Brigadere Anna

Tautas pasakas un teikas-1

Tautas pasakas un teikas

Annas Brigader redakcija»

,

Kā muļķītis ķēniņmeitu pestī.

Vienam ķēniņam trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis. Reiz vecākais dēls lūdzas tēvam: „Dodi man pilnu zutni naudas, dodi labu zirgu — jāšu pasaulē gudrībā pieņemties.“ Labi, —tēvs iedod naudu, iedod zirgu un izvada pa vārtiem, lai nu jāj. Vecākais dēls jāj vienu dienu, jāj otru dienu — veicas itin brangi; bet trešo dienu iejāj mežā un nu sāk maldīties, galu ņemdams. Beidzot lielām mokām izkulsies mežam cauri un ieraudzīs nelielas mājiņas. Iejāj mājiņu pagalmā, apskatas: visur glītība, spodrība, pilnība, bet cilvēka neviena. Viņš domā: „Kad nu nav, nav neviena cilvēka — vedīšu zirgu pajumtā sakopt un iešu istabā, vai tur kādu nemanīs. Ieved zirgu stallī, atron: silē auzas, siens redelēs, zirgu sega vadzī, viss nolikts, tīri itkā viņa zirgs būtu gaidīts vien. Nu ieies istabā, te atkal: galds apklāts, ēdieni nolikti, dzērieni ielieti, gulta uzčabināta, tikai jāēd un jāguļ. Zināms, ko tad atkal gan gaidīt, tūliņ paēd, nodzej-as un liekas gulēt. No rīta vecākais dēls jās tāļāk un satiek, tādu gabaliņu aiz mājiņām, vecu vīru. Vīriņš vaicā: „Dēls, kurp jādams?“

„Pasaulē gudrībā pieņemties, tēt!“

„Nūja, tad klausi manam padomam: tur turpmāk gadīsies zelta tilts, aiz tilta dārzs un dārzā trīs skaistas puķes; tās puķes tu neplūci, dēls!“ „Labi!“ vecākais dēls atsaka un aizjāj aulekšiem pie zelta tilta. Bij gan varens tilts: tā mirdz un laistas, ka acis vien bīstas. Pārjāj tiltam, ierauga skaistu dārzu; dārza vidū zelta pils un pie pils logiem trīs zelta puķes. Zelta puķes žēlā balsī lūdzas: „Puisīti, brālīti, noplūci mūs, noplūci mūs!“ Šis gan atbild: „Vecais man teica, lai neplūcu jūs!“ bet nelīdz, lūdzas un lūdzas: „Noplūci mūs, noplūci mūs!“ Vecākais dēls domā: „Ja tā lūdzas — būs jāplūc! un kas var zināt, vai vecais — manu laimi skauzdams — neaizliedza plūkt?“ Viņš noplūc. Bet līdz to darījis, pats plūcējs saplok pie zemes un paliek ar visu kumeļu par melnu akmeni.

Pēc kāda laika otrs dēls lūdzas tēvam: „Dodi man pilnu zutni naudas, dodi labu zirgu — jāšu pasaulē gudrībā pieņemties.“ Labi, — tēvs iedod naudu, iedod zirgu un izvada pa vārtiem, lai nu jāj. Otrs dēls jāj vienu dienu, jāj otru dienu — veicas itin brangi; bet trešo dienu iejāj mežā un nu sāk maldīties, galu ņemdams. Beidzot lielām mokām izkulsies mežam cauri un ieraudzīs nelielas mājiņas. Iejāj pagalmā, apskatas: visur spodrība, glītība, pilnība, bet cilvēka neviena. Viņš domā: „Kad nu nav, nav neviena cilvēka, vedīšu zirgu pajumtā sakopt un iešu istabā, varbūt, tur kādu manīs.“ Ieved zirgu stallī, atron: silē auzas, siens redelēs, zirgu sega vadzī, viss nolikts, tīri it kā viņa zirgs jau gaidīts būtu. Nu ieies istabā, te atkal: galds apklāts, ēdieni salikti, dzērieni ielieti, gulta uzčubināta, jāsaka: ēdi un guli, cik patīk un kā patīk. Un, zināms, tūliņ ēda ari un tad likās gulēt.

No rīta otrs dēls jāja tāļāk un satika vecu vīru; tas vaicā: „Dēls, kurp jādams?“

„Jāšu pasaulē gudrībā pieņemties, tēt!“

„Nūja, labi, labi, bet tad klausi manam padomam: tur turpmāk gadīsies zelta tilts, aiz tilta dārzs un dārzā trīs zelta puķes; tās puķes tu neplūci, dēls!“

„Labi!“ otrs dēls atsaka un aizjāj aulekšiem pie zelta tilta. Bij gan varens tilts: tā mirdz un laistas, ka acis vien bīstas. Pārjāj tiltam, ierauga: skaistā dārza vidū tāda zelta pils, lai acis mielojas, bet pie pils logiem trīs zelta puķes. Tās lūdzas žēli, žēli: „Puisīti, brālīt, noplūci mūs, noplūci mūs!“ Šis gan atbild: „Vecais teica, lai neplūcu jūs!“ bet nelīdz, lūdzas un lūdzas: „Noplūci mūs, noplūci mūs!“ Otrs dēls domā: „Ja tā lūdzas — būs jāplūc! un ej nu sazini, varbūt, vecais tikai — manu laimi skauzdams — aizliedza plūkt?“

Viņš noplūc. Bet līdz to padarījis, pats plūcējs saplok pie zemes un paliek ar visu kumeļu par melnu akmeni.

Pēc kāda laika muļķītis lūdzas tēvam:

Tēt mīļais! man rādījās sapņos, ka jājāj pasaulē brāļi pestīt!“

Ej, muļķi, ej, ja tie paši neizpestīsies, kur tu viņus, tāds nejēga, jaudāsi pestīt.“

„Nekā, tēt, nekā, es jāšu un jāšu!“

„Nu, manis dēļ, ja tā plijies, jāji ari! Še tev trīs naudas gabali un mūsu vecais zirgs, vairāk naudas nejēgsi pieglabāt, labāka zirga nespēsi ievaldīt.“ Labi, Muļķītis lec tam pašam zirgam mugurā un aizjāj dziedādams. Jāj vienu dienu, jāj otru dienu — veicas itin brangi; bet trešo dienu gadas mežs un nu sāk maldīties, galu ņemdams. Beidzot, lielām mokām izkulsies taču mežam cauri un ieraudzīs nelielas mājiņas. Iejāj pagalmā, apskatas: visur spodrība, giītība, pilnība, bet cilvēka neviena. Viņš domā: Kad nu nav nav neviena cilvēka, vedīšu zirgu pajumtā sakopt un iešu istabā, varbūt, tur kādu manīs. Ieved zirgu stalli, viss nolikts gatavs, tīri itkā viņa zirgs jau gaidīts būtu. Nu ieies istabā, te atkal: galds apklāts, ēdieni salikti,, dzērieni ielieti, gulta uzčubināta, jāsaka: ēdi un guli, cik patīk. Zināms, tūliņ ēda ari un tad likās gulēt.

No rīta muļķītis jāja tāļāk un satika vecu vīru; tas vaicā: „Dēls, kurp jādams?“

„Jāšu pasaulē brāļus pestīt!“

„Nuja, jāji, jāji, bet tad klausi manam padomam: tur turpmāk gadīsies zelta tilts, aiz tilta dārzs un dārzā trīs zelta puķes; tās puķes neplūci! un, ja tev vēl kur padoma ievajagas, atjāji tikai pie manis, mazajās mājiņās, aprunāties.“

„Paldies! tēt!“ muļķītis patencina un aizjāj aulekšiem pie zelta tilta. Bij gan varens tilts: tā mirdz un laistas, ka acis vien bīstas. Pārjāj tiltam, ierauga skaistu dārzu un dārza vidū tādu zelta pili, lai acis mielojas, bet pie pils logiem trīs zelta puķes. Puķes lūdzas žēli, žēli : „Puisīti, brālīti, noplūci mūs, noplūci mūs 1.“ Bet muļķītis atbild: „Puķītes daiļās — neplūkšu jūs, neplūkšu jūs!“ Gan zelta puķes salūdzās līdz vēlam vakaram; bet velti, muļķītis, pa dārzu staigādams, bieži jo bieži atbild: „Puķītes daiļās — neplūkšu jūs, neplūkšu jūs!“

