Brigadere Anna

Tautas pasakas un teikas-2

Tautas pasakas un teikas

Annas brigader redakcija.

.

Princeses brīnumputns.

Dzīvoja reiz neredzīgs ķēniņš. Viņam bija trīs dēli: divi gudri, viens muļķis. Kādu dienu ķēniņš sasauc savus dēlus un tiem tā saka: „Visu lietu man ir papilnam: — naudas, mantas, uzticamu pavalstnieku un mīļu dēlu, bet vienas lietas man, kā zināt, trūkst: nav acu gaišuma un to ari ne par kādu naudu nevaru vairs atdabūt, jo neviens ārsts tās nevar dziedēt. Tagad nu izdzirdu, ka aiz trim valstīm ir princese, kūja septiņas nedēļas guļ un otras septiņas nedēļas ir nomodā. Tai princesei ir tāds putniņš: kad tas dzied, tad neredzīgie — kas viņa balsi dzird — paliek redzīgi. Bet princese putniņu nevienam ne rāda, ne dod, ne ļauj klausīties viņa dziesmās. Tādēļ nu vajadzētu putniņu slepus nozagt, bet tas ari būs ļoti grūts darbs, jo princesi līdz ar putniņu cieti apsargā un visi, kas »viņai grib tuvoties, tiek nokauti. Savas cerības es nu lieku uz jums, saviem dēlien), un droši ticu, ka to izdarīsiet. Jūs, mani abi vecākie dēli, ņemat zirgus, ņemat naudu, cik tikai vajaga un dodaties ceļā, jūsu jaunākais brālis — kā tāds pamuļķīts — paliks pie manis mājās. Pēc trim gadiem jūs gaidīšu atpakaļ.“

Abi vecākie dēli paņem krietnus zirgus, sagrābj maisiem naudas un dodas ceļā. Abi jāj un kur tik krogs, tur iekšā dzert un kur tik krogs, tur iekšā dzert. Ceļā viņi satiek vecu vīriņu ar garu, baltu bārdu. Tas prasa: „Dēli, uz kurieni jājiet?“ Abi ķēniņa dēli dusmīgi: tāds vecs vīrelis — ceļa gājējs — var mūs saukt Dar dēliem un mums noprasīt ceļu! „Kas tavam degunam gar to daļas?“ šie atteic. Kad tev kāds par to prasa, saki, ka tu nezini!“ Abi jāj atkal tāļāk pa krogiem dzerdami — —

Paiet trīs gadi, paiet četri, pieci, seši, bet no abiem dēliem vēl ne vēsts. Ķēniņš vienmēr bēdājās: „Mani mīļie dēli, kāds gals jums gan manis dēļ bija jāņem, jūs tikāt vecā tēva dēļ no princeses sargiem nokauti. Nu tik maņ vēl ir viens dēls — šis muļķītis — ko lai ar to iesāku? Būtu jel kāds, kas man atnestu skaidras ziņas par manu dēlu nāvi!“ Muļķītim tēva bēdas iet ļoti pie sirds. Viņš izlūdzās vienreiz, otrreiz, lai laiž viņu raudzīt, kur brāļi palikuši. Bet tēvs ikreizes: „Tādas domas tu lieci pie malas! Kur tu, tāds muļķītis? Tu redzi, kad jau brāļiem nelaimējās, tu netiktu ne piecus soļus aiz mājām.“ Muļķītis tik lūdz, kā lūdz. Beidzot ari tēvs saka: „Manis dēļ jau vari jāt, man jau tevis nevajaga. Tikai nedomā ņemt labu zirgu un naudu līdz, — tik un tā jau tu tāli netiksi.* Muļķītis priecīgs, ka nu reiz taču dabūjis atļauju, paņem vecu, vecu zirdziņu un jāj projām. Ceļā viņš sastop vecu vīriņu ar garu, baitu bārdu. Vecītis prasa: „Kur tu, dēliņ, jāsi?“ Muļķītis izstāsta visu smalki, tā un tā: tēvs esot neredzīgs, aiz trim valstīm princesei putniņš, ar putniņa dziesmām varot viņu izārstēt. Abi gudrie brāļi jau priekš sešiem gadiem aizgājuši pēc putniņa, bet vēl neesot atpakaļ. Tēvs nu gribot zināt, kur viņa abi dēli palikuši — viņam tagad jājājot tos meklēt. Vecītis viņam iedod diega kamoliņu un saka: „Tai krogu, kur tu gulēsi pa nakti, neielaidies ne ar vienu un atpakaļ nākot, nepērc dzīvu gaļu. Šis kamoliņš tev rādīs, kad tu varēsi iet pie princeses: — kad kamoliņš tev tek pa priekšu, tad nebaidies — tad ir pats labākais laiks, neviens sargs tevi neredzēs un princese pate gulēs.“ Muļķītis patencināja, saņēma kamoliņu un jāja tāļāk. Vēlā vakarā viņš nojāj pie kroga un paliek tur par nakti. Krodznieks viņu grib piedabūt, lai dzer, kārtis spēlē, bet muļķītis ar viņu neielaižas. Otrā rītā viņš jāj tāļāki un pēc laba laika laimīgi nonāk pie princeses, kur gar pili visgarām nostādīti sargi. Muļķītis noliek mežmalā kamoliņu zemē un gaida, kamēr tas sāks kustēties. Viņš gaida gaida līdz pat vakaram, visu nakti cauri, bet kamoliņš kā nolikts, tā paliek. Otrā rītā kamoliņš sāk drusku kustēties no vienas puses uz otru, kamēr sāk ritēt uz priekšu. Muļķītis tūliņ pa pēdām pakaļ. Kamoliņš veļas taisni sargiem* cauri uz pili, muļķītis uz pēdām pakaļ: neviens sargs viņus ne redz, ne mana. Kamoliņš rit viņam pa priekšu pilī, viņš pakaļ. Viņš redz, ka princese guļ, viņa ir tik skaista, tik skaista, kā pavasara saulīte: — piere ievas ziedu baltumā, vaidziņi rožu sārkanumā, lūpiņas asins sarkanumā. Muļķītis nenociešas un liekas princesei blakām un aizmirst putnu, aizmirst tēvu, brāļus, aizmirst sevi pašu. Bet kamoliņš nedod viņam miera: tas skraida, skraida gar gultu, kamēr sāk lēkt gultā iekšā. Nu muļķītis atjaušas, paķer putnu, novelk princesei gredzenu un skrej kamoliņam pakaļ, kuju tik knapi var panākt. Tikko viņš ārā, kad pilī saceļas troksnis: — princese atmodusies un dzenā, kas pie viņas bijis un nozadzis putnu, kas paņēmis gredzenu. Muļķītis paķer kamoliņu, uzlec zirgam mugurā un jāj cik ātri vien var uz mājām. Vakarā viņš ņonāk atkal krogū un guļ pa nakti. Krodzenieks viņu uzvedina atkal kārtis spēlēt, Muļķītis tagad tik laimīgs* ka laime ari kārtīs: tikko sācis spēlēt, kad jau krodzeniekam atņēmis veselu kaudzi zelta. Kad tā iet uz priekšu, tad pēc stundas viņš ir bagāts, bet kamoliņš sāk spārdīties pa kabatu, neļauj viņam vairāk spēlēt. Muļķītis noliek kārtis un saka, ka nu esot diezgan. Krodzenieks gan pavisam zils no dusmām, bet neko nevar darīt. Muļķītis izgulējies, grib otrā rītā agri jau tūliņ uz mājām. Bet aiz dārza žoga viņš redz divus pie ķerrām pieķēdētus vīrus zemi dzenam. Pie krodzenieka apjautājies, kas tie esot, viņš izdzird, ka tie vīri viņam reiz palikuši parādā un viņš tos paturējis par vērgiem, Muļķītim iežēlojās par nabadziņiem un viņš tos izpērk. Bet kādi viņam prieki un brīnumi, kad izpirktajos pazīst savus abus vecākos brāļus. Visi trīs nu iet reizē pie tēva uz mājām. Ceļā viņi apmetas mežmalā uz diendusu. Tikko muļķītis aizmidzis, abi brāļi klāt, nosit viņu, paņem brīnuma putnu un dodas uz mājām. Tēvs no priekiem nezin ko darīt, kā abus gudros brāļus cildināt un nožēlo, ka laidis muļķīti pasaulē. „Tas varbūt būs kādā purvā iekūlies un vairs nepārnāks.“ Vai kāds zin, kur tāds kāju liek, kur iet!“ brāļi tēvam saka. Ķēniņam nu putns gan ir, bet tas acu gaišumu tomēr vēl nevar atdabūt: — putns nedzied. Gan izdaras, izmēģinās visādi, bet kā nedzied, tā nedzied. Ķēniņš kā bijis tā paliek neredzīgs. Nosistais muļķis — brālis — guļ mežmalāIznāk ķirzaka no čakšņiem un tik ilgam ložņā gar gulētāju, kamēr sāk līst tam mutē iekšā. Ķirzaka ielien, izlien; ielien, izlien, tā trīs reizes un tad aiziet prom. Muļķītis sāk kustēties, staipīties, žāvāties, kamēr ceļas augšā un iet ari uz māju pusi. Mājās neviens viņa nepazīst. Muļķītis salīgst pie sava tēva par zirgu kopēju un dabūn kā algu mazu plušķīti — kumeliņu. Tā nu muļķītis tur, no neviena nepazīts — sadzīvo apaļus septiņus gadus. Viņa kumeliņš izaudzis par lielu, staltu zirgu; visā stallī viņam nav neviena pretnieka, ne izskatā, ne skriešanā. Tikko septiņi gadi apkārt, atnāk ziņa, ka tam, kas nozadzis princeses putnu, jāiet aiz trim valstīm pie pašas princeses. Abi vecākie brāļi ņem putnu, iet prom un top ielaisti pie princeses. Sī viņiem prasa: „Ko jūs bez putna vēl paņēmāt?“ Gudrie brāļi nezin ko atteikt; putns stāv sačurinājies, nedzied. Kad tā, tad princese liek gudros brāļus notiesāt. Tagad nāk muļķītis un to ielaiž pie princeses. Putns tam tūliņ pretim un dzied. Princese prasa: „Ko tu vēl bez putna paņēmi?“ „Vēl es paņēmu gredzenu; un tas ari ir mans. Un tas ari ir mans, kas tev tur blakām sēž,“ muļķītis rāda uz princeses sešus gadus veco dēlēnu. Princese priecīga, ka atradusi sava dēla tēvu — izrīko kāzas un aprec muļķīti. Pēc kāzām nu viņi ies apmeklēt neredzīgo ķēniņu. Ceļā dodoties, princese paņem līdz maizes kukuli, kuj-u nekad nevar izdzert un zobenu, ar kuru var visus uzvarēt. Viņa saka: „Kas var zināt, kas mums ceļā var uzbrukt? Tagad esam droši pret badu, pret slāpēm un pret ienaidniekiem.“ Pirmo valsti cauri ejot, viņi to atrod beidzamajā postā: — neizsakams bads valstij uzbrucis, nevienam nav ne drupatiņas maizes, ļaudis tikko vēl dzīvi. Princese ar muļķīti sāk nu griest no sava kukuļa, kuju nevar noēst, un dala visiem maizi. Ļaudis atkal atspirgst un no pateicības ievēl viņus par valdniekiem. Otrā valstī maizes būtu diezgan, bet te atkal ūdeņa bads: — lietus ilgus gadus nav bijis un viss ūdens izsīcis; Princese ar muļķīti sāk liet no savas neizsmeļamās krūzes ūdeni un dzirdīt izslāpušos. Šie no pateicības ievēl viņus par saviem valdniekiem. Trešā valstī viņi atrod visus ļaudis ļoti izbijušos: stiprais ienaidnieks apkāvis visu viņas kaja spēku un nu nāk patlaban apkaut ari visus ļaudis. Princese iedod muļķītim zobenu, ar kufu visus var uzvarēt; šis stājās ienaidniekiem pretīm un uzvar visus. Ļaudis no pateicības nezin, ko viņiem darīt un ievēl tos par saviem valdniekiem. Slava par labdarīgo ķēniņa pāri iet viņiem pa priekšu. Vecais, neredzīgais ķēniņš, izdzirdis par savu vecāko dēlu bēdīgo likteni un muļķīša laimi, nāk tiem pretīm raudādams. Putns sāk dziedāt, un neredzīgais ķēniņš atdabūn savu acu gaišumu. Viņš atdod dēlam visu savu valsti, gribēdams savas vecuma dienas pavadīt mierā. Muļķītis nu savieno visas piecas valstis par vienu un ir liels un varens valdnieks.

