Preislers Otfrīds

Krabats

Otfrīds Preislers

Krabats

Saturs

Pirmais gads…………………………………………………………………….. 9

Dzirnavas Kozelbruhā………………………………… 11

Vienpadsmit un viens…………………………………. 16

Nav medusmaize………………………………………. 20

Ceļi sapnī……………………………………………….. 24

Svešinieks ar gaiļa spalvu……………………………. 28

Tis, uz laktas!………………………………………….. 34

Slepenās brālības zīme……………………………….. 38

Atceries, ka es esmu meistars!……………………… 45

Vēršu Blašķe no Kamencas………………………….. 52

Kara orķestris…………………………………………… 59

Piemiņa………………………………………………….. 67

Bez mācītāja un krusta……………………………….. 72

Otrais gads…………………………………………………………………….. 79

Pēc dzirnavu kārtības un cunftes likuma…………. 81

Maiga ziema…………………………………………….. 86

Lai dzīvo Augusts!…………………………………….. 92

Lieldienu sveces gaismā……………………………… 98

Stāsti par Platmalnieku……………………………… 105

Tirgošanās ar zirgiem……………………………….. 111

Vīns un ūdens………………………………………… 118

Gaiļu cīņa……………………………………………… 127

Rindas galā……………………………………………. 134

Trešais gads…………………………………………………………………. 141

Moru kēninš…………………………………………… 143

Kā paceļas spārnos………………………………….. 148

Mēģinājumi mukt…………………………………….. 154

Sniegs uz sējumiem………………………………….. 159

Es esmu Krabats……………………………………… 165

Kā pa mākoņiem……………………………………… 170

Pārsteigumi……………………………………………. 176

Smags darbs…………………………………………… 181

Sultāna ērglis………………………………………….. 187

Matu gredzens………………………………………… 195

Piedāvājums…………………………………………… 202

Gadu mijā……………………………………………… 208

.

.

1 Dzirnavas Kozelbruhā

Tas notika starp Jaungadu un Trijkungu dienu. Krabats, toreiz vēl būdams četrpadsmit gadus vecs puika, bija saticies ar diviem citiem lužiciešu ubagzēniem un, kaut ari Viņa Visaugstā Žēlastība Saksijas kūrfirsts, piedraudēdams ar sodu, bija aizliedzis savas labdzimtības zemēs ubagošanu un klaiņošanu (taču tiesneši un citas amatpersonas, par laimi, šo rīkojumu netulkoja pārlieku burtiski), klīda pa Hoiersverdas apkaimi no ciema uz ciemu trijkungu izskatā: salmu vainags ap cepuri kalpoja par kroni; viens no zēniem jautrais, mazais Lobošs no Mokenes ciema katru rītu notriepās ar sodrējiem un tēloja moru ķēniņu. Lepni viņš nesa citiem pa priekšu Betlēmes zvaigzni, ko Krabats bija pienaglojis pie kārts.

Nonākuši kādā pagalmā, viņi paņēma Lobošu vidū un dziedāja: "Palīdzi, Dāvida dēls!" Tiesa gan, Krabats tikai mēmi virināja lūpas, jo viņam tieši tolaik bija balss lūzums. Toties abi viņa ceļabiedri dziedāja itin braši, un kopumā skanēja labi.

Daudzi zemnieki uz Jaungadu bija nokāvuši cūkas un bagātīgi apdāvināja kungus no Austrumiem ar desu un speķi. Citur tika pasniegti āboli, rieksti un žāvētas plūmes, dažreiz medusmaize un taukmaizītes, anīsa plācenīši un kanēļa zvaigznītes.

-   Gads iesācies labi! Lobošs sacīja trešās dienas vakarā. Kaut nu tā ietu līdz Vecgada vakaram!

Abas majestātes nosvērti pamāja un nopūtās:

-   Slikti nebūtu.

Nākamo nakti viņi pavadīja Pētershaines smēdes kūtsaugšā, un tur Krabats pirmo reizi redzēja dīvaino sapni.

Vienpadsmit kraukļi sēdēja uz kādas laktas un lūkojās viņā. Krabats pamanīja, ka viena vieta uz laktas kreisajā malā ir brīva. Tad viņš izdzirdēja kādu balsi, la bija aizsmakusi un, šķila, lido šurp no tāltālienes, pa gaisu gaisiem, tā sauca viņu vārdā. Zēns neuzdrošinājās atbildēt. Krabat! balss sauca otro reizi un tad vēl trešo: Krabat! Pēc tam tā aicināja: Nāc uz Svarckolmas dzirnavām, nenožēlosi! Kraukļi pacēlās no laktas spārnos un ķērca: Paklausi meistara balsij, paklausi!

Krabats pamodās. "Ko tik visu nevar nosapņot!" Viņš brīnījās, pagriezās uz otriem sāniem un atkal iemiga. Nākamajā dienā viņš kopā ar saviem ceļabiedriem devās tālāk un, atcerējies kraukļus, tikai pasmaidīja.

Taču nākamajā naktī sapnis atkārtojās. Atkal balss sauca viņu vārdā, un atkal kraukļi ķērca: Paklausi! Krabats kļuva domīgs. No rīta viņš vaicāja zemniekam, pie kura viņi bija pārlaiduši nakti, vai vīrs ir dzirdējis par tādu Svarckolmas ciemu.

Zemnieks atcerējās šo nosaukumu.

-  Svarckolma… viņš prātoja, kā tad, Hoiersverdas mežā, ceļā uz Leipi: tur ir ciems, kuru tā sauc.

Nākamo nakti trijkungi pavadīja Grospartvicā. Arī šeit Krabats redzēja sapni par kraukļiem un dzirdēja balsi, kas likās nākam pa gaisu gaisiem: un viss notika tieši tāpat kā pirmajā un otrajā reizē. Tad viņš nolēma paklausīt balsij. Gaismai svīstot, kamēr ceļabiedri vēl gulēja, viņš izlavījās no šķūņa.

Pie pagalma vārtiem Krabats sastapa kalponi, kas gāja uz aku.

-   Pasveicini abus manus draugus! viņš lūdza. Man jāiet prom.

Krabats klīda no ciema uz ciemu. Vējš trieca sniegpārslas sejā, ik pēc dažiem soļiem zēnam vajadzēja apstāties un izslaucīt acis. Hoiersverdas mežā viņš nomaldījās, un pagāja veselas divas stundas, līdz Krabats atkal atrada ceļu uz Leipi. Tāpēc savu mērķi viņš sasniedza tikai pret vakaru.

Svarckolma bija tāds pats ciems kā visi citi meža ciemi: dziļi iesnigušas mājas un šķūņi garā rindā abpus ceļa, dūmu grīstes virs jumtiem, kūpošas mēslu kaudzes, liellopu māvieni. Pīļu dīķis, pa kuru, skaļi klaigādami, slidoja bērni.

Velti Krabats meklēja dzirnavas. Pa ceļu nāca pretī kāds vecs vīrs, nesdams žagaru nastu, tam Krabats pajautāja.

-   Mūsu ciemā nav dzirnavu, vīrs atbildēja.

-   Un kaimiņos?

-     Ja tu domā tās… Večuks norādīja ar īkšķi pār plecu. Kozelbruhā pie Melnā strauta, tur ir vienas. Bet… Viņš aprāvās, it kā būtu jau izpļāpājis ko lieku.

Krabats pateicās par skaidrojumu un devās uz to pusi, kur večuks bija norādījis. Pēc dažiem soļiem viņu kāds paraustīja aiz piedurknes; atskatījies viņš ieraudzīja to pašu veco vīru ar žagaru nastu.

-   Kas tad vēl? Krabats vaicāja.

Večuks pieliecās viņam tuvāk un sacīja ar baiļu izteiksmi sejā:

-    Es gribu tevi brīdināt, zēn. Neej uz Kozelbruhu un dzirnavām pie Melnā strauta, tur nav labi…

Brīdi Krabats vilcinājās, tad pameta večuku stāvam un devās no ciema laukā pretī savam mērķim. Strauji satumsa, zēnam vajadzēja uzmanīties, lai nepazaudētu ceļu zem kājām, viņu kratīja drebuļi. Pagriezis galvu un pametis skatienu apkārt, Krabats manīja gan še, gan tur pazibam zvēru acis.

Varbūt tomēr gudrāk būtu griezties atpakaļ?

-    Ak, ko nu, Krabats norūca, uzsizdams apkakli. Vai es kāds mazais bērns? Par skatīšanos jau nauda nav jāmaksā.

Labu gabalu Krabats maldījās pa mežu kā aklais, tad skatienam pavērās izcirtums. Kad zēns jau grasījās iziet no koku

apakšas laukā, mākoņi pašķīrās, parādījās mēness un viss pēkšņi iegrima saltā gaismā.

Tagad Krabats ieraudzīja dzirnavas.

Tas stāvēja, iegrimušas sniegā, tumšas, draudīgas kā varens, nikns zvērs, kas uzglūn laupījumam.

"Neviens jau man neliek iet iekšā," Krabats nodomāja. Brīdi viņš cīnījās ar savām bailēm, tad, saņēmis drosmi, iznāca no meža ēnas klajumā. Apņēmības pilns, Krabats devās uz dzirnavām, taču durvis bija aizslēgtas; viņš pieklauvēja.

Zēns klauvēja vienu reizi, klauvēja otru iekšā ne skaņas. Ne suns ierējās, ne kāpnes iečīkstējās, ne atslēgu saišķis iežvadzējās nekas. Krabats klauvēja trešo reizi tā, ka pat pirkstu kauliņi iesāpējās.

Dzirnavās joprojām klusums. Tad zēns pamēģināja nospiest rokturi: durvis atvērās, tās nebija aizbultētas, viņš iegāja nama gaitenī.

Krabatu sagaidīja kapa klusums un dziļa tumsa. Taču tālāk, gaiteņa galā, pazibēja blāva gaismiņa. Tik vien kā atspulgs no atspulga.

Kur gaisma, tur jābūt arī cilvēkiem, Krabats sev sacīja.

Izstiepis rokas, zēns taustīdamies gāja uz priekšu. Drīz vien viņš redzēja, ka gaisma krīt no kādas durvju spraugas gaiteņa galā. Ziņkārības pārņemts, Krabats uz pirkstu galiem aizlavījās līdz spraugai un ielūkojās pa to.

Zēns ieraudzīja tumšu istabu, kuru apgaismoja viena vienīga svece. Šī svece bija sarkanā krāsā. Ta bija piestiprināta pie galvaskausa, kas gulēja uz galda telpas vidū. Pie galda sēdēja liels, tumšās drānās tērpies vīrietis ļoti bālu, kā ar kaļķi nokrāsotu seju; melns plāksteris aizsedza viņa kreiso aci. Uz galda viņa priekšā gulēja bieza, ādā iesieta grāmata, kas bija piestiprināta pie ķēdes; viņš to lasīja.

Tagad, it kā piepeši pamanījis Krabatu aiz durvju spraugas, vīrs pacēla galvu un vērīgi nopētīja zēnu. No šī skatiena viņam gāja šermuļi caur kauliem.

Acis sāka kņudēt un asarot, istaba iegrima miglā.

Krabats izberzēja acis tad pamanīja, kā viņam no mugurpuses uzgulst uz pleca ledusauksta roka, viņš sajuta šo aukstumu cauri svārkiem un kreklam.

Vienlaikus zēns izdzirdēja kādu aizsmakušā balsī lužiciešu valodā sakām:

-   Klāt tu esi!

Krabats sarāvās, šo balsi viņš pazina. Kad zēns pagriezās, vīrs stāvēja viņam pretī vīrs ar pārsēju virs acs.

Kā viņš pēkšņi te gadījies? Pa durvīm taču viņš nebija iznācis?

Vīrs turēja rokā sveci. Klusēdams viņš nomēroja Krabatu, tad, izstiepdams uz priekšu zodu, sacīja:

-        Es šeit esmu meistars. Tu vari kļūt par manu mācekli, viens man ir vajadzīgs. Tu taču gribi?

-        Es gribu, Krabats izdzirdēja sevi atbildam. Balss skanēja svešādi, it kā tā nemaz nepiederētu viņam.

-        Un ko lai es tev mācu? Tikai malšanu… vai arī visu ko citu? meistars gribēja zināt.

-   Arī visu ko citu, Krabats teica.

Tad dzirnavnieks sniedza zēnam kreiso roku.

Mirklī, kad viņi sadevās rokās, mājā ielauzās dobja rīboņa un rūkoņa.

Šķita, ka tā nāk no zemes dzīlēm. Grīda šūpojās, sienas sāka drebēt, sijas un stenderes tricināties.

Krabats iekliedzās, gribēja skriet prom prom, ka tikai prom no šejienes! taču meistars aizšķērsoja ceļu.

-        Manas dzirnavas! viņš iesaucās, salicis delnas taurītē pie lūpām.

-   Manas dzirnavas atkal maļ!

2 Vienpadsmit un viens

Meistars pavēlēja Krabatam nākt līdzi. Nebilzdams ne vārda, viņš pacēla sveci pret stāvajām koka trepēm, kas veda uz bēniņiem, kur melderzeļļiem bija guļamtelpa. Krabats sazīmēja blāvajā gaismā divpadsmit zemas lāviņas ar salmu maišeļiem sešas atradās vidusejas vienā pusē, sešas otrā; katrai blakus bija skapītis un ķeblītis no egles koka. Uz salmu maisiem mētājās saņurcītas segas, ejā daži apgāzti ķeblīši, šur tur arī krekli un kājauti.

Izskatījās, ka melderzeļļi ir pēkšņi izrauti no gultas un pielikti pie darba.

Viena vienīga guļvieta šķita neskarta, meistars norādīja uz drēbju sainīti kājgalī. Tavas mantas! Tad viņš pagriezās un aizgāja prom, aiznesdams sev līdzi sveci.

Tagad zēns bija palicis viens pats tumsā. Lēnām viņš sāka izģērbties. Noņemdams cepuri no galvas, viņš pieskārās ar pirkstiem salmu vainagam: ak, pareizi, vēl vakar taču viņš bija tēlojis vienu no trijkungiem cik tas likās sen!

Arī bēniņos atbalsojās dzirnavu graboņa un klaudzoņa. Laime, ka zēns bija pagalam noguris. Tiklīdz viņš atgūlās uz sava salmu maišeļa, tā uzreiz iemiga. Zēns gulēja kā bluķis, gulēja un gulēja, līdz viņu pamodināja gaismas stars.

Krabats piecēlās sēdus un šausmās sastinga.

Apkārt guļvietai stāvēja vienpadsmit balti tēli un laternas gaismā noskatījās uz viņu lejā vienpadsmit balti tēli ar baltu seju un baltām rokām.

-   Kas jūs esat? zēns iztrūcies vaicāja.

-   Mēs esam tie, par ko arī tu drīz kļūsi, kāds no spokiem atbildēja.

-   Bet mēs neko ļaunu tev nedarīsim, piebilda otrs. Mēs šeit esam melderzeļļi.

-  Vai jūs esat vienpadsmit?

-   Tu esi divpadsmitais. Kā tevi sauc?

-   Krabats. Un tevi?

-   Es esmu Tonda, vecākais melderzellis. Šis ir Mihals, šis Mertens, šis Juro… Tonda nosauca pēc kārtas viņu vārdus; tad viņš sacīja, ka šodienai pietikšot. Guli tālāk, Krabat, tev šajās dzirnavās tavs spēks vēl noderēs.

Melderzeļļi salīda uz savām lāviņām, pēdējais nopūta laternu, pateica: Arlabunakti! un viņi jau krāca.

No rīta melderzeļļi sapulcējās saimes istabā. Viņi sēdēja visi divpadsmit ap garo koka galdu, brokastīs bija auzu putra, puiši ēda pa četriem no vienas bļodas. Krabats, būdams izsalcis kā vilks, nebija uz ēšanu skubināms. Ja pusdienas un vakariņas būs tādas pašas kā brokastis, tad dzirnavās dzīvot varēs.

Tonda, vecākais melderzellis, bija stalts puisis ar bieziem, sirmiem jo sirmiem matiem; taču pēc sejas viņam nevarēja dot vairāk par trīsdesmit. Tondas seja pareizāk sakot, viņa acis izstaroja lielu nopietnību. Krabatam jau pirmajā dienā radās pret viņu uzticība; zēnu savaldzināja vecākā melderzeļļa nosvērtība un draudzīgums, ar kādu tas izturas pret viņu.

-   Es ceru, ka mēs tevi nepārbaidījām šonakt, Tonda uzrunāja zēnu.

-   Ne pārāk, Krabats atteica.

Apskatot spokus dienas gaismā, atklājās, ka viņi ir tādi paši zēni kā tūkstošiem citu. Visi vienpadsmit runāja lužiciešu valodā un bija dažus gadus vecāki par Krabatu. Krabatam šķita, ka puiši uzlūko viņu ne bez līdzjūtības. Tas izbrīnīja zēnu, taču aizdomāties nelika.

Ja viņu kas mulsināja, tad tās bija drēbes, ko viņš atrada lāviņas kājgalī tās gan bifi valkātas, taču derēja viņam kā īpaši šīļtaSi KMatfcttS prtfcfļa pUfšiļem, kur viņi ņēmuši šīs mantas un

kam tās piederējušas agrāk; taču, tikko viņš bija izteicis savu jautājumu, melderzeļļu karotes noslīdēja lejā un viņi bēdīgi uzlūkoja Krabatu.

-   Vai es pavaicāju ko muļķīgu? Krabats jautāja.

-        Nē, nē, Tonda atteica. Tas mantas… las palikušas no tava priekšteča.

-        Jā? Kāpēc tad viņa te vairs nav? Krabats gribēja zināt. Vai viņš jau ir izmācījies?

-  Jā, viņš ir… izmācījies, Tonda sacīja.

Šajā mirklī atsprāga vaļā durvis. Ienāca meistars, melderzeļļi sarāvās.

-        Izbeidziet pļāpāt! viņš uzkliedza zēniem un, pavērsis savas acs skatienu pret Krabatu, skarbi piebilda: Kas daudz jautās, tas maldu ceļus staigās. Atkārto!

-         Kas daudz jautās, tas maldu ceļus staigās… Krabats nomurmināja.

-   Liec to aiz auss!

Meistars izgāja no saimes istabas, un durvis blaukš! aizcirtās.

Zēni atkal sāka strēbt, taču Krabats piepeši sajutās paēdis. Nesaprašanā viņš lūkojās uz galda virsmu, neviens nepiegrieza viņam ne mazāko vērību. Bet varbūt tomēr?

Pacēlis skatienu, zēns redzēja, ka Tonda uzlūko viņu un piemiedz viņam ar aci tiesa gan, tik tikko manāmi, taču Krabats bija pateicīgs par to pašu. Bija patīkami sajust, ka šajās dzirnavās ir kāds draugs.

Pēc brokastīm melderzeļļi devās pie darba, Krabats izgāja kopā ar visiem no saimes istabas. Gaitenī stāvēja meistars un, pamādams zēnam ar roku, sacīja: Nāc līdzi! Krabats sekoja viņam laukā no mājas. Spīdēja saule, vējš nepūta, un laiks bija auksts, koki nosarmojuši.

Meistars aizveda zēnu aiz dzirnavām, mājas otrā pusē bija kādas durvis, viņš tās atvēra. Tad viņi abi kopā iegāja miltu kambarī zemā telpā ar diviem maziem, miltu aizputējušiem lodziņiem. Miltu putekļi bija uz grīdas, pie sienām un pirksta biezumā uz kādas ozolkoka sveramās līksts, kas karājās pie griestiem.

-   Izslauki! meistars pavēlēja. Viņš norādīja uz slotu pie durvīm un aizgāja, atstādams zēnu vienu.

Krabats ķērās pie darba. Pēc dažiem slotas vēzieniem viņš bija ietīts biezā putekļu mākonī miltu mākonī.

"Ta tas neies," zēns nodomāja. "Iekams tikšu līdz viņam galam, šis gals atkal būs vienos miltos. Jāatver kāds logs…"

Logi bija no ārpuses aiznagloti, durvis aizbultētas. Krabats varēja raustīt un sist ar dūrēm, cik grib: nekas nelīdzēja, viņš bija šeit ieslodzīts.

Krabats sāka svīst. Miltu putekļi ķepa viņam matos un skropstās, kņudēja kaklā. Tas bija kā ļauns murgs, kas nevar vien beigties: milti un atkal milti biezos vālos kā migla, kā sniegputenis.

Krabatam trūka elpas, viņš atsitās ar pieri pret sveramo līksti, viņam reiba galva. Vai pamest šo darbu?

Bet ko sacīs meistars, ja viņš noliks slotu malā? Krabats negribēja sabojāt attiecības kaut vai tāpēc vien, ka zēnam bija bail zaudēt labo ēdienu. Ta viņš piespieda sevi joprojām slaucīt, no viena gala uz otru un atkal atpakaļ, bez mitas, stundu pēc stundas.

Beidzot, kad bija pagājusi vai puse mūžības, uzradās kāds, kas atvēra durvis, tas bija Tonda.

-   Nāc laukā! viņš uzsauca. Pusdienlaiks!

Krabatam tas divreiz nebija jāsaka, viņš izstreipuļoja svaigā gaisā un elsdams ievilka elpu. Vecākais melderzellis iemeta skatienu miltu kambarī, tad, paraustījis plecus, sacīja:

-  Neuztraucies, Krabat, sākumā nevienam neiet labāk.

Viņš nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus un kaut ko

uzrakstīja ar roku gaisā. Piepeši miltu kambarī sacēlās tādi putekļi, it kā no visām šķirbām un spraugām būtu uzpūtis vējš. Balts dūmu mākonis izskrēja laukā pa durvīm Krabatam pāri galvai mežā iekšā.

Miltu kambaris bija tīrs kā izslaucīts. Tik spodrs, ka ne puteklīša. Zēns acis vien iepleta no brīnumiem.

-   Kā to dara? viņš vaicāja.

Tonda neatbildēja uz jautājumu, tikai noteica:

-  Iesim uz māju, Krabat, citādi atdzisīs zupa!

3 n av medusmaize

Krabatam sākās grūtas dienas, meistars bez žēlastības lika viņu pie darba. "Kur tu esi pazudis, Krabat? Tur daži graudu maisi jāaiznes uz noliktavu!" un: "Krabat, nāc šurp! Klētī ir labība apmaisi to, tikai kārtīgi līdz pašai apakšai, lai nesāk dīgt!" vai arī: "Milti, kurus tu vakar izsijāji, Krabat, ir pilni ar pelavām! Pēc vakariņām tev jāķeras klāt, un ātrāk tu netiksi gultā, iekams nebūsi izdarījis visu, kā nākas!"

Kozelbruhas dzirnavas mala dienu no dienas, darbdienās un svētdienās, no agra rīta līdz tumsai. Tikai vienreiz nedēļā, piektdienā, melderzeļļi beidza darbu agrāk nekā parasti un sestdienās sāka darbu divas stundas vēlāk.

Ja Krabats nestiepa graudus vai nesijāja miltus, viņam bija jāskalda malka, jātīra sniegs, jānes ūdens virtuvē, jāsukā zirgi, jāved ar ķerru no kūts mēsli laukā, īsi sakot, darāmā vienmēr pietika; un vakarā, gulēdams uz salmu maišeļa, zēns jutās kā salauzts. Krusti sāpēja, āda uz pleciem bija noberzta jēla, rokas un kājas smeldza tā, ka tik tikko varēja paciest.

Krabats apbrīnoja pārējos puišus. Šķita, ka viņiem no smagā dienas darba ne silts, ne auksts, neviens nenogura, neviens nesūdzējās, neviens darbā nesvīda un neelsa.

Kādu rītu Krabats tīrīja celiņu uz aku. Pagājušajā naktī bija nemitīgi snidzis, vējš bija aizputinājis ceļus un takas. Krabatam vajadzēja sakost zobus, pie katra lāpstas vēziena viņš sajuta durošas sāpes krustos. Tajā brīdī pie viņa iznāca Tonda un, pārliecinājies, ka viņi ir vieni, uzlika zēnam roku uz pleca.

-   Nepadodies, Krabat…

Zēnam šķita, ka viņā ieplūstu jauni spēki. Sāpes bija kā ar roku atņemtas. Krabats satvēra sniega tīrāmo lāpstu un būtu ar ugunīgu dedzību vēzējis, bet Tonda kā nomierinot saņēma viņu aiz rokas.

-   Meistars to nedrīkst manīt, Tonda piekodināja, un Liško arī ne!

Liško, kalsnējais, garais zēns ar smailo degunu un nievājošo skatienu, nebija Krabatam īpaši paticis kopš pirmās dienas: šķita, ka no viņa nevar justies drošs nevienu mirkli, visu viņš gribēja izokšķerēt, visu dzirdēt un visu redzēt.

-  Labi, Krabats sacīja un, lāpstodams tālāk, radīja iespaidu, it kā tas prasītu no viņa milzu piepūli un sevis pārvarēšanu. Drīz pēc tam it kā nejauši te gadījās Liško.

-   Nu, Krabat, kā ar darbu?

-   Kā var būt! zēns norūca. Paņem rokā suņa mēslus, tad zināsi, kā ir.

Kopš tās reizes Tonda nāca pie Krabata biežāk un slepus pieskārās viņam ar savu roku. Tad zēns sajuta, kā jauni spēki ielīst kaulos, un darbs, lai cik smags būtu, kādu brīdi padevās itin viegli.

Meistars un Liško no tā visa neko neuzzināja, un neko neuzzināja arī pārējie melderzeļļi abi labsirdīgie brālēni Mihals un Mertens, kas bija apveltīti ar lāča spēku, bakurētainais jokupēteris Andrušs un par bulli iesauktais Hanco, kam bija vērša sprands un īsi apcirpti mati; neko nenojauta Petars, kas laiku pēc darba kavēja ar karošu grebšanu, un neko nenojauta izveicīgais Staško, kas bija žigls kā zebiekste un veikls kā pērliķēns un ko Krabats pirms gadiem bija apbrīnojis Kēnigsvartas gadatirgū. Arī Kito, kas vienmēr staigāja tik saīdzis, it kā viņam vēderā būtu puds kurpnieka naglu, un klusējošais Kubo neko no tā nemanīja, un muļķa Juro, pats par sevi saprotams, ne tik.

Druknais Juro ar īsajām kājām un plakano, vasaras raibumiem nosēto, apaļo seju bija pēc Tondas šeit darbā visilgāk. Malšanas darbos viņš bija maz noderīgs, jo viņš, kā Andrušs mēdza zoboties, "bija par dumju, lai atšķirtu klijas no miltiem"; un par to, ka viņš aiz pārskatīšanās jau sen nav ievēlies dzirnavu gaņģos un nonācis starp dzirnakmeņiem, viņš varot pateikties vienīgi apstāklim, ka muļķība un laime ar sevišķu patiku iet roku rokā.

Pie šādām runām Juro bija pieradis. Viņš pacietīgi ļāvās, ka Andrušs viņu apceļ; viņš bez pretimrunāšanas ierāva galvu, kad Kito, nespēdams paciest viņa nemākulību, draudēja viņam ar belzieniem; un, kad melderzeļļi viņu iznerroja kas gadījās itin bieži viņš tikai savilka samiernieciski ņirdzīgu seju, it kā gribēdams sacīt: "Nu kas jums ir to, ka esmu muļķis, es pats zinu."

Vienīgi mājas solim viņš nebija par dumju. Ta kā arī šie darbi kādam bija jāpadara, visi bija apmierināti, ka Juro tos ņem savā ziņā: vārīšanu un trauku mazgāšanu, maizes cepšanu un krāsns kurināšanu, grīdas bēršanu un kāpņu tīrīšanu, putekļu slaucīšanu, veļas mazgāšanu un gludināšanu un visu citu, kas bija veicams virtuvē un mājā. Turklāt viņš vēl aprūpēja vistas, zosis un cūkas.

Tas, kā Juro tika ar saviem daudzajiem pienākumiem galā, zēniem palika noslēpums. Melderzeļļi to uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu, un piedevām vēl meistars izturējās pret Juro kā pret pēdējo niecību. Krabatam tas likās aplami, un reiz, kad viņš bija ienesis virtuvē klēpi malkas un Juro viņam pateicībā un, starp citu, ne pirmo reizi iebāza svārku kabatā desas gabalu, viņš atklāti ierunājās par to.

-         Es nesaprotu, kāpēc tu samierinies ar visu, Krabats sacīja.

-  Es? Juro izbrīnīts vaicāja.

-Jā tu! Krabats atteica. Meistars izturas pret tevi tā, ka skatīties kauns, un zēni tevi izzobo.

-  Tonda ne, Juro atrunājās. Un tu arī ne.

-        Ko tas maina! Krabats iebilda. Es gan prastu aizstāvēties. Es censtos, saproti, ar to vairs nesamierināties un neļautu ne Kito, ne Andrušam, ne kādam citam darīt sev pāri!

-       Hm, Juro noņurdēja, pakausi kasīdams. Tu varbūt, Krabat, tu to varētu… Bet es jau esmu muļķis.

-       Tad mūc prom! zēns iesaucās. Laidies prom no šejienes un pameklē sev vietu citur, kur tev būtu labāk!

-        Mukt prom? Un Juro šajā mirklī izskatījās nevis dumjš, bet vīlies un noguris. Pamēģini tu, Krabat, no šejienes aizmukt!

-  Man nav nekāda iemesla.

-       Nav, Juro norūca, protams, nav un cerēsim, ka tev tāds nekad neradīsies…

Viņš iebāza Krabatam svārku otrajā kabatā maizes kancīti, atmeta ar roku, kad zēns gribēja pateikties, un izstūma viņu laukā pa durvīm, savilcis, kā parasts, savu ņirdzīgo sejas izteiksmi.

Krabats uzglabāja maizi un desas gabalu līdz dienas beigām. Drīz pēc vakariņām, kad melderzeļļi ērti iekārtojās saimes istabā, Petars izvilka savus grebjamos instrumentus un citi sāka īsināt laiku ar stāstu stāstīšanu, zēns viens pats uzkāpa uz bēniņiem un žāvādamies apgūlās uz sava salmu maišeļa. Krabats ķērās pie maizes un desas; un, gulēdams uz muguras un baudīdams ēdienu, viņš nevilšus atcerējās Juro un viņu abu sarunu virtuvē.

"Mukt prom?" viņš prātoja. "No kā tad? Darbs, protams, nav nekāda medusmaize un, ja Tonda nepalīdzētu, man tik labi vis neklātos. Taču ēdiens ir labs un pietiekamā daudzumā, man ir jumts virs galvas, un, no rīta pieceldamies, es zinu, ka vakarā mani gaidīs mana gulta: silta un sausa, un pietiekami mīksta, bez blaktīm un blusām. Ko vēl vairāk tāds ubagzēns kā es drīkstu vēlēties?"

4 Ceļi sapnī

Vienreiz jau Krabats bija aizmucis prom: pagājušā gadā, drīz pēc tam, kad viņa vecāki bija nomiruši no bakām; tad mācītāja kungs bija paņēmis viņu pie sevis, lai, kā viņš sacīja, neļautu zēnam aiziet neceļus, Krabatam nebija ne mazāko iebildumu pret mācītāja kungu un viņa sievu, kuri jau sen bija ilgojušies pēc zēna savā mājā. Taču tādam kā Krabats, kas bija dzīvojis mazā, nožēlojamā būdelē Eitrihas ganu mājiņā tādam bija grūti iedzīvoties pie mācītāja: no rīta līdz vakaram būt krietnam, nelamāties un nekauties, neskraidīt apkārt basām kājām, staigāt baltā kreklā, nomazgātu kaklu, saķemmētiem matiem, tīrām rokām un tīriem nagiem un turklāt vēl visu laiku runāt pareizā augšvācu valodā!

Krabats pūlējās no visa spēka vienu nedēļu, otru; beigu beigās viņš tomēr aizmuka no mācītāja mājas un aizgāja pie ubagzēniem. Nebūt nav izslēgts, ka viņš arī šeit, Kozelbruhas dzirnavās, nepaliks uz mūžīgiem laikiem.

"Bet, ja es no šejienes mukšu prom," viņš nolēma, pusmiegā nolaizīdams lūpas pēc pēdējā kumosa, "tad tam jānotiek vasarā… Kamēr vēl pļavas nezied, labības lauki neput un zivis nelēkā dzirnavu dīķī, mani no šejienes nedabūs prom neviens…"

Ir vasara, pļavas zied, labības lauki put, dzirnavu dīķī lēkā zivis. Krabatam ir gadījies strīds ar meistaru: kad vajadzējis nest maisus, zēns atgūlies zālē dzirnavu ēnā un iemidzis; meistars pieķēris viņu un uzšāvis viņam ar zarainu nūju.

-To es tev izdzīšu laukā, puisīt, gaišā dienas laikā slaistīties!

Vai Krabatam tas būtu jāpacieš?

Ziemā, kad virs sila auro ledains vējš, varbūt tad viņš klusētu. Meistars laikam aizmirsis, ka ir vasara!

Krabata lēmums ir negrozāms. Ne dienu ilgāk viņš nepaliks šajās dzirnavās! Viņš ielavās mājā, paņem svārkus un cepuri no bēniņiem un tad zogas prom. Neviens viņu neredz. Meistars ir iegājis savā istabā, logiem karstuma dēļ priekšā ir aizvilkti aizkari; melderzeļļi strādā klētī un pie dzirnavu gaņģiem; pat Liško ir pārāk aizņemts, lai domātu par Krabatu. Un tomēr Krabatam ir tāda sajūta, ka viņš tiek novērots.

Pametis skatienu visriņkī, Krabats mana, ka uz malkas šķūņa jumta kāds sēž un glūn uz viņu pinkains, melns runcis ar vienu aci, tāds šeit nav redzēts.

Krabats pieliecas, met viņam ar akmeni, triec viņu prom. Tad zēns steigšus ielien kārklu krūmu aizsegā pie dzirnavu dīka. Netīšām viņš redz, ka tuvu krastam ūdenī peld resna karpa ar vienu aci un blenž uz Krabatu.

Zēnam kļūst neomulīgi, viņš paceļ akmeni, met ar to zivij. Karpa ienirst zaļajā dzīlē.

Tagad Krabats iet gar Melnā strauta krastu līdz tai vietai, ko šeit, Kozelbruhā, sauc par Tuksnesīgo klajumu; tur viņš brīdi pakavējas pie Tondas kapa. Krabats kā pa miglu atceras, ka viņiem kādā ziemas dienā vajadzējis draugu te apglabāt.

Krabats domā par mirušo, un pēkšņi tas noliek tik negaidīti, ka viņam sirds gluži vai apstājas, atskan aizsmakusi ķērkšana. Uz līkas priedes klajuma pašā malā nekustīgi tup tauks krauklis. Viņa skatiens ir pavērsts pret Krabatu, arī viņam Krabats ar šausmām to pamana trūkst kreisās acs.

Tagad zēns zina, ar ko viņam darīšana. Viņš ilgi nedomā un skrien prom, viņš skrien, ko kājas nes, pa Melnā strauta krastu.

Tiklīdz Krabatam elpas trūkuma dēļ pirmo reizi jāapstājas, no viršiem izlien zalktis, šņākdams snaiksta augšup kaklu un skatās uz zēnu čūska ir ar vienu aci! Un vienacaina ir arī lapsa, kas vēlāk uzglūn viņam no biezokņa.

Krabats skrien un brīdi atvelk elpu, skrien un atvelk elpu. Pret vakaru zēns sasniedz Kozelbruhas robežu. Viņš cer, ka, izgājis kādā klajumā, būs izmucis no meistara nagiem. Žigli viņš iegremdē rokas ūdenī, saslapina pieri un deniņus. Tad sabāž biksēs kreklu, kas, viņam skrienot, izlīdis laukā, un ciešāk savelk jostu, pārvar vēl dažus pēdējos soļus un izbīstas.

Pretēji savām cerībām, ka nokļūs meža klajumā, viņš ir nonācis izcirtumā, un šī izcirtuma vidū, vakara saules apspīdētas, mierīgi stāv dzirnavas. Meistars sagaida zēnu mājas durvju priekšā.

Nu, Krabat, viņš zobgalīgi sveic atnācēju, es jau domāju, ka būs jāiet tevi meklēt.

Krabats ir pārskaities, viņš nespēj izskaidrot šo neveiksmi. Nākamajā dienā viņš atkal mūk prom, šoreiz pašā rīta agrumā, kamēr vēl nav rasas un kamēr vēl nav uzaususi diena, viņš skrien pretējā virzienā, uz mežu, pāri laukiem un pļavām, cauri ciemiem un zemnieku sētām. Viņš lec pāri urdziņām, brien cauri kādam purvam, bez atpūtas, bez apstājas. Kraukļiem, čūskām un lapsām viņš nepiegriež vērību; viņš neskatās ne uz vienu zivi, kaki, vistu, pīļtēviņu. "Lai viņi būtu vienacaini vai divacaini, vai, manis pēc, akli," Krabats domā. "Šoreiz es neļaušos sevi samulsināt."

Un tik un tā garās dienas beigās viņš atkal stāv pie Kozelbruhas dzirnavām. Šoreiz melderzeļļi ir tie, kas viņu sagaida: Liško ar dzēlīgām runām, pārējie ar klusēšanu un drīzāk līdzjūtību. Krabats ir tuvu izmisumam. Viņš zina, ka vajadzētu mest mieru, bet viņš negi'ib tam ticēt, viņš mēģinās vēl trešo reizi, jau šonakt pat.

Izmukt laukā no dzirnavām viņam nenākas grūti un tad tikai nopakaļ polārzvaigznei! Tas nekas, ka gadās klupt, ka gadās tumsā dabūt punus un skratnbas: galvenais, lai neviens viņu neredzētu, lai neviens viņu nenoburtu…

Netālu no viņa iebrēcas kāds apogs, tad garām aizlido kāda pūce; nedaudz vēlāk viņš pamana zvaigžņu gaismā kādu ūpi: tvēriena attālumā tas sēž uz zara un vēro viņu ar labo aci, kreisās tam trūkst.

Krabats skrien tālāk, viņš klūp pār saknēm, iekrīt ūdens lāmās. Zēns nemaz vairs nejūtas izbrīnīts, ka, gaismai svīstot, viņš trešo reizi stāv dzirnavu priekšā.

Mājā šajā laikā vēl valda klusums, vienīgi Juro trokšņo pa virtuvi, viņš darbojas pie pavarda. Krabats to dzird un iet iekšā.

-   Tev bija taisnība, Juro, no šejienes nevar aizmukt.

Juro iedod viņam padzerties, tad aizrāda:

-   Tev vispirms jānomazgājas, Krabat!

Viņš palīdz draugam novilkt kreklu, kas notriepts ar asinīm un zemi, piepilda baļļu ar ūdeni un tad saka nopietni un bez parastās muļķīgās ņirgšanas:

-    Tas, ko tu nespēji viens, varbūt ir pa spēkam diviem kopā. Nākamo reizi pamēģināsim abi, jā?

Krabats pamodās no trokšņa, ko sacēla melderzeļļi, kāpdami augšā pa kāpnēm un iedami gulēt. Zēns vēl skaidri sajuta desas garšu uz lūpām: viņš nevarēja būt gulējis ilgi, kaut ari sapni bija izdzīvojis divas dienas un divas naktis.

Nākamās dienas agrumā gadījās tā, ka viņš dažus mirkļus palika divatā ar Juro.

-   Es tevi redzēju sapnī, Krabats sacīja. Tu man sapnī izteici kādu priekšlikumu.

-   Es? Juro vaicāja. Tad tās būs bijušas visīstākās muļķības, Krabat. Labāk neņem to galvā!

5 Svešinieks ar gaiļa spalvu

Kozelbruhas dzirnavām bija septiņi gaņģi. Seši tika izmantoti pastāvīgi, septītais nekad; tāpēc to dēvēja par Mirušo gaņģi. Tas atradās maltuves visdziļākajā stūrī. Sākumā Krabats bija domājis, ka tam ķemmratā būs salūzusi kāda tapa, ieķīlējusies dzenošā vārpsta vai sabojājies kaut kas cits gaitas mehānismā, tad viņš kādu rītu slaukot atklāja, ka zem kubla dūka pie Mirušā gaņģa uz grīdas ir palicis nedaudz miltu. Tuvāk apskatot, arī maltuves kastē viņš ieraudzīja svaigu miltu pēdas, it kā pēc darba tā nebūtu pietiekami pamatīgi iztīrīta.

Vai pagājušajā naktī kāds būtu malis Mirušajā gaņģī? Tad tas būs noticis slepus, kamēr visi gulējuši. Vai varbūt visi nav gulējuši šajā naktī dziļi un cieši kā Krabats pats?

Viņš atcerējās, ka melderzeļļi šorīt brokastīs bija ieradušies pelēkām sejām, iekritušām acīm, bet dažs paslepus žāvādamies; tagad viņam tas izlikās diezgan aizdomīgi.

Ziņkāres dzīts, viņš kāpa augšā pa koka pakāpieniem uz tilta, no kurienes maļamais maisiem tika bērts trekterveida piltuvē; no piltuves tas nonāca tālāk silē un tad starp dzirnakmeņiem. Parasti graudi nobira arī garām tikai zem piltuves negulēja vis graudi, kā Krabats bija gaidījis. Pirmajā mirklī izskatījās, ka tur, uz tilta, ir izbārstīti oļi, bet jau nākamajā atklājās, ka tie ir zobi zobi un kaulu lauskas.

Zēnu sagrāba šausmas, viņš gribēja kliegt, taču nejaudāja izdabūt ne skaņas pār lūpām.

Pēkšņi viņam aiz muguras bija nostājies Tonda. Krabats laikam nebija dzirdējis viņu pienākam. Vecākais melderzellis satvēra zēnu pie rokas.

-  Ko tu meklē te augšā, Krabat? Nāc lejā, kamēr meistars nav pieķēris tevi, un aizmirsti, ko esi redzējis! Vai dzirdi, Krabat, aizmirsti to!

Tad Tonda noveda viņu pa kāpnēm lejā; un, tiklīdz zēns bija sajutis maltuves grīdu zem kājām, viss šorīt piedzīvotais pagaisa viņam no atmiņas.

Februāra otrajā pusē iestājās stiprs sals.

Melderzeļļiem bija katru rītu jāatkaļ ledus no slūžām. Pa nakti, kamēr dzirnavu rats nedarbojās, lāpstiņu teknē ūdens sasala biezā garozā, arī to vajadzēja nokapāt, pirms tika palaistas dzirnavas.

Visbīstamākais bija ledus, kas uzauga uz teknes grīdas. Lai izvairītos no dzirnavu rata iesalšanas, laiku pa laikam diviem melderzeļļiem vajadzēja nokāpt lejā un atkalt šo ledu darbs, pēc kura neviens īpaši netīkoja. Tonda stingri uzmanīja, lai neviens neizvairītos. Taču, kad pienāca Krabata kārta, vecākais melderzellis pats nokāpa teknē: tādam puišelim šis darbs neesot pa kaulam, viņš sacīja, varot notikt vēl nelaime.

Pārējie bija vienisprātis, tikai Kito, kā vienmēr, pukojās, bet Liško izmeta:

-   Nelaime var notikt ikvienam, kas neuzmanās.

Vai nu tā bija sagadīšanās, vai ne tieši šajā brīdī garām gāja muļķa Juro, nesdams katrā rokā pa pilnam spainim cūkēdiena; pienācis pie Liško, viņš paklupa un nolēja viņu no galvas līdz kājām ar cūkēdienu. Liško lamājās, un Juro, rokas lauzīdams, taisnojās, ka nespējot vien piedot sev šo neveiklību.

-   Šausmas, tagad tu smirdēsi vairākas dienas, viņš sacīja, un es esmu vainīgs, ka tu tāds staigāsi riņķī… Ai-ai-ai-ai, Liško, ai-ai-ai-ai! Nedusmojies uz mani, es tevi ļoti, ļoti lūdzu, jo man jau žēl arī to nabaga cūciņu!

Krabats tagad bieži brauca ar Tondu un citiem puišiem uz mežu cirst malku. Sēdēdami kamanās, biezi satuntuļojušies, kažokādas cepures dziļi uz pieres uzmaukuši un ar brokastu putru vēderā, viņi, par spīti salam, jutās tik lieliski, ka Krabatam šķita pat mazs lācēns savā alā nevarētu justies labāk.

Koki, kurus viņi gāza, tika uz vietas atzaroti, nomizoti, sazāģēti vajadzīgajā garumā un sakrauti grēdās, ne pārāk cieši cits pie cita, ar šķērskokiem starp kārtām, lai tie varētu labi izžūt, pirms nākamajā ziemā tiks aizgādāti uz dzirnavām, kur tos aptēsīs par sijām vai sazāģēs biezākos un plānākos dēļos.

Ta pagāja nedēļa pēc nedēļas, neienesot Krabata dzīvē neko īpaši jaunu. Šis tas, kas norisinājās apkārt, lika viņam aizdomāties. Savādi, starp citu, ka šajās dzirnavās nekad neiegriezās malēji. Vai apkārtējie zemnieki vairījās no tām? Un tomēr gaņģi darbojās dienu no dienas, labība tika bērta piltuvē, mieži, auzas un griķi skrotēti.

Vai milti un skrotētā labība, kas dienā no maļamās kastes nonāca maisos, naktī pārvērstos atkal par graudiem? Krabatam tas likās pilnīgi iespējams.

Pirmās marta nedēļas nogalē laiks mainījās. Sāka pūst rietumu vējš, kas piedzina debesis ar pelēkiem mākoņiem.

-   Būs sniegs, Kito rūca> es jūtu to savos kaulos.

Sākumā mazliet arī patiešām sniga smagām, ūdeņainām

pārslām; tad sniegam pa vidu uzradās pirmās ūdens lāses, un drīz vien sniegs pārvērtās lietū, kas plīkšķēdams lija bez mitas.

-  Vai zini ko? Andrušs uzrunāja Kito. Tev vajadzēs iegādāties kokuvardi, uz taviem kauliem vairs nevar paļauties.

Laiks bija briesmīgs! Vētras šaustīts, lietus gāza aumaļām, sniegs un ledus kusa, bet dzirnavu dīķī draudīgi cēlās ūdenslīmenis. Melderzeļļiem bija jāiet šajā slapjdraņķī laukā cieši aizvērt slūžas un nostiprināt tās ar balstiem.

Vai aizsprosts izturēs šos plūdus?

"Ja tā turpināsies, nepaies ne trīs dienas, kad mēs noslīksim ar visām dzirnavām," Krabats domāja.

Sestās dienas vakarā lietus bija pierimis, mākoņi pašķīrās un vakarsaules staros uz dažiem mirkļiem iegailējās melnais, ūdens piemirkušais mežs.

Naktī Krabatu izbiedēja kāds sapnis: dzirnavās bija izcēlies ugunsgrēks. Melderzeļļi pielēca no saviem salmu maišeļiem un, trepes rībinādami, metās lejā, taču viņš pats, Krabats, gulēja uz savas lāviņas kā koka bluķis, nespēdams izkustēties ne no vietas.

Sijās jau sprakšķēja liesmas, jau pirmās dzirkstis šāvās viņam sejā tad zēns, skaļi iekliegdamies, pielēca kājās.

Viņš izberzēja acis, nožāvājās un paskatījās visriņķī. Piepeši atklājās kaut kas neticams, viņš apmulsa. Kur tad palikuši melderzeļļi?

Lāviņas ar salmu maišeļiem bija tukšas un pamestas, izskatījās, ka tās atstātas steigā, segas pa galvu, pa kaklu atsviestas malā, linu palagi saņurcīti. Pa grīdu mētājās vilnas jaka, cepure, kaklauts, josta tas viss skaidri redzams šaudīgas, sarkanas gaismas atspulgā, kas krīt no jumtgales loga…

Vai dzirnavas patiešām deg?

Krabats, vienā mirkli pilnīgi pamodies, atrāva vaļā logu. Izliecies laukā, viņš redzēja, ka uz laukuma dzirnavu priekšā stāv piekrauti rati ar stingri novilktu, lietus nomelninātu pārsegumu, ratos iejūgti seši zirgi, visi seši melni kā kraukļi. Uz kučiera bukas sēdēja kāds svešinieks ar augsti uzsistu apkakli un uz pieres uzvilktu platmali, arī viņš bija melns kā nakts.

Tikai gaiļa spalva pie platmales tā bija gaiša un sarkana. Spalva līdzīgi liesmai plandījās vējā: drīz uzšaudamās negaidīti un spilgti, drīz pieplakdama, kā gribēdama izdzist. Tas spīduma pietika, lai piepildītu laukumu dzirnavu priekšā ar šaudīgu gaismu.

Melderzeļļi skraidīja šurpu turpu starp māju un kulbu, izkrāva maisus, stiepa tos uz maltuvi un steidzās atkal atpakaļ. Tas viss norisinājās drudžainā steigā, nepārmijot ne vārda. Nedzirdēja ne uzbļāvienu, ne lamu, ne melderzeļļu elsienu tikai kučieris šad un tad nošvīkstināja savu pātagu zemu virs viņu galvām, tā ka viņi sajuta pātagas vēju: tas skubināja puišus uz divkāršu centīgumu.

Centību izrādīja pat meistars. Viņš, kas dzirnavās parasti nepakustināja ne pirkstiņa, šonakt strādāja. Viņš rāvās melnās miesās, sacenzdamies ar pārējiem, gluži kā viņu kāds dzīšus dzītu.

Pa vidām viņš vienreiz uz īsu brīdi pārtrauca darbu un nozuda tumsā nebūt ne tāpēc, lai atpūstos, kā Krabats bija domājis; viņš aizskrēja līdz dzirnavu dīķim un, novācis balsta baļķus, atvēra slūžas.

Ūdens gāzās dzirnavu bedrē, ar sparu lauzdamies teknē. Stenēdams sāka griezties dzirnavu rats; pagāja kāds brīdis, iekams tas ieskrējās, un tad naski griezās tālāk. Tagad vajadzēja atskanēt gaņģu dobjajai rīboņai, taču iedarbojās tikai viens vienīgais, turklāt ar tādu troksni, kas zēnam likās svešs. Šķita, ka tas nāk no dzirnavu viņa gala, trokšņainas graboņas un rūkoņas, atbaidošas čīkstoņas pavadīta, šī skaņa drīz pārvērtās augstā, ausis spīdzinošā kaukšanā.

Krabats atcerējās Mirušo gaņģi, viņš sajuta, ka uz muguras uzmetas zosāda.

Tikmēr darbs lejā bija turpinājies. Kad kulba bija izlādēta, melderzeļļiem tika dots atelpas brīdis taču ne ilgs, drīz vien mocības atsākās, kaut arī šoreiz maisi bija jāstiepj no mājas uz ratiem. Lai kas ari tajos pirms tam bijis iekšā, tagad tas samaltā veidā tika nests atpakaļ.

Krabats gribēja saskaitīt maisus, taču, to darīdams, iemiga. Reizē ar pirmajiem gaiļiem viņu pamodināja ratu rīboņa. Svešinieks to viņš vēl paguva pamanīt pātagu švīkstinādams, aizbrauca pa slapjajām pļavām uz mežu, un dīvaini: smagi pielādētā kulba neatstāja zālē nekādas pēdas.

Mirkli vēlāk slūžas tika aizvērtas un dzirnavu rats apstājās. Krabats ieslīdēja atpakaļ savā guļvietā un uzrāva segu pār galvu. Melderzeļļi, noguruši un nomocījušies, grīļodamies kāpa augšā pa kāpnēm. Nerunādami ne vārda, viņi apgūlās uz savām lāviņām, tikai Kito purpināja kaut ko par trīskārt nolādētām jauna mēness naktīm un ellišķo dīrātavu.

No rīta Krabats aiz noguruma tik tikko spēja piecelties no salmu maišeļa, galvā kaut kas dūca, pakrūtē bija iemeties nelabums. Ēzdams brokastis, viņš nopētīja melderzeļļus: viņi bija samiegojušies un izvārguši. Nīgri viņi strēba savu putru. Pat Andrušam nebija joki prātā; sadrūmis viņš blenza bļodiņā un neizdvesa ne skaņas.

Pēc brokastīm Tonda pasauca Krabatu malā.

-  Vai tev bija slikta nakts?

-  Kā to ņem, Krabats atteica. Man jau nevajadzēja rauties kā turkam, es tikai noskatījos uz jums. Bet jūs!… Kāpēc jūs mani nepamodinājāt, kad atbrauca svešinieks? Jūs droši vien gribējāt no manis to noslēpt tāpat kā daudz ko, kas norisinās dzirnavās un par ko man nekas nav jāzina. Tikai es neesmu ne akls, ne kurls un, galvenais, neesmu ar pliku roku ņemams, tas nu ne tik!

-   Neviens jau to neapgalvo, Tonda iebilda.

-   Bet jūs tā izturaties! Krabats iesaucās. Jūs spēlējat ar mani aklās vistiņas kāpēc jūs to nevarat beigt?

-  Visam savs laiks, Tonda mierīgi atbildēja. Drīz tu šo to uzzināsi gan par meistaru, gan par šīm dzirnavām. Ta diena un stunda ir tuvāk, nekā tev šķiet, tikmēr pacieties!

6 t iš, uz laktas!

Lielajā piektdienā, agrā novakarē, virs Kozelbruhas dzirnavām stāvēja bāls, uztūcis mēness. Melderzeļļi sēdēja kopā saimes istabā, Krabats gulēja noguris uz savas lāviņas un miga ciet. Arī šodien viņi bija strādājuši. Cik labi, ka beidzot bija pienācis vakars, un tagad bija miers…

Piepeši Krabats izdzirdēja kādu saucam viņu vārdā, kā toreiz sapnī, Pētershaines smēdē, tikai tagad viņam šī balss, šī aizsmakusi balss, kas likās nākam no gaisu gaisiem, vairs nebija sveša.

