Brigadere Anna

Tautas pasakas un teikas-3

Tautas pasakas un teikas

Annas Brigader redakcija

.

Zelta putns.

Vienam ķēniņam trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis. Ķēniņam liels dārzs, un dārza vidū ābele ar zelta āboliem. Bet reiz ķēniņš apceļ, ka zelta ābelei katru nakti sāk viens zelta ābols zust. Nekā darīt — liek saviem gudrajiem dēliem ābeli sargāt. Tie izsargājas vienu nakti, otru nakti — nevar nosargāt! Kur nu miega pūžņi nosargās: — līdz dārzā iekšā — plaukt! uz acīm un guļ, kamēr liela diena. Tā nu ar šiem nekā iesākt: lai eimot labāk muļķītis!

Lai eimot, lai! gudrie brāļi smejas, redzēšot gan, ko tāds iesākšot; kad tik vēl ābolu zaglis nenozogot ari pašu muļķīti līdz ar zelta āboliem!

„Vienalga!“ muļķītis domā un aiziet. Līdz pusnaktij nekas nekait, nāk pēc pusnakts — ap zelta ābeli sāk lidot’tik salds miegs, tik salds miegs, ka brīnumi, un muļķītim nu velk ar varu acis ciet; bet muļķītis ieliek acīs spīles, lai miegs nedabūtu plakstienus kopā savilkt, un tā atkaujas no miega līdz gaismiņai. Un skat, ja labi grib, kā tad var: gaismiņai svīstot, atskrien ābelē zelta putns — ābolu zaglis un tūliņ sāk tik vienu zelta ābolu knābāt. Muļķītis: krāpt! saķer putnu aiz spārna; bet šis, spurgt! izraujas no rokām un prom. Tik paliek kā viena zelta spalviņa pirkstos. Muļķītis ieskrien ar spalviņu pie tēva un stāsta, ko pieredzējis. Tēvs saka:

„Ja viena pate spalviņa tik jauka, cik gan vajaga pašam putnam jaukam būt! Tādēļ, dēli, eita pasaulē zelta putnu meklēt; kujš viņu pārnesīs, tas man būs visumīļākais dēls.“

Labi. Pa vārtiem dēli aiziet visi trīs kopā, bet aiz vārtiem gudrie s atsitas savrup un aiziet kopā pa vienu ceļu; muļķītim jāiet vienam pašam pa citu ceļu. Gabalu gājis, muļķītis apmaldās un iesāk raudāt Te, kur bijis, kur nebijis, pelēks vilks izskrien no meža, prasīdams: „Kādēļ raudi?“

„Tā un tā — meklēju zelta putnu — apmaldījos.“

„Neraudi! sēdies man mugurā, gan nonesīšu tevi pie zelta putna. Tik ievēro: tas putns būs jauks, bet viņa ligzda vēl jaukāka; tomēr, putnu ņemdams, neaizskar tikai ligzdu.“

„Labi, labi!“ mujķītis nosolās, vilkam mugurā kāpdams. Līdz labi mugurā — pelēkais aiziet tikpat kā vējš: ne kājas pie zemes nepiesitas. Muļķītis ne pa sapņiem tā nebij jājis. Viens divi — pie zelta putna klāt. Vilks paliek notālumā: — lai muļķītis viens pats ķefot putnu! Šis klusītiņām pielien pie zelta koka un ķers putnu, bet ķerdams — par nelaimi — aizkustina zelta ligzdu. Tai pašā acumirklī koku galotnēs sāk brīnumjauki pulksteņi skanēt, saskrien sargi, saņem šo cieti un ved pie ķēniņa tiesāt. Ķēniņš nospriež:

„Ja tu priekš saules vari aiztikt pār trim ķēniņa robežām un atvest man zelta zirgu, tad gribu tev to zelta putnu atdot ar visu zelta ligzdu.“ Nekā darīt — jāsolās. Bet uz ceļa muļķītis sāk atkal raudāt:

„Kā tikšu, kā netikšu — gatavs posts!“ Te pelēkais vilks klāt: „Raudāt, to tu māki; kādēļ aizskāri ligzdu — vaj nepieteicu?!“ n Teid, teici — esmu vainīgs! Par to nu man ari jāskrien, līdz saule rietējuse, pār trim ķēniņa valstīm pēc zelta zirga!“

„Nu labi! Sēdies man mugurā, gan nonesīšu tevi pie zelta zirga. Tik ievēro: tas zirgs būs jauks, bet viņa iemaukti vēl jaukāki; tomēr, zirgu ņemdams, neaiztiec iemauktus!“

„Labi, labi,“ muļķītis nosolās, vilkam mugurā kāpdams. Un, tiklīdz labi mugurā — pelēkais aiziet tikpat kā vējš: ne kājas pie zemes nepiesitas. Muļķītis ne pa sapņiem tā nebij jājis. Viens divi — pie zelta zirga klāt. Vilks paliek notālumā; muļķītis viens pats ielien zelta stallī pēc zirga. Bet, zirgu ņemdams, aiztiek ari iemauktus. Tai pašā acumirklī uz jumta sāk brinum jauki pulksteņi skanēt, saskrien sargi, saņem šo cieti un ved pie ķēniņa tiesāt. Ķēniņš nospriež:

„Ja tu priekš saules vari aiztikt pār trim ķēniņa robežām un atvest man daiļo ķēniņa meitu, tad gribu tev to zelta zirgu atdot ar visiem zelta iemauktiem; bet ja ne, tad galva nost!“

Nekā darīt — jāsolās. Uz ceļa muļķītis sāk atkal raudāt.

„Kā tikšu, kā netikšu ~ gatavs posts!“ Te pelēkais vilks klāt:

„Raudat, to maki; kādēļ aizliki iemauktus, vaj nepieteicu?!“

„Teici, teici — esmu vainīgs! Par to nu man ari jāskrien, līdz saulīte rietējuse, pār trim ķēniņa valstīm pēc daiļās ķēniņa meitas.“

„Nu labi, sēdies man mugurā, aiznesīšu tevi pār trim ķēniņa robežām; bet šoreiz tu paliksi notālumā, es iešu pilī ķēniņa meitu dabūt.“

Un līdz labi muļķītis mugurā — pelēkais aiziet tikpat kā vējš: ne kājas pie zemes nepiesitas. Muļķītis ne pa sapņiem tā nebij jājis. Viens divi — pie varenas ķēniņa pils klāt Muļķītis paliek notālumā, bet pelēkais vilks ieiet pēc ķēniņa meitas. Pēc maza brītiņa vilks ar visu daiļo ķēniņa meitu jau atpakaļ, sacīdams:

Sēžaties nu abi divi man mugurā, es jūs aiznesīšu pie tā ķēniņa, kam zelta zirgs!“

Un līdz labi muļķītis ar ķēniņa meitu mugurā — pelēkais aiziet tikpat kā vējš; ne kājas pie zenes nepiesitas. Šie abi ne pa sapņiem tā nebij jājuši. Viens divi — pie pils klāt.

„Tagad,“ vilks saka, „tu, daiļā ķēniņa meita, paliksi notāļumā, es ar muļķīti iešu ķēniņa pilī pēc zelta zirga.“

Labi — ķēniņa meita apsēžas, un šie nu iet uz pili. Bet uz ceļa, turpat pils tuvumā, vilks piepeši paliek par tādu pašu daiļu ķēniņa meitu kā tā sēdētāja notālumā, un tad saka uz muļķīti:

«Ievedi mani pie ķēniņa un saki: Se tev daiļā ķēniņa meita, atdodi man zelta zirgu! Viņš tev atdos. Tad paņēmi zelta zirgu, aizjāji pie savas ķēniņa meitas, kas tur notālumā palika sēžam, uzsēdini viņu zelta zirgam mugurā un vedi pie pavadas zirgu uz māju pusi.“

Labi — muļķītis tūliņ paņem neīsto ķēniņa meitu pie rokas un ieved pie ķēniņa: lai nu atdodot viņam zelta zirgu! Ķēniņš atdod. Muļķītis aizjāj pie savas daiļās ķēniņa meitas, uzsēdina zelta zirgam mufuri un, zirgu pie zelta pavadas ņemdams, ved uz mājām. Pa to laiku ķēniņš izvedis savu neīsto ķēniņa meitu dārzā. Bet uz reizi neīstā ķēniņa meita iekaucas: av! av! un ta, ko nagi nes, par vilku mežā iekšā. Ķēniņš pārbijies sakliedz karaspēku: lai dzenoties viņa d a i ļamam pakaļ! Lai raugot rokā dabūt, vienalga, vaj par vilku, vaj par

meitu, bet bešā lai nenākot atpakaļ! Kamēr karaspēks salasījies, vilks sen jau muļķīti panācis, sacīdams:

„Mums dzenas karapulks pakaļ, tādēļ atdodi, muļķīti, pavadu daiļai ķēniņa meitai un sēdies man mugurā!“

Un līdz ko muļķītis vilkam mugurā — pelēkais aiziet, kā vējš; bet zelta zirgs ar ķēniņa meitu pēdu no pēdas pakaļ. Necik ilgi — pie tā ķēniņa pils klātu, kam zelta putns.

