielmāju saimniece steigusies istabā glābt mantu lādi un palikusi dzelmē.

Pa gadiem Lubāns tomēr ļoti izsusējis. Palu ūdeņus, ko sanesušas tādas upes kā Pededze, Malta, Rēzekne un Lisina, visus izdzērusi viena pati Aiviekste.

Taču reiz noticis tā, ka Pēteris Lielais, karodams ar zviedriem, licis Aivieksti aizdambēt, lai vilktu pāri lielgabalus.

Kad dambis bijis gatavs, pats Pēteris un visi viņa pulki sausām kājām pārgājuši pāri upei, pārvilkuši arī lielgabalus un aizdrasējuši tālāk, bet dambis palicis neizjaukts.

Kopš tā laika vēl šodien Aiviekstē augšpus Lubānas ciema ir pagara akmens sēre. Tā arvien uztur ūdens līmeni ezerā pietiekamā augstumā, lai zivīm netrūktu dziļuma un putniem klaida.

ALŪKSNES EZERS

Tagadējā Alūksnes ezera vietā senajos laikos bijis klajs lauks. Uz tā atradušās divas zemnieku sētas: vienā dzīvojis bagāts saimnieks, otrā — nabadzīgs. Bagātajam bijušas greznas dzīvojamās ēkas, plašas auglīgas druvas, lieli ganāmpulki un dūšīgs dēls. Nabagajam — liesa zemīte, kliba kaza un daiļa meita.

Bagātais bijis ļoti skops. Ja kāds ceļinieks lūdzis naktsmāju, tūdaļ rīdījis virsū suņus un liedzis pat ūdeni pie akas padzerties.

Nabagais dzīvojis dziedādams, kaut arī bieži cietis trūkumu, un katram garāmgājējam labprāt atļāvis pūnē pārnakšņot un pacienājis ar kazas piena krūzīti.

Bagātais saimnieks nabago kaimiņu ne acu galā nevarējis ieredzēt un lādējis vienā gabalā.

Taču noticis tā, ka abu kaimiņu vienīgie bērni viens otrā iemīlējušies.

Nabagais noplātījis rokas un piekāpies, sak, ja jau meitai tik ļoti iesilusi sirds uz kaimiņa dēlu, lai precas.

Bet bagātais brēcis, ka labāk šis redzot savu dēlu mirušu nekā salaulātu ar ienīstā plikadīdas kaimiņa atvasi.

Dēls tomēr palicis pie sava, un jau nākamajā svētdienā bijis nolemts svinēt kāzas.

Tajos laikos Anta kalnā dzīvojis tālu izdaudzināts burvis.

Līgavaiņa tēvs kāzu priekšvakarā aizbraucis pie burvja ar pilnu vezumu un lūdzis, lai šis palīdzot kāzas izjaukt.

Burvis labprāt pieņēmis atvestās dāvanas un solījies bagātajam

saimniekam palīdzēt. Paņēmis ūdens kausu, apriebis stipriem burvestības vārdiem un sniedzis saimniekam, piekodinādams, ka tas nedrīkstot kausu izlaist no rokām un atskatīties, kamēr nebūšot nogājis līdz kaimiņa mājām. Tur tad nu tai platībai, kādu vēloties nogremdēt dzelmē, lai apjājot reizi apkārt, tad lai pajājot trīsreiz deviņi soļi uz vakariem un sviežot kausu pār plecu.

Saimnieks paķēris apburto kausu, lēcis zirgam mugurā un aulekšojis projām.

Un tūdaļ arī sadzirdējis aiz muguras tādu kā krākšanu, kā šņākšanu. Tas bijis ezers, kas pacēlies no Tomāsu purva un lidojis jātniekam līdzi.

Nabaga kaimiņa sētā pa to laiku jau viss bijis gatavs kāzu mielastam.

Sadzirdējis kāzniekus dziedam un muzikantus spēlējam, saimnieks iespiedis zirgam piešus sānos.

Un pēkšņi ieraudzījis braucam līgavu un līgavaini.

Dusmās aizmirsis burvja nosacījumu un sviedis kausu braucējiem pakaļ.

Ezers tūdaļ šņākdams nolaidies zemē un visus noslīcinājis. Uz ūdens palicis tikai līgavas šķidrauts, līgavaiņa cepure un bagātā negantnieka mētelis.

Tajās vietās šodien redzamas trīs salas: Cepurīte, Garā sala un Lielā jeb Pils sala.

Pēdējais nosaukums radies jau vēlākos laikos, kad vācu bruņinieki tur uzcēluši savu akmens pili, kuras mūru drupas rēgojas vēl šodien.

Veci ļaudis gan Pils salu dēvē par Marijas salu un pili par Marijas pili.

Sāds nosaukums radies jau tajos laikos, kad pils celta. Vācu bruņinieki ticējuši, ka pils mūri tikai tad būšot pietiekami izturīgi, ja tajos iemūrēšot nevainīgu jaunavu. Tāpēc izsludinājuši Alūksnes pilsētā bargu pavēli, ka visām jaunavām jāietērpjas baltās drānās un jāiet pāri tiltam uz salu. Kura būs bez grēka, tā pāries. Turpretim grēcīgās tilts nometīs no sava kamieša dzelmē.

Jaunavas baltās drānās gan sanākušas pie tilta, taču baidījušās iet pāri.

Tad viena, vārdā Marija, gājusi pirmā. Pārgājusi — un tūdaļ iemūrēta pils sienā.

Trīs dienas bijušas dzirdamas nelaimīgās meitenes nāves vaimanas.

Kopš tā laika pili sauc par Marijas pili, bet salu — par Marijas salu. Tagad gan jaunie salu iesākuši dēvēt par Pils salu, taču vecie ļaudis vēl turas pie senā nosaukuma.

USURU EZERS

Senajos laikos tajā vietā, kur tagad viļņo Ušuru ezers, atradušās Lubu mājas.

Kādudien Lubās iegājuši divi skroderi un lūguši darbu. Saimnieks iedevis viņiem vadmalas baķi, lai vicojot vaļā.

Skroderi par darbu ļoti priecājušies un tūdaļ ķērušies pie šūšanas. Taču istaba bijusi pārāk silti sakurināta, un skroderi drīz pārvietojušies ābeļdārzā, kuplo ābeļu pavēnī.

Šuvuši, šuvuši, bet arī tur drīz uzklīdusi nelaime: kur gadījusies, kur ne, ap skroderu galda kājām sākusi berzēties saimnieka daglā cūka.

Skroderi sākuši kliegt:

—      Uš, kur! Uš, kur! Uš, kur! Nāc, saimniek, dzen to cūku projām!

Tikko paguvuši to izkliegt, virs mājām samilzis melns lietus mākonis un uzgāzies taisni virsū.

Visi Lubu māju ļaudis un lopi noslīkuši. Izglābušies vienīgi abi skroderi, jo uzminējuši ezera vārdu.

KARITES EZERS

Senajos laikos lielceļš no Jumurdas muižas vedis cauri Jumurdas silam gar Vecpiebalgas muižu uz baznīcu. Kādu versti uz ziemeļrietumiem no Jumurdas muižas mežā atrodas neliels ezeriņš.

Ļaudis to dēvē par Karites ezeru.

Nosaukums radies šādi.

Zviedru un krievu kara laikā kāds muižas kungs ar savu ģimeni bēdzis karietē uz Rīgu. Kungs bijis īsts necilvēks. Arī savam kučierim tas nodarījis daudz pārestības, tāpēc kučieris uz viņu turējis nelabu prātu.

Viņi braukuši pa Jumurdas ceļu tumšā naktī. Plosījies bargs negaiss. Pat piecu soļu attālumā nekas nebijis saredzams. Pērkonam dārdot, kučieris spēji sagriezis zirgus nost no ceļa un iebraucis karieti ezerā ar visu kungu un viņa ģimeni, bet pats izglābies.

Skaidrā laikā vēl nesen ezera dibenā bijis saredzams karietes melnais jumts.

ĀDIŅU EZERS

Tas noticis sensenajos laikos Džūkstes pagasta Kātiņu purvā. Saimnieks ap launaga laiku iedevis ganu zēnam ādas strēmeli un teicis:

—     Tā kā tu, puika, man šodien līdz vakaram salāpi pastalas!

Zēns sācis lāpīt, bet āda bijusi tik cieta, ka vai raudi. Brīdi velti

nopūlējies, zēns aizgājis pie grāvja un iemērcis ādas strēmeli ūdenī.

Pēc kāda laiciņa pie apvāršņa parādījies melns mākonis. Tas ātri tuvojies. Sācis līt lietus.

Zēns nu skrējis uz grāvi, saukdams:

—      Ādiņa, ādiņa, kur mana ādiņa!

Tai brīdī mākonis nokritis zemē un tajā vietā radies Ādiņu ezers.

ĶEPŠU EZERS

Vecais Snēpeles barons bijis tik negants, ka ļaudis turējuši viņu par negantāko cilvēku zemes virsū.

Turpretim baronese, viņa sieva, bijusi gluži citāda. Tā labprāt šad un tad pastaigājusies gar lauku vai pļavu un sarunājusies ar zemniekiem. Barons, to manījis, kļuvis ļoti dusmīgs un aizliedzis sievai sarunāties ar zemes ļaudīm.

Baronese paslepen tomēr šad un tad aizstaigājusi līdz pils gatves galam, līdz laukmalei, un labprāt ar kādu arāju vai pļāvēju patērzējusi, turēdama arī tos par cilvēkiem.

To manījis, barons sācis izsekot sievas gaitas un, kad pieķēris viņu runājamies ar zemniekiem, nežēlīgi sitis.

Kādreiz, kad barons šievu atkal nežēlīgi piekāvis, tā vaimanādama iesaukusies:

—      Kaut jel atpestītu kāds mani no šīs briesmu vietas!

To izdzirdējuši kalpi un saukuši:

—     Mēs tev palīdzēsim!

Un visi pulkā nākuši uz muižu.

Negantais barons izskrējis pretī un sācis tuvākos kalpus sist, lai tūlīt ejot pie darba. Viens no pirmajiem baronam pa vēzienam gadījies kāds vecītis. Barons belzis tam ar pletni, uzsaukdams:

—     Pag, vecais Ķepsi, es tav mācīš, kā būs strādāt, nevis buntot!

Ap to laiku pāri muižai samācies melns negaisa mākonis. Un, tiklīdz barons piesaucis Ķepša vārdu, mākonis dārdēdams nogāzies zemē un kungu noslīcinājis.

