Preislers Otfrīds

Mazā raganiņa

OTFRIDS PREISLERS

MAZA RAGANIŅA

.

MAZĀ RAGANIŅA DUSMOJAS

Reiz dzīvoja maza raganiņa, viņai bija tikai simt divdesmit septiņi gadi, un raganai taču tas vel nav nekāds vecums.

Viņa dzīvoja raganas mājā,, kas stāvēja vientuļa dziļā mežā. Maja nebija sevišķi liela, jo tā piederēja mazajai raganiņai vienai pašai. Taču viņai šī māja bija laba diezgan, un skaistāku mitekli viņa pat nevarēja velēties. Mājai bija dīvains, vēja nošķiebts jumts,

greizs skurstenis un klaudzoši slēģi. Ārā pie mājas bija uzmūrēta krāsns. Bez krāsns iztikt nevarēja. Raganas māja bez krāsns nemaz nebūtu īsta raganas māja.

Vēl mazajai raganiņai piederēja krauklis, kas prata runāt. Krauklim bija Abrakss vārdā. Viņš prata noķērkt ne tikai «Labrīt!» un «Labvakar!», kā to prot arī gluži parasts krauklis, kas mācījies runāt, bet vēl daudz ko citu. Mazā raganiņa viņu augsti vērtēja, jo viņš bija ārkārtīgi gudrs krauklis, vienmēr dalījās ar viņu savās domās un runāja atklāti.

Apmēram sešas stundas dienā mazā raganiņa vingrinājās buršanā. Burt nemaz nav tik vienkārši. Kas buršanā grib kaut ko sasniegt, tas nedrīkst būt slinks. Vispirms tam jāapgūst visi buršanas mākslas 1

sīkumi — tad jāķeras pie kaut kā nopietnāka. Buršanas gramatā jāapgūst katra lappuse, un nevienu uzdevumu nedrīkst izlaist.

Mazā raganiņa buršanas grāmatā bija tikusi līdz divsimt trīspadsmitajai lappusei. Patlaban viņa vingrinājās lietus uzburšanā. Ar grāmatu klēpī viņa sēdēja uz soliņa pie krāsns un būrās. Krauklis Abrakss tupēja viņai blakus un bija neapmierināts^

—    Tev jāuzbur lietus, — viņš pārmetoši ķērca,

—   bet ko tu uzbur? Pirmoreiz tu liki nolīt baltajām pelītēm, otrreiz vardēm, trešoreiz egļu čiekuriem! Es ļoti gribētu redzēt, kad tu vienreiz uzbursi īstu lietu.

Tad mazā raganiņa mēģināja uzburt lietu ceturto reizi. Viņa lika uzrasties pie debesīm mākonim, slīdēt tam šurp, un, kad tas bija tieši virs galvas, maza ragariiņa uzsauca:

—    Līsti!

Mākonis pārplīsa, un sāka līt. .. paniņas.

—    Paniņas! — Abrakss brīnījās. — Liekas — tu esi galigi zaudējusi prātu! Kam tu vēl liksi līt? Varbūt veļas knaģiem? Vai kurpnieka nagliņām? Būtu tās kaut vai maizes drupatas vai rozīnes!

—    Laikam burot esmu pārteikusies, — mazā raganiņa sacīja. Arī agrāk viņa reizēm bija kļūdījusies. Bet četras reizes pēc kārtas!?

—    Pārteikusies! — krauklis Abrakss ķērca.

—  Varu tev pateikt, kur ir vaina. Tu esi izklaidīga! Ja tu burot domā par visu ko citu, nav brīnums, ka iznāk pārburties! Tev derētu būt mazliet uzmanīgākai!

—    Tev tā šķiet? — Mazā raganiņa pārdomāja sacīto. Tad viņa spēji aizvēra grāmatu. — Tev taisnība,— viņa pikti uzsauca. — Pareizi, es esmu izklaidīga. Un kāpēc es tāda esmu? — Viņa paskatījās uz kraukli,

—   Tāpēc, ka man ir dusmas!

—    Dusmas? — krauklis Abrakss pārvaicāja. — Uz ko?

—    Man dusmas, ka šonakt būs Valpurģu' nakts, — mazā raganiņa sacīja. — Šonakt Bloksbergā uz deju salasīsies visas raganas.

—    Nu un tad?

—    Lielās raganas teic, ka es vēl esot par mazu raganu dejai. Viņas negrib, ka arī es jāju uz Bloksbergti un .kopā ar viņām dejoju!

Krauklis centās mazo raganiņu mierināt un sacīja:-

—    Redzi, savos simt divdesmit septiņos gados tu nevari prasīt, lai lielās raganas tevi ņemtu par pilnu. Kad kļūsi vecāka, varēsi dejot, cik tev tik.

—    Ko tu! — mazā raganiņa iesaucās. — Es jau šoreiz tur gribu būt! Vai tu saproti mani?

—    Kas mums nav lemts, to labāk aizmirst ātrāk, —• krauklis ķērca. — Vai no tavām dusmām kas mainīsies? Esi prātīga! Tur neko nevar darīt.

Tad nu mazā raganiņa sacīja:

—    Es zinu, ko var darīt. Šonakt es jāšu uz Bloksbergu!

Krauklis pārbijās.

—    Uz Bloksbergu?!… To taču lielās raganas tev aizliegušas! Raganu dejā viņas grib būt vienas.

—    Pilē! — mazā raganiņa iesaucās. — Daudz kas ir aizliegts. Bet ja nepieķer…

—    Viņas tevi pieķers! — krauklis pareģoja.

—    Ko nu, blēņas! — viņa attrauca. — Es pievienošos citām raganām tikai tad, kad deja jau būs ap vidu, — un jāšu prom, piļ;ms tā bus beigusies. Burzmā, kas šonakt valdīs Bloksbergā, neviens inani nemanīs.

1 Saja naktī, pec viduslaiku ticejniua, notiek burvju un raganu dzīres.

HEIJĀ, VALPURĢU NAKTS!

Mazā raganiņa kraukli nepaklausīja un naktī aizjāja uz Bloksbergu.

Lielās raganas jau bija sapulcējušās. Matiem plīvojot un svārkiem plandot, viņas dejoja ap raganu ugunskuru. Pavisam varēja būt kādi pieci vai seši simti raganu: kalna raganas, meža raganas, purva raganas, miglas raganas un negaisa raganas, vēja raganas, grauzējraganas un zāļu raganas. Viņas virpuļoja juku jukām un vicināja slotas.

—   Valpurģu nakts, heijā, Valpurģu nakts! — tā raganas dziedāja. Pa starpām viņas blēja, ķērca un spiedza, lika pērkonam dārdēt un zibeņiem šaudīties.

Mazā raganiņa nepamanīta iejuka starp dejotājām.

—    Heijā, Valpurģu nakts! — viņa dziedāja pilnā kaklā. Kopā ar citām raganām virpuļodama ap raganu ugunskuru, viņa nodomāja: «Ja tagad mani redzētu Abrakss, viņam acis izvalbītos kā meža pūcei!»

Droši vien arī turpmāk viss būtu gājis labi — tikai savas krustmātes — negaisa raganas Rumpumpeles ceļā viņai dejojot gan nevajadzēja gadīties. Krustmāte Rumpumpele nesaprata jokus, viņa bija uzpūtīga un barga.

—    Skaties tik, kāds pārsteigums! — viņa iesaucās, pamanījusi juceklī mazo raganiņu. — Ko tu šeit meklē? Atbildi! Vai tu nezini, ka jauniem meitēniem aizliegts šonakt ierasties Bloksbergā?

—   Nenodod mani! — izbijusies lūdzās mazā raganiņa.

Krustmāte Rumpumpele atbildēja:

—    Nekā nebija! Tāda nerātnele ir jāsoda!

Ziņkāres dzītas, pienāca tuvāk arī citas raganas un

sastājās apkārt. Negaisa ragana dusmīgi visu izstāstīja, tad jautāja, kas ar mazo raganiņu būtu darāms.

—    Viņai jāsaņem sods! — iesaucās miglas raganas.

Kalna raganas spiedza:

—    Jāved viņa pie virsraganas! Tūlīt pie virsraganas!

—    Protams, — kliedza visas pārējās raganas, — ņemiet viņu ciet un prom pie virsraganas!

Mazajai raganiņai nelīdzēja ne lūgšanās, ne tielēšanās. Krustmāte Rumpumpele satvēra viņu aiz apkakles un aizvilka pie virsraganas. Virsragana tupēja uz troņa, kas bija sasliets no krāsns kruķiem. Savilkusi pieri krunkās, viņa klausījās negaisa raganā. Tad uzbrēca mazajai raganiņai:

—    Tu uzdrošinies šonakt atjāt uz Bloksbergu, kaut gan raganām tavos gados tas aizliegts? Kā tev radās šī neprātīgā doma?

Bailēs drebēdama, mazā raganiņa atbildēja:

—    Nezinu. Pēkšņi man tik ļoti iegribējās — un es uzkāpu uz slotas un atjāju…

—    Tad nu esi tik laipna un jāj atkal mājās! — pavēlēja virsragana. — Pazudi no šejienes un pēc iespējas veiklāk! Citādi es kļūšu dusmīga!

Te nu mazajai raganiņai šķita, ka viņai ar virsraganu būtu vēl kas runajams.

—    Vai vismaz nākamgad es drīkstēšu ar jums kopā dejot? •— viņa jautāja.

—    Hm. .. — virsragana gudroja. — Šodien es to vēl nevaru tev apsolīt. Ja nu tu līdz tam laikam būsi kļuvusi par labu raganu, tad varbūt. Dienu pirms nākamās Valpurģu nakts es sasaukšu raganu padomi un tad tevi pārbaudīšu. Taču pārbaudījums nebūs viegls.

—    Paldies! — sacīja mazā raganiņa. — Paldies!

Viņa apsolīja līdz nākamajam gadam kļūt par labu

raganu. Pēc tam viņa uzlēca uz slotas un gribēja jāt

mājup. Bet tad negaisa ragana Rumpumpcle jautāja virsraganai:

—    Vai tu šo mazo, nekaunīgo meitēnu atlaidīsi nesodītu?

—    Sodi to! — kūdīja arī citas negaisa raganas.

—    Sodi to! — sauca visas pārējās. — Kartībai jābūt! Kas atjājis uz raganu deju, spītējot aizliegumam, tam jāsaņem sods, lai tas visu mūžu paliktu prātā!

—    Mēs varētu sodīt nekaunīgo meitēnu, uz brīdi iemetot viņu ugunī, — ierosināja krustmāte Rumpumpele.

—    Kā būtu, ja mēs viņu uz dažām nedējām Ieslodzītu? — gudroja grauzējragana. — Man mājās ir zosu kūts, tā stāv tukša…

Viena no purva raganām sacīja:

—    Man padomā ir kas labāks! Dodiet viņu man, un es viņu iebāzīšu līdz kaklam dūņāsl

—r Nē, — iebilda zāļu raganas, — mums vajadzētu viņai krietni saskrāpēt seju!

—    To noteikti, — gaudoja vēja raganas. «— Taču mums vēl vajadzētu viņu, kā nākas, noslānīti

—    Ar kārklu rīkstēm! — šņāca kalna raganas.

—    Var taču ar slotu! — ieteica krustmāte Rumpumpele.

Mazajai raganiņai sametās baisi. Kaut tikai viss labi beigtos!

—   Uzklausieties! — sacīja virsragana, kad visas pārējās raganas bija izteikušās. — Ja jūs pieprasāt, lai mazā raganiņa tiktu sodīta…

—    Mēs to pieprasām! — raganas klaigāja visas kā viena, un visskaļāk klaigāja krustmāte Rumpumpele.

—    … es iesaku, — sauca virsragana, — atņemt viņai slotu un likt doties mājup kājām! Trīs dienas un trīs naktis mazajai raganiņai vajadzēs cilpot, kamēr viņa nonāks savā mežā, — ar to arī pietiek.

—    Ar to nepietiek! — kliedza negaisa ragana Rumpumpele, taču pārējām šķita, ka ar to ir gana. Viņas atņēma slotu, smiedamās iemeta to ugunī un novēlēja mazajai raganiņai laimīgu ceļu.

ATRIEBĪBAS PLĀNI

Tas bija garš, nogurdinošs mājupceļš. Mazā raganiņa gāja trīs dienas un trīs naktis. Ceturtās dienas rītā ar noberztām kājām un caurām pazolēm viņa pārnāca mājās.

—    Tad nu pārradies gan! — Mazo raganiņu sagaidīja krauklis Abrakss. Viņš tupēja uz raganas mājas skursteņa un bija norūpējies, viņu meklēdams. Kad krauklis ieraudzīja mazo raganiņu, likās, akmens noveļas no viņa sirds. Viņš izpleta spārnus un lidoja viņai pretī.

—    Tev palaidnības vien prātā! — viņš pārmeta. — Dienām ilgi tu dauzies apkārt pa pasauli, bet es sēžu mājās un nezinu, ko lai iesāk. — Viņš lēkāja no vienas kājas uz otru. — Pēc kā tu izskaties! Vienos putekļos! Kāpēc tu klibo? Vai tu nāci kājām? Man šķita, ka tev bija slota līdzi!

—    Bija. — Mazā raganiņa iestenējās.

—    Bija? — Abrakss ķērca. — Ko tas nozīmē?

—    Tas nozīmē, ka slotas vairs nav.

Slotas?…

— … vairs nav, •— mazā raganiņa atkārtoja.

Tikai tagad krauklis saprata. Viņš piešķieba galvu un sacīja:

—   Tātad viņas tevi pieķēra. To jau varēja gaidīt. Eūtu liels brīnums, ja viņas tevi nebūtu pieķērušas! Bet citu neko tu nebiji pelnījusi.

Mazajai raganiņai viss šķita vienaldzīgs. Galvā bija tikai viena doma: «Gulēt!» Viņa iekliboja istabā un nokrita gultā.

—    He! — sašutis iesaucās Abrakss. — Vismaz putekļainās drēbes varēji novilkt!

Taču viņa jau šņāca.

Viņa gulēja kā lācis un pamodās tikai nākamās dienas rītā. Kad viņa atvēra acis, Abrakss tupēja uz gultas gala.

—    Vai izgulējies?

—    Puslīdz, — mazā raganiņa sacīja un nožāvājās.

—   Tad mēs varbūt beidzot dabūsim zināt, kas noticis?

—    Vispirms paēdīsim brokastis! — mazā raganiņa norūca. — Ar tukšu vēderu nav nekāda stāstīšana.

Viņa ēda daudz un ilgi. Un, kad viņa pēc labākās gribas vairs nespēja ieēst, viņa pastūma šķīvi sāņus un stāstīja.

—    Par spīti tavai vieglprātībai, tev tomēr ir laimējies! — stāstījumu noklausījies, sacīja krauklis. «— Tagad tikai neaizmirsti līdz nākamajam gadam kļūt par labu raganu!

—    Pacentīšos, — viņa apsolīja. — Kopš šī brīža es vingrināšos nevis sešas, bet gan septiņas stundas dienā. Bez tam es darīšu vel ko citu — kaut ko tikpat svarīgu…

—    Ko tad?

Mazas raganiņas sejā savilkās krunkas. Viņas ska

tiens bija ļoti dusmīgs. Uzsvērdama kat*u zilbi, viņa paskaidroja:

—    Es at-rieb-šos!

—    Kam?

—    Krustmātei Rumpumpelei! Ta vellata taču pie visa vainīga! Viņa mani nosūdzēja citām raganām, tikai viņa! Viņai es varu arī pateikties par noberztajām kājām un caurajām pazolēm! Kurš tad sarīdīja raganas pret mani? Kurš visvairāk uzstāja, ka virsraganai mani jāsoda? Arī ar slotu vēl nepietika. Viņai vēl vajadzēja bļaustīties.

—   Protams, — sacīja krauklis, — tā bija īsta nekrietnība no viņas puses. Taču atriebties?…

—    Es viņai pieburšu cūkas šņukuru! — mazā raganiņa šņāca. — Un ēzeļa ausis un teļa kājas! Pazodē kazas bārdiņu un rotas vietā ap kaklu… govs asti!

—    Govs asti un kazas bārdiņu? — Abrakss paklusām pārjautāja. — It kā tā tu vecajai krustmātei varētu pāri nodarīt! Viņa taču ir ragana, tāpat kā tu, un viņai pietiks ar vienu rokas mājienu, lai visu atkal noburtu nost.