Vakarā muļķītis sapin zirgu dārzā un pats ieies zelta pilī dusēt Bet līdz paceļ pils durvīm kliņķi, izskrien melns suns ar atslēgu virkni pretim: lai ņemot atslēgas, lai atslēdzot visas istabas un lai ņemot, kādas mantas vien kārojot. Muļķītis atslēdz pirmo istabu, tā pilna visādiem dārgumiem. Suns saka: „Ņemi nu! — Te jau tā vēl paliks pārpilnība.“ Bet muļķītis atteic: „Man mantas nevajaga, ne ņemšu ne!“ Atslēdz otru istabu, tā pilna sudraba. Suns skubina: „Grābi nu! ir tad paliks pārpilnība.“ Bet. muļķītis atteic: „Man sudraba nevajaga, ne grābšu ne!“ Atslēdz trešo istabu, tā pilna zelta. Suns skubina: „Grābi nu! ir tad paliks pārpilnība.“ Muļķītis atteic: „Man zelta nevajaga, ne grābšu ne!“ Atslēdz ceturto istabu, suns pazudis; bet istabas vidū ierauga zelta gultu un gultā daiļu meitu aizmigušu burvju miegā. Muļķītis modina gulētāju, nevar uzmodināt. Te paskatas sāņus — ierauga uz zelta galda meitas zelta matus nogriestus. „Ai!“ viņš domā, „tādi vareni zelta mati, kas tos būtu apskaudis! mazākais, nabadzītei, jāpārklāj mati tāpat pār pliko galvu, lai tad ari guf, kamēr izguļas.“ Muļķītis apsedz meitas pliko galvu ar zelta matiem un, nu noglauda viegli, lai netraucē miegu; bet taī pašā acumirklī gulētāja atdara acis un smaida tik mīlīgi, ka ari šim smaidi ronas uz lūpām. Un muļķītis palika tai pašā istabā, tai pašā gultā nakti pārgulēt. Gulēja, gulēja līdz pašai pusnaktij; te piepeši troksnis, kur gadījies, kur ne — atskanēja pilī. Muļķītis paver acis — vai akls! visas tās dārgās mantas, ko suns bij dāvājis, pārvērtušās par nikniem nezvēriem un tiecas šo gan baidīt, gan kaitināt, lai turētos pretim, vai aiztiktu ar ieročiem. Bet muļķītis darija gudri, atteikdams nezvēriem īsi: „Jūs variet trakot, es gulēšu miegu!“

Nezvēri iztrakojas līdz gaismai un tad pazūd. Bet muļķītis paņem pils atslēgas, aizslēdz visas durvis kā bijis, atdod atslēgu virkni sunim un pats iziet dārzā. Līdz dārzā izgājis, trīs zelta puķes atkal lūdzas: „Puisīti, brālīti, noplūci mūs, noplūci mūs!“ Muļķītis atbild: „Puķītes daiļās, neplūkšu jūs, neplūkšu jūs!“ un tikai»staigā pa dārzu domādams: vai palikt vēl teitan, vai jāt tāļāk? Tā prātojot pagāja diena, pienāca vakars. Muļķītis pārdomā: ,,Ku nu vairs aizjāšu! gulēšu nakti tepat dārzā, zelta zālē!“ Labi, apgūlās zālē. Bet līdz labi acis aizvērās — atlaižas divi balti balodīši (tās bij brāļu dvēseles) un modina un knābā, ka ne brītiņu miera dabūt. Muļķītis gan gaiņā, gan dzenā, bet baloži palaižas, palaižas, klāt atkal. Beidzot nevar vairs apnesties: saķer baložus, aiznes pie zelta tilta un iesviež upē, lai slīkst, ja nemāk peldēt! Nu liekas gulēt par jaunu un tad dabūja piemigt. No rīta, līdz acis vaļā, trīs zelta puķes atkal lūdzas:

„Puisīti, brālīti, noplūci mūs, noplūci mūs!“ Muļķītis gan atsaka: „Neplūkšu jūs!“ bet šīs neatlaižas un neatlaižas lūgties. Beidzot muļķītis sadusmojas, paņem savu zirgu un aiziet pie zelta tilta mieru meklēt. Bet nu nevar izprātot: vai palikt pie zelta tilta, vai jāt tāļāk? Tā prātojot pagāja diena, pienāca vakars. Kur nu vairs aizjāsi — jāguļ turpat pie tilta par nakti. Bet līdz labi acis aizvērās, saronas upē meitu pulks un sāk tik jauki dziedāt, ka nemaz atklausīties. Muļķītis paliecas labi un skatīsies, ko šīs upē īsti dara? Ko nu dara: tāpat pļunčojas, maļas, peld šurpu, turpu un tikai dzied un aicina: lai nākot pie viņām, lai palīdzot iztapt no upes! Bet muļķītis atteic: „Neesmu peldētājs, nevaru līdzēt!“ Nu meitas vēl citādi sāk labināt muļķi; viņas dzied: „Re, kur mums baloži, tavu brāļu dvēseles, ko viņā naktī upē slīcināji; tām taču nāksi gan pakaļ?“ Bet muļķītis atbild: „Neesmu peldētājs! bet abus baložus, manu brāļu dvēseles, laidiet tikai vaļā, tie paši atlaidīsies pie manis!“ Meitas palaida baložus spārnos un tūliņ abi divi ielaidās muļķītim rokās. Nabadziņš nezināja, ko ar baložiem darit, ko iesākt? Bet meitas, par laimi, peldēja lejup un dziedāja šādus vārdus: lai muļķītis nākamā rītā, saulītei lecot apskrejot trīs reiz pa sauli zelta pilij riņķī un tad lai nosēžoties uz tiem diviem melniem akmiņiem asaras raudāt, gan tad tāļāk redzēšot. Labi, — saulei lecot muļķītis skrien uz sava zirga trīs reiz pilij riņķī. Līdz trešo reizi apjājis, te noiet kā migla no acim un tūdaļ iesitas prātā, ka aizmirsis zelta pilī piemiņu atstāt. Nu gudro: kādu piemiņu atstāt, kādu neatstāt? Beidzot sagudro zelta durvju palodā ierakstīt savu paša vaigu. To padarījis, sēdās uz akmiņiem, raudāja asaras un slacīja tos ilgu laiku no vietas. No asarām akmeņi palika mīksti kā miesa, bet dzīvību vēl nemanīja.

Nu izlaida Daložus no rokām; tie ielidinājās nedzīvās miesās un tūdaļ radās dzīvība: brāļi atmodās ar visiem zirgiem. Prieki bij lieli tagad: gudrie apkampa muļķīti un tencināja, pie zemes liekdamies. Bet muļķītis itin dzestri atsaka „Ko tik daudz tencināt, jāsim labāk mājā pie tēva ur ceļā pārgulēsim mazajās mājiņās, kur vecais vīrs man padomus piedeva.“ Labi, — visi trīs salec zirgos un jāj mājā. Atjāj pie mājiņām — vecais virs priecājas: „Labi, dēls, labi, tu esi vīra vērts! Bet nu ari steidzies mājā, jo tēvs pie nāves slims. Tomēr nebēdā daudz?: iedošu tev divējādas zāles. — Vienā trauciņā būs tādas: ja uzpilina pilienu cilvēkam, tūdaļ pagalam, bet otrā trauciņā tādas: ja uzpilina mirušam cilvēkam, tūdaļ dzīvs. Šīs nelabās zāles paglabā kreisā kabatā un labās turi labā kabatā. Mājā uzpilini tēvam no labās kabatas, būs vesels, to galvoju.“

No rīta visi trīs brāļi steidzās pie tēva. Bet tālajā ceļa pienaca vakars: bij jāliekas pusceļā dusēt. Guļot gudriem brāļiem iesitās nelabas

domas prātā: viņi norunāja zāles muļķīša kabatās, kamēr aizmidzis, pārmainīt, lai pasaules priekšā nespētu lielīties, ka viņus glābis, tēvu glābis, visus, visus glābis. Otrā dienā pārjāj mājā — tēvs jau gandrīz dziest ārā. Muļķītis nu knaši vien ar zālēm palīgā; bet, kā uzpilināja no labās kabatas, tēvs izdziest. Nu, zināms, gudriem brāļiem lielas mutes: atgrūž muļķīti nost, lai dodot zāles viņiem! ko neprātīgi grābstoties, kas neprot, ne iesākt ne pabeigt! Muļķītis sabijies nezin ko atteikt, ko ne: atdod ari abējas zāles. Bet gan šie zin, kur labās, kur nelabās. Un kā nu uzpilina tēvam, tēvs dzīvs. Gudrie tūdaļ steidz tēvam iestāstīt gaj-as regas: kā muļķītis viņu nozāļojis, ka netaupījis ne tēva dzīvību un kā neka. Tēvs par tādu nekrietnību nejauki sapīkst un sausās dusmās pasauc sulaini: lai vedot muļķīti mežā nonāvēt un divu pirkstu nogaļus un sirdi lai pārnesot viņam par zīmi. Sulainim jāved,, ko darīsi: pats ķēniņš licis! Bet mežā muļķītis lūdzas bez gala: lai tas divus pirkstus cērtot, par to nekas, bet lai dzīvību saudzējot, viņš nozvēras, ka nerādīsies tēvam pazīstams un tādēļ sulainim viegla lieta: lai nokauj sunīti, izņem tam sirdi un kopā ar pirkstu nogaļiem piemāna bārgo tēvu. Labi. Kas sulainim vajadzība cilvēkam dzīvību laupīt? — Viņš mierā.