Visi kalpi aizbēguši, vienīgi Ķepsis nav varējis izrauties no barona nagiem un tam līdzi nogrimis vilnī.

Tā radies Ķepša ezers.

Kad saulainā dienā brauksiet tam garām pa Snēpeles ceļu, tad ieskatieties labi vērīgi ezera dzelmē: vai tur nerēgojas negantais barons ar pletni rokā?

KAUSIŅS

Saukas ezers reiz padzirdējis Stulves ezeru lielāmies, ka šim esot vairāk ūdens.

—     Muldoņa! — Saukas ezers dusmās iesaucies. — Ņem kausu un mērīsim! Tad redzēs, kuram ūdens vairāk.

Neko darīt, Stulves ezers vairs nevarējis atkāpties. Sākuši mērīt ūdeni ar kausu. Stundu smeļ viens, stundu otrs.

Smēluši, smēluši\ uznākusi vakara krēsla. Tad Stulves ezers, redzēdams, ka viņam patiešām ūdens būs mazāk, sācis mijkrēslī pa kausam atliet atpakaļ.

Sauka tomēr blēdību pamanījis un lielās dusmās tā iekrāvis Stulvem pa roku, ka smeļamais kauss aizlidojis pa gaisu, nokritis Saukas ezeram aiz muguras un izsitis dziļu bedri.

Tajā vietā vēl šodien redzams akacis, kas neaizsalst pat ziemā. Ļaudis to iesaukuši par Kausiņu.

ALAUKSTS UN INESIS

Tas noticis vēl tajos laikos, kad ezeri laidušies pa gaisu.

Gadījies tā, ka diviem ezeriem — Alaukstam un Inesim, — pa gaisu laižoties, iznācis strīds: abi gribējuši nolaisties vienā vietā — Vecpiebalgā.

Inesis, būdams karsts jauneklis, strīdū iecirtis Alaukstam pliķi.

Tad arī rāmais vīrs Alauksts bargi noskaities un iesitis Inesim septiņus pliķus.

Tā strīdēdamies un plēsdamies abi noguruši un nolaidušies zemē netālu viens no otra.

Pliķu vietā abiem radušās salas: Inesim septiņas, Alaukstam viena.

KA SALAIŅA EZERĀ RADUŠAS SALAS

Senajos laikos šim ezeram bijis cits nosaukums. Kāds — to vairs neatceras neviens vecvectēvs.

Tolaik ezera tuvumā bijusi bagāta senlatviešu pils Klētiena.

Reiz agrā ziemā, tikko uzkritis pirmais sniegs, Klētienai negaidot uzbrukuši igauņu sirotāji un bagāto pili pagalam izlaupījuši.

Bīdamies no pakaļdzīšanās, sirotāji atceļā devušies taisni pāri ezeram. Taču ledus vēl bijis plāns, salaupīto mantu vezumi pārāk smagi, un pašā ezera vidū sirotāji ielūzuši un ar visu laupījumu nogrimuši dzelmē.

Tālu aizskanējis gūstā vedamo latviešu jaunavu pēdējais kliedziens.

Tajās vietās ezerā pacēlušās salas. Tad arī ļaudis sākuši dēvēt ezeru par Salaini.

Bet Klētienas pilskalns atrodams Aumeistaru ciema Kurpnieku sētas apkaimē.

VESELĪBAS AVOTS — RAGANĪTES IZTEKA

Apvidū starp Mārcienu un Ļaudonu tīrumu vidū redzama ošiem apaugusi trejstaru grava, ap astoņi metri dziļa, stāviem krastiem. Gravas austrumu stara ziemeļu kraujā ir Raganītes izteka — avots.

To dēvē par Veselības jeb Dzīvības avotu, bet dažkārt arī vienkārši par Bolēnu avotu — pēc tuvējo māju nosaukuma.

Veselības avotā ūdens vienmēr mutuļo, it kā vārās. Avots neaizsalst arī ziemā.

Sensenajos laikos tieši virs avota audzis liels osis. Oša zarā, kas pārkāries avotam, bieži sēdējusi Laima.

Reiz, kad avota vēl nav bijis, Laima kādurīt sēdējusi oša zarā un raudājusi gaužas asaras.

Garām gājis Baltais tēvs.

—      Kāpēc tu raudi? — viņš vaicājis.

—      2ēl nabaga ļautiņu, — Laima atbildējusi. — Esmu vēlējusi tiem ilgu mūžu un labu veselību, bet viņiem uzbrūk dažādas ļaunas kaites un neļauj manam vēlējumam piepildīties.

—      Lai tavas asaras viņus dziedina, — teicis Baltais tēvs.

Kopš tā laika no oša pasaknēm, kur nopilējušas Laimas asaras, sācis plūst Dzīvības ūdens un tecējis pret sauli.

Laimai nu vairs nebijis jāraud, jo ļaudis dziedinājuši savas kaites Veselības avotā. Tomēr diezgan bieži vasaras rītos Laima apsēžoties oša zarā virs avota un ar smaidu sagaidot saules lēktu.

SALENIEKU PURVS

Rēzeknes apriņķa Gaigalavas pagastā tīrumu malā, pie lielceļa, kas iet no Gaigalavas uz Viļāniem, ir Salenieku purvs. Tas aizstiepjas līdz pašam Lubānas ezeram.

Par šo purvu vietējie ļaudis stāsta dīvainu teiku.

Senajos laikos purva vietā bijusi jūra. Jūrā vizinājusies daiļa jaunava zelta laivā. Jaunavai matos bijusi zelta ķemme. Daiļava bieži liekusies pār laivas malu, lai apbrīnotu savu attēlu ūdenī.

Reiz, tā pār laivas malu liecoties, jaunavai zelta ķemme iekritusi ūdenī. Jaunava ilgi meklējusi savu zelta ķemmi, taču velti. Tad sadusmojusies un aizslēgusi jūru ar zelta atslēgu, bet slēdzeni noglabājusi zem bērza saknēm.

Jūras vietā purvs būšot tik ilgi, kamēr kāds atradīšot zelta atslēgu un jūru atslēgšot.

TEIKA PAR VILKU

Velnam reiz uznācis garš laiks.

Domājis, gudrojis: darīt šo, darīt to; nekā, dūša tāda kā apvītusi. Devies ārā no elles, pastaigāt svaigā gaisā. Klīdis gausi gar kaimiņa dieva pagalmu un ieraudzījis suni.

Ak tu izputējis, kas dievam par skaistu roku darbu!

«Pag, pag,» velns nodomājis, «jāmēģina arī man radīt tādu kukaini!»

Paņēmis sētas mietu un izdrāzis mugurkaulu. Tad devies uz māla bedri un — viens, divi — vilks gatavs!

Apskatījis no visām pusēm. Neko sacīt — darbiņš glīts!

Nu ņēmies iepūst dzīvību.

Pūtis, pūtis — nekā.

Vienu brīdi gan licies, ka vilks mazliet tā kā pakustinājis asti, bet tad atkal guļot salts un stīvs, kā jau no māliem mīcīts.

Neko darīt, gājis pie dieva pēc padoma.

—      Re, kaimiņ, radīju vilku, bet dzīvības trūkst. Esi nu tik žēlīgs un iepūt viņam dvašu nāsīs.

Taču arī dievs bijis gudrinieks, tūlīt vis nepūtis. Vispirms lai pasakot, kāds būšot vilka amats. Ļaundarim viņš nepūtīšot dzīvības dvašu nāsīs.

Velns teicis:

—      Mans vilks ganīs tavas avis.

Dievs sacījis:

—     Tad var. Labam darbam manā sētā allaž durvis vaļā.

Un vilks uz pēdām dabūjis dzīvību. , •'

Velns vēl ieminējies, sak, bez algas taču viņa radījumam nelikšot kalpot? Dievs atteicis:

—     Vai nu bez algas! Kur darbs, tur maize.

Un tūdaļ sarunājis ar saimnieci. Saimniece teikusi, lai tikai nākot ganos. Par darbu vilkam ikreiz došot abras sakasni.

—     Tad jau nu gausties nevar, — dievs piebildis.

—     Labi, — velns bijis ar mieru. — Lai tad tā arī paliek.

Tā vilks sācis gana gaitas. Pūlējies vaiga sviedros. Taču saimniece pagadījusies nikna un skopa. Vienu vai divas reizes pametusi gan šim sakasni, ko pamieloties, bet vēlāk — nekā.

Vilks cieties, cieties un, nebūdams laisks, gājis pie dieva sūdzēties.

—     Paklau, debesu tēvs, kas tā par blēdīgu būšanu, ka darba pilni nagi, bet ēst nedod?

—     Nevar būt! — dievs brīnījies. — Kur darbs, tur^naize!

—     Kas tur par maizi! Augu dienu es ganu aitas, kad pārnāku dienvidū, tad vēl skrienu ūdeni nest, lopus dzirdīt, malku skaldīt, dārzus ravēt, bērnus auklēt, bet par ēšanu nedrīkstu ne iesmilkstēties; saimniece tūdaļ gāž ar stibu pa sāniem un brēc, lai skrienot uz skaidienu praulus rīt! Abras sakasnis man tikai pa sapņiem rādās!

Tad dievs teicis:

—     Ja saimniece netur vārdu un nepilda solījumu, tad neesi arī tu muļķis: nožmiedz pa aitai — un vēders būs pilns!

—     Jā, bet kā es jēlu gaļu ēdīšu?

—     Jēlu gaļu! Kas tev par jēlumu bēdas? Ēzdams apviļā gaļu trīsreiz mutē un saki: «Te cepts, te vārīts; te cepts, te vārīts; te cepts, te vārīts!» Tad kļūs mīksta.

Vilks priecīgs. Teicis dievam paldies un skrējis mājās palēkdamies. Otrā dienā saimniece brīnījusies: kur šai gans pēkšņi kļuvis tik līksms? Ne vairs kunkstot, ne stenot, ne sakasni prasot!

Pagājusi viena nedēļa, otra — gans apvēlies gluži apaļš un tekot jestri kā atspole. Te uzreiz saimniece atdūrusies kā pret karstu: kur šai tik maz aitu? Brīnums gan!

Vaicā vilkam.

Vilks gOgļīgi atbild: šis aitas apēdis maizes vietā.

Nu saimniecei lāstu slūžas vaļā:

—     Kaut tevi veļu māte rāvusi! Tik daudz aitu sadīrājis! Pag, pag, nešķīstais, es tevi mācīšu! Pārsprāgsi rīdams!