Krabats piecēlās sēdus un ieklausījās, balss sauca otru reizi: Krabat! Tad zēns paķēra savas drēbes un ģērbās.

Kad viņš bija gatavs, meistars pasauca viņu trešo reizi.

Krabats, steigā taustīdamies cauri tumsai, aizgāja līdz bēniņu durvīm un atvēra tās. No apakšas augšā iespīdēja gaisma, nama gaitenī skanēja balsis un koka tupeļu klaudzoņa. Krabatu sagrāba nemiers, viņš vilcinājās, aizturēja elpu taču tad saņēmās un, lēkdams pa trim pakāpieniem uzreiz, noskrēja lejā.

Gaiteņa galā stāvēja vienpadsmit melderzeļļi. Durvis uz Melno istabu bija atvērtas, meistars sēdēja pie galda. Tapat kā toreiz, kad Krabats bija ieradies dzirnavās, viņa priekšā atkal gulēja biezā, ādas vākos iesietā grāmata; netrūka arī miroņgalvas ar degošo sarkano sveci, tikai bālums sen bija pagaisis no meistara vaiga.

-   Nāc tuvāk, Krabat!

Zēns pagājās uz priekšu pie Melnās istabas sliekšņa. Viņš vairs nebija noguris, nejutās arī samulsis, un sirds uztraukumā nelēkāja.

Brīdi meistars viņu aplūkoja, tad pacēla kreiso roku un pavēlēja melderzeļļiem, kas stāvēja gaitenī:

-   Tiš, uz laktas!

Ķērkdami, spārnus vēzēdami, Krabatam garām aizlidoja vienpadsmit kraukļi iekšā pa istabas durvīm. Kad viņš paskatījās apkārt, melderzeļļi bija pazuduši. Kraukļi nosēdās istabas dziļākajā kreisajā stūri uz laktas un raudzījās uz viņu.

Meistars piecēlās, viņa ēna krita uz zēnu.

-Jau trīs mēnešus tu esi pavadījis dzirnavās, Krabat, viņš sacīja. Pārbaudes laiks ir izturēts, tu vairs neesi parasts māceklis turpmāk tu būsi mans skolnieks.

To pateicis, viņš pienāca pie Krabata un pieskārās ar savu kreiso roku viņa kreisajam plecam. Krabatam pārskrēja šermuļi pār kauliem, zēns juta, kā viņš sarūk: viņa ķermenis kļuva mazāks un mazāks, viņam izauga kraukļa spalvas, knābis un putna nagi. Viņš tupēja pie meistara kājām uz sliekšņa un neiedrošinājās pacelt skatienu.

Meistars viņu kādu brīdi nopētīja, tad sasila plaukstas un uzsauca: Tiš! Krabats, krauklis Krabats, paklausīgi izpleta spārnus un pacēlās gaisā. Neveikli plivinādamies, viņš aplidoja apkārt istabai, apmeta cilpu ap galdu, pieskārās grāmatai un miroņgalvai. Tad viņš nosēdās pie pārējiem kraukļiem un ieķērās laktā. Meistars viņu pamācīja:

-   Tev jāzina, Krabat, ka tu esi melnajā skolā. Šeit nemācās lasīt, rakstīt un rēķināt šeit mācās vislielāko no visām mākslām. Grāmata, kas guļ pieķēdēta manā priekšā uz galda, ir "Koraktors", melnās maģijas mācība. Kā tu redzi, tai ir melnas lapas, bet raksts balts. Tajā ir visi pasaules buramvārdi. Vienīgi es drīkstu to lasīt, jo es esmu meistars. Turpretī jums, tev un pārējiem skolniekiem, ir aizliegts to lasīt, iegaumē to! Un nemēģini mani piekrāpt, tad tev klāsies slikti! Vai saprati mani?

-  Sapratu, Krabats noķērcās, izbrīnīts, ka spēj parunāt: tiesa gan, aizsmakušā balsī, bet skaidri un bez mazākās piepūles.

Krabats bija dzirdējis ļaudis slepus melšam par šādām melnajām skolām: tādas, kā runāja, Lauzicā esot vairākas; taču zēns tos vienmēr bija uzskatījis par šausmu stāstiem, kādus stāsta, vērptuvēs vērpjot vai spalvas plūcot. Un tagad viņš pats bija nonācis vienā no šajām skolām, kuru, tiesa gan, sauca par dzirnavām, tomēr, jādomā, vismaz tuvākajā apkaimē klīda tādas valodas, šeit kaut kas nav kārtībā: kas gan cits turētu ļaudis pa gabalu no Kozelbruhas?

Zēnam neatlika laika par to domāt. Meistars atkal bija apsēdies pie galda un sāka lasīt priekšā kādu nodaļu no "Koraktora": lēnām, dziedošā balsī, stīvi šūpodamies gurnos uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ.

-   "Šī ir tā māksla izsusināt aku sausu, lai kādu dienu tā pēkšņi paliktu bez ūdens", viņš lasīja priekšā. "Pirmkārt, sagatavo četrus uz krāsns izkaltētus bērza koka puļķīšus trīs ar pusi sprīžu garumā, krietna īkšķa resnumā un apakšējā galā no trim pusēm nosmailinātus, otrkārt, naktī starp divpadsmitiem un vieniem apspraud akai apkārt šos puļķīšus, katru no tiem iedzenot septiņu pēdu attālumā no akas vidus, katru uz citu debesu pusi, treškārt un pēdējokārt, pēc tam, kad tu esi to visu klusēdams izdarījis, tev trīsreiz jāapsoļo akai apkārt un jārunā tas, kas šeit rakstīts…"

Un tagad meistars nolasīja sakāmo: nesaprotamu buramvārdu kopu, labskanīgu un tomēr ar tumšu, postu sološu pieskaņu, kas zēnam vēl ilgi atbalsojās ausīs pat tad, kad meistars pēc īsas kavēšanās sāka no gala.

-   "Šī ir tā māksla izsusināt aku sausu…"

Tekstu un buramvārdus viņš nolasīja pavisam trīs reizes, allaž vienā un tajā pašā dziedošajā balsī, šūpodamies gurnos uz priekšu un atpakaļ. Pēc trešās reizes meistars aizvēra grāmatu. Tagad viņš brīdi klusēja, tad uzrunāja kraukļus.

-        Es jums mācīju jaunu slepenās mākslas gudrību, viņš sacīja atkal savā parastajā balsī, un gribu dzirdēt, ko jūs esat iegaumējuši no tās. Tu tur sāc!

Viņš norādīja ar pirkstu uz kādu kraukli un pavēlēja, lai viņš atkārto tekstu un buramvārdus.

-        Šī ir tā māksla… izsusināt aku sausu, lai… kādu dienu tā pēkšņi paliktu bez ūdens…

Dzirnavnieks norādīja te uz vienu kraukli, te uz citu un atprasīja. Tiesa gan, viņš nevienu no divpadsmit kraukļiem nesauca vārdā, taču pēc runas veida Krabats spēja viņus atšķirt; Tonda, pat būdams krauklis, runāja nosvērti un pārdomāti, Kito ar nesajaucamu īgnumu balsī, un Andrušs ar knābi bija tikpat veikls kā ar mēli, turpretī Juro mocījās un atkārtodams bieži sastomījās, vārdu sakot, visā barā nebija neviena, kuru Krabats drīz nebūtu atpazinis.

-   Šī ir tā māksla izsusināt aku sausu…

Atkal un atkal skanēja teksts ar buramvārdiem no melnās maģijas mācības brīžiem raitāk, brīžiem neveiklāk piekto, devīto, vienpadsmito reizi.

-   Un tagad tu! meistars uzrunāja zēnu.

Krabats sāka trīcēt, viņš sastomījās:

-   Šī ir tā māksla… ir tā māksla… izsusināt…

Šajā vietā Krabats aprāvās un apklusa. Tālāk viņš nezināja, pie labākās gribas nezināja. Vai meistars viņu sodīs?

Meistars palika mierīgs.

-         Nākamajā reizē, Krabat, tev jāpievērš lielāka uzmanība vārdiem, nevis balsīm, viņš sacīja. Un turklāt tev jāzina, ka nevienu šajā skolā ar varu nespiež mācīties. Ja tu iegaumēsi to, ko es nolasu priekšā no "Koraktora", pats būsi ieguvējs, ja laidīsi gar ausīm, tad kaitēsi tikai pats sev, atceries to!

Un tad mācības bija galā, durvis atvērās, un kraukļi, spārniem švīkstot, aizlidoja. Mājas gaitenī viņi atkal ieguva cilvēka izskatu. Arī Krabats, tikai viņš nezināja, kā un kas viņu no jauna pārvērtis, un, kāpdams melderzeļļiem nopakaļ pa kāpnēm augšā, viņš kā iepriekš, tā arī tagad jutās kā juceklīgā sapnī iegrimis.

7 Slepenās brālības zīme

Nākamajā dienā tā bija sestdiena pirms Lieldienām melderzeļļiem strādāt nevajadzēja, tāpēc vairums no viņiem uzskatīja, ka pēc brokastīm jāliekas atkal uz auss.

-        Arī tev nenāktu par ļaunu kāpt augšā, Tonda sacīja Krabatam, un pagulēt nākamās nakts miegu.

-   Pagulēt nākamās nakts miegu kāpēc?

-       Gan uzzināsi. Liecies slīpi, mēģini iemigt un guli, cik vien ilgi tu vari.

-           Labi, Krabats sabozās, eju jau… Un atvaino, ka es pajautāju…

Bēniņos kāds bija aizvilcis jumtgales logam priekšā aizkaru, tā bija labi, tā varēja ātrāk iemigt. Krabats apgūlās uz labajiem sāniem, ar muguru pret logu, galvu apņēmis ar rokām. Viņš gulēja miegā tik ilgi, līdz Juro nāca viņu modināt.

-  Celies, Krabat, ēdiens jau galdā!

-   Ko vai jau pusdienlaiks?

Juro smiedamies atvilka vaļā aizkaru no loga.

-        Kāds tev pusdienlaiks! viņš uzsauca. Laukā drīz jau saule rietēs!

Šajā dienā melderzeļļiem pusdienas un vakariņas bija reizē, sevišķi sātīgas un sevišķi brangas, gandrīz vai jau svētku mielasts.

-  Pieēdiet pilnu vēderu! Tonda mudināja. Jūs jau zināt, ka tagad vajadzēs paciesties kādu brītiņu.

Kad puiši bija paēduši un klāt jau bija Lieldienu nakts, saimes istabā ienāca meistars, lai sūtītu viņus "pēc zīmes".

Melderzeļļi sastājās ap meistaru aplī, un viņš sāka viņus skaitīt, kā to dara bērni, kad pirms spēles jāizšķir, kurš būs ķērājs un kurš meklētājs. Izrunādams vārdus, kas skanēja sveši un draudīgi, meistars vienreiz skaitīja no labās puses uz kreiso un vienreiz no kreisās uz labo. Pirmajā reizē viņš apstājās pie Staško, otrajā pie Andruša. Klusēdami abi pameta apli un attālinājās, tikmēr meistars sāka skaitīt no jauna. Nākamais pāris, kuriem vajadzēja iet, bija Mertens un Hanco, tad Liško un Petars un, visbeidzot, palika Krabats un Tonda.

Meistars pēdējo reizi atkārtoja noslēpumainos vārdus, lēnām un svinīgi, tad viņš ar rokas vēzienu palaida abus vaļā un novērsās.

Tonda pamāja Krabatam, lai viņš seko. Klusēdami arī viņi pameta dzirnavas, klusēdami abi kopā gāja uz malkas šķūni.

-   Pagaidi mirkli šeit! Tonda iznesa divas vilnas segas no šķūņa. Vienu viņš iedeva Krabatam, tad abi devās uz Švarckolmu, garām dzirnavu dīķim, uz priekšu cauri Kozelbruhai.

Kad viņi iegāja mežā, iestājās pilnīga nakts. Krabats centās turēties tuvu nopakaļ Tondam. Zēns ievēroja, ka reiz jau ir gājis pa šejieni, tikai pretējā virzienā un viens pats, ziemā. Vai tiešām tas ir noticis pirms vairāk nekā trim mēnešiem?

Neiedomājami!

-   Švarckolma, Tonda pēc brīža pavēstīja.

Starp koku stumbriem iemirdzējās ciema ugunis, taču viņi gāja vairāk pa labi, uz viršiem apaugušu klajumu. Taka tagad

bija smilšaina un sausa, tā veda garām retiem, trūcīgiem kokiem, cauri krūmiem un pundurpriedēm. Debesis šeit, klajumā, bija augstas un tālas, pilnas zvaigžņu spožuma.

-   Kurp mēs ejam? Krabats gribēja zināt.

-   Uz Slepkavības krustu, vecākais melderzellis sacīja.

Mazliet vēlāk viņi pamanīja meža klajumā ugunskura atspulgu, kas nāca no smilšainas ieplakas. Kas gan būtu uzkūris uguni?

-        Gani tie noteikti nav, Krabats sev sacīja, pārāk agrs pavasaris; tad jau drīzāk tur apmetušies čigāni vai ceļojoši tirgotāji ar savām paunām.

Tonda bija apstājies.

-        Viņi ir aizsteigušies uz Slepkavības krustu mums priekšā, iesim uz Beimela nāves vietu.

Ne vārda nepaskaidrojis, viņš devās prom. Pa taku, pa kuru viņi bija nākuši šurp, viņi noteiktā solī gāja atpakaļ līdz mežam, tad nogriezās pa labi uz kāda lauku ceļa, kas veda garām Svarckolmai, un tad nonāca uz lielceļa, kas stiepās gar mežmalu priekšā.

-  Tūliņ mēs būsim klāt, Tonda sacīja.

Tikmēr bija uzlēcis mēness un rādija viņiem ceļu. Viņi gāja līdz nākamajam pagriezienam, kur priežu ēnā slējās krusts cilvēka augumā jau manāmi apdrupis, bez uzraksta un rotājumiem.

-        Beimela nāves vieta, Tonda paskaidroja. Pirms daudziem gadiem kāds vīrs, vārdā Beimels, šeit zaudēja dzīvību; runā, ka, cirzdams malku, bet, kā tur īsti bijis, to šodien neviens vairs nezina.

-  Un mēs? Krabats vaicāja. Kāpēc mēs esam šeit?

-        Meistars tā liek, Tonda stāstīja. Mums, tāpat kā visiem, Lieldienu nakts jāpavada zem klajas debess pa diviem vienā vietā, kur kāds gājis bojā vardarbīgā nāvē.

-   Un kas notiks tālāk? Krabats tincināja.

-       Mēs sakursim ugunskuru, Tonda atteica, tad pavadīsim nakti nomodā zem krusta, līdz ausīs rīta gaisma, un, kad iestāsies diena, mēs viens otram uzvilksim zīmi.

Viņi apzināti turēja zemu uguni, lai nepiesaistītu uzmanību Švarckolmā.

Katrs ietinies savā segā, puiši sēdēja zem koka krusta un palika nomodā. Brīdi pa brīdim Tonda pavaicāja zēnam, vai viņam nesalst, vai arī lika iemest ugunskurā pa kādam sausam zaram, kurus viņi bija savākuši mežmalā. Taču mazpamazām Tonda arvien vairāk pieklusa; tad Krabats mēģināja uzturēt sarunu.

-   Paklausies, Tonda!

-   Ko tu gribi?

-         Vai melnajā skolā vienmēr tā notiek? Meistars nolasa priekšā kādu gabalu no "Koraktora", un tad nu zini pats, kā iekalt to galvā…

-  Jā, Tonda atteica.

-        Es nevaru iedomāties, ka tādā veidā būtu iespējams iemācīties burt.

-   Ir gan iespējams, Tonda sacīja.

-  Vai tu domā, ka es nokaitināju meistaru savas neuzmanības

dēl?

>

-   Nē, Tonda atteica.

-        Turpmāk es gribētu saņemties un censties visu iegaumēt. Kā tev šķiet vai es to spēšu?

-  Jā, Tonda sacīja.

Nešķita, ka viņš īpaši tīkotu sarunāties ar Krabatu. Atspiedis muguru pret krustu, vecākais melderzellis sēdēja stalts, nekustīgs, pavērsis skatienu tālumā, pāri ciemam uz mēness

apspīdēto meža klajumu. Un tagad viņš vispār vairs nerunāja. Kad Krabats klusi pasauca viņu vārdā, viņš neatbildēja. Pat mironis nespētu dziļāk klusēt, stīvāk lūkoties.

Pamazām Tondas izturēšanās raisīja zēnā neomulību. Viņš atcerējās dzirdējis, ka daži cilvēki spēj "iziet no sevis", viņi izlien no sava ķermeņa kā tauriņš no kūniņas un pamet to kā tukšu čaulu, bet viņu paliesais Es iet savu ceļu neredzams pa nezināmu taku uz nezināmu mērķi. Vai Tonda būtu izgājis no sevis? Vai varētu būt, ka viņš it kā sēž šeit pie ugunskura, taču patiesībā ir pavisam kur citur?

Man jāpaliek nomodā, Krabats nolēma.

Viņš atbalstījās drīz uz labā elkoņa, drīz uz kreisā; gādāja, lai ugunskurs vienmērīgi degtu; darbojās ar zariem, tievākos salauzdams īsākus un sakraudams mazās, glītās grēdiņās. Tā aizritēja stundas. Zvaigznes pie debesīm slīdēja tālāk, māju un koku ēnas, mēness apspīdētas, lēnām pārvietojās un mainīja savu veidolu.

Pēkšņi šķita, ka Tondā atgriežas dzīvība. Noliecies pie Krabata, viņš norādīja ar roku.

-Zvani… Vai dzirdi?

Kopš Zaļās ceturtdienas zvani bija pieklusuši, bet tagad, Lieldienu nakts vidū, tie atkal iezvanījās malu malās. No apkārtējiem baznīcu ciemiem to skaņas atplūda līdz Svarckolmai: tiesa gan, klusinātas kā slāpēta bišu spieta sanoņa, un tomēr meža klajums, ciems, pļavas un lauki bija piepildīti ar tām līdz visnomaļākajai pakalnei. .

Gandrīz vienlaikus ar tālajiem zvaniem pāri Svarckolmai ieskanējās kādas meitenes balss, meitene gavilēdama dziedāja senu Lieldienu dziesmu. Krabats šo dziesmu pazina, viņš pats, būdams vēl bērns, bija dziedājis to baznīcā līdzi, tomēr zēnam bija tāda sajūta, ka šodien viņš to dzirdētu pirmo reizi.

Svētais Kristus Ir augšāmcēlies, Alelujā, Alelujā!

Tagad pievienojās divpadsmit vai piecpadsmit meitenes, kas korī nodziedāja pantiņu līdz beigām. Tad tā pati meitene uzsāka nākamo, un tā viņas brīžam viena, brīžam visas kopā dziedāja tālāk dziesmu pēc dziesmas.

Krabats šādu dziedāšanu pazina jau no tiem laikiem, kad vēl dzīvoja savās mājās. Lieldienu naktī meitenes mēdza dziedādamas staigāt pa ciema ceļu šurp un turp no pusnakts līdz rīta ausmai. Viņas gāja pa trim vai četrām blakus ciešās rindās, un viena no viņām to viņš zināja bija priekšdziedātāja: tā, kurai bija visskaistākā un visdzidrākā balss, gāja pirmajā rindā un drīkstēja dziedāt citām priekšā viņa viena pati.

Zvani skanēja, meitenes dziedāja, un Krabats, sēdēdams pie ugunskura zem koka krusta, gandrīz neuzdrošinājās paelpot. Viņš tikai klausījās klausījās skaņās, kas nāca no ciema, un bija kā apburts.

Tonda iesvieda kādu žagaru liesmās.

-   Es mīlēju kādu meiteni, viņš iesāka. Viņu sauca Voršula. Tagad viņa jau pusgadu guļ Zeidevinkeles kapsētā es nebiju spējis darīt viņu laimīgu…

Tev jāzina, ka neviens no mums dzirnavās meiteni nespēj darīt laimīgu. Es nevaru pateikt, kāpēc tas tā ir, un es arī negribu tevi baidīt. Bet, ja tu, Krabat, kādreiz iemīlēsi kādu meiteni, tad neļauj to manīt. Skaties, lai to neuzzina ne meistars, ne Liško, kas viņam visu izstāsta.

-  Vai meistaram un Liško ir kāds sakars ar to, ka tava meitene nomira? Krabats vaicāja.

-   Kas to var pateikt? Tonda sacīja. Skaidrs tikai, ka Voršula būtu vēl dzīva, ja es būtu paturējis viņas vārdu noslēpumā.

Hs to uzzināju tikai tad, kad bija par vēlu. Bet tu, Krabat, tu tagad zini un turklāt laikus: ja tev kādreiz būs kāda meitene, neizpaud viņas vārdu dzirnavās! Ne par ko pasaulē neļauj to izvilināt! Nevienam, vai dzirdi? Ne nomodā, ne miegā citādi jūs piemeklēs nelaime.

-        Par to tu vari neuztraukties, Krabats teica. Meitenes man ir vienaldzīgas, un nevaru iedomāties, ka šajā ziņā varētu kas mainīties.

Iestājoties dienai, zvani un dziedāšana ciemā apklusa. Tonda nodrāza ar nazi divas koka skaidas no krusta, un viņi tās ielika ugunī, lai galos tām rastos ogles.

-   Lietuvēna zīmi tu droši vien pazīsti? Tonda vaicāja.

-  Nē, Krabats atbildēja.

-  Skaties!

Ar pirksta galu Tonda smiltīs uzzīmēja kādu figūru ar pieciem stariem, kas bija izveidota no tikpat daudzām taisnām līnijām, no kurām katra krustojās ar divām citām, tā ka to visu varēja uzzīmēt ar vienu vilcienu.

-   Šī ir tā zīme, Tonda sacīja. Mēģini arī tu uzzīmēt!

-        Tas nevarētu būt pārāk sarežģīti, zēns teica. Vispirms tu vilki tā… tad tā… un tad tā…

Trešo reizi zīmējot, Krabatam nekļūdīgi izdevās uzvilkt smiltīs lietuvēna zīmi.

-        Labi, Tonda sacīja, iespiezdams viņam vienu no abām koka skaidām delnā. Notupies pie ugunskura un, izstiepis roku tam pāri, uzzīmē šo zīmi man uz pieres. Es teikšu priekšā, kas tev jāsaka…

Krabats darīja, kā vecākais melderzellis licis. Kamēr abi viens otram vilka lietuvēna zīmi uz pieres, zēns lēnām skaitīja līdzi:

Es iezīmēju tevi, brāl, Ar ogli no koka krusta, Es iezīmēju tevi Ar Slepenās brālības Zīmi.

Tad abi apmainījās Lieldienu skūpstiem, uzbēra smiltis uz ugunskura vietas, izmētāja pārpalikušos zarus un devās mājup.

Atkal Tonda uzņēma ceļu pāri laukiem, apkārt ciemam, uz rīta miglā tīto mežu tad pretī rītausmas debesīm iznira ēnainu tēlu veidoli. Bez skaņas garā rindā viņiem pretī nāca ciema meitenes: tumši lakati ap galvu un pleciem, katrai māla ūdenskrūze rokā.

Nāc, Tonda klusītiņām mudināja Krabatu, viņas nes Lieldienu ūdeni, nebaidīsim viņas…

Abi noslēpās tuvāko krūmu ēnā un palaida meitenes garām.

Zēni zināja, ka Lieldienu ūdeni vajag klusējot pasmelt Lieldienu rītā no avota un klusējot nest mājās. Ja tajā nomazgājās, ieguva skaistumu un laimi visam gadam vismaz tā runāja meitenes.

Un vēl: ja Lieldienu ūdeni aiznesa uz ciemu, neskatoties atpakaļ, varēja satikt savu nākamo mīlestību, arī tā meitenes runāja, bet kas to lai zina ticēt vai ne.

8 Atceries, ka es esmu meisturs!

Atvērto mājas durvju priekšā bija nostiepts grožu gals, meistars to plecu augstumā bija pienaglojis durvju ailē pie stenderēm. Kad puiši atgriezās, viņiem vajadzēja pa vienam iziet tam pa apakšu cauri, izrunājot vārdus: "Es noliecu galvu Slepenās brālības priekšā."

Mājas gaitenī viņus sagaidīja meistars. Katru no puišiem viņš papliķēja pa labo vaigu, uzsaukdams: "Atceries, ka tu esi māceklis!"

Tad viņš papliķēja viņu pa kreiso vaigu un piebilda: "Atceries, ka es esmu meistars!"

Melderzellim vajadzēja trīs reizes zemu paklanīties meistara priekšā un svinīgi apsolīt: "Es būšu paklausīgs tev, meistar, itin visā tagad un vienmēr."

Arī Tonda un Krabats tika sagaidīti tāpat. Pagaidām zēns vēl nenojauta, ka viņš kopš šī brīža nonāk meistara varā ar miesu un dvēseli, ar ādu un matiem un ka šī spēle ir uz dzīvību un nāvi. Viņš piepulcējās citiem melderzeļļiem, kas stāvēja gaiteņa dziļākajā galā un, likās, gaidīja rīta putru, visi, tāpat kā Tonda un viņš, ar lietuvēna zīmi uz pieres.

Vēl trūka Petara un Liško.

Arī viņi drīz uzradās pie mājas durvīm, un pēc tam, kad bija izgājuši grožu galam pa apakšu cauri un nodevuši svinīgo solījumu, rībēdamas un grabēdamas sāka darboties dzirnavas.

Aiziet! meistars uzsauca puišiem. Pie darba!

Melderzeļļi nosvieda svārkus; skriedami viņi atrotīja piedurknes, iedrāzās maltuvē, stiepa šurp labību un sāka malt, bet meistars, neskopodamies ar uzbļāvieniem un nepacietīgi vicinādams rokas, uzturēja tempu.

"Un šito sauc par Lieldienu svētdienu!" Krabats pukojās. "Negulēta nakts, tukšs vēders, bet jāstrādā pa trim!"

Pat Tonda ātri vien palika bez elpas un sāka svīst. Šajā rītā svīst viņiem nācās visiem, sviedri pilēja no pieres un deniņiem, tecēja pa sprandu un tālāk pa muguru lejā, krekls lipa pie miesas un bikses arī.

"Cik ilgi tas vēl turpināsies?" Krabats sev vaicāja.

Kur vien skaties īgnas sejas. Visi pūš un elš, visi pil un kūp. Un lietuvēna zīme uz pieres vairāk un vairāk izplūst, izšķīst sviedros, pamazām izdziest.

Tad notiek kaut kas negaidīts.

Krabats, uzvēlis kviešu maisu plecos, ar grūtībām kāpj pa kāpnēm uz tilta. Ar pēdējiem spēkiem, ar vislielāko piespiešanos. Tūliņ viņš paklups, tūliņ saļims zem smaguma, bet piepeši visas grūtības ir kā ar roku atņemtas, krampji kājās pazuduši, sāpes krustos pierimušas, arī ar elpu vairs nav nekādu grūtību.

-   Tonda! viņš sauc. Skaties!

Vienā lēcienā Krabats ir uz tilta, nosviež maisu no pleciem, tad satver to aiz abiem galiem un, skaļu gaviļu saucienu pavadīts, sašūpo it kā tas būtu piepildīts ar dūnām, nevis ar graudiem un iztukšo piltuvē.

Melderzeļļi ir kā no jauna piedzimuši, viņi staipa rokas, smejas, sit sev pa stilbiem. Pat Kito, vecais rūgumpods, nav

izņēmums.

?

Krabats grib steigties uz klēti pēc nākamā maisa.

-        Diezgan! vecākais melderzellis uzsauc. Paliec tepat, nu jau pietiks!

Kad kvieši ir samalti, Tonda aptur gaņģi.

-   Šodienai gana!

Kaut kas nogrāb, kaut kas noklab, dzirnavu rats apstājas, miltu kastes tiek iztīrītas.

-   Brāļi! Staško sauc. Tagad svinēsim!

Pēkšņi uzrodas vīns lielās kannās, un Juro atnes Lieldienu kūku: taukos ceptu, zeltainbrūnu un saldu, ar biezpienu un ar plūmju biezeni pildītu.

-   Ēdiet, brāļi, ēdiet un neaizmirstiet vīnu!

Viņi ēd, viņi dzer, viņi jūtas labi. Vēlāk Andrušs sāk dziedāt, skaļi un nebēdnīgi. Viņi apēd katrs savu kūkas gabalu un uzdzer vīnu. Tad sastājas aplī, sadodas rokās un sit taktī kājas. Pie vārtiņiem melderis Sēdēja,

Klabuster, klabaster, Klabum!

Glīts puisis pie meldera Piegāja,

Klabuster, klabaster, Klabum!

Šo piedziedājumu "klabuster-klabaster" zēni dziedāja kori, tad Hanco uzsāka nākamo pantu, un tā viņi turpināja pēc kārtas un dejoja aplī drīz uz vienu, drīz uz otru pusi, drīz saiedamies vidū kopā, drīz kāpdamies atpakaļ.

Krabatam, kā jau māceklim, bija kārta pēdējam. Viņš aizvēra acis un dziedāja dziesmas nobeigumu:

Bet muļķis tas puisis vis Nebija,

Klabuster, klabaster, Klabum!

Pie tēviem viņš melderi

>

Raidīja,

Klabuster, klabaster, Klabum!

Tagad deja bija galā un viņi atkal dzēra. Kubo, kas parasti klusēja, pasauca Krabatu malā un uzsita viņam uz pleca.

-        Tev ir skaista balss, Krabat, no tevis būtu varējis iznākt īsts dziedātājs.

-         No manis? Krabats vaicāja un tagad, Kubo teiktajā ieklausīdamies, atklāja to, kas bija noticis: viņš atkal spēja dziedāt, tiesa gan, pazemā balsī, tomēr droši un noteikti, nejūtot kaklā nepatīkamo kņudoņu, kas bija mocījusi viņu kopš pagājušās ziemas sākuma.

Lieldienu pirmdienā melderzeļļi ķērās pie dienišķā darba. Dzīve iegāja vecajās sliedēs tikai Krabatam vairs nevajadzēja mocīties kā agrāk. Lai ko arī meistars lika tagad viss padevās viegli. Šķita, ka laiks, kad viņš katru vakaru ievēlās savā guļā pusdzīvs no pārguruma, bija izturēts.

Krabats bija pateicīgs par šīm pārmaiņām. Apmēram viņš spēja nojaust, kā tas nācies. Satiekoties ar Tondu nākamo reizi zem četrām acīm, zēns ierunājās par to.

-   Tev taisnība, Tonda atbildēja. Kamēr uz pieres bija lietuvēna zīme, mums bija jāraujas kā vēršiem līdz mirklim, kad pēdējā no tām bija ar sviedriem aizskalota. Toties turpmāk mums visa gada garumā darbs veiksies viegli, ja vien mēs to darīsim no rīta līdz vakaram.

-   Un pa vidām? Krabats vaicāja. Es domāju pēc darba beigām?

-   Tad ne, Tonda sacīja. Tad viss atkarīgs no mums, kā mēs tiksim galā. Bet varu tevi nomierināt, Krabat! Pirmkārt, ne jau tik bieži gadās, ka mūs izrauj no pēļiem, un, otrkārt, to visu var izturēt.

Par Lieldienu nakti un bēdām, kas piemeklējušas Tondu meitenes dēļ, viņi nekad vairs nerunāja, arī netiešā veidā ne. Un tomēr Krabats domāja, ka zina, kur Tonda bijis, kad gluži kā nedzīvs sēdēja pie ugunskura un stīvi lūkojās tālumā. Vienmēr, kad Krabatam atausa atmiņā notikums ar Voršulu, viņš uzreiz atcerējās priekšdziedātāju: pareizāk sakot, viņas balsi, ko toreiz bija dzirdējis ap pusnakti skanam no Svarckolmas. Zēnam tas likās dīvaini, un viņš labprāt būtu viņu aizmirsis, taču nespēja.

Reizi nedēļā, piektdienā, melderzeļļi pēc vakariņām sapulcējās pie Melnās istabas, pārvērtās par kraukļiem arī Krabats to iemācījās un nosēdās uz laktas. Meistars nolasīja priekšā kādu vietu no "Koraktora", pavisam trīs reizes, un viņiem to vajadzēja atkārtot vienalga ko un cik daudz viņi bija paturējuši no tā prātā: šajā ziņā meistars nebija sīkumains.

Krabats čakli pūlējās iegaumēt visu, ko meistars māca, kā savaldīt negaisu un uzburt krusu, kā izmukt no velna šautajām lodēm un kā apieties ar tām, kā padarīt sevi neredzamu, kā

iziet no sevis, un visu citu pēc kārtas. Pa dienu strādādams un vakarā pirms gulētiešanas viņš nenoguris atkārtoja tekstus un buramvārdus, lai tie iespiestos atmiņā.

Jo Krabats pa šo laiku bija sapratis vienu: tas, kurš pārvalda šo mākslu mākslu, iegūst varu pār citiem cilvēkiem; un iegūt varu vismaz tik daudz, cik bija meistaram, ja ne vairāk, tas viņam šķita kā augsts mērķis, tā dēļ viņš mācījās, mācījās un mācījās.

Otrajā nedēļā pēc Lieldienām melderzeļļi nakti tika izrauti no gultas. Meistars stāvēja guļamtelpas durvis ar lukturi rokā.

-       Darbs gaida, kūma kungs brauc, pasteidzieties, pasteidzieties!

Krabats satraukumā neatrada savus apavus, basām kājām viņš izskrēja pārējiem nopakaļ dzirnavu priekšā.

Bija pavisam jauns mēness, nakts bija tik tumša, ka vai acī durams. Pa burzmu kāds uzkāpa ar savām koka tupelēm Krabatam uz kāju pirkstiem.

-        Hei! zēns iesaucās. Vai tu nevari uzmanīgāk, lamzaks tāds!

Kāda delna aizspieda viņam muti.

-  Ne vārda vairs! Tonda čukstēja.

Zēns ievēroja, ka neviens no puišiem, kopš bija pamodināti, nerunāja. Arī turpmāk viņi klusēja visu nakts atlikušo daļu; Krabats tāpat.

Viņš spēja iedomāties, kāds darbs viņus sagaida. Jau itin drīz savos ratos šurp atrībināja svešinieks ar liesmojošo gaiļa spalvu pie platmales. Puiši metās pie ratiem, atsedza melno pārsegu un sāka stiept maisus uz Mirušo gaņģi maltuves visdziļākajā stūri.

Viss notika tāpat kā pirms četrām nedēļām, kad Krabats bija novērojis zēnus pa jumtgales logu, tikai šoreiz meistars apsēdās svešiniekam blakus uz bukas. Šodien viņš bija tas, kas vicina pātagu puišiem gandrīz virs galvas, un viņi ik reizi noliecās, sajuzdami pātagas vēju.

Krabats jau gandrīz bija aizmirsis, cik smagi ir stiept pilnu maisu un cik ātri var palikt bez elpas, to darot.

"Atceries, ka tu esi māceklis!" jo ilgāk zēns domāja par šiem meistara vārdiem, jo mazāk viņam tie gāja pie sirds.

Pātaga švīkstēja, puiši skrēja, dzirnavu rats griezās, un Mirušā gaņģa rīboņa un gaudoņa piepildīja māju. Kas gan bija šajos maisos? Krabats pameta skatienu piltuvē. Trūcīgajā gaismā no laternas, kas šūpojās zem griestiem, necik daudz saskatīt nevarēja. Vai tie bija zirgāboli, ko viņš ber iekšā, varbūt priežu čiekuri? Tie varēja būt arī akmeņi apaļi, netīrumiem apķepuši akmeņi…

Zēnam nebija laika ilgāk pētīt, elsdams jau nāca Liško ar nākamo maisu. Iebelzis Krabatam ar elkoni pa ribām, viņš pagrūda viņu malā.

Mihala un Mertena postenis bija pie miltu kastes, viņi pildīja gatavo, samalto mantu tukšajos maisos un aizsēja tos. Viss notika tāpat kā toreiz. Līdz ar pirmajiem gaiļiem vezums bija no jauna piekrauts, pārsegs uzklāts tam pāri un nostiprināts. Svešinieks satvēra pātagu un heijā! aiztraucās ar visiem ratiem prom tik ātri, ka meistars tik tikko paguva nolēkt, nenolauzdams kaklu.

-   Nāc! Tonda pasauca Krabatu.

Kamēr citi zēni pazuda mājā, viņi abi aizgāja uz dīķi, lai aizvērtu slūžas. Krabats dzirdēja, kā apstājas dzirnavu rats un viss pieklust; tikai gailis dziedāja un vistas kladzināja.

-   Vai viņš ierodas bieži? Krabats jautāja, norādīdams ar galvu uz to pusi, kur pajūgs bija nozudis tumsā.

-   Katru nakti, kad uzlec jauns mēness, Tonda paskaidroja.

-   Vai tu zini, kas viņš ir?

-    Tikai meistars to zina. Viņš sauc viņu par kūma kungu un baidās no viņa.

Lēnām viņi devās pāri rasotajām pļavām lejup uz dzirnavām.

-    Kaut ko es nesaprotu, Krabats sacīja, pirms viņi iegāja mājā. Pēdējo reizi, kad svešinieks bija šeit, meistars strādāja kopā ar citiem bet šodien?

-    Toreiz viņam vajadzēja strādāt arī pašam, lai būtu pilns ducis, vecākais melderzellis paskaidroja, bet kopš Lieldienām mēs taču atkal esam melnajā skolā pilnā skaitā tagad viņš var atļauties pavadīt jauna mēness naktis, švīkstinādams pātagu.

9 Vēršu blaške no Kamencas

Lāgiem meistars sūtīja melderzeļļus pa pāriem vai mazās grupiņās ar uzdevumiem uz tuvāko apkaimi, lai radītu viņiem izdevību likt lietā melnajā skolā iegūtās zināšanas.

Kādu rītu Tonda pienāca pie Krabata un sacīja:

-    Šodien man ar Andrušu jāiet uz Vitihenavas lopu tirgu. Ja gribi, vari nākt līdzi, meistars piekrīt.

-    Lieliski, Krabats priecājās. Tas tomēr ir kaut kas cits nekā mūžīgā malšana!

Viņi devās pa meža ceļu, kas pie Neidorfas dīķa mājām nogriezās uz lielceļa. Bija skaista, saulaina jūlija diena. Zaros klaigāja sīļi, kaut kur kala dzenis, aveņu krūmos dūca bišu un kameņu spieti.

Krabats ievēroja, ka Tonda un Andrušs smaida, it kā ietu uz baznīcas svētkiem. Tas nevarēja būt saistīts tikai ar jauko laiku. Andrušs jau arī parasti bija dzīvespriecīgs un vienmēr labā omā, bet tas, ka Tonda labsajūtā svilpo, gadījās reti. Un palaikam viņš plīkšķināja vēršu pātagu.

-        Tu droši vien vingrinies, lai varētu pārvest mājās vērsi, Krabats sacīja.

-   Pārvest mājās?

-   Es domāju, ka mums Vitihenavā jānopērk vērsis.

-   Gluži otrādi, Tonda teica.

Šajā mirklī zēnam aiz muguras atskanēja māviens: mū! Kad viņš pagriezās riņķī, tur, kur nupat bija stāvējis Andrušs, mīņājās varen brangs, sarkanraibs vērsis ar gludu spalvu un draudzīgi blenza uz viņu.

-   Hei! Krabats iesaucās, izberzēdams acis.

Arī Tonda pēkšņi bija pazudis. Viņa vietā stāvēja vecs lužiciešu zemnieciņš, kājās tam bija vīzes un linu bikses, kas nosaitētas virs potītēm ar siksnām, mugurā virssvārcis, viduklī apjozts ar virvi, galvā nospeķota kažokādas cepure ar nodilušu malu.

-        Hei! Krabats iesaucās otro reizi; tad viņam kāds uzsita pa plecu un iesmējās.

Apsviedies riņķī, Krabats atkal ieraudzīja Andrušu.

-         Kur tu biji pazudis, Andruš? Un kur palicis vērsis, kas nupat vēl stāvēja tur, kur tagad stāvi tu?

-   Mū! Andrušs nomāvās vērša balsī.

-   Un kur ir Tonda?

Krabata acu priekšā zemnieciņš atkal pārvērtās par Tondu.

-   Ak tā tas notiek? zēns brīnījās.

-        Jā, Tonda atteica, tā tas notiek. Mēs ar Andrušu lopu tirgū strādāsim zilus brīnumus.

-   Tu gribi viņu pārdot?

-   Meistars tā vēlas.

-   Un ja nu Andrušs tiek nokauts?

-        Nav par ko uztraukties! Tonda apgalvoja. Ja mēs pārdosim Andrušu, mums tikai jāpatur pavada, pie kuras viņu vedam: tad viņš kurā katrā mirklī var atkal pārvērsties, par ko vien tīk.

-   Un ja mēs izlaižam pavadu no rokām?

-        To tik ne! Andrušs uzsauca. Tad man visas manas atlikušās dienas vajadzētu palikt par vērsi un ēst sienu un salmus paturiet to prātā un nedariet mani nelaimīgu!

Tonda un Krabats Vitihenavas lopu tirgū izpelnījās ar savu vērsi ievērību un apbrīnu. Lopu tirgotāji steidzās no malu malām šurp un ielenca viņus. Arī daži pilsētnieki un zemnieki, kas bija paguvuši jau savas cūkas un liellopus pārvērst naudā, drūzmējās visapkārt. Tik brangs vērsis negadījās katru dienu: te vajadzēja rīkoties, kamēr kāds cits vēl nav nocēlis skaisto lopu!

-   Cik tas makans maksā?

Lopu tirgotāji no visām pusēm uzrunāja Tondu un uzplijās viņam ar naudu. Miesnieks Krauze no Hoiersverdas solīja piecpadsmit guldeņus par Andrušu, līkais Leišners no Kēnigsbrikes sešpadsmit.

Tonda tikai purināja galvu.

-  Ta kā pamaz, viņš sacīja.

Ta kā pamaz? Viņam laikam galvā viss nav kārtībā! Vai viņš šos par muļķiem turot?

Vai kungi ir muļķi vai ne, Tonda sacīja, tas viņiem pašiem esot vislabāk zināms.

-        Labi, Krauze no Hoiersverdas sacīja, es došu tev astoņpadsmit.

-        Par astoņpadsmit es labāk paturēšu vērsi sev, Tonda norūca. Viņš arī neatdeva to Leišneram no Kēnigsbrikes par deviņpadsmit un Neibauerju Gustavam no Zenftenbergas par divdesmit.

-        Tad ej ieskrieties ar visu savu vērsi! miesnieks Krauze lamājās, un Leišners pabungoja sev pa pieri un sauca:

-        Es laikam esmu galīgi dulls, ka ļauju izputināt sevi! Še tev divdesmit divi, un tas ir mans pēdējais vārds.

Izskatījās, ka tirgotāji ne pie kāda gala netiks. Tad, pie katra soļa smagi sēkdams kā valzirgs, cauri pūlim izlauzās resns vīrs izplūdušām miesām. Acis izvalbītas kā vardei, seja nosvīdusi un spīdīga. Mugurā viņam bija zaļa, sudraba pogām rotāta fraka, virs sarkanās samta vestes uzkrītoša pulksteņķēde un pie jostas, visiem labi saskatāms, piestūķēts naudasmaks.

Vēršu Blašķe no Kamencas bija viens no bagātākajiem un droši vien slīpētākajiem lopu tirgotājiem tuvu un tālu. Viņš pastūma Leišneru un Neibaueru Gustavu malā, tad iesaucās savā skaļajā, dārdošajā balsī:

-    Pie joda, kur tik resns vērsis gadījies tik izkāmējušam zemniekam? Es ņemu viņu par divdesmit pieciem.

Tonda pakasīja aiz auss.

-  Tā kā pamaz, kungs…

-  Ta kā pamaz? Nu, paklausies!

Blašķe izvilka sudraba šnaucamtabakas dozi, atvēra vāciņu un pastiepa Tondam priekšā.

-    Vai gribi iešņaukt? Vispirms viņš iešņauca pats, tad deva iešņaukt vecajam lužicietim.

-  Apčī, taisnība gan!

-  Uz veselībām, kungs!

Vēršu Blašķe nošņauca degunu lielā, rūtainā kabatlakatā.

-  Tatad divdesmit septiņi, ka tevi nelabais, un dod šurp!

-  Ta kā pamaz, kungs.

Blašķe piesarka.

-     Ei, par ko tu mani turi? Divdesmit septiņi par tavu vērsi, un ne bikšu pogas vairāk, kamēr vien esmu vēršu Blašķe no Kamencas!

-    Trīsdesmit, kungs, Tonda sacīja. Par trīsdesmit jūs dabūsiet viņu.

-     Tā ir ādas dīrāšana! Blašķe kliedza. Vai tu gribi izputināt mani? Viņš izbolīja acis, lauzīja rokas. Vai tev sirds nemaz nav krūtīs? Vai tu kurls un akls esi pret nabaga tirgotāja postu? Kļūsti žēlsirdīgs, vecais, un dod man vērsi par divdesmit astoņiem!

Tonda palika nesatricināms.

-        Trīsdesmit un cauri! Vērsis ir lielisks, es to neatdošu lētāk. Jūs nemaz nenojaušat, ar kādām grūtībām es šķiros no viņa. Pašam savu dēlu nebūtu grūtāk pārdot.

Vēršu Blašķe redzēja, ka te neko nepanāks. Bet vērsis bija varens lops. Kāpēc tad šķiest laiku ar šo lužiciešu cietpauri?

-         Dod viņu šurp, ka tevi trīsreiz nelabais! viņš iesaucās. Man šodien mīksta sirds, tāpēc ļaujos, ka mani aptin ap pirkstu, tā ir mana nelaime. Un viss tikai tāpēc, ka esmu līdzjūtīgs pret citiem cilvēkiem. Sit saujā un aiziet!

-   Aiziet! Tonda sacīja.

Tad viņš noņēma no galvas cepuri un lika Blaškem ieskaitīt tajā trīsdesmit guldeņus, gabalu pa gabalam.

-   Vai tu skaitīji līdzi?

-   Skaitīju.

-   Tad dod to šurp, vecais lužiciet!

Vēršu Blašķe paņēma Andrušu pie pavadas un gribēja vilkt prom, taču Tonda satvēra resno vīru aiz piedurknes.

-   Kas vēl? Blašķe vaicāja.

-        Nekas īpašs, Tonda sacīja, izlikdamies apmulsis. Mazs sīkums.

-   Runā!

-        Ja Blašķes kungs būtu tik labs un atstātu man pavadu, tad es būtu no sirds pateicīgs. •

-   Pavadu?

-        Par piemiņu. Jo Blašķes kungs taču zina, cik grūti man šķirties no vērša. Es iedošu Blašķes kungam kaut ko vietā lai viņš varētu lopiņu aizvest, manu nabaga vērsīti, kas tagad taču pieder viņam…

Tonda atsēja vaļā virvi, kas bija viņam ap gurniem. Blašķe, plecus raustīdams, atļāva viņam to samainīt pret vērša pavadu. Tad tirgonis devās ar Andrušu prom; nogriezies ap tuvāko stūri, viņš sāka smaidīt, jo Blašķe gan bija samaksājis trīsdesmit guldeņus par Andrušu, un tā bija solīda cena, taču Drēzdenē, tur viņam nenāksies grūti šo lielisko vērsi pārdot par dubultcenu, varbūt arī vēl dārgāk.

Mežmalā aiz dīķa mājām Tonda un Krabats apsēdās zālē, lai gaidītu Andrušu. Vitihenavā viņi bija nopirkuši gabalu speķa un maizi, ko tagad nobaudīja.

-   Tu biji lielisks! Krabats sacīja Tondam. Tev vajadzēja sevi redzēt, kā tu tam resnajam nocēli zelta gabalus no degungala: tā kā pamaz, kungs, tā kā pamaz… Laime, ka tu pēdējā brīdī atcerējies pavadu; es to noteikti būtu aizmirsis.

-   Pieradums, Tonda kā garāmejot izmeta.

Gabaliņu maizes un speķa viņi ietina Krabata uzsvārcī, lai arī Andrušam tiktu kāds kumoss, un tad nolēma brīdi pagulēt. Juzdamies paēduši un arī noguruši no tālā gājiena, viņi iemiga dziļi un cieši, līdz māviens "mū!" viņus pamodināja, un Andrušs stāvēja viņu priekšā atkal cilvēka izskatā un, kā redzams, sveiks un vesels.

-   Ei, jūs tur, ir jau piedzīvots, ka dažs labs noguļas līks un greizs! Vai neesat man atlicinājuši vismaz gabaliņu maizes?

-  Maizi un speķi, Tonda atbildēja. Sēdies pie mums, brāl, un labu apetīti! Kā tad tev gāja ar vēršu Blašķi?

-   Kā man varēja iet! Andrušs rūca. Saprotams taču, ka vērsim nevar būt ne mazākā prieka vilkties šajā karstumā pa pasauli un rīt putekļus turklāt vēl, ja neesi radis. Katrā ziņā es nebiju dusmīgs, kad Blašķe iegriezās Oslingas krogā. "Skat!" krodzinieks sauc, ieraudzījis mūs nākam. "Brālēna kungs no Kamencas! Kā iet, kā klājas?" "Tā nekas, ciešami," Blašķe saka, "ja vien slāpes tik ļoti nemocītu šajā svelmē!" "Tur mēs varam palīdzēt!" krodzinieks atbild. "Nāc iekšā pie kungu galda! Alus pagrabā ir diezgan, septiņās nedēļās to neizdzersi pat tu to nespētu!" "Un kur lai atstāju vērsi?" resnais vīrs prasa. "Tas man maksāja trīsdesmit guldeņus!" "To mēs ieliksim kūtī, kur tam būs ūdens un ēdiens, cik tīk!" Vēršu ēdiens, saprotams…

Andrušs uzdūra lielu gabalu speķa uz naža un apostīja to, pirms bāza mutē.

-   Viņi ieveda mani kūtī, puisis turpināja. Un Oslingas krodzinieks pasauc kūts meitu: "Hei, Katei, aprūpē godam mana Kamencas brālēna vērsi un skaties, lai viņš nekristos svarā!" "Labi jau," Katele saka un bāž man tūliņ sauju siena redelēs. Tad arī man tās vērša dzīves bija gana, un, daudz nedomādams, es saku cilvēka valodā un cilvēka balsī: "Sienu un salmus jūs varat rīt paši es gribu cūkas cepeti ar ķiļķeniem un kāpostiem un klāt vēl labu alu!"

-   Nē, tas tik ir joks! Krabats iesaucās. Un tālāk?

-    Nu jā, Andrušs turpināja. Tie trīs bija no šausmām uz pakaļas un sauca pēc palīdzības, it kā viņus kāds durtu uz iesma. Es uz atvadām vēlreiz nomāvos un tad bezdelīgas izskatā vidžu-vidžu izspurdzu laukā pa kūts durvīm, tas bija viss:

-   Un ko Blašķe?

-    Kaut velns viņu parautu ar visu viņa lopu tirgošanos! Andrušs ķēra pēc pātagas un kā apstiprinādams mežonīgi plīkšķināja to. Es priecājos, ka atkal esmu šeit ar visu savu bakurētaino degunu!

-   Es arī, Tonda sacīja. Tu esi labi paveicis savu uzdevumu, un Krabats, man liekas, no visa būs daudz ko mācījies.

-  Jā! zēns iesaucās. Tagad es zinu, cik tas ir jocīgi, ja māk burt!

Jocīgi? vecākais melderzellis kļuva nopietns. Laikam jau tev taisnība reizēm tas ir arī jocīgi.

10 Ka ra orķestris

Lai iegūtu Polijas kroni, Saksijas kūrfirsts jau gadiem ilgi karoja ar Zviedrijas karali; taču, lai karotu, ir vajadzīga ne tikai nauda un lielgabali, vispirmām kārtām ir vajadzīgi zaldāti, tāpēc viņš lika savās zemēs čakli rībināt bungas un vervēt karapulkus. Bija diezgan daudz puišu, kas stājās brīvprātīgi zem karogiem, it īpaši kara sākumā; turpretī vienam otram vervētāji bija spiesti piepalīdzēt vai nu ar degvīnu, vai ar pletni. Taču ko gan visu nedara slavena karapulka labā, turklāt ja par katru rekrūti, kas tam piepulcināts, pienācās īpaša galvasnauda.

Kāda vervētāju vienība, kurā ietilpa viens Drēzdenes kājnieku pulka leitnants, viens ūsains kaprālis, divi jefreitori un viens bundzinieks, kas nesa savas bungas kā grozu uz muguras, agra rudens novakarē iemaldījās Kozelbruhā. Metās jau tumsa, meistars trīs četras dienas nebija rādījies mājās. Melderzeļļi slaistījās pa saimes istabu un bija nolēmuši dienas atlikušo daļu aizvadīt dīkdienībā, kad pēkšņi kāds pieklauvēja pie durvīm, un Tonda, izgājis laukā, ieraudzīja leitnantu ar viņa zaldātiem. Viņš esot Viņa Gaišības visžēlīgā kūrfirsta virsnieks, leitnants elsdams sacīja, viņi esot nomaldījušies no ceļa un tāpēc nodomājuši šīs nolādētās dzirnavas izmantot par naktsmājām vai esot skaidrs?

-    Protams, jūsu žēlastība. Vieta sienaugšā jums vienmēr atradīsies.

-  Sienaugšā? kaprālis iekliedzās. Tas zēns laikam nav pie pilna prāta! Viņa žēlastībai pienākas labākā gulta dzirnavās, spoks tu tāds, un lai mēslu vedējs tevi parauj, ja manējā būs par mata tiesu sliktāka! Turklāt mēs esam izsalkuši. Tatad lai galdā būtu viss, kas virtuvē sadabūjams, un klāt alu vai vīnu tas vienalga, lai tikai pietiktu, un jāpietiek, citādi es pats savām rokām samalšu tevi miltos! Uz priekšu, un pasteidzies, ja ne, dvēseli no tavām miesām izsitīšu!