»Tagad,“ vilks saka, „tu, daiļā ķēniņa meita, paliksi uz zelta zirga še nolālumā, es ar muļķīti iešu ķēniņa pilī pēc zelta putna.“

Labi — ķēniņa meita paliek, un šie nu iet uz pili. Bet uz ceļa, turpat pils tuvumā, vilks piepeši paliek par zelta zirgu un saka uz muļķīti:

„Ieved mani pie ķēniņa un saki: še tev zelta zirgs, atdodi man zelta putnu ar visu ligzdu 1 Viņš tev atdos. Tad paņēmi zelta putnu, steidzies pie ķēniņa meitas un ved pie pavadas zirgu ar visu jātnieci uz mājām!“

Labi — muļķītis tūliņ ieved zelta zirgu ķēniņa pagalmā: lai nu atdodot viņam zelta putnu ar visu ligzdu! Ķēniņš atdod. Muļķītis knašām kājām aizsteidzas ar visu putnu pie ķēniņa meitas un tad, zirgu pie pavadas ņemdams, soļo lēnītiņām uz mājām.

Bet pa to laiku ķēniņš pagalmā rauga savu zelta zirgu iztecināt. Te uz vienu reizi zirgs iekaucas: av! av! un ta, ko nagi nes, par vilku mežā iekšā.

Ķēniņš pārbijies sakliedz karaspēku: lai dzenoties viņa zirgam pakaļ! lai raugot rokā dabūt, vienalga, vai par vilku, vai par zirgu, bet bešā lai nenākot atpakaļ. Kamēr karaspēks salasījies, vilks sen jau muļķīti panācis, sacīdams:

„Mums dzenas karapulks pakaļ, tādēļ atdodi, muļķīti, pavadu daiļai ķēniņa meitai un sēsties man mugurā!“

Un līdz muļķītis vilkam mugurā — pelēkais aiziet kā vējš; bet zelta zirgs ar ķēniņa meitu pēdu no pēdas pakaļ. Necik ilgi — tai mežā klāt, kur todien muļķītis apmaldīdamies ar vilku pirmo reizi bija saticies.

„Kāp nu, muļķīti, no manas muguras zemē un ej laimīgs ar saviem trim dārgumiem uz mājām; tik sargies uz ceļa snaust vaj gulēt!“

To sacījis, pelēkais vilks nozūd mežā. Muļķītis atkal saņem zelta zirgu pie pavadas, otrā rokā zelta putnu turēdams, un ved daiļo ķēniņa meitu pie tēva. Bet naktī atlido pie muļķīša salds, salds miegs un ar varu velk acis kopā. Šis turas, turas miegam pretim, beidzot, nevarēdams vairs atturēties, saka daiļai ķēniņa meitai:

„Paliec tu nomodā, es drusku nosnaudīšos!“

„Labi, labi!“ — šī ar mieru. Bet līdz muļķītis aizmidzis, te saldais miegs uzklūp ķēniņa meitai: tā ari azmiegas uz zelta zirga muguras. Par nelaimi pašu laiku jānāk muļķīša brāļiem tur gājām.

„Vaj redzi!“ vecākais brālis iesaucas. „Mēs velti izmeklējāmies zelta putnu, bet mūsu muļķītim palaimējies atrast. Un nevien tas: viņam vēl tik daiļa meita ar zelta zirgu.“

„Nekas,“ otrs atbild, „par ko gan mūs par gudriem sauc, tādēļ darisim gudri: nokausim muļķīti, paņemsim putnu, pārvedīsim zirgu ar daiļo meitu pie tēva un teiksim, ka mēs tie «atradēji.“

Tā notiek: brālis nokauts, zelta putns paņemts, un zirgu, to aizved līdz tēva sētai tik klusi, tik ln ni, ka ne strumpulītis neiebrikšķinās lūzdams. Tēva sētā turpretim gudrie brāļi tam tīšām labi skaļi ierunājas, lai daiļā meita atmostos. Šī atmostas ari un nevar ne gudra, ne muļķa tikt: vaj vedēji īstie? Un ja īstie, kufš tad īsteni tas īstais?

Turpretim šiem abiem tēva priekšā mute līdz ausīm: viņi esot izmeklējušies tik ilgi, tik ilgi zelta putnu, tomēr beidzot atraduši tēvam zetta putnu ar visu ligzdu, vecākajam brālim daiļu meitu, vidējam zelta zirgu; tik kur esot muļķītis palicis, to šie gan nezinot.

Tēvs, viņu vārdiem ticēdams, darina lielas dzīrās un stāsta visiem, kādu lielu mantu viņa dēli pārveduši.

Kamēr šie tur līgsmo, muļķītim jāsaguļ mežā trīs dienas nokautam. Pēc trim dienām krauklis aizlaižas muļķīša miesas ēst. Bet vēl ne trīsreiz nebij ieknābis, te pelēkais vilks krauklim virsū.

„Tu negantnieks! kas tev vēlēja sava valdnieka miesas ēst?“

„Nu kā?!“ krauklis brīnās, „vaj tu nezini, ka man pēc trim dienām brīv ēst, kas tik miris?!“

„Nē, nē — šito tu neēdīsi vis! Bet tādēļ, ka trīsreiz knābi viņa miesām pieliki, tev jāatnes trīs lietas: trauciņš ar veselības ūdeni, trauciņš ar dzīvības ūdeni un trauciņš ar gudrības ūdeni. Laidies pār trim jājām, tur tu tos atradīsi.“

Krā! krā! krauklis iesaucas un aizlaižas pār trim jūrām pēc ūdeņiem. Pa to laiku pelēkais vilks nestāv dīkā: viņš saliek kauliņu pie kauliņa, dzīsliņu pie dzīsliņas, ka viss savā vietā. Līdz labi beidzis, te krauklis ar ūdens trauciņiem atpakaļ. Pelēkais vilks tūliņ paņem veselības ūdens trauciņu, ielej muļķītim mutē: muļķīša miesas sarepē un sadzīst; pelēkais vilks paņem dzīvības ūdens trauku, ielej muļķītim mutē: muļķītis atdzīvojas; pelēkais vilks paņem gudrības ūdens trauciņu, ielej muļķītim mutē: muļķītis paliek tas gudrākais uz pasaules. Nu muļķītis izceļas stāvus un prasa vilkam, kas viņu aplaupījis. Vilks izstāsta visu smalki un tad piedod padomu:

„Steidzies mājā — tavs brālis taisās tavu daiļo ķēniņa meitu precēt. Pāriedams prasi tēvam, kas tās dārgās mantas atradis? Ja tēvs atbild: tavi gudrie brāļi, tad teic tēvam, lai liek gudrajiem brāļiem kādu zīmi parādīt. Viņi nezinās nevienu zīmi parādīt, bet tad rādi tu: liec zelta zirgam runāt un zelta putnam dziedāt.“

Labi. Muļķītis pāriet mājā — tēvs pretim:

„Vai, dēls, kur tad tu tik ilgi maisies; redzi, ko tavi brāļi pārveduši: te ir zelta putns, zelta zirgs un daiļa meita; tik tu pārnāci tukšām rokām!“ „Neticu vis, ka tas gudro brāļu nopelns; tomēr, ja tas tā, tad lai viņi parāda kādu zīmi, citādi to neticēšu.“

Gudrie brāļi nu bij nagos: tēvs tūliņ šiem mugurā — lai rādot kādu zīmi, citādi neticēšot, ka dārgās mantas paši atraduši! Nu gudro, nu gudro cauru dienu—kur lai sagudro, kad ne krustīm, ne šķērsām nezini — Beidzot tēvs iesaucas:

„Jūs jau nezināt, lai nu rāda muļķītis!“

„Ja, ja, tēt, tūliņ! Zelta zirdziņ, runā, zelta putniņ, dziedi!“

Tūliņ zirgs izteica visu un putns izdziedāja visu, ko gudrie brāļi nodarījuši. Tēvs, to dzirdēdams, palika pārlieku dusmīgs un aizdzina gudros brāļus — tādus blēžus, bet muļķītim darināja kāzas ar daiļo ķēniņa meitu.