—    Tev tā liekas?

Mazā raganiņa saprata, ka šoreiz ar ēzeļa ausīm un teļa kājām nebūs nekas līdzēts, un atbildēja:

—    Lai nu paliek! Gan man iešausies prātā vēl kas labāks. Kaut kas tāds, ar ko arī krustmāte Rumpumpele tik lēti netiks galā. Vai tev tā nešķiet?

—    Iespējams, — Abrakss atteica. — Tikai man bail, vai to ļaunumu, ko tu nodarīsi negaisa raganai Rumpumpelei, tev nevajadzēs rūgti nožēlot. ..

—    Kā lai to saprot? — mazā raganiņa pārsteigta iesaucās.

—   Tu taču virsraganai apsolīji kļūt par labu raganu. Un labas raganas, kā man liekas, nedrīkst darīt nekā ļauna. Labāk izmet tādas domas no galvas!

Mazā raganiņa nedroši palūkojās uz kraukli.

—    Vai tu runā nopietni?

—    Protams, — sacīja Abrakss. — Tavā vietā es par to vēl padomātu.

VAI SLOTAS JUMS IR?

Ko dara maza raganiņa, kurai ir noberztas kājas? Viņa sataisa ziedi no krupja olām un peļu mēsliem, piejauc klāt sauju samaltu sikspārņu zobu un liek ziedei uguns liesmās pavarīties. Kad viņa apsmērē no

berztās vietas ar šo ziedi un vēl nopurpina dažus vārdus no buramās grāmatas, kājas sadzīst dažos acumirkļos.

—    Lūk, tas būtu padarīts! — atviegloti sacīja mazā raganiņa, kad ziede un buramie vārdi savu uzdevumu bija veikuši.

—    Vai tagad tev nebūs vairs jāklibo? — Abrakss jautāja.

—    Paraugies pats! — iesaucās mazā raganiņa un sāka plikām kājām dejot pa raganas māju. Pēc tam viņa uzvilka kurpes un zeķes.

—    Vai tu gribi kur iet? — Krauklis brīnījās.

—    Jā, tu vari nākt līdzi, — mazā raganiņa teica.

—  Es eju uz ciemu.

—    Tas ir tālu, — Abrakss sacīja. — Neaizmirsti: tev vairs nav slotas, tev jāskrien kājām!

—    Tieši tāpēc. Es vairs negribu iet kājām. Un, tā kā es vairs negribu iet kājām, es iešu uz ciemu.

—    Vai tu zobojies par mani?

—    Kāpēc? Es gribu nopirkt slotu, ja tev nav iebildumu.

—    Tas ir kas cits, — Abrakss nomierinājās. — Tad es, protams, eju līdz. Citādi tu atkal pazudīsi uz ilgu laiku!

Ceļš uz ciemu veda cauri mežam, pāri koku saknēm un klinšu nodrupumiem, pāri nogāztiem kokiem un kazenājiem noaugušām nokalnēm. Krauklim Abraksam ceļš nesagādāja nekādas grūtības. Viņš tupēja uz mazās raganiņas pleca, un viņam tikai vajadzēja uzmanīties, lai kāds zars nejauši netrāpa pa galvu. Turpretī mazā raganiņa nemitīgi klupa pār saknēm vai ar svārku stērbeli uzķērās uz kāda zara.

—    Šausmīgs ceļš! — viņa laiku pa laikam iesaucās.

—   Vienīgais mierinājums, ka drīz es atkal varēšu jāt.

Nonākuši ciernā, viņi tūlīt iegriezās bodnieka Balduina Piparnieka veikalā. Kad mazā raganiņa kopā ar kraukli ienāca pa durvīm, Piparnieka kungs neko nenojauta. Viņš vēl nekad nebija redzējis raganu. Tāpēc bcdnieks nodomāja, ka ta ir gluži parasta sieviņa no kaimiņu ciema.

Viņš sveicināja; viņa sveicienu atņēma. Tad Piparnieka kungs laipni jautāja:

—    Ar ko varu pakalpot?

Vispirms mazā raganiņa nopirka ceturtdaļmārciņu kandiscukura. Tad viņa pastiepa tūtu krauklim zem knābja.

—    Lūdzu, uzcienājies!

—    Paldies! — Abrakss noķērca.

Piparnieka kungam nu bija ko brīnīties.

—    Tas gan ir saprātīgs putns, — viņš atzinīgi izteicās, tad pajautāja: — Ko jūs vel vēlaties?

—    Vai slotas jums ir? — mazā raganiņa apvaicājās.

—     Nu protams! — Piparnieka kungs sacīja. — Virtuves slotiņas un žagaru slotas. Un, protams, beržamās sukas. Un ja jums vajadzētu putekļu slotiņu…

—    Nē, paldies, es gribu žagaru slotu.

—    Ar kātu vai oez?

—    Ar kātu! — mazā raganiņa pieprasīja. — Kāts ir pats svarīgākais. Un tas nedrīkst būt par īsu.

—     Kā jums liekas šī? — Piparnieka kungs iztapīgi apvaicājās. — Slotas ar gariem kātiem mums patlaban diemžel ir izpārdotas.

—    Man liekas, šī pati būs laba, — mazā raganiņa teica, — es to ņemšu.

—    Vai at|ausiet slotu mazliet iesaiņot5 — Piparnieka kungs piedāvāja. — Iesaiņotu būs vieglāk nest…

—    Ļoti laipni, — mazā raganiņa sacīja, — tikai tas nav vajadzīgs.

—    Kā vēlaties. — Piparnieka kungs pārskaitīja naudu un pavadīja mazo raganiņu līdz durvīm.

—    Man ir tas gods, uz redzēšanos, vienmēr gatavs jums…

«Pakalpot» — viņš gribēja vēl piebilst. Bet te nu veikalnieks apjuka.

Viņš redzēja, kā pircēja iespiež slotas kātu starp kājām. Tad kaut ko nopurpina, un — žvikts! — slota kopā ar viņu un kraukli aizlido.

Piparnieka kungs neticēja savām acīm.

«Pasargi dievs!» viņš nodomāja. «Vai tas notiek īstenībā vai arī man rādās?»

LABI NODOMI

Mazā raganiņa uz jaunās slotas aizšāvās prom kā īsta viesuļvētra. Ar plīvojošiem matiem un plandošu lakatiņu viņa drāzās pāri ciema jumtiem un torņiem. Abrakss, ar nagiem stingri ieķēries, tupēja viņai uz pleca.

—     Uzmanies! — viņš pēkšņi ieķērcās. — Baznīcas tornis!

Pēdējā brīdī mazā raganiņa paspēja pagriezt slotu sāņus, citādi viņa pavisam droši būtu palikusi karājamies torņa smailē. Vienīgi priekšauts uzdūrās uz dzelzs gaiļa knābja. Cirks! — un priekšauts pārplīsa vidū pušu.

—    Lido taču lēnāk! — krauklis rājās. — Nolauzīsi kaklu ar tik traku skriešanu! Vai tev prāta nemaz vairs nav?

1 — Man ir, — mazā raganiņa sauca, — bet slotai nav! Tā veliata sākusi trakot!

Ar jaunām slotām ir tāpat kā ar jauniem zirgiem: vispirms tas vajag pieradinat un iejāt. Ja var tikt cauri tikai ar vienu saplēstu priekšautu, tad ir laimējies.

Taču mazā raganiņa bija gudra. Viņa visādi pūlējās slotu izvadīt klajumā. Tur viņai vairs nebija kur aizķerties.

—    Spītējies vien! Spītējies! — viņa sauca slotai. — Kad tu no spītēšanās nogursi, tu kļūsiprātīga! Nūūfi!

Slota kā spēdama centās atbrīvoties no mazās raganiņas. Tā taisīja vistrakākos krustu šķērsu lēcienus, izslējās un krita lejup — nekas nelīdzēja. Mazā raganiņa arvien vēl turējās un neļāva sevi nokratīt.

Beidzot slota padevās, viņas spēki bija galā. Tagad visām mazās raganiņas pavēlēm slota klausīja uz vārda. Padevīgi viņa lidoja gan ātrāk, gan lēnāk, gan uz vienu, gan uz otru pusi.

—    Nu redzi, nu! — mazā raganiņa apmierināta sacīja. — Kāpēc tā nevarēja uzreiz?

Viņa sakārtoja drēbes un lakatiņu. Tad mazā raganiņa uzšāva slotai ar delnu pa kātu, un viņi mierīgi aizlidoja meža virzienā.

Jaunā slota bija kļuvusi rāma kā jēriņš. Viņi lidoja pāri koku galotnēm un raudzījās dziļi lejā uz klintīm un kazenājiem. Mazā raganiņa apmierināta šūpoja kājas. Viņa priecājās, ka vairs nav jāiet kājām. Viņa māja zaķiem un stirnām, ko samanīja biezoknī, un skaitīja lapsu alas.

—    Skaties, mednieks! — pēc kāda brīža krauklis Abrakss ieķērcās un norādīja ar knābi lejup.

—    Es redzu viņu, — mazā raganiņa sacīja. Viņa savilka lūpas un — plakš! — uzspļāva medniekam uz platmale».

—    Kāpēc tu tā dari? — Abrakss jautaja.

—    Tāpēc, ka man patīk! Hi-hi! — viņa ķiķināja.

—   Mednieks domās, ka lietus līst! Krauklis kļuva nopietns.

—    Tev nepieklājas tā darīt, — viņš nosodoši sacīja.

—   Laba ragana nedrīkst spļaut cilvēkam uz platmales.

—    Ak, beidz! — viņa pikti iesaucās.

—    Bet lūdzu, — Abrakss aizvainots noķērca.

—    Krustmāte Rumpumpele par šādiem jociņiem tikai priecāsies. . .

—    Negaisa ragana? … Kas šai par daļu?.

—    Liela daļa! — krauklis iesaucās. — Iedomājies tikai, kā viņa priecāsies, ja tu līdz nākamajam gadam nebūsi kļuvusi par labu raganu! Vai tu gribi sagādāt .viņai šo prieku?

Mazā raganiņa sparīgi kratīja galvu.

—    Ja nemaldos, tieši to tu gribi, — Abrakss sacīja.

Tad viņš apklusa. Mazā raganiņa arī klusēja. Par

'Abraksa sacīto bija vērts padomāt. Sadrūmusi viņa lauzīja galvu. Taču, jo vairāk mazā raganiņa domāja, jo skaidrāk saprata, ka krauklim taisnība. Kad viņi pārradās mājās, mazā raganiņa sacīja:

—    Taisnība gan, man jākļūst par labu raganu. Tikai tā es tikšu vaļā no šīs Rumpumpeles. Zili zaļa viņa kļūs aiz dusmām!

—   Tāda viņa kļūs! — Abrakss ķērca. — Bet tev gan kopš šīs dienas jādara tikai labs.

•— Labā netrūks! — viņa apsolīja.

VIESUĻVĒTRA

Tagad mazā raganiņa buramo grāmatu lasīja vairs ne sešas, bet septiņas stundas dienā. Līdz nākamajai Valpurģu naktij viņa gribēja sabāzt galvā visu, ko vien var prasīt no labas raganas. Mācīšanās viņai nekādas grūtības nesagādāja, jo viņa taču vēl bija jauna. Drīz vien mazā raganiņa prata visus svarīgākos buršanas noteikumus no galvas.

Palaikam viņa izjāja arī mazliet pastaigāties. Kad mazā raganiņa vairākas stundas no vietas bija čakli vingrinājusies, viņai vajadzēja kādu pārmaiņu. Tagad, kopš viņai bija jaunā slota, viņa reizēm izmeta pa mežu arī kādu līkumu kājām. Jo vajadzēt iet un varēt iet nav viens un tas pats.

Kad mazā raganiņa reiz kopā ar kraukli Abraksu klaiņoja pa mežu, viņa pamanīja trīs vecas sieviņas. Visām trim uz muguras bija pa grozam, un viņas lūkojās zemē, it kā kaut ko meklētu.

—    Ko jūs meklējat? — mazā raganiņa jautāja.

Tad viena no sieviņām sacīja:

—   Mēs meklējam sausas mizas un nolūzušus zarus.

—   Taču mums neveicas, — nopūtās otra sieviņa. — Mežs ir kā izslaucīts.

—   Vai jus ilgi jau meklējat? — mazā raganiņa vaicāja.

—   Jau no paša rīta, — atteica trešā sieviņa. — Mēs meklējam un meklējam, taču kopā neesam salasījušas ne pusi groza. Kas gan notiks, ja mums nākamajā ziema nebūs ko kurināt?

Mazā raganiņa pameta skatienu uz groziem. Tajos bija tikai pāris sausu zariņu.

—   Ja jūs tik vien esat salasījušas, — viņa sieviņām sacīja, — tad es saprotu, kāpēc jums tik bēdīgas sejas. Kas vainīgs, ka jūs neko nevarat atrast?

—  Vējš vainīgs.

—   Vējš?! — iesaucās mazā raganiņa. — Kā tad vējš var būt vainīgs?

—  Vējš negrib pūst, — sacīja viena no sieviņām.

—   Kad tas nepūš, nekas nekrīt no kokiem lejā.

—   Un, ja zari nekrīt lejā, ko lai mēs grozos liekam?

—  Ak tā, — mazā raganiņa noteica.

Zaru vācējas apstiprinādamas pamāja; bet viena no sieviņām sacīja:

—    Ak, ja es prastu burt! Tad es varētu tūlīt palīdzēt! Es uzburtu vēju. Taču to es nevaru.

—    Nē, — sacīja mazā raganiņa, — tu to, protams, nevari.

Visas trīs sieviņas tagad nolēma doties mājup. Viņas sacīja:

—    Nav nozīmes meklēt. Kamēr nepūtīs vējš, mēs tik un tā neko neatradīsim … Uz redzēšanos!

—    Uz redzēšanos! — mazā raganiņa atsveicinājās un nogaidīja, kamēr sieviņas bija pagājušas dažus soļus tālāk.

—    Vai tad viņam nevarētu palīdzēt? — Abrakss klusi jautāja.

Mazā raganiņa iesmējās.

—   Es jau to daru. Turies tikai stingri, ka tevi neaizpūš!

Uzburt vēju mazajai raganiņai bija tīrais nieks. Viens vienīgs svilpiens caur zobiem, un acumirklī sacēlas viesuļvētra. Turklāt kāda! Vējš brāzās cauri koku galotnēm un grabinājās pie stumbriem. Visiem kokiem las nolauza sausos zarus. Mizas un resni zari grabēdami krita zemē.

Malkas vācējas spiedza, galvu ierāvušas. Ar abām rokām viņas turēja ciet svārkus. Daudz netrūka, un vējš būtu svārkus aizpūtis. Taču to mazā raganiņa nepieļāva.

—  Diezgan! — viņa uzsauca. — Izbeigt!

Vējš paklausīja uz vārda un norima. Malkas vācējas bailīgi lūkojās apkārt. Tad viņas pamanīja, ka mežs pilns ar nolauztiem zariem un sprunguļiem:

—    Kāda laime! — visas trīs jesaucās. — Tik daudz sīkās malkas uzreiz! Tās tagad pietiks vairākām nedēļām!

AAalkas vācējas rauša kopā, ko tik varēja, un lika grozos. Tad viņas priecīgas devās mājup.

Mazā raganiņa smīnēdama lūkojās nopakaļ.

Arī krauklis, kā par brīnumu, bija apmierināts. Viņš ieknāba mazajai raganiņai pleca un sacīja:

—     Sākumam nav slikti! Man liekas — tev tiešām ir dotības dienās kļūt par labu raganu.

UZ PRIEKŠU, DĒLIŅ!

Kopš šī brīža mazā raganiņa vienmēr rūpējās, lai malkas vācējām nekad nebūtu jādodas mājup ar tukšiem groziem. Tagad viņas allaž bija labā noskaņojumā, bet, satiekot mazo raganfņu, viņas kļuva priecīgas un sacīja:

—    Šogad zaru vākšana ir vistīrākā izprieca! Vismaz ir vērts uz mežu iet!

Liels bija mazās raganiņas pārsteigums, kad visas trīs sieviņas kādudien nāca pa ceļu noraudājušās un ar tukšiem groziem. Viņa taču vakar vakarā bija uzbūrusi vēju, un nedz zaru, nedz koku mizu nevajadzēja trūkt.