Tonda nosvilpās caur zobiem, pavisam klusi un īsi, tomēr melderzeļļi istabā viņu sadzirdēja. Kad vecākais melderzellis ar vervētājiem ienāca istabā, tā bija tukša.

-  Vai zaldātu kungiem nelabpatiktos apsēsties? Ēdiens tūliņ būs!

Kamēr nelūgtie viesi iekārtojās saimes istabā, atraisīja vaļīgāk kakla lakatus un atpogāja gamašas, melderzeļļi virtuvē salika galvas kopā, lai apspriestos.

-   Sitie stulbie mērkaķi! Andrušs pukojās. Ko viņi galu galā iedomājas?

Puisim jau bija gatavs plāns. Visi pārējie, pat Tonda, ar lielu sajūsmu tam piekrita. Steigā Andrušs un Staško, ņemot talkā Mihalu un Mertenu, pagatavoja ēdienu: trīs bļodas ar klijām un zāģu skaidām, ko sajauca ar sasmakušu lineļļu un sapiparoja ar tabaku. Juro aizskrēja uz cūku kūti un atgriezās ar diviem iepelējušiem maizes klaipiem rokās. Krabats un Hanco piepildīja piecus alus kausus ar sastāvējušos notekūdeni no lietusūdens mucas.

Kad viss bija paveikts, Tonda iegāja pie zaldātiem un ziņoja, ka ēdiens ir gatavs. Ja viņu žēlastības atļaujot, viņš liks to celt galdā. Tad Tonda uzšķīla ar pirkstiem knipi gaisā; kā drīz vien izrādīsies, tas bija īpašs knipis.

Vispirms vecākais melderzellis pavēlēja ienest trīs bļodas.

-  Šeit, ja jums labpatīk, nūdeļu zupa ar liellopu gaļu un vistu ķidām, bet šajā bļodā svaigie kāposti, un tur salāti ar baltajām pupām, saceptiem sīpoliem un grūbām…

Leitnants apostīja ēdienu, viņam bija grūti izvēlēties.

-   Krietnu maltīti tu mums cel priekšā. Sākumam es pagaršošu zupu!

Arī šķiņķis un žāvēta gaļa esot, Tonda turpināja, norādīdams uz sapelējušajiem maizes klaipiem, ko Juro ienesa uz paplātes.

-  Tikai trūkst vēl paša svarīgākā! kaprālis atgādināja. Žāvēta gaļa rada slāpes un slāpes prasa, lai tās nekavējoties tiktu remdētas, ka tevi nelabais!

Uz Tondas mājienu maršēdami ienāca Hanco un Krabats, Petars, Liško un Kubo, katrs ar kausu, pilnu notekūdens.

-   Visu cieņu, jūsu žēlastība, uz jūsu veselību!

Kaprālis iztukšoja kausu uz leitnanta veselību un atraugādamies noslaucīja ūsas.

-   Nav slikts tempjamais kā radīts manai dvēselei!… Vai pašbrūvēts?

-   Nē, Tonda sacīja, no Traufersdorfas brūža, ja atļauts paskaidrot.

Tas izvērtās par jautru vakaru. Vervētāji ēda un dzēra uz nebēdu, un melderzeļļi smējās, jo viņi taču redzēja, ko zaldātu kungiem patiesībā labpatika baudīt, ne mazākā mērā to nenojaušot.

Lietusūdens muca bija liela. Notekūdens pietika, lai piepildītu alus kausus vienmēr no jauna. Pamazām viesu sejas kļuva sārtas. Bundzinieks zēns Krabata vecumā pie piektā kausa sagāzās kā miltu maiss uz priekšu; galds, atsitoties viņa galvai pret tā virsmu, norībēja kā bungas, un viņš sāka krākt. Pārējie joprojām centīgi dzēra, un pašā dzīru karstumā leitnants, paskatījies uz melderzeļļiem, atcerējās galvasnaudu, kas viņam uzsmaidīja par katru karogam piepulcināto rekrūti.

-   Kā būtu, viņš iesaucās, alus kausu šūpodams, ja jūs mestu malšanu pie malas un stātos karaklausībā? Dzirnavu kalps nav nekas, viņš ir nulle, mēslu čupa. Toties zaldāts…

-  Toties zaldāts, iejaucās kaprālis un gāza ar dūri pa galdu tā, ka bundzinieks iegārdzās, zaldāts kopā ar jautriem biedriem vada līksmas dienas un saņem cietu algu. Turklāt, ja tev ap kaklu ir divkrāsu lakats, pie svārkiem niķelētas pogas un kājās gamašas virs ceļgaliem, tu kaut ko nozīmē arī citiem, it sevišķi meitenēm un jaunām atraitnēm.

-   Bet karš? Tonda gribēja zināt.

-   Karš? leitnants iesaucās. Karš zaldātam ir tas labākais, ko vien viņš var vēlēties. Ja viņš ir krietns vīrs un viņam ir mazliet laimes, tad netrūks ne slavas, ne trofeju. Viņš saņem orderni, par varoņdarbiem viņu paaugstina par kaprāli vai feldfebeli…

-   Un dažs labs, kaprālis dižojās, dažs labs karā ir uzdienējies no gauži nožēlojama vīreļa par virsnieku, pat ticis līdz ģenerāļa godam! Lai mani kāds apēd un atkal izspļauj laukā, ja tā visa nav tīrākā un īstākā patiesība!

-  Tāpēc nav ko tūļāties! leitnants mudināja. Esiet krietni zēni un sekojiet mums uz pulku! Es pieņemu jūs par rekrūšiem, kā jūs te stāvat, sit saujā!

-  Lai iet! vecākais melderzellis iesita pa leitnanta pasniegto labo roku. Mihals, Mertens un visi pārējie darīja tāpat.

Leitnants staroja. Kaprālis, neturēdamies vairs droši kājās, pūlējās pieiet pie katra puiša un aptaustīt viņa priekšzobus.

-  Paskatīsimies, velns lai parauj, vai tie ir stingri! Zaldātam, kā zināms, ir svarīgi, lai priekšzobi būtu kārtībā, citādi viņš nevar kaujā nokost patronas un šaut uz Viņa Gaišības kūrfirsta ienaidniekiem, kā zaldātam tas mācīts un kas ietilpst viņa pienākumos pret karogu.

Zobiem nebija ne vainas. Tikai par Andrušu kaprālis sāka šaubīties.

Grūdiens ar īkšķi uz vienu pusi, uz otru kā tad!

-  Ak tu jupis! Kaprālis bija izlauzis Andrušam divus zobus. Ko tu iedomājies, palaidni? Sitas te ar saviem vecmeitas žokļiem gribēs tikt par zaldātu! Prom no acīm un nerādies man vairs ar saviem kroplajiem zobiem, citādi es negalvoju!

Andrušs palika mierīgs un laipns.

-       Ja atļauts, viņš aizrādīja, tie ir mani zobi, un es gribētu tos atpakaļ.

-  Vari tos piespraust sev pie platmales, kaprālis noņurdēja.

-        Pie platmales? Andrušs sacīja, it kā nebūtu pareizi saklausījis. Ne prātā nenāk!

Viņš paņēma zobus, uzspļāva tiem un ielika tos vecajā vietā.

-       Tagad tie turēsies stingrāk nekā pirmīt. Vai kungam nelabpatiktos pārliecināties?

Puiši ņirdza, kaprālim deniņos pietūka asinsvadi. Leitnants, pārņemts ar domu par galvasnaudu, ne visai gribēja atteikties no Andruša, tāpēc mudināja:

-   Nu pamēģini vēlreiz!

Kaprālis, kaut arī negribēdams, paklausīja pavēlei un satvēra Andruša zobus. Dīvaini: lai cik stipri arī viņš tos raustītu un purinātu, šoreiz tic nepadevās ne par mata tiesu pat tad ne, kad viņš mēģināja tos izlauzt ar pīpes kātu.

-        Te kaut kas nav kārtībā! viņš elsdams izgrūda. Te kaut kas nav kārtībā! Bet lai būtu, man jau vienalga. Ne man jāizšķir, vai šis bakurētainais deguns var kļūt par zaldātu vai ne, tas jādara jūsu žēlastībai…

Leitnants pakasīja aiz auss. Arī viņš bija daudz dzēris, arī viņam tas šķita dīvaini.

5 1

-       Rīts gudrāks par vakaru, viņš sacīja. Pirms došanās ceļā mēs to zēnu pārbaudīsim vēlreiz.

Tad viņš uzstāja, ka jāiet gulēt.

-        Ļoti labi, Tonda teica. Es liku, lai jūsu žēlastībai uzklāj gultu tur, kur parasti guļ meistars, un kaprāļa kungam vieta būs viesistabā. Tikai nezinu, kur lai liek jefreitora kungu un bundzinieka kungu?

-   Par t-to tu neuztraucies, kaprālis sacīja, mēlei metoties, lai iet s-sienaugšā, tur t-tiem būs la-labi diezgan!

Nākamajā rītā leitnants pamodās lopbarības biešu kastē, kas stāvēja aiz mājas; kaprālis toties pamodās cūku silē. Abi sāka neganti lādēties un lamāties. Melderzeļļi visi divpadsmit atskrēja šurp un izlikās pavisam nevainīgi.

Kas nuj kungi taču esot vakar vakarā, kā pieklājas, aizvadīti uz gultu. Vai tikai viņi neesot mēnessērdzīgi? Tas izskatoties pēc mēnessērdzības, vismaz, ja atļauts piebilst, pēc pamatīga skurbuļa no alus dzeršanas. Laime, ka kungi, maldīdamies pa dzirnavām, nav dabūjuši punus un pušumus, ja ne vēl ko sliktāku! Bet tas jau esot zināms no pieredzes, ka bērniem, muļķiem un dzērājiem stāv klāt īpašs sargeņģelis.

-  Pievaldi mēli! kaprālis uzkliedza. Pazūdiet, un lai tūliņ jūs būtu gatavi ceļam! Bet tas tur, ar bakurētaino degunu, lai parāda savus zobus!

7a kā Andruša zobi bija izturējuši pārbaudi, leitnants varēja bez sirdsapziņas pārmetumiem izlemt, ka zēns ir derīgs.

Pēc brokastīm vervētāji kopā ar rekrūšiem devās ceļā. Viņi soļoja uz Kamencu, uz pulka parādes laukumu: pa priekšu leitnants, viņam pa pēdām bundzinieks, tad ierindā melderzeļļi, aiz viņiem abi jefreitori, un visbeidzot gājienu noslēdza kaprālis. Melderzeļļi bija lieliskā omā, viņu pavadoņi gan, šķiet, jutās mazāk labi. Jo ilgāk viņi gāja, jo bālākas un bālākas kļuva viņu sejas un jo biežāk te vienam, te kādam citam vajadzēja nozust ceļmalas krūmos. Krabats un Staško, soļodami pēdējā rindā, dzirdēja, kā viens no jefreiloriem sūdzas otram:

-   Ak Dievs, man ir tāda sajūta, it kā es būtu aprijis desmit mārciņas klīstera, tik briesmīgi man spiež kuņģi!

Krabats uzjautrināts paskatījās uz Staško. "7a iet," viņš nodomāja, "kad zāģu skaidas notur par nūdelēm, sapelējušu maizi par žāvētu gaļu un tabaku par majorānu!"

Pēcpusdienā leitnants apstājās pie bērzu birzs, lai vēlreiz atpūstos.

-  No šejienes mums atlikusi ceturtdaļjūdze līdz Kamencai, viņš sacīja. Kam jāskrien, tas lai skrien, jo šī ir pēdējā iespēja… Kaprāl!

-   Klausos, jūsu žēlastība!

-  Liec zēniem sakārtoties un, kad būsim pilsētā, pieskati, lai viņi neizdanco laukā no ierindas, lai kārtīgi tur soli un maršē bungu ritmā!

Pēc īsas atpūtas vienība atkal soļoja tālāk, šoreiz bungu rīboņas un tauru skaņu pavadībā.

Vai tiešām tauru skaņu?

Andrušs bija pielicis labo delnu taurītē pie lūpām un pilniem vaigiem pūta zviedru grenadieru maršu tā, ka labāk to nespētu nospēlēt vislabākais taurētājs ar pašu lepnāko tauri.

Pārējiem puišiem tas iepatikās. Arī viņi sāka skaļi muzicēt: Tonda, Staško un Krabats pūta bazūni, Mihals, Mertens un Hanco mednieku radziņu; pārējie spēlēja mazās un lielās taures, un Juro spēlēja tubu. Kaut arī viņi, tāpat kā Andrušs, pūta tikai delnās, skanēja tā, it kā šurp soļotu viss zviedru karaliskā pulka kara orķestris.

"Izbeidziet!" leitnants gribēja uzkliegt, un kaprālis savā rēcošajā balsī gribēja viņu papildināt: "Izbeidziet, palaidņi, izbeidziet!" taču viņi neizdvesa ne skaņas un nespēja arī likt lietā kādu rungu, kā viņi labprāt to būtu gribējuši. Karotājiem nācās palikt savās vietās un soļot līdzi kurš pa priekšu, tas pa priekšu, un, kurš nopakaļ, tas nopakaļ, un nekas tur nelīdzēja ne lamāšanās, ne lūgšanās.

Ar tauru un ragu skaņām viņi iegāja Kamencā, par prieku visiem zaldātiem un pilsoņiem, kurus viņi satika uz ielas. Bērni skrēja šurp un sauca "urā!", namos tika atvērti logi, Kamencas jaunavas māja un sūtīja gaisa skūpstus.

Mūzikai skanot, Tonda un viņa biedri kopā ar visu eskortu vairākas reizes apsoļoja apkārt rātsnama laukumam, kura malas ātri piepildījās ar skatītājiem, līdz beidzot, nīstās zviedru kara mūzikas satracināts, parādījās arī pats Kristiāns fon Lantšādens Viņa Visaugstās Žēlastības Saksijas kūrfirsta Drēzdenes kājnieku pulka pulkvedis, vecs, garajos kalpības gados mazliet resnumā apvēlies rūdīts karavīrs.

Fon Lantšādena kungs lempīgiem soļiem iznāca tirgus laukumā trīs štāba virsnieku un vairāku ziņnešu pavadībā. Muļķīgo ākstību dēļ, kas pavērās skatienam, viņš gribēja izteikt savu sašutumu ar gūzmu visizmeklētāko lamuvārdu taču viņš zaudēja valodu.

Jo Andrušs, pamanījis pulkvedi, sāka ar saviem ceļabiedriem spēlēt zviedru kavalēristu parādes maršu, un nebūs grūti iedomāties, ka tas veco, krietno Saksijas kūrfirsta kājnieku nokaitināja līdz baltkvēlei. Turklāt, maršam skanot, vieglāk bija rikšot, nevis soļot, tāpēc melderzeļļi un viņa pavadoņi tūliņ uzņēma riksi, un tas izskatījās ļoti jocīgi, tikai ne pulkveža acīs.

Fon Lantšādena kungs, zaudējis valodu no dusmām, kampa gaisu kā milzu karpa tīklā un bija spiests noskatīties, kā uz Kamencas tirgus laukuma ducis rekrūšu, piedevām vēl naidnieku kavalērijas maršu skandinot, lēkā gluži kā tādi kumeļi. Bet kas tad bija lēcies eskorta leitnantam, ka viņš auļoja palaidņiem pa priekšu uz sava zobena, ko bija iežmiedzis kājstarpē kā koka zirdziņu! Tas, ka arī viņa ļaudis, ieskaitot bundzinieku un kaprāli, uzdrošinājās piedalīties šajā lēkāšanā, salīdzinājumā ar sakšu virsnieka augstāķā mērā necienīgo izturēšanos likās tīrais sīkums!

Eskadron, stāt! Tonda nokomandēja, kad viņi bija nospēlējuši maršu līdz beigām. Tad melderzeļļi sastājās ierindā pulkveža priekšā, sveicinādami vicināja cepures un ņirdza, viņam tieši acīs skatīdamies.

Fon Lantšādena kungs piegāja viņiem klāt un sāka rēkt kā divpadsmit kaprāļi vienlaikus:

-  Velns lai parauj, jūs droši vien neesat pie pilna prāta, nolādētie salašņas, ka uzdrošināties rādīt tādu mērkaķu deju gaišā dienas laikā un ļaužu priekšā! Kas jūs tādi esat, plukatas, ka jums pietiek bezkaunības ņirgt, man acīs skatoties? Bet es šī slavenā pulka pulkvedis, kas izpelnījies apbalvojumus trīsdesmit septiņās kaujās un simt piecdesmit deviņās apšaudēs, es jums apsolu, ka izdzīšu no jums šīs muļķības pamatu pamatos! Es jūs nodošu karatiesai, es likšu jūs triekt cauri durkļiem, es…

-   Diezgan! Tonda uzsauca un aizliedza viņam runāt tālāk. Es domāju, ka jūs varēsiet aiztaupīt karatiesu un durkļus sev. Mēs divpadsmit, kas stāvam jūsu priekšā, tik un tā neesam piemēroti zaldāta dzīvei. Tādi muļķi kā tas tur, viņš norādīja uz leitnantu, un tādi āmurgalvas kā šis, un viņš norādīja uz kaprāli, var justies armijā ļoti labi, kamēr vien nav sašauti lupatu lēveros. Taču mēs, mani draugi un es, esam cita kaluma: mums nospļauties uz visām jūsu ākstībām un jūsu visgaišo kūrfirstu, kuram jūs, ja vēlaties, varat to mīļuprāt pavēstīt!

Tad melderzeļļi pārvērtās par kraukļiem un pacēlās gaisā. Ķērkdami viņi apmeta loku virs rātsnama laukuma un uz atvadām noklāja pulkveža kunga platmali un mundieri ar apbalvojumiem tikai šoreiz tie nebija ne ordeņi, ne godazīmes.

11 Piemina

?

Oktobra otrajā pusē atkal bija iestājies silts un saulains laiks, gandrīz kā vasaras beigās. Melderzeļļi izmantoja skaistās dienas, lai atvestu dažus vezumus kūdras. Juro iejūdza vēršus, Staško un Krabats salika ratos dēļus, plankas un arī divas ķerras. Tad pienāca Tonda, un viņi aizbrauca.

Kūdras raktuve atradās aiz Kozelbruhas, viņpus Melnā strauta. Krabats kopā ar dažiem citiem puišiem bija strādājis tur vasarā, gada visskaistākajā laikā. Nepieradis apieties ar dakšām un kūdras nazi, viņš bija palīdzējis Mihalam un Mertenam izstumt ar ķerru no bedres un sakraut grēdās melnos, taukaini spīdīgos kūdras klučus.

Saule spīdēja, ceļmalas peļķēs atspoguļojās bērzi. Zāle uz purva ciņiem bija nodzeltējusi, virši sen noziedējuši. Krūmājos kā asins lāses vietvietām pavīdēja pa kādai sarkanai ogai. Un brīžam, nostiepts no zara uz zaru, sudraboti iemirdzējās vēlīns zirnekļa tīkls.

Krabats domāja par agrākajiem laikiem, par bērnības gadiem Eitrihā: kā viņi tādās rudens dienās bija vākuši mežā žagarus un priežu čiekurus. Un dažreiz viņi oktobrī vēl bija atraduši sēnes celmenes, rudmieses un bērzlapes… Vai arī tagad būs sēnes? Silts jau vēl bija pietiekami…

Kad viņi bija nonākuši pie kūdras laukuma, Juro pieturēja vēršus.

-Jākrauj laukā, esam klāt!

Kādā šaurā vietā zēni lika plankas pāri Melnajam strautam un nostiprināja tās ar mietiņiem. Tad viņi sarindoja šķērsām tām pāri dēļus citu pie cita un tā uz priekšu, izveidodami ceļu, un Staško vēl dzina apakšā koka balstus, lai tilts neieliektos un purvainajās vietās neiegrimtu. Taču posms no laipas sākuma līdz kūdras ieguves vietai bija garāks, nekā viņi bija domājuši. Juro solījās trūkstošos dēļus atnest, taču Staško paziņoja, ka tas nav nepieciešams. Viņš nolauza kādu zaru no tuvākā bērza, tad nosoļoja ķerras ceļu, buramvārdu ritmā sizdams ar zaru pa dēļiem. Laipa sāka stiepties un virzīties uz priekšu līdz pat kūdras ieguves vietai.

Krabats bija satriekts.

Es gribētu zināt, viņš iesaucās, kāpēc mēs vispār strādājam, ja visu, kas mums jāpaveic ar mūsu rokām, var uzburt!

-        Protams, Tonda sacīja, bet vai tev nešķiet, ka tev tāda dzīve itin drīz būtu līdz kaklam? Bez darba ilgi nevar ja nu vienīgi gribi nolemt sevi drīzai iznīcībai.

Pie kūdras ieguves vietas stāvēja dēļu nojume, tur bija novietotas pagājušā gada sausās briketes. Zēni stūma tās ar ķerru pie ratiem, kur Juro krāva tās vezumā. Kad tas bija pielādēts, viņš uzrāpās uz bukas, iesaucās: "Nū!" un vērši sāka lēnām tipināt uz dzirnavām.

Laiku, kamēr Juro atgriezās, Tonda, Staško un Krabats izmantoja, lai vasarā sagriezto kūdru ienestu nojumē un tur sakrautu kaudzē. Darbs ritēja bez steigas, un Krabatam iešāvās prātā kāda doma.

Viņš pajautāja vecākajam melderzellim un Staško, vai viņi

atļautu viņam uz īsu brītiņu aiziet.

> > »

-   Uz kurieni?

-   Sēnēs. Jums tikai jāuzsvilpj, un es tūliņ būšu atpakaļ.

-  Ja tu domā, ka tu ko atradīsi…

Tonda piekrita un Staško arī.

-   Paņem tikai līdzi kārtīgu nazi! viņš uzsauca.

-        Ja man būtu kārtīgs nazis, es to paņemtu, Krabats sacīja.

-        Es tev iedošu savējo, vecākais melderzellis sacīja. Še, tikai nepazaudē!

Viņš parādīja, kā nazis atvāžams, saspiežot spala malas. Asmens izlēca laukā, tas bija melnīgsnējā krāsā, it kā Tonda būtu to turējis virs degošas sveces.

-        Tagad tu! Un viņš aizvēra nazi un iedeva zēnam. Parādi, vai tiksi ar to galā!

Kad Krabats izšāva asmeni, tas bija spodrs un bez apsūbējuma.

-   Vai tev kas notika? Staško vaicāja.

-   N-nē, Krabats atteica. Viņš droši vien bija kļūdījies.

-   Tad aiziet! Tonda steidzināja. Citādi sēņu kundzes saodis briesmas un aizmuks no tevis.

Četras dienas viņi pavadīja kūdras ieguves vietā, četras reizes Krabats gāja lasīt sēnes. Taču tikpat kā neko neatrada, vienīgi dažas pāraugušas bērzlapes, kas bija brūnas un sīkstas.

-   Nebēdājies, Staško viņu mierināja. Tik vēlā rudenī tu nevari daudz gribēt ja nu vienīgi tu prastu drusku sev palīdzēt…

Viņš noskaitīja kādus buramvārdus, apgriezās septiņreiz riņķī, rokas izstiepis uz sāniem, un kūdras laukumā uzdīga aptuveni septiņdesmit sēnes. Gluži kā kurmji tās līda laukā no zemes, cepurīte pie cepurītes, raganas gredzenā izkārtojušās, baravikas, apšu bekas, sviesta bekas, bērzlapes un podiņi cita par citu spēcīgāka un svaigāka.

-  Ak! Krabats brīnījās. Sito burvestību tu man iemācīsi, Staško!

Viņš izvilka nazi, gribēdams ķerties pie sēņu lasīšanas. Taču, pirms viņš paguva sēnēm pieskarties, tās sarāvās un žigli, kā aiz diedziņa parautas, ielīda atpakaļ zemē.

-   Stāt! zēns uzsauca. Pagaidiet taču!

Tomēr sēnes bija prom un vairs nerādījās.

-  Neuztraucies, Staško sacīja vēlreiz, šādas uzburtas sēnes ir rūgtas kā žults, ar tām var tikai sabojāt kuņģi! Pagājušogad es tik tikko neatstiepu no tām kājas.

Ceturtās dienas vakarā Staško un Juro brauca uz pēdējā kūdras vezuma mājās, bet Tonda un Krabats gāja uz dzirnavām kājām, izvēlēdamies taisnāku taku, kas veda šķērsām pāri purvam. Virs kūdras bedrēm un lāmām cēlās migla. Zēns bija priecīgs, kad viņi beidzot nonāca uz cietas zemes, tas notika Tuksnesīgā klajuma tuvumā.

Tālāk viņi varēja iel viens otram blakus. Tas bija apvidus, no kura melderzeļļi vairījās; kādu iemeslu dēļ tas notika, to Krabats nezināja. Viņš atcerējās sapni par savu bēgšanu. Vai tur toreiz kaut kas nebija saistīts ar Tondu ar kādu vietu šajā pusē, kur viņi bija aprakuši vecāko melderzelli?

Taču Tonda, paldies Dievam, gāja viņam blakus, viņš bija dzīvs.

-        Es gribētu tev kaut ko uzdāvināt, Krabat. Vecākais melderzellis izvilka no kabatas savu kabatas nazi. Par piemiņu.

-   Vai tad tu pametīsi mūs? zēns vaicāja.

-   Varbūt, Tonda atteica.

-   Bet meistars? Nevaru iedomāties, ka viņš ļautu tev aiziet.

-        Reizēm notiek arī tas, ko nevar iedomāties, Tonda atbildēja. Ko tur lai dara?

-        Ta tu nedrīksti runāt! Krabats iesaucās. Paliec manis dēļ! Es nespēšu iztikt dzirnavās bez tevis.

-        Reizēm dzīvē jāspēj arī neiespējamais, Krabat, vecākais melderzellis sacīja. Ar to jāsamierinās.

Tuksnesīgais klajums bija četrstūrains laukums bez kokiem un krūmiem, nedaudz lielāks par rijas klonu, tā malās auga kroplīgas priedes. Zēns sazīmēja krēslā garenu, zemu uzkalniņu rindu, šie uzkalniņi atgādināja kapu kopiņas pamestā, viršiem apaugušā, nekoptā kapsētā bez krustiem un kapakmeņiem, kas tie varētu būt par kapiem?

Tonda bija apstājies.

-        Ņem taču, viņš sacīja, sniegdams Krabatam nazi; un Krabats saprata, ka nedrīkst atteikties.

-        Šim nazim ir kāda sevišķa īpašība, kas tev jāzina, Tonda paskaidroja. Ja tev kādreiz draudētu briesmas nopietnas briesmas, tad asmens, tiklīdz tu to atvērsi, mainīs krāsu.

-   Vai tad tas kļūs… melns? Krabats vaicāja.

-       Jā, Tonda atbildēja. It kā tu būtu to turējis virs degošas sveces.

11 B ez mācītāja un krusta

Skaistajam rudenim sekoja agra ziema. Divas nedēļas pēc Visu svēto dienas sāka snigt, un sniegs vairs nenokusa. Krabatam tagad atkal vajadzēja šķūrēt sniegu un raudzīties, lai varētu brīvi piebraukt pie dzirnavām. Un tik un tā nākamajā jauna mēness naktī kūms ar saviem ratiem atjoņoja pāri piesnigušajai pļavai. Neiestiegot un neatstājot sniegā nekādas pēdas.

Ziema neuztrauca zēnu, vēl jo vairāk tāpēc, ka laiks, par spīti sniegam, nebija pārāk auksts; turpretī pārējie melderzeļļi, kā šķiet, bija sadrūmuši: dienu no dienas viņi bija kļuvuši īgnāki, un, jo tuvāk nāca gada nogale, jo grūtāk bija satikt ar viņiem. Puiši bija vārīgi kā jēlas olas un viegli aizkaitināmi kā tītartēviņi. Niecīgākā iemesla dēļ viņi saķīvējās, pat Andrušs šajā ziņā nebija izņēmums.

Krabatam par to nācās pārliecināties, kad reiz ar sniega piku notrieca Andrušam cepuri no galvas tikai joka pēc, jo viņam bija draiskulīgs noskaņojums. Andrušs tūliņ metās Krabatam virsū un būtu zēnu pamatīgi piekāvis, ja Tonda nebūtu iejaucies un izšķīris ķildniekus.

Nē, nudien! Andrušs lamājās. Tiklīdz šitam pienapuikam izdīgušas pirmās pūkas uz zoda, tā viņš tūliņ kļūst bezkaunīgs! Bet pagaidi tu man, nākamo reizi es tev tās pūkas izplūkāšu, tā ka nebūs ko redzēt!

Pretstatā citiem puišiem Tonda bija palicis nosvērts un laipns kā aizvien, tikai tagad viņš zēnam likās par kripatiņu bēdīgāks nekā parasti, kaut arī pūlējās to nevienam neizrādīt.

"Varbūt viņš skumst pēc savas meitenes?" Krabats minēja, un atkal, kaut arī pašam negribot, viņš atcerējās meiteni ar skaisto balsi. Jau sen viņš vairs nebija domājis par viņu. Viņam šķita, ka būtu labāk, ja viņš vispār aizmirstu viņu. Bet kā lai to izdara?

Tuvojās Ziemassvētki, melderzeļļiem tās bija tādas pašas dienas kā visas citas. Vārgi un saīguši viņi darīja savu darbu. Krabats, gribēdams melderzeļļus uzmundrināt, atnesa no meža dažus egļu zarus un izgreznoja ar tiem galdu. Atnākuši ēst, zēni kļuva dusmīgi.

-  Ko tas nozīmē? Staško sauca. Kas tie par žagariem, ārā no mājas!

-   Ārā! skanēja no malu malām. Prom! Pat Mihals un Mertens sāka lamāties.

-   Tam, kas tos ienesa istabā, tie arī jāizmet ārā! Kito uzstāja.

-  Un labi žigli! Citādi es viņam izsitīšu visus zobus! Hanco draudēja.

Krabats mēģināja puišus apklusināt, gribēja ar kādu vārdu visu paskaidrot, taču Petars nelaida viņu pie runāšanas.

-   Laukā! viņš rupji pārtrauca viņu. Citādi dabūsi ar rungu!

Tad Krabats pakļāvās zēnu gribai, taču viņam kremta. Ko viņš, pie joda, bija izdarījis nepareizi? Vai arī viņš piegrieza šim starpgadījumam lielāku vērību, nekā tas bija pelnījis? Pēdējā laikā dzirnavās jau pastāvīgi valdīja īgnums un nemitīgi strīdi visdažādāko nieku dēļ. Un bez tam, to nedrīkstēja aizmirst, viņš šeit ir māceklis un kā māceklim viņam šad un tad šis tas būtu jāpiecieš. Savādi vienīgi, ka viņam nekad agrāk nebija nācies to izjust. Viņš tika knābāts tikai tagad, kopš bija iestājusies ziema. Vai tas tā turpināsies vēl visu atlikušo mācību laiku?

Kad radās izdevība, Krabats ierunājās par to vecākajam melderzellim.

-   Kas viņiem lēcies?

-   Bailes, Tonda atbildēja, skatīdamies zēnam garām.

-   Bailes… no kā? Krabats gribēja zināt.

-   Es nedrīkstu par to runāt, vecākais melderzellis sacīja.

-   Drīz tu pats visu uzzināsi.

-   Un tu? Krabats vaicāja. Vai tev, Tonda, nav bail?

-        Vairāk, nekā tu spēj nojaust, Tonda atzinās, paraustīdams plecus.

Vecgada vakarā viņi gāja gulēt agrāk nekā parasti. Meistars visu dienu nebija rādījies. Varbūt viņš sēdēja, ieslēdzies Melnajā istabā, kā dažkārt to darīja, vai arī viņš bija iejūdzis kamanās zirgu un kaut kur aizbraucis. Neviens nepiegrieza viņa prombūtnei vērību, neviens nerunāja par viņu.

Nepārmīdami ne vārdiņa, puiši pēc vakariņām apgūlās uz saviem salmu maišeļiem.

-        Arlabunakti! Krabats sacīja kā aizvien vakaros, jo tas bija mācekļa pienākums.

Šovakar, šķiet, zeļļi ņēma to ļaunā.

-        Pievaldi mēli! Petars nošņācās, un Liško meta viņam ar kurpi.

-   Vai! Krabats iesaucās, pielēkdams no salmu maišeļa.

-   Lēnāk, lēnāk! Labu nakti taču drīkst novēlēt…

Atlidoja otra kurpe, tā skāra viņa plecu; trešo Tonda pārtvēra ceļā.

-   Lieciet zēnu mierā! viņš pavēlēja. Arī šī nakts paies. Tad viņš uzrunāja Krabatu:

-   Apgulies, puis, un klusē!

Krabats paklausīja. Viņš ļāvās, ka Tonda viņu apsedz un uzliek viņam delnu uz pieres.

-   Guli nu, Krabat, un laimīgu tev ceļu uz Jauno gadu! Parasti Krabats gulēja nakti cauri līdz nākamajam rītam, ja

vien viņš netika pamodināts. Šoreiz viņš pirms pusnakts pamodās pats no sevis. Zēns brīnījās, ka lukturī deg gaisma un ka arī citi puiši ir nomodā visi, kurus vien spēja saskatīt.

Viņi gulēja uz savām lāviņām un, šķiet, kaut ko gaidīja. Gandrīz nemaz neelpodami, gandrīz nemaz neuzdrošinādamies pakustēties.

Mājā valdīja nāves klusums tāds klusums, ka zēns nodomāja, vai tik nebūs kļuvis kurls.

Taču viņš nebija kurls, jo piepeši izdzirdēja kliedzienu un dobju troksni mājas gaitenī, un to, kā puiši ievaidas pa pusei šausmās, pa pusei atviegloti.

Vai būtu notikusi kāda nelaime?

Kas bija tas, kas kliedza vislielākajās nāves briesmās?

Krabats ilgi neprātoja. Vienā lēcienā viņš bija kājās. Viņš metās pie bēniņu durvīm, gribēja atraut tās vaļā, gribēja steigties pa trepēm lejā, lai paskatītos.

Durvis bija no ārpuses aizbultētas. Tas nevērās vaļā, lai cik mežonīgi viņš tās raustītu.

Kāds aplika Krabatam roku ap pleciem un uzrunāja viņu. Tas bija Juro, muļķa Juro, Krabats pazina viņu pēc balss.

-        Nāc, Juro sacīja, gulies vien atkal uz sava salmu maišeļa.

-        Bet kliedziens! Krabats iesaucās, kaklam aizžņaudzoties. Kliedziens, kas tikko skanēja!

-   Vai tu domā, ka mēs nedzirdējām? Juro atbildēja.

Un viņš aizveda Krabatu atpakaļ viņa vietā.

Melderzeļļi tupēja uz savām lāviņām. Viņi klusēja un lielām

acīm stīvi raudzījās uz Krabatu. Nē nevis uz Krabatu! Viņi stīvi raudzījās viņam garām uz vecākā melderzeļļa guļvietu.

-   Vai Tondas nav? Krabats vaicāja.

-        Nē, Juro atteica. Tu taču redzi viņa vieta ir tukša. Gulies un mēģini iemigt. Un neraudi, vai dzirdi! Ar raudāšanu neko nevar vērst par nebijušu.

Jaungada rītā viņi atrada Tondu. Viņš gulēja uz mutes pie bēniņu kāpnēm. Melderzeļļi neizskatījās pārsteigti; vienīgi

Krabats nespēja apjēgt, ka Tonda ir beigts. Elsodams viņš nokrita pār savu draugu, sauca viņu vārdā un lūdza:

-   Saki taču kaut ko, Tonda, saki kaut ko!

Zēns satvēra mirušā roku. Vēl vakar pirms iemigšanas viņš bija jutis to sev uz pieres. Tagad tā bija stīva un auksta. Un ļoti sveša tā bija kļuvusi, ļoti sveša.

-        Celies augšā, Mihals sacīja. Mēs nevaram viņu atstāt šeit guļam.

Viņš un viņa brālēns Mertens ienesa nelaiķi saimes istabā un noguldīja uz dēļa.

-   Kā tas varēja notikt? Krabats vaicāja.

Mihals vilcinājās ar atbildi.

-  Tonda lauza sev kaklu, viņš stomīdamies atbildēja.

-Tad viņš droši vien… tumsā… nav saskatījis pakāpienus.

-  Varbūt, Mihals sacīja.

Viņš aizspieda Tondam acis, pastūma viņam zem spranda salmu kušķi, ko Juro bija atnesis.

Tondas seja bija bāla.

"Kā no vaska," Krabats nodomāja. Viņš nejaudāja uz to skatīties, acīs sariesās asaras. Andrušs un Staško ieveda viņu guļamtelpā.

-        Paliksim šeit, viņi teica, lejā mēs tikai maisīsimies pa kājām.

Krabats tupēja uz gultas malas. Viņš jautāja, kas notiks ar Tondu.

-        Tas, kas jau notiek, Andrušs paskaidroja. Juro viņu apkops, viņš nedara tādus, darbus pirmo reizi, un tad mēs apglabāsim viņu.

-Kad?

-   Šodien pēcpusdienā, es domāju.

-  Bez meistara?

-  Te viņš mums nav nepieciešams, Staško skarbi atcirta.

Pēcpusdienā viņi iznesa Tondu egles koka zārkā no dzirnavām un devās uz Kozelbruhu, uz Tuksnesīgo klajumu. Kapa vieta jau bija sagatavota, bedres sienas bija apsarmojušas, izraktā zeme apsnigusi.

Viņi apglabāja Tondu steidzīgi un bez ceremonijām. Bez mācītāja un krusta, bez svecēm un raudu dziesmām. Ne mirkli ilgāk, kā nepieciešams, zēni neuzkavējās pie kapa.

Krabats palika vienīgais.

Viņš gribēja noskaitīt Tondam tēvreizi, bet bija to aizmirsis, atkal un atkal viņš sāka no gala, taču līdz beigām tā arī netika. Lužiciešu valodā ne un vācu valodā ne tik.

12 Pēc dzirnavu kārtības un cunftes likuma

Meistars nākamajās dienās tā arī neparādījās, šajā laikā dzirnavas netika darbinātas. Melderzeļļi slaistījās pa savām lāviņām, tupēja pie siltās krāsns. Viņi ēda maz un daudz nerunāja, bet Tondas nāvi pat nepieminēja. It kā tāda vecākā melderzeļļa, vārdā Tonda, Kozelbruhas dzirnavās nekad nebūtu bijis.

Lāviņas galā, kas bija piederējusi viņam, atradās Tondas drēbes, kārtīgi salocītas un saliktas cita virs citas: bikses, krekls un ķitelis, josta, priekšauts un pašā virsū cepure. Juro bija uznesis šīs mantas Jaungada dienas vakarā, un puiši pūlējās izlikties, ka viņiem izdodas nepaskatīties uz tām.

Krabats bija bēdīgs, jutās slikti, gluži kā Dieva pamests. Tondas nāve nevarēja būt nejaušība: jo ilgāk viņš domāja par to, jo skaidrāks un skaidrāks tas kļuva. Tur vajadzēja būt kaut kam tādam, ko viņš nezināja, ko puiši slēpa no viņa. Kas tas bija par noslēpumu? Kāpēc Tonda nebija viņam to uzticējis?

Jauni un atkal jauni jautājumi uzplijās zēnam. Būtu vismaz bijis kaut kas, ko darīt! Šī slaistīšanās kļuva nomācoša.

Vienīgi Juro šajās dienās bija nodarbināts kā allaž. Viņš kurināja krāsnis, vārīja ēst, rūpējās par to, lai ēdiens būtu laikus galdā, kaut arī puiši lielāko tiesu no tā atstāja bļodās neapēstu. Tas notika, šķiet, ceturtās dienas rītā, kad Juro uzrunāja Krabatu nama gaitenī.

-        Vai tu nevarētu izdarīt man kādu pakalpojumu, Krabat? Vajadzētu sadrāzt mazliet skalu.

-        Labi, Krabats piekrita un sekoja viņam uz virtuvi. Blakus pavardam gulēja klēpis sveķainu šķilu, kas domātas skaliem. Juro piegāja pie skapja, lai izņemtu nazi, taču Krabats aizbildinājās, ka viņam esot pie rokas pašam savs.

-       Vēl jo labāk! Tad aiziet tikai uzmanies, ka neiegriez pirkstā!

Krabats ķērās pie darba. Viņam bija tāda sajūta, ka Tondas nazis izstarotu dzīvu spēku. Domīgi viņš to pasvārstīja rokās. Pirmo reizi pēc Jaungada nakts viņš atkal saņēma drosmi, pirmo reizi viņam kļuva gaišāks prāts.

Juro nemanīts bija nostājies viņam blakus un raudzījās pār plecu.

-        Tev nu gan ir nazis, viņš brīnījās. Ar tādu tu vari lepoties…

-  Piemiņa, zēns sacīja.

-   Laikam jau no kādas meitenes?

-       Nē, Krabats atteica. No drauga, kāda nekad vairs nebūs pasaulē.

-  Vai tu to droši zini? Juro vaicāja.

-        Esmu par to pārliecināts uz mūžu mūžiem, Krabats atbildēja.

Rītā pēc Tondas bērēm melderzeļļi bija vienojušies, ka vecākā melderzeļļa vietu tagad ieņems Hanco, un Hanco tam piekrita.

Meistars pārradās mājās Trijkungu dienas priekšvakarā. Puiši jau gulēja uz lāviņām, un tieši tobrīd, kad Krabats gribēja nopūst gaismu, atvērās bēniņu durvis. Uz sliekšņa parādījās meistars, ļoti bāls, kā ar kaļķi nokrāsots. Viņš pameta skatienu uz puišiem. To, ka nav Tondas, viņš, šķiet, neredzēja; vismaz viņš to neizrādīja.

-  Pie darba! meistars pavēlēja. Tad viņš pagriezās riņķī un nozuda uz visu atlikušo nakti.

Melderzeļļos pamodās dzīvība. Viņi atsedza segas, pielēca kājās no salmu maišeļiem un steidzīgi apvilka drēbes.

-  Aiziet! Hanco mudināja. Meistaram nepatīk ilgi gaidīt, jūs jau pazīstat viņu!

Petars un Staško drāzās uz dzirnavu dīķi, lai atvērtu slūžas. Pārējie klupdami krizdami metās uz maltuvi, bēra graudus piltuvē un iedarbināja dzirnavas. Kad tās čīkstēdamas un klabēdamas, dobji rībēdamas sāka darboties, melderzeļļiem kļuva viegli ap sirdi.

"Dzirnavas atkal maļ," Krabats nodomāja, "laiks rit tālāk…"

Ap pusnakti darbs bija galā. Ienākuši guļamistabā, viņi atklāja, ka uz lāviņas, kas bija piederējusi Tondam, kāds guļ: sīks, bāls puisēns ar šauriem pleciem un rudu matu cekulu. Melderzeļļi sastājās gulētājam visapkārt un modināja viņu tā, kā viņi bija modinājuši Krabatu toreiz, pirms gada. Un, tāpat kā Krabats bija no viņiem izbijies, tagad iztrūkās arī rudmatainais, ieraudzīdams vienpadsmit spokus ap savu guļasvietu.

-   Nebaidies! Mihals sacīja. Mēs esam melderzeļļi, no mums tev nav jādreb… Kā tevi sauc?

-   Vitko… Un tevi?

-  Es esmu Mihals un šis te ir Hanco, vecākais melderzellis. Šis ir mans brālēns Mertens tas Juro…

Nākamajā rītā, nākot uz brokastīm, Vitko mugurā bija Tondas drēbes. Tas derēja viņam kā speciāli šūdinātas. Viņš, liekas, par to daudz nebrīnījās un arī nevaicāja, kam tās piederējušas agrāk. Un labi vien bija, tā Krabats vieglāk tika tam pāri.

Vakarā Vitko visu dienu bija nomocījies pa miltu kambari un tagad jau gulēja -, vakarā meistars lika ierasties melderzeļļiem un Krabatam pie sevis Melnajā istabā. Ģērbies melnā mētelī, viņš sēdēja savā atzveltnes krēslā: priekšā uz galda dega

divas sveces, starp kurām gulēja rokas cirvītis un viņa cepure trīsstūrene, kas tāpat bija melnā krāsā.

-        Es jūs atsaucu pie sevis, viņš iesāka, līdzko zēni bija sapulcējušies istabā, jo to prasa dzirnavu kārtība. Vai jūsu vidū ir kāds māceklis? Ja ir, lai iznāk priekšā!

Krabats sākumā neaptvēra, ka meistars domājis viņu. Petars iegrūda viņam dunku sānos, tad Krabats attapās un iznāca priekšā.

-   Tavs vārds!

-   Mani sauc Krabats.

-   Kas var galvot par to?

-         Es, Hanco sacīja, nostādamies Krabatam blakus, es galvoju par šo zēnu un viņa vārdu.

-  Viens ir tikpat kā neviens, meistars atteica.

-       Tas tiesa, atskanēja Mihala balss, un viņš nostājās Krabatam blakus otrā pusē. Toties divi ir pāris, un pāra dotai liecībai var ticēt. Tāpēc arī es galvoju par šo zēnu un viņa vārdu.

Starp meistaru un zeļļiem pie Krabata sāniem norisinājās saruna, tā ritēja pēc stingriem likumiem un priekšrakstiem. Meistars abiem prasīja, vai māceklis Krabats ir apguvis meldera amatu, kur un kad tas noticis, un viņi apgalvoja, ka zēns visās zinībās un iemaņās ir izglītots pietiekami.

-   Vai jūs par to galvojat?

-   Par to mēs galvojam, Hanco un Mihals sacīja.

-        Lai tad notiek, pēc dzirnavu kārtības un cunftes likuma mēs apstiprināsim, ka mācekļa Krabata mācības ir pabeigtas.

Pabeigtas? Krabatam šķita, ka viņš nav pareizi saklausījis. Vai tad viņa mācību laiks būtu pagājis tagad, jau pēc pirmā gada?

Meistars piecēlās, uzlika galvā savu trīsstūreni. Tad paņēma rokas cirvīti un pienāca pie zēna. Pieskardamies ar asmeni viņam pie pieres un pleciem, viņš sauca:

-   Cunftes vārdā, Krabat! Es, tavs virsskolotājs un meistars, piedaloties sanākušajiem melderzeļļiem, līdz ar to pasludinu, ka tavs mācību laiks ir galā un tu vairs neesi māceklis. Turpmāk tu būsi zellis starp zeļļiem un tiksi turēts par palīgu pēc dzirnavu tradīcijas.

To pateicis, viņš iespieda Krabatam rokā cirvi to nēsāt aiz jostas bija mācības pabeigušo puišu privilēģija; tad meistars atļāva viņam kopā ar pārējiem zeļļiem iziet no istabas.

Krabats bija pārsteigts un apjucis, kaut kas tāds viņam nebija nācis ne prātā. Zēns atstāja telpu pēdējais un aizvēra aiz sevis durvis. Tajā brīdī viņam tika uzmaukts galvā miltu maiss, kāds satvēra viņu aiz pleciem un kāds aiz kājām.

-   Nesam viņu uz maltuvi!

Saucējs bija Andrušs. Krabats bija mēģinājis atbrīvoties, taču velti! Smiedamies un trokšņodami zēni stiepa viņu uz maltuvi, tad nosvieda uz miltu kastes un sāka mīcīt.

-   Viņš ir bijis māceklis! Andrušs sauca. Tagad kulsim viņu, brāļi, meldera palīgam jābūt tīram kā graudiem bez pelavām.

Viņš izmīcīja Krabatu kā mīklu; ripināja zēnu pa miltu kasti šurp un turp tā, ka viņam sametās nelabi; dunkāja un grūstīja viņu ar dūrēm kamēr kāds viņam dažas reizes no visa spēka iebelza pa galvu, un tad Hanco iejaucās pa vidu:

-   Pietiek, Liško! Mēs gribam viņu iesvētīt par melderzelli, nevis nosist!

Kad puiši palaida Krabatu vaļā, viņš jutās tā, it kā patiešām būtu izkults. Petars atbrīvoja viņu no maisa, un Staško uzbēra viņam uz galvas sauju miltu.

-   Viņš ir izkults! Andrušs paziņoja. Es jums pateicos, brāļi! Tagad viņš ir kļuvis par īstu zelli, kura dēļ nevienam no mums nav jākaunas.

-  Sviežam viņu gaisā! sauca Petars un Staško, kas šeit kopā ar Andrušu bija tie galvenie noteicēji. Sviežam viņu gaisā!

Atkal Krabats tika sagrābts aiz rokām un kājām, un melderzeļļi viņu svieda gaisā un atkal saķēra. To viņi darīja trīs reizes pēc kārtas, tad aizsūtīja Juro uz pagrabu pēc vīna, un Krabatam vajadzēja ar viņiem rindas kārtībā sadzert.

-   Par tevi, brāl, uz veselībām!

-   Uz veselībām, brāl!

Kamēr pārējie turpināja dzert, Krabats nosēdās malā uz tukšu miltu maisu kaudzes. Vai tas kāds brīnums, ka viņam pakausī dūca, pēc visa, ko viņš šajā vakarā bija piedzīvojis?

Vēlāk pienāca Mihals un apsēdās viņam blakus.

-   Šķiet, ka tu par kaut ko netiec skaidrībā.

-        Netieku, Krabats sacīja. Kā meistars varēja iecelt mani par melderzelli? Vai tad mans mācību laiks tik ātri pagājis?

-        Pirmais gads Kozelbruhas dzirnavās ir trīs gadi, Mihals sacīja. Tu noteikti būsi ievērojis, ka tu kopš savas ierašanās šeit esi kļuvis daudz vecāks, Krabat, un tas ir tieši par trim gadiem.

-   Bet tas nav iespējams!

-        Ir, Mihals sacīja. Šajās dzirnavās vēl daudz kas cits ir iespējams, kā tu pa šo laiku būsi ievērojis.

13 M aiga ziema

Kāda šī ziema bija sākusies, tāda tā arī palika: sniegiem bagāta, bet ne pārāk auksta. Ledus pie slūžām, gar teknes sienām un dzirnavu bedrē šogad zēniem sagādāja maz darba. To varēja viegli nokapāt, un dažkārt pusi nedēļas pēc tam tas vairs neuzsala. Toties sniga bieži un pamatīgi par postu jaunajam Vitko, kas rāvās vaiga sviedros, lai tiktu galā ar sniega tīrīšanu.

Kad Krabats uzlūkoja Vitko klusu un nemākulīgu -, viņam kļuva skaidrs, ka Mihalam droši vien taisnība par tiem trim gadiem, kuros viņš pa šo laiku kļuvis vecāks, un ka patiesībā viņam pašam sen to vajadzējis manīt: pēc savas balss, pēc sava ķermeņa, pēc sava spēka un pēc tā, ka viņam kopš ziemas sākuma ap zodu un vaigiem sadīgušas maigas pūkas, neuzkrītošas un tomēr, nobraucot ar pirkstiem, skaidri sajūtamas.

Sajās nedēļās viņš bieži atcerējās Tondu, zēnam viņa pietrūka itin visā, un Krabats pārdzīvoja, ka nevar apmeklēt drauga kapu. Divas reizes viņš bija to mēģinājis un abas nebija tālu ticis: Kozelbruhā bija pārāk daudz sniega, jau pēc dažiem simtiem metru viņš bija iestidzis kupenās. Un tomēr zēns palika apņēmības pilns: līdzko radīsies izdevība, viņš mēģinās trešo reizi, bet tad viņa nodomu izjauca kāds sapnis.

Ir pavasaris, sniegs nokusis, vējš nožāvējis tā pēdas. Krabats iet cauri Kozelbruhai, ir nakts un diena vienlaikus. Pie debesīm ir mēness, un spīd saule. Drīz Krabatam jābūt pie Tuksnesīgā klajuma tad viņš miglā ierauga kādu tēlu nākam pretī. Nē, tas attālinās. Krabats domā, ka tas ir Tonda.

-   Tonda! viņš sauc. Apstājies! Tas esmu es Krabats!

Zēnam šķiet, ka tēls brīdi vilcinās. Līdzko zēns sper soli, arī tēls

turpina savu ceļu.

-  Stāvi, Tonda!

Krabats sāk skriet. Viņš skrien, cik jaudas. Attālums samazinās.

-   Tonda! viņš sauc.

Tagad viņš ir nonācis par dažiem soliem tuvāk, taču priekšā uzradies grāvis. Tas ir plats un dziļš, tuvumā nevienas laipas, neviena baļķa, pa kuru varētu tikt pāri.

Otrā pusē stāv Tonda, viņš pagriež zēnam muguru.

-  Kāpēc tu bēdz no manis, Tonda?

-        Es nebēgu no tevis. Tev jāzina, ka es esmu otrā krastā. Paliec tu savējā.

-  Pagriezies vismaz pret mani!

-        Es nevaru skatīties atpakaļ, es nedrīkstu. Taču es dzirdu un atbildēšu tev, pavisam trīs reizes. Tagad jautā man, kas jautājams.

Kas jautājams? Krabatam nav jādomā ne mirkli.

-   Tonda, kas vainīgs tavā nāvē?

-   Visvairāk es pats.

-Un kas vēl?

-        To tu uzzināsi, Krabat, ja turēsi acis vaļā. Tagad pēdējais jautājums.

Krabats apdomājās. Viņš gribēja vēl daudz ko noskaidrot… Es jūtos ļoti vientuļš, viņš saka. Kopš tu esi prom, man vairs nav neviena drauga. Kam es varu uzticēties, kuru tu ieteiktu man?