Vērpēja, Tinēja, Audēja.

Viņos laikos kādai mātei bijusi tāda meita, ku^ai nebijis mūža pavedienu plaukstās. Ērmoti ari tas bijis, ka meita nevarējusi neviena darba pabeigt: visur ķēries, visur atdūries. Ļaudis saukājuši viņu par slinku, bet patiesībā tā nemaz nebijis. Meita par to bijusi loti nelaimīga.

Reiz māte, sadusmojusēs, ceļmalā kūlusi meitu. Braucis svešs kungs gājām. Tas prasījis: „Māmiņ, kādēļ kuli savu bērnu?“

Māte negribējusi meitu apkaunot un teikusi: „Ja, kā nekulšu, viņa man visus salmus sāk par zīdu savērpt un saaust.“

Kungs, to padzirdējis, kā rūkta nāve virsū, lai dodot tādu vērpēju viņam līdz; viņš būšot apņemt par sievu.

Māte to atdevusi. Kungs pārvedis meitu pie sevis, licis nokraut lielu kaudzi salmu un noteicis meitai to līdz otram rītam savērpt un saaust par zīdu.

Nokrēslā meitai bijis jāsāk vērpt. Nabadzīte nogājusi pie kaudzes

un raudājusi, un raudājusi

Te pienākušas trīs māmiņas: Vērpēja, Tinēja, Audēja, prasīdamas: * Meitiņ, kādēļ raudi?“

„Ja, kā neraudāšu — man šī salmu kaudze jāsavērpj par zīda pavedieniem un jānoauž audekls.“

aNekas, meitiņ, mēs tev palīdzēsim.*

Un tūdaļ Vērpēja sāka vērpt no salmiem zīda pavedienus; Tinēja tina pavedienus gar meitas rokām un darināja kamolu; Audēja atkal auda no kamola zīda audeklu.

Gaismiņai svīstot, salmu kaudze bij nozuduse, un tai vietā gadījies gajš un plats zīda audekls. Meita nezināja, kā tencināt, kā atmaksāt māmiņām. Bet tās no atmaksas ne dzirdēt; tik teica, aiziedamas: „Parītu tev ar kungu kāzas; ja tev laba sirds, ieaicini ari mūs kāzās.“ Labi. No rīta kungs ļoti priecājies par zīda audeklu un darbīgo meitu. Viņš tūliņ rīko lieliskas kāzas un saaicina pasauls viesu. Ari meita — līgava — sākusi naigi posties. Un nu — par brīnumiem — tā manījusi, ka darbi citādāki izdevušies nekā senāk: ko iesākusi, to ari drīzi pabeigusi; viss vedies un šķīries no rokām, pat mūža pavedieni plaukstās bijuši gadījušies.

Kāzu rītā viesi sanākuši, tik tās trīs māmiņas vēl trūkušas Līgava piegājusi savam kungam klāt un sacījusi: „Tu nezini, es ielūdzu ari mūsu kāzās trīs māmiņas; brīnums, ka viņas neatnāk.“

Bet līdz ko tos vārdus izteikusi, te durvis atvērušās, un Vērpēja, Tinēja, Audēja ienākušas istabā. Vērpējai no pavediena laizīšanas bijušas tādas biezas lūpas kā kausiņi; Tinējai no tīšanas bijuši tādi pirksti kā tapas; Audējai no aušanas bijušas tādas kājas kā dēlīši. Kungs, to redzēdams, prasījis, kamdēļ māmiņām tādi pirksti, tādas lūpas, tādas kājas esot? Māmiņas atteikušas: „No vērpšanas, aušanas un tīšanas dienu un nakti. Tādēļ, ja savu sievu mīli, nenomoci viņu ar pārlieku darbu, tad tai negadīsies tādas lūpas, tādi pirksti, tādas kājas.“

Kungs to apņēmies. Viņš dzīvojis ar savu sievu laimīgu mūžu.

Zivs spēks, — Dieva palīgs!

Vienreiz viens bārenītis bij nodots par cūkganu pie niknas, niknas saimnieces: gatava pūce tā bijuse, ne cilvēks. Bārenītim klājas ļoti nelabi: viņam jānogana cūkas un tad vēl jāaptek gandrīz visi’sētas soļi; saimniece ar meitām šā tā nolocījās.

Reiz saimniece saka:

„Puika, šodien tu, cūkas ganīdams, iekurināsi pirti!“

„Ja, ja!“

Bet pirts bij tik veca un caura, ka, ja trīs dienas kurināsi, tad kaut cik matīsi siltuma: bet bārenītim — vaj gribi, vaj negribi — jāizkurina par vienu dienu un kur nu vēl cūkas vienā gabalā jāskrien atgriezt. Tomēr bārenītis daudz neko nenoskumst; viņš pārdomā tā:

„Ik cūkas atgriezīšu, ik pārsteigšos no lauka krāsnij uzmest un vienu spaini ūdeņa ienest; kas zin, līdz vakaram sastaigāšu ari.“

Iesākumā nekas nekaitēja, bet vēlāk cūkas nāca paēdušas — nekur patapt: atgriež, atgriež — atkusti nost — labībā iekšā. Nu nabadziņš noskraidās par muļķi palikdams: beidzot viņš sāks raudāt. Te — par laimi — palīdzība klāt: kā izcels no dīķa pilnu spaini ar ūdeni, tā pamana tur mazu zivtiņu gar ķimenēm urbjamies.

„Ai, nejēdziņ, nu tu dabūsi karstumā pasust!“

„Labo puisīt, nenesi mani pirtī, laidi dīķī atpakaļ!“

„Eji, zivtiņa, ejiJ.ko es tevi skumdināšu!“

„Paldies!“ zivtiņa dīķī ieteicās, „tu palīdzēji man, es palīdzēšu tev: no šīs dienas tev klāsies citādāki; pasaki tik tos vārdus: zivs spēks

—     Dieva palīgs! tūliņ visi darbi padarīsies.“

„Labi! tad lai ar zivs spēku — Dieva palīgu šī vecā, nepiekurināmā pirts nodeg!“

Un skat, acumirklī pirts deg brīkšķēdama. Saimniece, to redzēdama, izskrien ar žagaru un bārenītim virsū:

„Se tev, kūrēj, aplamo kūrēj! Kāds nav! — Pirti dedzināt! Se tev!“

„Zivs spēks — Dieva palīgsi kad tevi suņi apstātu, ko peri!“ Kūrējs iesaucās, un tūliņ suņi plucina saimnieci, cik ieiet. Saimniece kliedz, suņi rej, troksnis bez gala.

„Zivs spēks — Dieva palīgs! Lai suņi nozūd, lai jauna pirts gadās ar siltu ūdeni, ar aukstu ūdeni, ar stipru garu, ar mīlīgu garu!“ Tūliņ suņi nozūd, pirts gatava, ūdens sasildīts, auksts ūdens ari ienests, un gars, nemaz saprast, cik mīlīgs.

Nu ies visi pērties. Noperas sievieši, noperas vīrieši — jau nokrēsla; bet ganiņu neviens nesauc ar cūkām mājā. Pārdzen cūkas: — ganiņam jāiet vienam pašam pērties. Noperas: — sen jau mirdz zvaigznes, vakariņas atdzisušas, citi jau taisās pie miera, tik ganiņam jāēd tumsā aukstas atliekas un tad vēl pie tam mudīgi, jo jāienesot žagari citrīt brokasti vārīt. Bet bārenītis šoreiz ēzdams nesteidzas. Viņš iesakās tik: „Zivs spēks — Dieva palīgs!“ tūliņ žagari paši ienesas.