Muļķītis nu aiziet pa mežu vien svešumā jaunu laimi meklēt, vai mazākais uzturu nopelnīt. Bet ķēniņa dēla drēbēs grūta lieta maizi pelnīt; katrs tūliņ taujā: kur tāds tik dziļi grimis, ka ne maizes pie dvēseles? Tādēļ muļķītis apdomā: „Labāk par nabagu pārģērbsies, tad būs vieglāki atrast darbu.“ Par laimi jau otrā dienā tas satiek nabagu un nu kaulējas samainīt drēbes. Bet nabags nav muļķis: vai būšot piedevas, tad ja? Neko darīt, muļķītis izvelk tos trīs naudas gabalus, savu ceļa naudu, ko toreiz tēvs tam bij devis un piedāvā nabagam. Nabags mierā. Nu samaina drēbes. Nabags aiziet dziedādams par tik brangu ķērienu un nodomā: „Pasaulē ari spožās drēbēs muļķu diezgan!“ Bet muļķītis, nabaga drēbēs, maldas šurp, maldas turp; beidzot iemaldas tēva sētā un apvaicājas: vai nevajagot strādnieka? Tēvam ne jausmas, kā tas viņa dēls, viņš atbild centri: „Kas tāds nabags par strādnieku! ja vari par zirgu ganu izkalpot, tad manis dēļ!“ Labi. — Muļķītis salīgst pie tēva par zirgu ganu un sadzīvo veselu gadu.

Bet tur, zelta pilī, kur pērn muļķītis pie apburtās meitas par nakti bij gulējis, tur gada beigās notika savādas lietas: apburtai meitai piedzima dēls, — puika, kā ābols, un caur to meita atkal bij tikusi cilvēku kārtā; apbūrums nobeidzās. Un nevien meita bij atburta. Visā pils apkārtnē burvība nozuda: visi ciņi, visi akmeņi, pārvērtās par pavalstniekiem un meitu godināja par ķēniņieni. Bet jaunā ķēniņiene ieraudzīja virs durvju palodas glābēja vaigu, ierakstītu zelta pils sienā. Viņa tūdaļ izlaiž pa pasauli ziņu, lai glābējs nekavējas zelta pilī par ķēniņu nākt. Šī ziņa ari atnāk pie muļķīša tēva. Tēvs prasa gudriem brāļiem: „Jūs izglābāt mani no nāves; vai neesat glābuši ari zelta pilī vēl ko?“

„Glābām gan!“ šie melo.

„Nu tad eita, ko kavējaties, eita uz turieni par ķēniņiem; kurš no no abiem jaunai ķēniņienei labāki patiks, tas paliek tur, otrs lai nāk atpakaļ.“

Labi, — šie poš ari projām. Aiziet tur — ķēniņiene saka: „Jūs neesiet īstie, jo redziet, tur palodā to ģīmi —’tādam vajaga būt. Bet man kāzās vajadzēs sulaiņu; paliekiet tādēļ par sulaiņiem teitan — projām vairs netiekiet!“ Neko darīt — bij jāpaliek sulaiņu kārtā. Nu jaunā ķēniņiene izlaiž vēl otrreiz pa pasauli ziņu. Šī ziņa, par laimi, nonāk āri zirgu gana ausīs. Zirgu gans domā: „Ko nu vairs gaidīt.— Steigšos turp!“ Aiziet: ķēniņiene paskatas palodā — ja: „Tu esi īstais!“

Nu rīkoja kāzas, lielas brašas kāzas. Kāzās, zināms, ari ķēniņu — muļķīša tēvu — ataicināja. Bet kā vecais izbrīnojās, atrazdams vecākos dēlus sulaiņu kārtā, bet zirgu ganu ķēniņa godā. Zirgu gans ari neslēpās vairs: izstāstīja visu tēvam kā noticis un rādīja abus pirkstus, ko netaisno brāļu labad zaudējis. Vecais, to * dzirdot, gribēja pārskaisties uz abiem vecākiem dēliem; bet muļķītis atteica: „Lai aizmirstam kāzās nelāgas lietas! kas bijis bijis, piedodu viņiem.“

īststatens.

Viens ķēniņš sarietējis ar velnu tā: trijās dienās velnam jāuzcērt vaska pils ar zelta gaili galā, un ķēniņam atkal jāuzmin velna vārds; bet ja ķēniņš neuzminētu, tad velns dabū ķēniņa valstī veseiu novadu ar visiem cilvēkiem par to, ka pili cēlis. Labi. — Otrā dienā abi stājušies pie darba; velns rāvies nosvīdis pili celdams, un ķēniņš, galvu nodūris, minstinājies velna vārdu. Tomēr velnam divās dienās vaska pils jau gatava. — Trešā dienā tikai vēl vajadzējis zelta gailim aiziet pakaļ. Bet ķēniņam velna vārds nešaujas un nešaujas prātā. Viņš bēdājies. „Eh! kam tā maz vajadzēja derēt: lai nu tas novads, kur novads, bet kur mani ļautiņi! Labāk atdotu kuram katram apsolīto novadu, ja tikai velna vārdu kāds uzminētu.“

Te — par laimi — taī pašā dienā iegadījies nabagam pret vakaru ar savu skalu ķēvīti caur mežu braukt. Nezin, vai gribējis žagarus, vai ko tur pārvest. Bet ķēvene nespēkā, ik pakāpusi soļus pieci, ik apstājusies, un nabags notūļojies apnicis: nemaz uz priekšu padabūt. Tornēr šoreiz tas bij labi: jo, kamēr ķēvene vienā gabalā pūtusies, nabagam atlicies laika pie veca, doba ozola atsēsties, un tur nu tas piepeši izdzirdējis iekšpusē dziedam: „Aija, aija, lingu, langu! rītu pārnāks Iststātens! — Rītu pārnāks Iststātens, — novadeli nopelnījis, pilsēteli uztaisījis.“

Nabags, to dzirdēdams, nodomājis: „Nu saprotu: — velns ceļ ķēniņam vaska pili un rītu tas pārnāks; bet ķēniņam jāmin velna vārds un velna vārds ir: Iststātens.“

Tūliņ nabags izgāzis žagarus un steidzies pie ķēniņa, cik jau vien skalu ķēvīte jaudājusi. Aizbraucis tur, ķēvene slapja kā izpeldināta.

Nu, ko nu teiks tūliņ, tas neklājas: labāk uzmaucis zir&elim oderi un pats durvju priekšā sācis pātarus skaitīt tiem vārdiem: „Aija, aija, lingu langu! rītu pārnāks iststātens. Rītu pārnāks Iststātens, — novadeli nopelnījis, pilsēteli uztaisījis.“

Te ķēniņa sulainis jau pavēris durvis, pikti uzsaukdams: „Ko tu, nabags, te gaudi, vai neiesi proiam! Iznāks ķēniņš, tad redzēsi gan.“ Bet nabags to nemaz nemož — tikai skaita savu: „Aija, aija, lingu, langu.“

Te iznāks pats ķēniņš: „Nabags, ko tu te skaiti?“

„Skaitu velna pātarus: aija, aija, lingu, langu! rītu pārnāks īststātens. Rītu pārnāks Iststātens, novadeli nopelnījis, pilsēteli uztaisījis.“ „Kas tas par īststāteni?“

„Tas velna vārds!“

„Kura velna?“

„Tā velna, kas vaska pili cēlis.“

„Ej jele ej? kā tu to zini?“

„Man pateica ozols, es pateicu ķēniņam.“

„Vai traks, tad nāci iekšā! ja rītu tā būs patiesība, tad novadu tu dabūsi: — būsi bagāts vīrs."

Labi, — nabags iegājis pie ķēniņa un nu abi divi ar ķēniņu gaidīs rītu. Rītā velns ar zelta gaili klāt un tūliņ uzceļ jumta galā. Zelta gailis jumta galā dzied kā bailes; bet velns ieskrien pie ķēniņa: h Nu, mans darbs pabeigts, atdodi novadu jeb pasaki manu vārdu !‘

„Tavu vārdu? — Tu jau esi Iststātens!'

„Ja, ja, ja — Iststātens, Iststātens!“ velns iesaucies vien un nozudis

kā dūmi.

Ķēniņš par to vareni priecājies un tūdaļ atdevis nabagam solito novadu ar visiem ļaudīm.

.

Princese zirga ribas.

Vecos laikos kādam ķēniņam bij dzidrs avots, no kūja sev dzeramo ūdeni smēlis. Bet vēlāk velns apoda šo avotu un sāka ari tur dzert. Tas ķēniņam nepatika. — Viņš gudroja velnu pārmācīt: ielika avotā katlu, pielēja ar vīnu — lai nu dzer, lai. Otrā dienā velns atlīda pie avota, sadzērās vīnu un piedzēris nokrita turpat, dzērumu izgulēt. Bet guļot velns briesmīgi krāca. Ķēniņš, to padzirdējis, aizskrēja ar ļaudīm, ieraka lielu dzelzs stabu, ievilka dzelzs važas velnam nāsīs un piesēja pie staba. Otrā rītā velns atmodies iesāka trakot: gan raustīja važas, gan spārdīja stabu, bet velti kā velti. Labi iztrakojies, aprima beidzot itin slābans.