Tonda neskatās uz viņu, arī tagad ne.

-        Ej mājās, viņš saka, un uzticies pirmajam, kas sauks tevi vārdā: uz viņu var paļauties… Un vēl es tev ko teikšu, pirms aizeju! Nav svarīgi, vai tu atnāc pie mana kapa vai ne. Es zinu, ka tu domā par mani, tas ir galvenais.

Lēnām Tonda paceļ roku sveicienam. Tad viņš sāk izgaist miglā un drīz vien, nepagriezis galvu, ir pazudis.

-         Tonda! Krabats sauc viņam nopakaļ. Neej prom, Tonda! Neej prom no manis!

Viņš kliedz no visas sirds un pēkšņi izdzird, ka viņu kāds sauc: "Krabat! Mosties, Krabat, mosties!"

Noliekušies pār Krabata gultu, te stāvēja Mihals un Juro. Krabats nesaprata, vai viņš vēl sapņo vai ir jau nomodā.

-   Kas mani sauca? viņš vaicāja.

-        Mēs, Juro sacīja. Ja tu zinātu, kā tu kliedzi pa miegam!

-   Es? Krabats brīnījās.

-        Tas bija briesmīgi. Mihals satvēra viņa roku. Vai tev ir temperatūra?

-   Nē, Krabats atteica. Es tikai sapņoju… Un steigšus pajautāja: Kurš no jums abiem pirmais nosauca manu vārdu? Pasakiet, tas man jāzina!

Mihals un Juro, otrreiz jautāti, paskaidroja, ka tam viņi nav piegriezuši vērību.

-   Bet nākamo reizi, Juro solīja, mēs noskaitīsim kādu skaitāmpantu, lai izšķirtu, kuram jāmodina tevi, lai pēc tam nebūtu nekādu šaubu.

Krabats bija pārliecināts, ka Mihals bija tas, kas saucis pirmais. Juro, protams, bija krietns zēns, labsirdīgs caur un cauri, bet muļķis. Sapnī sarunājoties, Tonda varēja būt domājis tikai Mihalu. Kopš tās reizes, kad bija vajadzīgs padoms vai atbilde uz kādu jautājumu, Krabats gāja tieši pie viņa.

Mihals nekad nelika vilties, labprāt deva paskaidrojumus visos jautājumos. Tikai reiz, kad Krabats novirzīja sarunu uz Tondu, viņš bija noraidošs.

-   Mirušie ir miruši, Mihals sacīja. Runā vai nerunā par

viņiem tik un tā vini vairs necelsies.

> > •

Mihals dažā labā ziņā bija līdzīgs Tondam. Krabats nojauta, ka viņš jaunajam Vitko slepus palīdz, jo šad un tad redzēja viņu pie Vitko stāvam un sarunājamies ar viņu tāpat kā pagājušajā ziemā Tonda brīžam bija runājis ar Krabatu un palīdzējis viņam.

Arī Juro savā ziņā pieņēma jauno, pastāvīgi mudinādams viņu ēst. "Ēd tikai, zēniņ, ēd, cik vien spēj, lai tu augtu liels un stiprs un lai tu dabūtu miesu uz kauliem!"

Nākamajā nedēļā pēc Sveču dienas viņi ķērās pie meža darbiem.

Sešiem zēniem, to vidū arī Krabatam, vajadzēja aizgādāt uz dzirnavām baļķus, kurus viņi bija nogāzuši un sakrāvuši pagājušajā gadā. Dziļais sniegs šo uzdevumu ievērojami apgrūtināja.

Ceļa iztīrīšana līdz malkas laukumam vien prasīja veselu nedēļu, kaut arī Mihals un Mertens ar sparu ķērās pie darba.

Andrušs šādu centību nesaprata. Viņš darīja tikai pašu nepieciešamāko, lai sasildītos.

-   Tas, kurš darbā salst, nav sevišķi gudrs, viņš pavēstīja, bet tas, kurš svīst, ir gatavais muļķis.

Ap pusdienlaiku šajās februāra dienās bija tik silts, ka puišiem mežā izmirka pat kājas. Vakarā, pārnākot mājās, viņiem vajadzēja smērēt uz zābakiem pamatīgu tauku kārtu un vēlāk to ar delnām ieberzēt, lai āda saglabātos mīksta, citādi tā, zābakiem žūstot pa nakti uz krāsns, kļūtu cieta kā akmens.

Visi veica šo apnicīgo darbu paši pat Liško, kas turējās pie Vitko un bija mēģinājis viņu piespiest to darīt. Kad Mihals to manīja, viņš visu zēnu klātbūtnē kaunināja Liško. Uz Liško tas neatstāja nekādu iespaidu.

-  Kas tur sevišķs? viņš nevērīgi izmeta. Zābaki bija slapji, un mācekļi jau tāpēc šeit ir, lai strādātu.

-   Ne jau tavā labā! Mihals aizrādīja.

-   Liecies mierā! Liško atcirta. Tu bāz savu degunu, kur nevajag. Varbūt tu te esi vecākais?

-  Nē, Mihalam nācās piekrist, bet, manuprāt, Hanco neņems ļaunā, ka es tev tik un tā pasaku: turpmāk tev, Liško, savi zābaki būs jāiesmērē pašam. Citādi var gadīties, ka tev iznāk nepatikšanas, un neviens cilvēks nevarēs pēc tam teikt, ka neesmu brīdinājis tevi.

Taču tas, kam drīz pēc tam iznāca nepatikšanas, nebija Liško.

Nākamās piektdienas vakarā, kad zēni kraukļu izskatā tupēja Melnajā istabā, meistars pavēstīja to, kas esot nācis viņam ausīs: viens no melderzeļļiem slepus palīdzot jaunajam māceklim un, spītēdams aizliegumam, atvieglojot viņam darbu par to pienākoties sods. Tad viņš uzrunāja Mihalu:

-   Kā tev iešāvās prātā palīdzēt zēnam? Atbildi!

-        Man žēl viņa, meistar. Darbs, kuru tu uztici zēnam, ir viņam par smagu.

-   Tu domā?

-  Jā, Mihals atteica.

-   Tad vērīgi uzklausi mani tagad!

Dzirnavnieks bija pielēcis kājās, atbalstījies ar rokām pret "Koraktoru" un zemu noliecies uz priekšu.

-        Tev nav nekādas daļas par to, ko es kādam uzticu vai neuzticu! Vai tu esi aizmirsis, ka es esmu meistars? Ko es pavēlu, to es pavēlu, un cauri! Tagad es nolasīšu tev tādu sprediķi, kuru tu atcerēsies visu mūžu!… Prom, jūs pārējie!

Viņš izdzina melderzeļļus no istabas un ieslēdzās kopā ar Mihalu.

Zēni norūpējušies taisījās uz gulēšanu. Pusi nakts viņi dzirdēja mājā atbaidošu spiegšanu un ķērkšanu, tad augšā pa bēniņu trepēm streipuļodams kāpa Mihals bāls un satriekts.

-   Ko viņš izdarīja ar tevi? Mertens gribēja zināt.

Mihals nespēkā atmeta ar roku.

-   Lieciet mani mierā, es lūdzu jūs!

Zēniem nenācās grūti iedomāties, kas meistaram nodevis Mihalu. Nākamajā dienā viņi miltu kambarī noturēja apspriedi, kurā nolēma Liško atmaksāt.

-        Šonakt mēs izrausim viņu no gultas un pamatīgi noslānīsim! Andrušs sacīja.

-   Katrs ar savu nūju! Mertens sauca.

-         Un pēc tam, Hanco norūca, mēs nocirpsim viņam matus un iesmērēsim seju ar zābaku taukiem un virsū tiem sodrējus!

Mihals sēdēja kaktā un klusēja.

-        Saki arī tu kaut ko! Staško mudināja. Galu galā tu esi tas, kuru viņš nosūdzēja meistaram!

-   Labi, Mihals sacīja, es jums kaut ko pateikšu.

Viņš nogaidīja, kamēr visi apklust, tad sāka runāt. Viņš runāja mierīgā balsī, gluži kā būtu runājis Tonda.

-   Liško ir izdarījis nekrietnību, viņš sacīja. Bet tas, ko esat nodomājuši jūs, nav nekas labāks. Dusmās jau var sarunāt nezin ko lai nu tā būtu. Bet tagad jūs esat devuši savam sašutumam vaļu, un diezgan. Nedariet neko tādu, ka man būtu kauns par jums!

14 Lai dzīvo Augusts!

Melderzeļļi nepiekāva Liško, viņi turpmāk gluži vienkārši izvairījās no viņa. Neviens viņu neuzrunāja, neviens neatbildēja, ja Liško kaut ko jautāja. Putru un zupu Juro cēla viņam priekšā īpašā bļodā, "jo ne no viena nevar prasīt, lai viņš ēstu no vienas bļodas ar tādu nekrietneli, kāds esi tu". Krabatam tas likās pareizi. Tas, kas nosūdz savus biedrus meistaram, ir pelnījis nicinājumu.

Jauna mēness naktī, kad kūms atbrauca ar savu maļamo, meistaram atkal vajadzēja turēt līdzi darbā. Viņš darīja to ar lielu dedzību, it kā gribēdams zeļļus pamācīt, ko nozīmē strādāt, bet varbūt viņš vēlējās izrādīties tieši kūma kungam?

Vispār meistars ziemas beigās bieži ceļoja, brīžam jāšus, brīžam iejūdzis kamanās zirgu. Melderzeļļi daudz nedomāja, kas tie par darījumiem, kas dzen viņu pa pasauli. Tas, kas neattiecās uz viņiem, nebija viņiem arī jāzina; un par to, ko viņi nezināja, viņiem galva nesāpēja.

Kādu vakaru tas notika ap Jāzepa dienu, kad sniegs jau bija nokusis, stipri lija un melderzeļļi jutās laimīgi, ka var šajā nelaikā sēdēt sausumā, kādu vakaru meistars ne no šā, ne no tā pieprasīja ceļojumu karieti, viņam esot jādodas svarīgās darīšanās, tas esot steidzami!

Krabats palīdzēja Petaram iejūgt abus dūkaiņus un, kad viņi bija gatavi, paņēma zirgu pie pavadas, un uzsauca: Nū!

Kamēr Petars ieskrēja mājā, lai ziņotu meistaram, ka viņa kariete ir sagatavota braukšanai, Krabats izveda zirgus un karieti dzirnavu priekšā. 1a kā lija lietus, viņš bija uzmetis sev uz galvas kādu zirgu segu un tālredzīgi nolicis arī meistaram dažas segas, jo šī kariete bija ar vaļēju priekšu.

Meistars smagiem soļiem iznāca laukā, viņu pavadīja Petars ar vējlukturi. Mugurā meistaram bija plats mētelis un galvā melnā trīsstūrene. Pieši šķindēja pie viņa zābakiem, zobens šūpojās zem mēteļa.

"Traks kas traks!" Krabats nodomāja, kamēr melderis sēdās karietē. "Vai tiešām viņam kaut kur jādzenas tādā suņa laikā?"

Meistars ietinās segās un it kā starp citu pajautāja:

-  Vai vēlies braukt līdzi?

-Es?

-  Tu taču gribēji uzzināt, kāpēc man kaut kur jādzenas.

Krabata ziņkāre bija lielāka nekā bailes no lietus, vienā lēcienā viņš jau bija karietē blakus meistaram.

-      Nu parādi, vai tu māki braukt! Un meistars pasniedza viņam pātagu un grožus. Pēc stundas mums jābūt Drēzdenē!

-     Drēzdenē? Pēc stundas? Krabats noteikti bija pārklausījies.

-   Aiziet, braucam!

Kariete rībēdama aizrībēja pa grubuļaino meža ceļu. Visapkārt bija tāda tumsa, it kā viņi brauktu cauri skurstenim.

-  Ātrāk! meistars steidzināja. Vai tu nevari braukt ātrāk?

-  Tad mēs apgāzīsimies, meistar.

-   Muļķības! Dod man!

Tagad dzirnavnieks kučierēja pats. Un kā viņš kučierēja: zirgi vēja ātrumā izjoņoja no meža laukā un nonāca uz Kamencas lielceļa! Krabats stingri ieķērās sēdekli un atspērās ar kājām pret kāju paliktni. Lietus kapāja zēna seju, vējš viņu gandrīz vai izpūta no ratiem.

Bija uznākusi migla, viņi traucās tajā iekšā, iegrimdami biezos lēveros. Necik ilgi, un viņu galvas jau iznira no tās laukā dūkaiņi joņoja tālāk un tālāk, līdz migla sniedzās viņiem līdz potītēm.

Lietus bija pierimis, spīdēja mēness, miglas plīvurs piesedza zemi, kas izskatījās kā sudrabbalts, plašs, apsnidzis līdzenums. Vai viņi brauca virs pļavām? Nebija dzirdama ne pakavu dipoņa, ne karietes ratu rīboņa. Kariete kopš kāda laika vairs nekratījās un nedrebēja. Krabatam šķita, ka viņi brāžas pa kādu paklāju, sniegu vai dūnām. Zirgi spēra burvīgus, lielus soļus, līganus un atsperīgus. Ta bija bauda traukties mēness gaismā pāri plašajam līdzenumam.

Pēkšņi grūdiens, un rati nobrīkšķēja visās šuvēs! Celms? Akmens? Ko iesākt, ja salūzusi dīsele, varbūt kāds ritenis…

-   Es paskatīšos!

Krabats jau stāv ar vienu kāju uz kāpšļa, bet meistars satver viņu un rauj atpakaļ.

-   Sēdi!

Viņš parāda uz leju, migla ir pašķīrusies.

Krabats netic savām acīm. Dziļumā pavīd kāds jumta čukurs, kāda kapsēta: krusti un kapu kopiņas met ēnu mēness gaismā.

-   Mēs esam aizķērušies aiz Kamencas baznīcas torņa, meistars sacīja. Uzmanies, ka neizkrīti no ratiem!

Viņš parauj grožus, noplīkšķina pātagu.

-   Uz priekšu!

Otrs rāviens un kariete atkal ripo. Tālākajā ceļā vairs nav nekādu aizķeršanos, viņi traucas klusi un ātri pa gaisu gaisiem, pretī baltiem, mēness gaismā mirdzošiem mākoņiem.

"Un es," Krabats domāja, "un es savā nesaprašanā to biju noturējis par miglu…"

Galma baznīcā pulkstenis sita pusdesmit, kad meistars un Krabats nonāca Drēzdenē. Kariete brīkšķēdama nosēdās uz akmeņiem bruģētā laukuma pils priekšā. Kāds staļļa puisis steidzās šurp un satvēra grožus.

-   Vai tāpat kā vienmēr, kungs?

-   Muļķīgs jautājums!

Meistars pameta viņam naudas gabalu. Tad viņš izlēca no ratiem un aicināja Krabatu sev līdzi uz pili. Viņi steidzās pa āra kāpnēm uz portālu.

Augšā ceļu aizšķērsoja milzīga auguma virsnieks ar platu zīda lenti, uz viņa krūšu vairoga atspoguļojās mēness.

-   Paroli!

Meistars pat neatbildēja virsniekam, tikai pagrūda viņu malā. Virsnieks satvēra zobenu, gribēja to izraut taču viņam tas neizdevās. Uzšķildams gaisā knipi, meistars bija viņu nobūris: garais virsnieks stāvēja stīvs un sastindzis, plati ieplestām acīm, ar labo roku uz zobena spala.

-   Nāc! meistars uzsauca. Šis te laikam ir no jaunajiem!

Viņi steidzās augšup pa kādām marmora kāpnēm pils iekšpusē, cauri gaiteņiem un zālēm, garām spoguļsienām un logiem ar smagiem, zelta ornamentiem rotātiem aizkariem. Durvju sargiem un sulaiņiem, kurus viņi satika ceļā, meistars, šķiet, bija pazīstams. Neviens viņam nestājās ceļā, neviens viņu neaizkavēja ar jautājumiem. Visi mēmi pakāpās malā, paklanījās, ļāva Krabatam un viņam paiet garām.

Kopš viņi bija pilī, Krabats jutās kā sapnī. Viņš bija saviļņots par visu šo greznību, spožumu un burvīgumu un savā melderzeļļa ķitelī jutās neizsakāmi noplucis.

"Vai sulaiņi neizsmej mani?" viņš baiļojās. "Vai durvju sargi man aiz muguras nerauc degunu?"

Zēnu pārņēma nedrošība, viņš paklupa. Kas tad nu tas taču bija zobens, kas maisījās viņam pa kājām… Kam tas zobens, pie joda? Pametis skatienu tuvākajā spogulī, viņš samulsa, tas sniedzās pāri viņa saprašanai: viņam mugurā bija melns, sudraba pogām rotāts mundieris, kājās ādas zābaki gariem stulmiem un pār plecu, nudien, zobena siksna ar zobenu! Un vai galvā viņam nebija trīsstūrene? Un kopš kura laika viņam bija parūka, nopūderēta balta, ar matu maisiņu aizmugurē?

"Meistar!" viņš gribēja iesaukties. "Ko tas nozīmē?"

Taču Krabatam tas neizdevās, jo pēkšņi viņi bija nonākuši sveču apgaismotā priekšzālē, kurai apkārt stāvēja vairāki kungi, kapteiņi un pulkveži, pa vidām arī daži galma ierēdņi ar zvaigzni un ordeņu lenti.

Meistaram pretī iznāca kambarsulainis.

-        Labi, ka jūs beidzot esat klāt, kūrfirsts jau gaida! un, norādīdams uz Krabatu, piebilda: Jūs neesat ieradies viens?

-        Tas ir mans junkurs, meistars paskaidroja. Lai viņš uzkavējas šeit.

Kambarkungs pamāja kādam no kapteiņiem.

-   Uzņemieties rūpes par junkuru, kungs!

Kapteinis aizveda Krabatu aiz rokas pie galdiņa kādā no loga nišām.

-  Vīnu vai šokolādi, mans dārgais?

Krabats izšķīrās par glāzi sarkanvīna. Kamēr viņš saskandināja ar kapteini, meistars iegāja kūrfirsta apartamentos.

-  Cerams, viņam izdosies! kapteinis sacīja.

-   Kas? Krabats vaicāja.

-        To jums vajadzēja zināt, junkur! Vai tad jūsu kungs nenopūlas daudzas nedēļas, lai pārliecinātu Viņa Gaišību, ka augstības padomdevēji, kas mudina slēgt miera līgumu ar zviedriem, ir aitasgalvas un triecami pie velna?

-       Jā, jā, Krabats steigšus sacīja, kaut arī viņam par to visu nebija ne mazākās nojausmas.

Pulkvežu kungi un kapteiņi, kas stāvēja apkārt, smējās un dzēra uz viņa veselību.

-  Par karu ar zviedriem! viņi sauca. Lai kūrfirsts nolemtu to turpināt! Uz uzvaru vai sakāvi galvenais, lai karš ar zviedriem turpinātos!

Pret pusnakti meistars atgriezās. Kūrfirsts pavadīja viņu līdz priekšzāles slieksnim.

-  Mēs jums pateicamies, viņš sacīja. Jūsu padoms mums ir vērtīgs un dārgs, to jūs zināt, un, kaut arī pagāja zināms laiks, kamēr jūsu pamatojumi un argumenti mūs pilnībā pārliecināja, tagad lēmums ir pieņemts karš turpinās!

Kungi priekšzālē šķindināja zobenus, vicināja platmales.

-  Lai dzīvo Augusts! viņi sauca. Gods un slava kūrfirstam nāve zviedriem!

Saksijas kūrfirsts smags, muskuļots, milzīga auguma vīrs ar kalēja muguru un dūrēm, kas darītu godu katram kuģapuikam, pateicās kungiem ar rokas vēzienu. Tad viņš pievērsās meistaram un, pasacījis dažus vārdus, kurus troksnī, kas valdīja priekšzālē, neviens nesaprata un kuri diezin vai bija domāti pārējo ļaužu ausīm, atļāva viņam iet.

Kungi no galma un armijas palika priekšzālē, turpretī Krabats sekoja meistaram. Viņi gāja laukā no pils pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši: garām logu rindām un spoguļsienām, cauri zālēm un gaiteņiem, lejā pa marmora kāpnēm pils iekšpusē uz portālu un tad nonāca uz āra kāpnēm, kur joprojām stāvēja garais virsnieks, plati ieplestām acīm, ar labo roku uz zobena spala, stīvs un sastindzis kā alvas zaldātiņš.

-  Atbrīvo viņu, Krabat! meistars pavēlēja.

Krabatam tikai atlika uzšķilt gaisā knipi, kā viņš to bija iemācījies melnajā skolā.

-   Pa labi griez-ties! viņš komandēja. Soļos marš!

Virsnieks izvilka zobenu, salutēja ar spodro asmeni, pagriezās, kā pavēlēts, un aizsoļoja prom.

Pils laukumā jau stāvēja viņiem sagatavotā kariete. Staļļa puisis ziņoja, ka dūkaiņi ir aprūpēti, kā pavēlēts.

-   Ta tik vēl trūka, lai tu nebūtu to izdarījis! meistars norūca.

Tad viņi iekāpa karietē, un tikai tagad Krabats pamanīja, ka viņš atkal ir savās parastajās drānās. Labi, ka tā jo ko gan viņš iesāktu dzirnavās ar trīsstūreni, zobenu un mundieri?

Rībēdami viņi brauca pa akmens tiltu pāri Elbai. Kad viņi bija laukā no pilsētas un sasnieguši kalnu virsotnes upes pretējā krastā, meistars nogrieza karieti uz klaju lauku. Tur zirgi pacēlās no zemes, un tālāk viņi traucās pa gaisu gaisiem.

Mēness atradās rietumu pusē, jau ļoti zemu, drīz tam vajadzēja rietēt. Krabats bija iegrimis domās. Viņš raudzījās lejā uz ciemiem un mazajām pilsētiņām, kurām viņi lidoja pāri, uz laukiem un mežiem, uz dīķiem un upēm un uz silu ar tā purviem un smilšu ieplakām. Tur lejā, uz zemes, valdīja miers, tumsa un klusums.

-   Par ko tu domā? meistars iejautājās.

-   Es domāju par iespējām, ko sniedz melnā māksla, Krabats sacīja, un par to, ka tā dod varu pat pār firstiem un karaļiem.

15 L ieldienu sveces gais mā

«

Šoreiz Lieldienas iekrita vēlu, aprīļa otrajā pusē. Lielās piektdienas vakarā Vitko tika uzņemts melnajā skolā. Nekad iepriekš Krabats nebija redzējis tik izkāmējušu un izspūrušu kraukli kā viņu; turklāt šķita, ka uz viņa spalvām ir sārtens mirdzums, bet to viņš varbūt bija sev tikai iestāstījis.

Sestdienu pirms Lieldienām melderzeļļi pavadīja, cenzdamies izgulēt nākamās nakts miegu. Vēlā pēcpusdienā Juro uzklāja pamatīgu galdu.

-   Ēdiet dūšīgi, Hanco mudināja, jūs taču zināt, ka tagad vajadzēs kādu laiku paciesties!

Liško pirmo reizi atkal drīkstēja ēst no kopējās bļodas: pirms Lieldienu nakts visiem strīdiem, kādi bijuši melderzeļļu vidū, vajadzēja tikt apraktiem tāds bija likums.

Līdz ar tumsas iestāšanos meistars sūtīja puišus pēc zīmes. Viss notika tieši tāpat kā gadu iepriekš. Atkal meistars izskaitīja zēnus, atkal viņi pa pāriem aizgāja no dzirnavām. Šoreiz Krabats bija vienā pārī ar Juro.

-  Uz kurieni? Juro vaicāja pēc tam, kad viņi bija paņēmuši segas.

-  Ja tu neiebilsti, uz Beimela nāves vietu.

-   Labi, Juro piekrita, ja tikai tu zini ceļu. Naktī nevar uz mani paļauties, tad es esmu priecīgs, ja nenomaldos ceļā no mājas uz kūti.

-  Es iešu pa priekšu, Krabats sacīja. Bet tu uzmanies, lai tumsā nepazustu!

Pa ceļu, kas viņiem bija ejams, Krabats bija gājis tikai vienu reizi, toreiz ar Tondu. Iziet cauri Kozelbruhai jau nebija sarežģīti. Grūtības varēja rasties tikai tālāk, meža viņā pusē, kad bija jāatrod lauku ceļš, kas ved garām Švarckolmai. "Ja ne citādi," Krabats sacīja pats sev, "iesim pāri laukam bez ceļa…" tomēr tas nebija nepieciešams.

Par spīti tumsai, zēni gluži vai nevilšus nonāca uz lauku ceļa. Ciema ugunis atstādami pa kreisi, viņi gāja pāri laukiem, pēc kāda laika sasniedza lielceļu un tad devās pa to līdz nākamajam pagriezienam.

-   Te tai vajadzētu būt, Krabats sacīja.

Viņi taustījās pa meža malu no priedes līdz priedei. Krabats bija priecīgs, kad beidzot pieskārās ar pirkstiem šķautņainajam koka krustam.

-   Nāc pie manis, Juro! Krabats sauca.

Juro piesteidzās klupdams krizdams.

-   Kā tev tas izdevās, Krabat, lai nu vēl kādam tas būtu pa spēkam!

Viņš sameklēja savās kabatās šķiltaviņas un kramu, tad viņi aizdedzināja žagaru sauju. Uguntiņai spīdot, zēni salasīja no zemes mizu gabalus un sausus zarus.

-  Kurināšanu uzņemos es, Juro sacīja. Ar uguni un malku es māku apieties, tas man vēl padodas.

Krabats ietinās segā un apsēdās zem krusta. Tāpat kā Tonda bija šeit sēdējis pirms gada, tagad sēdēja viņš: stalts, ar pierautiem ceļgaliem, muguru atspiedis pret krustu.

Juro, īsinādams sev laiku, stāstīja visvisādus stāstus. Šad un tad Krabats iemeta pa vidām "jā" vai "ak!", vai "skaties tik!". Viņš to teica uz labu laimi, patiesībā šajos stāstos nemaz neklausīdamies. Taču, lai Juro būtu apmierināts, nekas vairāk nebija vajadzīgs. Viņš dedzīgi tērgāja par šo un par to, kas viņam tajā brīdī iekrita prātā. Šķita, ka Krabata paviršā klausīšanās nemaz neuztrauc vinu.

j

Krabats domāja par Tondu vienlaikus domāja par meiteni ar skaisto balsi. Pašam negribot, viņš bija atcerējies viņu. Viņš jau tagad priecājās par mirkli, kad dzirdēs ap pusnakti viņu ciemā dziedam. Bet ja nu nedzirdēs? Ja nu šogad priekšdziedātāja būs kāda cita meitene?

Mēģinādams iztēloties meitenes balsi, viņš atklāja, ka tas viņam vairs neizdodas: balss bija pagaisusi no atmiņas, pazudusi, izdzisusi. Bet varbūt Viņam tikai tā likās?

Tas bija sāpīgi; un sāpe, kuru Krabats sajuta, bija īpaša, pilnīgi jauna: šķita, ka viņš būtu ievainots tādā vietā, par kuras esamību līdz šim nav zinājis.

Krabats atgaiņājās no šīm domām, cenzdamies sev iestāstīt: "Meitenes man nekad nav bijušas svarīgas, un ceru, ka nebūs arī nākotnē! Kāds man no viņām labums? Kādā jaukā dienā mani vēl piemeklētu tāds pats liktenis kā Tondu. Tad es te sēdētu, sirds man būtu bēdu sagrauzta, un naktī, veroties uz mēness apspīdēto viršu audzi, es dažkārt izietu laukā no sevis un meklētu vietu, kur zem velēnām guļ meitene, kurai es esmu nesis nelaimi…"

Mākslu iziet no sevis Krabats tikmēr bija iemācījies. Tā piederēja pie tām nedaudzajām mākslām, no kuras pielietojuma meistars bija brīdinājis, "jo viegli var gadīties, ka tu, pametis savu ķermeni, nerodi vairs ceļu atpakaļ". Un vēl meistars bija piekodinājis melderzeļļiem, ka iziet no sevis ir iespējams tikai pēc tumsas iestāšanās un atgriezties tikai pirms jaunas dienas sākšanās.

Kas aizkavējas un paliek ilgāk prom, tam nav vairs ceļa atpakaļ. Viņa miesa paliek viņam slēgta un tiek apglabāta kā mirusi, viņam pašam tad jāmaldās apkārt starp nāvi un dzīvību, nerodot mieru, nespējot sevi parādīt, nespējot runāt vai vēl kaut kā pievērst sev uzmanību un tieši tas rada īpašas mocības šajā stāvoklī: pat visgaisīgākais mājas gariņš spēj vismaz pieklauvēt, pagrabināt podus vai sviest malkas pagales pret sienu.

"Nē," Krabats nolēma, "es neiešu laukā no sevis lai arī kas mani vilinātu."

Juro bija piekusis, viņš tupēja pie ugunskura un tikpat kā nekustējās. Ja viņš brīdi pa brīdim neieliktu ugunī kādu zaru vai mizas gabalu, Krabats varētu nodomāt, ka viņš ir aizsapņojies.

Tā pienāca pusnakts.

Atkal ieskanējās tālie Lieldienu zvani, un atkal Svarckolmā iedziedājās kāda meitene tā bija balss, kuru Krabats pazina, kuru viņš bija gaidījis, kuru velti bija meklējis savā atmiņā.

Taču tagad, dzirdot šo balsi, Krabatam šķita nesaprotami, kā viņš varējis to aizmirst.

Svētais Kristus Ir augšāmcēlies, Alelujā, Alelujā!

Krabats klausās, kā meitenes ciemā dzied, kā balsis mijas vispirms viena un tad visas pārējās kopā, un, kamēr pārējās dzied, viņš jau gaida, kad atkal ieskanēsies tā viena.

"Nezin, kādā krāsā tai meitenei varētu būt mati?" Krabatam iešaujas prātā. "Varbūt brūni… vai melni… vai kviešu krāsā?"

To viņš gribētu zināt. Viņš gribētu redzēt meiteni, kuru dzird tur dziedam, tas viņam kļūst nepieciešams.

"Kā būtu, ja es izietu laukā no sevis?" viņš domā. "Tikai uz dažiem mirkļiem tikai tik ilgi, lai ieskatītos viņai sejā…"

Krabats jau noskaita buramvārdus, viņš jau jūt, kā atbrīvojas no sava ķermeņa, kā viņa gars tūliņ izlidos laukā, melnajā naktī.

Zēns pamet skatienu atpakaļ uz ugunskuru: viņš redz Juro, kas tup, it kā grasītos kuru katru mirkli iemigt, redz pats sevi, redz, kā viņš stalti sēž, atspiedies pret krustu, ne dzīvs, ne miris. Visa viņa dzīvība tagad ir šeit ārā, atdalījusies no ķermeņa. Ta ir brīva, viegla un bezrūpīga un ļoti modra, daudz modrāka un atvērtāka visām jūtām, nekā jelkad ir bijusi.

Viņš vēl vilcinās pamest savu ķermeni. Vēl jāsarauj pēdējā saite. Tas nenākas viegli, jo Krabats zina, ka tā var būt šķiršanās uz mūžīgiem laikiem. Un tomēr viņš novēršas no zēna, kurš sēž pie ugunskura un kuram ir viņa vārds, un dodas uz ciemu.

Neviens nedzird Krabatu, neviens neredz. Turpretī viņš pats visu redz un dzird tik skaidri, ka gluži vai jābrīnās.

Dziedādamas meitenes staigā ar savām laternām un Lieldienu svecēm pa ciema ceļu šurp un turp, tērpušās dievgalda drānās, tās ir melnas no kurpēm līdz aubītei tikai lente uz pieres, pāri vidū izšķirtajiem, cieši atpakaļ sasukātajiem matiem, ir balta.

Krabats izturas tā, kā izturētos, ja ari būtu bijis redzams: viņš piebiedrojas ciema puišiem, kas stāv pulciņos abās ceļa pusēs, vērodami meitenes. Skan zobgalības un uzsaucieni.

-   Vai jūs nespējat padziedāt skaļāk tikpat kā nevar dzirdēt!

-   Uzmanīgi ar svecēm neapdedziniet degunu!

-  Vai negribat nākt pie mums, mēs jūs mazliet sasildīsim: jūs taču esat nosalušas zilas!

Meitenes izliekas, it kā nemaz neievērotu zēnus ceļa malā. Šī ir viņu nakts, tā pieder viņām vienām. Viņas mierīgi iet savu ceļu un dzied, iet no viena gala uz otru un atpakaļ.

Vēlāk viņas iegriežas kādā zemnieku mājā sasildīties. Zēni mēģina iespraukties līdzi, taču namatēvs tos aizraida prom. Tad viņi pieskrien pie istabas logiem un skatās iekšā. Meitenes sastājas ap krāsni, zemniece pasniedz viņām Lieldienu kūku un karstu pienu. Vairāk zēni neko neredz, jo tūliņ atkal uzrodas namatēvs, šoreiz ar rungu.

-   Škic! viņš uzsauc, kā aiztriekdams uzmācīgus runčus. Prom, puikas, citādi būs pēriens!

Zēni sabozušies izklīst; viņiem seko arī Krabats, kaut arī tas nebūt nav nepieciešams. Kaimiņos viņi gaida, kamēr meitenes iznāks no mājas un ies tālāk.

Tagad Krabats zina, ka meitenei ar skaisto balsi ir gaiši mati. Viņa ir tieva un gara auguma, un viņa iet lepnā gaitā un lepni paceltu galvu. Patiesībā viņš jau sen varētu atgriezties pie ugunskura un Juro, tas arī būtu jādara.

Taču līdz šim ir bijis tā, ka viņš vērojis meiteni ar skaisto balsi tikai iztālēm, no ceļa malas, un tagad viņš grib ieskatīties viņai sejā. Krabats saplūst kopā ar sveci, kuru meitene nes, turēdama rokās. Tagad viņš ir viņai tuvu tik tuvu, kā nekad iepriekš nav bijis nevienai meitenei. Viņš skatās jaunajā sejā zem aubes un pieres lentes, šī seja ir ļoti skaista. Acis ir lielas un maigas, tās raugās uz viņu lejā un neredz viņu bet varbūt tomēr?

Krabats zina, ka ir pēdējais laiks atgriezties pie ugunskura. Taču meitenes acis, gaišās acis skropstu vainagā, tur viņu stingri ciet, viņš vairs netiek vaļā no tām. Meitenes balsi zēns tagad dzird tikai iztālēm, šobrīd, kopš viņš skatās viņai acīs, tā vairs nav viņam svarīga.

Krabats zina, ka tuvojas rīts: viņš nespēj šķirties. Viņš zina, ka zaudēs dzīvību, ja īstajā laikā neatrausies un neatgriezīsies: viņš to zina un tomēr ir bezspēcīgs.

Te pēkšņi griezīga sāpe, kas dedzina kā uguns, negaidot aizrauj viņu prom.

Krabats atkal sēdēja meža malā pie Juro. Uz viņa plaukstas virspuses gulēja gailoša oglīte, viņš žigli nopurināja to.

-  Ak, Krabat! Juro ievaimanājās. lā es negribēju! Tu man piepeši likies tik savāds, pavisam citāds nekā parasti, tad es tev iespīdināju sejā gaismu ar šo te skalu. Kas tad varēja paredzēt, ka tev uz delnas nokritīs oglīte… Parādi, vai stipri apdedzinājies!

-   Nav tik traki, Krabats sacīja.

Viņš uzspļāva uz apdeguma vietas. To, cik pateicīgs Krabats bija Juro par šo neveiklību, viņš nedrīkstēja izrādīt. Bez šīs oglītes viņš šeit vairs nesēdētu, protams, ne. Sāpe plaukstas virspusē bija palīdzējusi Krabatam zibens ātrumā savienoties ar savu ķermeni pašā pēdējā mirklī.

-   Aust diena, Krabats sacīja, mums jānodrāž skaidas.

Viņi nodrāza skaidas un ielika tās oglēs.

Es iezīmēju tevi, brāl, Ar ogli no koka krusta, Es iezīmēju tevi Ar Slepenās brālības Zīmi.

Mājupceļā uz dzirnavām viņi satika meitenes ar ūdenskrūzēm. Mirkli Krabats prātoja, vai nevajadzētu uzrunāt meiteni ar skaisto balsi. Taču viņš atteicās no šis domas, jo blakus bija Juro un viņš ari negribēja izbiedēt meiteni.

16 Stāsti par Platmalnieku

Un atkal grožu gals durvju priekšā un papliķēšana pa vaigu, un svinīgais solījums klausīt meistaru itin visā. Krabats bija izklaidīgs. Meitenes acis ncizgaisa viņam no atmiņas; un tomēr tās bija redzējušas tikai Lieldienu sveces gaismu, Krabatu ne.

"Nākamo reizi es parādīšos viņai acu priekšā redzams," viņš apņēmās. "Viņai jāzina, ka es esmu tas, kuru viņa uzlūko."

Pēdējie zēni bija atgriezušies, ūdens ieplūda teknē, dzirnavas sāka darboties. Meistars dzina savus divpadsmit puišus uz maltuvi pie darba.

Krabats darīja visu, kas darāms, ar sajūtu, ka tas nemaz nav viņš pats, kas tur stiepj maisus laukā no noliktavas, bet labību piltuvē (šoreiz nobērdams ne mazumu garām) un palēnām sāk svīst. Meistara balsi viņš saklausīja kā caur sienu, tā neattiecās uz viņu. Dažas reizes viņš saskrējās ar saviem biedriem, nejauši, jo domās bija tālu prom. Vienreiz viņš paslīdēja uz tilta apakšējā pakāpiena un sasita celi; sāpes Krabats gandrīz nejuta, viņš tikai nolīdzsvaroja maisu, kas draudēja noslīdēt no pleciem, un kāpa tālāk.

Krabats rāvās kā zirgs. Tas, ka viņa kājas ar laiku kļuva smagas, ka sviedru lāses, viņam noskurinoties, tašķījās uz visām pusēm, ka vajadzēja mocīties un plēsties ar nolādētajiem labības maisiem, viņam maz ko nozīmēja, tas viņu pārāk neskāra. Viss, kas šajā rītā norisinājās dzirnavās, attiecās uz to Krabatu, kas cauru nakti bija nosēdējis zem koka krusta; to otru, kas bija bijis Švarckolmā, tas atstāja vienaldzīgu, viņš bija šeit svešs, viņam ar to visu nebija nekāda darīšana, viņš to nesaprata.

Šoreiz Vitko bija tas, kas iegavilējās pirmais un deva zīmi lielai sajūsmai.

Izbrīnīts Krabats apstājās, tad saspļāva delnās un gribēja ķerties pie nākamā maisa. Juro iedunkāja viņam sānos.

-   Izbeidz, Krabat!

Sitiens bija labi trāpīts, taisni tajā vietā zem kreisā pleca, kur sāpēja visvairāk. Uz mirkli Krabatam aizrāvās elpa; viņš sāka runāt, un tagad atkal abi Krabati bija saplūduši vienā veselā, kam vārdi vēlās ar pūlēm pār lūpām.

-    Hei, Juro… tu laikam gribi… dabūt pa degunu, tu… muļķis tāds!

Viņi smējās, dzēra, ēda trekno, zeltaini dzelteno Lieldienu kūku un vēlāk dejoja.

Rum-vidi-vien Dzirnavas skrien,

Uz rinki vien

» »

Dzirnavas skrien. Vecais melderis, Padumjais melderis Ziedoņa skurbumā

Sievu nemt sadomā.

>

Rum-vidi-vien Dzirnavas skrien, Muļķis kas bijis, Tas paliek aizvien.

Viņi dejoja un dziedāja, un arī Vitko čerkstošā balsī rāva līdzi, it kā gribēdams ar savu spalgo, metālisko balsi visus piebeigt.

Vēlāk Staško pavaicāja Andrušam, vai viņam nebūtu vēlēšanās kaut ko pastāstīt: varbūt par Platmalnieku.

-   Labi, Andrušs sacīja. Pasniedziet man vīnu!

Pirms stāstīšanas viņš dūšīgi nodzērās no kannas.

-   Tatad, viņš iesāka, kādu dienu Platmalnieks atnāk uz Sleifi pie virsmeldera, kas bija tāds skopulis kā jums vajadzētu zināt -, ka vai traks… Bet es nupat piepeši iedomājos, ka Vitko varbūt nemaz nezina, kas tas Platmalnieks tāds ir…

Vitko, kā izrādījās, to nezināja, un Krabats arī ne.

-  Tad man jāpastāsta.

Andrušs apsolīja puišiem stāstīt īsi.

-  Platmalnieks, viņš sacīja, ir lužiciešu melderzellis, tāpat kā mēs, un nācis, man šķiet, no Špolas apvidus. Kalsnējs viņš ir un gara auguma, un viņa vecumu neviens nevar droši noteikt. Bet, ja jūs redzētu viņu, tad domātu, ka viņam ir ap četrdesmit un ne vairāk. Kreisajā auss ļipiņā viņš nēsā zelta gredzentiņu, pavisam mazu un tievu, gandrīz vai nemanāmu, ja vien kāds saules stars neliek tam iemirdzēties. Toties jo lielāka ir viņa cepure ar plato malu un smailo galu. No šīs platmales radies viņa vārds, Platmalnieks, pēc tās viņu var pazīt vai arī ne, kā jūs to dzirdēsiet… Skaidrs?

Krabats un Vitko pamāja.

-   Tagad jums vēl jāzina, ka Platmalnieks ir burvis varbūt vislielākais, kāds Lauzicā bijis, un tas kaut ko nozīmē. Mēs visi, kas še sēžam, neprotam ne pusi no tās mākslas, kas Platmalniekam bija mazajā pirkstiņā. Un tomēr viņš visu savu mūžu palicis par vienkāršu melderzelli. Kļūt par meistaru viņam laikam nav nekādas vēlēšanās un par kaut ko augstāku muižkungu varbūt vai tiesnesi, vai galminieku to nu ne tik. Kaut arī viņš viegli būtu varējis par to kļūt, ja vien gribētu, bet viņš negrib. Un kāpēc ne? Jo viņš ir brīvs puisis un vēlas tāds palikt; vasarā viņš pēc sirds patikas iet no dzirnavām uz dzirnavām; viņš nevēlas laist sev nevienu kungu uz kakla un nevēlas būt nevienam citam par kungu tā viņam patīk, un tā patiktu arī

man, ja es varētu dzīvot pēc sava prāta, sasodīts!

Melderzeļļi piekrita Andrušam. Dzīvot tādu dzīvi, kā dzīvo Platmalnieks, būt sev pašam par kungu, nedejot pēc cita stabules tas būtu lieliski; šodien, kad viņi bija no jauna zvērējuši meistaram un cieši saistījuši visu savu nākamo gadu ar Kozelbruhas dzirnavām, viņi to vēlējās it īpaši.

-   Bet tagad pašu stāstu, Andruš! Hanco iesaucās.

-   Taisnība tev, brāl, ievads, es domāju, ir bijis pietiekami garš! Pasniedziet man vēlreiz kausu un klausieties…

-  Toreiz, Andrušs stāstīja, Platmalnieks bija ieradies pie Šleifes virsmeldera, tas, kā jau sacīju, bija skopulis, kāds pasaulē vēl nav redzēts. Sviesta uz maizes viņam bija žēl, un sāli zupai viņš skauda. Tāpēc arī viņam vienmēr bija sarežģījumi ar melderzeļļiem, jo neviens negribēja palikt pie viņa. Daudz darba un plāns maizes rieciens to ilgi nevar izturēt, tas ir saprotams.

Toreiz Platmalnieks atnāk uz šīm dzirnavām un prasa darbu. "Darba diezgan," saka virsmelderis, kam patiesībā būtu vajadzējis aptvert, kas tas tāds ir ar smailo platmali un gredzenu ausī. Bet tur jau tā nelaime, ka ikviens, kam iznāk darīšana ar Platmalnieku, tikai beigās redz, ka viņam uzreiz to vajadzējis manīt. Šleifes dzirnavnieks arī neko no tā nemana, un Platmalnieks salīgst pie viņa uz trim nedēļām par izpalīgu.

Tur ir vēl divi citi palīgi un viens māceklis, visi trīs tievi kā žoga mieti, ar uztūkušām kājām no lielās ūdens tempšanas. Jo ūdens šajās dzirnavās pietiek, bet tas ir arī vienīgais, ko melderis atvēl saviem strādniekiem. Ar maizi ir trūcīgi, ar putru vēl sliktāk, un gaļas vai speķa vispār neredz, tikai dažreiz ir siers un šad tad pa pussiļķei. Visi trīs strādā pa roku galam, jo viņi ir nabagi un dzirnavniekam ir dokuments, ka viņi ir parādā viņam naudu, tāpēc viņi nevar aizmukt prom.

Platmalnieks kādu brīdi to vēro. Viņš dzird, kā māceklis katru vakaru pirms iemigšanas kunkst aiz bada. Viņš redz, kā abiem zeļļiem, rītos pie akas mazgājoties, saule spīd cauri vēderam tik tievi viņi ir.

Reiz kādā pusdienlaikā tobrīd viņi sēž pie galda istabā, kur valda troksnis, jo viņi pirms azaida ieturēšanas ir iebēruši skrotēšanai griķus, un dzirnavas maļ tālāk, bet viņi paši ēd zupu, ūdeņainu, pliekanu strebjamo ar nātrēm un balandām, un piecām sešām vai varbūt pat septiņām ķimeņu sēkliņām, reiz kādā pusdienlaikā ienāk meistars. Tas Platmalniekam ir īstais mirklis, kad ņemt melderi priekšā.

"Hei, meistar!" viņš uzsauc un parāda zupas šķīvi. "Es tagad divas nedēļas esmu ēdis to, ko tu cilvēkiem liec galdā savās dzirnavās. Vai tev nešķiet, ka ilgi ar tik trūcīgu maltīti dzīvot nevar? Pagaršo reiz pats!" Un sniedz meistaram karoti.

Melderis tēlo, ka dzirnavu troksnī nav sapratis, ko Platmalnieks saka. Viņš rāda ar pirkstiem uz savām ausīm, purina galvu un piedevām vēl ņirdz.

Taču ņirgšana viņam drīz pāriet. Platmalnieks, kas prot ne tikai to vien kā maizi ēst, uzsit ar delnu pa galdu, un vienā mirklī klap! dzirnavas apstājas, un, proti, tik spēji, ka ne tur vairs kas nogrāb, ne noklaudz. Tikai ūdens šļācas pa tekni un sitas pret rata lāpstiņām: tātad dzirnavas nevar būt apstājušās tāpēc, ka būtu pēkšņi aizvērtas slūžas. Tur būs kaut kas ieķīlējies gaitas mehānismā, ka tikai tas nebūtu ķemmrats vai dzenošā vārpsta!

Šleifes virsmelderis, pārvarējis pirmo izbīli, kļūst pagalam rosīgs. "Žigli!" viņš kliedz, "žigli!". "Puis, aiztaisi slūžas, bet mēs pārējie ejam skatīties, kas noticis ar dzirnavām! Ātrāk, ātrāk taču, nāciet!"

"Nav vajadzīgs," Platmalnieks saka vienā mierā, un šoreiz viņš ir tas, kas ņirdz.

"Kā tā?" meistars nesaprot.

"Jo dzirnavas apturēju es."

"Tu?"

"Es esmu Platmalnieks."

Saules stars kā pasūtīts iespīd pa istabas logu, un iemirdzas zināmais zelta gredzentiņš zināmajā auss ļipiņā.

"Tu esi Platmalnieks?"

Melderim ceļgalos iemetas vājums. Viņš taču zina, kā Platmalnieks apietas ar meistariem, kuri liek saviem kalpiem dzīvot trūkumā un kuri pret viņiem izturas nekrietni. "Mans Dievs," viņš domā, "kā es to nemanīju, kad viņš prasīja darbu! Vai tad es visu šo laiku esmu bijis akls?" Platmalnieks izsūta melderi laukā pēc papīra un tintes. Tad viņš uzraksta viņam priekšā, kas turpmāk jāsaņem melderzeļļiem:

"Katram pa pusmārciņai maizes dienā un ne mazāk.

Brokastīs kviešu vai prosas biezputra, var būt arī griķu vai grūbu, pienā vārīta, svētdienās un svētku dienās ar cukuru. Divreiz nedēlā pusdienās gala uti dārzeņi, tik daudz, lai katrs varētu pieēst pilnu vēderu; pārējās dienās zirņi vai pupas ar speķi vai uzcepti ķilķeni, vai arī, pēc ieskatiem, kāds cits barojošs ēdiens pietiekamā daudzumā ar visām garšvielām, kurām tur jābūt…"

1a Platmalnieks raksta un pieraksta veselu lapu. Viņš precīzi norāda, ko Šleifes meistars turpmāk dos puišiem.

"Paraksties apakšā," Platmalnieks saka, kad ticis ar sarakstu galā, "un tad zvēri man, ka nelauzīsi doto solījumu!"

Melderis zina, ka viņam nav izvēles. Viņš tātad parakstās uz lapas un zvēr.

Tad Platmalnieks atkal uzsit ar delnu pa galdu, un klap! dzirnavas jau no jauna maļ. Sarakstu viņš atdod vienam no abiem melderzeļļiem glabāšanā; tad viņš uzrunā melderi, un šoreiz, par spīti dzirnavu troksnim, tas dzird lieliski.

"Es ceru, ka mēs viens otru būsim sapratuši pareizi, meistar, zvērests paliek zvērests. Ja es tagad došos tālāk, tad sargies lauzt savu zvērestu, citādi…" Klap! dzirnavas jau atkal apstājas tā, ka ne tur kas nogrāb, ne noklaudz, bet melderi sagrābj šausmas. "Un tad," Platmalnieks saka, "tad ir beigas uz visiem laikiem, neviens cilvēks tev vairs neiedarbinās tos ratus!" to sacījis, viņš palaida dzirnavas vaļā un aizgāja.

Kopš tā laika, kā dzird runājam, Šleifes dzirnavās melderzeļļiem esot laba dzīve. Viņi saņem to, kas viņiem pienākas, nevienam nav jācieš bads, un kājas viņiem arī vairs neesot pietūkušas no ūdens.

Puišiem patika Andruša stāsts par Platmalnieku.

Tālāk! viņi pieprasīja. Vēl kaut ko par viņu! Iedzer malku un stāsti!

Andrušs pielika kausu pie lūpām, lai izskalotu rīkli, un stāsti par Platmalnieku turpinājās: kā viņš pārmācījis meistarus Baucenē un Soravā, Rumburgā un Šlukenavā sev par prieku un turienes melderzeļļiem par svētību.

Krabats domāja par viņu pašu meistaru, zēns atcerējās braucienu pie kūrfirsta, un viņš sev vaicāja, kā gan būtu, ja Platmalnieks nejauši iemaldītos pie viņu meistara: kurš no abiem būtu pārāks, ja viņi sāktu mēroties spēkiem.

17 Tirgošanas ar zirgiem

Pēc Lieldienām melderzeļļi tika pielikti pie galdniecības darbiem, kas bija veicami dzirnavās. Staško, veiklākais puisis, bija saņēmis šādu uzdevumu no meistara; Kito un Krabats bija iedalīti viņam palīgos. No maltuves līdz pat jumtam viņi pārskatīja visu, kas bija no koka; kur atklājās kāda vaina bija salūzis kāds balsts, izļodzījies kāds pakāpiens, kādā griestu dēlī bija iemeties ķirmis , tur zēni ko nomainīja vai pielaboja, atbalstīja vai nostiprināja. Arī dzirnavu bedrē bija šis tas pielāpāms, aizsprosts bija jāapšuj ar dēļiem un bija jābūvē arī jauns ūdensrats.

Staško un viņa palīgi gandrīz visu paveica ar saviem rokas cirvīšiem, kā tas godprātīgiem melderzeļļiem klājas. Pie zāģa viņi ķērās tikai tad, ja tas bija pavisam nepieciešams, un nelabprāt.

Krabats jutās priecīgs, ka viņam bija darbs, kas neļāva domāt "par citām lietām", proti, par meiteni ar skaisto balsi.

Un tomēr viņš domāja par viņu pietiekami bieži un dažkārt baidījās, ka citi to ievēros. Vismaz Liško jau bija kaut ko nojautis; kādu dienu tas bija vaicājis Krabatam, kas notiekot

ar vinu.

>

-   Ar mani? Krabats atjautājis. Kāpēc tu tā prasi?

-   Pēdējā laikā tu gandrīz vairs nedzirdi, ja kāds tev kaut ko saka. Es reiz pazinu puisi, kam sirdssāpes sagādāja kāda meitene, viņš toreiz izskatījās līdzīgs.

-  Un es, Krabats bija atbildējis tik mierīgi un nepiespiesti, kā tikai viņš to prata, es reiz pazinu puisi, kas iedomājās, ka dzird zāli augam, bet patiesībā tie bija salmi, kas čaukstēja viņam smadzenēs.

Melnajā skolā Krabats ļoti centās un drīz vien neatpalika slepenajās zinībās no vairuma citu melderzeļļu. Tikai Hanco un Mertens bija pārāki par viņu, un visupirms Mihals, kas kopš gada sākuma bija uzdienējies par meistarskolnieku un aizsteidzies tālu priekšā visiem pārējiem.

Melderim manāmi patika Krabata centība; viņš bieži uzslavēja zēnu un mudināja tā turpināt.

-   Es jau redzu, viņš kādu piektdienas vakaru maijā pēc mācībām sacīja, ka tu slepenajā mākslā kaut ko sasniegsi.

Rādās, tev tam nolūkam ir dotumi kā reti kuram. Vai domā, ka es velti paņēmu tevi līdzi uz kūrfirsta galmu?

Krabats lepojās ar to, ka meistars ir apmierināts ar viņu. Tikai žēl, ka izdevība likt lietā burvju mākslā iegūtās zināšanas viņam negadījās biežāk!