No rīta priekš saulītes saimniece modina bārenīti:

„Vai vēl neesi izgulējies? „Tūliņ augšā brokastu sildīt, lai meitas svētrītu dabū pagulēt.“

Bārenītis uzsilda — meitas vēl guļ, nav neviena, kas palīdzētu katlu nocelt.

„Zivs spēks — Dieva palīgs! kaut katls ienestos istabā, bet putru nevienam nedotu, iekams pats smelšu!“

Necik ilgi — meitas paver acis.

„Re, māsiņ, putra gatava, smelsim tik nu!“ viena iesaucas un tā tūliņ pie katla klāt. Bet līdz ko taisās smelt: baukt! pavamīca pa pieri.

„Kas tas?!“ šī atlec nost. Nāks otra meita smelt: baukt! pavamīca pa pieri

„Kas tas!“ šī atlec nost. Nāks saimniece smelt: baukt! pavamīca pa pieri. Nāks vīri smelt: baukt! baukt! pa pieri. Putrā esot velns iekūlies, to vairs nevarot strēbt! Bet bārenītis atsaka;

„Blēņas, dodat podu, gan es iesmelšu.“

Labi, — šim padod podu. Un lūk: pavamīcai ne prātā nenāk vairs pa pieri sist. Visi paēd. Pēc brokasta saimniece saka:

„Puika, šodien tu, cūkas ganīdams, pieraugi, ka meitām žagaru netrūkst!“

Bet puika domā:

„Ja man pat svētdienā jānokraujas ar žagariem, tad Iabak lai ar zivs spēku — Dieva palīgu visi žagari sadeg!“ Tūliņ žagaru kaudzē uguns, un nu deg, ka brīkšķ vien. Saimnieks gan sauc vaimanas: mājas nodegšot; bet nekā—mājas nedeg ne lūdzamas, tik žagari vien sadeg.

No rīta vīriem jābraruc uz mežu pēc malkas — nav vairs ne skalgana, kā apdeguši. Jābrauc cūkganam garām. Cūkgans ievaicājas:

„Kur tad nu ar cirvjiem vasaras laikā?“

„Pēc malkas — vakar jau viss sadega.“

„Blēņas! ko nu vasaru malkā brauksiet, jūs jau apsmies, bet paliekat pie manām cūkām, es braukšu pakaļ.“

„Par tevi jau ar smiesies!“

„Kas nu mani, ganu zēnu, ievēros, bet jūs, lielus vīrus, tā cita lieta.“

Labi — lai braucot. Bārenītis aizbrauc mežā un iesaucas:

„Zivs spēks— Dieva palīgs! Kaut piecdesmit ratu vieni otru galā sakabinātos un mans zirgs piecdesmit vezumu pavilktu!“ Tūliņ vezumi piekraujas, un šis nu brauc ka čīkst un grab uz mājām. Šaipus ķēniņa pils iet labi; nāk pilij tuvāk, ķēniņa meita pirmā ierauga neredzētos ērmus: lai nākot visi viņai līdz skatīties, tas laikam esot burvis, tā braukdams. Nu saskrien ap bārenīti pasauls ļaužu: kas viņš tāds esot?

„Prasāt ķēniņa meitai, ko jūs man prasāt!“ bārenītis atbild un brauc tālāk. Visi nu apstāj ķēniņa meitu, lai sacītu, kas tas tāds esot.

„Burvis laikam, kas gan cits!“ šī atbild, bārenīti apsmiedama.

„Tā!“ bārenītis pukojas, „tagad tu mani saukā par burvi, bet kad tavs dēls ar zelta ābolu rokā meklēs tēvu, redzēs, vai tad ari sauksi mani par burvi!“

Un skat, no rīta bārenīša vārdi bij piepildījušies: ķēniņa meitai gadās dēls ar zelta ābolu rokā.

„Kur tavs tēvs?“ ķēniņš uzprasa dēlarft.

„Kam došu zelta ābolu, tas mans tēvs!“

Un kamēr šie tur tā runā, bārenītis patlaban brauc atkal gājām pēc malkas. Mazais dēls, ar ābolu rokā, tūliņ no pils ārā un bārenītim pakaļ. Ķēniņš skatās, kas tur notiks. Bet dēls vairak neko: pasniedz bārenītim ābolu, sacīdams:

„Tas mans tēvs!“

Ķēniņš nu briesmīgi dusmīgs: sagrābj bārenīti, ieslēdz cietumā, tad sasauc visus augstmaņus pārrunāt, ko būšot ar cietumnieku iesākt. Spriež, spriež — nospriež: pie karātavām jātiesā.

Trešā dienā ķēniņš noprasa meitai: vai būšot cūkganu aizmirst, vai ne?

„Ne par ko!“ šī atbild, baltas asaras raudādama. Tad neka, tad jāmirst abiem un ari puikam ar zelta ābolu.

Bārenītis nesaka ne vārda; bet līdz ko taisās ķēniņa meitai klāt ķerties, tas uzsauc:

„Zivs spēks — Dieva palīgs! Kaut visi, jūs kārēji, par akmeņiem paliktu. Un kaut šī pils ar saviem cietumiem sadegtu par pelnu čupiņu!“

Acumirklī visi paliek par akmeņiem, un pils nodeg līdz pamatam. Bet ķēniņa meita sāk žēloties: kādēļ esot apgājies tik bargi, visus ar nāvi un uguni sodīdams.

„Nebrēci nemaz!“ bārenītis atbild, „zinu ko daru. Zivs spēks — Dieva palīgs! Kaut visi akmeņi atkal par cilvēkiem paliktu, un kaut nodegušās pils vietā gadītos zelta pils!“

Tūliņ visi atkal atdzīvojās, un varena zelta pils ari gadās. Ķēniņš, no sprukām paticis, nu vairs ne domāt nedomāja bārenīti ar savu meitu sodīt. Tūliņ pieņem viņu par savu znotu, un nu bārenītis vairs nebij cūkganiņš, bet jaunais ķēniņš zelta pilī.

Ķēniņa meitas gredzens.

Vienam tēvam trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis. Vecuma galā tēvs saka tā:

„Ilgi vairs, nedzīvošu; bet kad nomiršu, tad, dēli, katrs savu nakti nākat uz kapiem mani sargāt!“

Dēli apņemas. Drīzi pēc tam tēvs nomirst, un nu jāiet pirmo nakti vecākajam dēlam kapu sargāt. Bet vecākais neiet; viņš saka, lai muļķītis ennot.

Muļķītis aiziet, uzsēžas uz tēva kapa un raud. Naktī tēvs prasa:

„Kādēļ tu raudi?“

„Man žēl tētiņa.“

„Labi, dēls! Se tev sudraba zirgs, jāji uz mājām un laidi stallī; ēst viņam nemaz nav jādod.“

Otru nakti jāiet vidējam dēlam pie kapa, bet tas atsaka, lai eimot muļķītis.

Muļķītis aiziet. Atkal tēvs tāpat prasa un iedod zelta zirgu.

Trešo nakti muļķītim sava reize; bet nu tēvs tam iedod dimanta zirgu.

Pēc kāda laika ķēniņš izsludina, ka atdošot tam savu meitu par sievu un pusi no valsts, kas iespēšot viņa meitai uz stikla kalna klāt piejāt un gredzenu novilkt.

Gudrie brāļi nu ari taisās jāt uz kalnu, zobodami muļķīti, lai tāds labāk tur nemaz nerādoties, lai kļ-ūpot mājā. Gudrie brāļi aizjāj: viens ar cūku, otrs ar kazu. Bet muļķītis, līdz ko šie labi gabalā, uzkāpj sudraba zirgam mugurā un jāj, ka zeme dimd. Uz ceļa gudrie vēl rāpjas; muļķītis aizlaiž kā vējš gājām, vēl tīši uzsizdams ar pātagu cūkai un kazai. Cūka ar kazu iegāžas grāvī; bet muļķītis stikla kalnam līdz pusei augšā. Tomēr vairak ari nevar uztapt — jājāj atpakaļ.

Pārrāpjas nu abi gudrie brāļi — tiem mute līdz ausīm: viņi gandrīz, gandrīz ari būtu uzjājuši kalnā, bet esot gadījies viens tāds princis ar sudraba zirgu, tas tikai aizskrējis priekšā!