Vaskainais zirdziņš.

Viens vīrs nevarēja dabūt krusttēva savam dēlam. Viņš gāja krusttēva meklēdams un piepeši sastapa svešu vīru — prasīja tam: vai nezinot kādu krusttēvu viņa dēlam? Svešais teica: „Kur tu krusttēvu dabūsi! es esmu Atrastiņš — lai tavs dēls ari ir Atrastiņš! Un tad še tev šis vaska kumosiņš priekš mana krustdēla: — kad viņš nāks dividesmit gadu vecs, tad tas ies pasauli apskatīties, nu, un tad neaizmirsti tam šo vaska kumosiņu līdz dot!“ Labi. Kad dēls iegāja divdesmitajā gadā, tas apņēmās iet pasaulē. Tad tēvs skrēja viņam pakaļ: „Atrastiņ, Atrastiņ, kad tu nu eji — še tavs vaska kumosiņš līdz, ko krusttēvs tev iedeva!“

Atrastiņš paņēma vaska kumosiņu un iegāja lielā mežā. Tur vaska kumosiņš pārvērtās par vaskainu zirdziņu un sacīja tā: „Atrastiņ, kāpi man labāk mugurā, ko tu vedi pie pavadas mani!“ Atrastiņš kāpa vaskainam zirdziņam mugurā — jāja, jāja — aizjāja uz lielu klajumu — tur ieraudzīja pulka skaistu baložu un iesāka vienu ķert. Zirdziņš gan biedināja: „Neķeri vis, Atrastiņ, balodi — nelaime būs!“ bet Atrastiņš, stūrgalvis, neklausīja—-noķēra balodi, jāja tāļāk. Tamēr jāja — kamēr uzjāja vienu muižu, salīga par zirgu kopēju un balodi nolika zirgu stallī, plauktā. Bet pienāca nakts un nu tikai bija brīnumi! — skaistais balodis spīdēja tik gaiši, ka stallī diena, kas diena; bet pret rīta laiku balodis, kur palika, kur ne. Tad vecais zirgu kopējs apsūdzēja jauno kopēju kungam, ka tādi un tādi baloži tam esot. , Kungs aicināja Atrastiņu un ne prasīja, neka: — tūlit tik pavēlēja lai gādājot spožo balodi viņam! Nu Atrastiņš pusraudus steidzās pie vaskainā zirdziņa: „Tā un tā — kungs grib to balodi, kas spīd kā uguns tik dienā, kā naktī un baloža stallī vairs nava!“ Vaskainais zirdziņš atbildēja bēdulim

pārmezdams: .,Ko es tev teicu! — neķeri balodi — nelaime būs: — tu ķēri un ķēri. To nelaimi mēs glābsim, bet daudz nelaimes vēl ir priekšā! Kāpi man mugurā un jāji uz to pļavu, kur balodi ķēri un tad ķēri to otrreiz gudrībā!“

Bet kāda tā gudrība, to vaskainais zirdziņš pamācīja Atrastiņam.

Atrastiņš nojāja uz pļavu, kur baloži bija, pārgrieza vaskainam zirdziņam vēderu, izvēla zarnas, pats paslēpās ribās un glūnēja, kamēr baloži pienāca tūvāk. Kā pienāca tuvu — satvēra spožo balodi, iespieda padusē, sašuva zirdziņam vēderu, pārjāja mājā un atdeva kungam ko bija ķēris.

Bet vecais zirgu puisis apmeloja otrreiz Atrastiņu kungam: — Atrastiņš varot jūjas ķēvi ar kumeļu dabūt! Kungs atsauca Atrastiņu un pieteica bārgi: — lai jūfas ķēvi ar kumeļu gādājot, cik ātri vien spējams! Atrastiņš pusraudus aizgāja pie zirdziņa: „Tā un tā—jūras ķēve ar kumeļu man jāgādā!“ Vaskainais zirdziņš atbildēja bēdulim:

„Vai es tev neteicu, neķeri balodi, nelaime būs! To nelaimi gan glābsim, bet daudz nelaimes vēl priekšā! Prasi tu kungam birkavu pakulu un labu dzelzs kārti; tos dabūjis, jāji mani uz jūfu un ievēro: — kad es pirmo reizi zviegšu, tad neka nedzirdēsi; kad otrreiz zviegšu — zeme rībēs, kad trešo reizi zviegšu — nāks ķēve ar kumeļu; ievaidi tad ķēvi ar pakulām un kārti!“

Atrastiņš sadabūja birkavu pakulu, labu dzelzs kārti, aizjāja jūrmalā un gaidīja, kas notiks. Te par brītiņam vaskainais zirdziņš iezviedzās vienreiz — vēl itin nekas: iezviedzās otrreiz — jau zeme rībēja; kā zviedza trešo reizi — ķēve ar kumeļu — muti ieplētusi — nāca kā negaiss. Tad Atrastiņš svieda ķēvei pakulas rīklē, ar dzelzs kārti iegrūda birkavu vīkšķi vēl dziļāk: — ķēve palika rāma un mēma un godīgi nāca uz muižu tam līdza, kur Atrastiņš to atdeva kungam.