—    Iedomājies tikai, kas noticis! — sieviņas šņukstēja. — Jaunais iecirkņa mežzinis aizliedza mums vākt sīko malku. Viņš izbēra mūsu pilnos grozus un teicās nākamreiz mūs ieslodzīt.

—    To nu gan viņš labi izdomājis! — sacīja mazā raganiņa. — Bet kāpēc viņš tā dara?

—    Tāpēc, ka viņš ir dusmīgs! — sieviņas sauca. — Vecajam iecirkņa mežzinim taču nebija nekādu iebildumu. Tikai šim jaunajam! Tu nevari iedomāties, kā viņš plosījās! Tagad ar lēto malku ir cauri uz visiem laikiem.

Sieviņas atkal sāka raudāt. Mazā raganiņa viņas uzmundrināja. Viņa sacīja:

—    Gan jaunais iecirkņa mežzinis vēl pārdomās! Es viņu vedīšu pie prāta.

—    Kā tu to darīsi? — sieviņas tincināja.

—    Atstājiet to manā ziņā! Ejiet tagad mājās un neuztraucieties! Rīt jums jaunais iecirkņa mežzinis atļaus malku vākt, cik vien jūs varēsit pastiept.

Visas trīs malkas vācējas aizgāja. Mazā raganiņa ātri vien piebūra sev grozu ar sīko malku. Grozu viņa nolika ceļa malā un pati apsēdas tam blakus, it kā būtu malkas vācēja un patlaban atpūstos. Nemaz ilgi viņai nevajadzēja gaidīt, kad parādījās jaunais iecirkņa mežzinis. Mežzini viņa tūlīt pat pazina pēc zaļā uzvalka, bises un ādas medību somas plecā.

—    Hā! — mežzinis iesaucās. — Jau atkal viena! Ko tu tur dari?

—    Atpūšos, — mazā raganiņa sacīja. — Grozs ir tik smags, ka man vajag mazliet atvilkt elpu.

—    Vai tu nezini, ka sīkās malkas vākšana ir aizliegta?

—    Nē. Kā lai es to zinātu?

—    Tagad tu to zini! — mežzinis uzkliedza. — Izber grozu un taisies, ka tieci!

—    Man jāizber grozs? — mazā raganiņa jautāja.

—    Dārgais jaunais mežziņa kungs, vai jums nemaz nav žēl manis! Jūs nedrīkstat tā izrīkoties ar vecu sieviņu!

—    Es tev parādīšu, kā es drīkstu izrīkoties! — mežzinis rājās. Viņš paķēra grozu, lai to izbērtu. Te mazā raganiņa sacīja:

—    Grozu jums vajadzēs nolikt atpakaļ!

Mežzinis kļuva nikns. «Es likšu tevi ieslodzīt!» viņš gribēja nodārdināt, taču tā vietā pateica:

—    Lūdzu, piedod, es tikai pajokoju. Pats par sevi saprotams — tu drīksti sīko malku paturēt sev.

«Kā tas var būt,» mežzinis nepatīkami pārsteigts domāja, «ka es pēkšņi runāju tieši pretēji tam, ko domāju.» Viņš nevarēja zināt, ka viņu nobūrusi mazā raganiņa.

—    Nu redzi, dēliņ, tā ir pavisam cita valoda! — viņa teica. — Ja vēl grozs man nebūtu tik smags!

—    Vai drīkstu tev palīdzēt? — mežzinis ieminējās.

—   Es varētu sīko malku aiznest tev uz mājām. ..

Viņa ķiķināja.

—    Tiešām, dēliņ? Tas gan būtu mīļi! Cik pieklājīgs jauns cilvēks!

«Es varētu sevi iepliķēt!» domāja mežzinis. «Kāpēc es runāju tādas muļķības? Es sevi vairs nepazīstu!»

Pret savu gribu viņš pats sev uzlika mugurā smago grozu.

—   Mammīti — pēc briža viņš sacīja. — Ja esi nogurusi — sēdies man mugurā!

—    Vai tu runā nopietni? — mazā raganiņa jautāja.

Mežzinis bija tuvu izmisumam, taču dzirdēja pats sevi laipni atbildam:

—    Nu protams! Kāp tik augšā!

To mazajai raganiņai divreiz nevajadzēja teikt. Ar vienu lēcienu viņa jau sēdēja uz pilnā groza, un krauklis viņai uz pleca.

—    Tā, nu varam sākt! Uz priekšu!

Mežzinis būtu gatavs grozu kopā ar malkas vācēju un kraukli aizsūtīt uz elli. Bet ko tas līdzēja? Viņam vajadzēja paklausīgi rikšot kā nastu nesējam ēzelim.

—   Tikai taisni uz priekšu! — Abrakss sauca. — Un ašāk, ēzelīt, ašāk! Citādi ieknābšu tev sēžamvietā!

Jaunajam mežzinim kļuva te karsti, te auksti. Viņš rikšoja un rikšoja. Drīz vien viņš mirka vienos sviedros. Aiz slāpēm viņš mira vai nost. Viņš pazaudēja zaļo cepuri, tad ādas medību somu. Arī bise nokrita.

Tā viņš traucās krustu šķērsu cauri mežam.

—    Pa kreisi! — Abrakss komandēja. — Tur aiz grāvja pa labi un tālāk kalnā augšā!

Kad viņi beidzot nonāca pie raganas mājas, mežzinis tik tikko vairs spēja nostāvot kājas. Mazā raganiņa nejuta pret viņu ne. mazākā žēluma, tikai palūdza:

—    Kā būtu, dēliņ, ja tu sīko malku man vēl sacirstu?

—    Es to sacirtīšu, sasiešu un sakraušu. — Mežzinis elsa.

Tad viņš arī to izdarīja.

Kad mežzinis bija ticis galā — un pagāja krietns

laiks, līdz viņš darbu padarīja, — mazā raganiņa sacīja:

—    Tagad tu vari iet mājās. Paldies tev, dēliņ! Tik laipna mežziņa kā tu noteikti otra vairs nav! Malkas vācējas gan tagad būs priecīgas. Es domāju, ka tu visiem tāpat izpalīdzi, ko?…

Jaunais mežzinis streipuļoja prom. Noguris viņš vilkās uz savu mežziņa māju. Turpmāk viņš katrai malkas vācējai gāja apkārt ar lielu līkumu.

Mazā raganiņa vēl bieži smējās par šo joku. Krauklim viņa atzinās:

—   Tā es vienmēr darīšu! Palīdzēšu labajiem cilvēkiem un darīšu ļaunu sliktajiem. Tas man patīk!

—    Vai tā tam jābūt? Labu tu varētu darīt arī citādi. Es domāju — bez nedarbiem, — Abrakss atteica.

—    Ai, tas ir garlaicīgi! — viņa iebilda.

—    Kā tu to zini? — Abrakss jautāja.

PAPĪRA PUĶES

Reiz mazajai raganiņai radās vēlēšanās aizjāt uz pilsētu. Viņa gribēja apskatīt tirgu.

— Laba doma! — Abrakss sajūsmināts iesaucās. — Es došos tev līdzi. Pie mums mežā ir vientuļi, te ir daudz koku un maz cilvēku. Pilsētā, tirgū, ir tieši otrādi!

Taču viņi nevarēja jāt uz slotas līdz pašam tirgum. Tas cilvēkos radītu lielu satraukumu, un, iespējams, tie uzsūtītu viņiem policiju uz kakla. Tāpēc viņi noslēpa slotu kādā labības laukā netālu no pilsētas un tālāk gāja kājām.

Tirgū gar letēm jau drūzmējās namamātes, kalpones, zemnieku sievas un ķēkšas. Dārznieku sievas

spalgā balsī slavēja savus dārzeņus, augļu tirgotāji sauca vienā saukšanā:

—    Pērciet Boskopas ābolus un sviesta bumbierus!

Zvejnieku sievas piedāvāja sālītas siļķes, desinieks — Frankfurtes desiņas, podnieks — māla krūzes un bļodas, kuras bija izlicis uz salmiem. Kāds sauca:

—    Skābi kāposti! Skābi kāposti!

Cits:

—    Arbūzi, ķirbji… lūdzu! Arbūzi, ķirbji!

Visskaļāk uzvedās Lētais Jakobs. Viņš stāvēja uz

tirgus akas augstaka pakapiena, sita ar āmuru pie kakla piekārtās letes un kliedza pilnā balsi:

•— Pērciet, ļaudis, pērciet! Pie manis šodien var lēti dabūt! Šodien es dāvinu — dodu visu par puscenu! Kurpju saites, šņaucamtabaka, bikšturi! Žiletes, zobu sukas, matu sprādzes! Katlu skrāpji, apavu krēms, ķiploku sula! Vienmēr laipni, dāmas un kungi! Pērciet, pērciet! Te pie Lēēta Jākoba!

Mazā raganiņa priecājās par šo kņadu. Lāgu lāgiem ari viņa iejuka pūli. Te viņa pagaršoja sviesta bumbierus, te piegāja pie kāpostu mucas. Par dažiem kreiceriem viņa no Lētā Jākoba dabūja šķiltavas, un ka piedevu tirgotājs uzdāvināja viņai stikla gredzentiņu.

—    Paldies! — mazā raganiņa sacīja.

—    Lūdzu! … Vienmēr laipni, dāmas un kungi! Pērciet, pērc iet! Te pie Leēta Jākoba!

Nomaļus vistālākajā tirgus stūri klusa un bēdīga staveja bala meitene ar papīra puķēm pilnu groziņu rokās. Nepievērsdami ne mazāko uzmanību, ļaudis steidzās biklajai meitenei garam un neko no viņas nepirka.

— Kā būtu, — pratoja krauklis Abrakss, — ja tu par viņu nedaudz parūpētos? Man žēl nabaga bērna.

Mazā raganiņa izspraucas cauri pūlim. Viņa jauta ja meitenei:

—            Vai tu nevari savas puķes pārdot?

—            Ai, kurš gan vasarā pirks papīra puķes! — meitene atteica. — Māte atkal raudās. Ja es vakarā nepārnesīšu mājās naudu, viņa nevarēs mums nopirkt maizi. Man vēl ir septiņi brā]i un māsas. Un tēvs pagājušā ziemā nomira. Tagad mēs taisam šīs papīra puķes. Bet nevienam tās nevajag.

Mazā raganiņa līdzjūtīgi klausījās meitenes stāstā. Bridi viņa gudroja, kā varētu meitenei palīdzēt. Tad izgudroja. Viņa sacīja:

—   Es nesaprotu, kāpēc ļaudis tavas puķes negrib pirkt. Tās taču smaržo!

Meitene neticīgi paskatījās.

— Smaržo?… Kā gan papīra puķes var smaržot!

—   Jā, jā, — mazā raganiņa nopietni apgalvoja. — Tās smaržo daudz labāk nekā īstās puķes. Vai tu nejūti?

Papīra puķes tiešām smaržoja! Tagad to sajuta ne tikai mazā pārdevēja.

Ļaudis uz tirgus laukuma sāka ošņāt.

—    Kas te smaržo? — viņi jautāja cits citam.

—   Neticami! Papīra puķes, jūs sakāt? Vai tās var nopirkt? Es noteikti kādas paņemšu! Tās laikam ir dargas?

Visi, kam vien bija deguns un kājas, steidzās uz stūri, kur stāvēja meitene. Atskrēja namamātes, kalpones, zemnieku sievas, ķēkšas, visi. Zvejnieku sievas

pameta sālītās siļķes, desinieks — desu krāsni, dārznieku sievas — dārzeņus. Visi, visi pirktkāri drūzmējās ap meiteni ar papīra puķēm. Pat Lētais Jākobs ar kaklā pakārto leti atjoņoja šurp. Tā kā viņš bija ieradies pats pēdējais, viņš nostājās uz pirkstgaliem un salika rokas kā taurīti pie mutes.

—    Hci! — viņš kliedza pāri ļaužu galvām. — Paklausies, puķumeitiņ! Te ir Lēētais Jākobs! Noteikti atliec man dažas puķes! Vismaz vienu! Vai dzirdi? Vismaz vienu!

—    Nekādas atlikšanas! Arī Lētajam Jākobam, ne! — sauca ļaudis, kas stāvēja tuvāk meitenei. — Puķes jāpārdod rindas kārtībā!

«Kāda laime, ka mēs esam tik tuvu,» viņi domāja. «Tik daudz šo puķu nemaz nav, un tiem, kas atsteigušies vēlāk, atliks tikai noskatīties.»

Meitene pardeva, pārdeva un pārdeva. Taču puķu groziņā nekļuva mazāk. Tās pietika visiem, kas vien gribēja pirkt, — arī Lētajam Jākobam.

—• Kā tas var būt, ka puķes aizvien vēl ir? — izbrīnījušies ļaudis jautāja, galvas kopā salikuši. Taču to nezināja arī pati puķu pārdevēja. Vienīgi mazā raganiņa to varētu izskaidrot. Tikai viņa jau sen kopā ar Abraksu bija aizzagusies prom. Pilsētas nami palika aiz viņiem. Drīz vajadzēja būt klāt labības laukam, kur bija noslēpta slota.

Mazo raganiņu vēl arvien nodarbināja doma par puķu meiteni. Viņa klusībā smaidīja. Tad krauklis ar knābi viņai viegli piebikstīja un pievērsa viņas uzmanību melnam mākonim, kas steidzīgi slīdēja prom. Neliktos nekas aizdomīgs, ja vien no makoņa nerēgotos laukā slotas kāts.

—    Skaties! — Abrakss sauca. — Krustmāte Rumpumpele! Tā vecā briesmone bus tevi izspiegojusi.

—   No viņas var visu sagaidīt! — rnazā raganiņa norūca.

—   Nu un tad! — krauklis sacīja. — No viņas tev nav nekā ko slēpt un to, ko tu šodien izdarīji, vēl ne tik!

rūgta mācība

Dažas dienas nepārtraukti lija. Tad nu arī mazajai raganiņai neatlika nekas cits kā pacietīgi tupēt mājās un žāvājoties gaidīt saulainas dienas. Laiku īsinādama, viņa reižu reizēm pabūra, likdama mīklas veltnim ar krāsns kruķi uz plīts virsas dejot valsi, saslauku lāpstiņai mest kūleni, sviesta traukam stāvēt uz galvas. Taču tas viss nebija nekas sevišķs, drīz viņai šī nodarbošanās apnika.

Kad ārā atkal sāka spīdēt saule, mazā raganiņa raganas mājā vairs nevarēja nosēdēt.

—   Celies augšā! — viņa mudināja. — Tagad tik pa skursteni laukā! Man jāapskatās, vai nav kas burams!

—   Jā, galvenais, lai būtu kas labs! — Abrakss atgādināja.

Kopā viņi aizjāja pāri mežam uz pļavām. Tur visapkārt vēl bija peļķes. Lauku ceļi mirka vienos dubļos, un zemnieki, brizdami pa tiem, grima līdz potītēm.

Lietus arī lielceļu bija izmērcējis. Tieši tobrīd no pilsētas brauca šurp kādi rati. Tie bija piekrauti pilni ar alus mucām un tiem priekšā iejūgti divi zirgi. Pa slikto ceļu rati tik tikko kustējās. Zirgi bija nodzīti putās. Viņi bija nomocījušies, vilkdami smago vezumu. Taču alus vedējam, kas uzpūtīgs sēdēja uz bukas, likās, ka zirgi brauc pārāk lēni.

—    Nūū! — viņš sauca. — Kustieties, lopi tādi!

Un viņš ar pātagu atkal un atkal nežēlīgi sita zirgus.

—     Ir nu gan! — Abrakss sašutis ķērca. — Tāds rupeklis! Viņš sit zirgus kā īsts pēriena meistars! Vai to var mierīgi noskatīties?

•— Nomierinies, — mazā raganiņa sacīja, —• gan viņš šo niķi atmetīs.

Viņi sekoja ratiem, kamēr tie piestāja ciemā pie kroga ar nosaukumu «Pie lauvas». Alus vedējs nocēla dažas mucas. Viņš tās aizripināja pāri pagalmam uz pagrabu un tad iegāja pie saimnieka viesistabā, kur pasūtīja sev ko ēdamu. Kūpošos zirgus viņš pameta iejūgtus ratos. Nedz sauju siena, nedz auzu tie nedabūja.