„Es jau ari redzēju to princi!“ muļķītis pasmejas.

„Kur tad tu redzēji?“

„Pakāpos uz rijas jumta!“

„Gudrie tūliņ noārda riju, lai muļķītim nebūtu kur pakāpties.

Otrā dienā gudrie atkal jāj uz saviem lopiņiem; bet muļķītis, uz sava zelta zirga jādams, uzcērt ar pātagu cūkai un kazai, iegāž šos ģrāvī, tad aizlaiž kā vējš pie kalna. Šoreiz daudz vairs netrūka — gandrīz, gandrīz jau bij kalna galā.

Mājā 'gudrie atkal tāpat lielās, bet muļķītis atbild:

„Es jau ari redzēju to princi!“

„Kur tu redzēji?“

„Uz klēts jumta!“

Gudrie tūliņ noārda klēti, lai muļķītim nebūtu kur pakāpties.

Trešā dienā gudrie atkal aizjāj ar cūku un kazu; bet muļķītis nu uzlec dimanta zirgam mugurā, iegāž gudros brāļus grāvi un laimīgi uzjāj pie ķēniņa meitas. Ķēniņa meitai muļķītis tā patīk, un nemaz negribetu vairs laist projām; bet muļķītis novelk viņai gredzenu un prom uz mājām, aptīdams pirkstu ar lupatu, lai gredzenu neredz.

Ķēniņš liek pa visu valsti meklēt, kur dimanta jājējs ar ķēniņa meitas gredzenu palicis: — nekur atrast. Beidzot saaicina visus pavalstniekus pie sevis un izmeklē katru: — nekā.

„Vaj tik kāds nav mājā palicis?“ ķēniņš uzprasa.

„Nav neviena — tik mūsu muļķītis gan vēl mājās.**

„Tūliņ vedat man muļķīti šurp!“ ķēniņš iesaucas.

Atved muļķīti: muļķītim pirksts aptīts.

„Kādēļ tā?“ ķēniņš prasa.

„Pirksts sāp!“ muļķītis kaunīgi atteic.

„Tini vaļām!“

Attin: muļķītim ķēniņa meitas gredzens uz pirksta.

Gudrie brāļi paliek kā mēmi; bet muļķīti «ieved pilī un saprecina ar ķēniņa meitu.

Muļķīša kulīte.

Kādam tēvam bijuši trīs dēli: divi gudri, viens muļķis. Viņi dzīvojuši lielā, apburtā mežā, no kūja nevarējuši nekad izkļūt un dienišķu maizīti papelnīties. Bijuši jau visu apēduši un, mirstot, tēvs tikai varējis katram vienu maizes kukuli atstāt. Dēli dzīvojuši ļoti vārgi un dienu mūžu ilgojušies: „Kaut jele reiz varētu no sī dziļā meža laukā izkļūt!“ Kādu vakaru dēli ēduši katrs no sava kukuļa un taisījušies pie miera iet. Te nejauši ielīdis vājš vecītis, lūgdamies: „Dēli mīļie, dodat naktsmājas, dodat katrs tiesiņu maizes ko iekost!“ Divi gudrie nogriezuši tādu garoziņu, bet muļķītis krietnu nuku. Nu likušies visi četri pie miera. Bet no rīta pamožoties, vecīša vairs nebijis.

Otrā vakarā dēli atkal ēduši. Te ielīdis vecītis, lūgdamies“ „Dēii mīļie, dodat naktsmājas, dodat tiesiņu maizes ko iekost!“

Divi gudrie nogriezuši tādu garoziņu, bet muļķītis krietnu nuku. Nu likušies visi četri pie miera. Bet no rīta pamožoties, vecīša vairs nebijis.

Trešā vakarā dēli atkal ēduši. Vecītis atkal ielīdis, lūgdamies: „Dēli mīļie, dodat naktsmājas, dodat tiesiņu maizes ko iekost!“

Bet dēli teikuši: „Dosim gan naktsmājas, tik tas mums netīk, ka tevi nevienu rītu vairs neatrodam gultā.“

„Lai, lai, dēli, nu redzēs, vai citurīt mani neatradīsat.“

Divi gudrie nu nogriezuši tādu garoziņu, bet muļķītis krietnu nuku. Pēc tam devušies pie miera, un no rīta vecītis bijis vēl gultā. Kad izcēlies, sacījis uz muļķīti: „Ej, dēliņ, atnesi no viņa avotiņa ūdeni.“ „Ja, tētiņ, man nav neviena nesamā,“ muļķītis atteicis.

„Ej tik vien, ej, pie avotiņa būs trauciņš!“

Muļķītis aizgājis, atradis daiļu trauciņu un pārnesis ūdeni. Ūdens bijis tik stiprs un gards kā vīns. Nu paturējuši varenu brokastu. Pēc brokasta vecītis prasījis vienam brālim: „Dēls, vai gribi debesīs tikt?“

„Gribu!"

Tad prasījis otram brālim: „Dēls, vai gribi debesīs tikt?“

„Gribu!“

Beidzot prasījis muļķītim; „Dēls, vai gribi debesīs tikt?“

„Negribu!“ muļķītis pasmējies.

Vecītim palicis žēl, ka muļķītis ar tik labu sirdi nevēlas tikt debesīs Bet kad nu negrib, negrib. Viņš iedevis muļķītim baltu kulīti un teicis: „Klausies, dēls, še tev šī kulīte. Ja tev pasaulē kāds pāri dara, tad tik saki: „lieni muļķīša kulītē!“ Un nu nākat visi trīs man līdz. Es jūs izvedīšu no šī apburtā meža un palaidīšu ka:ru uz savu pusi.“

Labi. Vecītis izvedis brāļus. Muļķītis nu aizgājis ar savu kulīti uz ķēniņa pili. Tanī pilī nācis velns ļaudis mocīt. Ķēniņš apsolījis tam savu meitu dot, kas apņemtos velnu mocītāju izdzīt. Muļķītis, pilī ieiedams, prasījis darbu, pilskungs ķēniņš atteicis, lai ejot no pils izdzīt velnu, tad dabūšot viņa meitu par sievu. Muļķītis tūlīt gatavs, lai tik laižot iekšā.

Labi. Muļķītis iegājis viens pats pilī. Līdz* pusnaktij bijis miers, bet pēc pusnakts ieskrējis velns un ieplēstām rokām tūlīt taisījies muļķīti sagrābt. Bet muļķītis tik iesaucies: „Lieni muļķīša kulītē!“ — un tā velnam, pa kaklu pa galvu, bijis jālien kulītē. No rīta ķēniņš mazuliet pavēris durvis, saukdams: „Muļķīti, vai tu vēl dzīvs?“

„Dzīvs gan!“

„Kur velns?“

„Velns kulītē pie gultas kājas."

Nu muļķītis aizjūdzis zirgus, nolicis kulīti ar velnu uz tilta un tad laidis lēkšiem pāri. Braucis vienreiz, jau velns lūdzies; braucis otrreiz

—    jau velns smilkstējis; braucis trešo reizi — velns saucis, lai prasot, ko gribot no viņa — tūlīt visu apsolīšoties, bet lai tik laižot šo ārā.

„Labi!“ muļķītis teicis, „bet tad tev jāapsolās pasaulē nekad vairs cilvēkus nemocīt un vēl saviem bērniem pieteikt, ka tie ari tos nemocītu.“

Ja, ja, ja! Velns apsolījies. Nu muļķītis Izlaidis velnu pusdzīvu. Ķēniņš atdevis muļķītim savu meitu un darinājis brašas kāzas.

Muļķitis dzīvojis pilī ar savu sievu . ilgus gadus laimīgi jo laimīgi. Bet reiz tas vārīgi saslimis un labi paredzējis, ka nu būs gan jāliek kajote pie malas. Viņš teicis sievai: „Ja es nomirstu, tad uzmauci man balto kulīti kaklā un aproci ar visu kulīti.“

Muļķītis nomiris, un sieva tā izdarījusi. Pēc miršanas muļķītis nogājis ar kulīti pie debess vārtiem un gribējis iekšā tikt, bet vārtu sargi atraidījuši: „Tu teici, ka negribot debesīs, un mēs nevaram tevi laist iekšā, ej pie velna — varbūt, ka tur tevi pieņems.“

Muļķītis aizgājis pie velna. Bet līdz ko velni ieraudzījuši muļķīti ar kuli kaklā, tie saukuši: „Ej projām, — ej projām! Negribam līst tavā kulītē!“

Neko darīt — muļķītis gājis atpakaļ pie debess vārtiem un saucis un bļāvis, lai laižot šo iekšā. Bet neviens vairs nenācis.