Bet taī dienā ķēniņam piedzima jauns dēls un dzimstot ķēniņš bij nodzirdējis tādu lēmumu: „Šis ķēniņa bērns dienās apņems to nabaga vīra meitu, kas viņpus meža sakritušā būdiņā šūpulī guļ un šimbrīžam sešas nedēļas vecāka.“

Tāds lēmums ķēniņam nebūt nepatika. Un ko viņš dara: — aiziet pie saistītā velna, tā runādams: „Draugs, es tevi palaidīšu vaļā, ja apsolies viņpus meža kādā kritušā būdiņā mazu meiteni no šūpuļa izraut un aiznest tuksnesī, tāļā vietā kautkur nosviest,“

„Ja, tūliņ!“ velns priecīgs apņemas. Ķēniņš nu palaida velnu vaļam. Un velns čaklām kājām aizskrēja tūdaliņ meiteni zagt. Tas nu tas.

Pagāja no ši brīža divdesmit gadu. Ķēniņa dēls nu jau bij izaudzis par staltu jaunekli, lieliem miesas spēkiem un drošu sirdi: it īpaši medībās negrieza ceļu pat niknākam nezvēram.

Reiz ķēniņa dēls aizgāja atkal medīt; bet šoreiz pa meža biezumiem pats, nezin kur bij aizmaldījies un tā apmulsis, kā rniglā. Pagāja vel tādu gabalu — gadījās muklājs, kur pāri tikt nebija iespējams, cik aplami striga. Un pašā muklājā ieraudzīja meitu līdz krūtim iestrigušu; tā priecīgi lēca un plunčojās dumbrā ar rokām. Ķēniņa dēls labprāt būtu glābis meitu, bet nevarēja pa muklāju piekļūt. Beidzot gāja tāļāk un izmaldījās jūrmalā, kur ieraudzīja laivu. Nu iekāpa laivā un cēlās pār jūru, redzēt, kas viņā malā dzīvo. Bet jūras vidū piepeši uzbruka auka un trieca laivu tik ātri, ka tiešam bailes sāka mesties. Tomēr tas vēl nekas: pēc aukas uzbruka viesulis, griezdams laivu riņķī vien, riņķī vien un apreibināja braucēju pilnīgi'viņš nokrita laivā un gulēja kā pusmiris. Un vēlāk, kad negaiss bij pārgājis, ķēniņa dēls atmodās un ieraudzīja, ka laiva aizdzīta otrā jūras malā pie liela omilšu klajuma. Šinī smilšu tuksnesī neredzēja ne ēku, ne koku; tikai vareni lielu pūpēdi, tēva pirts lielumā. Piegāja pūpēdim klātāk — ierauga vēl zirgu ribas, kā redeles, saulē balinamies. Viņš pusbalsī ieteicas pats pie sevis: „Te laikam ari zvēri mājos? Kas citādi zirgu šaī klajumā būtu apēdis?“ Bet to teikdams, — dzird: — pūpēža galā atbild: „Te nav zvēru, te tikai es esmu pa dienām viena pati, pa naktim, kad tēvs pārnāk, tad esam divati.“

„Kas tu tāda esi, tur augšā?“

„To nezinu; tēvs tikai man teicis, ka mazu jau teitan atnesis, no šūpuļa izņemdams.“

„Kā tad tavu tēvu sauc?“

„Viņš pats saucas par velnu, nezinu, kā citi to dēvē. Bet svešniekus teitan tas neieredz, tādēļ paslēpies zirga ribās; vakarā, kad viņš pārradīsies, parunāšu, lai uznes zirga ribas te augšā; ribas nesdams, uznesīs nezinādams ari tevi; tad būsim pa dienu divati, kamēr tēvs pasaulē skraida; zināms, vakaros gan tev jāslēpjas ribās, lai tēvs nepamana.“ Labi, ķēniņa dēls paslēpās ribās. Vakarā pārronas velns. Meita lūdz: vai nevarot ribas uznest pūpēža galā, tur būšot viņai laba gulta. Velns nes ari ribas augšā un tam ne jausmas, ka ķēniņa dēls tur paslēpies. No rīta — kad velns bij aizkūlies pasaulē — dēls izlien no ribām un nu tikai apskatas, cik daiļa bija tā, kas izgājušā naktī ribās, pie viņa, bij gulējusi. Un neko vairāk: tūliņ bildina par līgavu.

Pagāja ilgs laiks, šie vel uz pūpēža dzīvoja lielākā laime un velns nekā nezināja no tam.

Bet mājā vecais ķēniņš gauži bēdājās pēc dēla. Gan lika izmeklēt mežu, gan purvus! nekur un nekur. Beidzot atsauca velnu un sacīja: „Mans dēls laikam miris, eji, skaiti mirušās dvēseles, vai nebūs tur!“ Velns izskaita mirušās dvēseles: — neesot! Nu ķēniņš saka: „Nevaru izprātot, kur tad viņš palicis! Vai tās nav bēdu dienas! — nu esmu bez bērna. Neko darīt, nesi tad mājā to pašu nolemto vedeklu, pieņemšu to pašu bērnu kārtā — būs taču bērns un sirds ari vairs nepārmetīs, ka toreiz pat šūpulī nevainīgu nesaudzēju.“ Labi, velns tūdaj pārlobj mājā, uzskrien pūpēdī un saka tā: „Meitiņ, sataisies, nesīšu tevi pie ķēniņa bērna vietā — tā man pavēlēja, jo tam ķēniņam esmu solījies uz vārda paklausīt, tādēļ, ka toreiz atsvabināja mani no saitēm.“

Velns paņēma ķēniņa dēla sievu mugurā un nesa pār jūj-u. Bet sieva bij gudra, viņa saka: „Ai, kā galva reibst — tūliņ būšu pagalam; nesi mani atpakaļ, līdīšu zirga ribās slēpties, ka neredzu ūdeņus, tad galva nereibs vairs.“ Velns aiznesa atpakaļ. Šī ielīda ribās pie vīra, un nu velns nezinādams vienu nesa, abus aiznesa pie ķēniņa. Bet tālajā ceļā jaunai sievai zirga ribās bij piedzimis dēliņš. Velns nesdams nekā no tam nezināja, tādēļ nolika ribas ķēniņa pilī un mierīgs pārsteidzās atpakaļ; bet, kad vecais ķēniņš ieraudzīja dēlu, dēla dēlu un vedeklu, tas asaras priekā raudāja, cik bija laimīgs.

/

Kaziņa.

Kādā pirtī dzīvojis vecs vīriņš ar savu sieviņu. Abi bijuši no iiela vecuma akli un tādēļ nevarējuši ne nu vairs ēst paraudzīt, ne siltuma piegādāt, ne gultiņas uztaisīt, ne istabiņas izslaucīt.

Savās nedienās vecīši dienu mūžu guģējušies: „Kaut jele mums bērniņš būtu, kas aptecētu un apgādātu!“

Vienu vakaru vecītim iegribējies dzert. Viņš teicis: „Redz, sieviņa, būtu nu mums maza meitiņa, tā tūlit aiztecētu uz avotiņu!“

Līdz ko vecais tos vārdus izteicis, tā ienākusi balta kaziņa, sacīdama: „Es esmu jūsu meitiņa: atnesīšu ūdeni, paraudzīšu kuramos, salasīšu sēnītes, odziņas, uztaisīšu gultiņu; izslaucīšu istabiņu!“

To dzirdēdami vecīši no prieka raudājuši. Bet kaziņa abus klusinājusi: „Kuš! kuš! kā nu tukšā dūšā raudāt! Tūlit atnesīšu ūdentiņu, paraudzīšu žagariņus, izvārīšu putriņu.“

Kaziņa uzbāzusi slaucenīti uz radziņiem, atnesusi ūdentiņu, sakūrusi uguntiņu, izvārijusi gārdu, gārdu putriņu un nolikusi vecīšiem priekšā. Vecīši paēduši kaziņai tencinādami uņ tad gulējuši taī naktī tik maigi, kā debesīs.

Tā tas gājis ilgu laiku. Te kādā dienā citas meitas norunājušas iet ogot. Kaziņa uzbāzusi ari savu vācelīti uz radziņiem un aizgājusi līdz. Līdz pusdienai citām ogotājām vācelītes bijušas tik pusē; — bet kaziņai jau pilnas.

Kaziņa nolobusi alkšņa turzu; necik ilgi turza ari pilna. Patlaban tā gribējusi otru turzu lobt; bet tai pašā brīdī laidusi spoža karīte gaj-ām un apstājusies pie kaziņas. No karītes izkāpis smalks kungs un prasījis: „Kas tur par kaziņu, ka tik daudz ogas salasi?“

„Esmu pirtinieku meitiņa, ogas lasu priekš tētiņa un māmiņas.“ Kungs nu paņēmis kaziņu, aizbraucis uz pirti pie vecajiem un solījis

lielu naudu par kaziņu. Bet vecie atteikuši: „Kaziņas nepārdodam ne par kādu naudu!“

Beidzot, kad kungs apņēmies vecīšus savā pilī uzturēt, tad vecīši pielaidušies un aizbraukuši līdz uz pili ar visu kaziņu.

Pilī vecajiem sviežās brangi: kā jau pilī.