Bet vecais zirgu puisis apmeloja trešreiz Atrastiņu kungam: tas varot pārvest jūras ķēniņa meitu, ja gribot! Kungs pasauca Atrastiņu un tūdaļ pavēlēja jūras ķēniņa meitu gādāt. Atrastiņš pusraudus aizskrēja pie vaskainā zirdziņa: tā un tā. Zirdziņš tad kārpijās un gribēja viņu vai samīt: „Vai es tev neteicu: neķeri balodi, nelaime būs! Bet kāpi man mugurā, jāji uz jūras malu, tur redzēsi *tirgu. Tirgū tu pērti, to, ko nevari nopirkt, tad klāsies vēl labi!“

Atrastiņš aizjāja uz jūjas malu, iejāja tirgū un pirka un pirka, bet visu ko pirka, to nenopirka, beidzot aizvirzas līdz pašai ūdeņa malai, kur ieraudzīja trīs skaistas jo skaistas ķēniņa meitas. Nu viņš sakampa to skaistāko un iesaucās tā: „Visu pirku, nenopirku, bet skaisto jūjas ķēniņa meitu kā pirku, tā nopirku!“ Bet tai pašā brīdī skaistā jūras ķēniņa meita norāva savu dārgo kakla rotu, iemeta jūrā un atsacījās: „Sis pirka mani, tas pirka mani, bet kas manu rotu atpirks no jūras, tas tik būs atpircis mani!“

Tad Atrastiņš atkal bēdājās ļoti un vaicāja vaskainam zirdziņam: ko būšot iesākt? Vaskainais zirdziņš iepeldēja jūrā, iezviedzās vienreiz, iezviedzās otrreiz, kā zviedza trešreiz, uzšāvās zivju valdiniece ūdeņa virsū: ko zviedzot, ko gribot?

„Jūras ķēniņa meitas dārgo kakla rotu es gribu — vai nevari līdzēt?“

Zivju valdiniece nogrima dibinā, saaicināja visas jūras zivis tā mazās kā lielās un pavēlēja rotu meklēt, lai kur būtu grimusi. Zivis meklēja vienu cēlienu, meklēja otru, — kā meklēja trešo cēlienu — atrada rotu un uznesa vaskainam zirdziņam. Zirdziņš iznesa rotu malā, atdeva Atrastiņam un nu jāja ar jūfas ķēniņa meitu pie kunga. Bet jāj-as ķēniņa meita negribēja kunga — gribēja Atrastiņu, kas viņu pats pircis, pats vedis. Tad kungs nežēlīgi saskaitās uz Atrastiņu, — un pavēlēja to aizvest uz nāvi.

Nu Atrastiņš bēdājās bez gala, bet vaskainais zirdziņš mierināja viņu: „Nesaki nekā! kad eji kalnā, nāves vietā, izlaidi tikai balodi ar ķēvi un kumeļu laukā — būs labuma diezgan!“

Labi. — Atrastiņš izlaida balodi un ķēvi ar kurnēju laukā un gāja uz kalnu, kur kaklu tam cirtīs. Aizgāja — nocirta kaklu — kungs jau palēkdams gavilēja vien; bet te balodis: sprukt! gaisā pēc dzīvības, ķēve ar kumeļu pēc skaistuma un jaunības. Bet jūjas ķēniņa meita ta tik raud un raud, ka Atrastiņš pagalam. Te — necik ilgi — balodis ar dzīvību atpakaļ, tā vaskainais zirdziņš piegrūda galvu Atrastiņam pie pleca, balodis atkal iešāva dzīvību starpā, ķēve ar kumeļu jaunību ar skaistumu: tai pašā brīdī Atrastiņš atmodās. Bet kāds nu tagad atmodās? — Tik stalts, tik skaists un jauns, ka kungam sirds vairs ne vietā: — lai cērtot viņam ari kaklu nost un atmodinot, par vēl jaunāku, un vēl staltāku, neka Atrastiņš! Kungam tad nocirta kaklu; bet ne vairs balodis dzīvību nesa, ne ķēve ar kumeļu skaistumu un jaunību — tie aizskrēja gan, bet nenāca vairs atpakaļ, — kungs palika miris.

Bet Atrastiņš ar jūras ķēniņa meitu saprecējās un dzīvoja laimīgi.

.

Sprīdītis.

Kādam tēvam bij dēls ne lielāks, ne mazāks par trim sprīžiem. Viņš iesauca dēlu par Sprīdīti. Pats Sprīdītis nu gan bij gatavs pundurīts, kuprītis, tomēr dūša tam bij kā milzim. Viņš pats teica: „Ja man, tādam mērenam vīrelim, dūšas neturēsies, kur tad aiztikšu 1“

Reiz Sprīdītis apņēmās pasauli apskatīties. Viņš ņem kājas pār pleciem un iet un iet, kamēr notiek lielā, lielā mežā. Sprīdītis domā: „Tata te brangi, nolikšos plakaniski atdusēties, atpūsties!“ Kā domājis, darīja. Bet kas tev cilvēkam dos mieru: ta apgabala kungs pašu laiku mežā medī un, kā tāds īsts miglā šāvējs, gandrīz ar savu šaudīšanu nomin Sprīdītim papēžus. Uz reizi kungs pamana mazo un uzsauc: „Vadzi, vardulēn, celies augšā, ko tā uz ceļa guli, nobadīs tevi zaķi!“ Bet Sprīdītis nemaz nemostas, krāc kā krācis. Nu kungs sasauc savus mediniekus un liek visiem vienā reizē izšaut, lai maziņo sabaidītu; bet Sprīdītis pakustina mazo pirkstiņu un guļ kā gulējis. Kungs liek otrreiz izšaut; Sprīdītis pakustina kāju un guļ kā gulējis. Kungs liek trešo reizi izšaut; Sprīdītis dusmīgs, uzlec stāvus un uzsauc: „Kādēļ mani traucējiet? Kad likšu pa ļepu, tad aiziesiet visi griezdamies!“

Kungs, tādu dūšīgu pundurīti pirmo reizi redzēdams, smejas līks palikdams.

„Tu mazo knēvelīti, saki man, kuram sisenim tad īsti spēji dūri rādīt?“

„Nerunā no siseņiem, runā labāk no lāčiem. Neprasi ari kuram, bet prasi drīzāk cikiem. Un ja netici, tad rādi šurp kādu lāci, gan tu tad ticēsi un beidzot no priekiem vēl pieņemsi mani par savu znotu.“ Kungs smējās vai ūku rīdams un tad par jokiem saka: „Klausies, lielībiņa, savu meitu apsolu tev; bet ja lāci nepievarēsi, tad sukāsi“

Labi. No rīta kungs parāda lāci, lai nu ietot to pievarēt. Sprīdītis iebāž akmentiņus kabatā un iet ari. Netālu no kāda šķūnīša lācis guļ midzenī. Sprīdītis izrauj vienu akmentiņu, iesviež lācim — lācis atmožas; Sprīdītis izrauj otru akmentiņu, iesviež lācim — lācis noņurd; Sprīdītis izrauj trešo akmentiņu, iesviež lācim — lācis augšā un pakaļ. Nu Sprīdītis laiž ļekas vaļām, taisni šķūnītī iekšā, lācis, ko tik māk pakaļ. Bet līdz ko Sprīdītis par šķūņa sliegsni, tā tas žviks! gafšļauku aiz sliegšņa; lācis, vilcienā būdams, šim pāri. Kā lācis Sprīdītim pāri, tā Sprīdītis: žviks! augšā un aizcērt durvis. Tebe nu! lācis cietumā un Sprīdītim kunga meita rokā. Kungs rausta plecus un prasa: „Kā tu varēji lāci ievarēt?“

„Kā varēju, kas tur ko jautāt: ne es situ, ne es kāvu, paņēmu lāci aiz ausīm un iesviedu šķūnītī. Eita nu visi viņu laist ārā, ja jums pa visiem kaut cik dūšas!“

Kungs izbrīnās gan; tomēr meitas nedod: lai Sprīdītis tur mežā nokaujot divpadsmit laupītājus, tad tik dabūšot.

Sprīdītis paņem akmentiņus, aiziet uz mežu, uzkāpj kokā un gaida. Pusnaktī laupītāji pārnāk, ēd, dzer, tērzē. Uz reizi laupītāju virsnieks saka vienam, lai paieskajot viņam galvu. Ieskā, ieskā, te piepeši Sprīdītis iesviež virsniekam ar akmentiņu pa galvu. Sis bļauj, lai nekaujot tik dikti. Nu ieskā, ieskā; bet Sprīdītis atkal iesviež. Sis paliek nikns un bļauj: „Ja vēl tā kausi, tad sargies!“ Nu ieskā, ieskā; Sprīdītis vēl diktāk iesviež. Tagad virsnieks paķer ieskātāju un velē un velē. Ieskātājs, labi zinādams, ka nevainīgs, sauc citus palīgā. Saskrien citi palīgā un nu iet ļirum ļerum, nu kaujas, ka čīkst vien, kamēr cits par citu asinaiņi, nokusuši bez sajēgas atkrīt augšpēdu. Sprīdītis, nu sauc kungu un rāda: „Lūk, kā pievarēju laupītājus!“ Kungs rausta plecus: „Kā tu varēji divpadsmit tik briesmīgus vīrus pievarēt?“

„Kā varēju, kas tur ko jautāt: liku vienam pa ļepu, tas gar zemi, liku otram, tas gaj zemi; liku trešājam, tas tāpat gar zemi!“

Kungs izbrīnās gan; tomēr meitas nedod: lai Sprīdītis palīdzot ienaidnieku no viņa zemes izdzīt, tad tik dabūšot.