-    Tur mēs varam līdzēt, meistars sacīja, it kā būtu izdzirdējis Krabata domas. Rīt tu iesi ar Juro uz Vitihenavas tirgu un pārdosi viņu kā melni par piecdesmit guldeņiem. Tikai uzmanies, lai tas muļķis tev nesagādā nepatikšanas!

Nākamajā dienā Krabats un Juro devās uz Vitihenavu. Krabats atcerējās vēršu Blašķi no Kamencas un daudz nebēdāja. Zirga pārdošana solījās būt jautrs piedzīvojums. Tāpēc vēl jo dīvaināk viņam šķita, ka Juro ir noraizējies un viņa galva noslīgst arvien zemāk.

-   Kas tev?

-   Kāpēc tu tā jautā?

-   Tu izskaties tā, it kā tevi vestu uz karātavām.

-    Kas tagad notiks?-Juro sacīja un izšņauca ar diviem pirkstiem degunu. Es to nespēšu, Krabat, es nekad vēl neesmu pārvērties par zirgu.

-   Tas nevar būt tik grūti, Juro, es tev palīdzēšu.

-     Ko tas man līdz? Juro bija apstājies, viņš skumīgi uzlūkoja Krabatu. Mēs pārvērtīsim mani par kumeļu, nu labi, tu pārdosi mani par piecdesmit guldeņiem un līdz ar to visam beigas! Tev ne, Krabat, bet man! Un kāpēc? Gluži vienkārši! Kā es atkal izlīdīšu no zirga ādas bez tavas palīdzības? Es pat domāju, ka meistars to lika, lai tiktu vaļā no manis.

-   Vai! Krabats iesaucās. Ko tikai tu nesarunā!

-    Jā, jā, Juro iebilda. Es to nespēšu, es tam esmu daudz par dumju.

Tā stāvēdams bēdīgs un nokārtu degunu -, viņš izskatījās nožēlojams.

-  Un… ja mēs mainītu lomas? Krabats ierosināja. Galvenais, lai meistars dabūtu savu naudu: tad taču viņam vajadzētu būt vienalga, kurš no mums kuru pārdod.

Juro bija laimīgs.

-   Cik jauki, ka tu esi gatavs manis dēļ to darīt, brāl!

-  Būs labi, Krabats atbildēja. Tikai apsoli man, ka nevienam to nestāstīsi, viss pārējais, es domāju, nesagādās mums nekādas grūtības.

Svilpodami viņi devās tālāk, līdz ieraudzīja Vitihenavas jumtus. Tad viņi nogriezās no lielceļa un aizgāja aiz kāda šķūņa uz lauka.

-   ŠI ir laba vieta, Krabats sacīja, te neviens neredzēs, kā es pārvērtīšos par melnu zirgu. Tu taču zini, ka nedrīksti pārdot mani lētāk par piecdesmit guldeņiem. Un, pirms tu mani izlaid no rokām, noņem man apaušus: citādi man visu mūžu jāpaliek par kleperi un tas nebūtu tas labākais.

-  Nebaidies, Juro teica, gan es uzmanīšos! Kaut arī esmu mulkis, tomēr ne tik liels.

» > S

-   Labi, Krabats sacīja. Cerēsim!

Viņš noskaitīja buramvārdus un pārvērtās par melnu zirgu, tas bija grezni apseglots un ar iemauktiem galvā.

-   Pie joda, Juro iesaucās, tu taču esi īsts parādes zirgs!

Vitihenavas zirgu tirgotāji, ieraudzījuši ērzeli, iepleta muti

un acis un skrēja šurp.

-  Cik viņš maksā?

>

-   Piecdesmit guldeņu.

Necik ilgi, un kāds Baucenes zirgu tirgotājs bija ar mieru maksāt prasīto cenu. Līdzko Juro gribēja iesaukties: "Lai iet!", darījumā iejaucās kāds svešs kungs viņam bija poļu cepure un sarkani, ar sudraba aukliņām rotāti jātnieka svārki: varbūt kāds atvaļināts pulkvedis vai kāda cita augstas kārtas persona.

-   Jūs esat nodomājis slēgt sliktu darījumu, viņš uzrunāja Juro aizsmakušā balsī, šis ērzelis ir daudz vairāk vērts nekā piecdesmit guldeņu, es dodu simts!

Baucenes tirgotājs bija pārskaities. Kāpēc šim trakajam cilvēkam vajadzēja nostāties ceļā? Kas viņš vispār tāds ir? Neviens nepazina svešinieku, kas izskatījās pēc aristokrāta, bet nebūt tāds nebija, vienīgi Krabats to zināja.

Krabats uzreiz bija pazinis viņu pēc pārsēja uz kreisās acs un pēc balss. Viņš piepūta nāsis, dīžājās šurp un turp. Ja vien viņš spētu brīdināt Juro! Taču Juro, šķiet, neko nemanīja no nemiera, kas bija pārņēmis Krabatu. Viņš domāja tikai par simts guldeņiem.

-   Ko tu vilcinies? svešinieks mudināja. Viņš izvilka naudasmaku un pasvieda to zēnam. Juro paklanījās.

-   Tūkstoškārt paldies, kungs!

Nākamajā acumirklī svešinieks sāka rīkoties. Viņš izrāva apstulbušajam Juro pavadu no rokām, viens lēciens un viņš jau sēdēja Krabatam mugurā. Svešinieks ietrieca viņam sānos piešus ar tādu spēku, ka Krabats iezviegdamies izslējās uz pakaļkājām.

-   Nejājiet prom, kungs! Juro iesaucās. Apaušus! Jums jāatstāj man apauši!

-   Nekā nebija! svešinieks izplūda smieklos, un tagad pat Juro pazina viņu.

Meistars ar jātnieka pātagu slānīja Krabatu. "Uz priekšu!" Un, nelikdamies vairs par Juro ne zinis, aizjoņoja prom.

Nabaga Krabats! Meistars trieca viņu krustu šķērsu pa mežu, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, pāri dzīvžogiem un ūdens lāmām, cauri ērkšķu krūmiem un dumbrājiem.

-   Es tev iemācīšu, kā jāklausa!

Tiklīdz Krabats skrēja lēnāk, melderis uzšāva ar pātagu. Pieši kā nokaitētas naglas iedūrās Krabatam miesā.

Krabats mēģināja nopurināt meistaru zemē, viņš spītējās, centās izraut meistaram grožus no rokām, neklausīja pavēlēm.

-  Spītējies vien! meistars uzsauca. Mani tu nenosviedīsi!

Ar pātagu un piešiem viņš piespieda Krabatu piekāpties.

Pēdējais mēģinājums turēties jātniekam pretī cieta neveiksmi. Tad Krabats atzina cīņu par zaudētu un padevās. Sviedri pilēja viņam no krēpēm, un putas vēlās no rīkles. Visa miesa kūpēja, viņš elsa, viņš trīcēja. Kaut kas silts plūda gar augšstilba iekšpusi tās bija asinis, kas tecēja no savainotajiem sāniem.

-  Nu, redzi nu!

Tagad meistars bija uzveicis Krabatu un palaida viņu rikšos. Tad skanēja komanda pēc komandas auļos pa labi, auļos pa kreisi, vieglā riksī atpakaļ, soļos, stāt!

-   Bez tā visa tu būtu varējis iztikt. Melderis nolēca no zirga un noņēma apaušus. Un tagad dari tā, lai tu atkal kļūtu par cilvēku!

Krabats atkal pārvērtās par cilvēku; sitienu pēdas, pušumi, brūces un zilumi palika.

-    Tas tev sods par nepaklausību! Ja es tev dodu kādu uzdevumu, tev tas jāizpilda tā, kā pavēlēts, un ne citādi. Nākamo reizi tu man tik viegli vis cauri netiksi, iegaumē to!

Neradās ne mazāko šaubu, ka meistars šos vārdus sacījis ar vislielāko nopietnību.

-   Un vēl kas! Tagad viņš mazliet pacēla balsi. Neviens tev neliedz norēķināties ar Juro še!

Meistars iespieda zēnam rokā jātnieka pātagu. Tad viņš pagriezās, lai ietu, un dažus soļus tālāk pārvērtās par vanagu, kas pēkšņi paceļas gaisā un aizlido.

Klibodams Krabats uzsāka ceļu uz mājām. Ik pēc dažiem soļiem viņam vajadzēja apstāties. Kājas bija kā ar svinu pielijušas. Visi kauli sāpēja, muskuļi smeldza. Sasniedzis Vitihenavas ceļu, viņš nokrita pirmā koka ena, lai atpūstos. Ja viņu tagad redzētu meitene ar skaisto balsi ko vina sacītu?

Pēc brīža smagiem soļiem pa ceļu šurp vilkās Juro sašļucis, sirdsapziņas pārmetumu šaustīts.

-   Hei, Juro!

Izdzirdējis Krabata balsi, nabaga muļķītis izbijās.

-   Tu tas esi?

-  Jā, Krabats sacīja. Es tas esmu.

Juro pakāpās soli atpakaļ. Ar vienu roku viņš norādīja uz jātnieka pātagu, ar otru aizsedza savu seju.

-  Tu mani sitīsi?

-        Vajadzētu gan, Krabats sacīja. Vismaz meistars cer, ka es to darīšu.

-        Tad nekavējies, Juro atmeta. Pērienu esmu pelnījis, tā ir taisnība, tāpēc gribu, lai tas būtu drīzāk aiz muguras.

Krabats nopūta sev matus no pieres.

-   Vai mana āda no tā ātrāk sadzītu kā tu domā?

-   Bet meistars?

-        Viņš man nepavēlēja, Krabats atbildēja. Tas bija tikai padoms. Nāc šurp, Juro, apsēdies man blakus zālē!

-   Kā gribi, Juro sacīja.

Viņš izvilka no kabatas koka puļķīti vai vismaz kaut ko tamlīdzīgu, ar to viņš vietai, kur viņi atpūtās, apvilka apkārt apli; tad viņš pie apļa piezīmēja trīs krustus un vienu lietuvēna zīmi.

-   Ko tu tur dari? Krabats gribēja zināt.

-        Ak, neko, Juro izvairīgi sacīja. Tas pasargā no odiem un gaļas mušām, zini… man nepatīk, ka man kož… parādi savu muguru! Un viņš pacēla augšā Krabata kreklu. Ak vai, ir nu gan meistars tevi pamatīgi apstrādājis!

Viņš iesvilpās caur zobiem un tad parakājās pa savām kabatām.

-        Man te bija kāda smēre, es to pastāvīgi nēsāju līdzi, manas vecāsmātes recepte, vai iesmērēt tavus pušumus?

-  Ja tas ko līdz, Krabats piekrita, bet Juro sacīja:

-   Vismaz sliktāk no tās noteikti nekļūs.

Uzmanīgi viņš uzzieda Krabatam smēri. Ta bija patīkami vēsa un noņēma sāpes. Krabatam radās tāda sajūta, it kā viņam augtu jauna āda.

-        Ne prātā man nevarēja ienākt, ka ir kaut kas tāds! viņš pārsteigts iesaucās.

-        Mana vecāmāte, Juro stāstīja, bija gudra sieva. Mēs vispār esam gudra ģimene, Krabat, tikai es ne. Kad es iedomājos, ka tu manas muļķības dēļ varēji palikt uz visiem laikiem par darba zirgu… Viņš noskurinājās un pārbolīja acis.

-        Izbeidz! Krabats lūdza. Tu taču redzi, ka mums laimējies.

Abi melderzeļļi saticīgi devās mājup. Kad viņi gandrīz jau bija izgājuši cauri Kozelbruhai, īsi pirms dzirnavām Juro sāka klibot.

-   Arī tev jāpieklibo, Krabat!

-   Kāpēc?

-Jo meistaram nekas nav jāzina pārziedi. Nevienam tas nav jāzina.

-   Un tu? Krabats vaicāja. Kāpēc tu klibo?

-   Es esmu dabūjis pērienu no tevis, neaizmirsti to!

18 Vīns un ūdens

Jūnija beigās melderzeļļi sāka būvēt ūdensratu. Krabats palīdzēja Staško noņemt mērus vecajam dzirnavu ratam. Visām jaunā rata detaļām vajadzēja būt tajos pašos izmēros, jo viņi gribēja to uzstādīt, kad tas būs gatavs, uz vecās dzirnavu vārpstas.

Aiz zirgu staļļa, starp gubeni un šķūni, bija iekārtots darba laukums. Tur puiši tagad pavadīja dienas, pēc Staško zīmējumiem un rīkojumiem sagatavodami visu nepieciešamo šķērskokus un spieķus, rata loka daļas, spraišļus un lāpstiņu dēļus.

Visam jābūt precīzi! viņš piekodināja palīgiem. Lai mēs, paceldami ratu, nekļūtu par apsmieklu!

Vakaros tagad pietiekami ilgi bija gaišs, melderzeļļi labā laikā bieži sēdēja dzirnavu priekšā, un tad Andrušs spēlēja savas mutes harmonikas.

Krabats ap šo laiku labprāt būtu aizgājis uz Švarckolmu. Varēja gadīties, ka meitene ar skaisto balsi sēž mājas priekšā un, ja viņš ietu garām, viņa, atbildēdama uz sveicienu, pamātu. Bet varbūt viņa būtu kopā ar citām meitenēm un viņas atkal dziedātu? Dažu labu vakaru, kad vējš pūta no Svarckolmas, Krabatam šķita, ka viņš tālumā dzird dziedāšanu, bet dzirdēt pāri mežam jau nebija iespējams.

Ja vien viņš mācētu atrast iemeslu, lai aizietu prom: gudru, nevainīgu iemeslu, kas nemodinātu pat Liško neuzticību! Iespējams, ka pienāks diena, kad viņam šāds iemesls radīsies pats no sevis un viņš neradīs aizdomas un nepakļaus meiteni briesmām.

Patiesībā jau Krabats necik daudz nezināja par viņu. Kā viņa izskatās, to gan. Kā viņa iet un kā tur galvu, un kā skan viņas balss, to viņš tagad zināja tik droši, it kā būtu to zinājis jau izsenis; un viņš arī zināja, ka nekad nespēs aizmirst šo meiteni tāpat kā savu meiteni nebija spējis aizmirst Tonda…

Turklāt Krabats pat nezināja viņas vārdu. Reizēm viņš mēģināja piemeklēt vārdu, kas viņai piestāvētu, un šī nodarbošanās sagādāja viņam prieku…

"Labi, ka es nezinu, kā viņu sauc patiesībā," Krabats domāja. "Ja es vārdu nezinu, tad arī nevaru to izpaust: ne nomodā un ne miegā, kā Tonda bija to piekodinājis toreiz, pirms tūkstoš gadiem, taja Lieldienu nakti, kad mes viņš un es sēdējam pie ugunskura."

Tondas kapu Krabats joprojām vēl nebija sameklējis. Vienreiz šajā laikā, pamodies agri no rīta, kad tikko svīda gaisma, viņš bija slepus izlavījies no dzirnavām un skrējis uz Kozelbruhu. Katrs zāles stiebrs, katrs zars bija ar rasu. Kur Krabats bija spēris soli, tur zālē palika tumšas pēdas.

Austot saulei, viņš bija aizkļuvis līdz Tuksnesīgajam klajumam, netālu no vietas, kur viņi, kopā ar Tondu nākdami no kūdras darbiem, beidzot bija sajutuši cietu pamatu zem kājām. Iedams Krabats bija kādas purva lāmas malā noplūcis dažas dzeguzenes, lai noliktu Tondam uz kapa.

Tagad rīta saulē viņš bija ieraudzījis zemos, garenos uzkalniņus: visi bija vienādi bez zīmēm, bez atšķirības. Vai viņi bija apglabājuši Tondu rindas kreisajā vai labajā galā? Atstatumi starp kopiņām nebija vienādi. Var būt, ka Tondas kapa vieta bija kaut kur pa vidām.

Krabatam trūka padoma. Atmiņā nebija ne mazākā pieturas punkta. Kad viņi bija glabājuši Tondu, visapkārt viss bija bijis balts, apsnidzis.

"Droši vien nav lemts," Krabats bija nodomājis.

Lēnām viņš bija gājis gar rindu augšup un nolicis uz katras kopiņas pa dzeguzenei. Beigās viena bija palikusi pāri. Zēns bija pavirpinājis kātiņu starp pirkstiem, aplūkojis ziedu un sacījis:

Nākamajam, kuru mēs šeit apglabāsim…

Tad viņš bija izlaidis puķi no rokām un tikai tagad, īsajā mirklī, kas bija tai nepieciešams, lai tā nokristu zemē, viņš bija aptvēris, ko nupat pateicis. Krabats bija izbijies, taču pateiktie vārdi vairs nebija paņemami atpakaļ, un puķe gulēja tur, kur tā gulēja: rindas augšējā galā, starp vistālāko uzkalniņu pa labi un meža malu.

Mājās, dzirnavās, liekas, neviens nebija manījis Krabata prombūtni; un tomēr kāds bija viņu slepus vērojis: Mihals. Vakarā viņš bija pasaucis Krabatu malā.

-  Mirušie ir miruši, Mihals bija sacījis. Es jau vienreiz tev to teicu un saku vēlreiz. Tas, kurš mirst Kozelbruhas dzirnavās, tiek aizmirsts, it kā viņa nekad nebūtu bijis: tikai tā pārējiem ir iespējams dzīvot tālāk un tālāk jādzīvo ir. Apsoli, ka tu ņemsi to vērā!

-   Es apsolu.

Krabats bija pamājis taču jau pamādams zinājis, ka apsola to, ko ne grib, ne spēj izpildīt.

Darbs pie jaunā ūdensrata kopumā ilga veselas trīs nedēļas. Viņi neizmantoja nevienu vienīgu naglu. Detaļas tika precīzi pielāgotas cita citai un sastiprinātas ar tapām; vēlāk, kad rats tiks ielikts ūdenī, tapas piebriedis: tad tās turēs labāk par jebkuru līmi.

Staško pēdējo reizi pārbaudīja, vai izmēri sakrīt un vai nekā vairs netrūkst, tad devās pie meistara, lai ziņotu, ka rats ir gatavs.

Meistars noteica nākamo trešdienu par rata pacelšanas dienu. Tagad viņam būtu pieklājies aizsūtīt ziņu visiem apkārtnes melderiem un uzaicināt viņus kopā ar saviem palīgiem ciemos, kā to liek paraža. Taču Kozelbruhas dzirnavnieks šādas paražas neturēja īpašā cieņā, viņš varēja iztikt bez kaimiņu dzirnavniekiem un tikai noteica:

-   Kam mums vajadzīgi sveši ļaudis dzirnavās? Ratu mēs pacelsim arī paši.

Staško, Krabatam un Kito līdz trešdienai darāmā vēl bija liku likām. Apkārt vecajam ūdensratam un teknei bija jāuzceļ stingras baļķu sastatnes; zēnu uzdevums bija rūpēties par virvēm, vinčām un trīšiem; vajadzēja sagatavot arī nesamos kokus, skrituļus, bomjus un citas ceļamās ierīces.

Otrdienas vakarā melderzeļļi apvija jaunā rata spieķus ar lapu vītnēm, un nobeigumā Staško vēl iesprauda dažas puķes. Viņš bija lepns par savu darbu un neslēpa to arī no pārējiem.

Trešdienas rītā Juro brokastīs cienāja viņus ar speķa pīrāgiem.

-     Es domāju: pēc labām brokastīm būs lielāks darba spars, 'lapēc ēdiet pilnu vēderu bet nepārēdieties!

Pēc brokastīm puiši gāja uz darba laukumu, kur viņus jau gaidīja meistars. Paklausot Staško komandām, viņi tagad stūma nesamos kokus cauri ratapakšai, pa trim rumbas vienā pusē un otrā.

-   Vai kārtībā? Staško uzsauca.

-   Kārtībā! atbildēja dzirnavnieks un puiši.

-   Nu tad uz labu izdošanos! Celiet un aiziet!

Viņi stiepa ratu ar nesamajiem kokiem uz dzirnavu bedri un nolika to zemē, blakus baļķu sastatnēm zālē.

-    Lēnām! Staško rīkoja. Pavisam lēnām, lai neizļurkājas savienojumu vietas!

Mihals un Mertens uzkāpa uz sastatnēm, ar vinčas un virves palīdzību pacēla dzirnavu vārpstu un pakarināja to uz kāda šķērsbaļķa. Tagad zēni varēja ar stieņiem un bomjiem nostumt dzirnavu ratu no vārpstas priekšējā gala, izcelt no teknes un aiznest prom.

Jaunais rats tika uzsliets stāvus, pienests pie teknes un stāvus nolaists zemē, tik tālu, līdz rumba bija vienādā līmenī ar dzirnavu vārpstu. Tagad vajadzēja rata rumbu uzstumt uz vārpstas. Staško svīda no uztraukuma. Viņš bija nokāpis lejā teknē kopā ar Andrušu; no turienes viņš deva savas komandas.

-     Kreiso pusi mazliet zemāk un tad lēnām uz priekšu… Tagad palaidiet par plaukstas tiesu dziļāk… Un uzmanieties, ka nesagāžas uz sāniem!

Līdz šim viss bija ritējis gludi tad Andrušs sasita plaukstas virs galvas un sāka lamāties.

-        Skaties! viņš uzsauca Staško. Kāda aplamība ir pastrādāta! Viņš norādīja uz rumbas caurumu. Labi, ja tu varēsi tajā iebāzt slotaskātu, bet dzirnavu vārpstu jau nu nekad!

Staško izbijās, viņam piesarka ausis. Viņš taču visu bija rūpīgi un precīzi nomērījis bet tik un tā rumbas caurums tagad bija iznācis par mazu: tik mazs, ka pat Juro pēc acumēra vien būtu to manījis.

-   Nesaprotu… nudien… nesaprotu… Staško murmināja.

-  Ne? Andrušs vaicāja.

-   Nē, Staško atbildēja.

-  Es gan, Andrušs, zobgalīgi smīnēdams, sacīja.

Pārējie sen bija ievērojuši, ka viņš to vien dara kā dzen velnu ar Staško. Tagad viņš uzšķīla gaisā knipjus un vienā mirklī viss bija kārtībā: rumbas caurums bija īstajā lielumā, un, kad viņi uzbīdīja ratu uz vārpstas, tas derēja mats matā.

Staško neņēma ļaunā Andruša joku; viņš bija priecīgs, ka rata pacelšanas smagākā daļa ir garām. Atlikušais darbs bija bērnu spēle. Viņi nolaida dzirnavu vārpstu atpakaļ vietā un noņēma virves. Tad rats tika uz vārpstas saķīlēts un sastiprināts ar tapām. Vēl dažas roku kustības, vēl daži klaudzieni un gatavs!

Dzirnavnieks bija palīdzējis rata celšanas brīdī tāpat kā visi citi. Tagad viņš uzkāpa uz baļķu sastatnēm, un Juro atnesa viņam vīnu. Stāvēdams tieši virs teknes, meistars saskaloja kausu. Tad viņš iedzēra uz palīgu veselību, bet atlikumu izlēja uz vainagiem apvīto ratu lejā.

-  Vispirms vīnu tad ūdeni! viņš uzsauca. Laižam vaļā!

Hanco pacēla slūžas, un, skanot melderzeļļu gavilēm, jaunais

dzirnavu rats sāka griezties.

Paveikuši darbu, melderzeļļi iznesa no saimes istabas garo galdu un solus uz laukuma dzirnavu priekšā, un Liško ar Vitko palīdzību atstiepa meistara atzveltnes krēslu, to viņi novietoja galda galā. Tad puiši nomazgājās dzirnavu dīķī, un, kamēr viņi uzcirtās, uzvilka tīrus kreklus un tīrus virsvalkus, Juro veica pēdējos sagatavošanas darbus goda maltītei.

Rata pacelšanas svētkos bija cepetis un vīns. Viņi dzīroja zem klajām debesīm līdz vēlam vakaram. Meistars bija runīgs un lieliskā garastāvoklī. Viņš uzslavēja Staško un viņa palīgus par darbu un atrada pat laipnu vārdu, ko pateikt muļķa Juro: cepetis esot lielisks, un vīns dodot īstu atspirdzinājumu. Viņš dziedāja kopā ar puišiem, dzina jokus, aicināja viņus iedzert un pats dzēra visvairāk.

-  Esiet jautri! viņš sauca. Esiet jautri, zēni! Gluži vai skaudība pārņem, jūs redzot, jūs nemaz nezināt, cik jums ir labi!

-   Mums? Andrušs jautāja, satverdams savu galvu. Paklausieties tikai, brāļi un darbabiedri, meistars mūs apskauž!

-   Tāpēc ka jūs esat jauni.

Meistars bija kļuvis nopietns, bet nepalika tāds ilgi; viņš sāka stāstīt par laiku, kad pats vēl bijis melderzellis, aptuveni Krabata vecumā.

-  Man toreiz bija labs draugs, kā jūs zināt, viņu sauca Jirko. Mēs abi mācījāmies kopā Komeravas dzirnavās. Tad mēs divatā devāmies prom, ceļojumā, krustu šķērsu cauri Lauzicai un tālāk uz Silēziju un pāri uz Bohēmiju. Ja nonācām pie kāda meldera, mēs vienmēr vaicājām, vai neatrastos darbs mums abiem, jo pa vienam mēs, Jirko un es, nemaz nebūtu ķērušies klāt. Kopā bija labāk un priecīgāk. Jirko vienmēr rūpējās par jautrību. Un strādāt viņš spēja par trim, ja bija nepieciešams. Un meitenes skrēja mums pakaļ, tam jūs neticēsiet!

Meistars bija aizrāvies ar stāstīšanu. Brīdi pa brīdim viņš pieklusa, lai iedzertu, tad uzņēma pavedienu un stāstīja tālāk: kā Jirko un viņš kādu dienu bija nonākuši melnajā skolā, kā viņi septiņos gados iemācījušies buršanu un pēc mācību laika beigām sākuši no jauna klejot.

Reiz, meistars stāstīja, mēs kalpojām dzirnavās netālu no Kozvigas, tur kādu dienu iemaldījās kūrfirsts ar medniekiem, viņi atpūtās pļavā aiz dzirnavu dīķa koku ēnā.

Mēs, melderzeļļi, arī Jirko un es, stāvējām aiz krūmiem un vērojām, kā viņi dzīro. Divi kalpi bija izklājuši zālē galdautu, pie tā tagad bija apmeties kūrfirsts ar saviem medību viesiem un ēda no sudraba šķīvjiem, kurus kalpotāji cēla priekšā; tur bija paipalas pastēte ar trifelēm un medījumi, trīs šķirnes vīna un saldajā ēdienā cukuroti sausiņi, viss ar nastu zirgiem atvests līdzi lielos grozos.

Kad nu kūrfirsts arī viņš toreiz vēl bija jauns vīrs ar savām dāmām un kungiem ir azaidu ieturējuši, viņš par zīmi, ka ir paēdis, un apmierināts, skaļi atraugājas. Tad viņš teic, ka maltīte svaigā gaisā bijusi lieliska un viņam tagad esot spēks kaulos kā divpadsmit vēršiem. Un, ieraudzījis mūs, zēnus, stāvam un blenžam aiz krūmiem, viņš uzkliedz mums, lai kāds atnes pakavu, bet ātri, citādi viņš pārsprāgšot no spēka!

Nu, mēs taču zinājām, ka kūrfirsts droši vien gribēs pārlauzt ar rokām pakavu kriks, krāks vidū pušu. Tāpēc arī viņam tas vajadzīgs, un Jirko aizskrēja uz dzirnavām un atnesa vienu no stalla.

> 5

"Te būs, Jūsu Gaišība!"

Kūrfirsts satvēra pakavu aiz abiem galiem. Mednieku palīgi, kas, izvietojušies kopā ar zirgiem un suņiem, dzīroja mazliet tālāk, jau bija pielēkuši kājās, viņi jau lika ragus pie izstieptajām lūpām, un mirklī, kad kūrfirsts pārlauza pakavu, viņi sāka taurēt pilnām plaušām, vaigiem piepūstiem kā ērģeļu plēšām. Skanot ragiem, kūrfirsts tur abas pakava puses gaisā un rāda visriņķī. Tad viņš jautā medību viesiem, vai kāds no viņiem ir spējīgs izdarīt tāpat kā viņš.

Visi to noliedz, tikai mūsu Jirko atkal dīda nelabais. Viņš iznāk kūrfirsta priekšā un apgalvo:

"Es, ja atļausiet, spēju vēl ko vairāk es savienošu abas pakava daļas atkal kopā."

"To jau spēj kurš katrs kalējs," kūrfirsts saka.

"Ar plēšām un kalēja uguni," Jirko piekrīt, "bet grūtāk ar plikām rokām!"

Viņš negaida, ko atbildēs kūrfirsts. Viņš vienkārši atņem viņam pakava abas daļas, tad pieliek lūzuma vietas vienu pie otras un noskaita buramvārdus.

"Jūsu Žēlastībai par godu!" viņš saka.

Kūrfirsts izrauj zēnam pakavu no rokām, aplūko to no visām pusēm: pakavs ir vesels, kā no viena gabala.

"Ak, ko nu!" kūrfirsts noņurd. "Lai viņš nedomā mums iestāstīt, ka tas turēsies kopā!"

Viņš grib otro reizi pārlauzt pakavu, tas jau nebūs grūti, viņš domā. Bet šoreiz gan viņš kļūdījās! Kūrfirsts lauž un lauž pakavu, tā ka asinsvadi pietūkst uz kakla resni kā pirksti. Sviedri tek no pieres, acis tūliņ, tūliņ izsprāgs no dobuļiem. Sākumā viņa seja piesarkst kā tītaram, tad pārvēršas vijolīšu krāsā un visbeidzot kļūst tumši zila. Viņa lūpas ir baltas no piepūles, baltas un šauras kā divas krīta svītras.

Tad pēkšņi kūrfirsta kungs izlaiž pakavu no rokām. Tagad viņš aiz dusmām ir dzeltens kā cidonija.

"Zirgus!" kūrfirsts pavēl. "Mēs jājam prom!"

Ar pūlēm viņš spēja ierausties seglos, tik vārga uz kājām bija kļuvusi labdzimtība. Un kopš tās reizes kūrfirsts meta lielu līkumu apkārt Kozvigas dzirnavām.

Meistars dzēra, un meistars stāstīja: par saviem puiša gadiem un par Jirko, vispirmām kārtām par viņu. Pēdīgi Mihals pavaicāja, kas tad noticis beigās ar šo Jirko; bija vēls, debesīs uzradušās zvaigznes, un aiz zirgu staļļa jumta čukura jau lēca mēness.

Ar Jirko? Meistars abām rokām satvēra vīna kausu. Es viņu nogalināju.

Zēni pielēca no soliem kājās.

-   Jā, meistars atkārtoja. Es viņu nogalināju, un kādu dienu es jums izstāstīšu, kāpēc tas notika. Bet tagad es esmu pārāk izslāpis, tāpēc šurp vīnu, šurp vīnu!

Meistars dzēra un dzēra, neteikdams vairs ne vārda, līdz atkrita savā atzveltnes krēslā stīvs kā mironis.

Melderzeļļiem sametās bail, viņu uzlūkojot. Viņi nespēja ienest meistaru mājā, tāpēc atstāja laukā sēžam, līdz viņš pats nākamajā rītā pamodās un aizvilkās uz gultu.

19 Gaiļ u cī ņa

Reizēm gadījās tā, ka Kozelbruhas dzirnavās iegriezās apkārtklejojoši melderzeļļi, un viņiem, pēc senas paražas, bija pilnas tiesības lūgt melderim ceļamaizi un pajumti. Taču pie meistara šādiem ceļotājiem neveicās; kaut arī viņa pienākums būtu ceļojošiem zeļļiem dot ēdienu vienai dienai un patvērumu naktij, viņš neturējās pie šīs cunftes tradīcijas un patrieca viņus ar izsmejošām runām. Viņš negribot ielaisties ar dienaszagļiem un klejojošiem diedelniekiem, tādiem salašņām viņam neesot ne maizes kastē, ne putras podā: lai viņi pazūdot uz līdzenas vietas un lasoties pie joda, citādi viņš ar suņiem aizrīdīšot viņus līdz Svarckolmai.

Parasti ar to pietika, lai atbrīvotos no klejotājiem. Taču, ja kāds iepīkstējās pretī, melderis prata radīt viņā pēkšņu sajūtu, it kā viņu vajātu suņi, tad nu nelūgtais viesis sāka mežonīgi vicināt ceļa spieķi un kliegdams ņēma kājas pār pleciem.

-   Mums te nav vajadzīgi nekādi okšķeri, meistars mēdza sacīt, un nekam nederīgi rīmas arī ne.

Tas notika vasaras vidū, kādā tveicīgā, smacīgā dienā. Miglas plīvurs pārklāja Kozelbruhu, gaiss bija tik spiedīgs, ka trūka elpas. No dzirnavu bedres cēlās asa aļģu un puvuma smaka: drīz būs negaiss.

Krabats pēc pusdienām bija ērti iekārtojies kārklu krūmu ēnā. Rokas sakrustojis aiz pakauša, viņš gulēja uz muguras zālē un zelēja kādu stiebru. Zēns bija gurdens un miegains, acis lipa ciet.

Snauzdams viņš izdzirdēja kādu nākam pa ceļu un svilpojam. Kad Krabats atvēra acis, ceļinieks jau stāvēja viņam pretī.

Svešinieks bija garš un kalsnējs, ne vairs gluži jauns vīrs ar čigāniski tumšu ādas krāsu, galvā viņam bija augsta, savādi smaila platmale un kreisajā auss ļipiņā šaurs zelta gredzentiņš. Citādi viņš bija ģērbies tāpat kā visi klejojoši melderzeļļi platās linu biksēs, rokas cirvīti aiz jostas, ceļa saini siksnā pār kreiso plecu.

-   Sveiciens, brāl! viņš uzsauca.

-    Sveiciens, Krabats žāvādamies atņēma. No kurienes uz kurieni iedams?

-    No turienes uz turieni, svešinieks sacīja. Aizved mani pie sava meldera!

-    Viņš sēž meistara istabā, Krabats laiski atbildēja. Tagad pa kreisi uz dzirnavām un gaiteņa galā būs durvis: tās nevar nepamanīt.

Svešinieks uzlūkoja Krabatu, zobgalīgi smaidīdams.

-   Dari, ko es lieku, brāl, un aizved mani pie viņa!

Krabats juta, ka no svešinieka izstaro varens spēks. Tas spieda

zēnu piecelties un parādīt ceļu, kā svešinieks bija vēlējis.

Meistars sēdēja savā istabā galda galā. Negribīgi viņš pacēla skatienu, kad Krabats ieveda vīru istabā; taču vairāk uzmanības viņš viesim nedomāja veltīt.

-     Laba diena! viesis uzsauca, platmali paceldams. Es sveicinu tevi, meistar, un lūdzu, pēc cunftes paražas, ceļamaizi un naktsmītni vienai naktij!

Meistars ar savām parastajām runām parādīja viņam durvis, taču svešinieks nelikās dzirdējis.

-   To joku ar suņiem tu vari man neteikt, viņš sacīja, es zinu, ka tev nav suņu. Tu taču atļausi?

Un viņš bez ceremonijām apsēdās uz krēsla, kas stāvēja galda otrā galā. Krabats neko vairs nesaprata. Kā meistars spēj to paciest! Viņam taču vajadzēja pielēkt kājās un aiztriekt svešinieku prom, kaut vai ar rungu padzīt… kāpēc viņš to nedarīja?

Nepārmīdami ne vārda, abi vīri sēdēja pretim un blenza viens uz otru pāri galdam naida pilni, it kā gribēdami kuru katru mirkli ar nazi mesties otram pie rīkles.

Laukā nodunēja pirmais pērkona grāviens: dobja rīboņa tālumā, tik tikko vēl sadzirdama.

Pa durvīm ienāca Hanco, tad Mihals, tad Mertens. Melderzeļļi cits pēc cita nāca meistara istabā, līdz bija sapulcējušies visi. Kā viņi vēlāk stāstīja, viņiem pēkšņi bija radusies nepieciešamība sameklēt meistaru, gluži nejauši tā bija katru sagrābusi un atvedusi šurp.

Negaiss tuvojās, kāda vēja brāzma nograbināja rūti, nozibsnīja zibens. Svešinieks savilka smailas lūpas un uzspļāva uz galda. Vietā, kur viņš bija uzspļāvis, parādījās sarkana pele.

-   Tagad, melder, spļauj tu pretī, ja vari!

Meistars nospļāva uz galda melnu peli, tā bija ar vienu aci tāpat kā viņš pats. Peles skrēja žiglām ķepiņām viena otrai riņķī, cenzdamās ickosties viena otrai astē: sarkanā melnajai melnā sarkanajai. Melnā teju, teju būtu iecirtuši sarkanās astē zobus, kad svešais puisis uzšķīla gaisā knipi.

Tur, kur bija tupējusi sarkanā pele, tagad tupēja sarkans runcis, sagatavojies lēcienam. Acumirklī arī melnā pele pārvērtās par runci melnu un ar vienu aci. Izlaiduši nagus, abi šņākdami metās viens otram virsū.

Cirtiens ar ķepu, kodiens un cirtiens ar ķepu!

Sarkanais runcis bija uzglūnējis melnā runča acij. Spiegdams tas metās uzbrukumā. Daudz netrūka, un acs būtu pagalam.

Šoreiz meistars bija tas, kas uzšķīla knipi. Un pēkšņi melnā runča vietā uzradās melns gailis. Spārnus vicinādams, ar knābi un nagiem nikni cirzdams uz visām pusēm, viņš uzbruka tā, ka sarkanais runcis pārbijies atkāpās taču ne tālu, jo tagad knipi uzšķīla melderzellis.

Divi gaiļi viens melns, otrs sarkans pietūkušu seksti un izspūrušām spalvām stāvēja uz galda viens otram pretī.

Laukā plosījās negaiss, meldera palīgi nepiegrieza tam vērību. Gaiļi iekarsa mežonīgā cīņā. Pēkšņi uzspurgdami gaisā, tie atsitās viens pret otru. Kā krusa bira cirtieni ar knābjiem un piešiem pār abiem karotājiem, ar spārniem viņi aizstāvējās tā, ka spalvas putēja, viņi ķērca un spiedza.

Beidzot sarkanajam gailim izdevās uzlēkt uz melnā gaiļa muguras. Krampjaini ieķēries pretinieka spalvās, tas nežēlīgi plūkāja to un aklās dusmās cirta tam ar knābi, līdz melnais sāka mukt.

Sarkanais gailis dzenāja melno pa dzirnavām, tad trieca uz Kozelbruhu.

Uzplaiksnīja pēdējais varenais zibens, pēc tam kā tūkstoš bungas nogranda pērkons, un tas arī viss miers šai reizei, tikai aiz loga vēl grabināja lietus.

-   Tu esi zaudējis divkauju, melder, svešais puisis sacīja. Tagad labi žigli es esmu izsalcis nes man ko ēdamu un neaizmirsti vīnu!

Meistars krīta bālu seju piecēlās no krēsla. Pats savām rokām viņš uzlika svešajam ceļiniekam galdā maizi un šķiņķi, kūpinātu gaļu un sieru, gurķus un sīpolus etiķī, lād viņš uznesa no pagraba kausu sarkanvīna.

-  Pārāk skābs, svešinieks aizrādīja, nogaršojis dziru. Atnes man no mazā trauka, kas stāv dziļajā stūrī pa labi! Tu esi to noglabājis īpašiem gadījumiem — šis ir īpašs gadījums.

Meistars, zobus griezdams, pakļāvās pavēlei. Viņš bija divkauju zaudējis, viņam vajadzēja klausīt.

Svešinieks mierīgi notiesāja maltīti, meistars un zeļļi tikai skatījās vien. Puiši stāvēja kā iesakņojušies savās vietās un nevarēja novērst ne acu no viņa. Beidzot svešinieks pastūma šķīvi prom, noslaucīja piedurknē lūpas un sacīja:

-  Ak, tas bija garšīgi un pietika arī… Uz veselību, brāļi! Viņš pacēla kausu un izdzēra uz zeļļu veselību. Bet tu, viņš uzsauca meistaram, turpmāk skaties uzmanīgāk, pirms tu kādam svešiniekam parādi durvis, to tev saku es, Platmalnieks!

To teicis, viņš piecēlās, paņēma savu cirvīti, ceļa saini un aizgāja no dzirnavām. Krabats un pārējie zeļļi drūzmēdamies sekoja viņam, atstādami meistaru vienu.

Laukā negaiss bija pierimis, saule spīdēja pār kūpošo Kozelbruhu, gaiss likās svaigs kā akas ūdens.

Platmalnieks neatskatījies gāja savu ceļu. Viņš devās šķērsām pāri slapjajām pļavām uz mežu, it kā nekas nebūtu noticis. Tikai dažreiz saulē iemirdzējās viņa auss gredzentiņš.

-   Vai es jums neteicu? Andrušs sacīja. Kam iznāk darīšana ar Platmalnieku, tas pazīst viņu tikai pēc tam, tomēr labāk būtu bijis, ja to pamanītu uzreiz…

Trīs dienas un trīs naktis meistars pavadīja, ieslēdzies Melnajā istabā. Melderzeļļi staigāja pa māju uz pirkstgaliem. Viņi bija savām acīm vērojuši, kā Platmalnieks pieveic meistaru burvju kaujā; varēja paredzēt, ka viņus gaida grūti laiki.

Ceturtās dienas vakarā šis paredzējums piepildījās. Meistars uzradās saimes istabā vakariņu laikā un aizrāva visus divpadsmit prom no bļodām. Pie darba! Viņš laikam bija dzēris, pret vēju to varēja sajust. Viņš stāvēja iekritušiem vaigiem, bāls kā nāve, bārdas rugājiem noaugušu seju.

Vēl jūs neesat maltuvē, cik ilgi man vajadzēs jūs skubināt? Aiziet, darbiniet dzirnavas, beriet graudus! Mēs malsim visos gaņģos un sargieties man kāds slaistīties!

Augu nakti puišiem vajadzēja rauties melnās miesās pa dzirnavām. Meistars viņus nežēlīgi nostrādināja. Kliegdams un lamādamies viņš dzenāja viņus, lādēja, draudēja sodīt un neļāva viņiem ne atjēgties. Visas nakts laikā nebija neviena atelpas brīža, ne mirkļa atpūtai.

Kad beidzot ausa rīts, puiši bija tā pārguruši, ka krita vai no kājām. Kakli smeldza kā ar rungām sadauzīti, trūka elpas. Meistars sūtīja viņus uz lāviņām atpūsties.

Pa dienu viņš lika puišus mierā, bet vakarā viss sākās no gala. Un tā katru nakti. Tiklīdz satumsa, meistars trieca melderzeļļus uz maltuvi, un viņiem aplamātiem, izsmietiem un nodzītiem vajadzēja svīst līdz jaunās dienas rīta ausmai.

Vienīgi naktīs no piektdienas uz sestdienu nevajadzēja strādāt, jo mācības piektdienas vakarā joprojām turpinājās. Tikai zēni bija tik ļoti noguruši, ka, tupēdami uz laktas kraukļa izskatā, to vien darīja kā centās neaizmigt; un tomēr dažs labs no pārguruma aizsnaudās.

Meistars nedusmojās. Ko un cik daudz viņi iemācījās tā bija viņu darīšana. Tikai reiz, kad Vitko miegā novēlās no laktas, viņš nespēja novaldīties, viņu nenopulgojis.

No visiem zēniem vissmagāk klājās Vitko, jo viņš vēl auga. Nakts darbs viņu novārdzināja visvairāk. Mihals un Mertens gan mēģināja uzņemties rūpes par zēnu; arī Hanco, Krabats un Staško viņam piepalīdzēja, kur vien tas bija iespējams, taču meistars bija visur, un viņa vienīgās acs skatienam ļoti maz kas paslīdēja garām.

Platmalnieks nekad vairs netika pieminēts. Un tomēr zēni zināja, ka meistars soda viņus par to, ka viņi bijuši liecinieki viņa sakāvei.

Ta tas turpinājās sešas nedēļas, līdz pirmajai jauna mēness naktij septembrī. Kā vienmēr, atbrauca svešinieks ar gaiļa spalvu, puiši ķērās pie darba, bet meistars uzrausās uz kučiera bukas. Viņš satvēra pātagu un plīkšķināja to.

Palīgi klusēdami skrēja ar maisiem no ratiem uz maltuvi, izbēra to saturu Mirušā gaņģa piltuvē un steidzās atpakaļ pie kulbas. Viss notika tāpat kā parasti jauna mēness naktīs, ar mazliet lielākām grūtībām, protams, un vēlāk, ap diviem naktī, nolūza Vitko. Uzkrāvis mugurā vienu no pēdējiem maisiem, viņš sāka streipuļot un pusceļā starp ratiem un maltuvi sabruka. Elsdams viņš gulēja zālē, ar seju pret zemi. Mihals pagrieza viņu uz muguras, atrāva viņam vaļā kreklu.

-   Heidā! Meistars bija pielēcis kājās. Ko tas nozīmē?

-   Un tu vēl jautā? Mihals, izsliedamies kājās, pārtrauca klusēšanu, kāda bija ierasta jauna mēness naktīs. Sešas nedēļas no vietas tu mums liki katru nakti rauties kā lai zēns to iztur?

-  Klusē! meistars iebrēcās. Viņš uzšāva Mihalam ar pātagu tā, ka tās gals apvijās viņam ap kaklu.

-   Lai paliek!

Pirmo reizi Krabats izdzirdēja svešinieku runājam. Balss bija vienlaikus dedzinoša kā kvēlojošas ogles un stindzinoša kā ledus. Viņš sajuta, kā spējš aukstums pārskrien viņam pār muguru, un tajā pašā laikā viņam šķita, ka spožas liesmu mēles snaikstītos viņam apkārt.

Svešinieks ar gaiļa spalvu pamāja Mihalam, lai viņš aizvāc Vitko; tad viņš atņēma meistaram pātagu un izgrūda viņu no ratiem.

Mihals aiznesa zēnu uz istabu un nolika gulēt, tagad, nakts atlikušo daļu, meistaram vajadzēja strādāt kopā ar zēniem kā citkārt vienīgi starp Jaungadu un Lieldienām un melderzeļļi par to tikai priecājās.

20 Rindas galā

Sākot ar nākamo dienu, zēniem bija miers. Tikai svītra Mihalam ap kaklu vēl atgādināja, ka meistars nedēļām ilgi bija nekrietni izturējies pret viņiem. Tagad melderzeļļi atkal drīkstēja dienas gaismā veikt savu darbu, kas nesagādāja tik daudz pūļu, un dienas beigās mest mieru. Tad viņi drīkstēja darīt to, kas patīk: spēlēt mutes harmonikas, stāstīt stāstus un grebt karotes. Viss bija kā agrāk. Tulznas no rokām nozuda, pušumi uz krūtīm un muguras drīz sadzija. Tagad viņi atkal centīgi un ar sekmēm mācījās, kad melderis piektdienas vakarā viņiem lasīja priekšā "Koraktoru", un, kad atprasīja, vienīgi Juro jaucās un putrojās bet tas jau nebija nekas jauns.

Dažas dienas pēc Miķeļiem meistars aizsūtīja Petaru un Krabatu uz Hoiersverdu pēc mucas sāls un šādiem tādiem saimniecības piederumiem. Meistars nekad neļāva zēniem iet pa vienam. Ja kaut kas bija kārtojams ārpus dzirnavām, viņš sūtīja vismaz divus kopā, un gan jau tam bija kāds iemesls vai arī priekšraksti.

Rītausmā abi aizbrauca redeļratos ar aizjūgtiem dūkaiņiem. Kozelbruha bija tīta miglā. Kad mežs palika viņiem aiz muguras, uzlēca saule, bet migla, šķiet, nozuda zemes dzīlēs.

Priekšā bija Svarckolma.

Krabats cerēja, ka satiks meiteni ar skaisto balsi. Braucot cauri ciemam, viņš skatījās uz visām pusēm, taču velti. Starp meitenēm, kas pļāpādamas stāvēja ar saviem ūdensspaiņiem pie akas ciema lejasgalā, viņas nebija un augšgalā pie akas arī ne. Un arī citur nekur viņā šajā rītā nebija manāma.

Krabats bija bēdīgs, viņš atkal pavērtos uz meiteni, bija taču pagājis ilgs laiks kopš Lieldienu nakts.

"Varbūt man laimēsies pēcpusdienā, kad mēs brauksim atpakaļ?" viņš domāja. Droši vien būtu prātīgāk, ja nelolotu liekas cerības: vēlāk izpaliktu vilšanās.

Pēcpusdienā, kad abi melderzelli ar sāls mucu un citiem sīkumiem brauca mājās no Hoiersverdas, Krabata vēlēšanās tomēr piepildījās. Meitene stāvēja netālu no akas ciema lejas galā, kladzinošu vistu bara ielenkta, ar salmu pinuma bļodu rokā un bārstīja vistām ēdienu.

-   Cip-cip-cip! Cip-cip-cip!

Krabats pazina viņu no pirmā acu uzmetiena. Braukdams viņai garām, viņš pamāja, it kā gluži vienaldzīgi, jo Petars taču nedrīkstēja neko manīt. Meitene ar skaisto balsi tikpat vienaldzīgi pamāja pretī, tiesa gan laipni, kā jau māj svešiniekam; taču vistas, kuras viņa baroja, bija viņai desmitreiz svarīgākas.

Vistu barā izcēlās kāds skaists, sarkanbrūns gailis, kas centīgi uzknābāja pie viņas kājām graudus: Krabats šajā mirklī viņu no sirds apskauda, un, ja vien būtu bijis iespējams, viņš bez minstināšanās būtu samainījies ar viņu vietām.

Rudens šoreiz iegadījās garš, nemīlīgs, vēss un pelēks, miglains un lietains. Melderzeļļi izmantoja nedaudzās dienas, kuras bija puslīdz sausas, lai savestu ziemai kūdru. Pārējo laiku viņi pavadīja dzirnavās, gubenī vai kūtī, labības klētī vai malkas šķūnī. Katrs bija priecīgs, ja gadījās kāds darbs, kuru veicot nevajadzēja iet laukā lietū.

Vitko kopš pavasara bija ievērojami paaudzies, taču joprojām palicis tievs.

-  Būs jāuzliek viņam ķieģelis uz galvas, Andrušs sacīja, citādi viņš izstīdzēs kā tāda maiksts! Un Staško ierosināja viņu barot kā Mārtiņu zosi, "jo puikam vajag taukus uz ribām un vairāk miesas pēcpusē, lai viņš neizskatītos pēc putnubiedēkļa".

Nupat arī Vitko uz zoda un virs augšlūpas parādījās pirmās pūkas: sarkanas kā lapsai, protams. Vitko tam visam nepiegrieza nekādu vērību, toties Krabats gan. Viņš, novērodams Vitko, redzēja, kā tas ir, kad zēns vienā gadā kļūst par trim gadiem vecāks.

Pirmais sniegs šajā gadā uzkrita Andreju naktī, tātad ļoti vēlu. Atkal dzirnavnieka palīgus Kozelbruhas dzirnavās sagrāba liels nemiers, atkal viņi kļuva nerunīgi un ķildīgi. Visniecīgākā iemesla dēļ viņi sagāja ragos, un dienas bez neviena dusmu

izvirduma kļuva nedēlu no nedēļas retākas.

> > i

Krabats atcerējās, ko pagājušajā gadā ap šo laiku bija runājis ar Tondu: vai arī šoreiz zēniem ir bail, ka vienu no viņiem gaida nāve?

Kā viņam šī doma nebija ienākusi prātā jau agrāk! Viņš taču bija redzējis Tuksnesīgo klajumu un zemo kopiņu rindu. Kopā bija septiņas vai arī astoņas kopiņas vai vēl vairāk, Krabats nebija tās skaitījis. Tagad viņš saprata zēnu bailes, tagad arī viņam kļuva baisi. Ikvienam no viņiem, varbūt vienīgi Vitko ne, šajā gadā varēja būt pienākusi rinda. Bet kuram? Un kāpēc? Krabats neiedrošinājās nevienam no zēniem to vaicāt, arī Mihalam ne.

Biežāk nekā parasti viņš izvilka Tondas nazi, atvāza to un pārbaudīja asmeni. Asmenis bija spodrs un tāds arī palika. Tātad viņam pašam, Krabatam, šķiet, briesmas nedraud bet jau rīt tas varēja mainīties.

Malkas šķūnī stāvēja sagatavots zārks. Krabats to bija uzgājis netīšām, kad dienu pirms svētvakara bija devies pēc malkas. Zārks bija pārklāts ar ratu pārsega gabalu. Krabats to droši vien nebūtu ievērojis, ja garāmiedams nebūtu atsities pret to ar stilbu.

Kas bija uztaisījis zārku? Kopš kura laika tas bija sagatavots un kam? No šī jautājuma Krabats netika vaļā. Tas nodarbināja viņu visu atlikušo dienu līdz pat brīdim, kad viņš redzēja sapni.

Krabats ir atradis malkas šķūnī zārku egles koka zārku, kas pārklāts ar ratu pārsega gabalu. Uzmanīgi viņš atver zārku un ieskatās tajā tas ir tukšs.

Tad Krabats nolemj zārku iznīcināt. Viņam šķiet neciešami, ka zārks stāv un gaida uz kādu.

Ar cirvīti Krabats ķeras pie darba. Viņš atlauž dēļus un šķeļ tos pušu no augšas līdz apakšai, cik vien sīkos gabalos iespējams. Tad zēns vēl sasmalcina tos parocīgās, mazās šķilās, viņš grib salikt tās grozā, lai aiznestu Juro.

Taču, kamēr Krabats meklē grozu klap! zārks atkal stāv kā stāvējis, sveiks un vesels.