Mazā raganiņa aiz stūra nogaidīja, kamēr kučieris pazūd krogā. Tad viņa piesteidzās pie abiem kleperiem un zirgu valoda jautāja:

—    Vai viņš vienmēr ar jums tik slikti apietas?

—    Vienmēr, — zirgi apstiprināja. — Tev vajadzēja viņu redzēt, kad viņš ir piedzēries vai par kaut ko aizkaitināts. Tad viņš mūs sit pat ar pātagas kātu. Paskaties rētas uz mūsu muguras, tad tu sapratīsi.

—    Šis vīrs pelnījis sodu, ko mūžam atcerētos! — mazā raganiņa sacīja. — Kauns skatīties, kā viņš pret jums izturas. Vai jūs palīdzēsiet man viņu pārmācīt?

—    Labi, kas mums jādara?

—    Kad viņš iekāps ratos un gribēs braukt prom. nekustieties ne no vietas. Ne par naga tiesu!

—    O, tas ir par daudz prasīts! — zirgi iebilda. — Tu redzēsi, viņš mūs zili zaļus pataisīs!

—    Apsolu, ka jums netiks nodarīta ne mazākā pārestība, — mazā.raganiņa sacīja.

Viņa piegāja pie ratiem un paņēma pātagu. Pātagas galā viņa iesēja mezglu. Tas bija viss. Tad mazā raganiņa mierīgu sirdi varēja doties atpakaļ aiz Šķūņa, paslēpties un nogaidīt, kas notiks ar kučieri.

Pēc kāda brīža kučieris iznāca no kroga. Viņš tur bija gan ēdis, gan dzēris. Skaļi un apmierināti svilpodams, viņš piestreipuļoja pie ratiem. Kučieris uzsēdās uz bukas, ar kreiso roku saņēma grožus un ar labo roku aiz veca paraduma stiepās pēc pātagas.

—    Nūū! — viņš uzsauca, paklakšķināja ar meli un gribēja braukt prom.

Kad zirgi nekustējās ne no vietas, viņš sadusmojās.

—    Pagaidiet tikai, slinkie āži, es jums palīdzēšu! — viņš saka lamāties un jau plaši atvēzēja pātagu.

Taču sitiens pagāja secen! Pātagas aukla atšāvās atpakaļ un trāpīja nevis zirgiem, bet kučierim pa ausim.

—   Sasodīts! — viņš lādējās un, vēlreiz atvēzējies, sita atkal, taču arī šoreiz viņam neklājās labāk.

Nu kučieri sagrāba trakas dusmas. Viņš pielēca kājās. Kā ārprātīgs vicināja pātagu virs zirgu mugurām. Taču ikreiz sitiens trāpīja viņu pašu. Tie ķēra viņa kaklu, seju, pirkstus, roku, muguru un pēcpusi.

— Velns un elle! — viņš beidzot norūca. — Tā nekas nesanāks!

Kučieris paķēra pātagu aiz otra gala un negantās dusmās savicināja pātagas kātu.

Bet to alus vedējs darīja tikai vienu reizi. Pātagas kāts iesita viņam pa degunu tik stipri, ka pa nāsīm aumaļām sāka plūst asinis. Alus vedējs skaļi

iekliedzās. Pātaga izkrita viņam no rokām, acu priekšā satumsa, un viņam vajadzēja pieturēties.

Kad viņš pēc brīža puslīdz atguvās, blakus ratiem stāvēja mazā raganiņa.

— Ja tu vēlreiz pieskarsies pātagai, tev klāsies tikpat plāni! — viņa piedraudēja kučierim. — Liec to aiz auss! Tagad tu manis pēc vari braukt prom. Nū! Pēc viņas mājiena zirgi sāka paklausīgi soļot.

—    Paldies! — nozviedzās viens zirgs, bet otrs, priecīgi sprauslādams, izslēja galvu.

Alus vedējs tupēja uz bukas kā nelaimes čupiņa. Viņš zvērēja pie sava pietūkušā deguna:

—    Nekad mūžā es vairs nepieskaršos nevienai pātagai!

PIEKTDIENAS VIESI

Piektdiena raganām ir tāda pati diena kā pārējiem cilvēkiem svētdiena. Tāpat kā tie svētdienā nedrīkst strādāt, tā raganas piektdienā nedrīkst burt. Ja viņas tomēr to dara, turklāt tiek pieķertas, viņas saņem sodu.

Mazā raganiņa īpaši apzinīgi pieturējās pie piektdienas miera. Nekādā gadījumā viņa negribēja paļauties kārdinājumam. Ceturtdienas vakarā viņa nolika slotu aiz atslēgas un buršanas grāmatu noslēpa galda atvilktnē. Drošs paliek drošs.

Piektdienas rītu viņa lielākoties nogulēja. Tā kā burt bija aizliegts, viņai priekšpusdienā tik un tā nebija lāgā ko iesākt. Pēc brokastīm viņa parasti izgāja uz kādu bridi pastaigāties vai arī apsēdās aiz krāsns ēnā un slinkoja.

—    Manis pēc varētu arī būt ik pēc sešām nedēļām tikai viena piektdiena, — viņa dažkārt sūkstījās. — Ar to man būtu diezgan.

Tas notika kādā piektdienā jau vasaras beigās. Mazā raganiņa atkal tupēja aiz krāsns un garlaikojās. Daudz labprātāk viņa būtu kaut ko pabūrusi. Nevienā citā nedēļas dienā viņa tik ļoti negribēja burt kā piektdienā.

Pēkšņi viņa izdzirdēja soļus. Tad kāds pie durvīm pieklauvēja.

—    Jā, jā, — sauca mazā raganiņa, — nāku jau, nāku!

Viņa ziņkārīgi pielēca kājās un skrēja lūkoties, kas tur klauvē.

Pie raganas mājas stāvēja divi bērni — zēns un meitene. Viņi turējās, rokās saķērušies, un, kad ieraudzīja nākam mazo raganiņu, sacīja:

—    Labdien!

—    Labdien! — mazā raganiņa atņēma. — Ko jūs vēlaties?

—  .Mēs gribējām jautāt, pa kuru ceļu var nokļūt pilsētā, — zēns atteica. — Mēs esam nomaldījušies.

—    Sēņodami, — papildināja meitene.

—    Tā, tā, sēņodami. .. — mazā raganiņa atkārtoja.

Viņa ieveda bērnus raganas mājā. Tur viņa pasniedza ciemiņiem kafiju, un katrs vēl dabūja pa gabaliņam piektdienas kūkas. Tad mazā raganiņa apvaicājās, kā bērnus sauc.

Zēnam bija Tomass vārdā, meitenei — Vronija. Izrādījās, ka viņi ir brālis un māsa. Viņu vecākiem piederēja krogs «Pie divkāršā vērša», lepnais nams iepretī tirgus akai.

—    Zinu, — mazā raganiņa sacīja.

—    Un tu? — Tomass jautāja pāri tasītes malai. — Kas tu esi?

Viņa ķiķināja,

—    Uzmini. . .

—    Kā es to varu zināt? Tev pašai jāpasaka.

—    Es esmu ragana, un ši ir mana raganas māja.

—    Ai! — meitene izbijusies iesaucās. — Tu esi.., īsta ragana, kas prot burt?

—    Nebaidieties! — krauklis, mierinādams bērnus, iejaucas. — Viņa ir laba ragana, viņa jums neko ļaunu nedarīs.

—    Nē, protams, nedarīšu, — mazā raganiņa apstiprināja un ielēja abiem kafiju. Tad viņa jautāja: — Vai gribat, lai es jums kaut ko noburu?

—    Pagaidi! — Abrakss iesaucās. — Vai tu neesi aizmirsusi, ka šodien ir piektdiena? Uzmanies!

Mazā raganiņa ilgi nedomāja.

•— Mēs pievērsim slēģus, tad neviens to neredzēs,— viņa šķelmīgi sacīja.

Mazā raganiņa pievēra visiem logiem priekšā slēģus un aizāķēja tos. Tad viņa sāka burt. Uz virtuves galda viņa uzbūra jūrascūciņu, kāmi un bruņurupuci. Kāmis un jūrascūciņa nostājās uz pakaļkājiņām un dejoja. Bruņurupucis negribēja dejot.

—    Aiziet, — mazā raganiņa uzsauca, — tu arī!

Un bruņurupucim gribot negribot bija jādejo.

—    Lieliski! — Tomass un Vronija priecājās. — To tu proti!

—    Tas vēl ir tikai sākums, — mazā raganiņa teica, tad lika jūrascūciņai, kāmim un bruņurupucim atkal nozust un būra tālāk. Viņa uzbūra vēl daudz ko jautru. Krāsnij viņa lika nodziedāt dziesmu, kafijas kannā viņa iebūra ziedus, augstu uz plaukta koka mieturis un pavārnīca spēlēja leļļu teātri. Bērni nespēja vien noskatīties.

—    Vēl kaut ko! — viņi lūdza atkal un atkal.

Tā mazā raganiņa divas stundas no vietas būra vienā buršanā. Taču tad viņa sacīja:

—    Tagad ir diezgan! Jums jāiet mājās!

—    Tik ātri?

■— Jā, ir pēdējais laiks; jūs taču gribat nonākt mājās, kamēr vēl ir gaišs, vai ne?

Tikai tagad bērni pamanīja, ka ir jau vēls. Viņi paņēma savus sēņu groziņus.

—   O! — Tomass brīnījās. — Mēs taču bijām atraduši tikai dažas gailenes, bet tagad grozi ir pilni ar baravikām!

—    Kas tik viss pasaulē nenotiek! — iesaucās mazā raganiņa un izlikās pārsteigta.

Viņa ātri vien izveda bērnus uz ceļa.

—    Paldies! — Vronija atvadīdamās sacīja. — Starp citu, kā būtu, ja ari tu mūs kādreiz apciemotu. Mēs tev izrādītu tēva saimniecību. Tu varētu apskatīt virtuvi un pagrabu, stalli un vērsi Korbiniānu.

■— Kas tas ir tāds? — Abrakss jautāja.

—   Tas ir mūsu mīlulis! — Tomass iesaucās. — Uz viņa var jāt!.. . Vai jūs atnāksiet?

—   Atnāksim, — mazā raganiņa apsolīja. — Kad jums būtu ērtāk?

—   Tajā svētdienā pēc divām nedēļām, — Tomass ieteica. — Tad būs strēlnieku svētki. Satiksimies svētku pļavā.

—    Norunāts, — mazā raganiņa sacīja, — tad mēs atnāksim svētdien pēc divām nedēļām. Bet nu gan skrieniet!

Tomass un Vronija, sadevušies rokās, skrēja uz pilsētu. Mazā raganiņa gāja mājup.

«Tik ātri varētu paiet visas piektdienas!» viņa prātoja.

Atgriezusies mazā raganiņa ieraudzīja virs raganas mājas jumta piķa melnu mākoni.

—    Te tev nu bija! — Abrakss ķērca. — Negaisa ragana Rumpumpele visu noskatījusies. Droši vien pa skursteni.

—    Tas varētu būt gluži parasts melns mākonis, — mazā raganiņa apjukusi sprieda. — Vismaz es neredzu slotas kātu… — Taču klusībā viņa bija krietni noraizējusies. Kas notiks, ja tā tiešām ir krustmāte Rumpumpele? Kāda nelaime! Viņa mazo raganiņu tūlīt

pat nosūdzēs virsraganai par to, ka tā piektdienā būrusi.

— Jāgaida, kas tagad būs, — viņa sašļukusi sacīja.

Mazā raganiņa gaidīja katru dienu, veselu nedēļu. Taču itin nekas nenotika. Viņa netika izsaukta nedz pie virsraganas, nedz sodīta.

Un mazā raganiņa atviegloti uzelpoja. «Acīmredzot tā tomēr nebūs bijusi krustmāte Rumpumpele!»

MAZLIET NOBURTIE STRĒLNIEKU SVĒTKI

Zvani zvanīja, lielgabali dārdēja, un daudzajiem priecīgajiem ļaudīm piepilsētas svētku pļavā tik tikko pietika vietas. Mazā raganiņa ar acīm meklēja Tomasu un Vroniju. Viņa lauzas cauri pūlim, un krauklis Abrakss gandrīz vai izmežģīja kaklu.

Kur tie abi paslēpušies?

Dziļi nobēdājušies, viņi sēdēja aiz svētku telts. Tur mazā raganiņa pēc ilgas meklēšanas abus atrada.

—    Kas tad nu! — galvu šūpodama, viņa iesaucās. — Tādas sejas! Kā var būt tādas sejas strēlnieku svētkos?

—    Mums var būt, — Tomass sacīja. — Tētis mūsu vērsi atdevis kā godalgu.

—    Vērsi Korbiniānu? — mazā raganiņa pārjautāja,

—    Jā, — Vronija šņukstēja, — kā godalgu strēb» nieku karalim.

—    Tas liks viņu nokaut un izcept, — Tomass apgalvoja, — un pēc tam visi strēlnieki kopā viņu notie» sās.

—    Bet ja nu vērsi neviens neiegūst? — mazā raganiņa sprieda. — Varētu jau but…

—   Tas nevar būt, — Tomass atbildēja. — Strēlnieku svētki bez strēlnieku karaļa… tā nenotiek.

—    Ai, kas tik viss nenotiek! — mazā raganiņa sacīja. Viņai jau sen bija radusies kāda doma. — Nāciet tik līdz, gan viss būs labi!

Abi nesteigdamies gāja līdzi mazajai raganiņai uz svētku laukumu. Tam patlaban tuvojās ari strēlnieki. Pa priekšu ar zobenu rokā soļoja kapteinis, un aizmugurē, viscaur saitītēm un raibām lentītēm izpušķots,

nāca vērsis Korbiniāns.

—    Lai dzīvo! — ļaudis sauca un staipīja kaklus. Jo visi gribēja būt klāt šaušanas sacensībās un redzēt, kurš kļūs par svētku karali un iegūs vērsi.

—    Vienība — stāt! — strēlnieku kapteinis nokomandēja. Tad viņš lika muzikantiem uz trompetēm nospēlēt tušu.

—    Klusu! Kapteinis runā! — ļaudis sačukstējās

—   Man ir liels gods jūs visus sirsnīgi sveikt niusu strēlnieku svētkos! — sacīja kapteinis. — Lielu paldies šobrīd gribas teikt kroga «Pie divkāršā vērša» īpaš nieka kungam, kas mums dāvājis uzvarētāja godalgo šanai dzīvu vērsi.

—    Lai dzīvo! — ļaudis visi kā viens atkal sauca — Lai dzīvo vērša saimnieks! Lai veselība cēlajam devējam!

Tad strēlnieku kapteinis novicināja zobenu un sacīja:

—   Līdz ar to pasludinu mūsu strēlnieku svētkus par atklātiem!

Pļavas malā bija uzslieta gara kārts. Tās galā pie-1 stiprināts koka ērglis, kura strēlniekiem vajadzēja trāpīt.

Kapteinis, protams, šāva pats pirmais… un aiz-ļ šāva galīgi greizi.

—    Gadās, — ļaudis sprieda.

Kapteinis nokaunējies atkapās.

Pienāca kārta savu laimi izmēģināt kādam jaunā-" kam virsniekam. Viņš notēmēja un izšāva, taču šāviens atkal aizgāja mērķim garām.

Ļaudis sāka vīpsnāt. Driz vien viņi smējās. Protams, varēja gadīties, ka ērglī kāds netrāpa, bet, ka visi strēlnieku šāvieni nospindz garam, tur jau varēja aiz smiekliem nobeigties. Vai kaut kas tāds vispār bija redzēts?

—    Neticami! — strēlnieku kapteinis pukstēja un apjucis košļāja ūsas. Viņš aiz kauna patlaban varētu cauri zemei izkrist. Kapteinis pat nenojauta, ka mazā raganiņa nobūrusi gan viņa, gan pārējo strēlnieku ieročus.

Taču vērša saimnieka bērni — tie gan nojauta! Ar katru šāvienu, kas aizsvilpa garām, viņi kļuva jautrāki.

—    Brīnišķīgi! — viņi sauca. — Brīnišķīgi!

Kad pēdējais strēlnieks bija izšāvis, mazā raganiņa piebikstīja Tomasam.