Sprīdītis ir ar mieru; lai dodot viņam baltu zirgu; baltas drēbes, tad viens pats ienaidnieku pulku aizdzīšot. Labi. Sprīdītis nu uzkāpj zirgam mugurā, jāj ienaidniekam pretīm, vicina zobiņu ap galvu un tik sauc: „Varde, varde, vardei“ Ienaidnieki sadzirdējuši tādu ērmīgu valodu un ieraudzījuši tādu baltu, mazu, zobiņu vicinām, — domā: „Vai, kas tā par zemi. Tā būs visa pilna tādu baltu ērmu.“ Tie bēg un aizbēg.

Tagad kungs vairs nelauž vārdu; viņš atdod savu meitu Sprīdītim par sievu.

Zeltmatītis.

Ceļmalā trīs meitas plūc linus un ierauga ķēniņa dēlu garām ejam. Pirmā meita saka:

„Ja šis ķēniņa dēls precētu mani, tad es apģērbtu ar vienu linu sauju visu viņa valsti.“

Otra meita saka:

„Ja viņš precētu mani, tad es pabarotu ar vienu mieža graudu visu viņa valsti.“

Bet trešā meita saka:

„Ja viņš precētu mani, tad man piedzimtu tāds dēls ar zelta matiem.“

Ķēniņa dēls apprec trešo meitu, kas teikusi, ka viņai piedzimšot tāds dēls ar zelta matiem.

Bet kādu laiku pēc kāzām ķēniņa dēlam jāaiziet uz kāju. Kamēr šis kājā, jaunājai ķēniņienei piedzimst patiesi tāds dēls ar zelta matiem. Visi sanāk daiļo puisēnu apbrīnot, bet ķēniņiene savos priekos liek uzrakstīt grāmatu un tūliņ sūta sulaini ar grāmatu pie ķēniņa uz kara lauku, lai tas ari dabūtu zināt, kāds dēls viņam piedzimis. Sulainim garajā ceļā gadas iegriesties kādā būdiņā par nakti pārgulēt. Tai būdiņā mājojusi ragana, ko sulainis nav zinājis. Un kamēr nu sulainis aizmidzis, ragana uzož grāmatu un ieraksta: ķēniņienei piedzimis tāds bērns, kas ne pēc suņa, ne pēc kaķa. Aiznes nu ķēniņam tādas ziņas — ķēniņš no žēluma vēlas nagus nokodis, bet tomēr atbild atkal grāmatā: lai ari bērns diezin kāds izskatītos, audzināt būs to, cik labi vien iespējams.

Mājā nākdams, sulainis atkal iegriežas tai pašā būdiņā pārgulēt. Kamēr šis aizmidzis, ragana paņem grāmatu un ieraksta: ķēniņš liek teikt: tūliņ būs to bērnu nomaitāt; ja nebūs izdarīts — ķēniņiene lai tad sargas no viņa, kad kādreiz pārnākšot.

Pārnes tādas ziņas: ķēniņiene tīri paliek muļķa prātā. Un nu vairāk ne: caurām dienām glauda savu zeltmatīti un raud, glauda un raud. Bet cik ilgi taču raudāsi — bail atkal, ka ķēniņš nepārnāk un tad vēl nelabāki.

Beidzot raudādama satin bērnu un atdod meitai, lai ta nu darot, ko gribot; lai tik nesakot, kādu galu bērns ņēmis, citādi viņa vēl vairāk raudāšot,

Meita aiznes bērnu uz zirgu stalli, lai zirgi samītu; bet zirgi mīlinās ap bērnu un nesamin vis.

Meita aiznes bērnu uz lopu kūti, lai vērši nobadītu; bet vērši mīlinās ap bērnu un nebada vis.

Meita aiznes bērnu uz mežu skudru pūznī, lai skudras nokodaļātu; bet skudras mīlinās ap bērnu un nekodaļā vis.

Beidzot iegādās pie skudru pūžņa ubags; tas paņem bērnu uz rokām un pārnes pie sevis.

Pa kādam laikam ķēniņš pārronas no kara un tūliņ uzprasa:

„Kur mans dēls?“

Ķēniņiene izstāsta galu no gala: kāds piedzimis, kā rakstīts, kā atbildēts un kā izdarīts. Ķēniņš no zeltmatīša padzirdējis, lauza nagus

un tīri ārprātā. Nu sauc sulaini iekšā, nu prašina, kur gājis, kā gājis, vai nav kur gulējis ceļā? Ja, ir gan gulējis, tur un tur.

„Tad saprotu!“ ķēniņš iesaucas, „ragana tur mājo, ragana to izdarījusi, raganai jādabū pelnītais sods!“

Un tūliņ ķēniņš ar karaspēku noiet uz raganas būdiņu, aplej ar darvu un pielaiž uguni. Aiziet ari pie skudru pūžņa raudzīt, vai to nemanītu; bet neatron ne pēdas, ne šī, ne tā.

Nekā darīt, — jāapmierinas. Tā paiet dažs gads.

Te vienu reizi iegādās pie ķēniņa dzīrās. Uz dzīrām atnāk ari viens ubags ar puisēnu; bet puisēnam galva apsieta ar lupatu.

Un ķēniņš uz dzīrām bij iegādājies divus krīčus: viens pilns ar riekstiem, otrs tukšs.

Pēc laba brīža ķēniņš uzdod šādu mīklu saviem viesiem: kufš varot šos riekstus no pilnā krīča tukšajā pa pārim ieskaitīt un pateikt, ko katrs riekstu pāris nozīmējot?

Viesi izgudrojas šā, tā — neviens nevar iedomāties. Bet vecais ubags, tas tur aizkrāsnī, pačukst puisēnam kaut ko ausī un tad iesākās: „Mans puika var, ja neviens nevar!“

Labi — lai puika nāk šurp!

„Redzat!“ puika iesāk, „trīs meitas plūca linus — viens riekstu pāris! Tur gāja ķēniņa dēls gajam — otrs riekstu pāris! Tas dzirdēja, ka tā viena meita teica — trešais riekstu pāris! Ja ķēniņa dēls mani precētu — ceturtais riekstu pāris! Tad man piedzimtu dēls ar zelta matiem — piektais riekstu pāris! Ķēniņa dēls apprec meitu un aiziet uz kaju — sestais riekstu pāris! Pa to laiku ķēniņienei piedzimst zeltmatītis — septītais riekstu pāris! Viņa tūliņ raksta ķēniņam gjāmatu — astotais riekstu pāris! Bet grāmatā ragana ieraksta par suni un kaķi — devītais riekstu pāris! Un atpakaļ nesot atkal ieraksta ķēniņa grāmatā, ka zeltmatītis nomaitājams — desmitais riekstu pāris! Zeltmatīti nu iesviež gan zirgos, gan vēršos, gan skudrās — vienpadsmitais riekstu pāris! Bet šis ubags izglābj viņu — divpadsmitais riekstu pāris!“

Sos beidzamos vārdus sakot, ubags norauj puikam lupatu no galvas nu acumirklī nozūd, kā ūdenī; bet puikas galva taī pašā brīdī sāk laistīties tik spoži, ka visa istaba atspīd. Ķēniņš, ķēniņiene, to visu redzēdami, dzirdēdami, paliek no priekiem tīri mēmi, ka ne parunāt Bet zeltmatītis pieiet vecākiem klāt, sacīdams:

„Tēt, mem, ko nu brīnāties; vecais arvien teica, ka vienreiz pie jums atvedīšot mani, nu viņš atveda!“

Un nu sākās īstās dzīrās; — sadzīvoja deviņas dienas uz tiem priekiem.

.

Rudzu luņģīši.

Divi saimnieki, lielā nabadzībā dzīvodami, sarunājās, kā varētu visātrāki pie mantas un bagātības tikt. Beidzot viens iesaucās: „Vai zini ko, brāl? Man iešāvās tādas domas prātā: aizbrauksim rītu uz jūrmalu pie Dzelzscepures, rudzu luņģīšus nopirkt. Katrs rudzu luņģītis maksā veselu dukātu; bet tad tu ari zini, ka labības apcirkņos m;trūks“.

No rīta abi saimnieki nobrauca pie Dzelzscepures. Sētā tie ierauga divus nobarotus veprus, kumeļa lielumā.

„Vai redzi, brāl, kādi viņam vepri pa āru staigā: mums nav tik lielu zirgu“.

„Ir gan ko redzēt!