—     Dod algu, kā nolīgts, tad aitas neēdīšu! — vilks atteicis.

—     Labi, labi, dabūsi savu algu!

Nākamajā dienā saimniece nokaitējusi krāsnī akmeni gluži sarkanu un saucot vilku:

—     Ko nu zvilni sētmalā, nāc saņem savu sakasni!

Vilks, ga^iu puika, pārdzinis aitas no noras, pašlaik gulējis dienvidu. Negribējies zēnam celties, bet ko tu darīsi! Ja saimniece sola dot sakasni, jāiet vien ir. Aiztecējis pie lieveņa, ka ausis vien nokustējušas.

—     Plet muti vaļā! — saimniece teikusi, šai jau sakasnis uz lizes.

Vilks pletis arī.

—     Se tev, sātan, par aitu rijumu! — saimniece iesaukusies. Un iemetusi kvēlojošo akmeni vilkam rīklē, ka nočūkstējis vien.

Vilks iekaucies sāpēs un akmeni izspļāvis, tomēr purns apsvilis melns, bet mēle un rīkle apdegusi sarkana.

Dusmās vilks aizbēdzis mežā un tādā izskatā skraida vēl šodien. Un, kur vien pamana saimnieces aitas, dīrā nost bez žēlastības.

LIELA BRĒKA — MAZA VILNA

Reiz velns iet gar dieva kūtīm — redz: dievs cērp aitas. Tāda skaista vilna! Velnam aitu nav, bet vilna gauži derētu.

«Pag!» viņš domā. «lešu mājās un cirpšu cūkas! To taču man diezgan!»

Tolaik cūkām bijuši arī biezāki sari, ne tik reti kā tagad. Taču cērpama cūka neguļ vis tik mierīgi kā aita: kviec un spārdās.

Ar lielām mokām un šķendēšanos velns tomēr vienu cūku apcirpis. Skatās: nekā! Vilnas — maza saujiņa! Palaidis cūku vaļā un bēdīgi norūcis:

—     Liela brēka — maza vilna!

MĀJLOPU SARUNAS

Senajos laikos mājlopi savā starpā bieži sarunājušies. To apliecina kāds saimnieks, kas lopu sarunas noklausījies pat treji lāgi. Pirmo reizi pašā pavasarī viņam gadījies dzirdēt, kā runā govs un vepris.

Rīta agrumā, kad lopi ganos dzenami, vepris izlēcis no aizgalda un uzsaucis:

—      Saimniek, ubags, ver vārtus vaļā!

»»

Vakarā, kad lopi jau dzīti mājās, kāda govs teikusi pārējām:

—     Iesim nu mājās, cilposim aši! Rītu būs jaukāka dieniņa, zaļāka zālīte!

Otrreiz saimnieks lopu sarunu noklausījies rudenī. Vepris staigājis pa aploku un bēdīgi kviecis:

—      Drīz nīkšu! Drīz nīkšu! . . .

Bet govs atālā ēdusi pilnu muti, piebilzdama:

—     Ēdīsim veicīgi, ēdīsim veicīgi! Kas zina, vai rītu vairs tiksim laukā!

Trešo reizi saimnieks noklausījies lopu sarunu Jaungada naktī. Viņam gribējies dzirdēt, kādu lopi pareģo nākamo gadu. Tāpēc paslepus ielavījies kūtī un palīdis zem siles.

Pirmā runājusi aita. Tā teikusi:

—     šogad man klājas pavisam plāni. Es salstu vai nost. Grieta nocirpa visu manu vilnu saviem pūra cimdiem un zeķēm, bet mani pameta gluži pliku.

Govs sacījusi:

—     Manu raibo teļu arī laikam taisās kaut . . . Sāk jau barot.

Otra govs piebildusi:

—     Lai baro, lai baro, ka tikai nenobaro bērēm.

Zirgs pakratījis galvu un bubinājis:

—     Tā jau laikam būs. Eku tas pats, kas te guļ zem siles, svētdien man būs jāved uz kapsētu.

Saimnieks, to dzirdēdams, tik ļoti sabijies, ka patiešām saslimis un nomiris.

SUNS UN KAĶIS

Kad cilvēks cēlis pasaulē pirmo ēku, viņam palīdzējuši visi mājas dzīvnieki. Vienīgi suns izstiepies piesaulītē un gulējis.

—        Man istabas nevajag, — viņš rūcis. — Es ziemā varu sniega kupenā pārgulēt.

Kaķis bijis čaklāks. Palīdzējis cilvēkam vārceli istabai uzcelt. Tāpēc kaķim atļauts gulēt uz mūrīša, bet suni dzen ārā no istabas.

Citreiz kaķim gadījies būt par melderi. Ilgi viņš ienesīgajā amatā tomēr nav sabijis, jo apzadzies bīdeļu miltus un pieķerts.

Kopš tā laika kaķim esot balts deguns, un pa sapņiem viņš allaž maļot vienā malšanā.

Vēlāk izgadījies tā, ka grūtā brīdī kaķis aizņēmies no suņa trīs vērdiņus un apsolījis nosacītajā laikā atdot.

Laiks pienācis, bet kaķim vērdiņu nav. "

Ko nu? Suns prasa rokā!

Kaķis laidies bēgt.

Un tā bēg vēl šobaltdien. Bet suns, kur vien kaķi sastop, tūdaļ rūkdams virsū un atprasa parādu.

Tālab arī par cilvēkiem, kas nieku dēļ ķildojas, mēdz sacīt:

«Plēšas kā suns ar kaķi — nieka vērdiņa dēļ!»

Pagājis vēl tāds laiciņš, cilvēks iegādājies lopus un sūtījis kaķi ganos. Suns turpretim slaistījies bez darba, gulējis kaņepēs un naktī rējis mēnesi.

Kaķis gan dusmojies, taču neko nevarējis darīt, jo sunim bijusi zvēru ķēniņa izdota brīvības grāmata.

Taču kādreiz gadījies tā, ka kaķis nokusis pārnācis mājās no ganiem un atradis suni kaņepēs aizmigušu.

«Aha!» kaķis nodomājis. «Te nu noder manas mīkstās pēdiņas!»

Viņš klusi pielavījies sunim klāt un izvilcis tam no azotes brīvības grāmatu.

Tad aši uzskrējis istabas augšā, paslēpis guvumu aiz spāres un nolicies diendusā.

Pēc laiciņa modinājis suni:

—         Klau, Kranci! Celies augšā un ej ganos!

«

—     Ej tu ellē! Man ir brīvības grāmata!

—     Āre, ka nav vis! Joz tikai ganos!

Suns nu trūcies augšā un ķēris azotē.

Nav! Brīvības grāmata pagalam!

Neko darīt. Kopš tā laika suns iet ganos, bet kaķis slaistās pa māju bez darba.

Un ikreiz, kad suns piekusis pārnāk no ganiem un atrod kaķi guļam, viņam dusmās aptekas sirds. Suns metas kaķi pārmācīt, bet tas uzskrien istabas augšā un šņāc:

—     Tava brīvības grāmata man aiz spāres!

Bet — cik tad ilgi tā plēsīsies? Sanāca kādudien abi kopā un norakstīja miera līgumu. Deva to parakstīt arī saimniekam. Un līgumā bija sacīts, ka suns un kaķis darīs visus darbus, kādus vien saimnieks tiem liks, tikai ar tādu norunu: kas kritīs no galda, tas paliks viņiem.

Kad līgums bija parakstīts, kaķis uzrāpās uz istabas jumta un noglabāja papīru paspārnē.

Pagāja labs laiks. Saimnieks, ar kuru bija slēgts līgums, nomira. Viņa vietā nāca cits.

Kādreiz jaunajam saimniekam nokrita maizes kukulis uz grīdas.

Suns ar kaķi tūdaļ klāt un ēdīs.

Bet ko saimnieks?

Ķer žagaru un abus dūšīgi nosukā.

Suns ar kaķi sūdzas, ka esot netaisni pērti. Tad saimnieks abiem skaidro, ka šie nedrīkstot aiztikt visu, kas nokrīt zemē.

Suns ar kaķi nu izstāsta, kādu līgumu slēguši ar veco saimnieku.

Jaunais saimnieks netic. Lai parādot līgumu, tad ticēšot.

Kaķis uzskrien jumtā, šauj ķepu aiz spāres — līguma nav! Satausta tikai sīkas papīra drumstaliņas. Līgumu sagrauzušas žurkas un peles!

—     Nu gan es viņām rādīšu! — kaķis iesaucies.

Bet saimnieks tikai pasmējies un noliedzis šiem ņemt to, kas kritīs no galda. Citādi padzīšot no mājām.

Neko darīt. Suns devis solījumu, ka sargāšot mājas, bet kaķis nozvērējies līdz mūža galam ķert peles un žurkas.

Solīto viņi abi pilda vēl šobaltdien.

NO KURIENES GOVĪM RAGI UN ŠĶELTI NAGI

Sirmā senatnē dievs ar velnu dzīvojuši tepat zemes virsū.

Abi bijuši turīgi saimnieki. Bet, kā vēl šo baltu dienu gadās — kas vienam ir, tā otram nav, — tā bijis arī šiem: dievam pilns laidars baltu avju, no kā eņģeļiem kažokus šūt, bet velnam pilnas kūtis melnu tolu un bezastainu govju ar nešķeltiem nagiem.

Dievs, redzēdams, ka velnam ar govīm labi iet no rokas, kļuvis skaudīgs un sūtījis uz elli pie kaimiņa ercenģeli Gabrielu, lai tas izkaulējot par lētu maksu no velna kādu vaislas teli un bullēnu. Gan jau tad šie govis ieaudzēšot.

Bet velns atteicis, piebilzdams:

—      Vai tad dievam vēl mantas nav diezgan?

Tad dievs nolēmis iegūt velna lopus ar viltu. Saaicinājis vislabākos debesu namdarus un licis būvēt kūtis.

Velns braucis garām uz pasaules tirgu, ieraudzījis — un ļoti izbrīnījies:

—     Ko, tu būvē kūtis? — viņš vaicājis dievam. — Ko liksi tur iekšā? Tev taču nav govju!

—     Ja būs kūtis, būs arī govis! — dievs atcirtis un turpinājis trīt uz tecīlas namdariem cirvjus.

Kad kūtis bijušas uzcirstas, dievs licis iedzīt slieksnī asas izkaptis, sanest no meža kaudzi sakārņu, saplēst gubu liepu lūku un samaisīt baļļā raibu raibo mērci.