—    Tagad ej tu\

—    Ko es tur darīšu?

—    Šausi!

Zēns saprata. Viņš aizspraucās uz priekšu pie kārts brīvajā laukumā.

—    Es trāpīšu ērglim.

—   Tu, knēveli? — strēlnieku kapteinis uzsauca un grasījās jau zēnu dzīt atpakaļ. Taču tad ieskanējās |aužu balsis:

—    Nē, lai viņš šauj! Mēs to gribam!

Ļaudis cerēja, ka zēns viņus īpaši uzjautrinās.

Strēlnieku kapteinis dusmīgi sacīja:

—    Manis pēc. Viņam tik un tā neveiksies.

Tomass satvēra šauteni. Zēns to pielika pie pleca kā

pieredzējis šāvējs un notēmēja.

Ļaudis aizturēja elpu. Viņi pacēlās uz pirkstgaliem un saspringti vēroja ērgli.

Kaut kas nozibsnīja, kaut kas noblīkšķēja. Ērglis novēlās no kārts, un Tomass kļuva par strēlnieku karali!

—    Jāāā! — visi sauca un vicināja cepures. — Lai dzīvo Tomass! Vērša īpašnieka Tomass ieguvis vērsi!

Ļaudis drāzās uz šaušanas laukumu un svieda augstu gaisā laimīgo strēlnieku.

—   Celiet viņu vērsim mugurā! Vērsim mugurā!

—    Mani arī! — Vronija sauca.

—    Kāp augšā! — Tomass aicināja. —• Tas taču ir arī tavs vērsis!

Ja viss notiktu pēc viņu prāta, viņi uz vērša Korbiniāna muguras labprāt uzsēdinātu arī mazo raganiņu. Taču mazā raganiņa to nevēlējās. Tomasam un Vronijai vajadzēja jāt uz pilsētu vieniem pašiem.

Pa priekšu soļoja strēlnieku orķestris un citu pēc cita pūta jautrus maršus. Sadrūmis viņiem sekoja kapteinis un pārējie strēlnieki. Ļaudis sajūsmināti māja ar rokām un sauca:

—    Bravo! Lai dzīvo strēlnieku karalis!

Ceļā kāds kungs no laikraksta redakcijas izlauzās pie bērniem. Viņš' atvēra piezīmju grāmatiņu, izvilka zīmuli un jautāja:

—    Kad vērsis tiks cepts?

—   Vērsis vispār netiks cepts, — Tomass atbildēja. — Vērsis tiks aizvests uz stalli un tur ari paliks.

Zvani zvanīja, lielgabali dārdēja, un neviens nemanīja mazo raganiņu, kas aiz svētku telts apmierinala uzkāpa uz slotas un aizjāja.

—   Tas nu tev atkal izdevās! — Abrakss viņu slavēja. — Man liekas — ar šodienu tu būsi izpirkuši savu piektdienas buršanu,

MARONI TIRGOTĀJS

Pienāca ziema. Sniega vētras gaudoja ap raganas māju un raustīja slēģus. Mazo raganiņu tas neuztrauca. Tagad viņa ik dienas sēdēja istabā uz soliņa pie podiņkrāsns^in sildīja muguru. Viņas kājas bija ieautas biezās fiļča čībās. Lāgiem viņa sasita plaukstas — un katru reizi, kad viņa sasita plaukstas, kāda no malkas šķilām, kas gulēja turpat kastē pie krāsns, pati ielēca krāsns mutē. Kad mazajai raganiņai pēkšņi radās vēlēšanās pēc ceptiem āboliem, viņai atlika tikai paknikšķināt pirkstus. Tūlīt pat no pieliekamā izripoja daži āboli un ielēca cepeškrāsnī.

Krauklim Abraksam tas patika. Viņš vienmēr no jauna apgalvoja:

—    Tā ziemu var pārlaist gluži labi!

Taču mazajai raganiņai ar laiku gauži apnika šī laiskā dzīve. Kādu dienu viņa īgni jautāja:

—    Varbūt man visu ziemu te vajadzēs sēdēt uz soliņa pie krāsns un sildīt muguru? Es gribu atkal izkustēties, un deguns arī prasa svaigu gaisu. Nāc, izjāsim kādu līkumu!

—    Ko! — Abrakss satraukts iesaucās. — Par ko tu mani galu galā uzskati? Vai es esmu ledus putniņš? Nē,

tāds suņa aukstums nav man domāts! Sirsnīgi pateicos par ielūgumu! Paliksim labāk mājās siltajā istabā! Tad mazā raganiņa sacīja:

— Nu labi, kā vēlies. Manis pēc tu vari palikt

mājās, es jāšu viena pati. Mani sals nebiedē, es silti saģērbšos.

Mazā raganiņa citu virs cita uzvilka septiņus svārkus. Tad apsēja lielo vilnas lakatu, apāva ziemas zābakus un uzvilka divi pāri dūraiņu. Tā apbruņojusies, mazā raganiņa uzsēdās uz slotas un izšāvās laukā pa skurs,teni.

Ārā bija stindzinošs sals! Kokiem mugurā bija biezi, balti mēteļi. Sūnas un akmeņi bija pazuduši zem sniega. Mežā vietumis vīdēja kamanu sliedes un iemītas pēdas.

Mazā raganiņa pagrieza slotu tuvākā ciema virzienā. Pagalmi bija dziļi ieputināti. Pat baznīcas tornis bija uzlicis baltu sniega micīti. No visiem skursteņiem kūpēja dūmi. Jājot garām, mazā raganiņa dzirdēja, ka zemnieki un viņu kalpi šķūņos kuļ labību: rum-putnpum, rum-pum-pum.

Uzkalniņos aiz ciema čaloja bērni, viņi brauca ar kamaniņām. Tur bija arī daži slēpotāji. Mazā raganiņa noraudzījās, kā viņi sacenzdamies drāžas lejā pa nogāzi. Pēc brītiņa uz ielas parādījās sniega tīrītājs. Kādu laiku viņa tam sekoja; tad viņa pievienojās vārnu baram, kas lidoja uz pilsētu.

«Mazliet jāsasildās,» viņa nodomāja, «ieiešu pilsētā kājām.» Par spīti septiņiem svārkiem un diviem pāriem dūraiņu, viņa lidodama bija šausmīgi nosalusi.

Slotu šoreiz nevajadzēja slēpt, mazā raganiņa to uzlika plecā. Tagad viņa izskatījās pēc gluži parastas vecas māmiņas, kas iet tīrīt sniegu. Nevienam, kas viņu salika, nekas cits prātā nevarēja ienākt. Ļaudis bija nevaļīgi un, galvas ierāvuši, brida viņai garām.

Ļoti labprāt mazā raganiņa atkal būtu pavērusies veikalu skatlogos. Taču rūtis bija pilnīgi aizklātas ar leduspuķēm. Pilsētas aka aizsalusi, un no kroga izkārtnes nokarājās garas lāstekās.

Uz tirgus laukuma stāvēja maza, zaļi svītrota koka būdiņa. Tās priekšā — dzelzs krāsniņa; aiz tās, ar muguru pret būdiņu, stāvēja mazs, sarāvies vīrelis. Viņam mugurā bija plats kučiera mētelis un kājās filca zabaki. Apkakli viņš bija uzsitis augšā un cepuri uzmaucis dziļi uz pieres. Laiku pa laikam viņš nošķaudījās. Pilītes no viņa deguna tad krita uz svelmainās krāsns virsmas un čūkstēja.

•— Ko tu tur dari? — mazā raganiņa jautāja vīrelim.

—    Vai tu neredzi? Es… apčī!… cepu maroni.

—    Maroni? Kas tie tādi ir?

—   Tie ir kastaņi, — paskaidroja vīrelis. Tad viņš nocēla vaku un piedāvāja: — Vai nevēlies? Desmit feniņus maksā mazā tūta un divdesmit — lielā. A-ā-pčī!

Mazajai raganiņai grauzdēto kastaņu smarža iesitas nāsīs.

—    Es par tiem labprāt samaksātu, taču man nav līdzi naudas.

—    Tad es tev izņēmuma veidā iedošu dažus tāpat,— vīrelis sacīja. — Šajā lielajā aukstumā kaut kas silts lieti noder. Apčī — fakts!

Vīrelis ar pirkstiem izšņauca degunu. Tad viņš no cepešpannas paņēma sauju kastaņu un iebēra tos brūnā papīra tūtā. Sniegdams to mazajai raganiņai, viņš sacīja:

—   Te būs, ņem! Tikai pirms ēšanas kastaņi jānoloba.

—    Paldies! — mazā raganiņa pateicās un nogaršoja tos. — Hm, tiešām garšīgi! — viņa pārsteigta .iesaucās un tad sāka gudrot: — Zini, tevi gandrīz var 'apskaust! Tev ir viegls darbs un nav jāsalst, jo tu visu laiku stāvi pie siltas krāsns.

•— Es gan neteiktu! — vīrelis nepiekrita. — Ja augu dienu jāstāv aukstumā, salst tik un tā. Ari dzelzs krāsniņa nelīdz. Velkot laukā karstos maroni, pie tās var vienīgi apdedzināt pirkstus. Apčī! Bet citādi? Manas kājas, es teikšu, ir lāsteku pāris! Un kur nu vēl deguns! Vai tas nav sarkans kā ziemassvētku svecīte? No iesnārn es vairs netieku vaļa. Gluži vai ārprāts!

Kā apstiprinādams sacīto, vīrelis vēlreiz nošķauilija. Pat koka būdiņa no viņa spēcīgajām šķavām noilrebeja, bet tirgus atbalsoja tas tālāk.

Pēkšņi maza raganiņa iedomājās: «Viņam mēs varētu palīdzēt! Pagaidi…» Un viņa noskaitīja burarnvārdus, taču slepeni. Tad viņa jautāja:

—Vai tev kāju pirksti vēl arvien salst?

—    Patlaban vairs ne, — vīrelis sacīja. — Šķiet, aukstums mazliet atlaidies. Es to jūtu pēc degungala. Tikai nesaprotu, kā tas var būt.

—   Nejautā man, — mazā raganiņa teica, — man laiks jat mājās.

—    Jāt… mājās?!

—    Vai tad es ko teicu par jāšanu? Tu būsi pārklausījies.

—    Acīmredzot, — vīrelis sacīja. — Uz redzēšanos!

—    Uz redzēšanos! — maza raganiņa atvadījās. — Un paldies tev!

—    Lūdzu, lūdzu, nav par ko!

Drīz pēc tam pāri tirgus laukumam skrēja divi zēni, saukdami:

—    Atri, ātri, maroni tirgotāja kungs! Ieberiet mums katram par desmit feniņiem!

—    Jā, lūdzu, divreiz par desmit!

Maroni tirgotājs iebāza roku cepešpannā.

Taču pirmo reizi visā garaja maroni tirgotāja mūžā viņš ar karstajiem kastaņiem neapdedzināja pirkstus. Viņš vispār nekad tos vairs neapdedzināja. Un kāju pirkstgali nekad viņam vairs nesala. Arī deguns ne. Iesnas uz visiem laikiem bija nozudušas. Un, kad labais maroni tirgotājs tomēr kādreiz iegribeja šķaudīt, viņam vajadzēja ņemt talkā krietnu šķipsnu šņaucamas tabakas.

LABĀKS PAR SEPTIŅIEM SVĀRKIEM

Kad maza raganiņa jau ap krēslas stundu atgriezās mājās, krauklis Abrakss tūlīt pat gribēja zināt, kā viņai izjādē klājies. Taču mazajai raganiņai atbildot zobs uz zoba neturējās.

—    T-to es t-tev v-vēlāk izstāstīšu. V-vispirms man j-jāuzvāra tēja, j-jo esmu t-ta n-nosalusi, ka tik t-tikko varu p-parunāt.

—    Tagad tu pati redzi, — Abrakss ķērca, — kas iznācis, ka tev šajā suņa aukstumā noteikti vajadzēja jāt! Bet tu jau mani neklausīji!

Mazā raganiņa izvārīja lielu podu zāļu tējas. Pie-ļ lika klāt krietni daudz cukura. Tad viņa strēba karsto! dziru. Mazajai raganiņai tā nāca par labu, un drīz vietļ viņai kļuva siltāk. Tad viņa novilka visus septiņu» svārkus, noāva kurpes un zeķes, iešļūca filca čībās uil sacīja:

—   To, ka es drausmīgi pārsalu, — nenoliegšu. BeBj es tev teikšu: tomēr bija labi!

Viņa apsēdās uz soliņa pie krāsns un sāka stāstīti Krauklis Abrakss, nebilzdams ne vārda, klausījā^l Tikai pēc notikuma ar maroni tirgotāju viņš pārtrauca mazo raganiņu, teikdams:

—    Vai zini, drīz es vairs neko nesapratīšu! So maroni tirgotāju tu ar savam burvestībām pasargā no aukstuma, bet vai pati sevi tu nevarēji pasargāt? Ko lai saprātīgs krauklis saka?

—    Kā tu to domā? — mazā raganiņa jautāja.

—    Kā gan es to varu domāt? Ja es būtu tu un prastu burt, man, lai sasildītos, nepavisam nebūtu vajadzīga zāļu tēja! Es, pirmkārt, tik ļoti neparsallu!

—    Bet es taču darīju visu, ko varēju! — mazā raganiņa sacīja. — Es uzvilku divus pārus cimdu, ziemas zābakus, vilnas lakatu un septiņus svārkus…

—   Nieki! — Abrakss sauca. — Man pret salu būtu padomā kas labāks par septiņiem svārkiem!

—    Labāks par septiņiem svārkiem?

—   Daudz labāks! Vari man ticēt, tāpat kā tam, ka es esmu krauklis un mans vārds ir Abrakss!

Mazā raganiņa vēl arvien nesaprata.

—    Paskaidro, — viņa lūdza, — ko, tavuprāt, es neesmu izdarījusi. Izsakies skaidrāk un nerunā vienmēr tik mīklaini.

—    Vai tad es runāju mīklaini? — Abrakss jautāja.

—   Viss ir gluži skaidrs! Ja tu ar savām burvestībām vari pasargāt maroni tirgotāju no aukstuma, kāpēc tu nevarētu palīdzēt arī sev?

—    Ak! — mazā raganiņa iesaucās un saķēra pieri.

—   Pareizi! Kā man tas agrāk nebija ienācis prātā? Tev taisnība! Kāpēc es galu galā esmu ragana?

—    Nu redzi, nu, — Abrakss sacīja. — Dažkārt šķiet, ka to tu esi pilnīgi piemirsusi. Labi vismaz, ka ir kads, kas to laiku pa laikam tev atkal atgādina!

Mazā raganiņa, šiem vārdiem piekrizdama, sparīgi māja ar galvu un teica:

—    Tiešām, tiešām, tu esi gudrākais krauklis, kāds jebkad izšķīlies no olas! Protams, es tūlīt pat tavam padomam paklausīšu. Un, ja gribi, es ar buramvārdiem ari tevi pasargāšu no aukstuma, lai turpmāk, kad es izjāšu, tev nevajadzētu palikt mājās.

—    Esmu ar mieru! — Abrakss sacīja. — Tu droši vari arī man kādreiz ko labu izdarīt!

Tad mazā raganiņa būra tā, lai viņai un krauklim vairs nesaltu. Tagad viņi varēja izjāt vislielākajā sala pastaigāties, aukstumu nemaz nejuzdami. Viņiem nevajadzēja nedz sevišķi silti ģērbties, nedz pēcāk dzert zāju tēju.

Ari iesnas viņiem nepiemetās, kaut gan tagad viņi gandrīz katru dienu bija ceļā.

SNIEGAVĪR, TU SNIEGAVĪR!

Bija skaista, saulaina ziemas diena. Debesis mirdzēja dzidrā zilumā. Sniegs spīdēja tīrs un balts kā tikko izmazgāts linu palags. Maza raganiņa kopā ar kraukli sēdēja mežmalā un sauļojās. Pēkšņi tuvumā viņi izdzirdēja bērnu balsis un priecīgu klaigāšanu. Mazā raganiņa aizsūtīja kraukli Abraksu izlūkot, kas tur notiek. Pēc brīža atgriezies, viņš sacīja:

— Tur ir daži bērni, sešus septiņus gadus veci knēveļi. Pļavā aiz mežiņa viņi ceļ sniegaviru.