Tad muļķītis noņēmis savu kulīti, -savicinājis un pārsviedis pār debesu valni. Un tūlīt kliedzis: „Muļķīti, lieni muļķīša kulītē!“

Un tai pašā brīdī muļķītis atradies baltajā kulītē.

Tūlīt gadījies vecais vīriņš un teicis: „Ārē, vai nu tu gribēji gan debesīs? Nu, lien nu laukā no kulītes un nāc pie saviem brāļiem.“

Vagare un lacis.

Vagare brauc pa ceļu un satiek lāci. Lācis tam uzbļauj: „Vīrs, es tevi ēdīšu “

„Ko tu nu mani ēdīsi. Es atvedīšu tev labāk auzu vezumu, viru, zirgu un kūmiņu.“

Labi. Lācis ar mieru.

Vagare aiziet vezumu piekraut, paņem darbinieku, uzliek lapsu — kūmiņu uz vezuma un liek braukt ar lielu līkumu. Kamēr vezums ar līkumu, vagare taisni pie lāča, iekujuguni un gaida vezumu. Kad vezums piebraucis, kūmiņš lēkā pa vezumu un sauc: „Vai, kā man kājiņas salst, vai, kā man kājiņas salst!“

„Ej pie uguns sasildīties,“ vīrs pamāca.

«Ietu gan, bet kas tur tāds melns tupētājs? Labāk neiešu. Vai, kā man kājiņas salst, vai, kā man kājiņas salst!“

Lācis iečukst vagarem: „Saki kūmiņa®, ka tupētājs ozola celms!“

•c

„Kūmiņ, nāc, nāc sasildīties, tas jau tikai ozola celms,“ vagare aicina.

»Nu, ja ozola celms, tad vel viņu ratos."

„Vel tik vel, es jau Jaušos!“ lācis atkal pamāca.

Kad jāveļ, vels ar.

Vīrs nomauc riteņus un ieveļ lāci ratos, bet kūmiņš vēl arvien tik lēkā pa pļavu un sauc: „Vai, kā man kājiņas salst, vai, kā man kājiņas salst!“

„Kūmiņ, nāc nu apsildīties. Klucis jau ratos.“

„Iešu, iešu. Bet vai kluci ar labi pieklūgoji?“

„Klūgo, tik klūgo! es jau ļaušos!“ lācis atkal pamāca.

Vīrs nu pieklūgo lāci, cik stipri vien var.

Vagare saka: „Kūmiņ, nāc nu apsildīties!“

„Iešu, iešu! Nu ir labi!“

Un tā kūmiņš tūlīt klāt, lācim virsū un nu spļauj acīs, cērt pliķus un tik sauc: „Miķīts ratos, Miķīts ratos!“

Lācis nu gan grib vai visus ratus saplēst, bet tā noklūgots, ka ne pakustēt. Nu brauc visi ar vezumu mājā. Mājās kūmiņš ieskrien pie kunga. Kungs iznāk laukā. Kūmiņš gardiem smiekliem plūkā lāci, spļauj acis, cērt pliķus un sauc: „Miķīts ratos, Miķīts ratos!* Kungs nu ieliek lāci dzelzs būdā, kur nabadziņš vēl šodien.

Lapsa un krūze.

Lapsa, ieraudzīdama krūzi uz akas malas, gribējuse labprāt to baudīt, kas tur iekšā. Krūze, to manīdama, teikuse: „Kūmiņ, neaiztieci mani, jo tas, kas man iekšā, nav priekš tevis, bet priekš saimnieces.“

„Negribu nemaz to aiztikt, kas nav priekš manis; gribēju tikai paskatīties, ko tādas saimnieces laba bauda.“

Lapsa, gudriniece, tā gan teica, bet sirdī domāja putru izēst un tad krūzi akā noslīcināt. Viņa iebāza galvu krūzē un laka. Bet putru ēdot, aizsainis aizbīdījās aiz ausīm, un kā nu lapsa svieda krūzi slīcināt, tā pate pa galvu pa kaklu akā līdz. Slīgdama nabadzīte lūgusēs: „Krūziņ, krūziņ, sirdsmīļā krūziņ! Redz, kāda tu! Es domāju pa jokiem, un tu no tiesas!“

Bet krūze atbildējuse: „Kūmiņ, kūmiņ, sirdsmīļo kūmiņ! es jau ari tāpat pa jokiem. Vai tad tu bļauj no tiesas?“

Serdienīte un čūska.

Kādam vīram nomiruse sieva, atstādama mazu meitiņu. Pēc kāda laika vīrs apņēmis raganu, kūjai jau pašai bijuse meita. Ragana nevarējuse pabērna ne acu galā ieredzēt.

Nīduse, nīduse tik ilgi, kamēr beidzot sadomājuse sērdienīti nobendēt. Viņa ielējuse podiņā taukus, apsējuse to ar baltu drānu un noteikuse: „Nesi podiņu tēvam uz lauku. Bet to tev saku: ja viena tauku pilīte būs pielipuse pie drāniņas, tad kakls tev nost!“

Sērdienīte gan nesuse rāmi, gan nesuse, bet neko darīt: drāniņa tomēr nošļacījusies. Sērdienīte gauži raudājuse. Tēvs prasījis: „Kādēļ, bērniņ, raudi?“

Tā un tā — šī izstāstījuse. „Vakarā, vairs nebūšot dzīvotāja — pamāte solīja man kaklu noraut.“

„Nu, nu, tik traki jau nebūs! Mājā iedama, izmazgā drāniņu.“ Sērdienīte gājuse pie avotiņa drāniņu mazgāt, bet tik tīra drāniņa tomēr vairs nebijuse. Nu sākuse atkal gauži raudāt. Uz reizi izlīduse čūska un sacījuse: „Ko nu raudi; nopin man labāk vaiņadziņu, jo rītu būs manai māsai kāzas!“

Sērdienīte salasījuse puķītes un ātri, ātri nopinuse vaiņadziņu. Līdz ko vaiņadziņu čūskai — līgavai pasnieguse, tā uz reizi iegadījušās vēl trīs čūskas ar vaiņadziņiem galvā un prasījušas: „Māsiņ, kādu laimi par to labumu lai tev vēlam?“

„Citas laimes negribu: kad tik mana taukainā drāniņa paliktu balta.“ Tad viena čūska sacījuse: „Lai tava drāniņa paliek otrtik balta nekā viņa bija!“ Otra sacījuse: „Palieci pate tik daiļa kā saule!“ Bet trešā novēlējuse: „Kad tu raudāsi, tad tev pērles no acīm birs, un kad tu runāsi, tad tava balss tik jauki skanēs kā kokle!“

Sērdienīte nu pārnesusi no savām asarām pilnu podiņu ar pērlēm un atdevuse drāniņu tik baltu kā sniegu.