Tad pašā dienas karstumā dievs palaidis no sava debesu cietuma dundurus, mušas un daždažādas spindzeles, kas tur par grēkiem iespundētas un gadiem turētas badā.

Visi vaļā palaistie kodēji brukuši velna lopiem virsū kā trakais mākonis un sākuši tos bizināt.

Velnam par ganiem bijuši divi: dzilna, melnais putns, un dzenis, raibais putns. Abi gana, gana velna lopus — nevar vairs savaldīt!

Skries velnam teikt.

Bet velna lopi pa to laiku visi sabizojuši dieva kūtīs.

Un, pār slieksni skriedami, pāršķēluši uz izkaptīm nagus.

Dievs aši iedzinis velna lopiem sakārņus par ragiem pierē, piesējis visiem lūku astes un noziedis muguras raibin raibas.

Necik ilgi — velns sapīcis klāt. Te esot sabēguši viņa lopi.

—     Kādi tad tavi lopi izskatījās? — dievs vaicājis.

—     Melni, toli, bez astēm, apaļiem nagiem, — velns sacījis.

—     Nu, ja tādus manās kūtīs vari atrast, ņem vesels!

Velns izložņā kaktu kaktus un aizgaldus, bet tādu nekur nav! Visiem dieva lopiņiem puļķi pierē, pīckās pakaļā un nagi pušu! Dievs tikai pasmīnējis.

—     Nu, ko es teicu? Diezin kādā ellē tavi lopi aizbizojuši!

Bet velns neticīgi grozījis galvu:

—     Kas to zina — ellē vai paradīzē!

Un jautājis:

—     Bet kurā tirgū tu, kaimiņ, tos ragainos lopiņus pirki?

—     Kur pirku, tur viņu vairs nav, — dievs teicis.

Un devies diendusā.

Bet velns bāris dzilnu un dzeni:

—              Kas tā jods par ganīšanu, ja lopi aizklīst pušelnieka auzās? Un drāzis abiem ganiem ar pātagas kātu pa skaustu.

Dzenis, sarkanu pakausi dabūjis, aizlaidies, ne ardievas teikdams. Bet dzilna, nabadzīte, neattapusi galvai ne asinis noslaucīt, lobusi meklēt lopus, brēkdama:

—     Tprr! tprr! tprr! tprr!

Tā viņa meklē vēl šodien. Un galva, kā toreiz pārsista, dzilnai vēl tagad sarkana.

Arī dzenim skausts sarkans. Kopš tās reizes viņš pametis gana amatu, kaļ caurumu sausā kokā un nemitīgi atkārto:

—     Nav, nav, nav! Ne peklē, ne paradīzē taisnības nav!

KĀ RADIES VĀVEREI VĀRDS

Trīs vīri cirtuši mežā malku.

Te uzreiz viens no viņiem ieraudzījis kokā sarkanīgu zvēriņu ar kuplu asti un izbrīnā ieplētis muti:

—     Vā! . . .

Otrs paskatījies uz to pusi un uzsaucis trešajam:

—     Ve! . . .

Trešais taja mirklī jau pats zvērēnu pamanījis un pārsteigumā iesaucies:

—      Re!

Nu sākuši gudrot, kas tas par zvēriņu varētu būt un kādā vārdā saucams. Beidzot nolēmuši dot zvēriņam to vārdu, kāds pirmajā mirklī visiem trim nācis pār lūpām, proti: vā-ve-re.

KĀ LAPSA ATLAUZA ASTI

Senajos brīnumu laikos vārna un lapsa dzīvojušas vislielākajā draudzībā.

Reiz lapsa ar skaudību nolūkojusies vārnas lidojumā un teikusi:

—      Lūdzama, mās, iemāci arī mani lidināties pa gaisu!

Vārna ar mieru. Sākusi mācīt. Rādījusi, kā jācilā spārni. Lapsa centīgi cilājusi ķepas, staipījusi kaklu, vēzējusi asti, taču nekādi nav varējusi pacelties gaisā.

Nu abas gudrojušas, ko darīt. Beidzot nolēmušas, ka jāatrod tāda vieta, kur lapsa varētu labi augstu pakāpties, lai sāktu lidojumu.

Lapsai drīz padoms rokā:

—      Eku, pļavā šķūnis! Zemnieki vakar tajā saveda sienu un kāpnes ir pametuši pieslietas pie lūkas.

Domāts — darīts.

Vārna pirmā uzlaižas uz lūkas malas, no turienes — šķūņa korē un sauc:

—      Var-rēs laisties, var-rēs! Rāpies tikai kor-rē!

Lapsa uzrāpusies pa kāpnēm līdz lūkai, no turienes uzkūņojusies jumta korē un sagatavojusies lidienam. Vārna izpletusi spārnus un uzsaukusi:

—      Tur-ries rindā! Tur-ries rindā!

Un laidusies lidu.

Lapsa šai pakaļ.

Pirmajā brīdī tik brangi lēkusi uz priekšu, ka gandrīz panākusi vārnu. Bet tūdaļ arī sajutusi, ka krīt lejup.

Krītot gan visādi grozījusies un vicinājusi gan asti, gan ķepas, tomēr — plauks! — gan uz celma.

Nežēlīgi sasitusies. Ilgi gulējusi kā beigta, nejaudājusi ne pakustēt. Pēdīgi ar mokām uzcēlusies un nostājusies uz visām četrām.

«Laimīgi gan nokritu! Liekas, visi locekļi vēl klāt.»

Mēģinājusi kustināt asti. Nekā! Ne celt, ne vēzēt, tā bijusi atlauzta.

Kopš tās reizes lapsas draudzība ar vārnu bijusi vējā. Lapsa nodomājusi:

«Laikam jau vārna ar viltu uzmānīja mani šķūņa korē! Gribēja, lai es laužu kaklu!»

SALAKA UN ĶĪSIS

Reiz Burtnieku ezerā ķīsis saderējis ar salaku skrieties no Košķeles līdz Burtnieku Lielajam krogam: kurš būšot naigāks, tas palikšot dzīvot ezerā; kurš ne, tam jāpošas projām uz citurieni.

Labi. Taču ķīsis, viltnieks, labi zinādams, ka ar taisnību šoreiz galā netiks, pamanījies ieķerties salakai astē. Lai tikai šī velk.

Ceļa galā salaka, kā jau žigla peldētāja, aši apcirtusies apkārt palūkoties, vai ķīsis vēl tālu.

Un še tev nu! Ķīsis šai aiz muguras lepni sauc:

—      Kur tu tik ilgi kavējies? Es jau sen tevi te gaidu!

Salaka sakaunējusies un, ne vārda neatbildēdama, posusies no ezera laukā.

No tā laika salakas Burtnieku ezerā vairs neesot redzētas.

Vh kĀpĒc plekstei ŠĶĪba mute

Senajos laikos reiz sanākušas kopā visas zivis un nolēmušas ievēlēt zivju ķēniņieni. Norunājušas, ka ķēniņienes kroni iegūs tā zivs, kura pratīs visveiklāk peldēt.

Plekste tad iesaukusies:

—      Man vēl jāaiztek mājās. Es gribu uz tām sacīkstēm uzsiet jaunu priekšautu.

Kad plekste atkal atnākusi, švītīgi gorīdamās savā jaunajā priekšautā, sacensības jau beigušās un asaris teicis:

—     Siļķe ieguva ķēniņienes kroni.

Plekste tad saviebusi šķību muti un nicīgi vaicājusi:

—      Vai tad siļķe arī ir zivs?

Tajā brīdī par godu jaunajai ķēniņienei pār jūru nograndis pērkons — un plekstei mute palikusi saviebta.

Tā vēl šobaltdien plekstei šķība mute.

KĀDĒĻ GLIEMEZIS NES SAVU MĀJU UZ MUGURAS

Reiz zvēru ķēniņš rīkoja dzīres un aicināja ciemos visus dzīvniekus. Kad dzīvnieki sapulcējās ap mielasta galdu, ķēniņš redzēja, ka nav ieradies gliemezis.

Otrajā dienē ķēniņš nejauši sastapa gliemezi un jautāja:

—      Klausies, lēnais, kāpēc tu vakar nebiji mielastā?

—      Ē, ķēniņ, mājās tomēr labāk nekā viesos! — gliemezis atbildēja.

Ķēniņš par tādu atbildi sadusmojās un sacīja:

—      Ja jau tev mājās tik ļoti patīk, tad turpmāk vienmēr nes savu māju līdzi.

Kopš tā laika gliemezis nes savu māju uz muguras.

SIKSPĀRNIS

Reiz putni karojuši ar zvēriem. Karojuši ļoti ilgi.

Karā piedalījies arī sikspārnis. Tas izturējies ļoti gudri: kad uzvarējuši putni, viņš laidies gaisā pie putniem; kad uzvarējuši zvēri, viņš rāpojis pa zemi kā maza pelīte.

Pēdīgi karš visiem apnicis, un karotāji sapulcējušies derēt mieru. Un pēkšņi atklājuši sikspārņa viltību, jo viņš nav varējis nostāties nevienā pusē, bet palicis vidū, starp abām nometnēm. Sadusmotr gan putni, gan zvēri sākuši sikspārni vajāt.

Lai glābtos, tas ielīdis mūru spraugā un guļ tur vēl šodien. Vienīgi naktīs sikspārnis iedrošinās atstāt savu slēptuvi.

/

SAMS UN ULIS

Sams reiz sadomajis, ka Daugavā parak grūta dzīve, un devies pret straumi laimi meklēt. Gājis, gājis un iegriezies Ogrē.

Ogrē sams saticis uli. Kā jau daždien ienācējs, viņš, laipni bildinādams, vaicājis:

—     Kā jums te, Ogrē, labi klājas?

Ulis nopētījis milzīgo samu un klusībā nodomājis:

«Ja tāds tēviņš sāks Ogrē dzīvot, tad mazie vairs klajumā lai nerādās. Tad ir beigas. Jālūko dabūt to rīmu no Ogres prom.»

Savaibstījis bēdīgu ģīmi, ulis atbildējis:

—     Kā te var klāties? Dzīvojam no rokas mutē!

—     Kāpēc tu tik mazs augumā?