Bet nu gadijās: kungam reiz uz veselu nedēļu jāaizbrauc. Viņš lūdz savas trīs māsas, lai kūja katra par to laiku pieņemtu kaziņu pie sevis. Abas vecākās māsas no tam negrib ne dzirdēt; jaunākai māsai cita sirds: ta pieņem labprāt un vēl guldina uz zīda spilventiņu. Otrā nedēļā kungs pārbrauc un pasaka māsām, ka tai un tai muižā lieliskas dzīfas — lai tik nu taisoties. Dzīfu dienā vecākās māsas jau itin agri

papēžus vien min; bet jaunākā atsaka brālim: „Brauci, brauci tu ar māsām, es palikšu mājā pie kaziņas!“

Šie trīsi aizbrauc. Vakarā, tumsai metoties, kaziņa saka: „Māsiņ, vai nebrauksim mēs lai uz dzirām?“

To dzirdēdama jaunākā māsa saraujās, jo tai nebij ne prātā nācis ka kaziņa ir runāt māk.

„Vai, kaziņa, kā man tas nebija ne prātā no tevis valodiņu dzirdēt.“ „Lai, lai, māsiņ, tik nesaki to savām māsām; tavs brālis gan to zin, bet tas cieši apņēmies to nevienam neteikt. Tavām māsām cieta sirds: ar tām man netīk ielaisties. Bet saki: vai brauksim?“

„Brauktu gan; kā lai aiztiek?“

„Nekas, — pagaidi!“

Kaziņa nu aiztek laukā un iebrēcās. Tā tūlit sudraba karīte klāt, četriem zirgiem, diviem kučieriem, diviem sulaiņiem. Sulaiņi ienes abām sudraba drānas; kaziņa norauj savu kažociņu, satin to un paglabā, uzvelk sudraba drānas un pārvēršas par daiļu meiču. Kutčieri nu tik noplīkšķina pātagas un viens divi karīte dzīrās klāt. Ieiet iekšā: visi kungi saplok un nevar izbrīnoties, no kuras zemes tādas atbraukušas. Kaziņas kungs paņem kaziņu uz deju un domā pats pie sevis: „Ja varētu šo daiļo meiču dabūt, tad tūlit precētu 1“ Viņš sāk apprasīties; bet šī neteic ne pagalam, no kurienes tāda. Nu kad neteic, tad kungam cits padoms pie rokas: viņš klusu pavēl diviem jātniekiem gataviem būt un pēc dzīrām sudraba karītei pakaļ dzīties, lai zinātu, kur karīte paliek. Bet ir tas neizdodās, jo sudraba karīte acumirklī nozūd, ka nedabū ne apskatīties.

Šīs divas jau sen mājā, sen pārģērbušās, sen izgulējušās; turpretim kungs ar savām māsām tik otrā rītā pārronās.

Vecākās māsas vēl nebij ne pār slieksni pārkāpušas, kad tūlit pirmais vārds: „Vai, māsiņ, ko mēs redzējām: tur atbrauca sudrabota karīte, sudrabotām princesēm; gribējām gan izzināt, no kurienes tās tādas, bet nevarējām un nevarējām: aizgāja, kā viesulis. Vai, māsiņ, kas tev to deva redzēt!“ ,

„Lai, lai, kas tad no lielas redzēšanas atkal nu ir!“

Pēc kāda laika cits kungs atkal tura lielas dzītas; pats ķēniņa dēls ari tur ielūgts. Dzīru dienā vecākās māsas itin agri papēžus vien min ; bet jaunākā atsaka brālim: „Brauci, brauci ar māsām; es palikšu pie kaziņas.“ ,

Šie aizbrauc. Tumsai metoties kaziņa iztek laukā, iebrēcās, un te tūtit zelta karīte, četriem zirgiem, diviem kučieriem, diviem sulaiņiem klāt. Sulaiņi ienes zelta drānas; kaziņa norauj savu kažociņu, satin to un paglabā, uzvelk zelta drānas un pārvēršās par staltu meiču. Kučieri nu tik nopļiukšķina pātagas un viens divi karīte dzīrās klāt. Ieiet iekšā: visi saplok un nevar izbrīnoties, no kuras zemes tādas atbraukušas. Kaziņas kungs paņem kaziņu uz deju un ķēniņa dēls kaziņas kunga jaunāko māsu. Dejojot abi, tā kaziņas kungs, kā ķēniņa dēls — domā: ,,Kaut varētu tādu skaistuli reiz par sievu dabūt.“

Ķēniņa dēlam patik kaziņas kunga māsa, kaziņas kungam tā, kura jau viņreiz patika. Tomēr, ko tas viss palīdz: šīs nesakās un nesakās, no kurienes tādas. Nospriež atkal jātniekus pakaļ laist; bet velti: karīte pazūd, kā miglā!

Otrā dienā vecākās māsas pārbrauc un stāsta: „Vai, māsiņ, ko mēs redzējām: tagad atbrauca zelta karīte, ar zelta princesēm; bet, kur viņas, palika, 4o nezinām. Gan gribēja pats ķēniņa dēls izzināt — nelīdzēja. Kas tev to deva redzēt?“

„Lai, lai, kas tad nu no lielas redzēšanas atlec!“

Pēc kādā laika pats ķēniņa dēls taisa dzīrās un salūdz visuvisādus. Dzīru dienā vecākās māsas itin agri papēžus vien min; bet jaunākā māsa atsaka brālim: Brauci, brauci tu viens pats ar māsām; es palikšu pie kaziņas!“’

Šie aizbrauc. Tumsai metoties kaziņa saka uz jaunāko māsu: „Vai zini, māsiņ, šovakar mans laiks nobeidzas par kaziņu būt. Tagad dimanta drēbes apvilkšu un tad ari viņas valkāšu; tu tāpat. Kaziņas kažociņu ietīšu lakatiņā, iedošu sulainim un kamēr mēs uz dzīrām būsim — lai sulainis kažociņu sadedzina.“ Kaziņa,, nu iztek laukā, iebrēcas, un tā tūlit dimanta kariete, četriem dimanta zirgiem, diviem kučieriem, trijiem sulaiņiem, klāt. Tam vienam sulainim kaziņa iedod drānu kušķīti

un nosaka tā: „Šo kušķīti tu sadedzini, kamēr mēs abas uz dzirām esam. Bet, neskaties, kas tur ietīts; citādi tu nelaimīgs uz visu mūžu!“ To sakot, abas dimanta drēbēs iekāpj karītē un viens divi nolaiž ķēniņa dēla pilī. Ieiet iekšžĻ: visi saplok un nevar izbrīnoties, no kuras zemes tādas gadījušās. Kaziņas kungs paņem kaziņu uz deju un iečukst ausī: „Kaut varētu tevi par sievu dabūt!“

Ķēniņa dēls paņēmis kaziņas kunga jaunāko māsu uz deju un iečukst ari tai ausī: „Kaut varētu tevi par sievu dabūt!“

Bet līdz ko abi šos vārdus izteikuši, te kaziņa pietek jaunākai māsai klāt un iečukst: „Brauksim tūlit mājā, jo mana kaziņas āda rūk rukumā!“ Acumirklī šīs pasūd, ka nedabū ne apskatīties.

No rita kungs pārbrauc pie beigām nobēdājies. Jaunākā māsa iztek dimanta drēbēs brālim pretim un prasa: „Brālīt, vai nu gribi savu kaziņu redzēt?“

„Gribu, gribu; bet saki man, kurtu tādās drēbēs ietiki? Vai nebiji tā, kura vakar ķēniņa dēlam nozuda?“

Lai nu kā; bet vai gribi, lai tagad tev tavu kaziņu parādu?“

Kamēr šie tā runā, kaziņa iznāk un parādās kungam. Kungs, to redzēdams, priekos noģībst. Jaunākā māsa nu ņēmās visu izstāstīt. Visi priecājās; tik vecākajām māsām nebij labi ap dūšu: viņas knaibija pirkstu un nožēloja, ka pret kaziņu tādas bijušas.

Otrā dienā ķēniņa dēls, visu to dzirdēt dabūjis, kunga pilī klāt un tūlit sarunā kāzas taisīt. Tās tik bija kāzas: ķēniņa dēls ar jaunāko kunga māsu sēdēja vienā galda galā, kungs ar savu senāko kaziņu otrā galda galā. .

Abi vecīši, senākie pirtnieki, ari bij kāzās. Kungs diezgan nevarēja vecīšiem patencināt, ka toreiz neliegušies ar savu kaziņu uz pili nākt. —

.

Škaudamas zāles.

'ādā mazā mājiņā dzīvojusi atraitne ar savu meitu un dēlu. Dēls vēl bijis puika gados, bet meita jau pieaugusi. Vaigs tai bijis tik skaists un augumiņš tik slaiks, ka prieks ko skatīties. Tik viena nelaime.: meita bijusi par daudz dusmīga. Tā jau mēdz pa laikam būt: daiļam daiļa indeve, ko tur darīt! Māte gan spiedusi, lai meita precoties, jo domājusi: ja apprecēsies, gan tad vīrs izdzīs dusmīgo prātu, bet meita no tam ne dzirdēt: kurš puisis nācis bildināt, to izdzinusi ar bīsteklu laukā. Reiz atnācis krietns tēva dēls

daiļo meiču bildināt, bet meita teikusi: „Ja, ja — tūlit!“ Izskrējusi namā, pagrābusi bīsteklu un izdzinusi puisi ar kaunu laukā. Puisis aizsedzis acis un gājis sarkans, kā vēzis uz mājām. Uz ceja tas saticis vecu nabagu. Nabags prasījis: „Kas tev, puisīt, par nelaimi? Kādēļ tāds modīgs esi?“

Tā un tā, puisis izstāstījis.