— Mati tas jāredz! — mazā raganiņa teica. Un, tā kā līdz pjavai aiz mežiņa, nemaz nebija tik tālu, viņi gāja kājām.

Sniegavīrs bija tikko pabeigts. Sejā, deguna vietā, viņam bija iesprausts burkāns un acu vietās oglītes. Galvā bija vecs, sadauzīts katls. Labajā rokā viņš lepni ' turēja žagaru slotu. !

Bērni nemaz nemanīja no meža iznākam mazo ra«

ganiņu. Sadevušies rokās, viņi dejoja ap sniegavīru. Viņi lēkāja no vienas kājas uz otru. Un vēl dziedāja:

— Sniegavīr, tu sniegavīr, cik tavs baltais svārciņš tīrsl Arī cepure bez vainas — vecais katliņš sodrējains! Burkāndeguni, vai tiesa, ka no sala nebaidies?[1]

Mazā raganiņa priecājās par lielisko sniegavīru un bērniem. Viņa labprāt būtu dejojusi ar tiem kopa.

Te no meža negaidīti izdrāzās bariņš lielāku zēnu, septiņi pēc skaita. Bļaudami viņi skrēja tieši virsū sniegavīram un apgāza to. Katlu viņi spārdīja ar kājām. Slotas kātu pārlauza vidū pušu. Un berniem, kas vēl tikko bija priecīgi dejojuši, viņi ar sniegu ierīvēja sejas. Kas zina, ko viņi bērniem vēl būtu nodarījuši, ja vien nebūtu iejaukusies mazā raganiņa.

—    Hei! — viņa dusmīgi uzsauca puikām. — Vai jūs liksiet bērnus mierā! Ja jūs nebeigsiet, dabūsiet sukas!

Tad lielie zēni aizskrēja. Taču skaistais sniegavīrs bija apgāzts. Bērni noskumuši nokāra galvas. Mazā raganiņa viņus saprata. Viņa gribēja bērnus mierināt un ieteica viņiem:

—    Uzceliet taču jaunu sniegavīru! Kā jūs uz to skatāties?

Bet bērni sacīja:

—    Ak, ja mēs uzcelsim jaunu sniegavīru, lielie zēni to atkal apgāzīs. Bez tam mums vairs nav slotas, viņi taču to pārlauza!

—    Es domāju, ka jums būs tikai tā licies, — teica mazā raganiņa un noliecās pēc salauztās slotas. — Nu… skatieties!

Viņa parādīja bērniem slotu. Bērni redzēja, ka tā ir gluži vesela.

—   Celiet vien mierīgi! — mazā raganiņa iedrošināja bērnus. — Jums no lielajiem zēniem nav ko bīties! Ja viņi te vēlreiz paradīsies, viņi saņems, ko pelnījuši. Varat būt droši!

Bērni ļāvās pierunāties un tomēr cēla jaunu sniegavīru. Tas izdevās vēl skaistāks un staltāks nekā pirmais, jo šoreiz palīdzēja ari mazā raganiņa.

Taču, tiklīdz jaunais sniegavīrs bija gatavs, no meža atkal, skali bļaustīdamies, izdrāzās septiņi resgaļi. Bērni sabijās un gribēja mukt prom.

—    Palieciet, — mazā raganiņa uzsauca, — un skatieties, kas notiks!

Kas notika, kad atdrāzās resgaļi?

Pēkšņi jaunais sniegavīrs sakustējās. Viņš ievicināja žagaru slotu kā milnu un pagriezās pret lielajiem zēniem.

Pirmajam viņš ar slotas kātu iesita pa ausaini. Olrajam ar kreiso roku iezvēla pa degunu. Trešo un ceturto viņš satvēra aiz čupra un sasita abu galvas kopā tik stipri, ka noblīkšķēja vien. Piekto zēnu viņš meta pret sesto, un krizdami tie izstiepās visā garumā un nogāza gar zemi septīto.

Kad nu viņi visi tur gldēja, sniegavīrs paķēra slotu un rauša viņiem virsū sniegu.

To viņi nebija gaidījuši!

Zēni gribēja saukt pēc palīdzības, taču aizrijās ar sniegu. Izmisīgi viņi ķepurojās ar rokām un kājām. Kad beidzot ar lielām grūtībām viņi izķepurojās, vīņl pārbijušies metas bēgt.

Sniegavīrs mierīgi aizgāja atpakaļ uz savu vietu un atkal sastinga. Tur nu viņš stāvēja, it kā nekas nebūtu noticis.

Bērni gavilēja, jo tagad zināja pavisam droši, ka lielie zēni nekad vairs nenāks; mazā raganiņa par izdevušos joku smējās tik sirsnīgi, ka viņai asaras saskrēja acīs, un krauklis Abrakss izbijies iesaucās: — Izbeidz, izbeidz, citādi tu vēl pārsprāgsi!

SACENTISIMIES?

Kā uz piesnigušās ciema ielas varēja gadīties divi nēģerēni? Un kopš kura laika šajā apkārtnē bija uzradušies turki un indiāņi? Turki ar sarkanām cepurēm un kuplām biksēm, un indiāņi ar šausmīgi izkrāsotām sejām, virs galvas vicinādami garus šķēpus.

—   Viņi droši vien būs no cirka, — krauklis Abrakss domāja.

Taču abi nēģerēni nebija no cirka, arī turki un indiāņi ne. Tāpat mazās ķīnietes un cilvēkēdājs, eskimosu sievas, šeihs un hotentotu virsaitis nebija nākuši no arēnas. Nē, ciemā svinēja meteni! Un, tā kā bija metenis, bērni pēcpusdienā tika atbrīvoti no skolas un pārģērbušies draiskojās pa ciema laukumu.

Mazie turki lidināja papīra čūskas. Hotentotu virsaitis bauroja:

—    Uāāā! Uāā!

Cilvēkēdājs'kliedza:

—    Eēēst! Eēst! Kurš grib, lai es viņu apēdu?

Mazās ķīnietes spiedza ķīniski, eskimosu sievas sīca

eskimosu valodā, un kovboji šāva ar korķa pistolēm gaisā. Skursteņslauķis māja ar papes cilindru, Kas-

perls uzdeva ar vālīti šeiham pa turbānu, un laupHāju vadonis Jaromirs savieba tik bargu seju, ka viņa pielīmētās ūsas lāgā negribēja tureties un vienmēr krila nost.

—   Vai redzi tur to mazo raganiņu? — Abrakss pec kāda brīža jautāja.

—    Kur?

—   Nu tur, pie ugunsdzēsēju inajas! To, ar garo slotu!

—   Ak jā! — mazā raganiņa iesaucās. — Tā man tūlīt jāapskata tuvāki

Viņa aizskrēja pie meteņa rag<auas un sacīja:

69

—    Labdien!

—    Labdien! — meteņa ragana atņēma sveicienu.

—  Vai tu neesi mana māsa?

—    Ļoti iespējams, — īstā mazā raganiņa sacīja.

—  Cik tev ir gadu?

—    Divpadsmit. Un tev?

—    Simt divdesmit septiņi ar pusi.

—    Tas ir labi! — meteņa ragana iesaucās. — To es ņemšu vērā! Turpmāk, kad bērni jautās, cik man ir gadu, es atbildēšu: divsimt piecdesmit deviņi un vēl trīs ceturtdaļas!

—    Bet man tiešām ir tik daudz gadu!

—    Jā, es zinu, ka tu tiešām esi tik veca! Un tu tiešām proti burt un jāt uz slotas!

: — It kā es to neprastu! — īstā mazā raganiņa iesaucās. — Sacentīsimies?

—    Tur nav ko sacensties, — meteņa ragana sacīja.

—   Tu tik un tā to neproti.

—    Nu sacentīsimies! — īstā mazā raganiņa ieminējās vēlreiz.

Te nu meteņa ragana iesmējās un sauca:

—    Jūs, ķīniešu meitenes, nāciet šurp! Un jūs, turki un nēģeri, nāciet arī šurp! Nāciet šurp visi: šeih, eskimosu sievas un cilvēkēdāji Te ir maza raganiņa, viņa prot uz slotas jāt!

—    Nevar būt! — Kasperls neticēja.

—Jā, jā, — meteņa ragana sauca. — Viņa gribēja ar mani sacensties! Lai tagad pierāda, ka runājusi patiesību!

Acumirklī bērni ielenca abas raganiņas. Skursteņslauķis un laupītāju vadonis Jaromirs, Kasperls un indiāņi, hotentotu'virsaitis, turki un nēģerēni — visi smiedamies un bļaustīdamies skrēja kopā.

—    Neturi mūs par muļķiem! — eskimosu sievas sauca.

—    Citādi mēs tevi piesiesirn pie moku staba! — indiānis Asiņainais Mākonis draudēja.

—    Ja tu būsi blēdījusies, — cilvēkēdājs rūca, •— es tevi par sodu apēdīšu! Vai dzirdi? Lai tu zinātu — es esmu izs-salcis!

—    Ja esi izsalcis, vari mani mierīgi apēst, — mazā raganiņa sacīja. — Tikai tev jāpasteidzas, citādi es aizbēgšu!

5*

Cilvēkēdājs jau grasījās satvert mazo raganiņu aiz čupra. Taču mazā raganiņa bija veiklāka. Viņa uzlēca uz slotas un kā bulta uzšāvās gaisā.

71

Cilvēkēdājs aiz bailēm apkrita augšpēdus. Nēģeri un turki, ķīniešu meitenes un eskimosu sievas zaudēja vai valodu. Seiham nokrita turbāns, laupītāju vadonis aizmirsa saviebt dusmīgu seju. Asiņainajam Mākonim — brašajam indiāņu karotājam zem kara krāsām izzuda sejas sārtums. Nēģereni kļuva bāli kā siers, taču to neviens nemanīja, jo viņi, par laimi, seju bija notriepuši ar sodrējiem.

Mazā raganiņa smiedamās apjāja apkārt ciema laukumam. Tad viņa nosēdās uz ugunsdzēsēju nama jumtgala un māja lejup. Krauklis Abrakss tupēja viņai uz pleciem un ķērca:

—    Ei, jūs, tur lejā! Vai nu jūs ticat, ka vina prot burt?

—    Es daudz ko varu uzburt! — mazā raganiņa sauca. — Cilvēkēdājs bija tik ļoti izsalcis. ..

Viņa izpleta pirkstus un kaut ko nomurmināja. Pēkšņi uz ciema laukuma sāka sijāt meteņa plāceņu un pankūku lietus! Līksmodami un gavilēdami bērni visi kā viens metās pie gardumiem un pieēda pilnus vēderus. Arī cilvēkēdājs plāceņus nenoniecināja, kaut gan pie tiem nebija radis.

Vienīgi meteņa ragana neko no tā neēda. Viņa lūkojās uz īsto mazo raganiņu, kas patlaban ķiķinādama jaja prom uz slotas, un domāja: «Nē, kaut kas nedzirdēts! Laikam būs taisnība, ka viņa ir simt divdesmit septiņus ar pusi gadu veca…»

METENIS MEžā

Tovakar, kad viņi sēdēja siltajā istabā un gaidīja, kamēr izcepsies āboli, krauklis Abrakss prātoja:

— Metenis… Metenis ir lielisks. 2ēl tikai, ka mums mežā nav meteņa!

—    Metenis mežā? — mazā raganiņa jautāja un pacēla acis no zeķes, ko patlaban adija. — Jā, bet kāpēc mums mežā nav meteņa?

Krauklis sacīja:

—    To es nezinu. Bet tā nu reiz ir, un tur neko nevar darīt.

Mazā raganiņa klusībā smējās, jo viņai, klausoties šajos kraukļa vārdos, bija iešāvusies prātā jautra doma. Taču sākumā viņa par to neko nebilda, tikai piecēlās, piegāja pie krāsns un atnesa ceptos ābolus. Bet, kad āboli bija apēsti, viņa teica:

—    Stacp citu, dārgais Abraks, es tev gribēju ko lūgt… Rīt no rīta agri izlido cauri mežam un saki visiem zvēriem, ko tu ceļā satiksi, lai tie pēcpusdienā atnāk pie raganas mājas!

—    To es varu izdarīt, — Abrakss sacīja. — Tikai zvēri gribēs zināt, kāpēc tu viņus aicini. Ko lai es viņiem saku?

—    Saki, — mazā raganiņa it kā nevērīgi atbildēja, — ka es viņus ielūdzu uz meteni.

—    Ko! — Abrakss iesaucās, neticēdams savām ausīm. — Tu saki: uz meteni?!

—   Jā, — mazā raganiņa atkārtoja, — es viņus ielūdzu uz meteni — uz meteni mežā.

Tagad krauklis Abrakss apbēra mazo raganiņu ar tūkstoš jautājumiem. Viņš gribēja zināt, kas mazajai raganiņai padomā un vai viņas metenī būs arī nēģeri, ķīnieši un eskimosi.

—    Pacieties! — mazā raganiņa sacīja. — Ja es šodien visu izstāstītu, es atņemtu tev pusi no rītdienas prieka.

Tā arī palika.

Nākamajā dienā krauklis Abrakss lidoja cauri mežam un sacīja zvēriem, ka viņiem visiem pēcpusdienā jāierodas pie raganas mājas. Un, ja viņi satiek citus

zvērus, tiem jāpasaka tas pats. Jo vairāk zvēru sanāks uz meteni, jo labāk, — viņš apgalvoja. >

Pēcpusdienā tiešām no visām pusēm saplūda zvēri: vāveres, stirnas un zaķi, divi brieži, ducis trušu un bariem meža peļu. Mazā raganiņa viņus sveicināja un, kad visi bija sapulcējušies, sacīja:

—    Tagad mēs svinēsim meteni!

—    Kā to dara? — meža peles iepīkstējās.

—    Šodien visiem jābūt savādākiem nekā parasti, —• mazā raganiņa paskaidroja. — Jūs gan nevarat pārģērbties par ķīniešiem un turkiem, toties es protu burt.

Viņa jau sen bija izdomājusi, ko burs..

Zaķiem viņa uzbūra brieža ragus, briežiem — zaķa ausis. Meža pelēm viņa lika augt, līdz tās izaug tik lielas kā truši, un trušiem viņa lika sarukt tik maziem kā meža pelēm. Stirnām viņa uzbūra kažokus — sarkanus, zilus un zaļus kā zāle, vāverēm — kraukļa spārnus.

—    Un es? — Abrakss sauca. — Es ceru, ka tu neaizmirsīsi ari mani!

—    Nē taču, — mazā raganiņa sacīja. — Tu dabūsi vāveres asti!

Pati sev viņa uzbūra pūces acis un zirga zobus. Tā viņa izskatījās gandrīz tikpat atbaidoša kā krustmāte Rūmpumpelē.

Un, kad viņi visi bija pārvērtušies, metenis varēja sākties. Taču pēkšņi viņi sadzirdēja no krāsns puses atskanam aizsmakušu balsi.

—    Vai es drīkstu svinēt kopā ar jums? — balss jautāja; izbrīnījušies zvēri paskatījās apkārt un pamanīja aiz krāsns stūra izlienam lapsu.

—    Es gan neesmu ielūgta, — lapsa sacīja, — taču droši vien sabiedrībai nebūs iebildumu, ka atļaujos tādu vaļību un ierodos uz meteni…

Zaķi bailīgi kratīja brieža ragus, vāveres aiz piesardzības uzlidoja uz raganas mājas jumla, un meža peles, glābiņu meklēdamas, spiedās aiz mazās raganiņas muguras.

—    Prom viņu! — truši šausmās sauca. — Tā tik vēl trūka! Nekad nevar būt drošs par šo neģēli! Turklāt tagad, kad mēs esam tik mazas kā meža peles, tas tiešām ir ļoti bīstami!

Lapsa izlikās aizvainota.

—    Es laikam šai sabiedrībai neesmu pietiekami smalka? — Asti luncinādama, viņa lūdza mazajai raganiņai: — Ļaujiet man dejot kopā ar jums!

—   Ja tu apsoli, ka'nevienarn nedarīsi pāri…

—    Es apsolu, — viņa svētulīgi sacīja. — Dodu vārdu. Ja es to laužu, tad lai man visu mūžu būtu jāpārtiek tikai no kartupeļiem un rāceņiem!