—     Jā, redzi nu, kāda mums tā dzīvīte, sama lielskungs! Vai tu domā, ka mēs, uļi, vienmēr bijām tik mazi kā tagad es? Nē, nē! Tu jau esi liels un brangs, bet mans tēva tēvs bija vēl brangāks. Pār pieri vien viņam bija pieci sprīži, kur tad vēl līdz astei! Bet tagad! . . . Redzi pats, kāds es izskatos! Laikam jau mums, uļiem, pēdīgi būs pavisam jāsadilst, ja nenāks labāki laiki. Barības te vairs nekādas. Kurš prot veiklāk peldēt, tas airējas projām uz Daugavu. Tā ir daudz lielāka upe un nav tik skaudīga kā Ogre.

Sams, dzirdēdams, ka Ogrē tik plāni klājoties, nodomājis:

«Kas man kaiš Daugavā, ja citur nav labākas dzīves?»

Un tūdaļ atvadījies no laipnā ogrēnieša, lai peldētu atpakaļ uz Daugavu.

Kopš tā laika neviens sams Ogrē nav redzēts.

KAPEC ZAĶIM SĶELTAS LŪPAS UN GARAS AUSIS

Kur vien iedams, zaķis dzirdēja runājam, ka viņš esot bailīgākais radījums pasaulē. Pat cilvēki mēdza sacīt: «Bailīgs kā zaķis.»

Gauži nobēdājies par tādu neslavu, zaķis nolēma darīt savai posta dzīvei galu. Aizļipoja uz upmalu un gribēja jau lēkt no

krasta atvarā. Te uzreiz varde, no skrējēja sabijusies, — plunkš! — ūdenī.

Zaķis nu redzēja, ka tomēr ir pasaulē kāds, kas bīstas arī no viņa, atmeta nodomu slīcināties un lielā priekā tik ļoti smējās, ka acu plakstiņi tam ierāvās pierē un lūpas savilkās līdz ausīm.

Kūleņus mezdams, zaķis smējās un sauca:

—      No zaķa bēg! No zaķa bēg! No zaķa bēg!

Pēkšņi no lieliem smiekliem zaķim pārplīsa lūpas. Tad viņš rima smieties un sacīja:

—      Tas ir labi! Tagad es visiem rādīšu zobus!

Pēc kāda laika zaķis sadraudzējies ar avenu. Staigādami pa mežu, abi sagudrojuši celt māju. Avens izraudzījis satrunējušu bērza stumbānu un teicis:

—      Es to nogāzīšu. Derēs baļķiem.

Avens ieskrējies un kā belzis ar rāgiem, tā bērzs zemē gan. Tad avens, viltībnieks, sacījis zaķim:

—      Es vienu koku nogāzu. Tev jānogāž otrs.

Avens izmeklējis resnu, žuburainu ozolu un teicis:

—      šis būs labs lietas koks. Gāz to zemē!

Zaķis, plānprātiņš, klausa arī. Ieskrējies un belzis no visa spēka pieri pret ozola stumbru, bet tas ir nekust. Zaķis pats gan, nabags, iedzinis galvu sev plecos.

Ko nu? Avens tagad sācis šo žēlot un iesaucies:

—      Nebēdā, draudziņ! Es tev to galvu izvilkšu.

—      Kā tad tu izvilksi? — zaķis šaubījies.

—      Saņemšu aiz ausīm un tikmēr vilkšu, kamēr galva no pleciem būs ārā.

—      Tad velc žigli.

—      Bet tu atsperies!

Avens nu satvēris zaķi aiz ausīm un vilcis, cik jaudas. Izvilcis jau zaķim galvu turpat, kur bijusi, taču stiepis vēl. Zaķis gan brēcis, ka nu jau esot diezgan, vairāk lai neraujot, bet avens, palaidnieks, stiepis vienā stiepšanā un izstiepis zaķim ausis trīsreiz garākas, nekā bijušas līdz nelaimes brīdim.

No tā laika zaķim garas ausis.

KĀ PUTNI MĀCĪJUSIES DZIEDĀT

Putniem sākumā nav bijis dziesmu. Tad tie devušies pie cilvēkiem mācīties dziedāt. Dažs laidies sētā pie saimniecēm, dažs tīrumā pie arājiem, kur nu kurais cerējis dzirdēt jaukāku dziesmu.

Vārna laidusies uz kādām mājām. Līdzko ielaidusies sētā, dzird, ka saimniece bar bērnu, kas nolaizījis no maizes biezpienu, bet maizi neēd. Saimniece bārusies, teikdama:

—     Kārs, kārs! Tu esi kārs! Ed taču maizīti arī!

Vārna priecīgi steigusies projām, jo domājusi, ka nu mākot visskaistāko meldiņu.

Ieraudzījusi ceļmalā nokaltušu bērzu, uzmetusies uz zara un sākusi dziedāt:

—      Kārs, kārs, tu esi kārs!

šo dziesmu vārna dzied vēl šodien.

Arī bezdelīga meklējusi dziesmu kādā sētā. Un gadījies tā, ka viņa ielaidusies izraudzītajās mājās tad, kad namamāte pašlaik aizgājusi pavadīt ciemiņus.

Bērni palikuši mājās vieni. Nu tie uzdūruši uz iesma gaļu un cepuši krāsnī, ka tauki vien čurkstējuši ugunī.

Kad māte pārnākusi, bezdelīga steigusies tai stāstīt par bērnu nedarbiem. Uzmetusies uz sētas mieta un saukusi:

«Kamēr māte viesus vada,

Tikmēr bērni gaļu cep.

Iztek tauki ugunī —

Vidžu, vidžu, čirks!»

Māte nu bērnus sarājusi. Tas bezdelīgai bijis pa prātam, jo bērni iepriekšējā dienā draiskodamies nogāzuši viņas ligzdu.

Kopš tā laika bezdelīga arvien stāsta mātēm par bērnu nedarbiem.

Dzeguze aizlaidusies pie arāja un teikusi, lai šis dziedot. Arājs bijis vecs un kurls un nav lāgā dzirdējis. Viņš vaicājis:

—     Ko, ko tu sacīji?

Dzeguze atkārtojusi, ka vēloties, lai šis uzdziedot. Taču arājs tomēr nav sadzirdējis, pielicis roku pie auss un uzsaucis:

—     Ko, ko tu teici? Saki skaidrāk!

Dzeguze sadusmojusies un laidusies projām, mēdīdama vecīti:

—     Kū-kū! Kū-kū!

Tā viņa mēdās vēl šodien.

Cielaviņa aizlaidusies pie kāda cita arāja, kautri nometusies tam uz muguras un gaidījusi, kad šis sākšot dziedāt.

Arājs bijis jauns puisis un, iedams aiz arkla, bieži dziedājis. Bet šodien arājam dziediens nenācis ne prātā. Puisis soļojis aiz arkla drūms un saīdzis, jo viņam bijis jāar ābolinājs, arkls nemitīgi jāvelk ārā no velēnas, lai notīrītu saknes, kas tam pielipušas.

Cielaviņa klausījusies, klausījusies, bet nav dzirdējusi puisi dziedam. Vienīgi arkls dīvaini čirkstējis, kad arājs tam grūdis nost saknes.

Cielaviņa laidusies projām un mēģinājusi puisi atdarināt. Gājusi gāzelēdamās kā arājs vagā un pa reizei iečirkstējusies kā arkls.

Svētelis skatījies un smējies, uz vienas kājas stāvēdams.

Cielaviņa noskaitusies un teikusi:

—      Ko tu smejies? Tā ir mana dziesma!

Kopš tās reizes cielaviņa arvien tā staigā, gāzelēdamās no vienas kājas uz otru un reizi pa reizei iečirkstēdamās.

Lakstīgala aizlaidusies pie dziedātājas ganu meitas un palīdzējusi tai lopus ganīt, lūgdamās, lai tikai šī nu dziedot.

Ganu meitai tas labi paticis. Viņa dziedājusi visu cēlienu, un lakstīgala klausījusies.

Tādēļ nav jābrīnās, ka lakstīgala prot tik jauki dziedāt.

Vēlāk lakstīgala noklausījusies sievas sarunu ar vīru, kurš tirgū nopircis klibu zirgu. Saruna lakstīgalai tik ļoti iepatikusies, ka viņa arī to paņēmusi sev par dziesmu.

Tā viņa dzied vēl šodien:

«Kur bij, kur bij?

Tirgū, tirgū.

Ko pirk', ko pirk'?

Zirgu, zirgu.

Cik nodev', cik nodev'?

Ort, ort, ort.

Kāds bij, kāds bij?

j Klibs, klibs, klibs.»

Strazds laidies pie puišiem pieguļā. Bet puiši tikai svilpējuši. Ņēmuši un izsvilpējuši visas dziesmas pēc kārtas.

Strazdam tas gluži labi paticis. Viņš sācis svilpēt līdzi. Svilpējis, svilpējis, kamēr iemācījies.

Kopš tās reizes strazds visas dziesmas izsvilpē. Un ar puišiem ļoti sadraudzējies. Tie vēl tagad atceras seno draudzību un pavasaros uztaisa strazdiem mājīgus būrīšus.

Arī ķīvīte iemācījusies dziedāt. Bet kādreiz no Rīgas atlaidusies žagata un stāstījusi, ka strazda un lakstīgalas dziesmas visa Rīga slavējot.

—     Un manas dziesmas ne?

—     Tavas — ne. Tevi pat nepiemin.

Ķīvīte par to ļoti noskumusi un sacījusi:

—     Ja manu vārdu neviens nepiemin, tad minēšu to pati un arvien saukšu: «Ķī-īvīt, ķī-īvīt.»

To viņa dara vēl šodien.

Balodis nolaidies kādā sētā, kur zemnieks patlaban taisījis ragavas.

Tajā brīdī pagalmā ienācis arī kaimiņš aicināt sābri kūmās.

Kaimiņš padevis dievpalīgu un teicis:

—     Kūm, kūm, ko tu tur darini?

—     Vai tad tu pats nesaproti? — zemnieks atteicis.

—     Saprotu, saprotu! Kūmam ragavas taisi.

Balodis teikto pa ausu galam padzirdējis, steidzies projām un dziedājis vienā gabalā:

—     Kūm, kūm, ko tu tur darini? — Protu, protu! — Kūm, kūm, ko tu tur darini? — Protu, protu!

Citreiz balodis piedējis pilnu ligzdu olu, bet irbei bijušas tikai divas vien. Tomēr viņa pierunājusi balodi — un viņi olas samainījuši. Vēlāk, redzēdams, ka irbe viņu piekrāpusi, balodis sācis vaimanāt:

«Sasodītā irbe! Viltniece lielā!