„Ak kas par niekiem!“ nabags atteicis, „es apgalvoju, ka meita pie manis veca nabaga nāktu, ne vēl pie tevis jauna puiša.“

„To neticu!“ puisis atbildēja.

„Nu, tad parādīšu to! Tūlit iešu uz mājiņām meitu bildināt.“

Puisis pasmējies un neticējis. Bet nabags, vairāk neka neatteikdams, gājis taisni pie meitas projām. Iegājis iekšā, nosēdies pie krāsns un nerunājis ne vārda. Uz reizi iznākusi atraitne un sniegusi nabagam maizes riecienu. Bet nabags atteicis: „Neesmu nācis, mīļā māmiņ, ubagot, bet esmu nācis tavu daiļo meitiņu par sievu bildināt.“

To dzirdēdama, meita palikusi zila no dusmām. Izskrējusi pēc bīstekļa un izdzinusi nabagu laukā. Nabags — vienu spērienu dabūjis — sakritis četrrāpus un rāpies, kā šunelis pār slieksni. Bet to tas tikai darījis izgudrēm, jo rāpjoties pabāzis apakš sliekšņa šķaudāmās zāles un tad aizgājis, ne ardievas neteicis.

Pēc kāda laika atraitne teikusi uz meitu: „Meitiņ, bērniņ, izeij sapūti pavārdā uguni — jāuzsilda ēdiens!“

Meita gājusi. Bet līdz ko bijusi pār slieksni pāri, tā sākusi šķaudīt: ači! aci! Sākusi uguni pūst, bet, kā pūš, tā: ači! kā pūš, tā: ači! kā pūš, tā: ači! Nu skrējusipie mātes iekšā, teikdama: „Māmiņ, ači! nevaru, ačii uguni, ači! iepūst, ači!“

„Lai, lai, meitiņ, pāries. — Atsēdies, pasit pie krūtīm. Dēliņ eij tu māsiņas vietā uguni iepūst!“

Iegājis dēls, bet tas pats: līdz ko sācis pūst, tā: ači, un ači! Tas skrējis ari pie mātes iekšā, teikdams: „Māmiņ ači. nevaru, ači! uguni, ači! iepūst, ači!“

Māte domājusi: ,.Tata brīnum — jāiet pašai!“ Izgājusi, bet tāpat: līdz ko sākusi pūst. tā: ači! un ači! Nu māte nomanījusi, ka nabags

būs piejokojis. Tātiēļ ieskrējusi pie dēla, sacīdama: „Dēliņ aci! mīļo, ači! ņem, aci! to, aci! balto, aci! kaziņu, aci! un, aci! jāj, aci! pie, aci! labdara, ači! lai, ači! nāktu, ači! to, ači! spoku, ači! izdzīt, ači! ko, ači! nabags, ači! ielaidis, ači!“

Dēls paņēmis balto kaziņu un aizjājis pie labdara. Bijis lielas mokas, kamēr labdaris sapratis, pēc ka jājis Beidzot labdaris taisījies uz ceļu. Atjājis, — izrēgojies neko darīt. Gā .s iekšā. Bet tiko pār slieksni pāri — labdarim ta pati nelaimē klāt. Nu tas atmetis ar roku, sacīdams: „Tas, ači! stiprāks, ači! par, aci! mani ači! gādā, ači! pašu, ači! nabagu, ači! rokā, ači! un, ači! lūdzi, ači! tam, ači! lai, ači! atpestī, ači!

Neko darīt — atraitne sūtījusi dēlu, lai meklē nabagu rokā. Dēls sameklējis trīs dienas, kamēr nabagu atradis. Nu kritis klāt lūgties, lai nāktu atlaist. Nabags teicis: „Iešu gan, bet ja tava māsa nenāks pie manis, tad neatlaidīšu.“

Nabags aizgājis un noprasījis meitai īsi: „Vai nāksi pie manis?“ Ješu, ači! iešu, ači!“

Nabags izņēmis no sliekšņa apakšas šķaudāmās zāles un pataisījis visus veselus. Tagad meita prasījusi: „Nu saki, kādēļ piejokoji mūs visus?“

„Tādēļ, ka krietnu puisi un mani ar bīsteklu trenkāji,“ nabags atteicis. To dzirdēdama, meita kritusi klāt, lūgdama: viņa nebūšot vairs nekad tā darit, lai nabags atsakoties no precībām.

Nabags atteicis: „Vai domā, meitiņ, ka rnan, vecam vīram, liela vajadzība tevi precēt. — Labprāt atsakos, bet tad tev manā vietā jāprec tas puisis, ko tu viņdien ar bīsteklu aizdzini.“

„Labprāt, labprāt!“ meita iesaukusies.

„Tad labi, rītu viņu atsūtīšu. Bet to tev saku: ja vienreiz tik neklausīsi savam vīram jeb citādāki kā izrādīsi dusmīgu prātu, tad būšu atkal ar šķaudāmo nelaimi klāt.“

Meita apsolījusies vairs tā nedarīt. Trešā dienā atnācis puisis. Meita bijusi tik mīļa, tik mīļa, kā medus, l^oturējuši kāzas un dzīvojuši laimīgi.

Laimiņa un labsirdīgais puisis.

Kāds puisis salīga pie sveša ķēniņa kalpot. Šis ķēniņš bija pabeidzis tiko jaunu pili celt un puisim pirmajā dienā bij uzdots būves atliekas aizridāt. Kad viss bija kārtībā, tad ķēniņš aizmaksāja puisim labu naudu un atvēl dažas dienas atpūsties. Par savu naudu puisis tūlit pagādā labu pusdienu un domā pēc krietnām pūlēm lābi paēst. Bet līdz ko iesācis ēst, te ienāk veca sieviņa, sacīdama: „Puisīt mīļais, esmu izsalkusi daudz vairāk, nekā tu. AtJauji man paēst“.

„Labi, labi māmiņ, ja tā ta lieta, tad še, ēdi vesela“.

Sieviņa ēd, ēd: izēd visu; puisim nepaliek nekā. Pēc maltītes sieviņa saka: „Tev, puisīt, laba sirds! Nāc man līdz, gribu tev ko parādīt. Redzi, tā pils, kūjas atliekas tu aizridāji, ir celta no cietsirdīga ķēniņa rokām. Zem pils ietaisīts dziļš pagrabs. Šinī pagrabā cietsirdis glabā daiļu princesi, kuru otram ķēniņam nolaupījis. Ķēniņš pavēlēja pagrabam tik vienas durvis ietaisīt, bet man vēl otras durvis zināmas, no kufām citiem nav ne jausmas. Nāc man līdz pie tām durvīm, tad parādīšu daiļo princesi“.

Puisis aiziet līdz. Māmiņa mazu liet pavef durvis un parāda princesi. Puisim patīk daiļā princese, princesei ņiprais puisis.

Otrā dienā puisis atkal taisās pusdienu ēst. Bet līdz ko iesācis, te ta pati sieviņa klāt, sacīdama: „Puisīt mīļais, esmu izsalkusi, atļauji man paēst.“

„Labi, labi, māmiņa, ēdi vien.“

Sieviņa ēd, ēd: izēd visu; puisim nepaliek nekā. Pēc maltītes sieviņa saka: „Tev, puisīt, laba sirds! Naci man līdz, parādīšu atkal princesi.“

Puisis aiziet līdz. Māmiņa mazuliel paver durvis un parāda prin* cesi. Puisim patīk daiļā princese, princesei ņiprais puisis.

Trešā dienā puisis atkal taisijās pusdienu ēst. Bet līdz ko iesācis, te sieviņa klāt, sacīdama: „Puisīt mīļais, esmu izsalkusi, atļauji man paēst. “

„Labi, labi, māmiņa, ēdi vien.“

Sieviņa ēd, ēd: izēd visu; puisim nepaliek neka. Pēc maltītes sieviņa saka: „Tev, puisīt, laba sirds! Nāci man līdz, parādīšu atkal princesi.“ Puisis aiziet līdz. Māmiņa mazuliet paver durvis un parāda princesi. Puisim patīk daiļā princese, princesei ņiprais puisis.

„Nu,“ sieviņa saka, „tagad princesi diezgan esi redzējis. Bet, klausies, rītu cietsirdis dāvinās princesei dārgu, dārgu drāniņu. Šo drāniņu paprasīšu princesei un iedošu tev. Tu apsieni drāniņu gar kaklu un steidzies uz baznīcu. Cietsirdīgais ķēniņš ari būs baznīcā. Tas ieraudzīs dārgo drāniņu tev gaj kaklu un metīs tevi cietumā, kā katru zagli. Tomēr šinī zemē tāds likums: kas otru baznicā saņem cieti un netaisni cietumā iemet, tam jāiet uz pēdām pašam cietumā. Un par to nebēdā: netaisnību tev nepierādīs. Es pagatavošu otru tādu pašu drāniņu un atstāšu princesei vietā. Ķēniņš, pēc tam, kad tevi būs iemetis cietumā, ies princesei prasīt, lai parāda dāvināto lakatu. Princese parādīs manu lakatu, un tad ķēniņam jāiet gribot negribot pašam cietumā. Bet neļauj viņam cietumā iet: piedodi tam."