Krabats metas ar cirvi tam otrreiz virsū un sašķaida to sīkmalkā. Taču, tiklīdz viņš ir ticis galā, atkal klap! un zārks ir vesels.

Tagad zēns, ne pa jokam noskaities, mēģina trešo reizi. Viņš cērt un cērt, ka skaidas vien lec, līdz viss ir samalts sīksīku skaidu kaudzē, bet ko tas līdz? Klap! zārks atkal uzrodas bez nevienas plaisas un skrambas: tas gaida to, kurš tam nolemts.

Krabats, šausmu sagrābts, grib skriet uz Kozelbruhu. Laukā ir necaurredzams putenis. Krabats nezina, vai skrien uz pareizo pusi. Turklāt zēnam bail, ka zārks varētu dzīties viņam pakaļ. Pēc laiciņa viņš apstājas un klausās, kas notiek aiz muguras.

Viņš baidās, ka nesadzird koka kāju dipoņu vai kādu citu dobju dārdoņu, taču nekā… Toties dažus soļus priekšā kaut kas čirkst un birst kā smiltis, kurās kāds rokas, kā sasalušas smiltis.

Krabats iet pretī šim troksnim, viņš nonāk pie Tuksnesīgā klajuma. Sniegputenī zēns saskata kādu tēlu, kas rok bedri ar kapli un lāpstu pakalniņu rindas augšējā galā, tuvu pie meža malas tur, kur viņš vasarā bija ļāvis nokrist zemē liekajai dzeguzenei. Krabatam šķiet, ka viņš pazīst tēlu. Viņš zina, ka tas ir viens no melderzeļļiem, kurš, to viņš nespēj putenī noteikt.

"Hei!" viņš grib uzsaukt. "Kas tu esi?"

Balss atsaka, Krabats nespēj izdvest ne skaņas. Un viņš arī nespēj paiet ne soli tālāk. Viņš stāv, kur stāvējis. Kājas ir piesalušas pie zemes, viņš nejaudā tās izkustināt no vietas.

"Sasodīts!" zēns domā. "Vai es būtu paralizēts?… Man jāpasper daži soli… man jāpasper… man jāpasper… "

Viņš nosvīst, viņš saņem pēdējos spēkus. Kājas neklausa. Krabats var darīt, ko vien grib: viņš ir kā pielipis pie zemes. Sniegs snieg… un snieg… un pamazām zēns apsnieg…

Krabats pamodās, nosvīdis slapjš. Viņš nosvieda segu malā, norāva kūpošo kreklu no miesas, tad piegāja pie bēniņu loga un paskatījās laukā.

Bija uzausis Ziemassvētku rīts, svētajā naktī bija snidzis un viņš ieraudzīja svaigas pēdas, kas ved uz Kozelbruhu.

Kad Krabats gāja uz aku, lai nomazgātos, pretī nāca Mihals ar kapli un lāpstu. Viņš nāca salīcis, kājas vilkdams, bālu seju. Kad Krabats gribēja uzrunāt viņu, viņš noraidoši atmeta ar roku. Melderzeļļi saprata viens otru, nepārmijuši ne vārdiņa.

Kopš tā brīža Mihals bija pārvērties. Viņš noslēdzās no Krabata un visiem pārējiem, pat no Mertena. It kā starp viņu un citiem būtu izveidojusies siena, it kā viņš jau būtu tālu prom.

Tā pienāca Vecgada vakars.

Meistars kopš paša rīta bija pazudis un nerādījās visu dienu. Iestājās nakts, dzirnavnieka palīgi gāja gulēt.

Krabats, kaut arī bija nolēmis palikt nomodā, iemiga tāpat kā pārējie. Ap pusnakti viņš pamodās un sāka klausīties.

Dobja dārdoņa mājā. Tad kliedziens… un klusums.

Mertens, lācis ar platajiem pleciem, sāka raudāt kā bērns.

Krabats uzvilka sev segu pār ausīm, iecirta pirkstus salmu maišelī un gribēja būt miris.

Jaungada rītā viņi atrada Mihalu. Viņš gulēja miltu kambarī uz grīdas, sveramā līksts bija nokritusi no griestiem un pārlauzusi viņam sprandu. Zēni uzlika viņu uz kāda dēļa un ienesa saimes istabā, tur viņi atvadījās no drauga.

Juro apkopa viņu, novilka viņam drēbes, apmazgāja un noguldīja viņu egles koka zārkā, palikdams salmu saišķi pagalvī. Pēcpusdienā melderzeļļi aiznesa viņu uz Tuksnesīgo klajumu. Viņi ielaida zārku bedrē uzkalniņu rindas augšējā galā, tuvu pie meža malas.

Melderzeļļi steidzīgi apraka viņu un neuzkavējās pie kapa ne mirkli ilgāk, kā tas nepieciešams. Vienīgi Mertens palika iepakaļ.

20 Mor u kēnins

r f

Meistars turpmākajās dienās nerādījās, un dzirnavas šajā laikā nedarbojās. Melderzeļļi slaistījās pa lāviņām, tupēja pie siltas krāsns. Vai zellis, kuru sauca par Mihalu, Kozelbruhas dzirnavās vispār kādreiz ir bijis? Pat Mertens viņu nepieminēja, no agra rīta līdz vēlam vakaram viņš sēdēja un klusēja. Tikai vienu vienīgu reizi, Jaungada dienas vakarā, kad Juro bija atnesis nelaiķa drēbes un nolicis vientuļās gultas kājgalī, viņš bija pamodies no sastinguma. Mertens bija aizskrējis uz gubeni un, ieracies sienā, palicis tur līdz nākamajam rītam. Kopš tās reizes viņš izturējās pilnīgi vienaldzīgi, neko neredzēja un nedzirdēja, neko nesacīja un nedarīja tikai sēdēja un sēdēja.

Krabata domas šajās dienās pastāvīgi riņķoja ap to pašu mokošo jautājumu. Likās skaidrs kā diena Tondas un Mihala nāve nav nejaušība, turklāt abi aizgāja bojā Vecgada naktī. Kas tā bija par spēli, kas tika spēlēta, kas to spēlēja un pēc kādiem noteikumiem?

Melderis palika ārpus mājas līdz Trijkungu dienas priekšvakaram. Tieši tobrīd, kad Vitko gribēja nopūst sveci, atvērās bēniņu durvis. Uz sliekšņa parādījās meistars bālu, kā ar kaļķi nokrāsotu seju. To, ka trūkst Mihala, viņš, šķiet, nemanīja.

Ķerieties pie darba! meistars pavēlēja, tad pagriezās riņķī un visu atlikušo nakts daļu vairs nerādījās.

Puiši naski apģērbās un steidzās lejā pa kāpnēm. Petars un Staško skrēja uz dzirnavu dīķi atvērt slūžas. Pārējie klupdami

un krizdami metās maltuvē, iebēra graudus un iedarbināja dzirnavas. Klabēdamas un grabēdamas tās sāka griezties, puišiem kļuva vieglāk ap sirdi.

"Dzirnavas atkal maļ!" Krabats nodomāja. "Laiks rit tālāk…"

Ap pusnakti melderzeļļi bija tikuši ar darbu galā. Ieiedami guļamistabā, viņi redzēja, ka uz lāviņas, kas bija piederējusi Mihalam, kāds guļ: aptuveni četrpadsmit gadus vecs zēns, ļoti maziņš savam vecumam to viņi ievēroja un šim knēvelim bija melna seja, taču sarkanas ausis. Puiši, ziņkārības tirdīti, viņu ielenca, un Krabats, kurš nesa lukturi, pavērsa staru uz viņu. Tad mazais pamodās un, ieraudzījis pie savas guļvietas vienpadsmit spokus, sastinga bailēs. Krabatam šķita, ka viņš pazīst zēnu, tikai kur viņš to būtu redzējis?

-        No mums tev nav jābaidās, viņš uzrunāja puišeli. Mēs šeit esam melderzeļļi. Kā tevi sauc?

-   Lobošs. Un tevi?

-   Es esmu Krabats. Un šis te…

Knēvelis ar melno seju pārtrauca viņu.

-        Krabats?… Es kādreiz pazinu kādu puisi, kuru sauca Krabats… ,

-Bet?

-  Tam vajadzētu būt jaunākam.

Tagad Krabatam atausa gaisma.

-        Tad tu esi mazais Lobošs no Mokenes ciema! viņš iesaucās. Un melns tu esi tāpēc, ka tēloji moru ķēniņu.

-Jā, Lobošs sacīja, šodien pēdējo reizi… Jo tagad es esmu šeit dzirnavās māceklis.

To viņš pateica lepnuma pilns, un melderzeļļi tobrīd atcerējās sevi.

Nākamajā rītā kad Lobošs ieradās dzirnavās, viņam mugurā bija Mihala drēbes. Puišelis bija mēģinājis noberzt sodrējus pavisam tas viņam izdevies nebija: acu kaktiņos un ap degunu vēl bija palikuši melnumi.

-       Tas nekas! Andrušs sacīja. Kad būsi pavadījis pusi dienas miltu kambarī, tie pazudīs.

Mazais bija izsalcis, tāpēc ar skubu ķērās pie putras. Krabats, Andrušs un Staško ēda kopā ar viņu no vienas bļodas. Zeļļi brīnījās, cik daudz viņš spēj apēst.

-        Ja tu strādā kā ēd, Staško izmeta, tad mēs, pārējie, varēsim lāpīt slinkumu.

Lobošs jautājoši paskatījās uz viņu.

-   Vai man jāēd mazāk?

-        Ēd vien! Krabats teica. Gan tev vēl noderēs tavs spēks! Ja pie mums kāds staigā izbadējies, tad pats vainīgs.

Lobošs mitējās ēst, piešķieba galvu un nopētīja Krabatu piemiegtām acīm.

-  Tu varētu būt viņa lielais brālis.

-   Kura brālis?

-        Nu, tā otra Krabata brālis! Tu taču zini, ka vienu es pazinu.

-        To, kam toreiz bija balss lūzums, ko? Un kas jūs pameta Grospartvicā vienus?

-        Kā tu to zini? Lobošs apstulbis vaicāja, un tad viņš saķēra galvu. Nu skaties vien, puišelis iesaucās, kā cilvēks var maldīties! Toreiz es domāju: varbūt pusotra gada, augstākais, divus tu esi vecāks par mani…

-  Piecus, Krabats sacīja.

Šajā mirklī atvērās durvis. Ienāca meistars, melderzeļļi sarāvās.

-        Ei! viņš uzrunāja jauno mācekli. Tu pārāk daudz pļāpā iesākumam, atradinies no tā! Tad meistars uzrunāja Krabatu, Staško un Andrušu. Viņam jāēd putra, nevis jāpļāpā. Pielūkojiet, lai viņš to liek aiz auss!

Meistars izgāja no saimes istabas, aizsizdams durvis.

Lobošs pēkšņi izskatījās paēdis. Viņš nolika karoti malā, parāva plecus uz augšu un nokāra galvu.

Kad viņš pacēla acis, Krabats pamāja viņam pāri galdam, tik tikko manāmi gan taču zēns, kā šķita, bija sapratis mājienu: tagad viņš zināja, ka viņam šajās dzirnavās ir draugs.

Arī Lobošam priekšpusdienā neizdevās izvairīties no miltu kambara. Pēc brokastīm meistars pasauca viņu sev līdzi.

-    Kāpēc lai viņam būtu vieglāk nekā mums? Liško sacīja. Tas mazumiņš miltu putekļu jau nenobeigs viņu.

Krabats neko neatbildēja. Viņš atcerējās Tondu, atcerējās Mihalu. Ja viņš grib Lobošam palīdzēt, tad nedrīkst rīkoties tā, ka Liško turētu viņu aizdomās, arī sīkumos ne.

Sākumā viņš Loboša labā nespēja darīt neko. Priekšpusdienā knēvelim bija jātiek galā pašam, miltu mākonī vicinot slotu, aizķepušām skropstām, aizlipušu degunu. Tur neko nevarēja līdzēt, ar to viņam vajadzēja tikt galā, tur nekas nebija grozāms.

Krabats nevarēja vien sagaidīt brīdi, kad Juro pasauks zēnus pie galda. Kad tas notika un citi lauzās iekšā istabā, viņš aizskrēja uz miltu kambari, atrāva aizbīdni un atvēra vaļā durvis.

-  Nāc laukā pusdienas!

Lobošs tupēja vienā stūrī, pierāvis sev klāt ceļgalus un atbalstījis galvu rokās. Izdzirdējis Krabata balsi, viņš pārbīlī pielēca kājās; tad, vilkdams slotu sev nopakaļ, lēnām nāca uz durvju pusi. Lobošs norādīja ar īkšķi pār plecu atpakaļ.

-    Es nespēju to izdarīt, viņš sašļucis atzinās. Tad es pēc brīža metu mieru un apsēdos. Kā tu domā vai meistars padzīs mani no darba?

-  Viņam nebūs iemesla, Krabats sacīja.

Viņš noskaitīja buramvārdus un uzzīmēja ar kreiso roku gaisā lietuvēna zīmi. Kambarī sacēlās tādi putekļi, it kā no visām šķirbām un spraugām būtu uzpūtis vējš. Balts dūmu mākonis izskrēja laukā pa durvīm Lobošam pāri galvai uz mežu.

Miltu kambaris bija izslaucīts tīrs līdz pēdējam puteklītim. Zēnam iepletās acis.

-   Kā to dara?

Krabats palika atbildi parādā.

-  Apsoli man, viņš sacīja, ka tu to nestāstīsi nevienam cilvēkam… Un tagad iesim uz māju, Loboš, citādi atdzisīs zupa.

Vakarā, kad jaunais māceklis jau bija aizgājis gulēt, dzirnavnieks lika pasaukt uz meistara istabu Vitko un pārējos zēnus, un tā pēc dzirnavu kārtības un cunftes likuma ar Vitko notika tieši tas pats, kas pagājušā gada Trijkungu dienas vakarā bija noticis ar Krabatu. Hanco un Petars liecināja meistaram par Vitko, tad rudmatainim tika paziņots, ka viņa mācekļa laiks ir galā. Meistars pieskārās viņam ar rokas cirvīša asmeni pie pieres un pleciem.

-   Cunftes vārdā, Vitko…

Andrušs gaitenī bija sagatavojis tukšu miltu maisu, to viņi uzmauca Vitko pār galvu, tiklīdz meistars bija palaidis viņus vaļā, un aizstiepa jaunizcepto melderzelli uz maltuvi, lai izkultu.

-   Esiet žēlīgi pret viņu! Hanco brīdināja. Neaizmirstiet, cik kalsns viņš ir!

-  Kalsns vai ne, Andrušs iebilda, melderzellis nav nekāda skrodera dvēsele: viņam jābūt izturīgam! Ķerieties klāt, brāļi, mums jātiek galā ar viņu.

Melderzeļļi, kā jau bija pieņemts un ierasts, malstīja un mīcīja Vitko, taču Andrušs apturēja viņus daudz ātrāk nekā toreiz, kad kults tika Krabats.

Petars atbrīvoja Vitko no maisa, Staško uzbēra viņam miltus uz galvas, un kulšana bija galā. Tad viņi satvēra zēnu un trīs reizes uzsvieda gaisā.

Pec tam jaunajam melderzellim vajadzēja sadzert ar viņiem

uz vinu veselību.

>

-   Par tevi, brāl, uz veselībām!

-   Uz veselībām, brāl!

Vīns šajā Trijkungu dienas vakarā nebija sliktāks kā citām reizēm. Un tomēr zēni šoreiz nespēja priecāties, pie tā bija vainīgs Mertens. Klusēdams viņš augu dienu bija darījis savu darbu, klusēdams piedalījies ēdienreizēs, klusēdams stāvējis blakus, kad tika kulstīts Vitko; tagad viņš sēdēja uz kādas miltu kastes klāt neesošs un stīvs, kā akmenī pārvērties un nebija nekā nekā, kas spētu viņu izraut no šīs klusēšanas.

-        Hei! Liško uzsauca. Kur tu tāds ne cepts, ne vārīts? Un smiedamies pasniedza viņam pilnu kausu. Dzer, Merten, dzer un nerādi mums tik skābu ģīmi kā Lielajā piektdienā!

Mertens piecēlās, neteicis ne vārda, piegāja pie Liško un izsita viņam vīna kausu no rokām. Tad abi nostājās viens otram pretī, aci pret aci. Liško nosvīda, zēni aizturēja elpu.

Maltuvē iestājās klusums, kapa klusums.

Tajā brīdī gaitenī atskanēja klusi, nedroši soļi, kas lēnām tuvojās. Visi, arī Mertens un Liško, paskatījās uz durvīm un Krabats, būdams tām vistuvāk, atvēra tās.

Uz sliekšņa stāvēja Lobošs basām kājām, kreklā, ar segu uz pleciem.

-  Tas esi tu, moru ķēniņ?

-        Jā, es, Lobošs attrauca. Man bail vienam bēniņos. Vai jūs nenāksiet gulēt?

21 Kā paceļas spārnos

Ir nu gan tas Lobošs! Kopš pirmās dienas viņš visiem iepatikās. Pat Mertens izturējās pret viņu laipni, kaut ari izrādīja savu laipnību bez vārdiem ar tik tikko manāmu galvas mājienu, skatienu vai rokas kustību.

Pret pārējiem Mertens joprojām bija noslēgts. Viņš darīja savu darbu, iekļāvās dienas ritumā, nespītējās, nepretojās nevienam norādījumam vai to būtu devis meistars vai vecākais melderzellis -, taču viņš nerunāja. Ne ar vienu un nekad. Pat piektdienas vakaros, kad meistars atprasīja "Koraktoru", Mertens klusēja tāpat kā Jaungada pirmajā dienā. Meistars par to neuztraucās.

-Jūs jau zināt, viņš sacīja puišiem, ka tā ir jūsu darīšana, vai jūs nodarbojaties ar slepenajām mākslām vai ne, un, cik daudz, tas man ir vienalga!

Krabats uztraucās par Mertenu. Viņam šķita, ka vajadzētu mēģināt ar viņu runāt. Vienā no nākamajām dienām izgadījās tā, ka Krabatam kopā ar Petaru un Mertenu vajadzēja iet uz klēti pārbērt graudus. Viņi vēl nebija īsti ķērušies pie darba, kad uznāca Hanco un aizveda Petaru uz zirgu stalli.

-  Turpiniet pagaidām divatā! Tiklīdz lejā kāds būs brīvs, es uzsūtīšu augšā.

-   Labi, Krabats atteica.

Viņš nogaidīja, kamēr Hanco un Petars aiziet un aizver durvis, tad viņš atslēja savu graudu liekšķeri stūrī un, uzlikdams Mertenam roku uz pleca, sacīja:

-   Vai tu zini, ko man teica Mihals?

Mertens pagrieza pret viņu seju un pacēla acis.

-  Mirušie ir miruši, Krabats sacīja. Viņš man to teica divas reizes un otrajā reizē vēl piebilda: tas, kas mirst Kozelbruhas dzirnavās, tiek aizmirsts, it kā viņa nekad nebūtu bijis; tikai tā pārējiem ir iespējams dzīvot tālāk un tālāk jādzīvo ir.

Mertens bija mierīgi uzklausījis viņu. Tagad viņš satvēra Krabata roku, kas joprojām gulēja uz viņa pleca. Klusēdams Mertens to noņēma nost un turpināja darbu.

Krabats nezināja, ko iesākt ar Mertenu. Kā lai izturas? Tonda katrā ziņā būtu varējis dot padomu, varbūt arī Mihals. Tagad Krabats bija palicis viens, un tas nebija viegli.

Laime, ka viņam bija Lobošs!

Mazajam neklājās ne par matu labāk kā visiem citiem mācekļiem pirms viņa. Pirmo laiku dzirnavās viņš diezin vai būtu izturējis, ja Krabats nebūtu palīdzējis, un Krabats palīdzēja. Viņš prata iekārtot tā, ka laiku pa laikam abi darbā satikās ne pārāk bieži un it kā nejauši. Krabats apstājās pie viņa, pārmija dažus vārdus, uzlika zēnam roku uz pleca un deva viņam spēku: tāpat kā to bija darījis Tonda un kā viņš bija iemācījies kādā no piektdienas vakariem.

-  Tikai neliec neko manīt! viņš bija piekodinājis Lobošam.

-  Piesargies, lai meistars neko neuzzinātu un arī Liško ne, jo tas viņam visu izstāsta.

-   Vai tad tu nedrīksti man palīdzēt? Lobošs bija vaicājis.

-   Kas notiks, ja tevi pieķers?

-  Par mani tu neuztraucies, Krabats bija atbildējis. Galvenais: nenodod sevi!

Lobošs, lai cik mazs arī būdams, acumirklī bija sapratis, kas jādara. Viņš spēlēja, turklāt ļoti ticami, taču to zināja tikai viņi abi, citu priekšā Lobošs tēloja savu dzīvi dzirnavās daudz drūmākās krāsās, nekā tā bija patiesībā. Pie katra smagāka darba viņš pūta un stenēja tā, ka žēl klausīties. Nebija tāda vakara, kad viņš neceltos no galda un neietu augšā pa kāpnēm uz savu lāviņu, tik tikko vilkdams kājas; nebija tāda rīta, kad viņš jau pie brokastgalda neizskatītos tik noguris, it kā tūliņ, tūliņ nokritīs no krēsla.

Viņam bija ne tikai gaiša galva, viņš bija arī lielisks aktieris: tas pierādījās divas nedēļas vēlāk, kad Lobošs aiz dzirnavām nomocījās, kapādams kādu ledus kalnu, un pie viņa pienāca Krabats.

-  Es gribu tev kaut ko pajautāt, mazais iesāka. Vai tu man atbildēsi?

-Ja spēšu… Krabats atteica.

-   Kopš esmu šeit, dzirnavās, tu man palīdzi, Lobošs sacīja, palīdzi, kaut arī meistars to nedrīkst zināt, jo citādi tev būtu nepatikšanas, tā ir taisnība, to nevar noliegt…

-  Un tas ir tas, ko tu gribēji man vaicāt? Krabats pārtrauca viņu.

-   Nē, Lobošs sacīja, jautājums vēl tikai sekos.

-   Un tas būtu?

-   Saki man kā es varētu tev pateikties par tavu palīdzību?

-    Pateikties? Krabats vaicāja, gribēdams jau atmest ar roku, bet tad pārdomāja. Kādu dienu, viņš sacīja, es izstāstīšu tev par saviem draugiem, par Tondu un Mihalu, kas abi jau guļ zem velēnām. Ja tu uzklausīsi mani, tā būs tava pateicība.

Janvāra beigās iestājās atkusnis tikpat straujš, cik negaidīts. Vēl vakar Kozelbruhā bija salis, ka vai acis sprāga no pieres laukā, bet šodien jau kopš agra rīta apkārt mājai svilpoja rietumu vējš, neparasti silts šim gadalaikam. Saule spīdēja, un sniegs, par brīnumu, nokusa dažās dienās. Tikai šur tur kādā bedrē, ieplakā vai ratu sliedē vēl saglabājās dažas trūcīgas sniega atliekas toties pļavas bija brūnas, kurmju rakumi melni un cauri nokaltušajai zālei spraucās pirmā zaļuma vizma.

-   Laiks kā uz Lieldienām! melderzeļļi brīnījās.

Siltais rietumu vējš zēnus ar katru dienu vairāk un vairāk nomāca. Tas padarīja viņus gurdus un izklaidīgus vai arī, Andruša vārdiem izsakoties, "kā apreibušus".

Šajā laikā viņi gulēja nemierīgi, sapņoja juceklīgus sapņus un skaļi runāja pa miegam; naktī ilgi nespēja iemigt un grozījās uz salmu maišeļiem no vieniem sāniem uz otriem. Tikai Mertens nekad nesvaidījās, viņš gulēja nekustīgs uz lāviņas un nerunāja pat miegā.

Krabats šajās dienās daudz domāja par meiteni ar skaisto balsi. Viņš bija apņēmies Lieldienās uzrunāt viņu. Viņš zināja, ka līdz tam brīdim vēl jāpaiet diezgan ilgam laikam. Un tomēr šī doma nodarbināja viņu, lai kurp viņš ietu un ko darītu.

Pēdējās naktīs Krabats divas trīs reizes sapnī bija devies pie viņas, taču nekad nebija viņu sasniedzis, jo allaž kaut kas bija gadījies pa vidu kaut kas tāds, ko viņš vēlāk nebija spējis atcerēties.

Kas tas varētu būt bijis? Kas bija aizkavējis viņu?

Sapņa sākums zēnam bija skaidrā atmiņā. Kādā izdevīgā mirklī viņš bija aizmucis no dzirnavām neviena nemanīts, neviena neievērots. Viņš nebija gājis pa ierasto ceļu uz Svarckolmu: viņš bija izvēlējies taku cauri purvam, pa kuru viņu reiz bija vedis Tonda, atgriežoties mājup no kūdras ieguves vietas. Tiktāl viss bija skaidrs, bet turpmāko viņš vairs nespēja atcerēties. Tas viņu nomāca.

Kādu nakti Krabatu pamodināja vēja auri, viņš gulēja uz lāviņas un no jauna domāja par savu sapni. Zēns neatlaidīgi atkārtoja domās sapņa sākumu trešo, ceturto un sesto reizi kamēr iemiga, un šoreiz viņam beidzot izdevās sapni nosapņot līdz galam. ,

Krabats ir aizskrējis prom no dzirnavām. Izdevīgā mirklī viņš ir aizmucis no mājas neviena nemanīts, neviena neievērots. Viņš grib tikt uz Svarckolmu pie meitenes ar skaisto balsi, tomēr neiet pa ierasto ceļu: viņš izvēlas taku cauri purvam, pa kuru viņu reiz bija vedis Tonda, atgriežoties mājās no kūdras ieguves vietas. Nonācis purvā, viņš pēkšņi kļūst nedrošs. Ir sakāpusi migla, tā aizsedz skatienu. Vilcinādamies Krabats iet taustīgiem soliem tālāk, zeme zem kājām līgojas.

Vai viņš būtu pazaudējis taku?

Krabats jūt, kā purvs piesūcas viņam pie zolēm, kā viņš ar katru soli iegrimsi tajā dziļāk un dziļāk: līdz pēdas virspusei… līdz potītēm… drīz līdz pusikriem. Viņš būs nonācis kādā purva bedrē. Jo vairāk viņš pūlas atrast cietu pamatu zem kājām, jo ātrāk grimst.

Auksts kā nāve ir šis purvs, šī sīkstā, lipīgā, melnā masa. Viņš jūt, kā tā apņem viņa ceļgalus, tad augšstilbus, gurnus: drīz viņam būs beigas.

Tad, kamēr krūtis vēl ir brīvas, viņš sāk saukt pēc palīdzības. Viņš zina, ka tam ir maza jēga. Kas viņu te laukā sadzirdēs? Un tomēr viņš kliedz un kliedz, cik vien spēka.

-  Palīgā! viņš auro. Glābiet mani, es grimstu, glābiet mani!

Migla ir sabiezējusi. Tāpēc Krabats abus tēlus ierauga tikai tad,

kad viņi jau atrodas dažu soļu attālumā. Krabatam šķiet, ka nācēji ir Tonda un Mihals.

-  Apstājieties! viņš sauc. Apstājieties tur ir purva bedre!

Abi tēli miglā saplūst vienā veselā, tas ir dīvaini. Tagad šis viens

veselais tēls, kurā abi ir savienojušies, pamet viņam virvi, tās galā ir piestiprināts šķērskoks. Krabats to satver, stingri ieķeras tajā un tad jūt, kā tēls viņu aiz virves izvelk uz cieta pamata.

Tas notiek ātrāk, nekā Krabats bija domājis. Tagad viņš stāv sava glābēja priekšā un grib tam pateikties.

-    Ir jau labi, -Juro saka. Un tikai tagad Krabats pamana, ka tas ir viņš, kas palīdzējis tikt laukā. -Ja tu vēl kādu reizi gribi tikt uz Svarckolmu, tad labāk lido.

-  Lidot? Krabats vaicā. Kā tu to domā?

-  Nu tā, kā jau paceļas spārnos un lido.

Tas ir viss, ko Juro atbild, tad viņu aprij migla.

"Lidot…" Krabats domā. "Pacelties spārnos…" Viņš brīnās, ka pašam šī doma nav ienākusi prātā.

Krabats, tāpat kā ik piektdienu, acumirklī pārvēršas par kraukli, izpleš spārnus un paceļas no zemes. A r dažiem spārnu vēzieniem viņš izšaujas cauri miglai un strauji virzās uz Svarckolmu.

Ciemā spīd saule. Lejā viņš redz meiteni ar skaisto balsi, viņa stāv pie akas ar salmu pinuma bļodu rokā un baro vistas piepeši viņam pārslīd pāri kāda ēna, ausī iecērtas spalgs vanaga kliedziens. Viņš izdzird šalkoņu, svilpienu un pēdējā mirklī spēji nogriežas pa labi.

Par mata tiesu vanags paslīd viņam garām un nirst tukšumā.

Krabats zina, ka uz spēles ir likta viņa dzīvība. Piekļāvis spārnus, viņš bultas ātrumā šaujas lejā. Viņš nolaižas blakus meitenei ar skaisto balsi, tieši vistu barā, kas pajūk uz visām pusēm. Te Krabats atkal pārvēršas par cilvēku, tagad viņš ir drošībā.

Mirkšķinādams acis, zēns skatās debesīs. Vanags ir prom, pazudis, droši vien aizlaidies.

Tad pēkšņi pie akas nostājas meistars un dusmīgi izstiepj kreiso roku pēc Krabata.

-   Nāc līdzi! viņš pavēl.

-   Kāpēc ? meitene ar skaisto balsi jautā.

-   Tāpēc, ka viņš pieder man!

-        Nē! viņa saka tikai šo vienu vārdu un to viņa pasaka balsī, kurai vairs nav iespējams iebilst.

Meitene apliek Krabatam roku ap pleciem, tad ietin viņu savā vibias lakatā. Tas ir mīksts un silts kā īsts kažoks.

-  Nāc, viņa aicina. Tagad nāc!

Un, neatskatījušies atpakaļ, viņi abi kopā aiziet.

22 M ēģinājumi mukt

Nākamajā rītā atklājās, ka pazudis Mertens. Viņa guļvieta bija sakārtota, sega, rūpīgi salocīta, gulēja kājgalī, darba ķitelis un priekšauts karājās skapī, koka tupeles stāvēja zem ķeblīša. Neviens nebija redzējis, kā Mertens aizgājis. Tikai pie brokastgalda melderzeļļi pamanīja, ka viņa nav. Tad puiši apjuka un izmeklējās viņu pa visām dzirnavām, taču nevarēja nekur atrast.

-        Viņš ir aizmucis, Liško sacīja, mums tas jāpasaka meistaram!

Hanco aizšķērsoja viņam ceļu.

-   Ta ir vecākā melderzeļļa darīšana ja tu to vēl nezini.

Visi gaidīja, ka dzirnavnieks, uzzinājis par Mertena pazušanu, dusmosies, lamāsies, kliegs un lādēsies. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika.

Gluži otrādi Hanco atstāstīja zēniem pie pusdienu galda viņš šo gadījumu nemaz neesot uzņēmis nopietni. "Mertens ir sapņotājs," tas esot viss, ko viņš sacījis; un uz vecākā melderzeļļa jautājumu ko tagad lai dara viņš esot atbildējis ar vārdiem: "Neuztraucies, viņš pats atnāks atpakaļ!" Un to, Hanco stāstīja tālāk, meistars esot sacījis, tik ļauni piemiegdams aci, ka tas licies briesmīgāk par tūkstoš lāstiem.

-  Tad mani sagrāba tāds aukstums, ka šķita es uz vietas pārvērtīšos ledus gabalā. Kaut nu ar Mertenu viss beigtos labi!

-  Ak, ko nu! Liško izmeta. Tam, kas skrien prom no dzirnavām, ir jāzina, kādas nepatikšanas viņš sev ievāra. Turklāt Mertens ar savu plato muguru nav nekāds vārgulis, tāds spēj daudz ko izturēt.

-   Tu domā? Juro vaicāja.

-   Un kā vēl! Liško atteica.

Kā apstiprinādams sacīto, viņš iebelza ar dūri pa galdu; tajā brīdī zupa no bļodas plakš! ietašķījās viņam sejā; Liško iegaudojās, jo zupa bija bieza un verdoši karsta.

-   Kurš to izdarīja? Liško iesaucās, acis un vaigus slaucīdams. Kurš no jums to izdarīja?

Šo joku pret Liško noteikti bija izspēlējis kāds no zēniem, tas bija skaidrs. Vienīgi Juro, šķiet, savā vientiesībā nedomāja neko ļaunu, viņam bija žēl labās zupas.

-   Nākamo reizi, viņš aizrādīja, tu nesit pa galdu, Liško, vismaz ne tik stipri!

Ar Mertenu notika tas, no kā Krabats baidījās: vakarā, iestājoties tumsai, viņš atkal bija klāt. Nokāris galvu, puisis stāvēja uz sliekšņa un nebilda ne vārda.

Meistars sagaidīja viņu melderzeļļu klātbūtnē. Viņš nevis rāja pārnācēju, bet izzoboja. Kā tad viņam esot veicies mazajā ekskursijā? Vai ciemos neesot paticis, ka tik ātri pārnācis, vai varbūt viņam kaut kas cits licis atgriezties?

-  Vai tu man negribi to pateikt, Merten? Es jau vairākas nedēļas manu, ka tu never muti vaļā. Bet es nelieku tev runāt un daudz neuztraukšos, ja tu atkal sadomāsi skriet prom. Manis pēc mēģini! Mēģini, cik tev tīk! Tikai neiedomājies pārāk daudz, Merten! To, ko nav spējis līdz šim neviens, neiespēsi arī tu.

Ne vaibsts nepakustējās Mertena sejā.

-  Telo vien, meistars sacīja. Tēlo, ka tu nemaz nepārdzīvo par savu neizdevušos bēgšanu! Mēs visi, es un tur tie vienpadsmit, viņš norādīja uz melderzeļļiem un Lobošu, mēs redzam tev cauri. Un tagad pazūdi!

Mertens ielīda savā migā.

Zēniem šajā vakarā bija nelāgi ap dūšu, vienīgi Liško ne.

-  Mums vajadzētu pacensties pierunāt Mertenu, lai viņš nemēģina mukt otrreiz, Hanco ierosināja.

-  Tad pacenties! Staško sacīja. Tikai es nedomāju, ka tas ko līdzēs.

-  Nē, Krabats piekrita, baidos, ka viņš tādai pierunāšanai nepakļausies.

Naktī mainījās laiks. Kad viņi no rīta iznāca mājas priekšā, vējš bija pierimis un uznācis stindzinošs aukstums. Ledus uz logu rūtīm, ledus uz akas malām. Peļķes visapkārt bija aizsalušas, kurmju rakumi pārvērtušies par sastingušiem uzkalniņiem, zeme kļuvusi cieta kā akmens.

-  Sējumiem tas nenāk par labu, Petars sacīja. Sniega nav, bet aukstums pamatīgs: uz laukiem daudz kas izsals.

Krabats bija priecīgs, kad Mertens kopā ar citiem ieradās brokastīs un izsalcis ķērās pie putras: vakar viņš droši vien vispār nebija ēdis. Tad viņi gāja strādāt, un neviens neievēroja, kurā brīdī Mertens atkal aizlavījās prom no dzirnavām, šoreiz gaišā dienas laikā. Tikai ap dienas vidu, sapulcējušies pie galda, viņi atklāja, ka Mertens ir pazudis.

Divas dienas un divas naktis Mertens bija prom tas bija ilgāk, nekā jebkad kādam bēglim bija izdevies, un viņi jau cerēja, ka Mertens būs aiz kalniem, bet trešās dienas rītā viņš grīļodamies nāca pāri pļavām uz dzirnavām nosalis zils un pārguris; šausmas sagrāba, paskatoties uz viņa seju.

Krabats un Staško sagaidīja bēgli pie durvīm un ieveda istabā. Petars novilka viņam vienu kurpi, Kito otru. Hanco lika Juro atnest bļodu ar ledusaukstu ūdeni, tad viņš ielika tajā Mertena sastingušās kājas un sāka tās berzēt.

-  Viņš uz ātrāko jāieliek gultā, Juro sacīja. Kaut nu viss labi beigtos!

Kamēr zēni darbojās ap Mertenu, atvērās durvis. Istabā ienāca meistars un brīdi skatījās. Šoreiz viņš nezobojās, tikai nogaidīja brīdi, kad melderzeļļi pacēla Mertenu, lai uznestu augšā, un tad sacīja:

-   Vēl vienu vārdu, pirms jūs aizgādājat viņu prom… Un, pienācis Mertenam tuvāk, turpināja: Ar divām reizēm, manuprāt, pietiks, Merten. Nav ceļa, kas aizvestu tevi no šejienes, no manis tu neaizmuksi.

Jau šajā rītā Mertens izvēlējās trešo un, kā viņam likās, pēdējo ceļu.

Zēni neko nenojauta. Viņi bija ienesuši viņu guļamistabā, ielējuši viņam karstu dzeramo, noguldījuši viņu gultā un ievīstījuši segās. Hanco bija palicis augšā un tik ilgi sēdējis uz blakus lāviņas un vērojis viņu, kamēr bija pārliecināts, ka Mertens ir iemidzis un viņa klātiene vairs nav nepieciešama: tad arī Hanco bija nokāpis lejā, lai strādātu kopā ar citiem dzirnavās.

Krabats un Staško kopš dažām dienām bija nodarbināti ar dzirnakmeņu asināšanu. Četrus gaņģus viņi bija saveduši kārtībā, šodien kārta bija piektajam. Viņi nupat gribēja noņemt gredzenus, lai tiktu klāt pie akmeņiem, kad atsprāga vaļā maltuves durvis un ieskrēja Lobošs sniegbaltu seju, bailēs ieplestām acīm.

Viņš mētājās ar rokām, kliedza un kliedza spriežot pēc izskata vienu un to pašu. Meldera palīgi spēja viņu saprast tikai tad, kad Hanco bija apturējis malšanas mehānismu: dzirnavās iestājās klusums, un dzirdama bija vienīgi Loboša balss.

-     Viņš ir pakāries! zēns kliedza. Mertens ir pakāries! Gubenī! Nāciet ātri, nāciet ātri!

Viņš aizveda melderzeļļus uz to vietu, kur bija atradis Mertenu: tur viņš karājās pie sijas gubeņa dziļākajā stūrī, ar teļa sienamo virvi ap kaklu, un stīvi blenza uz ienācējiem.

-    Jāpārgriež virve! Staško pamanīja pirmais, ka Mertens vēl ir dzīvs. Jāpārgriež virve!

Andrušs, Hanco, Petars un Krabats katrs, kam bija nazis, atvāza to. Taču nevienam neizdevās piekļūt pie Mertena. Šķita, ka viņu sargā kāds burvju loks. Augstākais, trīs soļus viņi spēja paspert un tālāk netika ne par sprīdi, it kā zoles būtu pielipušas pie mušpapīra.

Krabats satvēra naža smaili ar īkšķi un rādītājpirkstu, nomērķēja, meta un trāpīja pa virvi.

Viņš trāpīja, tomēr nazis bezspēcīgi nokrita zemē.

Tad kāds iesmējās.

Šķūnī bija ienācis meistars. Viņš paskatījās uz zēniem, it kā viņi nebūtu nekas vairāk kā mēslu čupa, un noliecās pēc naža.

Grieziens un dobjš blīkšķis.

Ļengani kā lupatu maiss pašnāvnieks nokrita zemē. Tur viņš tagad gulēja gulēja meistaram pie kājām un gārdza.

-   Ķēms tāds!

Meistars to pateica, riebuma pilns, tad nosvieda nazi zemē un nospļāvās uz Mertena pusi.

Viņi jutās apspļaudīti, visi, un saprata, ka tas, ko meistars bija sacījis, ir attiecināts uz visiem uz visiem bez izņēmuma.

To, kas dzirnavās mirst, nosaku es! meistars iesaucās. Es un neviens cits!

Tad viņš izgāja laukā, un tagad zēnu uzdevums bija palīdzēt Mertenam. Hanco atraisīja cilpu viņam no kakla, Petars un Staško ienesa viņu guļamistabā.

Krabats pacēla no zemes Tondas nazi un, pirms iebāza to kabatā, noslaucīja tā spalu ar salmu vīkšķi.

23 Sniegs uz sējumiem

Mertens bija slims un palika slims ilgu laiku. Sākumā viņam bija augsta temperatūra, pietūcis kakls un viņu mocīja elpas trūkums. Pirmās dienas viņš nespēja norīt ne kumosa; vēlāk viņam šad un tad izdevās nobaudīt pa karotei zupas.

Hanco bija iekārtojis tā, ka cauru dienu Mertena tuvumā pastāvīgi bija kāds no zēniem un neizlaida viņu no acīm. Arī pa nakti viņi kādu laiku dežurēja, jo baidījās, ka viņš drudzī varētu vēlreiz mēģināt sev ko nodarīt. Pie skaidras saprašanas tur viņi visi bija vienisprātis pat Mertens vairs neņems virvi vai nemēģinās kā citādi padarīt sev galu: dzirnavnieks taču nebija atstājis ne mazāko šaubu, ka tas nav ceļš, pa kuru var aiziet no Kozelbruhas.

"To, kas dzirnavās mirst, nosaku es!"

Meistara vārdus Krabats bija dziļi iegaumējis. Vai tie vienlaikus nebija arī atbilde uz jautājumu, ko viņš pēc pēdējās Vecgada nakts nemitīgi bija sev uzdevis: kas vainojams Tondas un Mihala nāvē?

Pagaidām nopietni visu apsverot tas nebija vairāk kā pirmais pieturas punkts, kas devies rokās, ne vairāk taču ari ne mazāk.

Katrā ziņā kādu dienu, kad viss būs noskaidrots, viņš liks meistaram atbildēt, tas Krabatam šķita gandrīz vai droši. Līdz tam laikam viņš nedrīkstēja ļaut neko manīt. Viņam vajadzēja tēlot nevainīgo, krietno, paklausīgo, kam nav nekādu aizdomu, un tomēr viņš jau tagad ar divkāršu dedzību nodevās slepenajām zinātnēm, gatavodamies atmaksas stundai.

Sajās februāra dienās nemaz nesniga, taču sals pieturējās jo spēcīgs. Meldera palīgiem atkal katru rītu vajadzēja kāpt teknē, lai nokapātu ledu no pamatnes. Pie katras izdevības viņi lādējās par trako aukstumu, kas bija sekojis nelaikā uznākušajam Lieldienu atkusnim.

Kādā no nākamajām dienām ap pusdienu laiku no meža iznāca trīs vīri un tuvojās dzirnavām. Viens bija spēcīgs un liela auguma cilvēks labākajos gados, kā mēdz sacīt; abi pārējie bija salīkuši sirmgalvji ar baltu bārdu.

Lobošs pamanīja viņus pirmais. Viņam taču acis bija visur, nekas nepalika neievērots.

-   Mums nāk ciemiņi! viņš uzsauca pārējiem zeļļiem, kas tieši tobrīd gribēja iet pie galda.

Tagad arī viņi ieraudzīja vīru un abus večukus. Viņi nāca pa ceļu no Svarckolmas puses, zemnieku drēbēs, ganu mētelī ietinušies, ziemas cepuri uzmaukuši dziļi uz pieres.

Kopš Krabats dzīvoja Kozelbruhā, neviens zemnieks no kaimiņu ciemiem nebija ne reizes iemaldījies pie viņiem. Taču šie trīs nāca taisnā ceļā uz dzirnavām un prasīja, lai ielaiž.

Hanco atvēra mājas durvis, zēni, ziņkāres dzīti, lauzās gaitenī.

-   Ko jūs gribat?

-  Runāt ar melderi.

-  Melderis esmu es.

Melderzeļļu nepamanīts, meistars bija iznācis no savas istabas un devās pie vīriem.

-   Kas noticis?

Lielā auguma vīrs noņēma cepuri no galvas.

-        Mēs nākam no Švarckolmas, viņš iesāka. Es tur esmu ciema galva, un šie te ir mūsu vecākie. Mēs sveicinām tevi un gribam lūgt tev, Kozelbruhas melderi, lai tu mūs uzklausi. Mums, redzi, tur… Bet es domāju, ka tevi tas nepārsteigs, ja…

Meistars ar valdonīgu žestu pārtrauca viņu.

-   Pie lietas! Un bez aplinkiem kas jūs atvedis pie manis?

-        Mēs gribētu tevi lūgt, ciema galva sacīja, lai tu palīdzi mums.

-Kā?

-        Sals… Un uz laukiem nav sniega… ciema galva stomījās, ņurcīdams rokā savu cepuri. Ziemāji būs pagalam, ja tuvākajās dienās neuzsnigs…

-   Kas man tur par daļu?

-   Mēs gribētu tevi lūgt, meistar, lai tu liec uzsnigt sniegam.

-  Uzsnigt sniegam? Kā jums tas ienāca prātā?

-       Mēs zinām, ka tu spēj to, ciema galva sacīja, spēj panākt, lai uzsnigtu sniegs.

-        Mēs to neprasām par velti, apgalvoja viens no sirmgalvjiem. Mēs tev par to dosim simt divdesmit olu, piecas zosis un septiņas vistas.

-        Tikai tev jāizdara tā, sacīja otrs sirmgalvis, lai uzsnigtu sniegs. Citādi mūsu raža nākamajā gadā būs pagalam, un tad mums jācieš bads…

-       Mums… un bērniem, ciema galva piebilda. Apžēlojies, meistar, un dari tā, lai uznāktu sniegs!

Meistars paberzēja ar īkšķa nagu savu zodu.

-   Es jūs neesmu redzējis daudzus gadus. Taču tagad, kad esmu jums vajadzīgs, jūs pēkšņi esat klāt.

-  Jo tu esi mūsu pēdējā cerība, ciema galva dievojās. Ja tu neuzsūtīsi sniegu, mēs būsim pazuduši. Tu nedrīksti mums atteikt savu palīdzību, melder! Mēs lūdzam tevi, ceļos nometušies, kā Dievu To Kungu!

Visi trīs nokrita meistara priekšā ceļos, nolieca galvu un sita sev pie krūtīm.

-   Uzklausi mūs! viņi lūdza. Uzklausi mūs!

-   Nekā nebij! meistars palika nesalaužams. Ejiet uz mājām, kas man daļas par jūsu ziemājiem! Man un tiem tur, viņš norādīja uz puišiem, mums badu ciest nevajadzēs, mums ne! Par to gan es parūpēšos, un, ja vajadzēs, arī bez sniega. Taču jūs, zemnieķeļi, atpestījiet mani no savām olām un mājputniem! Sprāgstiet kaut nost, tā jūsu darīšana! Es nepakustināšu ne pirkstiņa jūsu labā ne jūsu, ne jūsu bērnu labā! To es jums saku visā nopietnībā!

-   Un jūs? ciema galva uzrunāja melderzeļļus. Vai arī jūs negribat mums palīdzēt, jūs, melderzeļļu kungi? Dariet to, Dieva žēlastības vārdā, dariet to mūsu nabaga bērnu dēļ, mēs pratīsim jums pateikties!

-  Tas vīrs ir traks, Liško sacīja. Es palaidīšu suņus vaļā puči!

Viņš iesvilpās caur diviem pirkstiem tik spalgi, ka puišiem šī skaņa izgāja caur kauliem. Atskanēja suņu rejas daudzbalsīga, nikna vaukšķēšana un gaudošana.

Ciema galva pielēca kājās, cepure izkrita viņam no rokām.

-   Nāciet! viņš sauca. Suņi mūs saplosīs! Muksim, muksim!

Viņš un abi večuki sakārtoja ganu mēteļus, izmetās laukā no dzirnavām, aizskrēja pāri pļavām un nozuda mežā, no kurienes bija iznākuši.

-   Lieliski izdarīts! meistars uzslavēja. Lieliski izdarīts Liško! Viņš uzsita zēnam pa plecu. No tiem mēs esam tikuši vaļā un varu derēt, ka tik drīz viņi te vis nerādīsies.

Krabats bija nikns, viņam bija žēl ciema galvas un viņa pavadoņu. Ko tad viņi bija noziegušies, ka melderis atteicās palīdzēt? Tas neprasītu vairāk pūļu kā uzšķirt "Koraktoru" un noskaitīt dažus vārdus vārdus, kuri šajā gadījumā bija nepieciešami un kurus Krabats nezināja.

Meistars vēl nebija mācījis zēniem, kā uzburt sniega snigšanu.

Žēl, citādi Krabats, ilgi nedomādams, pats būtu palīdzējis zemniekiem. Ari Petars to noteikti būtu mēģinājis un Hanco, un vēl dažs labs cits.

Vienīgi Liško priecājās, ka meistars bija patriecis zemniekus. Viņš jutās lepns par savu triku: nelūgtie ciemiņi tik tiešām bija noticējuši, ka liek aizraidīti ar suņiem.

Tomēr šis ļaunais prieks drīz vien tika apēnots. Nākamajā naktī, skaļi vaimanādams, Liško uztrūkās no miega, bet, kad zēni vaicāja, kas tad velns lai parauj viņam lēcies, viņš sūdzējās bailēs klabošiem zobiem: saniknotu, melnu asinssuņu bars esot viņam sapnī uzbrucis un gribējis saplosīt viņu.

-   Šausmas! Juro līdzjūtīgi iesaucās. Laime, ka tas bijis tikai sapnis!

Šajā naktī Liško vēl piecas reizes redzēja sapni par asinssuņiem un piecas reizes gaudodams uztrūkās no miega, pamodinādams zēnus ar savu kliegšanu. Tad viņiem mērs bija pilns un viņi izdzina viņu no guļamistabas.

-   Ņem savu segu, Liško, un prom uz gubeni! Tur tu vari sapņot par suņiem, cik tev tīk, un kliegt no bailēm līdz aizsmakumam: mēs vairs negribam to klausīties!

Nākamajā rītā puiši berzēja acis, nespēdami tam noticēt, nākamajā rītā viss bija balts. Pa nakti bija uzkritis sniegs, un sniga joprojām lielām, pūkainām pārslām, gandrīz visu priekšpusdienu. Tagad zemnieki Svarckolmā un pārējos ciemos ap Kozelbruhu varēja būt apmierināti. Vai meistars būtu pārdomājis un tomēr palīdzējis viņiem?

-   Varbūt tur pielicis savu roku Platmalnieks, Juro ieminējās. Zemnieki taču varēja satikt viņu. Es domāju, ka viņš nebūtu atsacījis.

-   Platmalnieks? zēni prātoja. Platmalnieks noteikti nebūtu atsacījis!

Taču Platmalnieks tas nevarēja būt bijis. Jo pret pusdienlaiku un atkal Lobošs bija pirmais, kas ieraudzīja viņus, pret pusdienlaiku uz dzirnavām ragavās atbrauca ciema galva ar saviem vecākajiem no Švarckolmas; juzdamies meistaram parādā par palīdzību, viņi atveda dāvanas: septiņas vistas, piecas zosis un simt divdesmit olu.

-   Mēs sakām tev paldies, Kozelbruhas melderi, tencināja ciema galva, meistara priekšā zemu paklanīdamies, mēs pateicamies tev, jo tu esi apžēlojis mūsu bērnus. Tu zini, ka mēs neesam bagāti ļaudis. Pieņem to, ko mēs tev nesam kā pateicības zīmi, un lai debesis tev atlīdzina pārējo!

Meistars bija uzklausījis viņus saīgušu sejas izteiksmi. Meldera palīgi redzēja, ar kādām pūlēm viņš valdās, lai saglabātu mieru, sacīdams:

-   Kas jums ir palīdzējis, to es nezinu, es katrā ziņā tas neesmu bijis, lai nebūtu nekādu pārpratumu; kraujiet savas mantas ragavās un brauciet pie velna!

To pateicis, viņš pameta zemniekus stāvam un iegāja Melnajā istabā. Meldera palīgi dzirdēja, kā viņš no iekšpuses aizšauj durvīm priekšā bultu.

Ciema galva un viņa pavadoņi stāvēja ar dāvanām kā zibens spēriena ķerti.

-  Nāciet! Juro aicināja un palīdzēja viņiem iekraut dāvanas ratos. Brauciet tagad atpakaļ uz Svarckolmu un, kad būsiet mājās, iedzeriet glāzi vai divas stipra degvīna un aizmirstiet to visu!

Krabats ar acīm pavadīja ragavas ar trim vīriem, līdz braucēji nozuda mežā. Kādu laiku vēl bija dzirdama zvārguļu šķinda, pātagas plīkšķi un ciema galvas balss, kas, mudinādams zirgus, sauca: "Nū, nū!"

24 E s esmu Krabats

Sniegs kusa, pavasaris nāca, bet Krabats mācījās kā apsēsts. Citus zeļļus viņš jau sen bija pārspējis. Meistars slavēja viņu, izlikās pagalam iepriecināts par viņa panākumiem melnajā mākslā. Šķita, viņš nenojauš, ka Krabats mācās un mācās, un atkal mācās tikai tādēļ, lai kaujas dienā, atmaksas stundā būtu apbruņots.

Gavēņa ceturtās nedēļas svētdienā Mertens pirmo reizi atkal piecēlās. Viņš apsēdās aiz malkas šķūņa saulē. Viņš bija bāls, novājējis, gandrīz vai caurspīdīgs. Un viņam tagad tas bija redzams bija šķībs kakls. Mertens joprojām runāja tikai pašu nepieciešamāko: "jā" un "nē" un "dod šurp!" vai "liec mierā!".