Man bij trīs pūri olu piedēts,

Irbei tikai divas vien!»

No tā laika balodim ligzdā tikai divas olas un vienmēr tāda dziesma. X

KO CEPLĪTIS STĀSTA

Žagata, mēlnese, reiz apsūdzējusi sīli. Nabadziņu jau veduši uz karātavām.

Ceplītis tecējis nelaimīgajam pakaļ un vienā gabalā žēlojies:

—     Sīli kārs, sīli kārs, sīli kārs!

Pretim nācis tiesas vīrs. Tas teicis:

—     Ko tu, ceplīti, velti žēlojies? Ne sīli kārs, nekā! Vai nu traki: vienas pļāpīgas sievas — žagatas dēļ gudru vīru kārs! Kas tad žagatu nepazīst? Tāda netikle vien ir: skraida Vidzemes puišiem līdzi. Dzīsim to raganu atpakaļ Vidzemē, bet sīli laidīsim, lai apceļo Vāczemi!

Tā sīlis izkļuvis brīvībā un augu ziemu izsērsies Vāczemē, bet žagata nekur tālāk par mūsmājām nav tikusi.

Ceplītis vēl šodien stāsta, kā toreiz atgadījies, kad šis sūrojies, saukdams: «Sīli kārs, sīli kārs!»

CĪRUĻA DZIESMA

Senāk cīrulis dzīvojis mežā, tāpat kā citi putni. Mežā arī darinājis savu ligzdu.

Reiz vilki noēduši cīrulim bērnus.

Aiz žēluma par bērniem cīrulis bēdās atstājis mežu un aizgājis dzīvot tīrumā. Taču arī te tas ieraudzījis vilku.

Nu cīrulis nekā cita nav zinājis darīt kā skriet pie debesu tēva sūdzēties. Viņš pacēlies augstu gaisā un saucis pret debesīm:

—      Dzi, dzi, dzi, debesu tēv! Vilks tīrumā!

Vilks, to dzirdēdams, nokaunējies, nolaidis asti un iemucis mežā.

Un no tā laika vairs nav aizticis cīruļa bērnus.

Lielos priekos cīrulis izbrūvējis kumeļa pēdā alu un aicinājis citus putnus mielastā.

Vārna atlaidusies, nogaršojusi un gudri sacījusi:

—      Krietni labāks nekā ūdens! Krietni labāks nekā ūdens!

Krauklis teicis:

—      Brangs, brangs! Brangs, brangs!

Žagata žadzinājusi pa visu pagastu:

—     Karoš pivo, karoš pivo!

Pelēkā čakste ielidojusi pagalmā, kad saimniece patlaban dzinusi vistas ārā no lecektīm, saukdama:

—     Tiš perēt, tiš perēt!

Čakste nodomājusi, ka saimniece dzen projām viņu, un tūdaļ steigšus atgriezusies savā perēklī.

Un ko tur ierauga?

Nekauņa dzeguze pa to laiku iegūlusies čakstes pērklī un dēj kā savās mājās!

Čakste dusmās uzsaukusi:

—     Tiš perēt, tiš perēt!

Taču dzeguze neko lielu nenobijusies un mierīgā prātā atbildējusi:

—     Kas kūkos, kas kūkos?

Un aizlaidusies, it kā nekas nebūtu noticis.

Tādēļ čakstes gailītis vēl šobaltdien stingri uzrauga ligzdu, kamēr čakstes vistiņa perē, un dzen projām dzeguzi, saukdams:

—     Tiš perēt! Tiš perēt!

To viņš dara, labi zinādams, ka viltīgā dzeguze atkal gaida izdevīgu brīdi, lai iedētu savas olas viņa pērklī.

DZĒRVES DZIESMA

Dzērve uzzinājusi, ka meitas, muižas riju kuldamas, arvien jauki dziedot.

Aizlaidusies turp.

Par nelaimi bijusi sestdienas diena. Meitas, visu nedēļu kūlušas, jutušās gurdenas un nedziedājušas.

Gadījies tā, ka rijnieki patlaban braukuši serā un rati pa nedēļu tik ļoti izkaltuši, ka čīkstējuši un džerkstējuši kā bazūnes.

Dzērve, nabadzīte, noklausījusies ratu džerksti un kliegusi pakaļ.

Tā viņa vēl šodien klaigā.

GROZGALVJA DZIESMA

Grozgalvis ielaidies sētā, kur gani patlaban durvju priekšā ēduši azaidu.

Saimniece bijusi skopa un nav pielējusi putrai pienu.

Gani ēduši, ēduši un vienā brīdī pēkšņi korī sākuši aurēt:

—      Piena, piena! Piena putrai!

Grozgalvis to iegaumējis un gribējis jau aizlaisties, bet vēl pamanījis, ka saimnieks namā dara alu.

Kamēr grozgalvis vērojis vīru darām alu, atnācis kaimiņš un vaicājis: — Kam to alu dari?

—      Rīt Miķeļi! — saimnieks atbildējis.

Un grozgalvis iegaumējis arī šos vārdus. Tāpēc grozgalvim vēl šodien divas dziesmas. Pavasarī viņš sauc: «Piena, piena! Piena putrai!» Rudenī atgādina: «Rīt Miķeļi, rīt Miķeļi!»

IRBES DZIESMA

Irbe jau rīta agrumā ielaidusies dārzā un gaidījusi, kad nāks meitas un sāks dziedāt. Taču tajās mājās dziesmas skanējušas visai reti, jo saimniece bijusi barga, barga, un tad jau meitas, protams, nedzied.

Tā arī torīt — maza, maza gaismiņa, bet saimniece jau izdzinusi meitas dārzā kāpostus ņemt.

Meitas ņēmušas itin klusi, neviena nerunājusi. Tikai nažu griezieni šņirkstējuši: «Sņirks, čirks! Sņirks, čirks!»

Sīs skaņas irbe tad arī paņēmusi par savu dziesmu:

—      Sņirks, čirks! Sņirks, čirks!

Tā viņa dzied vēl šodien.

KRAUKĻA DZIESMA

Krauklis aizlaidies pie nama durvīm, nosēdies uz celma un klausījies, vai istabā kāds neiedziedāsies.

Tajā brīdī saimniece namā kapājusi kaulainu gaļu. Tā skrapstējusi:

«Kram, kram!»

Krauklis jokojies pakaļ:

—     Kram, kram!

Beidzot saimniece atcirtusi no kakla gala krimsti un izsviedusi pa durvīm, uzsaukdama:

—     Se, še, krauklīt, kumoss uz kārā zoba! Ko tu tik daudz te Krimšķini?

Krauklis apēdis krimsli ar gardu muti un labpatikā piemirsis klausīties kādu dziedam.

Tā arī aizlaidies.

Un vēl šodien māk tikai to pašu «kram, kram!».

Un ļaudis kakla krimsli vēl tagad dēvē par «kraukļa kumosu».

ĶIKUTA DZIESMA

Ķikuts ganījis dievam kazas.

Kad saulīte pakāpusies augstāk pie debesu paspārnes, ķikuts atsēdies uz ciņa un aizmidzis.

Un pazaudējis visu ganāmo pulku.

Kad diezgan izmeklējies un nevarējis vairs kazas atrast, gājis pie sava saimnieka dieva izsūdzēt nodarīto grēku.

Dievs noskaities, iešāvis ķikutam pliķi un aiztrencis, lai meklējot, kamēr atrodot.

Tāpēc ķikuts ik pavasari no jauna sāk meklēt dieva kazas, augstu gaisā blēdams:

—     Mēē, hehe, mēē!

LAKSTĪGALA UN LĒLIS

Citreiz lakstīgala dziesmas dēļ sastrīdējusies ar lēli.

Lēlis teicis:

—     Mana dziesma jaukāka nekā tava.

Lakstīgala apstrīdējusi:

—     Nē, mana dziesma jaukāka!

Tā viņi stridejušies no agra rīta līdz veļam vakaram. Tad lakstīgalai iešāvies prātā labs padoms un viņa teikusi:

—     Cik kuram jauka dziesma, par to nestrīdēsimies, bet darīsim tā: kurš no mums rīt agrāk piecelsies, tas būs uzvarējis. Tas arī drīkstēs visur teikt, ka viņam tā skaistākā dziesma! \

Lēlis piekritis, sacīdams:

—     Labi, tas man patīk!

Un licies gulēt.

Bet lakstīgala palikusi nomodā. Dziedājusi, pogojusi līdz pusnaktij. Pusnaktī mazliet nosnaudusies un dziedājusi atkal. Pogojusi tik ilgi, kamēr arājs nācis tīrumā art.

Lakstīgala apdziedājusi arāju, tad dziedājusi tālāk, pogojusi, kamēr gani izdzinuši lopus ganos. Lakstīgala apdziedājusi arī ganus.

Saulīte jau bijusi lielā gabalā, kad uzmodies lēlis. Redzēdams, ka ir aizgulējies un derības zaudējis, lēlis sapīkumā norūcis:

—     Tarr!

Tāda arī palikusi uz laikiem viņa dziesma.

MEDNIS UN RUBENIS

Mednis uzplijies rubenim, lai tas dodot šim savu dziesmu.

—      Kur tad tev paša meldiņš? — rubenis vaicājis.

—     Neesmu iemācījies, taču bešā arī negribētos palikt, — mednis atbildējis.

Tad rubenis lielīgi teicis:

—     Mana dziesma — varena dziesma! Nevaru dot no tās vairāk par trejām zilbēm, citādi tu, tik liels putns, piekliegsi pilnu mežu, ja jau es, neliels vīrelis, piedziedu puspasaules.

Mednis bijis ar mieru. Aizņēmies no rubeņa to pašu mazumiņu, uzlaidies priedē un čirkstinājis kā sērskaliņu gar tabakas dozi.

Bet rubenis palicis turpat sūnās un sācis tik skāņi rubināt, ka atbalsojušas visas birzis ap purvu.

KĀ PŪCE MĀCĪJUSIES RUNĀT

Dzirdot visus putnus dažādās balsīs dziedam, pūce ļoti noskumusi, jo vienīgā vēl bijusi bez valodas. Ilgi gudrojusi, ko iesākt. Pēdīgi sataisījusies doties skolā pie cilvēkiem.

\ Cilvēka īsto mājokli nezinādama, pūce iemaldījusies vistu kūtī.

īēraugot gardo kumosu, nespējusi novaldīties, noķērusi vistu un apēdusi.