Pie Dzelzscepures iegājuši, tie lūdz lai katram vienu rudzu ļuņģiti pārdodot. Bet Dzelzscepure tos saņem bārgi: „Jūs odžu dzimums, jūs brauciet labību meklēt un par cita labumu brīnāties!“ Ja katram zelta dukāts, tad variet luņģīšus dabūt!“

Saimnieki izvelk katrs savu dukātu un iedod Dzelzscepurem. Sis pakampj dukātus, iesviež degošā ceplī un saka tā: „Tā jūsu dvēseles vārīsies, kā šie zelta dukāti!“

Bet saimnieki atbild: „Lai ar dvēselēm, kā ar dvēselēm, kad tik miesai labums“.

Nu, tad labi! Se jums katram viena ciba; bet neskatāties ātrāki tur iekšā, iekams ne-esiet sacījuši uz savam sievām: sieva, velns tavā sirdī!“

Saimnieki paņem savas cibas, iesēžās zirgos un laiž uz mājām. Uz ceļa tie pamana, ka zirdziņi, kas līdz šim tā tā tik soļus skaitīja — izauguši par vareniem ērzeļiem. Ērzeļi skrien aulekšu vien, ko tik

māk, it kā pats nelabais tos dīdītu. To redzēdams, viens saimnieks iesaucās: „Vadzi, brāl, kamēr savu dvēseli pēc nāves mocu, labāk sviedīšu savu luņģīti, lai iet, kur nācis“.

Tas izsviež; bet otrs ne par ko. Līdz ko labi izsviedis, tā varenais ērzelis brīc! grāvī iekšā ar visiem ratiem, ar visu saimnieku un nu, acīm redzot, arvien paliek vājāks, arvienu nespēcīgāks, kamēr nodēd tāds, ka nekur likt. Otrs saimnieks, ar savu ērzeli sen jau mājās; bet šis pārvelkās vēlu jo vēlu. Mājās tas izstāsta sievai, kur braucis, kā noticis un ko izdarījis. Sieva prieka pilna, apķērās tam ap kaklu sacīdama: „Tas ir prātigi, vīriņ: labāk ar Dievu nabags, nekā ar velnu bagāts“. Tā runājot, ienāk mazs bērniņš nosalis, pliks un lūdzās, gaužām asarām, lai dodot nakts mājas. Saimnieks, bērniņu labi pazīdams, paņem darvotu virvi un, labi samizodams, izdzen pa durvim laukā, sacīdams: „Vai vēl nepietika, ka mani gjāvī iesviedi? Ej tu pie devitā, kur esi nācis; mani vairs nepiekrāpsi!“

Otrs saimnieks ar savu rudzu luņģīti no tās dienas paliek tik bagāts, kā daždien pats velns. Viņš dzīvo tā ka briesmas ko dzirdēt: plitē, dzer, ķengājās.

Otrā, trešā gadā bagātais saimnieks kādu pavakaru sūta savu puisi uz sudmalām malt un stingri pieteic, lai maļot pa tumsu; uguni nevajagot aizdedzināt. Puisis nu maļ, maļ, bet sieks, kā neplok, tā neplok.

„Kad tu izčibētu!“ puisis domā, „jādabū skals, jāpaskatās ar uguni, kas tad te īsteni par ērmiem ir.“

Iededzina skalu, skat nu: uz sieka malas guļ tāds, kā dzelzs pineklis. Viņš tūlit nomana, kas te darams, aizskrien uz piedarba pēc pīlādža rungas un dod rudzu bērējam par kaklu, ka diezin, kur aizsprāgst. Nu maļ tagad, ja: sieks viens divi gatavs.

Mājā puisis nosviež miltus un pasaka saimniekam, ka samalis. Saimniece, to dzirdēdama, piegrūž saimniekam pie sāniem: Klau! puisis jau samalis; ej raugi, būs laikam nositis mūsu rudzu luņģīti. Saimnieks aiztek uz klēti un atron tikai luņģīša svārkus; paša luņģīša nav vairs — aizbēdzis projām.

No ta laika tas saimnieks, kas rudzu luņģīti t)ij kopis, palika tik nabags, ka vecuma galā nebij ne garoziņas ko grauzt; otrs saimnieks, kas luņģīti bija izsviedis, turpretim zēla un zēla, kamēr palika tik bagāts, kā neviens visā apkaimē.

Baltie vīriņi un melnie vīriņi.

Kāds vīrs, caur mežu iedams, uzkūlies uz nelabām pēdām un apmaldījies. Maldinātājs aizviļinājis viņu uz svešu, svešu apgabalu. Neko darīt — jāpaliek turpat mežā par nakti. Mīkstajās sūnās branga guļa; tas drīzi aizmieg. Bet, klau. gaismiņai svīstot koki sāk savā starpā sarunāties un uzmodina gulētāju. Viņš paplenž acis un noklausās visu. Egle saka: ,.Es zinu viņa tīreļa kaktā lielu alu. Ja tik kāds spētu smagās alas durvis uzcelt, tad tādam laimes papilnam“.

Priede saka „Bet es zinu, kā durvis atdarās un pašas no alas cauruma noveļās: tik jāzin tie vārdi, kurus lielais putns zin. Sis lielais putns alā mājo no sendienām. Katru rītu, saulītei lecot, tas aizlaižās un katru vakaru, saulītei rietot, pārlaižas. Alas priekšā putns runā dažus vārdus: durvis tūlīt noveļās no cauruma, un putns ie-iet alā. Iekšā tas atkal saka tos pašus vārdus: durvis acumirklī aizvērās. Ja kāds šos vārdus paturētu, tad iekšā tikt tīri nieka lieta“!

Ozols saka: „Bet es zinu vēl to labāko. Tur alā ir viena čupa sudraba, viena čupa zelta, viena čupa dimanta un pašā beidzamajā kaktā vecs lākturis. Ja lākturi mazu liet paberzē, tad tūliņ deviņi mazi vīriņi, tīri balti no galvas līdz kājām, klāt un izdara visu, ko tik vēlās; bet ja no sudraba, zelta, vai dimanta čupas tik mazu nieciņu ņem. tad no alas izkāpt velti“.

Vīrs vakarā aiziet pie alas, paslēpjās un slepus noklausās putna vārdus. Lai nepiemirstu, tas daudzina šos vārdus cauru nakti un no rīta, putnam aizlaižoties, vīrs viegli jo viegli alā iekšā. Ja itin pareizi: vienā kaktā sudrabs, vienā zelts, vienā dimants un vienā vecs, vecs lākturis. Viņš paņem lākturi un neskatās dimantiem ne virsū, lai jau tik tos neiekārotu. Bet, kas tev to dos: līdz ko domā dimanta čupai garam iet, te, dari, ko zinādams, iānom un jāņem. Domātu, tīri, kā vilkšus kāds tur pievilktu. Nu, paņem* an; bet ne daudz; tikai trīs mazus gabaliņus. Aiziet pie cauruma, grib ārā līst; bet neka; smags, kā traks, velk atpakaļ. Nomet vienu gabalu — jau vieglāki; nomet otru gabalu — var jau parāpties. Nu, kad tik tālu, tad lai rāpjās, kā rāpdamies, trešo tik sviest ne. Rāpjās, rāpjās — izrāpjās ari Nu ko tu padarisi, tatšu mazākais viens dimanta gabals.

Labi, tas ir tas. Bet nu vīram prātā tik lākturis. Viņš paņem lākturi, paberzē un tūlīt deviņi balti vīriņi klāt; lai dodot darba.

„Kādu darbu lai jums dodu? — Gādājiet, kā tieku pie sievas mājā.

Labi — viens, divi — mājā; vīriņi pazūd. Vīrs noliek lākturi uz krāsns augšu un aiziet klētī gulēt. Kamēr vīrs guļ, sieva ierauga lākturi un domā: „Sazin tevi, kur vecas grabažas vēl nemētājas. Tīri noputējis, nopelējis; mazākais taču jānoslauka; tādā skalus dedzināt skaidri kauns“.

Sieva paņem rīkdrānu, mazuliet paberž vienā vietā — ne*iet nost, paberž otrā vietā — ne-iet nost; beidzot berzīs labi stipri — te deviņi balti vīriņi sadeguši klāt: ko gribot, kad tā uz reizi viņus tik steidzoši saucot. Sieva atplēš muti un nesajēdz, kas ir, kas nav. Bailēs ta aizskrien uz klēti pie vīra un stāsta tam. Vīrs pasmējās, sacīdams: „Ko nu sieviņ, lai baltie vīriņi tik nāk uz klēti, gan jau zināšu, kas man vajadzīgs“.