—    Tad gan tev būtu grūti, — mazā raganiņa sacīja.

—    Mēs labāk tik tālu nemaz neaiziesim!

Tā kā mazā raganiņa skaistiem vārdiem neticēja, viņa bez domāšanas uzbūra lapsai pīles knābi.

Tagad pārējie zvēri varēja nomierināties, jo lapsai pie labākās gribas vairs nebija iespējams viņus apēst. Pat sarukušajiem trušiem nevajadzēja no viņas bīties.

Metenis mežā ilga līdz vēlam vakaram. Vāveres spēlēja sunīšus, krauklis Abrakss ar kuplo asti ķircināja raibās stirnas, truši lēkāja lapsas knābja priekšā, meža peles nostājās uz pakaļkājām un pīkstēja briežiem:

—   Varat nemaz nebūt tik iedomīgi, jūs arī neesat daudz lielāki par mums!

Brieži neņēma ļaunā; te viņi izslēja kreiso, te labo zaķa ausi un vispār domāja: metenis paliek metenis!

Beidzot, kad jau bija uzlēcis mēness, mazā raganiņa sacīja:

—   Pienācis laiks svētkus beigt. Taču, pirms jūs dodaties mājup, jums vajadzētu kaut ko ieēst!

Stirnām un briežiem viņa uzbūra vezumu siena, vāverēm — pilnu grozu ar lazdu riekstiem, meža pelēm — auzas un dižskābaržu riekstus. Trušiem un zaķiem viņa dāvāja pa puskāpostgalviņai. Taču vispirms viņa atbūra visus zvērus parastajā lielumā, izskatā un krāsā — vienīgi lapsu ne.

—    Piedod, — iepēkšķējās lapsa ar pīles knābi,

—  vai es arī nevarētu savu snuķi dabūt atpakaļ? Un, ja tu stirnām un zaķiem dod ēst, kāpēc tu man nedod?

—    Pacieties, — mazā raganiņa sacīja, — tu netiksi apieta! Pagaidi tikai, kamēr citi ciemiņi būs atvadījušies. Ātrāk ne — tu jau zinil

Lapsai vajadzēja gaidīt, kamēr pēdējā meža pele bija ielīdusi alā. Tad mazā raganiņa arī viņu beidzot atbrīvoja no pīles knābja. Lapsa atviegloti atņirdza zobus un lielā izsalkumā metās pie cīsiņiem, kas pēkšņi gulēja sniegā viņai deguna priekšā.

— Vai garšo? — mazā raganiņa jautāja.

Taču lapsa bija tik ļoti nodarbināta ar cīsiņiem, ka pat neatbildēja — patiesību sakot, tā arī bija atbilde.

ĶEGĻU BRĀLIS

Saule bija ziemu padzinuši. Ledus izkusis, sniegs nozudis. Visos kaktos un nostūros jau ziedēja pavasara ziedi. Kārkli bija lepni izrotājušies ar sudrabotām skarām, bērziem un lazdām brieda pumpuri.

Nebija nekāds brīnums, ka visi ļaudis, kurus mazā raganiņa šajāSv dienās satika, rādija priecīgas sejas, Viņi priecājās par pavasari un domāja: «Cik labi, ka ziema beigusies! Diezgan esam ar to mocījušies!»

Reiz mazā raganiņa pastaigājās pa laukiem. Tur pie ežas saknupusi sēdēja kāda sieviete; viņa izskatījās tik bēdīga, ka mazajai raganiņai tas ķērās pie sirds.

— Kas tev kaiš? — viņa līdzjūtīgi jautāja. — Vai tāda sejas izteiksme piedien tik skaistā laikā? Tu acīmredzot vēl neesi pamanījusi, ka jau sācies pavasarisi!

—     Pavasaris? — sieviete bēdīgā balsī jautāja. — Ak jā, tev laikam taisnība. Taču ko man tas līdz? Pavasaris vai ziema — man ir viss viens. Tās pašas dusmas, tās pašas raizes. Vislabprātāk es gribētu nomirt un gulēt zem velēnām.

—    Nu, nu! — mazā raganiņa iesaucās. — Kas tad tavos gados runā par miršanu! Pastāsti man labak, kas nospiež tavu sirdi, un tad padomāsim, vai es nevaru tev palīdzēt.

—     Palīdzēt tu man noteikti nevari, — sieviete sacīja, — taču savas bēdas es varu tev izstāstīt. Runa ir par manu vīru. Viņš ir jumiķis. Strādājot par jumiķi, nekādas bagātības sapelnīt nevar. Taču ar to, ko ienes jumiķa amats, mums pilnīgi pietiktu un badu ciest nevajadzētu. Ja tikai mans vīrs visu naudu neizšķiestu bumbotavā! Ko viņš dienā ar darbu nopelna, to katru vakaru notrallina ar ķegļu brāļiem krogā. Man un bērniem nekas nepaliek pāri… Vai tad kāds brīnums, ka es tikai ātrāk gribu zem zemes tikt?

—    Vai tu nekad savu vīru neesi mēģinājusi kaunināt? — mazā raganiņa jautāja.

—    Un kā vēl! — sieviete sacīja. — Taču drīzāk akmens atmaigs. Viņš manī neklausās, visa runāšana ir velta.

—    Ja nelīdz vārdi, tad jāpiekļūst viņam klāt citādi! — sprieda mazā raganiņa. — Atnes man rīt agri dažus tava vīra matus. Pietiks ar mazu šķipsnu. Tad redzēsim.

Jumiķa sieva izdarīja visu, kā mazā raganiņa bija vēlējusi. Nākamajā dienā viņa agri iznāca lauka malā un atnesa sava-vira matu šķipsnu. Viņa to deva mazajai raganiņai un sacīja:

—    Šonakt, kamēr viņš gulēja, es šo šķipsnu nogriezu. Te tā būs! Taču es nevaru saprast, kam tev tā vajadzīga.

—    Tev, nevis man tā ir vajadzīga! — mazā raganiņa noslēpumaini sacīja. — Ej tagad mājās un mierīgi gaidi, kas notiks. Izdzīsim tavam vīram to ķegļu spēli no galvas uz ilgāku laiku! Nepaies ne nedēļa, kad viņš jau būs izārstēts!

Sieviete gāja mājās un neko nesaprata. Mazā raganiņa turpretī zināja daudz labāk, kas viņai darāms. Nākamajās krustcelēs viņa ierušināja jumiķa matu šķipsnu zemē. Turklāt noskaitīja buramvārdus. Visbeidzot tajā vietā, kur bija aprakti mati, viņa ar nagu ievilka smiltīs buramzimi. Tad viņa, acis mirkšķinādama, sacīja krauklim Abraksam:

—    Kārtībā! Lai nu jumiķis saturas!

Arī tovakar jumiķis gāja spēlēt ķegļus. Viņš dzēra kopā ar citiem ķegļu brāļiem un tad jautāja:

—    Vai sāksim?

—    Sāksim! — visi atsaucās.

—    Kurš metīs pirmais?

—    Tas, kurš to jautā! — skanēja atbilde.

—    Labi, — jumiķis sacīja un paķēra lodi, — es tūlit nogāzīšu visus deviņus. Skatieties, kā tie kūleņos!

Vispirms viņš krietni atvēzējās un tad meta.

Lode grabēdama un klabēdama aizripoja pa ķegļu ceļu. Kā lielgabala zalve tā atsitās pret ķegļiem. Bums! — ķegļa karalim nolūza galva. Lode ripoja tālāk un ar troksni izsita dēļu sienā caurumu.

—    Vai, jumiķi! — ķegļu brāļi sauca. — Ko tu dari? Vai tu gribi bumbotavu sagraut?

—    Savādi, — jumiķis norūca, — tur būs bijusi lode vainīga. Nākamreiz es ņemšu citu.

Kad nākamreiz pienāca viņa kārta, viņam klājās vēl sliktāk, kaut gan viņš no visām lodēm bija paņēmis pašu mazāko. Divus ķegļus viņš sašķaidīja gabalos, tā ka ķegļu zēnam šķembas vien gar ausīm nosvilpa, —■ un lode atkal izsita caurumu sienā.

. — Paklausies! — ķegļu brāļi piedraudēja jumiķim. — Vai nu tu turpmāk metisi maigāk, vai ari mēs neļausim tev kopā ar mums spēlēt!

—    Es pacentīšos! — jumiķis svēti nosolījās.

Trešoreiz viņš meta tik viegli un uzmanīgi, kā savu

mūžu vēl nebija metis. Viņš satvēra lodi tikai ar diviem pirkstiem, taču — bladākts! — tā izskrēja cauri ķegļiem un atsitās ar tādu spēku pret stūra siju, ka sija aizlūza!

Tā nošķiebās, un puse griestu iebruka. Dēļi un brusas gāzās lejā; latas, līstes un jumta dakstiņi krita blīkšķēdami. Gāja kā zemestrīces laikā.

Pārbijušies un nobāluši ķegļu brāļi skatījās cits citā. Taču, atguvušies no pirmajām izbailēm, viņi satvēra alus kausus un pārskaitušies meta tos jumiķim, saukdami:

—   Ārā! Taisies, ka tieci! Ar tādu, kas saārda mūsu bumbotavu, mums nav nekā kopēja! Tagad tu vari spēlēt, ar ko vien gribi, bet šo vietu aizmirsti!

Gluži tāpat, kā jumiķim klājās tajā vakarā, viņam klājās arī nākamajos vakaros citās ciema un kaimiņu ciemu bumbotavās. Vēlākais, pēc trešā metiena iebruka griesti. Tad uz jumiķi lidoja alus kausi, un ķegļu brāļi bija ar rnieru viņu uzspert gaisā. Nepagāja ne nedēļa, kad viņš nekur vairs nedrīkstēja spēlēt. Kur tikai viņš parādījās, atskanēja saucieni: «Dievs pasarg, jumiķis! Ātri, ātri savāciet ķegļus un noslēpiet lodes! Tās nedrīkst nonākt viņa rokās, citādi notiks nelaime!»

Beidzot jumiķim neatlika nekas cits kā atradināties uz visiem laikiem no ķegļu spēles. Tagad viņš vairs negāja katru vakaru uz krogu, bet vienmēr palika mājās. Sākumā gan viņam tas nepatika, bet ar laiku viņš pierada, jo arī par to parūpējās mazā raganiņa ar saviem buramvārdiem.

Sievietei un bērniem nu bija palīdzēts. Tagad viņiem vairs nevajadzēja ciest badu, un maza raganiņa varēja justies apmierināta,

CIEŠI PIEBURTS

Krauklis Abrakss bija pārliecināts vecpuisis. Viņš

teica:

«Dzīvot puisī ir daudz vieglāk. Pirmkārt, nevajag vīt ligzdu. Otrkārt, nav jābaras ar sievu. Un, treškārt, nav gadu no gada jārūpējas par kādu pusduci izsalkušu kraukļa bērnu. Vispirms viņi tevi nodzen līdz beidzamajam, tad tik un tā aizlido savus ceļus. To es zinu no saviem brāļiem un māsām, kas visi jau ilgāku laiku ir precējušies, un es negribētu būt viņu vietā.»

Kraukļa Abraksa mīļākajam brālim bija Krēkss vārdā. Viņa ligzda bija novīta vecā gobā pie pīļu dīķa kaimiņu ciemā. Abrakss viņu apciemoja reizi gadā, tieši starp lieldienām un vasarsvētkiem. Tad viņa svaine olas bija jau izdējusi, bet nebija tās vēl izperējusi. Te Abrakss varēja būt drošs, ka nevajadzēs brālim un svainei palīdzēt barot viņu rijīgos kraukļa cālēnus.

Kad viņš šoreiz atgriezās no Krēksu ģimenes apciemojuma, mazā raganiņa, viņu ieraugot, tūlīt pamanīja, ka nav kaut kas kārtībā. Viņa jautāja:

—    Vai tavam brālim Krēksam kas lēcies?

—    Par laimi, vēl ne, — Abrakss atbildēja. — Taču mans brālis un viņa sieva ir ļoti noraizējušies. Tur blandās apkārt divi zēiii, kas rāpjas kokos un izvanda ligzdas. Aizvakar viņi izpostīja melnā meža strazda Kg-» zdu un vakar žagatas pāra ligzdu. Olas viņi pievāca un ligzdas iemeta pīļu dīķī. Mans brālis Krēkss ir izmi-

siimā. Ja tā turpināsies, agri vai vēlu pienāks rinda arī viņu ligzdai.

Taču mazā raganiņa sacīja:

—   Tavam brālim Krēksam nav ko baidīties. Lido turp un pasveicini viņu no manis. Ja zēni rāpsies gobā, lai viņš steidzas šurp un pasaka man. Es viņu pasargāšu no šiem nedarbniekiem!

—    Vai tiešām tu to darīsi?! — Abrakss sauca. — Tu esi laba ragana, tas uzreiz ir redzams. Virsragana priecāsies par tevi! Tūlīt pat lidošu pie Krēksiem un viņiem to pasacīšu!

Pagāja dažas dienas, taču nekas nenotika, un mazā raganiņa vairs nedomāja par abiem ligzdu izlaupītajiem. Taču kādu pēcpusdienu uz nedēļas beigām aizelsies atlidoja brālis Krēkss.

—    Viņi ir klāt, viņi ir klāt! — Krēkss ķērca jau pa gabalu. — Nāc ātri, mazo raganiņ, kamēr vēl nav par vēlu!

Mazā raganiņa tieši tobrīd bija nodomājusi malt

kafiju. Tūlīt pat viņa nolika kafijas dzirnaviņas uz virtuves galda, aizsteidzās pēc slotas un vēja ātrumā traucās uz piļu dīķi. Viņa lidoja pāri mežam tik ātri, ka brāļi Krēkss un Abrakss tik tikko spēja viņai sekot.

Tikām abi zēni bija jau krietni parāpušies vecajā gobā. Kraukļa ligzdu viņi gandrīz varēja aizsniegt. Krēksiene tupēja uz olām un vaimanāja pilnā kaklā.

—    Ei, jūs tur, abi! — mazā raganiņa sauca. — Ko jūs darāt? Kāpiet zemē!

Abi sabijās. Taču tad viņi pamanīja, ka saucēja ir tikai kada večiņa. Viens no zēniem parādīja mazajai raganiņai mēli, bet otrs — garu degunu.

—   Es jums saku — kāpiet lejā! — mazā raganiņa draudēja. — Citādi var kas notikt!

Bet zēni viņu tikai izsmēja, un viens viņai nekaunīgi atbildēja:

—   Uzkāp augšā, ja tu vari! Mēs sēdēsim kokā tik ilgi, cik gribēsim. Beē!

—   Nu labi. — mazā raganiņa sacīja, — manis dēļ palieciet augšā!

Un viņa abus ligzdu postītājus piebūra cieši pie koka. Zēni nevarēja vairs parāpties nedz uz priekšu, nedz atpakaļ. Viņi pielipa tur, kur sēdēja, it kā būtu pieauguši.

Tagad Abrakss un Krēksu laulātais pāris metās ar knābjiem abiem virsū. Tie knieba un knāba, un skrāpēja zēnus tā, ka viņiem nepalika vesela neviena vietiņa. Olu zagļi izmisumā sāka kliegt; viņi kliedza tik skaļi uti žēlabaini pēc palīdzības, ka puse ciema saskrēja pie dīķiem skatīties, kas tur ir par troksni.

—    Debess žēlīgā, kas noticis? — ļaudis pārbijušies jautāja. — Ak, skatieties, tas taču ir skrodera Fricis un kurpnieka Zeps! Laikam viņi gribējuši izlaupīt kraukļa ligzdu! Viņi ir sodu pelnījuši! Tas viņiem nāks par labu! Kāpēc jākāpelē pa kokiem un jāzog olas?

Nevienam nebija zēnu žēl. Ļaudis tikai brīnījās, kāpēc Fricis un Zeps nebēg. Pat tad, kad kraukļi beidzot bija aizlidojuši, viņi palika tupam augšā.

—    Nu kāpiet lejā jūs, varoņi! — sauca ļaudis.

—    Mēs nevaram! — kurpnieka Zeps sūdzējās, un skrodera Fricis gaudoja:

—    Aūūu. mēs esam pieauguši! Mēs netiekam vaļā!