Pēc brīža saimniece nākusi vistas barot. Vienu vistu neatrazdama, dusmīgi saukusi:

—; Kur vista, kur vista?,

Pūce izbijusies un aizmukusi mežā.

Tomēr saimnieces vārdi tai palikuši prātā. Tāpēc pūce vēl šodien saucot:

—     Kur vista, kur vista?

SNIEDZE

Sniedze nolēmusi, ka dziesmas mācīties vislabāk kāzās. Devusies uz ciemu. Kāzās dziesmu tiešām papilnam!

Par nelaimi, tajā dienā sacēlies briesmīgs putenis, un sniedze ārā pie kāzu nama logiem nevarējusi nekā sadzirdēt.

Klausījusies, klausījusies — velti! Putenis vien auro.

Vēlāk puisis svilpodams iznācis zirgus kopt.

Nu arī sniedzei māksla rokā! Aizlaidusies svilpodama.

Tā vēl šodien sniedze, nabadzīte, svilpo puteņa laikā.

STĀRĶIS ;

Stārķis staigājis pa tīrumu un skatījies, kā klaušinieki ved uz riju kunga labību. Pēkšņi salūzis orei ritenis, un vedējs aizbraucis ar trim riteņiem, ka klabējis vien: «Klab, klab, klab!»

Stārķis steidzies pastāstīt par nedarbu kungam. Aizlaidies uz muižu, nosēdies jumta korē un klabinājis gluži kā salauztais ritenis: «Klab, klab, klab!»

Kungs, zināms, licis klaušinieku nopērt, bet stārķi pieskaitījis pie savas muižas putniem.

ZĪLĪTE

Zīlīte, būdama mudīga meitene, augām dienām skraidīja un meklēja, kur mācīties dziedāt, bet nekā laba neatrada.

Tā pagāja vasara.

Nabadzīte pēkšņi pamanīja, ka siltais un jaukais dziesmu laiks pagājis un citi spārnotie brāļi jau laižas projām uz siltām zemēm.

Nu zīlīte nolika malā savus mūzikas rīkus un žēli čiepstēja:

—      Cik vien, cik vien!

Un pie tās pašas dziesmiņas palika uz laiku laikiem.

TUTIŅŠ

Tutiņš, griezes brālēns, dziesmu meklēdams, aiztecējis pie ganiem. Bet ganiem todien gadījusies nelaime: lopi nobradājuši labību, un saimnieks jau nācis pār kalnu ar rīksti rokā.

Notvēris tuvāko ganu puiku un sācis mizot, bārdamies:

—      še tev, nelieti, še tev! Atkal tu man noganīji sējumu!

Bet ganu puika rādījis ar pirkstu uz otru ganu un saucis:

—      Tu, tu noganīji, tu!

Tutiņam manīgā zēna valoda iepatikusies, un viņš tūdaļ vilcis pakaļ:

—      Tu, tu noganīji, tu!

Saimnieks saķēris otru puiku un iesaucies:

—      Nu es ticu, ka vainīgais esi tu! Pat tutiņš to apgalvo!

Un nopēris arī otru ganu puiku.

Vēlāk visi klaušinieki turējuši tutiņu par īstu nelaimes vēstnesi: ja viņš kādu no rīta tukšā dūšā aizdziedājis, tas todien muižā bez pēriena nepalicis.

ŪPIS

Ūpis, dziesmu meklēdams, sagudrojis uzlaisties ļaužu istabas bēniņos, lai pa griestu caurumu noklausītos, kā meitas šūdamas, adīdamas dzied.

Domāts — darīts. Vakara krēslā laidies uz tuvējām mājām.

Taču noticis tā, ka pa ceļam ūpis iemaldījies ābeļu dārzā, kur vecaistēvs mocījies ar nelabu sirdi un dobji vaidējis.

Opis noklausījies un arī sācis tāpat vaidēt:

—      Oū! Vai, vai! Oū!

Tā viņu dzird vaidam vēl šodien.

PELĒKAIS STRAZDS

Pelēkais strazds mācījis balodim taisīt pērkli, sacīdams:

—     Vispirms liec krustām kociņus, tad smalkus žagarus virsū!

Taču balodis bijis nepacietīgs un drīz jau saucis:

—     Protu, protu!

Pelēkais strazds sadusmojies un aizlaidies, teikdams:

—      Dari, dari, kā proti! Dari, dari, kā proti!

Pelēkais strazds to daudzina vēl šodien.

Taču tā nav visa viņa dziesma.

Reiz pelēkais strazds redzējis, ka nikna saimniece rudens laikā izdzinusi ganu puiku basām kājām ganos. Puika, plikos stilbus cilādams, brēcis:

—      Kājas salst! Kājas salst! Saimniece, vīžu!

Kopš tās reizes pelēkais strazds rudeņos uz salnām vēl šodien brēc — tāpat kā toreiz tas puika:

—      Kājas salst! Kājas salst! Saimniece, vīžu!

SLOKU SASAUKŠANĀS

Reiz dzīvojis kāds mežsargs, Spricis vārdā. Mežsargs bijis liels mednieks, caurām dienām klaiņājis pa mežu. Taču vismīļāk viņam paticis medīt sloku gaiļus.

Sloku gaiļi to labi zinājuši un, mežsargu pamanot, jau laikus bēguši, savā starpā sasaukdamies:

—      Kārli, Kārli, kur Sprics? Kārli, Kārli, kur Sprics?

Tā viņi sasaucas vēl šodien.

Un lido tikai pa nakti.

Viņos laikos sloka lidojusi pa dienu, tāpat kā citi putni. Bet reiz slokai misējies: uzminusi vārnai uz astes.

Vārna sloku sūdzējusi tiesā.

Tiesā citas vārnas kliegušas:

—      Sloku vajag kārt, kārt, kārt!

Taču arī slokai bijis aizstāvis — meža strazds. Tas turējis garu aizstāvības runu. Vārnas viņu tomēr pārkliegušas.

Beidzot nolemts, ka sloka nedrīkst lidot pa dienu un mīt citiem putniem uz astes.

Kopš tā laika sloka lido pa nakti.

KĀPĒC ZOSIS LIDO AILE

Reiz kādam zemniekam pie ezera bijuši iesēti zirņi. Zirņus aptikušas meža zosis. Ik rītu ar pirmo ausmas blāzmu tās jau bijušas klāt un mielojušās ar zemnieka zirņiem.

Ko darīt zemniekam?

Gudrojis, prātojis — kā slikti, tā slikti: ja šausi, viena kritīs, bet pārējās aizlidos; ja metīsi ar rungu, var kādam trāpīt, bet var arī netrāpīt.

«Pag,» zemnieks beidzot izdomājis, «nopirkšu medu un degvīnu, sajaukšu labā putrā, piejaukšu zirņiem un turpat izkaisīšu.»

Nodomāts — izdarīts.

Uz rīta pusi atlaižas liels zosu bars. Paēd izkaisītos zirņus, pieiet pie siles, padzeras, ēd atkal. Pēc laiciņa cita pēc citas sāk grīļoties, krīt no kājām un guļ kā beigtas.

Zemnieks to vien bija gaidījis: paņem virvi, sasien visām kājas, apjož virves galu sev ap vidu un stāsies pie kaušanas.

Sienot tomēr pagājis labs laiciņš, un zosis atžirbušas: tikko zemnieks pieliek pirmajai nazi pie kakla, tā spalgi iekliedzas.

Nu arī pārējās visas uzreiz kājās un lielās bailēs, nežēlīgi kliegdamas, ceļas gaisā.

Un paceļ līdzi arī virvē piesieto zemnieku.

Tam no izbailēm plata mute, bet velti brēkt, neviens nevar līdzēt.

Kamēr zosis laižas pār ezeru, zemniekam bail, ka nenoslīkst. Kad lido virs meža — atkal bail: var uzkrist uz kokiem!

Tā lidinājies labu laiku. Te uzreiz skatās — apakšā sūneklis. Nu zemnieks sācis priecīgi smaidīt: te krist nav bail, mīksta vieta.

Zemnieks izvilcis nazi, ko steigā aizgrūdis aiz zābaka stulma, un pārgriezis ap vidu apsieto virvi.

Par laimi zosis pār sūnekli lidojušas zemu, laikam meklējušas vietu, kur atpūsties, jo nesamais pat tik lielam baram bijis par smagu.

Izdzirdušas kritiena blīkšķi, nodomājušas, ka uz viņām šauj, un, vēl trakāk kliegdamas, steigušās uz priekšu, jo lidot pēkšņi nez kādēļ kļuvis vieglāk.

Bet zemnieks iekritis purvā kā akmens, iestidzis sūneklī līdz krūtīm, ka ne pakustēt.

Sēž dienu, sēž otru, izlīst nevar. Ēst gribas, galva saulē karst, bet glābiņa nekāda. Ataust trešā diena. Zemnieks sēž kā sēdējis. Ap galvu griežas žagata, žadzina, žadzina, pavelk aiz matiem, bet palīdzēt nespēj.

Par laimi, skrien garām vilks, Zemnieks nedomādams — caps! — vilkam aiz kājas — ārā no sūnekļa kā nebijis.

Trešās dienas pievakarē pusdzīvs atvilcies mājās.

Kas gan spēj atstāstīt sievas un bērnu priekus!

Kopš tā laika zosis sākušas lidot ailē un tā lido vēl šodien.

KĀDĒĻ VĀRNA UN ŽAGATA ZIEMĀ PALIEK TEPAT

Sensenis līdzi visiem putniem arī vārna un žagata rudenī gājušas uz siltām zemēm.

Bet kādreiz gadījies tā, ka vārna ceļā atcerējusies, ka saimnieks vēl neesot savus kaujamos lopus līdz galam apstrādājis: vēl palikušas netīrītas zarnas.

Vārna griezusies atpakaļ un palikusi tepat uz visiem laikiem.

Žagata laidusies, laidusies, taču beidzot nav varējusi nociesties, neuzzinājusi, kāpēc vārna aizskrējusi atpakaļ.

Griezusies lūkot, ko vārna tur dara.

Skatās — vārna knābā lopu ķidas.

Tā arī žagata palikusi tepat.

KĀ ZIRNEKLIS DABŪJIS KUMPU MUGURU

Zirneklis reiz noskatījies, ka Ganu Jancis, nevīžīgi ņemdams maizi no kules, nobirdina zemē drupačas. Un sunim maizes kumosu pasviež pa roku galam, nevērodams, kur tas nokrīt.