Atnāk vīriņi uz klēti: lai dodod darba. Vīrs liek uztaisīt zelta pili. Viens divi, pils gatava. Lai dodot atkal darba. Vīrs liek pagādāt gardus ēdienus. Viens divi, ēdieni klāt. Lai dodot atkal darba. Vīrs liek pagādāt labus dzērienus. Viens divi, dzērieni klāt. Lai dodot atkal darba. Acumirklī neviena darba neesot; lai aizejot atpūsties. Viens divi — vīriņi pazūd. Tā nu vīrs savā zelta pilī dzīvo dažu gadu laimīgi: ja kas vajadzīgs — baltie vīriņi visu apgādā. Savu lākturi tas glabāja cieši: naktī turēja pie gultas, par dienu uz krāsns augšas. Tik dimanta gabals stāvēja klētī, tīnī, kā toreiz nolikts. Viņš iedomājas ari šo labāk pilī uzglabāt. Aiziet uz klēti, atver tīni, un brīnumi: dimanta gabals pārvērties par dimanta gredzenu. Labi, ka tā vēl, varu taču pirkstā uzbāst. Kam jau reiz laime smaida, tam viss par labu izvēršas.

Tomēr lielais putns, kamēr lākturis tam pazudis, nebij īsti laimīgs; lākturis bij vienīgais ierocis, ar kuru viņš kautcik bij atgaiņājies pret savu kakla kungu — nelabo garu. Un tagad viņam trūka lāktura, trūka balto vīriņu. Putns izmeklējās vispār pasauli; nevar atrast. Te kādu dienu, kamēr vīra nav mājā, putnam gadās pār zelta pili laizties. Viņs ieskatās pilī un ierauga tur savu lākturi. Nu, ko tad vēl gan gaidīt: sagrābj nagos un nes to uz savu alu. Bet, līdz ko lākturis no pils laukā, te zelta pils pazūd, kā ūdenī. Vīrs pārnāk mājā, skatās, meklē; bet kā nav, tā nav; pils tutū! Beidzot savās bēdās tas vairāk nezin, ka tik rokas lauzīt. Un, re atkal brīnumi; tā rokas lauzot, knaibot, dimanta gredzens dabū paberzties un no tam tūliņ deviņi melni vīriņi klāt: lai dodot darba. Šie melnie vīriņi par baltājiem vīriņiem mazāki un labu tiesu nestiprāki.

„Uztaisiet man zelta pili, atdodiet man veco lākturi. Vairāk no jums nekā negribu“, tā vīrs vaimanā. Bet melnie vīriņi atbild: „Ne mēs to varam, ne ari drīkstam. Un ja to darītum, tad ļaunais gars mūs apēstu. Bet, klausies, tavs lākturis ir tagad taī pašā alā, kur lieiais putns mājo. Sis putns nav nemaz tik briesmīgs, kā tu varbūt domā: viņš ir tāds pats cilvēks, kā tu; ļaunais gars viņu tik par putnu nobūris. Ja tu putnam, priekš saules lēkšanas no muguras puses klusu pielīstu un vienu spalvu izrautu, tad putns paliktu par ezi; un ja tu ezim ar zobiņu kaklu nocirstu, tad ezis paliktu par cilvēku. Mēs nedrīkstam tev tur palīdzēt, jo citādi nelabais gars mūs apēstu; ceļu līdz putna mājoklim gan labprāt parādīsim“.

Labi — ka tikdaudz. Melnie vīriņi nu vada vīru ilgu, ilgu laiku pa purvu purviem, kamēr tad reiz parāda notāļu alu. Vīrs nogaida mazu gaismiņu, klusu pielien putnam no muguras puses, izrauj vienu spalvu un gaida, kas notiks. Un re, putns pārvēršās par ezi; ezim tas nocērt kaklu un nu taī vietā atgadās cilvēks, kurš savam izglābējam nokrīt pie kājām, sacīdams: „Es esmu ķēniņa dēls; bet mani nobūra par šo putnu. Tu mani izglābi: lai puse no manas valsts notiek tev, otra puse man“. To sakot, ala sagrūst un šie abi pateic Dievam, ka aiztiek veselu ādu projām.

.

Vīrs, kungs un muižkungs.

Kāds kungs bij atdevis kādam vīram meža stūrīti. Vīrs tūliņ uzcēla mazu būdiņu, ietaisīja mazajā stūrītī lauciņus un apsēja labību. Bet mazie lauciņi neienesa tikdaudz, cik priekš pārtikas vajadzīgs; vīram tādēļ bij jāiet pie kunga pelnīties. Kungs pavēlēja viņam celmus lauzt. Tomēr celmu laušana grūts, nešķirīgs darbs, tādēļ ir te nevarējis tik daudz nopelnīt, cik vajadzējis.

„Cik grūti!“ vīrs vienu dienu dziļi nopūtās.

Un līdz ko šos vārdus izteica, te, kur gadījies, kur ne, pienāca daiļa sieviete, sacīdama: „Nu, nu, no šīs dienas nebūs vairs tik grūti!“ Sieviete bij Laima. Tā ari bija: otrā dienā darbs šķīrās pavisam citādi: celmi vēlās kā burkāni no zemes ārā — īsā laikā bij salauzta liela grava.

Trešā dienā Laima atkal atnāca pie celmu lauzēja un uzprasīja: „Kā ir — vai vedās labāki?

„Paldies, paldies! tagad iet kā raisīt raisās“.

„Tā tā, tas man prieks!“ Laima atteica un iegāja celmu lauzēja būdiņā atpūsties.

Bet taī pašā acumirklī muižkungs izlīda no biezumiem un uzprasīja; „Celmulauzej, kas tā par sievieti, kura nule pat iegāja istabā?“

„Dievs to zin; tā viņa atnāk, tā viņa aiziet!“

„Ak tā! kungs mani sūtīja lai apskatos, ko te laba dari un tu nāci ar blēņu izruņām: neteiksi man taisnību“.

„Tās nekādas blēņas; patiesi nezinu, kas tā tāda; tikdaudz tik zinu, ka viņai spēcīgi vārdi: līdz ko vienu vārdu man par labu sacījusi, tūliņ darbs šķirās pavisam citādāki; celmi iet laukā, kā pekas“.

To dzirdēdams, muižaskungs steidzās uz mājām pie kunga uu sastāstīja tam pilnu galvu, ko redzējis, ko atradis. Kungs iesākumā ne-

ticēja, bet muižaskungs nodievojās: „Tici droši, tā nav kaut kāda sieviete; viņas vārdiem esot brīnišķīgs spēks. Tu nezini, kā celmu lauzējs ar celmiem dzīvo: tīri kā ar sapuvušām pekām. Mums vajaga sievieti te muižā dabūt, lai būtu kā būdams. Tik viena nelaime: viņa ar labu nešķirsies no celmu lauzēja. Bet, pag, kas man prātā: sūtīsim celmu lauzēju no pasaules ārā; raidīsim viņu pie mēneša, tādu un tādu ziņu atnest un pieteiksim, lai triju dienu laikā no mēneša atpakaļ. Saprotama lieta, ka turp nokļuvis, tas nemūžam vairs nespēs atpakaļ atgriezties“.

Tāda ruņa kungam patika. Viņš tūliņ uzdeva celmu lauzējam pie mēneša steigties un tādu un tādu ziņu pārnest Celmu lauzējs raudāja gaužas asaras. Te Laima klāt.

„Ko raudi?“

Tā un tā, vīrs atbildēja.

„Nekas, es aizsviedīšu šo kamoltiņu līdz mēnesim. Sviežot ka, moltiņš izrisināsies no šīs vietas līdz pat mēnesim. Ej tik pa izrisināto dzijiņu vien, tad notiksi itin drīz turp un atpakaļ.“

Labi. Pēc trim dienām celmu lauzējs bij no mēneša ar ziņu atpakaļ. Kungs brīnijās; muižas kungs raustīja plecus. Bet otrā dienā muižas kungam jau cits atkal kas prātā.

„Sūtīsim viņu pie saules ziņu atnest — tas daudz tālāku!“

Labi — aizsūtīja pie saules. Bet Laima atkal izmeta citu kamoltiņu, un celmu lauzējs bij trijās dienās kā tauriņš ar ziņu atpakaļ. Kungs brīnijās; muižas kungs raustīja plecus. Bet otrā dienā muižas kungam jau cits atkal kas prātā.

„Sūtīsim viņu uz elli pēc ziņas — no turienes viņš gan neatgriezīsies“.

Labi. Bet Laima atkal izmeta citu kamoltiņu. Kamoltiņš risinājāsrisinājās, kamēr apstājās pašā elles dibenā. Celmu lauzējs gāja pa izrisināto dzijiņu vien un nonāca pie elles vārtiem. Tur tas atskatījās atpakaļ un ieraudzīja savu muižas kungu aiz muguras. Muižas kungs šoreiz bij jājis vīram pakaļ, lai redzētu, vai tik viņš patiesi līdz ellei

noiet. Izrisināto dziju muižas kungam nebij lemts redzēt; to tik celmu lauzējs spēja saredzēt.