Ragana brīnējusēs, kur meitene tik baltu drāniņu dabūjusi, kur tik daudz pērļu rāvusi, kur tādu daiļumu, kur tik mīlīgu valodu ņēmusi. Nu otrā dienā tīši sūtījusi ar tauku podiņu savu īsto meitu uz lauku. Tstā meita labi sašļacījusi drāniņu ar taukiem. Tēvs sacījis: „Vai, meitiņ, vai tev nu mate nerāsies, ka draniņa tik taukaina!“

„Kur tad nu rāsies; kad tik es zinātu, kufā vietā sērdienīte vakar izmazgājusi tik baltu drāniņu, tad nebēdātu nekā.“

„Ai, meitiņ, viņa būs ar asarām izmazgājuši; tu nezini, cik tā gauži raudāja.“

To dzirdēdama, īstā meita, uz mājām iedama, tīšu Šņukstējusi un ar varu izspiedusi asaras, lai varētu tikdaudz podiņā sakrāt, ka drāniņu izmazgāt. Bet kad pienākusi pie avotiņa, uz reizi izlīdusi čūska un sacījusi: „Ko nu raudi, nopin man labāk vaiņadziņu, jo rītu manai māsai kāzas.“

Bet īstā meita aizspērusi čūsku ar kāju projām un gājusi tāļāk. Pēc brītiņa iznākusi otra čūska, sacīdama: „Ko nu, māsiņ, raudi! es esmu līgava, rītu man kāzas — nopini man vaiņadziņu.“

Bet īstā meita aizspērusi čūsku ar kāju projām un patlaban gribējusi tāļāk iet; bet tai pašā acumirklī iegadījušās visas trīs čūskas un sacījušas: „Nu, kādu laimi lai tev vēlam? Mēs tev vēlam, lai tava drāniņa būtu tik melna kā darva, lai raudot tev no acīm kristu rupuči ārā, lai tavs vaigs taptu tik nejauks kā nakts un tava valoda būtu līdzīga zvēru rējienam.“

Mājā ragana brīnējusies un pārbijusēs, kur meita tik melnu drāniņu dabūjusi, kur podiņā tik daudz rupuču sagadījušies, kur tādu briesmīgu vaigu un tādu briesmīgu valodu ņēmusi.

To redzēdama un dzirdēdama, ragana vēl vairāk sadusmojusēs uz sērdienīti. Viņa nedevusi tai nemaz vairs ēst Bet jo nedevusi est, jo sērdienīte daiļumā pieņēmusēs.

Un vienreiz gadījies kādam karaļa dēlam gar raganas māju braukt. Gājām braucot, tas izdzirdējis tik jauku valodu, itkā kokles skaņas. Viņš apturējis zirgus un prasījis, kam šinī mājā tik jauka vālodžu Ragana tūliņ izskrējusi pretim, sacīdama: „Manai meitai, manai meitaiI

Kara nu citam! Pag, pag, tūlīt izvedīšu!" Ragana nu paslēpusi sērdienīti apakš kubla un noteikusi pie dzīvas nāves, lai stāvētu kā sasalusi un ne pušplēsta vārdiņa neiepīkstētos. To padarījusi, tā steigšus vien rāvusi īsto meitu laukā pie ķēniņa dēla.

Bet kas nu noticis? No meitas nejaukā vaiga ķēniņa dēls nobijies, un no meitas valodas rējiena ķēniņa dēla zirgi sākuši trakot. Viņš atsūtījis īsto meitu atpakaļ un prasījis pēc tās ar jauko valodu. Bet kad ragana atteikusi, ka citas nevienas neesot, tad ķēniņa cļjēls sācis visas malu maliņas pārmeklēt, kamēr atradis sērdienīti apakš kubla paslēptu.

Nu aizvedis sērdienīti uz savu pili ui to apprecējis.

Ka gana puika par ķēniņa padoma deveju ticis.

Reiz kādu bārenīti nodeva pie ķēniņa par avju ganu. Bet darbs zēnam izlikās niecīgs, jo viņam bij stipri kauli un ļoti attapīga galva. Avis ganīdams, viņš no meža visādas gudrības iemācījās un beigās saprata koku un putnu valodu.

Kādu dienu, kamēr avis gremoja, zēns apguļas pie veca ozola. Te uz reizi ozols sāka tā runāt: „Redzēs gan, cik ilgi man tas zobens būs jāglabā. Nu jau tik daudz gadu, bet neviens vēl nav tam pakaļ nācis.“

„Kas tas par zobenu?“ otrs ozols prasīja.

„Tas zobens ar pīlādža spalu, ar ko var katru velnu nomaitāt.“

To dzirdēdams, zēns uzlēca kājās un sāka ozola dobumā rakņāties. Meklēja, meklēja — beidzot uzķēra varenu ieroci. To nu katru dienu klāt vien nēsāja. Kad kāds iejautājās, kur tādu esot ņēmis — tad atteica:

„Atradu mežā!“

Tā tas palika. Te vienu reizi tāļš, tāļš ķēniņš atsūtīja lielu kuģi ar jaunām ziņām. Svešie kuģinieki izkāpa malā, kur zēns avis ganīja. Zēns tūlīt uzprasīja: „No kurienes nākat, uz kurieni ejat?“

„Mēs nākam no tāļas zemes. Mūsu ķēniņš sūtīja tavam ķēniņam pakaļ, lai brauktu mums līdz un palīdzētu apbrīnot devīto brīnumu, kas nule pat mūsu ķēniņa valstī ieradies.“

„Labi, labi, bet tad man ari jābrauc savam ķēniņam līdz par sargu.“

Svešie nu nogāja pie ķēniņa un pierunāja to tūliņ līdz braukt. Otrā dienā ķēniņš taisījās uz ceļu. Ganu zēns tikām lūdzās un plijās ķēniņam virsū, kamēr tas apņēmās viņu ņemt līdzi. Uz jūjas ganu zēns apjoza savu zobenu, staigāja ķēniņam pēdu no pēdas pakaļ. Bet uz kuģa bija divi kraukļi. Tie sāka sarunāties: „Pag, pag, drīzi svešajam ķēniņam dos ēst. Bet pie maizes ir nāves zāles klāt. Tikko ķēniņš ēdīs, tas būs pagalam. Bet, ja kāds to zinātu un ķēniņam pasacītu,

tad teicējs pēc trim nedēļām un trim dienām pats paliks līdz ceļiem par akmeni.“

„Un lai es ari palieku līdz ceļiem vai līdz krūtīm par akmeni — bet savam ķēniņam tikpat teikšu,“ domāja ganu zēns un pateica. Ķēniņš neēda un palika dzīvs.

Otrā dienā tie paši kraukļi atkal sarunājās: „Pag, pag, drīzi svešajam ķēniņam dos dzert Bet pie dzēriena ir nāves zāles klāt! Tikko dzers, tad tas būs pagalam. Bet ja kāds to zinātu un ķēniņam pasacītu, tad teicējs paliktu līdz krūtīm par akmeni.

„Un lai ari līdz krūtīm vai līdz kaklam par akmeni — teikt tikpat teikšu ķēniņam,“ domāja ganu zēns un pateica. Ķēniņš nedzēra un palika dzīvs.

Trešā dienā tie paši kraukļi atkal sarunājās: „Pag, pag, mūsu ķēniņš patlaban pabeidzis pie vārtiem dziļo alu rakt. Līdz ko nu svešais ķēniņš caur vārtiem brauks, tā vāks ielūzīs un svešais iekritīs alā. Bet ja kāds to zinātu un ķēniņam pasacītu, tad teicējs pēc deviņām nedēļām un trim dienām pats paliktu viscaur par akmeni.“

Ganu zēns, to dzirdēdams, domāja: „Vienalga, un ja ari tūlīt par akmeni paliktu — teikt teikšu tikpat ķēniņam,“ un pateica. Līdz ko nu izkāpa no kuģa un piebrauca pie pils vārtiem, tā ganu zēns uzsauca; „Ķēniņ, liec apturēt zirgus! Iesim pa mazajiem vārtiem pilī, tas pieklājīgāki izskatās.“

Ķēniņš iegāja ar ganu zēnu pa mazajiem vārtiem pilī. Tās zemes ķēniņš saņēma viesus laipni jo laipni un vakarā tos guldināja mīkstā gultā.

Bet tā bija tikai viltība. Nakti laipnais ķēniņš atsauca velnu ar trim galvām un lika, lai viņa viesus nogalina.

Trijgalvis ielīda pie ķēniņa un gāzās tam virsū; bet ganu zēns izrāva savu zobenu ar pīlādža spalu un nocirta velnam visas galvas. Viena pile no velna asinīm uzpilēja ķēniņam uz pieres un nebija noslaukāma, bet ganu zēns pili izsūca un izspļāva zemē.

Otrā naktī nāca sešgalvis ķēniņu nomākt. Bet ganu zēns izrāva atkal savu zobenu un nocirta velnam visas sešas galvas. Viena pile no velna asinīm uzpilēja ķēniņam uz pieres un nebija noslaukāma, bet ganu zēns izsūca pili un to izspļāva zemē.