«Pag, pag,» zirneklis nodomājis, «es tevi nosūdzēšu dievam, tad tu dabūsi sukas!»

Un tajā pašā dienā uzrāpies debesīs.

Ganu Jancis dienvidū, vīzēm lūkus plēsdams, nejauši uzgājis diegu, kas nokarājies no debesīm līdz pašai zemei un bijis no vienas vietas nosiets ar mezgliem.

Ilgi negudrodams, Ganu Jancis kāpis augšā. Sak, pa dienasvidu jāpaskatās, kas tur debesu valstībā notiek.

Kāpis līdz launaga laikam — nav vēl ticis ne līdz padebešiem. Paskatījies lejup — redz, ka saimniece pati dzen raibaļas ganos. Tās izskatās mazas kā dievgosniņas.

«Nu gan vakarā mani rās!» Jancim iešāvies prātā.

Taču viņš kāpis vien augstāk. Jo īsts vīrs sāktu darbu allaž noved galā.

Kāpis līdz vakaram. Kāpis pa nakts melnumu, kāpis visu nākamo dienu — beidzot izrāpies cauri padebešiem.

Tur bijis gauži auksts.

Ko nu?

Jātaisās uz naktsguļu, miegs nāk virsū kā ūdens, jo iepriekšējā naktī nav ne acs aizvērta, bet virs padebešiem tāds sala laiks, ka nagi sprāgst pušu.

Par laimi, svārku atlokā sataustījis iespraustu koka adatiņu. Izvilcis ķešas nazi, saskaldījis koka adatiņu malkā un uzkurinājis uguni.

Pagriezis vienu sānu, pagriezis otru, krietni sasildījies un licies uz auss.

Labi izgulējies, brokastīs apēdis zirni, kas viļājies gana kulē, un kāpis tālāk.

Jau priekš pusdienas ticis galā.

Uzkāpis debesīs, piegājis pie debesu tēva durvīm, grasījies jau klauvēt, kad pēkšņi dzird raibā zirnekļa balsi. Tā paša, kas ik rītus audis savus tīklus visos ganību ceros un cinājos.

Sācis ieklausīties — un noprot, ka zirneklis šo apsūdz. Ganu Jancis, saka, nicinot dieva svētību. Ņemdams maizi no kules, birdinot drupačas zemē. Un, kad dodot maizes kumosu sunim, sviestiņ pasviežot to pa roku galam, vai tur sūnains cinis vai rasota zāle.

—     Jā, — dievs norūcis, — tas nav labi! Vajadzēs ganu saukt pie bikts, ja viņš tīšuprāt nievā dieva dāvanu.

—      Kas to teica, ka tīšuprāt, — Jancis iesaucies un drāzies pa durvīm iekšā. — Zirneklim jau viegli runāt, savā tīmekļu šūpulī gulšņājot! Lai pamēģina pats ēst brokastis uz purva ciņa! Galda jau ganībās nav! Tad arī nobirst daža drupača sūnās, putniņiem par barību. Un sunim jau nekā citādi nevar barību pasniegt, kā vienīgi nometot zemē. Zeme — suņa galds!

—      Ganam taisnība, — dievs sacījis.

Un ieplājis zirneklim vieglītiņām pa kūkumu, lai citreiz ar tādām blēņām debesīs nekāpjot.

Zirneklis nokritis zemē — un taisni augšpēdu! Ilgi nevarējis piecelties. Kopš tās reizes dabūjis kumpu muguru.

Bet Ganu Jancis izciemojies pa debess mājām un svilpodams nošļūcis pa virvi lejā.

SATURS

Kā radies cilvēks Cilvēka mūžs Cik ilgi lemts dzīvot Ēstgriba

Kāpēc sievietei maz brīva laika Par vīzēm un pastalām Slinkais puisis un čaklā meita v Labsirdis kurpnieks Par pīpēšanu un tabakas šņaukšanu Kad koki mācēja runāt Kādēļ kārklu krūmi aug kā izlauzīti Aklais osis

Kā saule, mēness un zvaigznes radās pie debesīm Kur radies mēness Puika Mēnesī Meita Mēnesī Kā radušās zvaigznes Kā cēlušies Greizie rati Par Varavīksni Pērkons

Saule, Mēness un Zvaigznes Nerātnais Viesulis Gudrais eža padoms Kā uguns iegūta Uguns jāglabā

Kā radušies Latgales kalni un ezeri

Staburags

Sīmaņa akmens

Velna pēda

Pāršķeltais akmens

Māriņkalna akmens

Akmens pie Talejas upītes

Velna gulta un akmens tilts Alaukstā

Kangaru kalni

Padebešu kalns

Sunākstes Zilais kalns

Par Ogres Zilo kalnu un Cepurkalnu

Mikatiņa kalns-

Naudas kalns un Maltītes kalns

Dziesmu kalniņš

Par sāli Gaiziņa kalnā un citur

Sāls avots

Māras kambari

Deviņzares sala

Kā Platones upes Slaktera Dziļums dabūjis savu nosaukumu Velna bedre Lubānas ezers Alūksnes ezers Ušuru ezers Karites ezers Ādiņu ezers Ķepšu ezers Kausiņš

Alauksts un Inesis

Kā Salaiņa ezerā radušās salas

Veselības avots — Raganītes izteka

Salenieku purvs

Teika par vilku

Liela brēka — maza vilna

Mājlopu sarunas

Suns un kaķis

No kurienes govīm ragi un šķelti nagi

Kā radies vāverei vārds

Kā lapsa atlauza asti

Salaka un ķīsis

Kāpēc plekstei šķība mute

Kādēļ gliemezis nes savu māju uz muguras

Sikspārnis

Sams un ulis

Kāpēc zaķim šķeltas lūpas un garas ausis Kā putni mācījušies dziedāt Ko ceplītis stāsta Cīruļa dziesma Pelēkās čakstes dziesma Dzērves dziesma Grozgalvja dziesma Irbes dziesma Kraukļa dziesma Ķikuta dziesma Lakstīgala un lēlis Mednis un rubenis 1 Kā pūce mācījusies runāt Sniedze Stārķis

Zīlīte

Tutiņš

Ūpis

Pelēkais strazds Sloku sasaukšanās Kāpēc zosis lido ailē

Kādēļ vārna un žagata ziemā paliek tepat Kā zirneklis dabūjis kumpu muguru

ЖИЛИ — БЫЛИ

Латышские народные предания Литературная обработка Юлия Ванага (удожник Илона Цейпе Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Content

Latviešu tautas teikas Reiz bija... Latviešu tautas teikas

KĀ RADIES CILVĒKS

CILVĒKA MŪŽS

CIK ILGI LEMTS DZĪVOT

ĒSTGRIBA

KĀPĒC SIEVIETEI MAZ BRĪVA LAIKA

PAR VĪZĒM UN PASTALĀM

SLINKAIS PUISIS UN ČAKLĀ MEITA

LABSIRDIS KURPNIEKS

PAR PĪPĒŠANU UN TABAKAS ŠŅAUKŠANU

KAD KOKI MĀCĒJA RUNĀT

KĀDĒĻ KĀRKLU KRŪMI AUG KĀ IZLAUZĪT!

AKLAIS OSIS

KA SAULE, MĒNESS UN ZVAIGZNES RADĀS PIE DEBESIM

KUR RADIES MĒNESS

PUIKA MĒNESĪ

MEITA MĒNESĪ

KĀ RADUŠĀS ZVAIGZNES

KA CĒLUŠIES GREIZIE RATI

PAR VARAVĪKSNI

PĒRKONS

SAULE, MĒNESS UN ZVAIGZNES

NERĀTNAIS VIESULIS

GUDRAIS EŽA PADOMS

KĀ UGUNS IEGŪTA

KA RADUŠIES LATGALES KALNI UN EZERI

STABURAGS

VELNA PĒDA

PARŠĶELTAIS AKMENS

MĀRIŅKALNA AKMENS

AKMENS PIE TALEJAS UPĪTES

VELNA GULTA UN AKMENS TILTS ALAUKSTĀ

KANGARU KALNI

PADEBEŠU KALNS

SUNĀKSTES ZILAIS KALNS

PAR OGRES ZILO KALNU UN CEPURKALNU

NAUDAS KALNS UN MALTĪTES KALNS

DZIESMU KALNIŅŠ

PAR SĀLI GAIZIŅA KALNĀ UN CITUR

SĀLS AVOTS

MĀRAS KAMBARI

DEVIŅZARES SALA

KĀ PLATONES UPES SLAKTERA DZIĻUMS DABŪJIS SAVU NOSAUKUMU

VELNA BEDRE

LUBĀNAS EZERS

ALŪKSNES EZERS

USURU EZERS

KARITES EZERS

ĀDIŅU EZERS

ĶEPŠU EZERS

KAUSIŅS

ALAUKSTS UN INESIS

KA SALAIŅA EZERĀ RADUŠAS SALAS

VESELĪBAS AVOTS — RAGANĪTES IZTEKA

SALENIEKU PURVS

TEIKA PAR VILKU

LIELA BRĒKA — MAZA VILNA

MĀJLOPU SARUNAS

SUNS UN KAĶIS

NO KURIENES GOVĪM RAGI UN ŠĶELTI NAGI

KĀ RADIES VĀVEREI VĀRDS

KĀ LAPSA ATLAUZA ASTI

SALAKA UN ĶĪSIS

KĀDĒĻ GLIEMEZIS NES SAVU MĀJU UZ MUGURAS

SIKSPĀRNIS

SAMS UN ULIS

KAPEC ZAĶIM SĶELTAS LŪPAS UN GARAS AUSIS

KĀ PUTNI MĀCĪJUSIES DZIEDĀT

KO CEPLĪTIS STĀSTA

CĪRUĻA DZIESMA

DZĒRVES DZIESMA

GROZGALVJA DZIESMA

IRBES DZIESMA

KRAUKĻA DZIESMA

ĶIKUTA DZIESMA

LAKSTĪGALA UN LĒLIS

MEDNIS UN RUBENIS

KĀ PŪCE MĀCĪJUSIES RUNĀT

SNIEDZE

ZĪLĪTE

TUTIŅŠ

ŪPIS

PELĒKAIS STRAZDS

SLOKU SASAUKŠANĀS

KĀPĒC ZOSIS LIDO AILE

KĀDĒĻ VĀRNA UN ŽAGATA ZIEMĀ PALIEK TEPAT

KĀ ZIRNEKLIS DABŪJIS KUMPU MUGURU

SATURS