Celmu lauzējs muižas kungu nemaz neievēroja; viņš atvēra elles vārtus un gāja droši iekšā. Bet līdz ko pirmo soli paspēra, te celmu lauzējs pašās krūtīs saskrējās ar sava kunga nelaiķa tēvu. Velns bija sūtījis kunga tēvu smagas mucas pār žogu velt. Tomēr kas celmu lauzējam ar mucām par daļu; viņš tik gāja ellē iekšā un kunga tēvs atkal aizgāja, kur tam jāiet. Pēc kāda brīža celmu lauzējs bij gatavs ar savām darīšanām; viņš gāja laukā no elles. Velns līdz vārtiem to pavadīja, pie kam nevilšus uzmeta acis uz vātīm, mucām. Kunga tēvs vēla mucas stenēdams. Muižas kungs, turpat stāvēdams, domāja; «Pag, pag, mazu lietu palīdzēšu savam senākajam maizes tēvam“.

Viņš nolēca no zirga un pielika ari savas rokas; bet mucas necēlās un necēlās.

Velns, to redzēdams, pagrāba metamo un iesaucās; „Ak tā, divi tādi resni tēviņi nevarēs man nieka mucas pacelt!“

To sacīdams, velns deva, ko jaudāja: vienu muižas kungam, otru kunga tēvam. Un, kamēr celmu lauzējs tur skatījās, muižas kungam jau bij atsistas plikas ribas. Celmu lauzējam vairs netika redzēt; viņš nospļāvās un labāk gāja uz mājām.

Otrā, trešā dienā muižas kungs pusdzīvs pārradās. Viņš rādija kungam savas ribas un izstāstīja visas briesmas: gan no tēva, gan no velna.

To dzirdēdams, kungs nejauki sadusmojās uz vīru. „Pagaidi tu, celmu lauzēj!“ viņš dudināja, „tagad likšu izrakt gāju, tumšu alu,

-

abos galos ar izeju un triekšu tevi tur cauri. Alas vidū nolikšu slepenu katlu ar vārošu ūdeni — gan tad tu nopluksi!“

Bet Laima jau pateica priekšlaiku celmu lauzējam, kas tam nāksies darīt, piekodinādama, lai tik ejot droši vien caur alu, tam nekaitēšot itin neka.

Noteiktā diena pienāca. Celmu lauzējam bij jāiet caur alu. Viņš gāja. Pēc kāda brītiņa alā nogāja pļunkt! Kungs ar muižas kungu gārdi iesmējās. Pagāja atkal brītiņš. Te, kas tas? celmu lauzējs izlien no alas sveiks, vesels un pie tam vēl viscaur ģērbies vienā zeltā.“ To dzirdēdams, kungs ar muižas kungu steidzās alā, lai tīšā prātā lēktu katlā. Ielēca gan, bet neizlēca vairs: abi appluka.

Gāzi taisno deviņas reizes; deviņas reizes tas tomēr uzcelsies 1

.

Kalējpuisis.

Reiz krietns puisis izgāja amatu mācīties. Viņam bija jāiet gajmežmalu. No meža iznāk vīrs un uzaicina viņu, lai nākot līdzi. „Nevaru iet — gribu vēl šovakar meistaru dabūt,“ atbild puisis. Viņš iet tāļāk. Otrā dienā viņš satiekas ar citu vīru. „Kurp iedams?“ šis jautā. „Amatu mācīties!“ puisis atbild.

„Kādu amatu?“

„Zeltkaļa amatu.“

„Labi!“ svešinieks saka, puisim dukātu dodams, „nāci man līdzi, meistaru gādāšu.“ Abi iet un nonāk vientulīgā būdiņā, kur nodomā nakti palaist. Labu brīdi gulējuši — viņi dzird pie durvīm klauvējam. Ielaiž.

„Vai neprot kāds no jums kalēja darbu?“ ienācejs prasa.

„Neprotam vis!“ puiša biedrs atbild, „bet šis jaunais puisis grib amatu mācīties.“

„Labi. Nāci līdz!“

Abi iet ārā. Durvju priekšā stāv vīrs ar pulka zirgu. Puisis izbijies grib atpakaļ, bet svešais to satver pie rokas un saka: „Sos zirgus apkali! — dabūsi labu maksu.“

„Vēl nemaz neesmu mācījies kalēja darbu,“ puisis aizbildinājās.

„Kali tikai, gan ies.“

Puisis stīvējās, gan, bet galā domā: „Labu maksu piesola — esmu vienreiz, otrreiz redzējis kaļam, raudzīšu.“ Puisis kaļ un viņam veicas kā pašam lielajam meistaram. Apkaļ.

„Maksas tev nekādas nedošu; bet saku: tev tavā mūžā labi klāsies.” To sacījis, svešais aizbrauc. Puisis nospļāvies iet gulēt. Otrā rītā, kad saule jau launagā, viņš atmostas un atronas lielā klajumā viens pats bez ceļa biedra, bez būdiņas. Viņam paliek bail. Žigli uzlēcis, viņš

dodas tāļāk. Nonācis kādā pilsētā un pie vārtiem sastapis dažus kalēja zeļļus, viņš jautā: vai nezinot kādu meistaru? „Nezinām!“ tie atbild. Puisis bēdīgs nosēžas uz kādu akmeni. Iet gājām vakarējais ceļa biedris: „Vai dabūji meistaru?“

„Nedabūju.“

„Nāci man līdz! es tev meistaru sarunāju.“

Ko darīt — jāiet. Gabalu gājuši viņi nosēžas pakalnā. Puisis pavisam dūšu zaudējis, sēž galvu nokāris.

„Kālab tāds noskumis?“ biedris prasa.

„Man žēl, ka ar tevi, tādu ļurkas biksi, ielaidos. Tu laiku vien novilcini un mani pavedi uz laiskumu,“ puisis atbil. „Ha, ha, ha!“ biedris smējās, ka kalnā atskan, „gaidi laiku, mans laiks vēl nav atnācis.“ Saule laižas jūfā. Gājēji pārkāpj pār kalnu un nonāk pie lepnas pils, kūjas vārtus apsargā divi vareni milži. „Laižat iekšā, vedu jums krietnu kalēju.“ Vārti atsprāgst Viņi ie-iet lielā gaņģī. Jo iet, jo

paliek tumšāks. Beidzot ir tik tumšs, ka vai aci var izdurt. „Ne pēdas vairs neiešu tāļāk!“ puisis saka. „Neesi muļķis, dodi man roku un nāci, būs labi!“ biedris viņu uzmudina. Iet atkal. Arvienu paliek gaišāks un gaišāks, līdz parādas pilnīga dienas gaisma. Priekšā lielas durvis. Ieeju sargā divi milži, zelta pātagām rokās. „Laižat iekšā! vedu jums krietnu kalēju!“ Durvis atvedas. Viņi ieiet lielā, apaļā zālē, kas mirdz vien, ka puisim acis apžib. Pie apaļa galda, uz kūja zelta kokle, guļ ķēniņš krēslā sēdēdams. Ik viņš uzpūš koklei, ik kokles stīgas strinkšķ. Tāļāku pie otra galda snauž divi zēni, kuji, katrreiz kokiem strinkšķot, atmožas, bet pēc tam atkal iemieg. Abi ceļa biedri iet cauri un ieiet citā, gluži tādā pašā zālē, kur pie apaļa galda sēž ķēniņiene, pie otra galda divpadsmit jaunavas — visas riņķī ap galdu. Trešā, aplam lielā zālē ir sakārti zelta kaja rīki. Caur pili izgājuši, viņi redz lielu klajumu, uz kufa ganās kara zirgi.

„Redzi, te tev būs darba diezgan!“ puiša biedris teic. „Bet tagad iesim pagulēt, esam stipri piekusuši. Tiklīdz ķēniņš sāks koklēt — visi celsies augšam un tēvijai nāks svētīti zelta laiki.“

Jūras mātes govis.

Senāk Jūfas mātei jūrmalas ganības patikušas. Ta laidusi turp savas jūras meitas ganīt lopus. Tas noticis allaž rītos agri jeb ari pa pusdienas laiku, kad jūrmalā nav cilvēku. Tā reiz kādu rītu saulei lecot kāda sieviete gājusi gaj jūrmalu — lieljūfas pusē uz Kolku. Tik ko gājēja uznākusi uz pļavu, ieraudzījusi tur gānāmies lielu baru treknu, lielu, zilu govju. Tuvojoties ganamam pulkam, gājēja dzirdējusi dziedam lēnā, ļoti jaukā balsī ganu dziesmu nesaprotamā valodā. Ieraudzījusi ari pašu ganu meitu, dziedātāju — zem ozola sēžam un no ozola zariņiem vaiņagu vijam. Ši ganu meita bija ģērbusies baltā, paīsā lindraciņā, sarkanos kamzoļos, skaistu jo skaistu seju, pliku galvu, kupliem, baltiem matiem, kas vaļēji.no lēna vējiņa kustināti, nokārušies pār muguru un — basām kājām. Ganu meita ari drīzi pamanījusi gājēju, uzlēkusi kājās un saukusi stiprā balsī: „Grieta, Grieta, dzeni govis jūrā!“ Te gājēja ari pamanījusi, ka Kolkas pusē pie ganāma pulka vēl otra tada pati ganu meita. Abas ganu meitas sasitušas trīs reizes roku plaukstas un uzsaukušas govim kādus svešus vārdus. Sīs pacēlušas galvu un devušās jūfā iekšā. Tikai viena govs kā negājusi, tā negājusi jūfā: — ta iemukusi mežā un pazudusi biezienā. Gājēja nu ar sapratusi, ka tās ir jūras govis un, ka ganu meitas ir nāras. Viņa uzrunājusi vienu nāru, sacīdama, lai taču govis ganoties un lai pašas nemaz nebaidoties. Bet nāra atbildējusi nesaprotamā valodā sērā, žēlā balsī: „Gau i mara ramora, romara, gamara!“ Un asaram acīs nāra devusies ganāmam pulkam pakaļ — ūdenī. Govis driz nozudušas ūdenī, bet nāras ilgi ilgi bijušas redzamas. — Tās devušās projām stāvus līdz krūtīm ūdenī, brīžam augstāku, no ūdens izceldamās, brīžam zemāku ūdenī nogrimdamas tāļāku jūfā iekšā, arvienu vēl pagriezdamās pret skatītājos, sveicinājušas ar galvu, pamājušas ar roku,