Trešā naktī nāca deviņgalvis ķēniņu nomākt; bet ganu zēns izrāva savu zobenu un nocirta visas deviņas galvas velnam. Viena pile no velna asinīm uzpilēja ķēniņam uz pieres un nebija noslaukāma, bet ganu zēns izsūca pili un izspļāva zemē. To padarījis, ganu zēns sauca: „Ķēniņ, te vairs ilgāk nepaliksim — nu tu esi devīto brīnumu redzējis, — iesim no pils ārā uz jūrmalu un brauksim tūlīt uz mājām. Trīs velnus esmu jau apkāvis, bet kas zin, cik vēl nenāks.“

Abi nu klusītiņām izlīda no pils un steidzās uz jūrmalu. Tur vēl stāvēja tas pats kuģis, ar kuju tie bij atbraukuši. Ļaužu uz kuģa vairs nebija, tikai abi kraukļi vēl tur sēdēja.

Mājā braucot, kraukļi atkal sarunājās: „Redz nu, mūsu ķēniņš viesus palaida ar sešiem brīnumiem vien vaļā; tos beidzamos trīs nemaz neparādījis.“

„Kur tad nu parādīs,“ otrs krauklis atbildēja, „viņam jau līdz tāds ganu zēns, kas visu zin un visu padara. Bet, tā nu bija ganu zēna laime, ka apkāva tos trīs velnus — citādi gudriniekam būtu bijis jāpaliek pēc deviņām nedēļām un trim dienām viscaur par akmeni.“

To dzirdēdams, ganu zēns priecīgs uzprasīja kraukļiem: „Krauklīši, melnie putni, vai jūs patiesi to skaidri ziniet, ka nu man vairs nav jāpaliek par akmeni.“

„Zinām gan!“ kraukļi atbildēja un tad acumirklī nozuda, kā ūdenī.

Pēc tāda laika gar» ēns ar ķēniņu abi laimīgi pārbrauca mājā. Ķēniņš tagad nezināja, kf ^anu zēnam atmaksāt. Viņš viņu bagātīgi apdāvināja un iecēla par i>avu padoma devēju.

Strādīgā sieva.

Kāds vīrs bija apprecējis ļoti strādīgu sievu. Reiz vīram iegadījās aizbraukt. Viņš pateica sievai, lai pļaujot tai dienā auzas. Bet sieva domāja: „Tukšā dūšā nevar pļaut: papriekšu izvārīšu brokastu un tad pļaušu.“

Viņa izvārīja brokastu, ielēja traukā un aizgāja uz lauku. Lauka malā tā domāja: „Vai būs ēst. vai pļaut? Ne — labāk ēdīšu.“ Strādīgā sieva saēda līdz pusdienai. Pusdienā tā domāja: „Vaj būtu labāk gulēt, vai pļaut ? Ne — labāk gulēšu 1“ Strādīgā sieva sagulēja līdz tumšai naktij. Vīrs bija pārbraucis un nevarēja strādīgo sievu sagaidīt „Jāiet pakaļ, citādi nopļaus visu lauku un būs pārstrādājusies,“ vīrs nobubināja un aizgāja pie sievas. Bet sievā krāca grāvmalī un auzas nebija ne aiztikusi. Vīrs, to redzēdams, domāja: „Pag, pag, lai nu guļ lai — dabūšu mūsu govs ādu, apsegšu to, lai nenosalst, gan jau tad no rīta atmodīsies.“

Bet govs āda bija sakaltusi, un sieva jau pamodās pusnaktī. Govs ādu tā noturēja par villaini un apsēja to ap rumpi. Bet mājā ejot, āda sāka nejauki grabēt. Sieva brīnījās: „Diezin, vai esmu tā pati, vai ne? Kad Šo rītu nācu auzas pļaut, tad negrabēju un tagad grabu. Ne — es būšu no citām mājām. Tomēr, lai nepārskatītos, iešu paprasīt.“ Sieva nogāja pie durvīm un prasīja: „Vīrs, vai tev ir sieva, vai ne?“ Vīrs, pamodies, atbildēja: „Ja, man ir pašam sava sievai“ „Bet, vai tev ir tāda sieva, kas grab?“

„Ne, tādas sievas man nav, kas grab.“

„Nu, tad esmu apmaldījusies — iešu uz citām mājām."

Sieva aizgāja uz citām mājām prasīt. Bet, tā kā tur ari vīra neatrada, tad aizgāja atkal tāļāk. Un tā tā staigā, ja nav mirusi, vēl šodien, savu vīru meklēdama.

Zaķītis.

Es biju puisītis,

Ganīju cūkas; Noķēru zaķīti. Noķerdams zaķīti, Dzenu cūkas mājā.

Pārdzenu cūkas,

Lieku zaķi apcirknī.

Izdzeru cūkas,

Ganu līdz pusdienai; Pārdzenu cūkas,

Eimu zaķi raudzīt.

Eimu zaķi raudzīt —

Zaķa vairs nava.

Eimu uz mežu Zaķīti meklēt.

Iemu, iemu, iemu Pa mežu raudādams; Satieku vilku.

Vilks prasa tūdaliņ:

„Kur, puisīt, iesi?“

„Iešu, iešu, iešu Zaķīti meklēt:

Zaķītis mājā nestāv nemaz.“ „Ņem zaķīti nokod!“

„A! kodi pats!“

Iemu, iemu, iemu Pa mežu raudādams; Satieku rungu.

Runga prasa tūdaliņ: „Kur, puisīt, iesi?“

„Iešu, iešu, iešu Zaķīti meklēt:

Zaķītis mājā nestāv nemaz. Vilks zaķīti nekož —* „Ņem to vilku nositil“

,,Ā! siti pats!“

Iemu, iemu, iemu Pa mežu raudādams; Satieku uguni.

Uguns prasa tūdaliņ:

„Kur, puisīt, iesi?“

Iešu, iešu, iešu Zaķīti meklēt:

Zaķītis mājā nestāv nemaz. Vilks zaķīti nekož,

Runga vilku nesit —“ „Ņem to rungu sadedzini Y' ,,Ā! dedzin’ pats!“

Iemu, iemu, iemu Pa mežu raudādams; Satieku upi.

Upe prasa tūdaliņ:

„Kur, puisīt, iesi?“

„Iešu, iešu, iešu Zaķīti meklēt:

Zaķītis mājā nestāv nemaz. Vilks zaķīti nekož,

Runga vilku nesit,

Uguns rungu nededzin’ —H „Ņem to uguni izdzēst!“ „Ā! dzēsi pats!“

Iemu, iemu, iemu

Pa mežu raudādams — Satieku vērsi.

Vērsis prasa tūdaliņ:

„Kur, puisīt, iesi?“

„Iešu, iešu, iešu Zaķīti meklēt:

Zaķītis mājā nestāv nemaz, Vilks zaķīti nekož,

Runga vilku nesit,

Uguns rungu nededzin*, Upe ’guni nedzēš —

.Ņem to upi izdzēri“

„Ā! dzēri patsl“

Iemu, iemu, iemu Pa mežu raudādams; Satieku lāci.

Lācis prasa tūdaliņ:

’„Kur, puisīt, iesi?“

„Iešu, iešu, iešu Zaķīti meklēt:

Zaķītis mājā nestāv nemaz. Vilks zaķīti nekož,

Runga vilku nesit,

Uguns rungu nededzin’, Upe ’guni nedzēš,

Vērsis upi nedzer! —“

Tā lācis tam vērsim,

Tas vērsis tai upei,

Tā upe tai ’gunij,

Tā uguns tai rungai,

Tā runga tam vilkam,

Tas vilks tam zaķim Nikni virsū tūdaliņ . . . Zaķītis mājā, Biksītes kājā!

ļjjfHļ

Saturs

Zelta putns

Vērpēja, Tinēja, Audēja Zivs spēks, — Dieva palīgs!

Ķēniņa meitas gredzens Muļķīša kulīte Vagare un lācis Lapsa un krūze Sērdienīte un čūska

Kā gana puika par ķēniņa padoma devēju ticis

Strādīgā sieva

Zaķītis

Content

Brigadere Anna Tautas pasakas un teikas-3

Zelta putns.

Vērpēja, Tinēja, Audēja.

Zivs spēks, — Dieva palīgs!

Ķēniņa meitas gredzens.

Muļķīša kulīte.

Vagare un lacis.

Lapsa un krūze.

Serdienīte un čūska.

Ka gana puika par ķēniņa padoma deveju ticis.

Strādīgā sieva.

Zaķītis.

Saturs