Otrā dienā sieviņa iedod puisim drāniņu. Puisis aizsien to gar kaklu, aiziet uz baznīcu un satiek pašu ķēniņu. Šis, ieraudzījis princeses drāniņu puisim gar kaklu, liek tūlit puisi saņemt un cietumā mest. Puisis aiziet uz cietumu, bet ķēniņš steidzās uz pagrabu princesei atprasīt, kā puisis pie drāniņas ticis. Bet princesei it nekā nav zudis : drāniņa, kā bijusi, tā ir. To redzēdams, ķēniņš bāls aizskrien uz cietumu, sacīdams: „Puisīt, esmu pārskatījies, ja tagad nepiedodi, tad man jāiet tavā vietā cietumā sēdēt.“

Puisis piedod. Ķēniņš puiša labsirdību tencināt tencina.

Pret vakaru sieviņa atkal pie puiša klāt. Viņa saka: „Rītu cietsirdis dāvinās princesei dārgu, dārgu gredzenu. Šo gredzenu paprasīšu princesei un iedošu tev; vietā atstāšu tādu pašu gredzenu. Uzmauci gredzenu pirkstā un ej uz baznīcu; ķēniņš ari tur būs. Viņš ieraudzīs dārgo gredzenu tev pirkstā un atkal pavēlēs tevi cietumā mest. Tomēr nebēdā nekā, gan pats skries uz cietumu tevi jūgties. Tik piedodi viņam.“

Tā notiek. Ķēniņš aizskrien uz pagrabu, lai princese pasacītu, kā puisis pie gredzena ticis; bet princese parāda roku: gredzens, kā bijis, tā ir. Nu skrien atpakaļ uz cietumu, lai piedodot, lai piedodot. Puisim par to nekāda liela nelaime: piedod ari.

Piet vakaru sieviņa atkal pie puiša klāt. Viņa saka: „Ritu cietsirdis dāvinās princesei dārgu, dārgu zizli. Šo zizli paprasīšu princesei un atdošu tev: vietā paliks tāds pats. Paņēmi zizli rokā un ej uz baznīcu: ķēniņš ari tur būs. Viņš ieraudzīs zizli un metīs tevi atkal cietumā. Tomēr nebēdā, gan cietsirdis pagrabā pārliecināsies, ka ir trešo reizi jāiet tevi lūgties. Zināms, tu piedodi. Ķēniņš par tavu labsirdību priecāsies un atvēlēs, lai tu kaut ko no viņa lūdzies. Bet tad nu ievēro: nelūdzi ne naudas, ne mantas; bet lūdzi tik, lai atvēl tev viņa pilī kāzas nosvinēt.“

Tā notiek. Ķēniņš no prieka, par tādu labsirdību, saka: Trīs reizes tu man esi piedevis. Tagad atvēlu tev lūgties, ko vien gribi no manis, — visu došu.“

„Vairāk nekā negribu, atvēli man tikai savā pilī kāzas nosvinēt.“ „Tā maza lieta; atvēlu.“

Labi. Pret vakaru sieviņa atkal pie puiša klāt. Viņa saka: „Nu ir labi ! Rītu svinēsi ar daiļo princesi kāzas. Pats cietsirdis ari būs kāzās, bet kas par to. Zināms, zils un melns jau -paliks, ja ieraudzīs princesi tev blakus. Bet tev tik vajaga teikt, lai iet pagrabā jaudzīt, vai tas tā ir jeb nav. Kamēr tad ķēniņš apskries apkārt pa savām durvīm, es nolaidīšu princesi ātrāk pagrabā pa savām .durvīm. Viņš netiks ne gudrs, ne traks un atnāks tikpat prātīgs atpakaļ, kā aizgājis. Pēc kāda laiciņa ķēniņš skries vēl otrreiz pagrabā raudzīt, bet es izdarīšu tāpat. Pēc kāzām tas skries vēl trešo reizi raudzīt, bet tad jau būs par vēlu: pagrabā cietsirdis tik atradīs manu drāniņu, gredzenu

un zizli. Dusmās tas manas trīs lietas raustīs, plēsīs, lauzīs un tad notiks brīnumi: drāniņa paliks par briesmīgu galvu, gredzens par stipriem nagiem un zizlis par asu zobiņu. Par visiem trijiem tie cietsirdi nomāks un tu varēsi savai.līgavai līdzi iet pie tēva. Ķēniņš, tavs sievas tēvs, no prieka tev atdos valdību.“

Viss tā notiek, kā sieviņa puisim teikusi. Kad ķēniņš pagrabā nomākts un jaunais pāris jau ceļā uz mājām, tad sieviņa abus izvada aiz vārtiem un saka: „Nu, dēls, vai zini, kas es esmu? Es esmu tava Laimiņa, kas divdesmit vienu gadu nebij ēdusi, uz tevi gaidīdama. Tamdēļ vien jau trīs reizes tev ēst prasīju, lai redzētu, vai tu mani ari ēdināsi. Bet tev laba sirds! Dzīvo laimīgs ar savu jauno sieviņu.“ — Jaunais pāris pāriet pie ķēniņa. Vecais ķēniņš, savu vienīgo bērnu atkal redzēdams, no prieka atdod znotam valsti. —

.

Ķeniņmeitas sargs.

Kāds puisis reiz gājis pa pasauli un uzkūlies uz kāda krustceļa, kur stāvējis rakstīts: „Pa labo roku — laimes ceļš, pa kreiso — nelaimes ceļš!“ Puisis domājis: „Iešu pa nelaimes ceļu. lai redzu, vai tad nelaime nemaz nav pārspējama.“ Viņš ilgu laiku gājis un nesaticis ne tādu nelaimi ne šādu; beidzot ieticis dziļā ielejā un ieraudzījis divus plūcamies.

„Kādēļ plūcaties?“ puisis uzprasījis.

„Ja, mums jāplūcas visu mūžu tēva mantības dēļ, ja neviena negādās, kas mūs izšķirtu.“

„Nu tu brīnums! kāda tā mantība ir?“

„Te viņa ir: cepure, kuru galvā uzlikdams, palieci neredzams, bozīte, kūja aiznes tevi visur, uz kurieni vien vēlies, un maciņš, kurā viss pasaules zelts saiet.“

To dzirdēdams puisis izspriedis īsi: viņš paņēmis maciņu, bozīti, uzlicis cepuri un iesaucies: „Nesi, bozīte, mani uz ķēniņa pili, kur daiļas princeses!“

Bozīte acumirklī aiznesusi puisi uz skaistu ķēniņa pili; bet abi plūcējies mierīgi aizgājuši savu ceļu, puisim patencinādami, ka nu vairs nav jāplūcas.

Pils pagalmā puisis paslēpis cepuri un bozīti aiz svārkiem. Ķēniņš iznācis un prasījis:

„Ko tu meklē?“

„Darbu meklēju!“ puisis atbildējis.

„Man ir gan darbs, bet tas būs priekš tevis par grūtu.“

„Dod tik šurp — no grūtuma nebaidos.“

„Labi! Nosargā manu meitu.“

„To apņemos.“

Nākošā nakti puisis paņēmis savu cepuri, maciņu, bozīti un iegājis tai istabā, kur meita mitusi. Meita viņa neredzējusi, jo viņam bijusi tā cepure galvā.

Līdz pusnaktij nekas: meita mierīgi gulējusi. Bet pašā pusnaktī tā piepeši uzšāvusies un atvērusi logu. Drīzi pa logu ielaidies ugunīgs zvērs un nogāzies pie viņas kājām. No ugunīgā zvēra beidzot izlēcis velns, tik lunkans un glaims, ka brīnumi. Velns paķēris ķēniņa meitu un aiznesis pa mežu mežiem. Bet puisis ātri saķēris savu bozīti, uzsaukdams: „Nesi, bozīte, mani velnam pakaļ.“

Acumirklī puisis tai pilī klāt, kur velns ar meitu aizskrējuši. Velns dancinājis meitu ilgu laiku pa pils istabām un nemaz nezinājis, ka neredzamais puisis visu noskatas. Beidzot velns vedis meitu savā mantas istabā: „Tas viss tev piederētu, ja tu man par līgavu solies!“

„Lai, lai,“ meita atbildējusi, „rītdien es vēl apdomāšos.“

„Labi!“ velns atteicis, „pagalmā pie vārtiem ir mazs kaula kociņš, paņēmi to pēcāk līdz un dod man rītdien ar kaula kociņu ziņu; ja esi apdomājusies pie manim nākt, tad piesit trīs reizes ar kociņa rezgali — būšu tūliņ klāt par precinieku; ja ne, tad piesit trīs reizes ar kociņa tievgali — būšu tūliņ klāt par velnu.“

To sacījis, velns paķēris atkal meitu un izdancinājis to ārā no tās istabas. Bet puisis izvilcis savu maciņu un nočukstējis: „Viss velna zelts lai manā maciņā un velna kaula kociņš maciņa virsgalā!“

Tūliņ viss zelts iesprucis maciņā un kociņš maciņa virsgalā. Pret rīta laiku velns pārnesis meitu atpakaļ un nolicis to viņas istabā; bet puisis nolicies mierīgi gulēt.