Lielajā piektdienā Lobošs tika uzņemts melnajā skolā. Kā mazais brīnījās, kad meistars pārvērta viņu par kraukli! Priecīgi viņš šaudījās pa istabu, ar spārnu galiem pieskardamies miroņgalvai un burvju grāmatai. Trīs reizes meistaram vajadzēja uzsaukt "tiš!" un tikai tad knēvelis nosēdās uz laktas: sprīdi garš, jocīgs, melns putns ar možām actiņām un izspūrušām spalvām.

-  Šī ir tā māksla runāt cita cilvēka domās, lai viņš sadzirdētu vārdus un uzskatītu, ka tie nāk no viņa paša.

Melderzeļļiem šajā vakarā nenācās viegli sekot meistaram, jo Lobošs viņus pastāvīgi novirzīja. Smiekli nāca, uz viņu skatoties: kā viņš izbola acis, kā staipa kaklu un vēzē spārnus. Dzirnavnieks varēja lasīt no "Koraktora", ko vien vēlas!

Turpretī Krabats nepalaida garām ne vārda!

Viņš bija sapratis, cik svarīga ir jaunā mācība viņam un meitenei ar skaisto balsi. Zilbi pa zilbei zēns iegaumēja buramvārdus. Pirms iemigšanas, gulēdams uz lāviņas, viņš atkārtoja tos tik ilgi, līdz jutās drošs, ka nekad vairs neaizmirsīs.

Lieldienu sestdienā, iestājoties tumsai, meistars atkal izsūtīja meldera palīgus laukā pēc zīmes. Skaitīšanā Krabats un Lobošs palika pēdējie, un dzirnavnieks, devis savu melno svētību, palaida viņus, lai iet.

Krabats malkas šķūnī bija sagatavojis segas, pa divām katram, jo laiks pret vakaru bija nomācies un vilka uz lietu. Ta kā viņi bija atstājuši dzirnavas pēdējie, Krabats steidzināja Lobošu. Viņš baidījās, ka jau divi citi zēni varētu būt ceļā uz Beimela nāves vietu, taču, kad viņi nonāca pie koka krusta, Krabats saprata, ka bailes bijušas bez pamata.

Ceļa malā viņi uzlasīja mizu gabalus un zarus, lai sakurtu mazu ugunskuru. Krabats izskaidroja zēnam, kāpēc viņi sēž šeit laukā, zem klajas debess, un kāpēc viņiem abiem kopā tagad pie ugunskura būs jāpavada nomodā Lieldienu nakts.

Lobošs drebinādamies ietinās savās segās un nodomāja: labi, ka nav šeit vienam jāsēž, citādi varētu gadīties, ka nomirstu, un tad, iespējams, šajā vietā būtu jāuzstāda vēl viens koka krusts, kaut arī mazāks…

Vēlāk viņi runāja par melno skolu un likumiem, pēc kuriem norisinās mācības burvju mākslā. Tad viņi brīdi klusēja; un beidzot Krabats ierunājās par Tondu un Mihalu.

Es jau teicu, ka reiz es tev pastāstīšu par viņiem.

Stāstīdams Lobošam par saviem draugiem, viņš saprata, ka pats pa šo laiku ir nonācis Tondas vietā vismaz attiecībā pret zēnu, kas sēž tur, ugunskura otrā pusē.

Sākumā viņš bija nodomājis Lobošam par Mihala un Tondas nāvi neko nestāstīt, katrā ziņā neko tuvāk; taču, jo ilgāk viņš runāja par abiem, arī par Voršulu, kas guļ apbedīta Zeidevinkeles kapsētā, un par Tondas apgalvojumu, ka Kozelbruhas meldera palīgi nesot meitenēm nelaimi, jo ilgāk viņš runāja, jo pašsaprotamāk šķita, ka Lobošam ir tiesības uzzināt arī to, no kā viņš sākumā bija gribējis pasargāt puišeli. Un Krabats izstāstīja viņam visu, kas bija stāstāms. Viņš neizpauda tikai naža asmens noslēpumu, lai neapdraudētu tā burvju spēku.

-  Vai tu zini, Lobošs vaicāja, kas vainīgs Tondas un Mihala nāvē?

-   Es to nojaušu, Krabats sacīja. Un, ja manas aizdomas apstiprināsies, es parādā nepalikšu.

Pret pusnakti sāka smidzināt. Lobošs uzvilka segu pār galvu.

-  Ta tu nedari! Krabats aizrādīja. Nedzirdēsi zvanus un dziedāšanu ciemā.

Nedaudz vēlāk tālumā ieskanējās Lieldienu zvani un dziesma, ko Svarckolmā dziedāja meitene ar skaisto balsi un pamīšus ar viņu citas meitenes.

-  Jau zvana, Lobošs pēc brīža ierunājās. Lai to dzirdētu, ir vērts izmirkt lietū līdz pēdējai vīlītei.

Nākamās stundas viņi pavadīja klusēdami. Lobošs bija sapratis, ka Krabats negrib runāt un negrib, ka viņu traucē. Mazais zēns viegli pielāgojās šim noskaņojumam. Tas, ko viņš bija uzzinājis par Tondu un Mihalu, izraisīja pārdomas, kurām varēja nodoties vai pusi nakts.

Meitenes dziedāja, zvani skanēja.

Pēc brīža lietus pierima, taču Krabats to nemanīja. Viņam šajā stundā nebija svarīgs ne lietus, ne vējš, ne siltums, ne aukstums, ne gaisma un ne tumsa: tagad viņam bija svarīga tikai meitene ar skaisto balsi, viņas dziesma un atmiņas par to, kā bija mirdzējušas viņas acis Lieldienu sveces spīdumā.

Šoreiz Krabats bija nolēmis no sevis vairs neiziet. Vai tad meistars nebija mācījis mākslu runāt cita cilvēka domās, "lai viņš sadzirdētu vārdus un uzskatītu, ka tie nāk no viņa paša"?

Pret rītu Krabats noskaitīja šos buramvārdus, kurus bija nesen iemācījies. Visu savu dvēseles spēku viņš vērsa uz meiteni ar skaisto balsi, līdz viņam šķita, ka beidzot ir aizsniedzis viņu, un tad viņš uzrunāja meiteni.

-   Kāds cilvēks tevi lūdz, lai tu uzklausi viņu, Krabats sacīja. Tu nepazīsti viņu, taču viņš pazīst tevi jau sen. Kad tu šajā rītā būsi pasmēlusi Lieldienu ūdeni, tad, iedama mājup, atpaliec no citām meitenēm. Tev jāiet vienai ar savu ūdenskrūzi, jo šis cilvēks grib tevi satikt un nevēlas, ka tas notiktu visu acu priekšā, jo runa ir tikai par tevi un viņu un ne par vienu citu pasaulē.

Trīs reizes Krabats centās viņai to iegalvot, vienmēr ar tiem pašiem vārdiem. Tad ausa rīts, dziedāšana un zvani apklusa. Pienāca laiks, kad vajadzēja mācīt Lobošam, kā velk lietuvēna zīmi; Krabats nodrāza ar Tondas nazi divas skaidas no koka krusta, paturēja to galus liesmās, un tad zēni uzvilka viens otram uz pieres lietuvēna zīmi.

Mājupceļā Krabats tā steidzās, it kā viņu būtu pārņēmis sacensību gars un nepieciešamība ierasties dzirnavās pirmajam. Lobošs ar savām īsajām kājelēm nespēja turēties līdzi.

Kad viņi jau gandrīz bija nonākuši Kozelbruhā, Krabats apstājās pie kādas krūmu audzes. Viņš parakņājās pa kabatām, tad saķēra galvu un sacīja:

-   Es to atstāju pie koka krusta…

-   Ko? Lobošs vaicāja.

-  Nazi.

-  To, kuru tev iedāvināja Tonda?

-  Jā Tonda.

Zēns zināja, ka šis nazis ir vienīgā piemiņa, kas Krabatam palikusi no Tondas.

-  Tad mums jāgriežas atpakaļ, viņš sacīja, un jādabū tas!

-        Nē, Krabats iebilda, cerēdams, ka Lobošs neatklās šo blēdību. Ļauj man iet vienam atpakaļ, tas būs ātrāk. Tu vari tikmēr apsēsties zem krūmiem un pagaidīt mani te.

-   Tu domā? mazais jautāja, apvaldīdams žāvas.

-   Es domāju tā, kā es sacīju.

Kamēr Lobošs apsēdās zem zariem mitrajā zālē, Krabats steidzās atpakaļ uz to vietu, kur, kā viņš zināja, meitenēm vajadzēja iet garām, nesot uz mājām Lieldienu ūdeni: tur viņš noslēpās aiz dzīvžoga.

Drīz vien uzradās meitenes un gāja ar savām ūdenskrūzēm viņam garā rindā garām. Krabats redzēja, ka meitenes ar skaisto balsi tur nav. Tātad viņa sadzirdējusi viņu un sapratusi, ko viņš iztālēm lūdzis.

Kad meitenes bija gabalā, Krabats ieraudzīja viņu nākam. Meitene gāja viena, cieši ietinusies savā vilnas lakatā. Tad viņš iznāca no paslēptuves un devās viņai pretī.

-         Es esmu Krabats, Kozelbruhas meldera palīgs, viņš sacīja. Nebaidies no manis!

Meitene ieskatījās viņam sejā, pavisam mierīgi, it kā būtu gaidījusi viņu.

-       Es pazīstu tevi, viņa sacīja, jo redzēju tevi sapnī. Tevi un kādu cilvēku, kam bija padomā kas ļauns pret tevi, taču mēs, tu un es, nelikāmies par viņu ne zinis. Kopš tā laika es gaidīju, kad satikšu tevi: un tagad tu tātad esi klāt.

-       Es esmu klāt, Krabats atteica. Tikai es nevaru palikt ilgi mani gaida dzirnavās.

-        Ari man jāiet uz mājām, meitene ar skaisto balsi sacīja. Vai mēs vēl satiksimies?

Tad viņa iegremdēja lakata stūri krūzē ar Lieldienu ūdeni un, neteikusi ne vārda, nomazgāja Krabatam lietuvēna zīmi no pieres: pavisam lēni un bez steigas, kā pats par sevi saprotams.

Zēns jutās tā, it kā viņa būtu viņu atbrīvojusi no kāda sloga. Un Krabats bija viņai bezgala pateicīgs: ka viņa ir pasaulē un stāv viņam pretī, un uzlūko viņu.

25 Kā pa mākoņiem

Lobošs mežmalā zem krūmiem bija iemidzis. Kad Krabats modināja viņu, puišelis iepleta lielas acis un vaicāja:

-   Vai atradi?

-Ko?

-Nazi!

-   Ak jā, Krabats sacīja.

Viņš parādīja Tondas nazi un atvāza to vaļā: asmens bija melns.

-        Tev vajadzētu to nosmirģelēt, Lobošs aizrādīja. Un pamatīgi ieeļļot vislabāk ar suņa taukiem.

-  Jā, Krabats atbildēja, to man patiesi vajadzētu izdarīt.

Tad viņi steidzās mājup un pusceļā satikās ar Vitko un Juro

viņi bija pavadījuši nakti pie Slepkavības krusta un arī aizkavējušies.

-        Nu, Juro vaicāja, vai mēs pagūsim pirms lietus? Teikdams šos vārdus, viņš paskatījās uz Krabatu, it kā būtu pamanījis, ka viņam kaut kā trūkst.

Lietuvēna zīme!

Krabats izbijās. Ja viņš atgriezīsies dzirnavās bez zīmes, meistaram radīsies aizdomas, neizbēgami. Tad varētu klāties slikti viņiem abiem, arī meitenei ar skaisto balsi. Krabats rakņājās pa savām kabatām, meklēdams ogles gabalu, taču tur tā nebija, viņš to zināja.

-        Labi žigli! Juro steidzināja. Citādi mēs dabūsim pa kaklu, skriesim, skriesim!

Tajā mirkli, kad zēni iznāca no meža un skrēja uz dzirnavām, sākās negaiss. Negaidīts vēja pūtiens norāva Vitko un Krabatam cepuri no galvas. Lietus sāka līt aumaļām tik spēji, ka Lobošs iespiedzās. Visi četri atgriezās dzirnavās, izmirkuši caur un cauri slapji.

Meistars jau nepacietībā gaidīja. Zēni noliekušies izgāja cauri grožu galam pa apakšu un saņēma pliķus.

-   Kur jūsu zīme, pie joda?

-        Zīme? Juro brīnījās. Tur viņa ir. Un norādīja uz savu pieri.

-  Tur nekā nav! meistars iekliedzās.

-   Tad sasodītais lietus būs to noskalojis.

Dzirnavnieks brīdi vilcinājās, šķita, ka viņš pārdomāja. Tad

atskanēja pavēle:

-   Liško! Atnes man no pavarda ogles gabalu labi ātri!

Ar rupjiem vilcieniem viņš uzvilka visiem četriem virs deguna lietuvēna zīmi, tā svilināja ādu kā uguns.

-   Pie darba!

Šajā rītā viņiem vajadzēja rauties ilgāk un smagāk nekā parasti, aizritēja vai puse mūžības, kamēr arī šiem četriem zēniem sviedri noskaloja zīmi no pieres. Taču beidzot tas tomēr bija noticis, arī šoreiz, un Lobošs, mazais Lobošs, pēkšņi spēja pārmest sev pāri galvai veselu maisu labības.

-        Heijā! viņš sauca. Redziet tik, cik viegli man sokas darbs! Kāds man spēks!

Dienas atlikušo daļu melderzeļļi pavadīja pie Lieldienu kūkas un vīna, viņi dziedāja un dejoja, un stāstīja stāstus, arī par Platmalnieku, bet Andrušs, būdams jau krietni iereibis, noturēja runu, kurā sacīja, ka visi meldera palīgi esot krietni zēni un visi meistari triecami pie velna visdziļākajā ellē.

-        Saskandināsim par to! viņš aicināja. Vai varbūt šeit kāds domā citādi?

-        Nē! visi atsaukdamies pacēla kausus; tikai Staško pilnā kaklā apgalvoja, ka viņš ir pret to.

-       Triecami pie velna? viņš kliedza. Lai sātans pats nāk un parauj visus meistarus! Un katram atsevišķi apgriež sprandu krāks! tādas ir manas domas!

-       Tev taisnība, draudziņ! Andrušs apskāva viņu. Tev taisnība! Lai velns parauj visus dzirnavniekus un mūsējo pašu pirmo!

Krabats bija atradis sev kādu vietiņu kaktā, pietiekami tuvu citiem, lai neviens nevarētu pārmest, ka viņš gribējis nošķirties; un tomēr viņš sēdēja te, burzmas malā, atslēdzies no visiem, un, kamēr zēni dziedāja, smējās un uzstājās ar skaļām runām, Krabats domāja par meiteni ar skaisto balsi: kā viņa šodien, iedama uz mājām, bija nākusi viņam pretī un kā viņi abi bija stāvējuši un sarunājušies viens ar otru.

Krabats atcerējās katru vārdu, katru kustību, katru viņas skatienu un tā viņš varētu vēl stundām sēdēt savā kaktā un domāt par meiteni, nemaz nemanot, kā aizsteidzas laiks, ja Lobošs nebūtu apsēdies viņam blakus uz sola un saskandinājis ar

vinu.

>

-  Man tev kas jautājams…

-  Jā, Krabats sacīja, pūlēdamies neizrādīt savu sapīkumu.

Lobošs bija norūpējies.

-        Ko tas Andrušs tur nupat sarunāja un Staško! Ja padzirdēs meistars…

-        Ak, Krabats attrauca, tā ir tikai muļķīga pļāpāšana, vai tu to nesaproti?

-  Un dzirnavnieks? Lobošs vaicāja. Ja nu Liško viņam to izstāsta… Iedomājies tikai, ko viņš ar tiem abiem izdarīs!

-   Neko viņš ar tiem neizdarīs, itin neko.

-  Tu taču pats tam netici! Lobošs iesaucās. To viņš nekad nepacietīs!

-   Šodien piecietis, Krabats sacīja. Šodien mēs drīkstam meistaru lamāt un sūtīt viņam uz kakla visus nelabos, pat visbriesmīgākos, kā tu dzirdēji: šodien viņš to neņems ļaunā, gluži otrādi.

-   Ne? Lobošs vaicāja.

-   Kurš vienreiz gadā drīkst dot vaļu savām dusmām, Krabats paskaidroja, tam pārējā laikā vēl jo labāk izdodas paklausīgi izpildīt visu, ko no viņa prasa, un Kozelbruhas dzirnavās, kā tu būsi ievērojis, tiek prasīts diezgan daudz.

Krabats vairs nebija agrāko laiku Krabats. Nākamo dienu un nedēļu laikā viņš dzīvoja kā pa mākoņiem. Viņš darīja to, kas bija darāms, runājās ar zēniem, atbildēja uz jautājumiem taču patiesībā bija tālu prom no visa, kas notiek dzirnavās: viņš bija pie meitenes ar skaisto balsi, un šī meitene bija pie viņa, un pasaule visapkārt kļuva dienu no dienas arvien gaišāka, arvien zaļāka.

Nekad agrāk Krabats nebija ievērojis zaļās krāsas daudzveidību: neskaitāmos toņos atvizēja zaļā zāle, zaļie bērzi un zaļie vītoli ar zaļo sūnu, iezilgani spirgts un košs bija dzirnavu dīķa zaļais krasts, ikviens krūms un ikviens ogulāju cers atturīgi tumšs, dažbrīd drūms, tad draudošs un gandrīz vai melns, bet reizēm pret vakaru mirdzošs kā zelts bija Kozelbruhas priežu zaļums.

Dažas reizes šajās nedēļās, gan ne pārāk bieži, Krabats arī naktī bija sapņojis par meiteni ar skaisto balsi. Būtībā tas parasti bija viens un tas pats sapnis.

Viņi kopā iet cauri kādam mežam vai dārzam, kas aizaudzis veciem kokiem; ir vasarīgi silts, un meitenei mugurā ir gaišs uzsvārcis. Ejot zem kokiem, Krabats apliek viņai roku ap pleciem. Viņa pieliec galvu tā, ka viņš ar vaigu sajūt viņas matus. Lakatiņš ir atstumts mazliet uz pakauša, un zēns vēlas, lai viņa apstātos un pagrieztos pret viņu, jo tad viņš varētu ieskatīties meitenei sejā. Tomēr viņš zina, ka labāk būtu, ja viņa to nedarītu: tad arī neviens cits, kam varbūt ir vara sapņot līdzi viņa sapņus, nevarētu viņu pazīt.

Citi zeļļi, protams, ievēroja, ka ar Krabatu ir kaut kas noticis un ka viņš ir pilnīgi pārvērties; un atkal Liško bija tas, kas mēģināja kaut ko izvilināt. Tas notika nākamajā nedēļā pēc Vasarsvētkiem. Hanco bija licis Krabatam un Staško uzasināt kādu dzirnakmeni. Viņi bija to uzstādījuši blakus maltuves durvīm un ar saviem kaltiem padziļināja rievas no akmens vidus uz ārmalu. Savu darbu melderzeļļi veica ļoti rūpīgi, jo rievu malām bija jābūt nevainojami asām. Staško uz brīdi bija aizgājis, lai uzasinātu kaltu. Te uzradās Liško ar tukšiem miltu maisiem padusē. Krabats pamanīja viņu tikai tad, kad viņš bija apstājies blakus un uzsāka sarunu: Liško vienmēr lavījās apkārt klusītiņām, pat tad, kad tas nemaz nebija nepieciešams.

-   Nu? viņš, acis mirkšķinādams, vaicāja. Kā tad viņu sauc? Vai viņa ir blondīne vai brunete, vai melniem matiem?

-   Kas? Krabats atvaicāja.

-   Nu tā, Liško sacīja, par kuru tu pēdējā laikā nemitīgi domā. Vai varbūt tev šķiet, mēs esam akli un neredzam, ka tev kāda meitene vai nu sapnī, vai kā citādi ir sagrozījusi galvu… Es zinu, kā tev palīdzēt, lai jūs varētu satikties: ir jau bijuši tādi gadījumi, tev…

Viņš paraudzījās uz visām pusēm, tad pieliecās pie Krabata un pačukstēja tam ausī:

-  Tikai pasaki man viņas vārdu tālāko es nokārtošu pats…

-   Izbeidz, Krabats atteica. Es nesaprotu, par ko tu runā. Tu ar savām muļķībām man tikai traucē strādāt.

Nākamajā naktī Krabats atkal redzēja to pašu sapni par meiteni ar skaisto balsi. Atkal viņi gāja zem kokiem, un atkal bija silta vasaras diena; tikai šoreiz viņi bija nonākuši pie kādas pļavas meža vidū un gribēja to šķērsot tikko viņi bija paspēruši dažus soļus, viņiem pārslīdēja pāri kāda ēna. Krabats uzmeta savu jaku meitenei uz galvas.

-  Žigli prom no šejienes viņš nedrīkst redzēt tavu seju! Krabats rāva meiteni atpakaļ koku aizsegā. Atskanēja spalgs un griezīgs vanaga kliedziens, kas zēnam iedūrās kā nazis tieši sirdī: no tā viņš pamodās.

Nākamajā vakarā Krabats tika pasaukts pie meistara. Nojauzdams, ka nekas labs nav sagaidāms, zēns stāvēja pretī meistaram, kas bija pavērsis pret viņu savas acs skatienu.

-   Man jārunā ar tevi. Melderis sēdēja kā tiesnesis savā atzveltnes krēslā sakrustotām rokām un stingu kā akmens seju. Tu zini, viņš turpināja, ka es esmu labās domās par tevi, Krabat, un ka tu Slepenajās zinātnēs vari sasniegt to, kas ne katram no taviem biedriem ir pa spēkam. Un tomēr man pēdējā laikā ir radušās šaubas, vai drīkstu tev uzticēties. Tev ir noslēpumi no manis, tu kaut ko slēp. Vai nebūtu gudrāk, ja tu man visu izstāstītu labprātīgi, lai man nevajadzētu tevi izsekot? Saki man atklāti, kas noticis, tad padomāsim, ko mēs abi varam tavā labā darīt, kamēr vēl nav par vēlu…

Krabats ar atbildi nevilcinājās.

-   Man nav nekā, ko tev teikt, meistar.

-   Patiešām ne?

-   Nē, Krabats noteiktā balsī sacīja.

-   Tad ej un nesūdzies, ja tev būs nepatikšanas!

Gaitenī stāvēja Juro, šķita, ka viņš tur gaidījis Krabatu. Juro ievilka zēnu virtuvē un aizvēra durvis.

-   Man te kaut kas ir, Krabat…

Juro iespieda viņam delnā kādu priekšmetu: mazu, sažuvušu sakni, kas bija iekārta trīskārt savītā auklā.

-   Paņem to un pakar sev kaklā, citādi tu savu sapņu dēļ vēl aiziesi bojā.

26 Pārsteigumi

Nākamajās dienās meistars izturējās pret Krabatu uzkrītoši laipni. Pie katras izdevības viņš izcēla un slavēja Krabatu biedru priekšā par visvisādiem sīkumiem, it kā gribēdams parādīt, ka nolēmis neturēt ļaunu prātu, līdz kādu vakaru tas notika otrās nedēļas beigās pēc Vasarsvētkiem viņi abi sastapās mājas gaitenī, kad citi jau sēdēja pie vakariņām.

-   Labi, ka satiku tevi, meistars sacīja. Dažkārt cilvēkam uznāk slikts garastāvoklis, to taču tu zini, un tad gadās, ka viņš sagvelž vistīrākās muļķības. īsi un skaidri: mūsu nesenā saruna manā istabā, tu jau atceries, bija muļķīga un turklāt lieka vai

arī tev tā nešķiet?

>

Meistars negaidīja Krabata atbildi.

-   Man būtu žēl, viņš turpināja vienā elpas vilcienā, ja tu visu to, ko es tajā vakarā sarunāju, ņemtu par pilnu! Es zinu, ka tu esi krietns puisis, jau ilgu laiku mans labākais skolnieks, ari uzticams kā reti kurš nu, tu jau saproti mani.

Krabats jutās nelāgi: ko gan meistars grib-no viņa?

-    Nerunāšu vairs riņķī un apkārt, meistars sacīja, es negribētu tev likt šaubīti'es par to, ko es patiesībā domāju par tevi. Es tev atļaušu to, ko līdz šim neesmu atļāvis vēl nevienam savam skolniekam: nākamsvētdien es atbrīvoju tevi no darba, tu vari iziet, ja gribi, un iet, kurp vien vēlies, uz Mokenes ciemu vai Svarckolmu, vai Zeidevinkeli, tas man vienalga. Galvenais, lai tu līdz pirmdienas rītam būtu atpakaļ.

-  Iziet? Krabats vaicāja. Bet ko gan es meklēšu Mokenes ciemā vai vēl kur citur?

-  Tajos ciemos taču ir krogi un krodziņi, kur tu varētu pavadīt jauku dienu, un tur ir meitenes, ar kurām var padejot…

-  Nē, Krabats sacīja. Man prāts uz to nenesas. Un vai tad es esmu pelnījis ko vairāk par saviem biedriem?

-   Kāpēc ne, meistars teica, es taču varu tevi atalgot par tavu čaklumu un izturību Slepeno zinātņu apguvē, šajā jomā tu esi pārāks par ikvienu citu.

Nākamās svētdienas rītā, kad puiši posās uz darbu, ari Krabats gatavojās darīt to pašu. Tad pienāca Hanco un paaicināja vinu malā.

-   Es nezinu, kas noticis, viņš sacīja, taču meistars tev šodien piešķīris brīvdienu. Man jāatgādina tev, ka viņš nevēlas redzēt tevi dzirnavās agrāk kā rīt no rīta, visu pārējo tu zināšot.

-  Jā, Krabats norūca, es zinu gan.

Viņš uzvilka savus labākos svārkus un izgāja no mājas, kamēr citi puiši tāpat kā ikkatru dienu strādāja. Aiz malkas šķūņa viņš apsēdās zālē, lai pārdomātu, ko iesākt.

Meistars ir izlicis viņam lamatas par to nevarēja būt šaubu, un tagad jāuzmanās, ka neiekrīt tajās. Viens katrā ziņā bija skaidrs: Krabats drīkst iet uz visurieni, tikai ne uz Svarckolmu.

Vislabprātāk viņš būtu palicis tepat sēžam aiz malkas šķūņa saulītē un noslinkojis šo dienu. Taču tas pārāk klaji liecinātu par to, ka viņš ir sapratis meistara nodomus.

"Tad atliek iet uz Mokenes ciemu," Krabats nosprieda. "Un apkārt Svarckolmai ar lielu līkumu!"

Bet varbūt arī tas ir nepareizi? Varbūt gudrāk būtu, ja viņš nevis mestu Svarckolmai apkārt likumu, bet ietu taisni pa vidu tai cauri, jo tas ir īsākais ceļš uz Mokenes ciemu.

Saprotams: meiteni ar skaisto balsi viņš nedrīkst Švarckolmā satikt, no tā vajadzēja izvairīties.

-   Uzklausi mani! Krabats uzrunāja meiteni, kad bija noskaitījis buramvārdus. Tas esmu es, Krabats, kas tevi lūdz. Šajā dienā tu nedrīksti spert soli laukā no mājas, lai kas arī notiktu, un arī skatīties pa logu ne, apsoli man to!

Krabats paļāvās, ka meitene izpildīs viņa lūgumu. Tieši tad, kad viņš gribēja doties ceļā, gar mājas stūri nāca Juro ar tukšu malkas grozu rokās.

-  Nu, Krabat, izskatās, ka tu pārāk nesteidzies prom no šejienes. Vai drīkstu uz brīdi apsēsties tev blakus zālē, ko?

Tapat kā toreiz pēc neveiksmīgās zirga pārdošanas, viņš izvilka koka puļķīti un apkārt tai vietai, kur viņi sēdēja, apvilka apli un piezīmēja pie tā lietuvēna zīmi un trīs krustus.

-Jādomā, tu sapratīsi, ka tas nav pret odiem un gaļas mušām,viņš izmeta.

Krabats atzinās, ka viņam jau toreiz bijušas zināmas šaubas.

-  Ja mums apkārt ir šis aplis, viņš turpināja, meistars ne redz, ne dzird, ka mēs šeit sēžam un runājam: ne no tuvuma un ne no tālienes, tā taču ir?

-   Nē, Juro sacīja. Viņš varētu redzēt un dzirdēt mūs, tikai viņš neskatīsies uz mums un neklausīsies mūsos, jo viņš ir aizmirsis mūs: tas, lūk, ir panākams ar šo apli. Kamēr mēs esam tajā, meistars domā par visu iespējamo, tikai ne par tevi un mani.

-   Nav muļķīgi, Krabats attrauca, nav muļķīgi… Un piepeši, it kā būtu pateikts kāds uzvedinošs vārds, pār viņu nāca apskaidrība. Pārsteiguma pilns viņš skatījās uz Juro.

-  Tatad tu esi tas, viņš sacīja, kuram zemnieki var pateikt paldies par sniegu un Liško par asinssuņiem! Tu nemaz neesi tāds muļķis, par kādu mēs visi tevi turam, vai ne, tu tikai izliecies!

-     Un ja tā būtu? Juro atjautāja. Es negribu apstrīdēt, ka neesmu gluži tāds muļķis, par kādu visi mani uzskata. Bet tu, neņem ļaunā, Krabat, esi dumjāks, nekā spēj iedomāties.

-Es?

-     Jo tu joprojām neesi aptvēris, kāda spēle šeit, šajās nolādētajās dzirnavās, tiek spēlēta! Tad tu apvaldītu savu centību, vismaz neizrādītu uz āru vai arī tu patiešām neapjēdz, kādās briesmās tu peldi?

-  Jā, Krabats sacīja. Es nojaušu.

-   Neko tu nenojaut, Juro iebilda.

Viņš noplūca zāles stiebru un saberza to pirkstos.

-     Es tev kaut ko pateikšu, Krabat, es, kas visus šos gadus esmu tēlojis muļķi. Ja tu tā turpināsi, tu būsi šajās dzirnavās nākamais, kam vajadzēs tam noticēt. Mihals un Tonda, un visi pārējie, kas guļ aprakti Tuksnesīgajā klajumā, visi pieļāva to pašu kļūdu, ko tu. Viņi pārāk daudz mācījās melnajā skolā un ļāva to manīt meistaram… Tu taču zini, ka ik Jaungada nakti vienam no mums viņa dēļ jāmirst.

-   Viņa dēļ?

-    Viņa dēļ, Juro apstiprināja. Viņam ir līgums ar to… nu, kūma kungu. Katru gadu meistars ir spiests vienu no skolniekiem upurēt tam, citādi par upuri jākrīt viņam pašam.

-   Kā tu to zini?

-     Nu, man ir acis pierē, un reizēm ari es par redzēto padomāju. Turklāt piedevām es to izlasīju "Koraktorā".

-   Tu?

-     Es esmu dumjš, kā tu zini vai, sacīsim, kā meistars un visi domā. Tāpēc mani neņem par pilnu, tāpēc esmu kā radīts mājas darbiem. Man jāmēž un jāberž, un jāslauka putekļi reizēm arī Melnajā istabā, kur guļ "Koraktors", pieķēdēts pie galda un nepieejams nevienam, kas varētu to lasīt. Tas nenāktu par labu meistaram, jo tur ir sarakstīts šis tas tāds, kas varētu kaitēt viņam, ja kāds no mums to uzzinātu.

-   Bet tu… Krabats vaicāja, vai tu māki lasīt?

-        Jā, Juro sacīja. Un tu esi pirmais un vienīgais, kam es uzticu to. Ir viens ceļš, kā aizlikt meistaram kāju priekšā, tikai viens! Ja tev ir kāda meitene, kas tevi mīl, tā varētu glābt tevi. Ja viņa lūgtu meistaram atbrīvot tevi un ja viņa izturētu pārbaudījumu.

-   Pārbaudījumu?

-        Par to citu reizi, kad mums būs vairāk laika, Juro teica. Pagaidām atceries tikai vienu: meistars nedrīkst uzzināt, kas tā par meiteni, citādi tev klāsies tāpat kā Tondam.

-   Vai tu runā par Voršulu?

-       Jā, Juro sacīja. Meistars pārāk agri uzzināja viņas vārdu, viņš mocīja viņu sapņos tik ilgi, līdz viņa aiz izmisuma ielēca ūdenī; tā gadās.

Juro vēlreiz noplūca zāles stiebru un saberza to.

-        Tonda atrada meiteni nākamajā rītā. Viņš aiznesa Voršulu mājās pie viņas vecākiem un tur nolika viņu uz sliekšņa. Kopš tā laika viņam bija sniegbalti mati, viņa spēks bija salauzts, un beigas tu zini.

Krabats iztēlojās, ka viņš kādu rītu varētu atrast savu meiteni noslīkušu, ar ūdensaugiem matos.

-   Ko tu man iesaki? viņš vaicāja.

-        Ko es tev iesaku? Juro noplūca trešo zāles stiebru. Ej tagad uz Mokenes ciemu vai vēl kur citur un mēģini meistaru maldināt, cik vien tu spēj.

Krabats, iedams cauri Svarckolmai, neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi. Meitene ar skaisto balsi bija paslēpusies. Kas zina, ko viņa bija iestāstījusi saviem mājiniekiem, lai paskaidrotu, kāpēc palikusi mājās.

Lai atpūstos, Krabats uz īsu brīdi iegriezās krogā, apēda gabalu rupjas maizes ar žāvētu gaļu un pēc tam iedzēra glāzi degvīna. Tad viņš devās tālāk uz Mokenes ciemu, atkal apsēdās krogā pie galda un pasūtīja alu.

Vakarā viņš dejoja ar meitenēm, gvelza visādas muļķības, sagrozīja viņām galvu un uzsāka ķīviņu ar zēniem.

-  Ei, tu, pazūdi no šejienes!

Kad viņi noskaitās un gribēja izsviest Krabatu laukā, viņš uzšķīla gaisā knipi; uzbrucēji palika kā ieauguši zemē un nespēja vairs pakustēties.

-       Ak jūs, auni! Krabats sauca. Ticu, ka jums patiktu mani iekaustīt. Bet labāk iekaustiet paši sevi!

Tad uz deju grīdas izcēlās kņada, kāda Mokenes ciemā vēl nekad nebija piedzīvota.

Kausi lidoja, un krēsli brīkšķēja. Zēni plūcās kā prātu zaudējuši. Bez jēgas viņi slānīja cits citu. Saimnieks lauzīja rokas, meitenes spiedza, muzikanti, glābiņu meklēdami, metās laukā pa logu.

-        Lieliski! Krabats kūdīja ķildniekus. Lieliski! Sadodiet paši sev, kā nākas!

26 Smags darbs

Nākamajā rītā meistars gribēja izvilināt no Krabata, kur viņš pavadījis svētdienu un kā viņam paticis izgājiens.

-       Ak, Krabats, plecus raustīdams, atmeta, nebija vainas. Tad viņš izstāstīja meistaram par Mokenes ciema apmeklējumu, par dancošanu un par ķīviņu ar ciema puišiem. Tas viss esot bijis ļoti jautri, bet būtu varējis būt vēl daudz jautrāk, ja bijis līdzi kāds no melderzeļļiem: varbūt Staško vai Andrušs, vai arī ikviens cits.

-   Arī Liško, piemēram?

-        Viņš gan ne, Krabats atbildēja, riskēdams, ka meistars ņems ļaunā.

-   Un kāpēc ne?

-   Es nevaru viņu ciest, Krabats sacīja.

-   Tu arī ne? Meistars smējās. Tad jau mēs par Liško esam vienādās domās. Tu noteikti esi pārsteigts?

-  Jā, Krabats atbildēja. Tas mani izbrīna.

Meistars nopētīja viņu no galvas līdz kājām: labvēlīgi, kā likās, kaut arī ne bez zobgalības.

-   Tas ir tas, kas man patīk tevī, Krabat, ka tu esi godīgs un par visu atklāti izsaki savas domas.

Krabats vairījās paskatīties uz meistaru. Viņš nezināja, vai šie vārdi bija domāti nopietni: tie varēja būt ari slēpti draudi. Katrā ziņā viņš bija priecīgs, kad meistars mainīja tēmu.

-   Bet, ja atgriežamies pie tā, ko runājām iepriekš, tad iegaumē vienu, Krabat: turpmāk tu pats vari svētdienās iziet, kad vien vēlies, un vari arī palikt mājās, ja tev tā labāk. Taču tā ir priekšrocība, ko es piešķiru vienīgi tev savam meistarskolniekam, un tas ir viss!

Krabats nepacietībā gaidīja brīdi, kad varēs slepus satikties ar Juro; turpretī Juro kopš svētdienas sarunas aiz malkas šķūņa vairījās no viņa. Krabats labprāt būtu saistījies ar viņu vismaz domās, taču Slepenās brālības ietvaros šai burvestībai nebija varas.

Kad viņi beidzot vieni satikās virtuvē, Juro lika saprast, ka Krabatam dažas dienas jāpaciešas "Naža dēļ, kuru tu man nesen iedevi uztrīt. Kad tas būs gatavs, es atnākšu un atnesīšu tev to: es neesmu tevi aizmirsis."

-   Labi, Krabats sacīja. Viņš bija sapratis, ko Juro domājis.

Pagāja puse nedēļas, tad meistaram atkal bija jājāj prom uz divām dienām, varbūt uz trim, kā viņš pavēstīja pirms došanās ceļā.

Nākamajā naktī Juro uzmodināja Krabatu.

-   Atnāc uz virtuvi tur mēs abi parunāsimies.

-   Un viņi? Krabats norādīja uz pārējiem melderzeļļiem.

-       Viņi guļ tik dziļi un cieši, ka ne zibens un ne pērkons nepamodinās viņus, Juro apgalvoja. Par to es esmu parūpējies.

Virtuvē Juro apvilka apkārt galdam un krēsliem burvju apli ar lietuvēna zīmi un krustiem, tad aizdedzināja sveci un novietoja to starp sevi un Krabatu.

-        Es liku tev gaidīt, viņš iesāka. Tas bija aiz piesardzības, saproti. Neviens nedrīkst nojaust, ka mēs slepus satiekamies. Pagājušajā svētdienā es tev atklāju dažus noslēpumus, un tu pa šo laiku būsi domājis par tiem.

-        Jā, Krabats sacīja. Tu gribēji parādīt man ceļu, kā es varu paglābties no meistara, un vienlaikus, ja esmu tevi sapratis pareizi, tas ir ceļš, kā es varētu atriebt Tondu un Mihalu.

-        Ta tas ir, Juro apstiprināja. Ja kāda meitene mīl tevi, viņa drīkst atnākt gada pēdējā vakarā pie meistara un lūgt, lai viņš atbrīvo tevi. Ja viņa iztur pārbaudījumu, kuru meistars uzliek viņai, tad Jaungada naktī jāmirst viņam pašam.

-   Un pārbaudījums ir grūts? Krabats vaicāja.

-         Meitenei ir jāpierāda, ka viņa pazīst tevi, Juro sacīja. Viņai jāatrod tevi starp pārējiem zeļļiem un jāpasaka: tas ir viņš.

-Un tālāk?

-       Tas ir viss, kas "Koraktorā" sacīts, to lasot vai dzirdot, tu domāsi, ka tā ir bērnu spēle.

Krabats bija spiests piekrist ja tikai tur neslēpās kāds āķis, kā viņam šķita; Krabats izteica domu, ka varbūt, piemēram, pastāvot kāds slepens pielikums burvju grāmatai vai kāda apslēpta divdomība, kas varētu būt izlobāma no "Koraktora" teksta: vajadzēja tikai zināt tekstu vārds vārdā…

-       Teksts ir skaidrs un nepārprotams, Juro apgalvoja. Taču meistars pamanās to iztulkot pēc sava prāta.

Juro paņēma sveču griežamās šķēres un saīsināja dūmojošo sveces dakti.

-   Pirms gadiem, kad es vēl tikko biju nonācis Kozelbruhā, kāds no mūsu zeļļiem, vārdā Janko, spēra šo soli. Viņa meitene bija ieradusies tieši gada pēdējā vakarā un lūgusi, lai melderis atbrīvo viņas draugu. "Labi," meistars bija sacījis, "ja tu atradīsi Janko, viņš būs brīvs un tu varēsi ņemt viņu līdzi, kā tas ir rakstīts." Tad viņš ieveda meiteni Melnajā istabā, kur mēs divpadsmit tupējām uz laktas kraukļu izskatā. Viņš bija licis mums visiem paslēpt knābi zem kreisā spārna. 1a nu mēs tupējām, un meitene nebija spējīga noteikt, kurš no mums ir Janko. "Nu?" meistars bija pajautājis. "Vai viņš ir šeit rindas labajā galā vai arī viņš ir tas tur vidū vai kāds cits? Pārdomā mierīgi, tu taču zini, kas ir atkarīgs no tā." Meitene bija sacījusi, ka zina gan. Un tad viņa pēc nelielas vilcināšanās bija norādījusi uz vienu no mums, uz labu laimi un atklājās, ka tas ir Kito.

-   Un kas notika? Krabats vaicāja.

-  Jaungada rītu viņi vairs nesagaidīja ne Janko, ne arī drosmīgā meitene.

-   Un kopš tā laika?

-   Tikai Tonda vēl bija gribējis izmēģināt savu laimi ar Voršulas palīdzību bet to jau tu zini.

Atkal sāka dūmot svece, un Juro vēlreiz nogrieza dakti īsāku.

-   Vienu gan es nesaprotu, Krabats pēc ilgas klusēšanas sacīja. Kāpēc neviens cits nekad nav mēģinājis iet šo ceļu?

-   Vairums to nezina, Juro atbildēja, un tie nedaudzie, kas zina visu, cer no gada uz gadu, ka tiks cauri sveikā: mēs esam divpadsmit, un Vecgada vakarā tas taču skar tikai vienu. Turklāt šajā spēlē ir vēl kāds noteikums, kas tev jāzina. Ja kādai meitenei laimējas izturēt pārbaudījumu un meistars tiek uzveikts, viņa nāves mirkli izput viss, ko viņš mums jelkad ir mācījis: mēs vienā mirkli neesam nekas cits kā parasti melderzeļļi un beigas visām burvestībām.

-  Vai tā nenotiktu, ja meistars kaut kā citādi ietu bojā?

-        Nē, Juro sacīja, un tas ir vēl viens iemesls tiem nedaudzajiem, kas zina šo noslēpumu, samierināties katru gadu ar kāda melderzeļļa nāvi.

-        Bet tu? Krabats vaicāja. Vai tu pats arī neesi mēģinājis nekā pretoties?

-        Nē, jo neesmu uzdrošinājies, Juro atbildēja. Un man nav nevienas meitenes, kas nāktu izlūgties manu brīvību.

Viņš abām rokām spēlējās ar svečturi, grozīdams to uz galda no vienas puses uz otru, lēnām un domīgi, it kā, to darīdams, gribētu nonākt pie kāda noteikta, sev svarīga atklājuma.

-        Galvenais, ka mēs saprotamies, viņš beigās sacīja. Vēl tev nav jāizšķiras, nav jāpieņem galīgais lēmums, Krabat. Taču mums jau tagad vajadzētu sākt darīt visu, kas mūsu spēkos, lai sagatavotos, lai tu vajadzības gadījumā varētu atvieglot meitenei pārbaudījumu.

-        Bet to taču es varu! Krabats sacīja. Es domās likšu viņai saprast visu, kas nepieciešams, tas ir iespējams, mēs taču esam to mācījušies!

-  Tas nav iespējams, Juro iebilda.

-Nav?

-       Jo meistara spēkos ir to novērst. r Ia viņš izdarīja ar Janko un tā viņš darīs arī šoreiz, nav ne mazāko šaubu.

-   Ko tad iesākt? Krabats vaicāja.

-        Tev jācenšas, Juro sacīja, šīs vasaras un šī rudens laikā iegūt spēju stāties pretī meistara gribai. Kad mēs kraukļa izskatā tupam uz laktas un viņš mums pavēl: "Pabāziet knābi zem kreisā spārna!" tev jābūt tik stipram, lai tu vienīgais pabāztu knābi zem labā spārna. Tu saproti mani? Ja tu pārbaudes laikā izturēsies citādi nekā pārējie, tevi varēs pazīt: tad meitene zinās, uz kuru kraukli viņai jānorāda, un viss būs kārtībā.

-  Tad saki ko mēs varam iesākt? Krabats vaicāja.

-  Tu trenēsi savu gribu.

-   Un citu neko?

-        Gan tu redzēsi, ka tas ir vairāk nekā pietiekami. Vai sāksim?

Krabats bija ar mieru.

-        Pieņemsim, Juro sacīja, ka es esmu meistars. Ja es tev kaut ko pavēlēšu, tu mēģini darīt pretējo tam, ko es lieku. Tatad, ja es tev pavēlētu kaut ko pastumt no labās puses uz kreiso, tev jāstumj no kreisās uz labo. Ja es lieku tev piecelties, tev jāpaliek sēžam. Ja es pieprasu, lai tu skatītos man acīs, tev jāskatās sāņus. Vai skaidrs?

-   Skaidrs, Krabats teica.

-   Labi, tad sāksim.

Juro norādīja uz svečturi, kas stāvēja starp viņiem.

-   Paņem to, viņš pavēlēja, un pavelc pie sevis!

Krabats izstiepa roku pēc svečtura stingrā apņēmībā stumt

to prom no sevis, uz Juro pusi taču sajuta pretestību. Pamodās kāds spēks, kas iedarbojās pret viņa paša gribasspēku, un tas uz brīdi paralizēja viņu. Tad iesākās mēma divkauja. Vienā pusē Juro pavēle otrā Krabata griba, kas cenšas tai par katru cenu pretoties.

Vēl viņš bija apņēmības pilns aizstumt svečturi prom.

"Prom no manis!" viņš domāja. "Prom, prom!"

Taču Krabats manīja, kā Juro griba pamazām uzveic un lēnām nomāc viņa gribu.

-   Kā tu pavēli, Krabats beidzot dzirdēja sevi sakām.

Tad viņš paklausīgi pievilka svečturi sev klāt. Viņš jutās kā izsmelts. Ja kāds Krabatam sacītu, ka viņš ir miris, viņš būtu noticējis tam.

-   Nekrīti izmisumā!

No bezgalīga tāluma viņš dzirdēja Juro balsi, tad sajuta, kā uz pleca uzgulst kāda roka, un vēlreiz, tagad pavisam tuvu, viņš saklausīja Juro sakām:

-   Neaizmirsti, ka tas bija pirmais mēģinājums, Krabat!

Kopš tās reizes viņi katru nakti, kad meldera nebija mājās, pavadīja virtuvē. Juro vadībā Krabats vingrinājās paša gribu pretstatīt drauga gribai: tas bija smags darbs abiem, un itin bieži šķita, ka Krabats ir izmisumā: es taču to nespēju, man jāmirst, es tikai negribu būt vainīgs pie tā, ka arī meitene aiziet bojā, vai saproti?

-   Jā, Juro tad sacīja, es to saprotu, Krabat, bet vēl taču meitene neko nezina. Pagaidām tev nav jāuztraucas, vai tu izšķirsies par vienu vai par otru iespēju. Svarīgāk mums abiem, lai tu iegūtu spēku turēties pretī meistara gribai. Ja tu nezaudēsi drosmi un nepadosies, tad redzēsi, kādas mums abiem gada beigās būs sekmes, tici man!

Atkal, jau kuro reizi, sākās pašmocības un pamazām, tas jau bija vasaras nogalē, šad un tad neizpalika pirmie panākumi.

27 Sultāna ērglis

Vai meistaram bija radušās aizdomas? Varbūt viņš ar Liško ziņu bija ticis Krabatam un Juro uz pēdām? Kādā no pirmajiem septembra vakariem viņš uzlūdza melderzeļļus uz mazām svinībām, un pēc tam, kad viņi bija sapulcējušies ap lielo galdu meistara istabā un ikvienam kauss bija piepildīts, viņš negaidīti uzsauca tostu par draudzību. Juro un Krabats apmulsuši novērsa skatienu no galda.

-   Izdzeriet sausu! meistars sauca. Izdzeriet visi sausu! Tad viņš lika Lobošam no jauna piepildīt kausus un sacīja:

-   Pagājušajā vasarā es jums stāstīju par Jirko, savu labāko draugu. Un neslēpu, ka es viņu kādu dienu nogalināju. Kā tas nācās, to jūs tagad uzzināsiet… Tas notika lielā Turku kara gados, Jirko un man toreiz vajadzēja uz laiciņu pazust no Lauzicas, un mēs izšķīrāmies viens no otra. Es salīgu ķeizara karapulkā, kur kalpoju par musketieri, turpretī Jirko bija salīdzis kas man ne prātā nevarēja ienākt pie turku sultāna par burvju meistaru. Ķeizariskās armijas virspavēlnieks bija Saksijas maršals. Viņš bija ievedis mūs dziļi Ungārijā, kur mēs visi plecu pie pleca, ieņēmuši pozīcijas pret turkiem, dzīvojām labi nocietinātās nometnēs nedēļām ilgi. No kara nekas daudz nebija jūtams vienīgi tas, ka abu pušu brīvprātīgo vienības šad un tad sarīkoja nelielu apšaudi un lielgabalu lādiņi lidoja uz priekšlauka dažādiem punktiem. Taču kādu rītu atklājās, ka turki, acīmredzot ar burvestības palīdzību, pa nakti uzveikuši Saksijas maršalu un nolaupījuši viņu. Drīz pēc tam mūsu nocietinājuma priekšā atjāja kāds sarunu vedējs: maršals atrodoties sultāna gūstā; viņš tikšot atbrīvots, ja mūsu pulks sešu dienu laikā aizvāksies no Ungārijas, citādi viņš septītās dienas rītā tikšot nožņaugts. Pārsteigums bija milzīgs, un, tā kā es nezināju, ka Jirko ir turku nometnē, es pieteicos atvest maršalu atpakaļ.

Meistars vienā mierā iztukšoja kausu, pamāja Lobošam, lai ielej vēl, un turpināja:

-   Kaut ari mūsu kapteinis pasludināja mani par vājprātīgu, viņš paziņoja par manu priekšlikumu pulkveža kungam, kurš savukārt aizveda mani pie ģenerāļa, un tas devās ar mani pie Leihtenbergas hercoga, kurš tagad, maršala prombūtnes laikā, bija uzņēmies virsvadību. Sākumā arī hercogs negribēja man ticēt; tad es viņa acu priekšā liku štāba virsniekiem pārvērsties par papagaiļiem, bet ģenerālim, kas bija atvedis mani šurp, par zelta fazānu. Vairāk nekas nebija nepieciešams, lai pārliecinātu hercogu. Viņš pavēlēja man labi žigli pārvērst kungus atpakaļ un piesolīja man tūkstoš dukātu, ja man izdotos glābt maršalu. Tad viņš lika atvest savus jājamzirgus un es drīkstēju vienu izvēlēties sev.

Meistars vēlreiz pārtrauca stāstījumu, lai iedzertu, un Lobošam no jauna vajadzēja piepildīt kausu, pirms meistars stāstīja tālāk.

-   Es varētu mierīgi turpināt savu stāstījumu, viņš sacīja, bet man iešāvās prātā kas labāks. 'lalākais jums jāpiedzīvo pašiem: Krabats tēlos mani, burvju zinībās izglītotu musketieri, kas grib atbrīvot Saksijas maršalu, un nu mums vēl ir vajadzīgs Jirko…

Viņš pārslīdināja skatienu no zēna uz zēnu, nopētīja Hanco, nopētīja Andrušu un Staško. Beidzot viņa acis apstājās pie Juro.

-   Varbūt tu… viņš ieminējās. Tu būsi Jirko, ja gribi.

-   Labi, Juro vienaldzīgi piekrita. Kādam jau tas jāuzņemas.

Juro lūpās pavīdēja ņirdzīgais smaids, taču tas nesamulsināja Krabatu. Abiem bija skaidrs, ka meistars grib pārbaudīt viņus. Tagad bija jāpiesargājas, lai viņi nenodotu sevi.

Melderis saberzēja pirkstos šķipsnu žāvētu zālīšu pār sveces liesmu; telpā izplatījās smags, apdullinošs gaiss, melderzeļļiem lipa ciet plakstiņi.

-   Tagad aizveriet acis! meistars pavēlēja. Tad jūs redzēsiet, kas notika Ungārijā. Taču Juro un Krabats rīkosies viņi darīs tā, kā bijām darījuši mēs Jirko un es toreiz, lielajā Turku karā…

Krabats juta, kā viņam uzgulst svina smags nogurums, kā viņš lēnām iemieg. Meistara balss skanēja tālu un vienmuļi:

-   Juro, sultāna burvju meistars, atrodas pie turkiem, viņš ir zvērējis pie pusmēness… Un Krabats, musketieris Krabats, baltās gamašās un zilā mundierī stāv Leihtenbergas hercogam pie labās rokas un aplūko zirgus, kas tiek vesti viņam priekšā…

Krabats, musketieris Krabats, baltās gamašās un zilā mundierī stāv Leihtenbergas hercogam pie labās rokas un aplūko zirgus, kas tiek vesti viņam priekšā. Vislabāk viņam patīk kāds melnis ar niecīgu, baltu zīmi uz pieres, pa gabalu tā līdzinās lietuvēna zīmei.

-  Dodiet man to tur, viņš pieprasa.

Hercogs liek apseglot melni un uzlikt iemauktus. Krabats pielādē savu bisi, uzsviež to plecā un uzlec zirgā. Vieglā riksī viņš apjāj apkārt parādes laukumam, tad iecērt kumeļam sānos piešus un rikšo pretī hercogam un tā svītai, it kā gribētu viņus ar zirgu pakaviem iemīt zemē. Kungi izmisuši pajūk malā taču Krabats aizbrāžas pāri viņu balti pūderētajām galvām, un tad, visiem par izbrīnu, melnis uznes viņu stāvus gaisā. Ar to vēl nav gana! Kumeļš un jātnieks aizjoņojot sāk izgaist, vairāk un vairāk, līdz viņi ir pazuduši visu skatienam viņus vairs nespēj sazīmēt pat artilērijas ģenerālvirspavēlnieks grāfs Gallass, kura rīcībā ir ķeizariskās armijas visspēcīgākais tālskatis.