Viss beidzās ar to. ka vajadzēja izsaukt ugunsdzēsējus. Ugunsdzēsēji pieslēja garās kāpnes un nocēla abus nabadziņus zemē. Tas ugunsdzēsējiem, protams, izdevās tikai tāpēc, ka mazā raganiņa Frici un Zepu tieši istaja bridi atbūra vaļā.

RAGANU PADOMĒ

Raganu gads lēnām gāja uz nogali, un Valpurģu nakts tuvojās. Mazajai raganiņāi bija jāsaņemas. Sajās dienās viņa apzinīgi atkartoja visu, ko bija mācījusies. Vēlreiz viņa pāršķirstīja buramo grāmatu lappusi pēc lappuses. Buršana viņai gāja no rokas.

Trīs dienas pirms Valpurģu nakts atjāja krustmāte Rurnpumpele. Viņa izkāpa no melnā mākoņa un sacīja:

—    Esmu ieradusies virsraganas uzdevumā un ielūdzu tevi uz raganu padomi. Parīt pusnaktī notiks pārbaudījums. Tev jāierodas silā pie krustcelēm aiz sarkanā akmens… Taču, ja pārdomāsi, vari arī nenākt…

—    Tur nav ko pārdomāt! — mazā raganiņa sacīja.

. — Kas zina? — krustmāte Rurnpumpele, plecus

raustīdama, atteica. — Varbūt tomēr būtu gudrāk, ja tu paliktu mājas. Fs labprāt palūgtu, lai virsragana tev piedod.

—   Jā? — mazā raganiņa iesaucās. — Tam es ticu… Taču es neesmu tik dumja, kā tev liekas! Tu mani neiebiedēsi!

—    Kas neuzklausa padomu, tam nav iespējams palīdzēt, — sacīja krustmāte Rumpumpele. — Tātad līdz parītdienai!

Arī šoreiz krauklis Abrakss mazo raganiņu labprāt pavadītu. Taču viņam raganu padomē nebija ko meklēt. Viņš palika mājās un, kad maza raganiņa posās ceļā, novēlēja viņai visu labu. i

—   Neļaujies iebiedēties! — viņš atvadoties sauca. — Tu esi kļuvusi par labu raganu, un tas ir galvenais!

Tieši divpadsmitos mazā raganiņa ieradās silā pie krustcelēm aiz sarkanā akmens. Raganu padome jau bija sanākusi. Tajā ietilpa virsragana, viena vēja, viena meža, viena miglas ragana, kā arī pa vienai no visām pārējām raganām. Negaisa raganas bija atsūtījušas krustmāti Rumpumpeli. Viņas klātiene mazajai raganiņai varētu nākt vienīgi par labu. Mazā raganiņa bija pārliecināta par sevi un klusībā sacīja: «Krustmāte pārsprāgs aiz dusmām, ja es nolikšu pārbaudījumu un rīt drīkstēšu kopā ar citām raganām jāt uz Bloksbergu!»

—   Sāksim! — virsragana nokomandēja. — Pārbaudīsim, ko mazā raganiņa iemācījusies!

Dažādie uzdevumi, ko tagad raganas visas pēc kārtas uzdeva, — lietus uzburšana, pērkona dārdināšana, sarkanā akmens aizburšana no sila, krusas un lietus piesaukšana — viņai nesagādāja nekādas grūtības. Mazā raganiņa ne reizi neapjuka. Arī tad, kad krustmāte Rurnpumpele pieprasīja: «Uzbur to, kas buramajā grāmatā rakstīts trīssimt divdesmit ceturtajā lappusē!» — mazā raganiņa tūlīt pat saprata. Buramo grāmatu viņa bija izmācījusies krustu šķērsu.

—    Lūdzu! — viņa mierīgi sacīja un uzbūra to, kas bija rakstīts buramajā grāmatā trīssimt divdesmit ceturtajā lappusē, — negaisu ar lodveida zibeni.

—    Diezgan! — virsragana teica. — Tu pierādīji', ka burt proti. Kaut arī tu esi diezgan jauna, es tev atļauju turpmāk dejot kopā ar mums Valpurģu naktī. .. Varbūt kādai no raganu padomes ir cits viedoklis?

Pārējās raganas domāja tāpat. Vienīgi krustmāte Rurnpumpele pieteicās.

—    Man! i

—    Kas tev būtu iebilstams? — virsragana jautāja. — Vai tu neesi apmierināta ar viņas buršanas māku?

—    Ne jau ar to, — krustmāte Rumpumpele turējās pretī. — Tomēr viņa ir slikta ragana, to es pierādīšu!

Viņa izvilka no priekšauta kabatas burtnīcu.

—   Cauru gadu es slepus novēroju mazo raganiņu. Visu, ko viņa darījusi, es esmu pierakstījusi. Es nolasīšu.

—    Lasi vien! — mazā raganiņa iesaucās. — Ja tikai tie nav tīrie meli, citādi man nav ko baidīties!

—    To mēs vēl redzēsim! — krustmāte Rumpumpele sacīja. Tad viņa nolasīja raganu padomei priekšā, ko rnazā raganiņa gada laikā darījusi: kā viņa malkas vācējām palīdzējusi un dusmīgo mežzini pārmācījusi; viņa nolasīja par atgadījumiem ar puķu meiteni, alus vedēju un maroni tirgotāju; par vērsi Korbiniānu, kuram mazā raganiņa izglābusi dzīvību, par sniegavīru un olu zagļiem viņa ari izstāstīja.

—    Neaizmirsti jumiķi! — mazā raganiņa sacīja. — To es arī vedu pie prāta!

Viņa bija domājusi, ka krustmāte Rumpumpele visiem spēkiem pūlēsies padarīt viņu sliktāku. Taču krustmāte no savas piezīmju burtnīcas lasīja tikai labu.

—   Vai tas var būt? — pēc katra notikuma virsragana iejautājās.

—   Jā! Tā ir taisnība! — mazā raganiņa atbildēja un bija lepna.

Savā priekā viņa nemaz nemanīja, ka virsragana ar katru reizi jautā bargāk un bargāk. Viņa arī nemanīja, ka pārējās raganas arvien domīgāk un domīgāk groza galvu. Cik ļoti viņa sabijās, kad virsragana pēkšņi sadusmota iesaucās:

—    Un tādu es tik tikko rītnakt būtu palaidusi uz Bloksbergu! Fui, peļu mēsli, cik slikta ragana!

—    Kā tad tā? — mazā raganiņa iztrūkusies jautāja.

—   Es taču būru vienmēr tikai labu!

—    Tur jau ir tā vaina! — virsragana šņāca.

—   Tikai tās raganas, kas vienmēr un visur burdamas dara ļaunu, ir labas raganas! Taču tu esi slikta ragana, jo tu burdama esi darījusi tikai labu!

—    Turklāt, — krustmāte Rumpumpele sūdzējās, — turklāt viņa reiz būra piektdienā! To gan viņa darīja aiz aizvērtiem slēģiem, taču es pa skursteni noskatījos.

—    Ko?! — virsragana iesaucās. — Arī tas vēl!

Viņa saķēra mazo raganiņu ar saviem pirkstiem,

kas līdzinājās zirnek|a taustekļiem, un rāva to aiz matiem. Arī pārējās raganas, mežonīgi bļaudamas, metās nabadzītei virsū un dauzīja viņu ar slotas kātiem. Viņas mazo raganiņu būtu sadauzījušas līku un greizu, ja vien virsragana pēc kāda brīža nebūtu iejaukusies.

—    Diezgan! Es zinu viņai labāku sodu!

Viņa mazajai raganiņai viltīgi pavēlēja:

—    Tev būs jāuznes Bloksbergā malka raganu ugunskuram. Tev vienai pašai! Rīt pusnaktī sārtam jābūt gatavam! Tad mēs tevi piesiesim netālu pie koka, kur tev visu nakti būs jāstāv un jānoraugās, kā mēs, pārējās, dejojam!

—    Un, kad mēs pirmās tūres būsim izdejojušas. — krustmāte Rumpumpele rīdīja, — mēs dosimies pie mazās nerātneles un pa matiņam vien izrausim viņai visus matus no galvas! Tad tik būs jautri! Tas mums sagādās prieku! Šo Valpurģu nakti viņa vēl ilgi pieminēs!

KAS SMEJAS PĒDĒJAIS…

— Ak, es, nelaimes putns! — vaidēja krietnais Abrakss, kad mazā raganiņa bija izstāstījusi, kā viņai bija klājies silā pie krustcelēm aiz sarkanā akmens. — Es esmu pie visa vainīgs! Neviens cits kā es! Vienīgi cs tev teicu burot vienmēr darīt labu! Ai, kaut es tev varētu palīdzēt!

—    Tas man jādara pašai, — mazā raganiņa sacīja. — Es vēl nezinu, kā.. . Taču tas, ka es neļaušu sevi piesiet pie koka, man ir pilnīgi skaidrs!

Mazā raganiņa ieskreja istabā un izņēma no galda atvilktnes buramo grāmatu. Viņa sāka to centīgi šķirstīt.

—    Vai tu ņemsi mani līdzi? — Abrakss lūdzās.

—    Uz kurieni?

• — Uz Bloksbergu! Es negribu tevi šonakt atstāt vienu.

—     Norunāts, — mazā raganiņa sacīja. — Es ņemšu tevi līdzi. Tikai ar vienu nosacījumu: tev jātur knābis ciet, un tu nedrīksti mani traucēt!

Abrakss apklusa. Mazā raganiņa iegrima buramajā grāmatā. Lāgiem viņa kaut ko rūca. Krauklis to nesaprata, taču atturējās viņai ko jautāt.

Pienāca vakars. Tad mazā raganiņa piecēlās un sacīja:

—    Rokā ir!… Tagad jāsim uz Bloksbergu!

Bloksbergā neviena cita ragana vēl nebija manāma.

Viņām bija jāgaida lidz pusnaktij, tikai tad viņas drīkstēja kāpt uz slotas un jāt šurp. Tāda bija Valpurģu nakts paraža.

Mazā raganiņa apsēdās kalna galā un izstiepa kājas.

—    Vai tu nesāksi? — Abrakss jautāja.

—    Sākt? — mazā raganiņa pārjautāja. — Ko sākt?

—    Vākt malku! … Vai tad tev nav uzdots savākt sārtam malku?

—    Laika diezgan! — ķiķinādama sauca mazā raganiņa.

Abrakss atteica:

—    Vēl tikai stunda līdz pusnaktij! Ielejā tikko nosita vienpadsmit!

—    Nositīs arī pusdivpadsrnit, — mazā raganiņa sacīja. — Vari būt drošs, ka malkas kaudze būs gatava īstaja brīdī.

—   Cerēsim! — ieķērcās Abrakss. Viņam pamazām kļuva baisi, raugoties uz mazās raganiņas mieru. Ka tikai tas labi beigtos!

Ielejā nosita pusdivpadsrnit.

—   Pasteidzies, — Abrakss mudināja, — vēl tikai pusstunda!

Man pietiks arī ar ceturtdaļstundu, — mazā raganiņa atbildēja.

Kad nosita trešo ceturksni, viņa pielēca kājās.

—    Tagad jāsavāc malka! — viņa iesaucās un noskaitīja buramvārdus. Malka no visām pusēm lidoja šurp. Klabēja, rībēja un grabēja. Brīkš-brākš! — tā krita lejā un krājās kaudzē.

—    O! — Abrakss iesaucās. — Ko es redzu! Vai tās nav slotas?

—   Jā, tās ir slotas — lielo raganu raganu slotas! Es tās sabūru visas kopā Bloksbergā. Un šī garā — tā ir virsraganas slota.

—    Ko tas nozīmē? — krauklis Abrakss pārbijies jautāja.

—    Es slotas aizdedzināšu, — mazā raganiņa sacīja. — Iedomājies tikai, kā tās degs! Vēl man jādabū papīrs.

Viņa noskaitīja otros buramvārdus. Tagad debesīs atskanēja čaboņa un čaukstoņa. It kā milzīgu sikspārņu bari, spārnus vicinādami, lidotu pāri mežam uz kalnu.

—    Nu tik šurp! — mazā raganiņa sauca. — Un ātrāk uz slotu kaudzes! ,

Atlidoja lielo raganu buramās grāmatas. Mazā raganiņa tās bija atbūrusi šurp.

—    Ko tu dari! — Abrakss spiedza. — Lielās raganas tevi nositīs!

—    Diezin vai! — mazā raganiņa sacīja un noskaitīja trešos buramvārdus.

Trešie bija vislabākie. Ar tiem viņa atņēma lielajām raganām buršanas prasmi. Tagad neviena no raganām nespēja burt! Un, tā kā raganas bija palikušas bez buramajām grāmatām, viņas vairs nevarēja iemācīties burt.

Ielejā nosita pusnakti.

—    Tā, — mazā raganiņa apmierināta iesaucās, — tagad saksim! Heijā, Valpurģu nakts!

Ar šķiltavām, kas bija nopirktas pie Lētā Jākoba, viņa aizdedzināja slotas un buramās grāmatas.

Iedegās tāds raganu ugunskurs, ka sUaislāku pat nevarēja iedomāties. Sprēgādamas un spraksķēdatnas liesmas skrēja debesīs.

Līdz pat rītam mazā raganiņa viena pali ar kraukli Abraksu dejoja apkārt liesmojošajam sārtam. Tagad viņa bija palikusi vienīgā ragana visā pasaulē, kas prata burt. Vakar lielās raganas izsmēja viņu, tagad kārta smieties bija pienākusi mazajai raganiņai.

—    Valpurģu nakts! — mazā raganiņa gavilēja pa visu Bloksbergu.

«Hcijā, Valpurģu nakts!»

SATURS

MAZA RAGANIŅA DUSMOJAS 5 HEIJA, VALPURĢU NAKTS! 10

ATRIEBĪBAS PLĀNI 15 VAI SLOTAS JUMS IR? 18 LABI NODOMI 23 VIESUĻVĒTRA 26 UZ PRIEKŠU, DELIfs! 29 PAPĪRA PUĶES 34 RŪGTA MACIHA 39 PIEKTDIENAS VIESI 13 MAZLIET NOBURTIE STRĒLNIEKU SVĒTKI 49 MARONI TIRGOTĀJS 55 LABAKS PAR SEPTIŅIEM SVĀRKIEM 02 SNIEGAM R, TU SNIEGA VIRI 64 SACENTISIMIES? 08 METENIS MF.ZA 72 KEGLU BRĀLIS 78 CIEŠI PIEBURTS 83 RAGANU PADOMĒ 87 KAS SMEJAS PĒDĒJAIS . .. 93

502095271

I T I» Na ;tl(iU Jaunākā skolas vecuma bērniem Otfnds Prelslers MAZA RAGANIŅA

Redaktore T. Pčtersone.

Mākslinieciskais redaktors A. Spriidts. Tehniskā redaktore M. Murinanc.

Korektore M. Ba^kere. Nodoto ..olikSanai (11.08.80. Parakstīta iespiešanai 11.12.80. Formāts 00 X 84/16. Tipogrāfijas papīrs N» I. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 6.04 uzsk. iespiedi.; 4.56 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. Nt 1630-D. Cena 15 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rigi. Padomju biliv. 24. Izdevn. Nit 4I/30802/B-5'». Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komltclas tipogrāfijā «Cīņa». 226011 Rīga. Blaumaņa Ielā 38/40. Vāks Iespiests Rigas Paraugtipogrāfijā. 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

[1] Atdzejojis Jānis Baltvilks.

Content

Preislers Otfrīds Mazā raganiņa

MAZĀ RAGANIŅA DUSMOJAS

HEIJĀ, VALPURĢU NAKTS!

ATRIEBĪBAS PLĀNI

VAI SLOTAS JUMS IR?

LABI NODOMI

VIESUĻVĒTRA

UZ PRIEKŠU, DĒLIŅ!

PAPĪRA PUĶES

rūgta mācība

PIEKTDIENAS VIESI

MAZLIET NOBURTIE STRĒLNIEKU SVĒTKI

MARONI TIRGOTĀJS

LABĀKS PAR SEPTIŅIEM SVĀRKIEM

SNIEGAVĪR, TU SNIEGAVĪR!

SACENTISIMIES?

METENIS MEžā

ĶEGĻU BRĀLIS

CIEŠI PIEBURTS

RAGANU PADOMĒ

KAS SMEJAS PĒDĒJAIS…

SATURS