No rīta ķēniņš, puisi ieraudzījis, brīnējies: „Līdz šim visi sargi no rīta bij nokauti, kā tad tu paliki dzīvs?“

Puisis izstāstījis ķēniņam, ko piedzīvojis un lūdzis, lai sasaucot visus karavīrus viņam palīgā. Labi. Puisis nu piesitis ar kaula kociņa rezgali trīs reizes. Velns acumirklī bijis klāt, kā precinieks. Bet puisis ar karavīriem brukuši preciniekam virsū un to nonāvējuši. Mirdams velns tik iesaucies: „Skāde, ka neatnācu par velnu, tad būtu norāvis jums visiem ādu!“

Ķēniņš nu bijis priecīgs bez gala par manīgo puisi. Viņš atsaucis mācītāju, licis savu meitu apsvētīt un tad pavēlējis to salaulāt ar puisi.

Pēc kāzām puisis izbēris savu maciņu un uztaisījis no tā zelta sev zelta pili. Abi jaunie ļaudis dzīvojuši greznajā pilī laimīgas dienas.

/

Koka ērglis.

Sen, sen, vecos laikos gudra, varena ķēniņa dēls uztaisīja pulksteni, kas kūkoja, bet ķēniņam bij amatnieks vēl gudrāks; tas gan apbrīnoja pulksteni, bet teica, ka šis mākot ērgli uztaisīt, kas pa gaisu laižas. Ķēniņa dēls nu amatnieku lūdza, lai tas tādu uztaisa. Amatnieks gan negribēja, bet tomēr beigās uztaisīja ērgli. Viņš uzkāpa pirmais ērglim mugurā, palaidās kādu gabaliņu un griezās atpakaļ. Ķēniņa dēlam tas ļoti patika — viņš pacēlās augstu, augstu gaisā, tad gribēja zemē nolaizties, bet nu nevarēja vairs skrūves uzķert, ar kuru laižas uz zemi; ērglis gāja arvienu augstāku, tālāku pār jūru un tad nolaidās citā ķēniņa valstī. Jūrmalā dzīvoja godīgs kalējs. Ķēniņa dēls, izskrūvēja savu ērgli, iesēja to drāniņā, iebāza kulē un piestājās pie kalēja par zelli. Otrpus jūras bija grezna pils, kur nakti no nakts dega gaišas ugunis. Ķēniņa dēls prasīja kalējam, kas tur esot, ka katru nakti tur tādas ugunis degot? Kalējs atbildēja: „Tu man esi labs zellis, tāpēc es tev pateikšu. Pils ir apburta un viņā dzīvo skaista princese. Kad viņu kāds nozagtu, tad pils sadegtu zilām, melnām ugunīm. Naktī ķēniņa dēls saskrūvēja savu ērgli un laidās pāri pār jūru uz apburto pili. Logs bija vaļā un ķēniņa dēls ielaidās iekšā. Galdi bija pilni ēdienu, dzērienu, bet viņs izdzēra tik vienu glāzi vīna, apgāza glāzi uz muti un laidās atkal projām. Princese, no rīta uzcēlusies, atrada vienu glāzi izdzertu, apslēpās un gaidīja otru nakti. Otrā naktī ķēniņa dēls, saskrūvējis savu ērgli, laidās atkal uz pili. Logs bija vaļā, viņš ielaidās iekšā, izdzēra atkal glāzi vina un gribēja to uz muti gāzt, bet princese noķēra viņu un lūdza, lai tak to ņemot līdzi. Ķēniņa dēls teica: „Salasi naudas un zelta, cik vari — nākošu nakti es atkal atlaidīšos un tad tevi ņemšu līdzi.“ Princese bija ar to mierā un ķēniņa dēls laidās pie kalēja atpakaļ, izārdīja ērgli un strādāja tikuši līdz vakaram. Princese salasīja labi pulka naudas un zelta, ķēniņa dēls atlaidās, paņēma viņu līdzi un nu laidās abi pār jūru projām. Atskatījušies atpakaļ, viņi redzēja pili zilām ugunīm degot. Jūrai otrā pusē bija zaļa, puķaina pļava. Ķēniņa dēls izārdija savu ērgli, sasēja drāniņā. palika pagalvī un apgūlās. Viņš nebija trīs dienas un trīs naktis gulējis. Princese pa to laiku gāja pa pļavu puķes lasīt. Ķēniņa dēls aizmiga. Piepeši atskrēja liels, melns krauklis nejauki bļaudams: „Krau, krau, krau!“ izrāva ērgli ķēniņa dēlam no pagalvja un aizlaidās projām. Ķēniņa dēls, atmodies, dzinās krauklim pakaļ pa mežu mežiem, pa purvu purviem, kamēr krauklis pazuda. Ķēniņdēls, ērglim pakaļ dzenoties, bij noplēsis savas drānas ķentru ķentrām. Sasniedzis jūru, viņš ieraudzīja braucam sāls kuģi. Piesējis baltu drānu garas kārts galā, ķēniņdēls to gaisā vicināja. Kuģis apturēja un viņu uzņēma. Viņš palika uz kuģa trīs gadus par sāls nesēju. Reiz kuģa kapteins stāstīja, ka viņam esot tāds ērglis, ar kuru varot pa gaisu laizties. To stāstīdams, viņš saskrūvēja ērgli un palaidās ar viņu kādu gabaliņu, tad griezās atpakaļ un uzaicināja ķēniņa dēlu ari laizties. Ķēniņa dēls likās pierunāties, uzkāpa ērglim un lidinājās sākumā zemu, zemu, bet kad kuģa kapteins viņu uzmudināja augstāki kāpt, tad ķēniņa dēls ari uzkāpa labi augsti, noņēma cepuri un to riņķī griezdams sauca : „Ardievu, ardievu! mans bijis, mans būs!“ Kuģa kapteins, kas bija velns un kas kā krauklis viņam ērgli bij nozadzis — palika apstulbis pakaļ skatoties. Ķēniņa dēls nu aizlaidās pie princeses, kura bij turpat tai puķainajā pļavā būdiņu uztaisījusi un tur dzīvoja un uz viņu gaidīja. Nu kāpa abi divi uz ērgļa un laidās projām pie vecā ķēniņa — tēva — kas ļoti priecājās un brangas kāzas izrīkoja. Uz kāzām ari amatnieku no cietuma izlaida. — Tas tur visu laiku bija tupējis, tāpēc ka uztaisījis ērgli, ar kuru ķēniņdēls bija nozudis pasaulē.

.

Lins.

Kādā vēlā rudens vakarā gāja vīrs pa dižceļu. Nonācis pie tuvākajām mājām, tas gribēja iekšā iet un naktsmāju lūgties, bet apdomājies, ka visi guj, viņš gāja taisni uz rijām. Par laimi rijas bija vaļā un vēl siltas, kā tik ko izkurinātas. Rijās bija lini iesērti; viņš uzlikās uz sera un gulēja drīzi saldā miegā. Te — kur gadījies, kur — ne — neilgi ap pusnakti bija velns klāt un prāsīja gulētājam:

„Kas tu tāds esi?“

„Lins!“ gulētājs atbildēja.

Velns prasīja tājāk:

„Vai var pāri kāpt?“

„Ja vari,“ gulētājs atbildēja, „to ciest, kas linam jācieš, tad vari pāri kāpt.“

„Nu, kas tad linam jācieš?“ velns prasīja.

Gulētājs nu sāka stāstīt:

„Es augu ar tūkstošiem kopā; zeme — mūsu māte — sniedza mums uzturu bez kādiem pūliņiem un mēs bijām līgsmi un līgojāmies zem zilām debesīm spožā saulītē. Te uzbruka mums nespāmoti divkāji, atrāva mūs no mūsu mātes, nocirta mums galvas, slīcināja mūs dīķos tad veda mūs uz lauku un izklāja uz rugājiem. Tur nu mums bija jāsalst aukstā laikā zem plikām debesīm nedējas sešas. Pēc tam, kad bijām iztilāti bijuši, mūs ielika rijās. Tad mīstīs un lauzīs mūsu kaulus mīstīklās, liks mūs uz kulstavu, sitīs ar braukli, sukās uz smeilām adatām, vērps, audīs, šūs mūs, novalkās un noplēsīs, ka tikai lupatas vien atliks, tās tad atkal salasīs, izmiekšēs un putrā sasitīs.“

Tikko gulētājs apstājās, velns atkal prasīja:

„Kas tu tāds?“

„Lins!“ gulētājs atbildēja.

„Vai varu pāri kāpt?“ velns prasīja.

„Ja vari to ciest, kas linam jācieš, tad ja.“ To sacījis, tas atkārtoja visas linu mokas par jaunu. Un vīrs tik ilgi stāstīja, kamēr velns apnika klausīties un gailis iedziedājās. Tad velns aizdiedza.

Content

Brigadere Anna Tautas pasakas un teikas-1

Kā muļķītis ķēniņmeitu pestī.

īststatens.

Princese zirga ribas.

Kaziņa.

Škaudamas zāles.

Ķeniņmeitas sargs.

Koka ērglis.

Lins.