Krabats galvu reibinošā augstumā jāj tāpat, kā citi ļaudis jātu pa līdzenu lauku. Drīz viņš kāda sagrauta ciema malā pamana pirmos turkus. Zēns redz saulē mirdzam viņu raibos turbānus, redz lielgabalus, kas piestumti pie pītajiem nocietinājumiem, redz, kā starp lauka sargiem šurp un turp jādelē brīvprātīgo vienības, taču viņš pats un viņa kumeļš nav saredzams'nevienam. Turku zirgi no bailēm iepleš nāsis, suņi sāk gaudot un iežmiedz asti kājstarpē.

Pāri turku karapulka nometnei vējā plīvo pravieša karogs. Krabats vada savu melni lejup un liek tam uzmanīgi nosēsties. Netālu no krāšņas telts, kurā dzīvo sultāns, viņš pamana nedaudz mazāku telti, ko apsargā kādi divdesmit līdz zobiem apbruņoti janičāri.

Paņēmis melni pie pavadas, viņš iet iekšā, un tik tiešām tur, galvu rokās atbalstījis, uz saliekamā krēsla tup lielais karavadonis un turku sitējs no Drēzdenes. Krabats top atkal redzams, ieklepojas, dodas pie maršala un izbīstas.

Karavadonim kreisā acs pārsegta ar melnu ādas plāksteri.

-     Kas tas? viņš uzkērc Krabatam kraukliski aizsmakušā balsī. Vai tu esi turku dienestā? Kā tu tiki manā teltī?

-     Padevīgi ziņoju, Krabats saka, man dota pavēle atbrīvot ekselenci. Mans kumeļš gaida.

Tagad arī melnis kļūst redzams.

-Ja ekselencei nebūtu iebildumu… Krabats aicina.

Viņš uzlec kumeļam mugurā un norāda maršalam, lai tas sēžas aizmugurē. Tad viņi izdrāžas laukā no telts.

Janičāri ir tā apmulsuši, ka nespēj ne pirkstu pakustināt. Nemitīgi saukdams: "Pamūk malā!" Krabats joņo pa nometnes ceļu. Ieraugot viņu, pat sultāna nūbiešu gvardistiem izkrīt šķēpi un zobeni no rokām.

-   Nū! Krabats sauc. Un: Turieties, ekselence!

Neviens neuzdrošinās stāties viņiem pretī. Viņi jau atrodas pie nometnes izejas, nu jau viņi ir klajā laukā. Krabats liek melnim pacelties gaisā, un tikai tagad turki sāk šaut uz viņiem no visiem stobriem tā, ka rīb un blīkšķ vien.

Krabats ir labā omā, viņš nebaidās no turku lodēm.

-    Lai trāpītu mums, viņiem būtu jāšauj ar kaut ko no zelta, viņš apgalvo izbrīnītajam maršalam. Dzelzs un svina lodes mums nav bīstamas, un bultas arī ne.

Krabats apklust, apšaude pierimst. Tad abi jātnieki izdzird no turku nometnes puses šalkoņu un šņākoņu, kas strauji tuvojas. Kamēr viņi jāj Krabats nedrīkst atskatīties, tāpēc viņš lūdz to ekselencei.

Maršals ziņo par kādu milzīgu, melnu ērgli, kas dzenas viņiem pakaļ.

-        Saule spīd ērglim tieši aiz muguras, un viņš, pavērsis knābi pret mums, laižas lejā!

Krabats noskaita buramvārdus; starp ērgli un viņiem sakrājas vareni mākoņi, pelēki un biezi, vesels miglas kalns.

Ērglis izšaujas tam cauri.

-   Re! maršals ķērc. Viņš gatavojas uzbrukumam!

Krabats sen ir sapratis, kas tas ir par ērgli, kas vajā viņu; viņš nav

ne mazākajā mērā izbrīnīts, dzirdot to uzsaucam:

-   Griezieties atpakaļ! Citādi jums būs beigas!

Viņš sauc balsī, kuru Krabats pazīst. Kā viņš var to pazīt? Nav laika domāt! Pēc Krabata mājiena saceļas vētra, kura aiznes ērgli mazliet sāņus, kaut gan šādam pūtienam vajadzētu aizslaucīt to no debesīm kā putekļu slaukāmo spārniņu bet ne uz to pusi: sultāna ērglis spēj turēties pretī jebkuram orkānam.

-         Griezieties atpakaļ! ērglis pavēl. Padodieties, kamēr nav par vēlu!

"Balss!" Krabats domā. Tagad viņš to atceras: tā ir Juro balss, tā pieder viņa draugam, ar kuru viņš kopā pirms daudziem gadiem ir kalpojis Kozelbruhā par melderzelli.

-  Ērglis! maršals ziņo. Tūliņ tas mūs panāks!

Pēkšņi Krabats atkal zina arī to, kam pieder šī balss, kas ķērc

viņam ausī.

>

-   Tavs šaujamais, musketieri! Kāpēc tu nenošauj to briesmoni?

-        Man nav nekā no zelta, lai nošautu to. Krabats ir priecīgs, jo tā pat ir taisnība. Taču Saksijas maršals vai arī kas tas būtu, kas sēž viņam aizmugurē, norauj no mundiera vienu no savām zelta pogām.

-   Iebāz to šautenē un šauj taču!

Juro, ērglis Juro, ir tikai dažu spārnu vēzienu attālumā no viņiem. Krabatam pat sapnī nenāktu prātā nogalināt viņu. Viņš izliekas, ka ieliek zelta pogu stobrā: patiesībā viņš izlaiž to no pirkstiem.

-   Šauj taču! maršals uzstāj. Šauj taču!

Nepagriezis galvu atpakaļ, Krabats pār kreiso plecu pavērš šauteni pret uzmācīgo vajātāju un nospiež gaili: viņš zina, ka šauj pa tukšo, jo šautene ir pielādēta tikai ar pulveri, bez zelta pogas stobrā.

Šāviens atskan un pēkšņi tam seko spalgs nāves kliedziens.

-  Krabat! Kra-baa-aat!

Krabats izbīstas, izlaiž šaujamo no rokām; tad aizklāj ar delnām seju un raud.

-   Krabat! viņam griežas ausī. Kra-baa-aat!

Krabats vaimanādams pielēca kājās. Kā tas nācies, ka viņš piepeši sēž šeit pie galda ar Andrušu un Petaru, un Mertenu, un visiem pārējiem? Kāpēc viņi tā veras uz viņu bāli un iebiedēti -, un kāpēc ikviens nodur skatienu, līdzko mana, ka Krabats lūkojas uz viņu?

Meistars, dziļi atgāzies savā krēslā, sēdēja kā mironis klusēdams, it kā klausītos tālumā.

Arī Juro nekustējās. Viņš gulēja, uzkritis ar ķermeņa augšdaļu uz galda, ar seju uz leju, rokas izpletis sev priekšā rokas, kuras vēl pirms dažiem mirkļiem bijušas ērgļa spārni, švīkstoši spārni. Blakus Juro apgāzts kauss. Uz galda virsmas plankums tumši sarkanā krāsā vīns vai asinis?

Lobošs ieraudādamies metās pie Juro.

-        Viņš ir beigts, viņš ir beigts! zēns kliedza. Krabat, tu esi nogalinājis viņu!

Krabatam rīkle sažņaudzās, abām rokām viņš atrāva vaļā savu kreklu.

Tad viņš redzēja, kā Juro pakustina vienu roku un tad otru. Lēnām, kā likās, viņa miesā atgriezās dzīvība. Viņš atbalstījās uz rokām un pacēla galvu uz pieres, tieši virs deguna, bija redzams apaļš, sarkans plankums divu pirkstu platumā.

-Juro! mazais Lobošs satvēra viņu aiz pleciem. Tu vēl esi dzīvs, Juro tu taču esi dzīvs!

-   Ko tad tu domāji? Juro atvaicāja. Mēs to visu taču tikai spēlējām. Vienīgi galva man dūc no Krabata šāviena, nākamo reizi šo Jirko lai spēlē kāds cits, man pietiek, es eju gulēt.

Meldera mācekļi atviegloti iesmējās, un Andrušs pateica to, ko viņi visi domāja:

-   Ej vien gulēt, brāl, ej vien gulēt! Galvenais, ka tu esi dzīvs!

Krabats sēdēja pie galda kā pārakmeņojies. Šāviens un kliedziens un piepeši priecīgā kņada: kā tas viss savienojams?

-  Izbeidziet! meistars iesaucās pa vidu. Izbeidziet, es nevaru to izturēt, apsēdieties un klusējiet! Viņš bija pielēcis kājās, atbalstījās ar vienu roku uz galda un otrā turēja kausu, satvēris to tik cieši, it kā gribēdams saberzt miltos. Tas, ko jūs redzējāt, viņš kliedza, bija tikai baiļu murgi, no kuriem pamostas un cauri… Taču es šo gadījumu toreiz Ungārijā neesmu nosapņojis. Es nošāvu Jirko! Es nogalināju savu draugu, man bija viņš jānogalina tāpat kā arī Krabats to izdarīja, tāpat kā ikviens no jums būtu to izdarījis, ikviens! Viņš iegāza ar dūri pa galdu tā, ka visi kausi palēcās, viņš satvēra vīna kausu un izdzēra to strauji, alkatīgi, tad trieca kausu pret sienu un kliedza:

-  Tagad ejiet! Prom jūs visi, prom! Es gribu palikt viens viens!

Arī Krabats vēlējās būt viens, viņš izlavījās laukā no dzirnavām. Nakts bija zvaigžņota, taču bez mēness. Zēns devās pāri miklajām pļavām uz dzirnavu dīķi un, paskatījies lejā uz melno ūdeni, no kura pretī mirgoja zvaigznes, izjuta karstu vēlēšanos nopeldēties. Krabats novilka drēbes, ieslīdēja dīķī un aizpeldēja dažus vēzienus prom no krasta.

Ūdens bija auksts, galva viņam no tā apskaidrojās: pēc visa, kas bija noticis šajā vakarā, viņam bija nepieciešama skaidra galva. Daudzas reizes viņš ienira un iznira, tad sprauslādams, zobus klabinādams, atgriezās krastā.

Tur stāvēja Juro ar segu.

-  Tu saaukstēsies, Krabat! Nāc laukā! Ko tas nozīmē?

Viņš palīdzēja Krabatam izkāpt krastā, ietina viņu segā, gribēja noberzēt sausu.

Krabats izvairījās.

-        Es to nesaprotu, Juro! viņš sacīja. Nesaprotu, kā es varēju šaut uz tevi!

-  Tu nešāvi uz mani, Krabat, vismaz ar zelta pogu ne.

-  Tu to zini?

-        Zinu, es taču pazīstu tevi. Juro iedunkāja viņam sānos. Tāds nāves kliedziens laikam skanēja briesmīgi, taču tās briesmas tik lielas nemaz nebija.

-   Un plankums uz tavas pieres? Krabats vaicāja.

-        Ak tas? Juro smiedamies atmeta. Neaizmirsti, ka es esmu mazliet izglītots slepenajās zinībās tik daudz prāta vēl pietiek muļķa Juro.

28 M atu gredzens

Vasarā Krabats dažas reizes bija izmantojis savas priekšrocības un svētdienā aizgājis no dzirnavām: mazāk sevis, vairāk meistara dēļ, lai viņam nebūtu iemesla jaunām šaubām. Un tomēr zēns netika vaļā no aizdomām, ka dzirnavnieks joprojām grib ievilināt viņu kādās lamatās.

Bija aizritējušas trīs nedēļas, kopš Krabats bija šāvis uz Juro un kopš meistars nebija pārmijis ar zēnu gandrīz ne vārda; tad kādu vakaru it kā nejauši, tā, kā mēdz runāt par nenozīmīgiem sīkumiem, izmeta:

-        Nākamo svētdienu tu droši vien iesi uz Svarckolmu, vai ne?

-   Kāpēc? Krabats vaicāja.

-        Svētdien tur būs gadatirgus man šķiet, ka tas būtu iemesls, lai turp aizietu.

-        Tad jau redzēsim, Krabats atbildēja. Tu taču zini, ka man nav īpaša prieka būt starp ļaudīm, ja tur nav neviena no mūsējiem.

Pēcāk Krabats prasīja padomu Juro, ko lai dara.

-  Jāiet, Juro sacīja, ko citu?

-   Tas ir daudz prasīts, Krabats atteica.

-        Bet arī uz spēles nav likts maz, Juro teica. Turklāt tā būtu lieliska izdevība parunāties ar meiteni.

Krabats bija pārsteigts.

-   Tu zini, ka viņa ir no Švarckolmas?

-        Kopš mēs bijām sēdējuši pie Lieldienu ugunskura. Nebija jau grūti uzminēt.

-   Tad tu pazīsti viņu?

-        Nē, Juro sacīja. Es nemaz negribu pazīt viņu. To, ko es nezinu, neviens nevar izdibināt no manis.

-       Bet kā lai noslēpj no meistara, ja mēs satiksimies ar viņu? Krabats vaicāja.

-        Tu taču zini, kā uzvelk apli, Juro atbildēja, iebāza kabatā roku un iespieda draugam delnā koka sprungulīti. Ņem to un satiecies ar savu meiteni, un parunājies ar viņu!

Sestdienā Krabats agri aizgāja gulēt. Viņš gribēja būt viens, viņš gribēja vēlreiz apsvērt, vai drīkst satikt meiteni ar skaisto balsi. Vai viņš drīkst jau tagad viņai visu izstāstīt?

Pēdējā laikā Krabatam arvien biežāk bija izdevies turēties pretī Juro pavēlēm. Dažkārt pat Juro nosvīda pirmais. Tas gan neko nenozīmējot, Juro sacīja, un Krabats nedrīkstot ļauties maldiem un novērtēt meistaru par zemu, un tomēr viņu izredzes nebūt nerādījās tik sliktas.

Krabata paļāvība no reizes uz reizi bija augusi lielāka. Platmalnieks jau arī bija uzveicis meistaru kāpēc lai viņam tas

būtu liegts? Krabats cerēja uz Juro palīdzību un uz meiteni ar skaisto balsi. Taču vienlaikus tas bija tieši tas, par ko Krabats joprojām vēl šaubījās: vai tiešām viņš drīkst iepīt meiteni šajā lietā. Kas viņam devis tādas tiesības? Vai viņa dzīvība ir tā vērta, lai liktu uz spēles viņas dzīvību?

Krabats nejaudāja izšķirties. No vienas puses, viņam vajadzēja piekrist Juro: tā bija iespēja satikties kas zina, kad tāda radīsies atkal. Ja tikai nebūtu tās otrās puses, neziņas, vai drīkst jau rīt meitenei visu izstāstīt līdz pats ar sevi vēl nebija ticis skaidrībā.

"Bet ja nu es viņai izstāstītu tikai nedaudz," Krabatam iešāvās prātā, "lai viņai būtu zināms kopumā, par ko ir runa, turpretī pārbaudījuma dienu un stundu es noklusētu?…"

Krabatu pārņēma atvieglojuma sajūta.

"Tas nozīmētu, ka viņai nav jāizšķiras pa galvu pa kaklu, bet es iegūtu laiku, lai varētu mierīgi sekot notikumu tālākajai attīstībai nepieciešamības gadījumā līdz pēdējam mirklim."

Pārējie melderzeļļi apskauda Krabatu, kad viņš svētdien pēc ēšanas paziņoja, ka melderis viņam dienas atlikušo daļu iedevis brīvu, jo Svarckolmā šodien esot gadatirgus.

-  Gadatirgus! Lobošs iesaucās. Atliek man tikai izdzirdēt šo vārdu! Un es ieraugu milzu pannas ar drumstalu kūkām un saldu smalkmaizīšu kalnus. Vai tu vismaz atnesīsi man ko nogaršot?

"Protams," Krabats gribēja sacīt, taču viņam priekšā aizsteidzās Liško ar piezīmi, ka Lobošam gan laikam visi neesot mājās: vai tiešām viņš ticot, ka Krabatam Svarckolmā nebūs nekā labāka padomā par kūkām.

-  Nē! Lobošs iebilda. Nevienā gadatirgū nav nekā labāka par kūkām!

To viņš pavēstīja ar tādu pārliecību, ka visiem bija jāsmejas.

Krabats aizņēmās no Juro lakatu, kurā viņi parasti ietina līdzpaņemto launagu, kad gāja uz meža darbiem vai kūdras purvu, viņš to salocīja un, pabāzis zem cepures, sacīja:

-   Neuztraucies, Loboš, gan jau paliks kaut kas pāri…

Krabats izgāja no mājas un devās taisni uz priekšu cauri Kozelbruhai, viņpus meža nogriezās uz lauku ceļa, kas veda apkārt Svarckolmai. Vietai, kur viņš Lieldienu rītā bija iznācis pretī meitenei ar skaisto balsi, viņš apvilka apkārt burvju apli un apsēdās tajā. Saule spīdēja, un diena bija patīkami silta šim gadalaikam. Vienā vārdā sakot visīstākais gadatirgus laiks.

Krabats skatījās pāri uz ciemu. Augļi dārzos jau bija novākti, kāds ducis aizmirstu ābolu spīdēja dzeltenā un sarkanā krāsā cauri novītušajai lapotnei.

Pusbalsī viņš noskaitīja buramvārdus un tad visas domas pievērsa meitenei.

"Te zālē sēž kāds cilvēks," viņš uzrunāja meiteni, "kam jārunā ar tevi. Atlicini mazu mirklīti viņam viņš apsola, ka ilgi neaizkavēs tevi. Neviens nedrīkst manīt, kurp tu ej un ar ko tu satiecies, tāpēc šis cilvēks lūdz tevi un cer, ka tu varēsi atnākt."

Krabats zināja, ka brīdi vajadzēs gaidīt. Viņš apgūlās uz muguras un sakrustoja rokas zem pakauša, lai vēlreiz pārdomātu, ko sacīs meitenei. Debesis bija augstas un dzidri zilas, kādas tās ir tikai rudeņos, un, kamēr Krabats tā skatījās augšup, viņam kļuva smagi plakstiņi.

Kad zēns pamodās, meitene ar skaisto balsi sēdēja viņam blakus zālē. Viņš nespēja-apjēgt, kā viņa šeit pēkšņi gadījusies. Tur viņa, pacietīgi gaidīdama, sēdēja savos raibajos svētdienas svārkos ar ielocēm, ar puķaino zīda lakatiņu ap pleciem, galvā aubīte, kas izšūta ar baltām linu mežģīnēm.

-   Saki vai tu jau ilgi esi šeit? viņš vaicāja. Kāpēc tu nepamodināji mani?

-       Man laika diezgan, meitene atbildēja. Un es domāju, ka būs labāk, ja tu pamodīsies pats.

Krabats atbalstījās uz labā elkoņa.

-        Ir pagājis ilgs laiks, viņš iesāka, kopš mēs esam redzējušies.

-        Jā, tas bija sen. Meitene ar skaisto balsi virpināja sava lakata stūri. Tikai sapni tu kādreiz esi bijis pie manis. Mēs staigājām zem kokiem, vai atceries?

Krabats mazliet pasmaidīja.

-       Jā, zem kokiem, viņš sacīja. Bija vasara… un bija silts… un tev mugurā bija gaišs uzsvārcis… To es zinu, it kā tas būtu noticis vakar.

-  Un es arī to zinu.

Meitene pamāja, tad pavērsa pret viņu savu seju.

-   Kāds iemesls ir tam, ka tu vēlējies runāt ar mani?

-        Ak, Krabats iesaucās, es gandrīz būtu aizmirsis! Ja tu gribētu, tu varētu izglābt man dzīvību…

-   Dzīvību? viņa vaicāja.

-  Jā, Krabats atteica.

-  Un kā?

-  Tas ātri izstāstāms.

Viņš izstāstīja, kādās briesmās nonācis un kā viņa varētu palīdzēt viņam: tikai viens priekšnoteikums viņai jāmāk atšķirt viņu no pārējiem kraukļiem.

-        Tam nevajadzētu būt pārāk grūti ja tu palīdzētu, viņa sacīja.

-       Tad jau redzēsim, Krabats iebilda. Tev tikai jāsaprot, ka arī tu zaudēsi dzīvību, ja neizturēsi pārbaudi.

Meitene nevilcinājās ne mirkli.

-        Tava dzīvība man ir tikpat dārga kā manis pašas, viņa sacīja. Kad man jāiet pie tava meistara, lai izlūgtos tavu brīvību?

-        Šodien es tev to nevaru pateikt, Krabats atbildēja. Kad būs pienācis laiks, es tev nosūtīšu ziņu, nepieciešamības gadījumā ar kāda drauga palīdzību.

Tad Krabats lūdza, lai viņa izstāsta, kāda izskatās tā māja, kurā viņa dzīvo. Meitene to darīja un pavaicāja, vai viņam neesot pa rokai nazis.

-  Te būs, Krabats sacīja.

Viņš pasniedza meitenei Tondas nazi. Asmens, tāpat kā allaž pēdējā laikā, bija melns taču tagad, kad meitene turēja to rokā, nazis kļuva spodrs.

Meitene atraisīja aubīti, nogrieza vienu cirtu no saviem matiem un izvirpināja tievu gredzentiņu, ko iedeva Krabatam.

-        Tā būs mūsu zīme, viņa sacīja. Ja tavs draugs man to atnesīs, es būšu droša, ka viss, ko viņš saka, nāk no tevis.

-   Es pateicos tev.

Krabats iebāza matu gredzentiņu savu svārku krūšu kabatā.

-        Tagad tev jāiet atpakaļ uz Švarckolmu, un es tev sekošu, viņš sacīja. Bet gadatirgū mēs nedrīkstam pazīt viens otru neaizmirsti to!

-        Vai "nedrīkstam pazīt viens otru" nozīmē "nedrīkstam dejot viens ar otru"? meitene ar skaisto balsi vaicāja.

-       Patiesībā tik traki nav, Krabats teica. Tikai tas nedrīkst notikt pārāk bieži, to tu sapratīsi.

-  Jā,to es saprotu.

Meitene piecēlās, izlīdzināja savus svārkus un gāja atpakaļ uz Švarckolmu, kur pa šo laiķu muzikanti jau bija sākuši spēlēt.

Kad atnāca Krabats, pagastnama priekšā jau bija salikti galdi un soli, četrstūrī ap deju laukumu, un jaunie ļaudis dejoja uz nebēdu. Vecie omulīgi sēdēja savās vietās un vēroja zēnus un meitenes: vīri pie alus kausa, pīpi kūpinādami, izskatījās gluži

vai sīki brūnajās un zilajās svētdienas kārtās blakus sievām, kas savos svētku tērpos atgādināja cāļu mātes un pie gadatirgus kūkām, medus un piena aprunāja jauniešus uz deju laukuma: kurš ar kuru der kopā un kurš ar kuru mazāk vai nemaz, un vai tad esot jau dzirdēts, ka šis vai tas drīz precēšoties, turpretī starp Grobšmīda jaunāko un Bartoša Franto esot tikpat kā viss pajucis.

Muzikanti bija novietojušies pie mājas sienas uz podesta četras taisni saslietas tukšas mucas kalpoja par pamatu platformai, ko veidoja guļus viens uz otra uzlikti šķūņa vārtu spārni, kurus pagasta vecākais bija vēlējis šim nolūkam atgādāt šurp, vijoles un klarnetes, kontrabasam piebalsojot, tā vien aicināt aicināja uz deju, taču, līdzko muzikanti nolika instrumentus, lai atveldzētos ar alu, uz ko viņiem bija pilnīgas tiesības, tūliņ no malu malām atskanēja saucieni:

Ei, jūs tur augšā! Kāpēc jūs šeit esat: lai spēlētu vai lai pļēgurotu?

Krabats iejuka starp jauniešiem. Viņš dejoja ar visām meitenēm bez izvēles, nebēdnīgi, drīz ar vienu, drīz ar kādu citu kā nu kuro reizi gadījās.

Arī meiteni ar skaisto balsi viņš šad un tad uzlūdza. Viņš dejoja ar viņu tāpat kā ar visām citām, kaut arī viņam bija grūti viņu atstāt citiem puišiem.

Meitene ar skaisto balsi bija sapratusi, ka viņi nedrīkst nodot sevi. Viņi runāja viens ar otru, ko nu dejojot runā, blēņas un muļķības. Vienīgi viņas acis runāja ar Krabatu nopietni, bet to manīja tikai viņš viens un, tā kā viņš to manīja, tad vairījās, cik vien spēja, satikties ar viņas skatienu.

Un tā pat zemnieku sievām pie galdiem neradās aizdomas; arī veča, kurai kreisā acs bija akla (Krabats pamanīja viņu tikai tagad), nebija izņēmums.

Tomēr Krabatam kopš šā brīža šķita prātīgāk vairs neaicināt meiteni ar skaisto balsi uz deju.

Un tikpat vairs nebija ilgi jāgaida, kad iestājās vakars. Zemnieki ar savām sievām gāja mājās, jaunie puiši un meitenes kopā ar mūziķiem devās uz šķūni: tur viņi uz klona turpināja dejošanu.

Krabats palika laukā. Tagad viņš uzskatīja par pareizāku iet mājās, atpakaļ uz Kozelbruhu. Gan jau meitene ar skaisto balsi sapratīs, kāpēc viņš pamet viņu vienu.

Krabats uz atvadām pacēla cepuri un pēkšņi sajuta uz savas galvas kaut ko siltu, kaut ko mīkstu.

"Lobošs!" viņš atcerējās.

Krabats krustām sasēja maizes lakata stūrus. Tad viņš no pamestajiem galdiem sabāza iekšā drumstalu kūkas un bulciņas, līdz tas bija piestūķēts pilns.

28 Piedāvājums

Jo tuvāk nāca ziema, jo lēnāk, kā likās Krabatam, vilkās laiks. Kopš novembra vidus viņam daždien bija tāda sajūta, it kā tas vispār vairs nevirzītos uz priekšu.

Reizēm, kad neviena cita tuvumā nebija, zēns pārbaudīja, vai matu gredzens, ko bija iedevusi meitene ar skaisto balsi, vēl ir vietā. Tiklīdz Krabats savu svārku krūšu kabatā pieskārās tam, viņu piepildīja liela paļāvība. "Viss būs labi," viņā modās pārliecība. "Viss būs labi."

Pēdējā laikā reti gadījās, ka meistars pa nakti dotos prom no mājām. Vai viņš nojauta, ka draud briesmas ka aiz viņa muguras ir sācies kaut kas tāds, no kā viņam jāuzmanās?

Krabats un Juro izmantoja nedaudzās naktis, lai nenogurstoši vingrinātos. Arvien biežāk Krabatam izdevās noturēties pretī Juro pavēlēm.

Reiz, kad viņi atkal sēdēja viens otram pretī pie virtuves galda, Krabats izvilka no kabatas matu gredzenu. Neko daudz nedomādams, viņš to uzmauca kreisās rokas mazajā pirkstiņā. Nākamā Juro pavēle vairs nesagādāja nekādas grūtības: viņam uzreiz izdevās tik ātri un viegli izdarīt pretējo, ka bija ko pabrīnīties.

-   Hei! Juro iesaucās. Tas taču izskatījās tā, it kā tavs spēks būtu dubultojies, kā tu to panāci?

-   Es nezinu, Krabats atbildēja. Varbūt tā bija nejaušība?

-   Padomāsim! Juro pētījoši nomēroja viņu no galvas līdz kājām. Ir jābūt kaut kam tādam, kas palīdzējis tev iegūt šo negaidīto spēku.

-   Bet kam? Krabats balsī domāja. Gredzens taču tas nevarētu būt…

-   Kāds gredzens? Juro vaicāja.

-    Šis te matu gredzens. Meitene man to iedeva līdzi gadatirgus svētdienā. Es to biju iepriekš uzvilcis pirkstā bet kāds gan varētu būt sakars gredzenam ar manu spēku?

-   Nesaki vis! Juro iebilda. Mēs to pārbaudīsim un tad redzēsim.

Viņi pārbaudīja gredzenu, un drīz vien atklājās, ka nav ne mazāko šaubu: kad Krabats uzvilka to pirkstā, viņš rotaļādamies uzveica Juro un, kad novilka to, viss bija kā parasti.

-   Skaidrs, Juro sacīja. Ar gredzena palīdzību tu katrā ziņā būsi pārāks par meistaru.

-   Bet kā tas var būt? Krabats vaicāja. Vai tu domā, ka tā meitene spēj burt?

-   Citādi nekā mēs, Juro paskaidroja. Ir tāda burvestība, kas jāmācās ar lielām pūlēm zīme pēc zīmes un formula pēc formulas: tā ir burvestība, kas ierakstīta "Koraktorā". Un tad vēl ir tāda burvestība, kas izaug no sirds dzīlēm: rūpējoties par to, kuru mīl. Es zinu, ka grūti to saprast, bet vari ticēt, Krabat, ka tā tas ir.

Nākamajā rītā, kad Hanco modināja puišus un viņi gāja uz aku, atklājās, ka naktī ir snidzis. Pasaule bija kļuvusi balta, un atkal, to redzot, viņus pārņēma lielais nemiers.

Krabats tagad zināja visu. Dzirnavās bija tikai viens, kas nespēja to izskaidrot, Lobošs, kurš šeit pavadītajā laikā bija tikai nedaudz paaudzies un tomēr jau kļuvis no četrpadsmitgadīga zēna gandrīz vai par septiņpadsmitgadīgu jaunekli.

Kādu ritu, kad viņš joka pēc bija iesviedis Andrušam ar sniega piku un Andrušs bija gribējis mesties viņam virsū, ko Krabats, nostādamies pa vidu, bija novērsis, kādu rītu Lobošs apvaicājās, kas tad, Dieva dēļ, visiem zeļļiem lēcies.

-   Bailes, Krabats, plecus paraustīdams, sacīja.

-   Bailes? Lobošs pārvaicāja. No kā?

-   Priecājies, ka tu vēl esi pasargāts no tām, Krabats izvairīgi attrauca. Drīz tu pats to uzzināsi.

-   Un tev? Lobošs nerimās. Vai tev, Krabat, nav bail?

-   Vairāk, nekā tu varētu domāt, Krabats sacīja. Un ne tikai sevis dēļ vien.

Pēdējā nedēļā pirms Ziemassvētkiem Kozelbruhā vēlreiz iebrauca kūma kungs. Melderzeļļi metās laukā, lai izkrautu maisus. Svešinieks nepalika vis, kā parasti, sēžam uz bukas: šajā jaunmēness naktī viņš izkāpa no ratiem un klibodams devās kopā ar meistaru iekšā mājā. Puiši redzēja aiz rūts plīvojam gaiļa spalvu, kas istabā šaudījās kā uguns mēle.

Hanco lika atnest lāpas. Klusēdami zēni krāva maļamo laukā no ratiem un stiepa uz maltuvi. Viņi piepildīja ar to Mirušo gaņģi, tad bēra miltus tukšajos maisos un krāva tos atkal ratos.

Rītausmā svešinieks atgriezās pie ratiem viens pats un uzkāpa uz bukas. Pirms prombraukšanas viņš uzrunāja puišus:

-   Kurš ir Krabats?

Tas nāca kā zibens spēriens no skaidrām debesīm.

-         Es, Krabats sacīja, kaklam sažņaudzoties, un iznāca priekšā.

Kučieris aplūkoja viņu un pamāja.

-   Labi.

Tad viņš savicināja pātagu un, ratiem rībot, aizbrauca.

Melderis nerādījās laukā no Melnās istabas trīs dienas un trīs naktis. Ceturtās dienas vakarā, tas bija dienu pirms Ziemassvētkiem, viņš lika pasaukt Krabatu.

-        Man jārunā ar tevi, viņš iesāka. Es domāju, ka tevi tas īpaši nepārsteigs. Vēl tev ir ļauta brīva izvēle: vai tu būsi par vai pret mani.

Krabats centās tēlot, ka neko nenojauš.

-   Es nezinu, par ko tu runā.

Meistars neticēja viņam.

-        Neaizmirsti, ka es pazīstu tevi labāk, nekā tev gribētos. Viens otrs gadu gaitā jau ir sacēlies pret mani: Tonda, piemēram, un Mihals, lai minam tikai šos divus. Muļķi tādi, sapņotāji! Taču par tevi, Krabat, es biju domājis, ka tu esi gudrāks. Vai gribi kļūt par manu pēcteci šeit, dzirnavās, ķēriens tev būtu?

-  Vai tu ej prom? Krabats vaicāja.

-        Man šeit pietiek. Meistars atpogāja sev apkaklīti. Es gribu kļūt par brīvu cilvēku. Pēc diviem trim gadiem tu varētu stāties manā vietā un vadīt skolu. Ja tu piekritīsi, tev piederēs viss, ko es atstāšu, arī "Koraktors".

-   Un tu? Krabats vaicāja.

-        Es došos uz galmu, meistars sacīja. Par valsts ministru, par karavadoni, varbūt par Polijas kroņa kancleru atkarībā no tā, ko sirds tīkos. Kungi baidīsies no manis, dāmas man glaimos, jo es esmu bagāts un ietekmīgs. Ikvienas durvis man

ir vaļā, tiek meklēts mans padoms, lūgts, lai es aizlieku labu vārdu. Kurš uzdrošināsies man nepakļauties, to es novākšu sev no ceļa, jo es taču spēju burt un mācēšu savu varu izmantot savā labā, tam tu vari ticēt, Krabat!

Meistars bija iekarsis, viņa acs kvēloja, asinis bija sakāpušas sejā.

-   Arī tu varēsi rīkoties līdzīgi, viņš nomierinādamies turpināja. Pēc divpadsmit vai piecpadsmit gadiem, kurus tu būsi pavadījis par Kozelbruhas dzirnavu meistaru, tu izmeklēsi starp melderzeļļiem savu pēcteci, nodosi viņam visas tās grabažas un būsi brīvs savai dzīvei visā tās krāšņumā!

Krabats centās saglabāt skaidru galvu. Viņš piespieda sevi domāt par Tondu un Mihalu. Vai viņš nebija zvērējis viņus atriebt viņus un pārējos Tuksnesīgajā klajumā, neaizmirstot Voršulu un arī Mertenu, kurš ar savu šķībo kaklu gan bija vēl dzīvs: bet kas tā par dzīvi?

-  Tonda ir beigts, viņš turējās meistaram pretī, un Mihals arī. Kurš var galvot, ka es nebūšu nākamais?

-   To es tev apsolu, meistars sniedza viņam kreiso roku. Dodu tev savu vārdu, un kūma kungs, kas īpaši pilnvarojis mani šai sarunai, sola tev to pašu.

Krabats nesita pasniegtajā rokā.

-  Ja tas neskars mani, viņš vaicāja, vai tas neskars kādu citu?

Meistars nobraucīja ar delnu galda virspusi, it kā kaut ko notrausdams.

-  Kādu tas skars vienmēr, viņš paskaidroja. Bet tagad mēs varētu kopā izspriest, kuram kārta. Ņemsim kādu, kura nebūtu žēl, Liško, piemēram.

-   Es nevaru viņu ciest, tas tiesa, Krabats sacīja. Taču arī viņš ir mans biedrs, un, lai es kļūtu vainīgs viņa nāvē vai līdzvainīgs lielas atšķirības es tur neredzu uz to tu mani nekad nepiespiedīsi, melder!

Krabats bija pielecis kājās un, pilns riebuma, kliedza uz meistaru:

-     Padari par savu pēcteci, kuru tu gribi! Es nevēlos, lai man būtu kāds sakars ar to, es gribu iet!

Meistars palika mierīgs.

-     Tu iesi, ja es tev atļaušu iet. Apsēdies krēslā un klausies, kamēr es būšu beidzis.

Krabatam nenācās viegli noturēties pretī vilinājumam jau tagad ielaisties ar meistaru spēka pārbaudē un tomēr viņš paklausīja.

-    Es varu saprast, ka mans priekšlikums ir samulsinājis tevi, melderis sacīja. Tāpēc es došu tev laiku, lai tu visu mierīgi pārdomātu.

-   Kāpēc? Krabats vaicāja. Paliek tā, kā es teicu, nē.

-    Žēl. Meistars aplūkoja Krabatu, galvu šūpodams. Ja tu nepiekritīsi manam priekšlikumam, tev vajadzēs mirt. Tu zini, ka šķūnī stāv sagatavots zārks.

-   Kam tas būs, Krabats sacīja, to rādīs laiks.

Meistara sejā nesakustējās ne vaibsts.

-     Vai tu zini, kas notiktu, ja piepildītos tas, uz ko tu, šķiet, ceri?

-  Jā, Krabats atbildēja, tad es vairs nespētu burt.

-     Un tu? meistars pūlējās apelēt pie viņa saprašanas. Tu būtu gatavs samierināties ar to? Izskatījās, ka meistars uz brīdi aizdomājas, tad viņš atslējās atzveltnes krēslā un sacīja:

-     Nu labi es atvēlu tev astoņas dienas. Es parūpēšos, lai šajā laikā tev būtu iespēja redzēt, kāda ir dzīve, ja cilvēks vairs nemāk burt. Itin viss, ko tu gadu gaitā esi iemācījies pie manis, kopš šā brīža būs pagaisis un aizmirsts! Kad nedēļa būs apkārt, Vecgada dienas priekšvakarā, es tev jautāšu pēdējo reizi, vai tu gribi kļūt par manu pēcteci: tad ari redzesim, vai tu paliksi pie savas atbildes.

30 G adu mij ā

Ta bija smaga nedēļa Krabatam, viņš jutās kā atgriezts atpakaļ savā sākuma laikā dzirnavās. Ikviens maļamā maiss, kas bija stiepjams no noliktavas uz maltuvi un no maltuves uz noliktavu, svēra tieši tik, cik tas svēra. Krabatam, kopš viņš vairs neprata burt, netika aiztaupīts itin nekas: neviena sviedru lāse, neviena tulzna.

Vakarā viņš nespēkā saļima uz salmu maišeļa. Viņš nespēja iemigt, daudzas stundas ne. Tas, kas māk burt, tikai aizver acis, noskaita buramvārdus un ir jau iemidzis, dziļi un cieši, un guļ tik ilgi, cik nodomājis.

"Šķiet, ka no visa visvairāk man pietrūkst spējas iemigt," Krabats prātoja.

Kad viņš pēc ilgas nomodā gulēšanas beidzot iemiga, viņu sāka mocīt ļauni sapņi: tie, protams, nebija nejauši. Un nebija grūti izdomāt, kas viņam tos uzsūta.

Krabats, ģērbies noskrandušās drēbēs, ar pūlēm velk kveldējošas saules svelmē sev nopakaļ virvē kādu ķerru, piekrautu ar akmeņiem. Viņam slāpst, rīkle ir izkaltusi. Nekur nav akas, un nekur nav ne koka, kas mestu ēnu.

Sasodītā ķerra!

Viņam par nieka grašiem tā jānogādā pie vēršu Blašķes uz Kamencu. Cilvēkam taču no kaut kā ir jādzīvo, un, kopš Krabatam bija notikusi nelaime tas bija Gerbisdorfā, kur viņam dzirnavās bija līdz elkonim norauta labā roka -, kopš tā laika Krabatam jābūt priecīgam par katru darbu, ko viņam atsviež vēršu Blašķe vai kāds cits.

Un tā viņš velk ķerru, kas piekrauta ar akmeņiem, un dzird savas domas dzird sevi domājam meistara aizsmakušajā balsī:

"Kā tev patīk kropla dzīve, Krabat? Tev varēja būt vieglāk un labāk, ja tu būtu klausījis mani, kad es tev vaicāju, vai tu gribi kļūt par manu pēcteci Kozelbruhā! Un, ja tev šodien būtu iespēja izvēlēties, vai tu atkal teiktu nē?"

Nakti no nakts Krabats sapņoja, ka viņu piemeklējis līdzīgs liktenis. Viņš bija vecs vai slims, viņš smaka nevainīgs cietuma mūros, viņš bija piespiests iet armijā, viņš gulēja, nāvīgi ievainots, labības laukā un noskatījās, kā nolauztie stublāji kļūst sarkani no asinīm, kas plūst no viņa ievainojumiem. Un katru reizi zēns šo sapņu beigās dzirdēja, kā viņš sev vaicā meistara balsī:

"Vai tu atkal teiktu nē, Krabat, ja es tev liktu izvēlēties, vai tu gribi kļūt par manu pēcteci Kozelbruhas dzirnavās?"

Pats meistars viņam sapnī dzīvs uzradās tikai vienu vienīgu reizi tas notika pēdējā naktī, pirms izbeidzās noliktais laiks.

Juro dēļ Krabats bija pārvērties par zirgu. Meistars, ģērbies par poļu aristokrātu, bija nopircis viņu Vitihenavas gadatirgū par simts guldeņiem kopā ar segliem un apaušiem: tagad melnis ir atdots viņam.

Nežēlīgi meistars triec viņu krustu šķērsu pa meža klajumu, pāri brikšņiem un akmeņiem, pāri krūmiem un ūdens lāmām, cauri ērkšķiem un dumbrājiem.

-  Atceries, ka es esmu meistars!

Meistars kā neprātīgs pātago viņu un triec viņam piešus miesā. Asinis plūst Krabatam no sāniem, viņš jūt, kā tās siltas tek lejup pa stilbu iekšpusi.

-  Es tev gan rādīšu!

Pa kreisi aulekšos, pa labi aulekšos un tad taisni uz tuvāko ciemu. Rāviens aiz pavadas, viņi piestāj pie smēdes.

-  Ei, Grobšmīd, kur tu esi paslēpies, pie velna!

Kalējs steidzas pretī, noslauka ādas priekšautā rokas, prasa, ko kungs pavēlēs. Meistars nolec no zirga.

-Apkal manu melni, viņš saka, ar nokaitētiem pakaviem.

Kalējs netic savām ausīm.

-Ar nokaitētiem pakaviem, kungs?

-   Vai man tev būs divreiz jāsaka? Un vēl jāskubina?

-        Bārto! kalējs sauc savu mācekli. Ņem pavadu un pieturi žēlīgā kunga zirgu!

Kalēja māceklis, vasarraibumains knēvelis, varēja būt Loboša brālis.

-        Ņem vissmagākos pakavus, melderis pieprasa, kas tev ir krājumā. Un vispirms parādi tos man!

Kalējs ieved viņu darbnīcā, kamēr zēns pietur melni un uzrunā viņu lužiciešu mēlē:

-  Mierā, zirdziņ, mierā tu taču trīci.

Krabats paberzē savu galvu pret zēna plecu.

"Ja es tiktu vaļā no apaušiem, "viņš domā, "tad es varētu mēģināt paglābties…"

Zēns mana, ka melnis ir savainots, pie kreisās auss siksna tam noberzusi ādu.

-        Pagaidi, viņš saka, es palaidīšu mazliet vaļīgāk sprādzi, tūliņ viss būs kārtībā.

Viņš atlaiž vaļā sprādzi, tad noņem melnim apaušus.

Krabats, tiklīdz ticis vaļā no apaušiem, pārvēršas par kraukli, ķērkdams paceļas gaisā un lido uz Svarckolmu.

Ciemā spīd saule. Viņš redz, kā lejā, netālu no akas, stāv meitene ar skaisto balsi, rokā viņai sabmu pinuma bļoda un viņa baro vistas, tad viņam pārskrien pāri ēna, vanaga kliedziens iecērtas ausīs.

"Meistars!" Krabatam iešaujas prātā.

Piekļāvis spārnus, krauklis bultas ātrumā ielido akā un pārvēršas par zivi. Vai viņš ir glābts? Pārāk vēlu viņš aptver, ka noķēris pats sevi, ka izejas nav.

"Meitene ar skaisto balsi!" viņš mēmi lūdz ar visu savu sirds spēku. ".Palīdzi man tikt laukā!"

Meitene iegremdē rokas akā, tad Krabats pārvēršas par tievu zelta gredzenu viņas pirkstā; tā viņš atgriežas atpakaļ virszemē.

Pie akas, kā no debesīm nokritis, stāv kāds kungs spriežot pēc drēbēm, polu aristokrāts, viņam ir viena acs, mugurā sudrabā izšūti sarkani jātnieka svārki ar melnām tresēm.

-        Vai jūs man varat pateikt, jaunava, no kurienes jums šis smalkais gredzentiņš? Parādiet man to…

Viņš jau izstiepj roku pēc gredzena, viņš jau tver to.

Krabats pārvēršas par mieža graudu, izslīd meitenei no rokām un iekrīt salmu pinuma bļodā. Ar nākamo sauju viņa nosviež to vistām.

Kungs sarkanajos svārkos pēkšņi ir pazudis. Pika melns, svešs gailis ar vienu aci knābā graudus taču Krabats ir veiklāks par viņu: izmantodams savas priekšrocības, viņš pārvēršas par lapsu. Zibens ātrumā tā metas virsū melnajam gailim un pārkož tam rīkli.

72 nošņirkst starp zobiem kā ekseļi un salmi.

Kā ekseļi un salmi tā nošņirkst Krabatam starp zobiem.

Krabats pamodās, izmircis sviedros. Viņš bija iekodies salmu maisā, viņš elsa, un pagāja labs bridis, kamēr zēns nomierinājās.

To, ka viņš sapnī bija uzveicis meistaru, Krabats uzskatīja par labu zīmi. Kopš šā brīža viņš jutās pilnīgi drošs par savām izredzēm. Meistara dienas, kā viņam tagad šķita, ir skaitītas. Viņš, Krabats, darīs galu meistara rīcībai: viņam bija lemts

lauzt vina varu.

j

Vakarā zēns devās uz meistara istabu.

-        Viss paliek, kā es teicu! viņš kliedza. Liec par savu pēcteci, kuru tu gribi. Es, Krabats, atsakos no tava piedāvājuma.

Meistars šos vārdus uztvēra mierīgi.

-        Ej uz malkas šķūni, viņš sacīja, un paņem kapli un lāpstu. Tev jāizrok viens kaps Kozelbruhā tas būs tavs pēdējais darbs.

Krabats neko neatbildēja, tikai pagriezās apkārt un izgāja no istabas. Kad viņš nonāca pie šķūņa, no ēnas iznira kāds tēls.

-   Es tevi gaidīju, Krabat. Vai man jādod meitenei ziņa?

Krabats izvilka no svārku krūšu kabatas matu gredzenu.

-        Pasaki, zēns lūdza Juro, ka es sūtu ar tevi viņai ziņu. Lai viņa rīt, gada pēdējā vakarā, ierodas pie meldera un lūdz manu brīvību, kā norunāts.

Krabats izstāstīja draugam, kāda izskatās māja, kurā viņa dzīvo.

-        Ja tu parādīsi meitenei gredzenu, viņš turpināja, viņa sapratīs, ka tu esi ieradies manā uzdevumā. Un neaizmirsti piekodināt, ka viņa drīkst pati izšķirties, vai nāks uz Kozelbruhu. Ja viņa nāks, labi, un, ja ne, arī labi: tad man vienalga, kas notiek ar mani.

Viņš iedeva draugam gredzenu un apskāva viņu.

-        Vai apsoli man, ka izdarīsi visu, kā nākas? Ka tu necentīsies pierunāt meiteni, ja viņa pati negribēs nākt?

-   To es apsolu, Juro sacīja.

Kāds krauklis ar matu gredzenu knābī uzsāka lidojumu uz Švarckolmu. Krabats iegāja šķūnī. Vai tur stūrī stāvēja zārks? Viņš uzsvieda plecā kapli un lāpstu un brida pa sniegu Kozelbruhas virzienā, līdz nonāca pie Tuksnesīgā klajuma.

Zēns ievēroja melnu četrstūra laukumu, kas izcēlās uz baltā fona visapkārt.

Vai šī vieta bija lemta viņam vai arī tas bija meistara kaps, kuru tā iezīmēja?

"Rīt ap šo laiku," Krabats domāja, iedurdams lāpstu zemē, "viss būs izšķīries."

Nākamajā dienā pēc brokastīm Juro pasauca draugu malā un atdeva viņam gredzenu. Viņš esot runājis ar meiteni un visu nokārtojis.

Pret vakaru, kad metās jau krēsla, dzirnavās ieradās meitene ar skaisto balsi dievgalda tērpā, ar baltu lenti pār pieri. Hanco sagaidīja viņu un vaicāja, ko viņa vēlas; meitene uzstāja, ka gribot runāt ar melderi.

-  Melderis esmu es.

Pastūmis zēnu malā, viņai pretī iznāca meistars melnā mētelī un trīsstūrenē, bālu, kā ar kaļķi nokrāsotu seju.

-   Ko tu gribi?

Meitene bezbailīgi paskatījās uz viņu.

-  Atdod man manu draugu! viņa pieprasīja.

-  Tavu draugu?

Melderis smējās. Viņa smiekli skanēja kā ļauna blēšana, kā āža mekšķināšana.

-   Es nezinu, kurš ir tavs draugs.

-  Tas, kuru es mīlu, ir Krabats, meitene sacīja.

-        Krabats? Meistars centās viņu iebaidīt. Vai tu viņu vispār pazīsti? Vai tu spēj viņu atšķirt starp citiem zēniem?

-   Es pazīstu viņu, meitene sacīja.

-  To var pateikt ikviena!

Meistars uzrunāja zeļļus.

-        Ejiet uz Melno istabu un sastājieties rindā, cits citam blakus un nekustieties!

Krabats gaidīja, ka viņam tagad būs jāpārvēršas par kraukli. Viņš stāvēja starp Andrušu un Staško.

-        Palieciet, kur jūs esat, un lai neviens pat neiepīkstētos! Arī tu ne, Krabat! Reizē ar pirmo skaņu, kuru es izdzirdēšu no tevis, viņa mirs!

Meistars izvilka no mēteļa kabatas melnu lakatu, aizsēja ar to meitenei acis un ieveda viņu istabā.

-Ja tu spēj man parādīt, kurš ir tavs draugs, tad drīksti viņu ņemt sev līdzi.

Krabats izbijās, to viņš nebija gaidījis. Kā lai tagad palīdz meitenei? Tagad neko nedeva arī matu gredzens!

Meitene nogāja garām zēnu rindai vienreiz un otrreiz. Krabats tik tikko spēja nostāvēt kājās. Krabats juta, ka viņa dzīvība karājas mata galā. Un meitenes dzīvība arī!

Viņu sagrāba bailes bailes, kādas viņš nekad iepriekš nebija izjutis.

"Es esmu vainīgs, ka viņai jāmirst," zēnam iešāvās prātā. "Es esmu pie tā vainīgs…"

Un tad tas notika.

Meitene, trīs reizes nogājusi garām zēnu rindai, izstiepa roku un norādīja uz Krabatu.

-  Tas ir viņš.

-  Vai tu esi pārliecināta?

-Jā-

Līdz ar to viss bija izšķirts.

Meitene atraisīja lakatu no acīm un piegāja pie Krabata.

-  Tu esi brīvs.

Meistars grīļodamies atkāpās pret sienu. Zēni stāvēja, kur stāvējuši, gluži kā ledū sastinguši.

-        Paņemiet savas mantas no bēniņiem un ejiet uz Svarckolmu! Juro sacīja. Jūs varat pārnakšņot pagastmājas sienaugšā.

Melderzeļļi izslīdēja laukā no istabas.

Meistars to zināja visi Jaungada dienu vairs nepiedzīvos. Ap pusnakti viņam vajadzēja mirt, tad dzirnavas aizdegsies.

Mertens, kuram joprojām bija šķībs kakls, paspieda Krabatam roku.

-  Tagad Mihals un Tonda ir atriebti un pārējie arī.

Krabats nebija spējīgs bilst ne vārda: viņš stāvēja kā pār-

akmeņojies.

Tad meitene ar skaisto balsi apvija viņam ap pleciem savu roku un ietina viņu savā vilnas lakatā. Tas bija silts mīksts un silts, kā drošs patvērums.

-   Iesim, Krabat!

Viņa izveda savu draugu no dzirnavām, viņi gāja cauri Kozelbruhai uz Svarckolmu.

-        Kā tu spēji… Krabats ievaicājās, kad starp koku stumbriem iemirdzējās pirmās ciema ugunis, kā tu spēji mani atšķirt starp melderzeļļiem?

-        Es jutu, ka tu baidies, viņa sacīja, baidies par mani: tā es pazinu tevi.

Kamēr viņi gāja māju virzienā, sāka snigt; sniegs krita vieglām un smalkām pārslām kā milti, kas birst lejā pār viņiem no liela sieta.

Otfrīds Preislers

KRABATS

Sagatavots pēc 1994. gada izdevuma

Redaktore Olesja Burkevica

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. K-871. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Preislers Otfrīds Krabats

1 Dzirnavas Kozelbruhā

2 Vienpadsmit un viens

3 n av medusmaize

4 Ceļi sapnī

5 Svešinieks ar gaiļa spalvu

6 t iš, uz laktas!

7 Slepenās brālības zīme

8 Atceries, ka es esmu meisturs!

9 Vēršu blaške no Kamencas

10 Ka ra orķestris

11 Piemina

11 B ez mācītāja un krusta

13 M aiga ziema

14 Lai dzīvo Augusts!

15 L ieldienu sveces gais mā

16 Stāsti par Platmalnieku

17 Tirgošanas ar zirgiem

18 Vīns un ūdens

19 Gaiļ u cī ņa

20 Rindas galā

21 Kā paceļas spārnos

22 M ēģinājumi mukt

23 Sniegs uz sējumiem

24 E s esmu Krabats

25 Kā pa mākoņiem

26 Pārsteigumi

26 Smags darbs

27 Sultāna ērglis

28 M atu gredzens

28 Piedāvājums

30 G adu mij ā