svešus, nesaprotamus vārdus žēlā balsī izsaukdamas. Beidzot vēl abas nāras labi augstu pacēlušās ūdenī, rādījušas uz mežu un tad pazudušas jūrā — ūdenī. Pēc tam nebijis nekas redzams, nekas dzirdams. Gājēja ari devusies uz mājām, caur mežu uz ciemu aiziedama. Netāļu no jūrmalas — mežā — ta uzgājusi to govi, kas no ganāma pulka bij atšķīrusies. Labi zinādama, ka ta jūras govs — domājusi: nav vērts to mājā dzīt. „Bet var jau ari mēģināt, kas zin, vai Jūras māte nebūs sūtījusi man to par dāvanu ?“ Un itkā tai būtu pavēlēts — tūliņ gājusi govij klāt. Govs nemaz nebēgusi, ļāvusies lai glauda un kasa. Sieva raudzījusi dzīt un tiešām pārdzinusi govi mājās. No šīs govs tad cēlusies visa tā zilā govju suga mūsu apgabalā, jo priekš tam zilas govis neesot bijušas. Vēl tagad veci ļaudis sauc šo sugu par „jūras govim.“

Uguns nesejs.

Vecos laikos pār pasauli valdīja tikai viens pats ķēniņš. Viņam bija tāda vara, ka viņa pavēles klausīja nevien cilvēki, bet ari kustoņi, kukaiņi, dzīvnieki, kas vien zemes virsū atrodās.

Bet liels posts bij toreiz pasaulē, jo nebij uguns; un tiklīdz kā saule norietēja, tad nevarēja ne redzēt, nedz ari bij ko sasildīties. Zināt gan zināja, ka uguns atrodas dziļi ellē, bet neviens nevarēja dibinā tikt un uguni iznest. Ķēniņš izsolīja lielu maksu tam. kas uguni dabūšot. Viņš sasauca visus savus padomniekus un lika spriest: — kāda alga tam jādod, kas uguni atnestu? Beidzot visi vienā prātā nosprieda: tam, kas ķēniņam uguni atnesīšot, būšot brīv uz bērnu bērniem un mūžīgiem laikiem no visiem galdiem par velti ēst un neviens to tam nedrīkstēšot liegt, vaj nost dzīt. Šo vēsti nu visur daudzināja un tā izpaudās visā pasaulē pie zvēriem, lopiem, putniem, tārpiem, kukaiņiem. Bet neviens tomēr nevarēja uguni Yio briesmīgā dziļuma iznest. Daudzi, daudzi tur ņēma savu galu. Kad zirneklis dabūja šo vēsti zināt, tas ari tūliņ apņēmās uguni dabūt un sāka naski vien virves vīt. Kad jau pilnu nastu bij pievijis, tad nevienam nekā nesacījis, devās ceļā uz elli. Pie elles nonācis, un augšā virvi it stipri piesējis, tas nolaidās kā par smieklu elles dibinā, pašā tumšajā kaktā. Izdevīgā brīdī pie uguns sārta pielavījies, paņēma brangu uguns pagali nn laimīgi pa savu virvi, kā pa trepēm, atkal uzkāpa augšā. Lai gan labs kāpējs bij, tomēr tik lielu gabalu ar nastu kāpot, tēviņš bij krietni piekusis. Drošā vietā ticis, tas atlaidās drusciņ atpūsties. Uguni nolicis galvgalī, viņš tikai gribēja mazīt pazvilnēt, bet nokusušam uzmācās maigs miegs un vīrs cieši aizmiga. Saule jau nāca ganu dzītenē, bet zirneklis vēl gulēja. Te mušai šur, tur skraidot iesitās savada smaka nāsīs. Apskatījusies — ierauga kā par brīnumiem uguns pagali kvēlojam zirnēkļam galvgalī. Ko nu muša dara? Viņa saka: „Ko tāds miega pūznis ar uguni darīs? Tā gulēdams jau var uguni izdzēst —

un tad tā alga man labāki der, nekā viņam“. Aši uguns pagali paķērusi, muša aizskrien kā spīd vien. Pie ķēniņa aiznesusi, saka, ka šī uguni no elles iznesusi — lai nu dodot šai to algu. Ķēniņš izrīko mušai goda dzīres un iedod viņai tādu grāmatu, ka muša var pie visiem galdiem ēst, cik vien tik tīkas.

Zirneklis atmodās tikai pret palaunadzi. Sauli tik tālu ieraudzīdams, tas satrūkās, ka par ilgu nogulējis. Bet kā viņš pārbijās, kad uguni vairs neatrada savā vietā. Kā traks sāka skriet un meklēt. Kuru satiek, tam prasa, vai niesot uguni uz elli atpakaļ ejam redzējis? Bet visi viņu izsmej. Nupat kā muša ķēniņam uguni nodevusi un šis jau sakot to pazudušu esam. Tādu vēsti dzirdēdams, zirneklis palika tīri salts un stīvs. Viņš sāka aiz dusmām pilnā galvā brēkt: „Muša ir zagle, muša ir zagle! Ne viņa, bet es to uguni no elles iznesu un tikai man tā alga nākas.“ Visi sāka gan ausīties, kad zirneklis tā runāja, bet teica, ka viss velti būšot, jo mušai jau grāmata esot rokā. Par to zirneklis ieskaitās vēl vairāk un apņēmās zaglei nepelnītās algas neatstāt. Klupšu klupdams, elzdu elzdams viņš devās pie ķēniņa un stāstīja, cik briesmīgi šo muša apzagusi. Muša. teica, ka zirneklis melojot, jo kas zirneklam uguni esot redzējis? Ķēniņš pavēlēja zirnekļam pierādīt, bet ja nepierādīšot, tad lai šā acīs vairs nerādoties. Zirneklis gan sacīja, ka ša virve, pa kuru šis nolaidies un uguni iznesis, vēl tagad esot elles malā piesieta, bet viss tas nekā nelīdzēja. Zagšanas nevarēja pierādīt. Viņš aizgāja mušu lādēdams, sapulcināja visus zirnekļus un izstāstīja tiem, ka caur ša sviedriem muša dabūjusi tādu godu: šo apzagdama, apmelodama, muša esot apzagusi visus zirnekļus: tāpēc vajagot visām mušām par to atriebties. Visi bija ar mieru un nosprieda tīklus aust un mušas ķert un kufu trāpīt — tai galvu nost. No tā laika sāka visi zirnekļi tīklus aust un mušas ķert; bet mušām ir tomēr brīv ēst pie visiem kungu galdiem.

Saturs:

Princeses brīnumputns. Vaskotais zirdziņš.

Sprīdītis.

Zeltmatītis.

Rudzu luņģīši.

Baltie vīriņi un melnie vīriņi. Virs, kungs un muižkungs. Kalējpuisis.

Jūras mātes govis.

Uguns nesējs.

TAUTAS PASAKAS UN TEIKAS

4803370101—37

Ta- 91

M805(11)—91

Parakstīta iespiešanai 28.02.91. Formāts 84X 108/16. Ofseta papīrs Nr. 1. Ofsetspiedums. 4,2 uzsk. iespiedi.; 7,05 uzsk. krāsu nov. Metiens 75 000 eks. Pasūt. N? 102799. Līgumcena. Izdevniecība «Sprīdītis», 226800 Riga. Aldaru ielā 2/4. lzdevn. Nr. 37/92/B-79. Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatve 11. Izdots sadarbībā ar RKU «Skonto».

Content

Brigadere Anna Tautas pasakas un teikas-2

Princeses brīnumputns.

Vaskainais zirdziņš.

Sprīdītis.

Zeltmatītis.

Rudzu luņģīši.

Baltie vīriņi un melnie vīriņi.

Vīrs, kungs un muižkungs.

Kalējpuisis.

Jūras mātes govis.

Uguns nesejs.

Saturs: