Preislers Otfrīds

Mazais spociņš

Otfrīds Preislers

Mazais spociņš

.

.

.

©

Mazs, miermīlīgs nakts spociņš

Eilenšteinas pilī kopš senseniem laikiem dzīvoja mazs spociņš. Viņš bija viens no tiem miermīlīgajiem nakts spokiem, kuri nevienam nedarīja neko ļaunu, ja vien viņus nekaitināja.

Pa dienu viņš gulēja smagā, ar dzelzi apkaltā ozolkoka lādē, kas stāvēja bēniņos, labi noslēpta aiz viena no resnajiem skursteņiem, un nevienam cilvēkam nenāca ne prātā, ka patiesībā tā pieder spokam.

Tikai naktī, kad Rātsnama pulkstenis Eilenbergas pilsētiņā, kas atradās pils piekājē, sita pusnakti, mazais spociņš pamodās. Noskanot pulksteņa zvanam tieši divpadsmito reizi, viņš atvēra acis un sāka staipīties un vaikstīties. Tad viņš izvilka no vecu vēstuļu un dokumentu kaudzes, kas kalpoja par spilvenu,

atslēgu saišķi ar trīspadsmit atslēgām to viņš vienmēr nēsāja sev līdzi. Mazais spociņš pašūpināja atslēgu saišķi pret lādes vāku un vāks acumirklī pats no sevis pavērās un tad atsprāga vaļā pavisam.

Tagad mazais spociņš varēja izkāpt no lādes. Turklāt, kāpjot laukā, viņam galva arvien iepinās kādā no daudzajiem zirnekļu tīkliem, jo šis attālais bēniņu nostūris, kur neviens cilvēks jau gadiem nebija spēris kaju, bija aizausts krustu šķērsu ar zirnekļu tīkliem un noklāts kārtu kārtām ar putekļiem. Arī zirnekļu tīkli bija putekļu pilni. Tiklīdz tiem pieskārās, zemē vēlās vesels putekļu mākonis. Apčī!

Katru reizi, kad mazais spociņš rāpās laukā no lādes, sapinās zirnekļu tīklos un ierāva nāsīs putekļus, viņam bija jāšķauda. Viņš vairākas reizes noskurinājās, lai pa īstam pamostos. Tad viņš izlidoja laukā no savas paslēptuves aiz skursteņa un devās pusnakts apgaitā.

Mazajam spociņam tāpat kā visiem spokiem nebija svara. Viņš bija gaisīgs un viegls kā miglas lēverītis. Tāpēc labi, ka viņš nekad nedevās apgaitā bez saišķa ar trīspadsmit atslēgām! Būtu pieticis ar vismazāko vēja pūsmu, lai paceltu viņu gaisā un aizpūstu prom Dievs vien zina kur.

Taču tas nebija vienīgais iemesls, kāpēc mazais spociņš pastāvīgi nēsāja sev līdzi atslēgu saišķi. Bija vēl kas atlika tikai pavicināt atslēgas gaisā, un tūliņ pat viņa priekšā atvērās visas durvis un visi vārti! Turklāt tie atvērās paši no sevis vienalga, vai tiem bija aizšauta priekšā bulta vai arī tie bija aizslēgti, vai tie bija tikai aizvērti vai pievērti. Tieši tāpat notika arī ar lāžu vākiem un skapju durvīm, ar kumodēm un ceļojumu koferiem, pat ar krāsns aizbīdņiem un atvilktnēm, jumtu lūkām, pagrabu logiem un peļu slazdiem. Viens vēziens ar atslēgu saišķi un tie atvērās; otrs vēziens un tie atkal aizvērās.

Mazais spociņš bija ļoti priecīgs, ka viņam pieder šis atslēgu saišķis ar trīspadsmit atslēgām. "Bez tā dzīve būtu ievērojami grūtāka…" viņš reizēm nodomāja.

Sliktā laikā mazais spociņš pavadīja spoku stundu lielākoties pils muzejā starp vecajām gleznām un ieročiem, starp lielgabaliem un šķēpiem, zobeniem un jātnieku pistolēm. Viņam patika ar atslēgu saišķa palīdzību virināt vaļā un ciet bruņucepures; viņš ripināja pa grīdu šurp un turp lielgabalu akmens lodes, tā ka rībēja vien; un reizēm, kad viņam labpatika, viņš sarunājās ar dāmām un kungiem, kas noraudzījās uz viņu no gleznām zeltītajos ietvaros bruņinieku zālē.

Labvakar, draugs! viņš, piemēram, sacīja, nostājies pretī ģīmetnei, kurā redzams grāfs GeorgsKazimirs, kurš dzīvojis aptuveni pirms piecsimt piecdesmit gadiem un bijis visai rupjš cilvēks. Vai tu vēl atminies to oktobra nakti, kad saderēji ar saviem draugiem, ka noķersi mani un pats savām rokām izsviedīsi laukā pa logu? Jāteic, ka tu mani pamatīgi nokaitināji ar šīm derībām! Tāpēc tu nedrīksti dusmoties uz mani par to, ka es tevi ne pa jokam pārbaidīju. Bet vai tad tāpēc tev tūliņ vajadzēja pašam lēkt laukā pa logu, turklāt vēl ņemot vērā, ka tas bija trešā stāva logs? Par laimi, tu ievēlies pils aizsarggrāvja mīkstajās dūņās. Bet tev gan jāpiekrīt, ka tas varēja beigties arī bēdīgi…

Citu reizi viņš paklanījās gleznas priekšā, kurā bija redzama brīnumdaiļā grāfiene Genoveva Elizabete Barbara, kam viņš aptuveni pirms četrsimt gadiem palīdzēja atkal atrast viņas dārgos zelta auskarus, ko viņai no palodzes bija nočiepusi žagata.

Vai arī viņš nostājās pretī tuklajam kungam ar sarkano ķīļbārdiņu un mežģīņu apkaklīti virs ādas jakas šis kungs nebija neviens cits kā zviedru ģenerālis Torstens Torstensons, no kura visi baidījās. Pirms trīssimt divdesmit pieciem gadiem viņš ar savu armiju bija ielencis Eilenšteinas pili un mazo pilsētiņu; taču jau pēc dažām dienām viņam kādu rītu nācās apmetni nojaukt un, panākumus neguvušam, kopā ar saviem karotājiem soļot prom.

Nu, ģenerāl? mazais spociņš uzrunāja Torstensonu, aplūkodams viņa bildi. Baidos, ka zinātņu vīri vēl šobaltdien nav tikuši skaidrībā par to, kas jūs toreiz pamudināja tik steidzīgi laisties lapās… Taču nebaidieties, ģenerāl, es nevienam to neteikšu. Ja nu vienīgi kādreiz ūpim Uhū, kuram ļoti patīk šādi stāsti. Taču es ceru jūs neņemsiet ļaunā.

Stāsts par Iorstensonu

Ja vien laika apstākļi daudzmaz atļāva, mazais spociņš devās taisnā ceļā no bēniņiem svaigā gaisā. Cik burvīgi smaržoja vēsais nakts gaiss, cik viegli un brīvi bija elpot zem plašajām debesīm!

It īpaši mazajam spociņam patika mēness naktis.

Viņam patika lēkāt pa augsto sudraboto mūri no dzegas uz dzegu, kur mēness stari ļāva viņam iemirdzēties baltākam par sniegpārsliņu mākoni! Jā, tas bija bur-

vigi! Tad mazais spociņš jutās tik laimīgs un apmierināts, ka viņam nemitīgi vajadzēja klusībā līksmot:

-    Hi-hi-hi-hīīī! Cik jauki ir Eilenšteinas pilī, kad spīd mēness! Hi-hi-hi-hīīīīī!

Dažkārt mazais spociņš spēlējās ar sikspārņiem, kas naktīs izlīda laukā no savām paslēptuvēm un plivinājās apkārt pils torņiem; dažkārt viņš vēroja, kā peles un žurkas lavās caur pagrabu logiem laukā un iekšā; dažkārt viņš noklausījās kaķu koncertā vai arī mēģināja satvert saujā kādu apreibušu naktstauriņu.

Taču vislabprātāk mazais spociņš apciemoja savu seno draugu ūpi Uhū. Ūpis Uhū dzīvoja kādā ozolā ar dobumu vidū visattālākajā pilskalna malā, kur lejā uz upi sniedzās stāvas klintis. Viņš vienmēr priecājās, kad mazais spociņš viņu apciemoja. Arī ūpis pa dienu gulēja un pamodās tikai pret pusnakti. Viņš bija vecs un ļoti gudrs un stingri raudzījās, lai viņam aizvien tiktu izrādīta pienācīga cieņa. Pat mazajam spociņam viņš neļāva uzrunāt sevi uz "tu", taču tas viņu draudzībai tomēr nekaitēja.

Parasti mazais spociņš apsēdās ūpim Uhū līdzās uz kāda zara, un tad viņi viens otram laika īsināšanai stāstīja stāstus garus un īsus, senus un jaunus, stāstus, par kuriem jāsmejas, un stāstus, par kuriem jāraud, un stāstus, kas liek padomāt, kādi nu kuro reizi viņiem ienāca prātā.

Kādu nakti, kad mazais spociņš atkal reiz bija ieradies pie ozola ar dobumu vidū, ūpis Uhū sacīja:

-   Ja es pareizi atminos, jūs man reiz gribējāt pastāstīt par to zviedru ģenerāli. Vai viņu sauca Borstensons?

-    Torstensons, mazais spociņš izlaboja, Torstens Torstensons.

-    Un kas tad tur notikās ar viņu?

-     Vai, patiesībā tas bija briesmīgi smieklīgi, vai zināt. Tas nu gan atgadījās pirms trīssimt divdesmit četriem… nē, pagaidiet, trīssimt divdesmit pieciem gadiem. Nākamajā mēnesī, divdesmit septītajā jūlijā, apritēs vēl viens gads. Toreiz šis Torstensons kādu dienu te uzbruka ar saviem zviedriem. Kājnieki, lielgabali un jātnieki, daudzi tūkstoši kareivju un virsnieku. Apkārt pilij un pilsētiņai viņi uzslēja savas teltis un tad izraka tranšejas un uzbūvēja nocietinājumus. Un, zināms, viņi uzstādīja arī savus sasodītos lielgabalus un apšaudīja pili un pilsētiņu.

-    Varu iedomāties tas nebija diez ko patīkami, ūpis Uhū ieminējās.

-     Nebija patīkami? mazais spociņš iesaucās. Tas bija briesmīgi! 'Blīkšķēja un rībēja cauru dienu un pusi nakts. Mans miegs jau, par laimi, nav nekāds trauslais mani nekas nevar tik viegli iztraucēt no miera. Taču toreiz?! Tas nebija izturams, es jums teikšu! Šie nemitīgie, pērkonam līdzīgie lielgabalu dārdi un blīkšķi un tad vēl mūru plaisāšana, kad tajos trāpīja lodes! Veselu pus nedēļu es izcietu šo elles troksni, bet tad man vienreiz apnika.

-    Un jus iespējāt kaut ko pasākt pret zviedriem? ūpis Uhū vaicāja.

-      Saprotama lieta! Es to Torstensonu paņēmu kārtīgi priekšā. Tūliņ nākamajā naktī es devos pie viņa uz ģenerāļa telti un pateicu visu, ko es domāju.

-    Vai tad telts priekšā nestāvēja apsargi?

-     Un kā vēl stāvēja! Viens leitnants ar divdesmit vīriem vai ļaujiet, lai būtu bijuši divdesmit pieci. Viņi gribēja mani apturēt un trieca pret mani savus zobenus un šķēpus, un leitnants pat izvilka pistoli un izšāva uz mani. Bet jūs jau zināt zobeni un šķēpi nespēj mani ievainot un lodes nespēj man nodarīt nekādu ļaunumu; tas viss iet man cauri kā caur dūmiem un miglu. Viņiem neizdevās mani aizkavēt, un es iesteidzos ģenerāļa teltī.

-   Un kad jūs bijāt iekšā?… ūpis jautāja.

-    Tad es šim Torstensonam pamatīgi sadevu. "Ja tev ir dārga tava dzīvība," es viņam piedraudēju, vicinot rokas un sprauslādams uz visām pusēm, "ja tev ir dārga tava dzīvība, tad tūliņ izbeidz aplenkšanu un pazūdi ar saviem zaldātiem uz neredzēšanos!"

-    Un ko tad ģenerāļa kungs?

-   Viņš tur stāvēja basām kājām, mežģīņotā naktskreklā un klabināja zobus, un bija briesmīgi pārbijies.

Un tad viņš nometās manā priekšā ceļos un lūdza žēlastību. "Pasaudzē mani!" viņš sauca. "Pasaudzē mani! Es darīšu visu, ko tu liksi!" Tad es satvēru viņu aiz apkakles un tā pamatīgi sapurināju. "Tam es gribētu ticēt!" es atbildēju. "Rīta agrumā tu dosies prom no šejienes! Un neiedomājies te vēl kādreiz atgriezties vai saprati? Neiedomājies!"

-    Velns un elle!… Un ko Torstensons?

-    Torstensons paklausīja. Nākamajā rītā, divdesmit septītajā jūlijā, viņš aizvācās ar visu savu armiju. Viņi bēga pa galvu pa kaklu jātnieki, lielgabalnieki un kājnieki, viņš pats ar savu karavadoņa zizli visiem pa priekšu.

-   Un… vai viņš patiešām nekad vairs neatgriezās? ūpis gribēja zināt.

-    Patiešām nekad vairs, mazais spociņš sacīja smiedamies.

Nerunāsim par dienas gaismu

Stāsts par mazo spociņu un diženo zviedru ģenerāli Torstenu Torstensonu bija galā. Kādu bridi abi draugi klusēdami tupēja ozola zarā un raudzījās ielejā uz upi, kas vizuļoja mēness gaismā, un uz Eilenbergas pilsētiņas torņiem un pakāpien veida zelmiņiem, uz erkeriem un stāvajiem jumtiem ar vējrāžiem un skursteņiem. Varēja vēl saskaitīt nedaudzās vēlās gaismas un* vērot, kā tās cita pēc citas izdziest te viena, tur nākamā.

Mazais Eilenšteinas pils spociņš dziļi nopūtās.

Žēl, ka es upi un pilsētu vienmēr redzu tikai naktī, kad spīd mēness, un nekad es tās neredzu dienas gaismā.

Ūpis aizdomīgi noņurdēja.

-     Nerunāsim par dienas gaismu, viņš lūdza, jau izdzirdot vien šos vārdus, man iesāpas acis! Manuprāt, mēness gaisma ir pietiekami gaiša, lielāku gaismu es nemaz nevēlos.

-    Un tomēr! mazais spociņš iebilda. Un tomēr man gribētos vienreiz piedzīvot pasauli dienā, tikai vienu vienīgu reizīti! Tikai lai iepazītu atšķirību. Es domāju, ka tas man varētu būt ļoti lietderīgi… Un ļoti interesanti…

-    Fui! ūpis sašuta. Kā gan jūs, būdams saprātīgs mazs spoks, esat nonācis pie tik neparastām vēlmēm?! Ticiet man, mīļais draugs, es vienreiz dienas gaismā biju ceļā un ar to man pietika uz visiem laikiem!

Mazais spociņš ieklausījās.

-    Par to es vispār neko nezinu pastāstiet man, Uhū kungs! Vislabāk tūliņ pat!

Ūpis saboza savas spalvas, izslēja ausis un noskurinājās. Izskatījās, ka atmiņas par šo piedzīvojumu viņam nebūt nav patīkamas.

-    Tas notika manos jaunības gados, viņš iesāka. Toreiz es devos garākos pārlidojumos pa Eilenšteinas apkārtni gan lai medītu, gan gluži vienkārši ziņkārības dzīts. Un vienā no tādiem pārlidojumiem man sajuka laiks, un ko jūs domājat: piepeši es manīju, ka aust rīts! Nu, vai zināt, es jums teikšu! Līdz Eilenšteinai vēl bija vismaz septiņas jūdzes. Vai es to sasniedzu^ pirms uzlēca saule? Es lidoju, ko spārni nešņācu «auļle bija ātrāka. Apmēram pusceļā tā mani panāca. Man uzreiz vajadzēja aizvērt acis, jo mani žilbināja tās spilgtie stari… Vai jūs zināt, kā ir, kad jālido, neko neredzot?

-    To es spēju aptuveni iztēloties, mazais spociņš sacīja.

-   Ak, nē! ūpis Uhū iesaucās. Neviens nespēj to iztēloties, ja vien pats nav to piedzīvojis. Varat man ticēt tas bija šausmīgi. Taču visšausmīgākais vēl tikai sekoja!

Šis mirklis ūpim Uhū šķita piemērots, lai ieturētu pauzi, pirmkārt, lai noklepotos, un, otrkārt, lai radītu lielāku sasprindzinājumu. Mazais spociņš nemierīgi dīdījās uz ozola zara šurp un turp.

-    Un kas bija tas visšausmīgākais? viņš pajautāja.

-    Tās bija vārnas, ūpis Uhū pavēstīja. Pēkšņi es izdzirdēju vārnu ķērkšanu. Tur bija vesels bars kādas trīsdesmit vai četrdesmit brēcējas ar aizsmakušām rīklēm. Šīs plukatas ierauga mani un ievēro, ka es esmu akls un bezpalīdzīgs. Tad tās lido šurp, plivinās ap mani pavisam tuvu un pieķērc man pilnas ausis ar visbriesmīgākajiem lamuvārdiem, kādus es jelkad esmu dzirdējis. Taču ar to vēl nav gana! Viena no vārnām kļūst pārdroša un, lidodama garām, cenšas man iecirst ar knābi. Es nespēju aizsargāties, pārējās to redz un arī metas man virsū ar saviem knābjiem un nagiem tik neganti, ka man šķiet tūliņ būs beigas. Tas bija briesmīgi, mīļais draugs, tā bija elle! Kā man tomēr izdevās nokļūt mājās to es pats nesaprotu. Savā dobumā es

nonācu drīzāk miris nekā dzīvs. Te es biju drošībā no vārnu bara, taču nejautājiet man, kā es biju apstrādāts! Briesmīgi, briesmīgi, mans draugs!

Ūpis savicināja spārnus, kā gribēdams nopurināt atmiņas par to nelaimīgo rītu.

Un tāpēc, viņš nobeidza savu stāstu, es sev nozvērējos turpmāk vienmēr uzmanīties, lai, austot dienai, es būtu mājās. Jo mēs, nakts radības, neesam radītas dienas gaismai. Arī jūs ne, godātais draugs, jūs it īpaši ne!

Neveiksmes

Turpmākās naktis mazo spociņu arvien biežāk un arvien spēcīgāk nomocīja vēlme apskatīt pasauli dienas gaismā. Lai ūpis Uhū iebilst pret to, cik vien viņam tīk!

"Es nedomāju, ka man varētu atgadīties kas īpaši ļauns," viņš prātoja. "Un ja nu tiešām vajadzēs man taču ir atslēgu saišķis, ar ko aizsargāties. Turklāt es esmu neievainojams. Kas tad ļauns man varētu atgadīties?"

Tādas domas jau netiek perinātas velti. Kādā no pēdējām jūnija naktīm pienāca brīdis, kad mazais spociņš izlēma piepildīt savu vēlēšanos. Viņam bija pilnīgi skaidrs, kas tam nolūkam ir jādara.

"Spoku stundas beigās es nedrīkstu, kā parasti, likties gulēt man jāpaliek nomodā, kamēr aust diena. Tas ir viss."

Kad spoku stunda nāca uz beigām, mazo spociņu arvien pārņēma smags nogurums. Ari šodien īsi pirms pulksten vieniem viņam uznāca nepārvaramas žāvas un vienlaikus viņš manīja, cik smaga viņam kļūst galva un locekļi. Tad viņš apsēdās uz savas ozolkoka lādes malas (drošs paliek drošs) un uzmundrināja sevi:

"Nepadodies, mazo spociņ! Tikai nepadodies!"

Taču ko gan iespēja tāds mazs nakts spociņš pret savu dabu? Kad Rātsnama pulkstenis sita vienu no rīta un spoku stunda bija galā, mazais spociņš sajuta, ka viņam sareibst galva. Viņam vajadzēja uz mirkli aizvērt acis un, kad viņš tās atkal atvēra, viss griezās riņķī skurstenis, mēness aiz jumtgales loga, zirnekļu tīkli un jumta spāres. Viss griezās un griezās, līdz mazais spociņš vairs netika gudrs, kur ir apakša un kur augša. Tad viņš zaudēja līdzsvaru, apkrita uz muguras savā lādē un uz vietas iemiga.

Mazais spociņš nogulēja līdz nākamajai pusnaktij un, kad pamodās, bija vīlies un dusmīgs, dusmīgs pats uz sevi. Taču viņš negribēja savu cerību tik viegli atmest.

"Varbūt šodien izdosies labāk," viņš klusībā nodomāja. "Es katrā ziņā tūliņ pamēģināšu vēlreiz!"

Taču otrais mēģinājums bija tikpat neveiksmīgs kā pirmais, un arī trešajā reizē mazajam spociņam nelaimējās ar palikšanu nomodā.

"Ja vien es zinātu padoma!" viņš prātoja ceturtajā naktī.

Šonakt bija slikts laiks. Lietus grabinājās pa jumtu, skurstenī gaudoja vējš, notekās guldzēja ūdens. Pagalam saīdzis, mazais spociņš devās uz pils muzeju. Georgs-Kazimirs un citi grāfi un bruņinieki zobgalīgi raudzījās no saviem zelta ietvariem (vismaz tā viņam šķita), un ģenerālis Torstensons savilka tādu grimasi, it kā gribēdams tūliņ skaļi iesmieties.

-    Tā tik vēl trūka, ka jūs zobotos par mani, mazais spociņš pukojās.

Viņš gribēja ģenerālim un visiem grāfiem un bruņiniekiem pagriezt muguru te pēkšņi viņš pamanīja stikla vitrīnā guļam zelta pulksteni Torstensona kabatas modinātāju, kuru ģenerālis savulaik, steigā bēgot, bija pazaudējis un kurš vēlāk pa dažnedažādiem līkloču ceļiem bija nonācis pils muzejā kā piemiņas priekšmets. Mazais spociņš jau agrāk bija dažkārt spēlējies ar Torstensona modinātāju, tāpēc viņš prata ar to apieties; piepeši viņam galvā dzima plāns, kas bija balstīts tieši uz šo modinātāju.

-    Es ceru, tev nebūs nekas iebilstams, mans dārgais Torstenson, ja es mazliet palienēšu tavu kabatas modinātāju, viņš smīnēdams sacīja. Jo man, vai zini, tas var lieti noderēt…

Viņš sašūpoja atslēgu saišķi, atvēra vitrīnu un izņēma pulksteni. Tad viņš to uzvilka un aizsteidzās ar to atpakaļ uz bēniņiem, kur apmierināts iekāpa lādē un uzlika modinātāja zvanu uz deviņiem no rīta.

"Ja es gulēšu ar vienu ausi uz pulksteņa," mazais spociņš nodomāja, "es katrā ziņā pamodīšos, līdzko iešķindēsies zvans, tas ir drošāks par drošu!"

Taču diemžēl izrādījās, ka mazais spociņš atkal ir kļūdījies. Ģenerāļa pulkstenis gan iezvanījās precīzi deviņos, tomēr mazais spociņš to nedzirdēja. Viņš gluži vienkārši gulēja tālāk līdz pulksten divpadsmitiem naktī un pamodās tikai tad, kad Rātsnama pulksteņa pusnakts zvanu skaņas aizsniedza pili.

"Gribētos gan zināt, kā tas ir iespējams!" viņš prātoja un izmēģināja laimi ar modinātāju otro un trešo reizi taču arvien neveiksmīgi.

Tad mazais spociņš nolēma nākamajā naktī Torstensona zelta modinātāju nolikt atpakaļ stikla

vitrīnā, un labi vien bija, ka viņš tā izdarīja. Jo tikām abi muzeja uzraugi jau bija pamanījuši, ka dārgais priekšmets ir pazudis, un bija sacēlies milzu uztraukums. Tika pat paziņots policijai, un kriminālpolicijas majors Holcingera kungs secināja:

"Te strādājuši īpaši slīpēti zagļi. Atvērt tādu vitrīnu, neatstājot ne vismazākās pēdas, to iespēj tikai īsti lietpratēji!"

Jā, un tagad nu zelta pulkstenis atkal gulēja savā vietā, it kā nekas nebūtu noticis. Lai nu muzeja uzraugi rīt no rīta mierīgi gudro, kā pulkstenis tur nonācis! Mazajam spociņam tas bija vienalga, viņam bija pašam savu rūpju diezgan. Mazais spociņš izstāstīja visu šo notikumu ūpim Uhū un pajautāja:

Vai jūs saprotat, kāpēc ģenerāļa modinātājs mani nepamodināja?

Uhū kungs pamirkšķināja acis, it kā viņš saspringti domātu par mazā spociņa jautājumu. Taču, kā jau gudram ūpim, viņam, protams, bija zināms, ka ikvienam spokam pasaulē ir kāds īpašs pulkstenis un ka vienīgi no šī viena pulksteņa gaitas ir atkarīgs, kad spoks pamostas un kad atkal iemieg.

"Un šis pulkstenis, dārgais draugs, pēc kura jūs dzīvojat," ūpis Uhū būtu varējis atbildēt viņam, "tas ir, kā jums pieklātos zināt, Rātsnama pulkstenis tur lejā, Eilenbergas pilsētiņā. Tas un vienīgi tas nosaka jūsu laiku. Pat ja jūs kādreiz nedzirdētu tā zvana skaņas, jums nāktos tam paklausīt. Pret to jūs nespējat neko pasākt ne ar savu gribu, ne ar ģenerāļa kabatas modinātāju. Un ja nu jums vienreiz katrā

ziņā sagribētos pamosties kādā citā stundā nekā parasti, tad to var izdarīt tikai tad, ja jūs pagriežat Rātsnama pulksteni par vēlamo laiku uz priekšu vai atpakaļ. Taču to es jums neieteiktu darīt. Manuprāt, būtu labāk, ja jūs tur savus pirkstus neliktu klāt…"

To visu ūpis Uhū varētu atbildēt mazajam spociņam, ja gribētu. Taču viņam šķita, ka būs gudrāk, ja viņš paturēs savas zināšanas pie sevis. Jo varēja taču gadīties, ka mazais spociņš tomēr pamanās

pagriezt Rātsnama pulksteni, un kas zina, vai tas beigtos labi.

Nē, patiešām būs prātīgāk, ja viņš mazajam spociņam neko no tā neizpaudīs. Tāpēc viņš izvairīgi sacīja:

Vai zināt, dārgais draugs… es gan drīzāk samierinātos ar to, ka pasaulē ir zināmas lietas, kuras nevar grozīt. Un pie šīm lietām acīmredzot pieder arī tas, ka nakts spokiem nav lemts spokoties pa dienu. To jums vajadzētu atzīt un samierināties ar to.

J

Gandrīz vai brīnums

Mazais spociņš bija ļoti bēdīgs. Nākamajās naktīs viņš bieži vien, galvu nokāris, lidinājās apkārt. Pēc visa piedzīvotā viņš vairs neticēja, ka viņam varētu būt lemts ieraudzīt pasauli dienā. Bet ir taču zināms, ka vēlmes dažkārt piepildās tieši tad, kad to vismazāk gaida.

Kopš sarunas ar ūpi Uhū bija pagājusi nepilna nedēļa.

Reiz atkal Rātsnama pulkstenis sita divpadsmit, un mazais spociņš, kā vienmēr, pamodās līdz ar pēdējo zvana sitienu. Viņš izberzēja no acīm miegu, izstaipījās un izvaikstījās, kā jau bija radis. Tad viņš izrausās no lādes, sapinās ar galvu zirnekļu tīklos, nošķaudījās apčī! un, atslēgām šķindot, izpeldēja skursteņa priekšpusē.

Bet kas tad nu! cik savādi šodien izskatījās bēniņi! Vai tie nebija daudz gaišāki nekā parasti daudz plašāki?

Caur jumta dakstiņu spraugām iespīdēja zeltaina mēness gaisma tas noteikti tāpēc.

Zeltaina mēness gaisma?

Mēness gaisma ir sudrabbalta, dažkārt nedaudz iezilgana… Bet zeltaina?

"Ja tā nav mēness gaisma," mazais spociņš prātoja, "… kas tad?"

Viņš aizsteidzās pie tuvākā jumta loga, lai pamestu skatienu laukā, taču tūliņ pat atrāvās no loga un aizžmiedza acis.

Svešādā gaisma ārā bija tik spilgta, ka mazajam spociņam vispirms vajadzēja lēnām pierast. Piesardzīgi mirkšķinādams acis, viņš raudzījās laukā pa logu. Pagāja labs brīdis, kamēr viņš spēja pilnībā atvērt acis un kārtīgi apskatīties.

-Ak! viņš izbrīnīts iesaucās.

Cik gaiša šodien bija pasaule! Un cik raiba!

Līdz šim mazais spociņš bija domājis, ka koki ir melni un jumti pelēki. Tagad viņš manīja, ka patiesībā koki ir zaļi un jumti sarkani.

Katrai lietai bija kāda īpaša krāsa!

Durvis un logu rāmji bija brūni, aizkari dzīvokļos bija raibiem rakstiem. Grants, kas klāja pils pagalmu, bija dzeltena, zāļu ceri uz mūriem bija spilgti zaļi, karogs, kas plīvoja tornī, bija ar sarkanām un zeltītām svītrām un augstu pāri visam velvējās dzidras un mirdzošas skaistās, zilās vasaras debesis, kurās peldēja daži atsevišķi balti mākonīši mazi un vientuļi kā zvejnieku laiviņas plašajā jūrā.

"Burvīgi, cik burvīgi!" mazais spociņš jūsmoja, nespēdams vien beigt brīnīties.

Pagāja labs brīdis, kamēr viņam kļuva skaidrs, kas noticis.

"Vai es patiešām vienreiz būtu pamodies dienā?"

Viņš izberzēja acis, ieknieba sev degunā patiešām, viņš nesapņo!

Ir diena, ir gaiša diena! mazais spociņš nevaldīdamies klaigāja no prieka.

Kā un kāpēc tieši šodien bija piepildījusies viņa vēlēšanās to viņš nezināja.

Varbūt bija noticis kāds brīnums? Kas to varētu paskaidrot?… Taču mazajam spociņam bija vienalga. "Galvenais, ka tagad es varēšu apskatīt pasauli dienā!" viņš priecājās. "Tagad aiziet, es nedrīkstu zaudēt laiku, vispirms man rūpīgāk jāapskata Eilenšteina!"

Ena un saule

Mazais spociņš uzmanīgi noskrēja lejā pa bēniņu trepēm. Tā viņš ātri nonāca kāpņu telpā, noplanēja lejā no ceturtā stāva uz trešo, no trešā uz otro, no otrā uz pirmo. Tad viņš izšāvās priekštelpā, kas veda laukā uz pils pagalmu.

Taču gadījās tā, ka tieši šajā priekšpusdienā virsskolotājs Talmeiera kungs kopā ar savu ceturto klasi bija apmeklējis muzeju un ka viņš ar saviem skolēniem tieši tajā brīdī nāca no otras puses iekšā priekštelpā.

Kad bērni pamanīja mazo spociņu, meitenes sāka spiegt un zēni kliegt:

Talmeiera kungs, spoks! Spoks, Talmeiera kungs!

Priekštelpā sacēlās elles troksnis, un mazais spociņš, nebūdams radis pie bērnu klaigām, tā pārbijās, ka metās uz ātrāko bēgt. Nabadziņš kā bulta izlidoja laukā pa durvīm pils pagalmā.

Bērni nodomāja, ka mazajam spociņam ir bail no viņiem.

-     Žigli, žigli! atskanēja dažu zēnu balsis. Skriesim pakaļ un mēģināsim viņu noķert.

-    Jā! Jā! kliedza pārējie. Noķert, noķert! Bet labi ātri, citādi viņš no mums aizmuks!

Pirms vēl virsskolotājs Talmeiera kungs paguva viņus aizkavēt, visi trīsdesmit septiņi skolēni metās tvarstīt mazo spociņu. Aurodami kā indiāņi, viņi skrēja pa priekštelpu un spiedās laukā pa durvīm.

-   Vai redzat viņu? Vai redzat viņu? sauca tie, kas bija visdziļāk aizmugurē; un tie, kas skrēja vistālāk pa priekšu, atsaucās: Jā, tur jau viņš plivinās!

Mazais -spociņš centās iespējami ilgi turēties pils mūru ēnā, jo viņš, tāpat kā visas nakts radības, baidījās no spilgtās saules gaismas. Un vispār viņam nesagādāja nekādu prieku tas, ka bērni viņu dzenā.

"Klaigājiet vien," viņš klusībā dusmojās. "Ja domājat, ka man bail nojums, tad jūs maldāties!"

Vienreiz mazais spociņš pielaida bērnus sev klāt dažu soļu attālumā. Kad priekšējie zēni jau grasījās viņu satvert, viņš pēkšņi apmeta cilpu un viņa vajātāji nokūleņoja uz deguna.

"Tas ir labi, tas ir ļoti labi!" mazais spociņš priecājās. "To mēs tūliņ pamēģināsim vēl dažas reizes…"

Arī otrajā reizē tas izdevās lieliski. Taču trešajā reizē mazais spociņš vairs tik ļoti neuzmanījās un, izvairīdamies no vajātājiem, nonāca spilgtajā saules gaismā.

Tagad notika kaut kas neparasts!

Mirklī, kad mazajam spociņam pieskārās pirmais saules stars, viņš sajutās tā, it kā būtu dabūjis belzienu pa galvu, un tik tikko nenokrita gar zemi. Skaļi iegaudodamies, viņš aizsedza seju ar delnām un zaudēja līdzsvaru. Tajā pašā acumirklī bērni iesaucās:

Vai, skatieties taču! Kas tad ir noticis ar spoku? Sākumā viņš bija balts bet tagad viņš piepeši ir kļuvis melns! Melns kā skursteņslauķis!

Mazais spociņš dzirdēja bērnus kliedzam, taču nesaprata viņus. Viņš juta, ka ar viņu ir noticis kaut kas tāds, ko viņš nespēja izskaidrot. Un kā tad viņš būtu varējis zināt, ka spoki no pirmā saules stara, kas tiem pieskaras, kļūst melni?

"Man jātiek prom!" tā bija viņa vienīgā skaidrā doma. "Man jātiek prom no šejienes!"

Tikai kā turklāt vēl šajā steigā?

Atpakaļ uz bēniņiem viņš vairs nevarēja tikt, jo skolēni aizšķērsoja viņam ceļu…

Bet aka… tur, pils laukuma vidū! Ja nu viņš ielēktu akā?

Akā viņš būtu drošībā. No skolēniem un no saules stariem…

Mazais spociņš ilgi nedomāja. Viņš metās uz aku un ielēca tajā iekšā.

To pamanījuši, bērni briesmīgi izbijās.

-     Talmeiera kungs! viņi sauca. Žigli! Spoks ielēca akā!

Talmeiera kungs neticēja spokiem. Viņš bija pārliecināts, ka akā ir iekritis kāds cilvēks.

-    Dieva dēļ! viņš iekliedzās, rokas lauzīdams. Kāda nelaime, bērni! Mums tūliņ jāsauc pēc palīdzības! Sauciet, bērni, sauciet!

Talmeiera kungs un trīsdesmit septiņi skolēni sauca pēc palīdzības. Viņi sauca tik skaļi, ka pils pārvaldnieks un abi muzeja uzraugi, un visi cilvēki, kas tobrīd bija sanākuši, lai apskatītu pili, izskrēja laukā un, pagalam apjukuši, vaicāja, kas tad, Dieva dēļ, noticis.

Iedomājieties tikai… Talmeiera kungs stomīdamies skaidroja, kāds iekrita akā!

-    Vai kāds no jūsu skolēniem? pils pārvaldnieks izmisis vaicāja.

-    Par laimi, ne, bet gan kāds…

-Kas?…

Talmeiera kungs paraustīja plecus.

-    To es nezinu, viņš sacīja. Taču mēs visi redzējām, kā viņš iekrita un, manuprāt, mums noteikti kaut kas jādara, lai izvilktu viņu atkal laukā!

Akā

Akas dibenā, kas atradās vismaz četrdesmit metru dziļumā, bija ūdens. Ūdens bija melns un auksts. Mazajam spociņam nebija ne mazākās vēlēšanās nonākt ar to saskarē. Akas sienā viņš atrada kādu izcilni, kas bija pietiekami plats, lai varētu uz tā apsēsties. Te viņš ari apsēdās un lūkojās lejā uz tumšo ūdens spoguli.

No apakšas viņam pretī raudzījās kāds melns tēls. Melnajam tēlam bija baltas acis un rokā atslēgu saišķis atslēgu saišķis ar trīspadsmit atslēgām.

Pēc tā mazais spociņš saprata, ka melnais tēls ūdens dzīlēs ir viņa paša spoguļattēls.

-Ārprāts, pēc kā es izskatos! viņš šausmās iekliedzās. Es taču esmu kļuvis pavisam melns! Melns no augšas līdz apakšai! Vienīgi acis man baltas. Un tās spīd tā, ka tik tiešām var nobīties. Tūliņ es nobīšos pats no sevis! Ārprāts!

Galvā mazajam spociņam joprojām kaut kas dūca. Viņš bija stipri cietis un jutās pagalam nožēlojami.

-    Gribētos gan zināt, kāpēc es esmu kļuvis melns, viņš pavaicāja pats sev. Un pirmīt briesmīgais belziens pa galvu! Līdzko es to atceros, man sametas šķērma dūša… Tā noteikti bija saules gaisma, kas man iesita. Saules gaisma droši vien arī padarīja mani melnu… to man vajadzēja zināt iepriekš! Tad es būtu godīgi tupējis savā lādē un nebūtu bāzis ne degunu laukā…

Mazais spociņš pameta indīgu skatienu uz savu spoguļattēlu.

-     Šausmas pārņem, iedomājoties, ka viss turpmākais mūžs man būs jāpavada šāda melna briesmoņa izskatā!… Bet varbūt ir kāds līdzeklis pret to kāds līdzeklis, kas padara atkal baltu?… Cerēsim, cerēsim!

Kamēr mazais spociņš tupēja akā un prātoja, pils pārvaldnieks bija aizskrējis uz savu kabinetu un izsaucis ugunsdzēsējus. Drīz pēc tam, skaļi taurēdama, pa pils vārtiem ātri iebrauca ugunsdzēsēju mašīna, tajā sēdēja ugunsdzēsēju komandieris un septiņi ugunsdzēsēji.

Ugunsdzēsēju komandieris lika pils pārvaldniekam un virsskolotājam Talmeiera kungam izstāstīt, kas noticis, un pēc tam, mirkli padomājis, pielika divus pirkstus pie savas ugunsdzēsēju komandiera apzeltītās ķiveres un sacīja:

-     Viss skaidrs, mani kungi! Vienam no maniem vīriem ir jāiekāpj akā un jāizglābj nelaimes gadījumā cietušais.

Viņš uzlūkoja visus septiņus ugunsdzēsējus un jautāja:

-    Kurš pieteiksies brīvprātīgi?

Ikviens no septiņiem ugunsdzēsējiem piešāva labo roku pie ķiveres un atsaucās:

-    Es, komandiera kungs!

Tad ugunsdzēsēju komandieris izvēlējās mazāko un sīkāko no saviem vīriem. Pie ugunsdzēsēju jostas viņam tika pieāķēta gara virve, un komandieris pats savām rokām pakarināja viņam kaklā lukturi un sacīja:

-    Lai jums veicas, mans dārgais!

Lēnām un piesardzīgi ugunsdzēsējs kāpa pa virves kāpnēm akas šahtā, kamēr viņa biedri stingri turēja garo virvi, kuras gals bija aizāķēts viņam aiz jostas.

Mazais spociņš redzēja, kā ugunsdzēsējs ar savu lukturi rāpjas akā. Viņš jutās ļoti neomulīgi, jo skaidri saprata, ka ugunsdzēsējs itin drīz nonāks lejā un atradīs viņu.

"Un ko tad?" prātoja mazais spociņš.

Viņš pameta skatienu apkārt tumšajā akas šahtā. Šķērsām iepretim vietai, kur sēdēja mazais spociņš,

akas sienā bija kādas zemas dzelzs durtiņas. To priekšā karājās varena slēdzene no seniem laikiem.

Kurp gan ved šīs durvis?

Mazais spociņš žigli savicināja savu atslēgu saišķi. Dzelzs durvis atvērās, un atklājās, ka aiz tām sākas šaura pazemes eja.

"Ak, slepena eja!" mazais spociņš atskārta.

Viņš ielavījās iekšā, un dzelzs durvis viņam aiz muguras aizvērās, it kā nekas nebūtu noticis.

Tas gan labi, mazais spociņš sacīja, lieliski! Tagad viņi tur ar savu lukturi var meklēt, cik tik viņiem tīk. Te es esmu drošībā. Un te es palikšu, kamēr sitīs pusnakti. Tad es atgriezīšos caur aku atpakaļ uz bēniņiem un lieta būs darīta.

Kurp ved slepenā eja

Līdz šim mazais spociņš bija domājis, ka viņš var labi un cieši gulēt tikai ozolkoka lādē. Taču tagad atklājās, ka tā nemaz nav. Arī uz mitrās akmens grīdas slepenajā ejā viņš spēja lieliski nosnausties tik lieliski, ka pamozdamies tikai ar grūtībām atcerējās, kā viņš te nonācis.

Šoreiz gan mazais spociņš nebija dzirdējis pusnakts zvanus līdz šejienei neielauzās neviena virspasaules skaņa; un tomēr viņš bija pārliecināts par to, ka ir divpadsmit naktī. Viņš jutās labi izgulējies kā vienmēr, kad, atskanot divpadsmitajam pusnakts zvanam, viņš pamodās savā lādē.

Vienīgais, kā šeit pietrūka, bija zirnekļu tīkli un putekļi.

"Cik muļķīgi, ka nekas nekņud degunā!" viņš klusībā žēlojās. "Man gluži vienkārši kaut kā pietrūkst, ja es pēc pamošanās nevaru kārtīgi nošķaudīties."

Kā vakar bija nolemts, mazais spociņš gribēja caur akas šahtu atgriezties pilī. Taču, kad viņš jau grasījās atvērt dzelzs durvis, viņam iešāvās prātā jauna doma:

"Kā būtu, ja es aizietu līdz ejas otram galam? Gribētos uzzināt, kurp tā ved."

Mazais spociņš bija sajūsmā par savu jauno plānu. Viņš iežmiedza atslēgu saišķi padusē un devās turp, kur veda slepenā eja. Tā kā viņš tumsā varēja redzēt tikpat labi kā kaķis, tas nemaz nebija grūti. Arvien dziļāk un dziļāk viņš slīdēja iekšā pazemes ejā līdz nonāca kādā vietā, kur eja sazarojās.

Uz mirkli mazais spociņš apmulsa.

"Vai turēties pa labi vai pa kreisi?" viņš prātoja. "Grūti pasacīt! Vislabāk būs, ja es izskaitīšu pēc atslēgām: pa labi… pa kreisi… pa labi… pa kreisi… pa labi… pa kreisi…"

Atslēgas izšķīra, ka jāiet pa labi. Nu, lai būtu! Mazais spociņš bez vilcināšanās ieslīdēja gaitenī pa labi. Te bija mitrs. Mitrs un auksts. Brīdi pa brīdim viņam ceļā izskrēja kāda žurka. Vai varbūt tās bija peles? Zibens ātrumā tās iznira no tumsas un zibens ātrumā atkal tur pazuda. Mazo spociņu vairāk interesēja šīs žurkas vai peles nekā tas, uz kurieni ved slepenā eja.

"Gan jau tā kaut kur aizvedīs," nosprieda mazais spociņš.

Drīz viņš atkal nonāca pie kāda sazarojuma. Lai būtu vienkāršāk, šoreiz viņš nogriezās pa kreisi. Tad eja dalījās arvien biežāk un biežāk. Mazajam spociņam kļuva skaidrs, ka viņš iemaldījies plaši sazarotā pazemes eju tīklā. Tas pletās zem visas Eilenšteinas un tās apkārtnes.

"Cik gan pūļu nav prasījusi šādu eju izveidošana?" mazais spociņš nodomāja. "Es neapskaužu tos cilvēkus, kuriem vajadzējis kalties šajās klintīs. Te ir strādāts ne pa jokam!"

Dažās vietās ejas bija pusaizgruvušas, tur mazajam spociņam nācās plivināties pāri nobirumu un akmeņu kaudzēm. Vienreiz viņš pat nonāca pie stiprām dzelzs restēm, kas bija iemūrētas klints labajā un kreisajā pusē un aizšķērsoja eju. Atvērt šīs restes nevarēja. Bet vai tad to vajadzēja? Spoki jau spēj sarauties tieviņi jo tieviņi, ja tas nepieciešams. Mazais spociņš, gluži kā rotaļādamies, izlīda cauri restu stieņiem.

Vēl dažus metrus tālāk atklājās, ka eja izbeidzas. Tā nonāca šaurā, stāvā klinšu šahtā, kas augšā bija aizvērta ar lūkas vāku.

"Kurp gan tā varētu vest?" prātoja mazais spociņš.

Daudz negudrodams, viņš savicināja saišķi ar trīspadsmit atslēgām.

Lūkas vāks pavērās un tad atsprāga vaļā pavisam. Iekšā iespīdēja spilgtā dienas gaisma!

"Te nu bija!" mazais spociņš apmulsa. "Vai tad tagad nav pusnakts?"

Viņš izbāza galvu laukā pa lūku un paskatījās apkārt.

Pirmais, ko viņš pamanīja, bija divi spoži nospodrināti melni zābaki viņam pie paša deguna. Zābakos bija iekāpis vīrs, kam mugurā bija zili svārki ar spīdīgām misiņa pogām. Rokās viņam bija gari balti cimdi. Arī cepure viņam galvā bija balta.

Mazajam spociņam nebija ne jausmas, ka vīrs ar balto cepuri bija satiksmes regulētājs, un satiksmes regulētājs nevarēja zināt, ka melnais ērms, kas pēkšņi no pazemes izbāza galvu ar baltajām acīm pilsētiņas visdzīvākajā krustojumā, bija mazais spociņš. Viņš to noturēja par kanalizācijas meistaru.

-      Sakiet, lūdzu, vai jūs esat vājprātīgs? viņš uzbrēca parādībai, iecirzdams rokas sānos. Kas jums nāk prātā tā vienkārši ņemt un atvērt lūkas vāku un traucēt satiksmi?! Esiet, lūdzu, tik laipns, un pazūdiet atkal savā alā bet labi žigli!

Autobraucēji, kas krustojumā piebremzēja, nevarēja saprast, kāpēc satiksmes regulētājs neļauj braukt. Daži kļuva nepacietīgi un sāka taurēt. Turpretī mazais spociņš bija dusmīgs par to, ka satiksmes regulētājs bija viņu tā sabāris.

Viņš sāka piepūst vaigus, kamēr viņa galva kļuva tik liela un tik resna kā lietusūdens muca. Tad viņš izstiepa lūpas un laida gaisu laukā. Tas šņāca kā nākdams pa balona galu.

-     Fūūūūū… mazais spociņš nopūta satiksmes regulētājam balto cepuri no galvas.

Nabadziņš teju vai nokrita ģībonī. Viņš stāvēja plati ieplestām acīm, un viņa seja bija bāla kā krīts.

Es gan tev rādīšu! mazais spociņš piedraudēja, zobgalīgi iesmiedamies.

Tad viņš apmierināts nozuda atpakaļ pazemes ejā. Un klaps! aizvēra lūkas vāku sev virs galvas.

Pagāja labs brīdis, kamēr ceļu policists atguvās no pārbīļa. Un tad pagāja vēl vismaz piecas minūtes, kamēr viņš spēja pacelt roku un ļaut braukt tālāk mašīnām, kas stāvēja krustojumā un taurēja.

Apkārt klīst melnais svešinieks

Kopš starpgadījuma uz ielu krustojuma veselu nedēļu katru pusdienlaiku starp pulksten divpadsmitiem un vieniem Eilenbergā valdīja liels satraukums. Ap. šo laiku visdažādākajās pilsētiņas vietās no pazemes arvien iznira melns ērms un pārbiedēja ļaudis.

Otrdien tas parādījās starp būdām Zaļajā tirgū un tirgus sievas citkārt nemaz nebūdamas tik biklas spiegdamas un pilnā balsī kliegdamas, metās uz visām debess pusēm.

Trešdien tas apciemoja restorānu "Zelta lauva" un iedzina briesmīgas bailes pusdienu viesiem, restorāna saimniekam un personālam.

Ceturtdien melnais ērms ar šausminošajām baltajām acīm tika redzēts pilsētas gāzes fabrikā; piektdien tas izraisīja neaprakstāmu satraukumu meiteņu

tautasskolas pagalmā, kur tieši tobrīd vingroja sestās klases skolnieces.

īsi sakot, visu nedēļu nebija nevienas dienas, kurā noslēpumainais melnais ērms nebūtu licis sevi manīt.

Eilenbergas laikrakstā parādījās arvien garāki un arvien satrauktāki raksti, kuros tika uzstājīgi jautāts cik ilgi vēl pilsētas vadība domā, neko nedarīdama, noraudzīties šajās graujošajās darbībās, kas visos izraisa bažas.

Birģermeistars sasauca pilsētas domi uz ārkārtas sanāksmi. Pilsētas policijas vadība kopā ar saviem darbiniekiem dienu un nakti lauzīja galvu (taču diemžēl bez panākumiem), kā vislabāk varētu satvert "melno svešinieku". Neviens visā Eilenbergā neprata izskaidrot savādos notikumus, kas tagad piemeklēja pilsētiņu katru dienu, pat ne kriminālpolicijas majors Holcingers, kas bija slavens ar to, ka spēja visīsākajā laikā atklāt visnoslēpumainākos atgadījumus.

Turklāt īstenībā taču viss bija gauži vienkārši!

Tagad mazais spociņš vienmēr pamodās ne vairs pusnaktī, bet gan divpadsmitos dienā. Viņš bija tik ļoti nomaldījies pazemes eju tīklā, ka nespēja vairs atrast atpakaļceļu uz pils pagalma aku. Kopš tā laika viņš izmēģināja savu laimi ikvienā no daudzajām lūkām, kas veda no ejām laukā, vienmēr cerībā kādā jaukā dienā atkal nonākt pilī.

"Vispār jau man no šādas paklejošanas pa pilsētu neceļas nekāds ļaunums," viņš nodomāja. "Žēl tikai,

ka cilvēki no manis arvien mūk! Bet tas droši vien tāpēc, ka es esmu melns. Kad es vēl biju balts, es laikam izskatījos daudz miermīlīgāks nekā tagad. Bet ko gan es tur varu darīt?"

Dažkart mazajam spociņam uznaca ilgas pec saviem bēniņiem un ozolkoka lādes.

Dažkārt, iedomājoties, ka turpmāk viņam, iespējams, vienmēr nāksies spokoties dienas gaismā un nekad vairs pusnaktī, viņam kļuva skumji.

"Pilnmēness naktīs Eilenšteinā bija tik skaisti…" viņš nopūzdamies atcerējās.

Un tad jau kuro reizi? radās jautājums, kas gan ar viņu, pie joda, bija noticis.

"Vai tad nakts spoks ne no šā, ne no tā var pārvērsties par dienas spoku?" viņš sev domās vaicāja. "Un ja var tad kur tā vaina, ka es tāds esmu kļuvis? Bez pamata kaut kas tāds nevar atgadīties. Tur jābūt kādam iemeslam… Taču es baidos, ka šo iemeslu nekad neuzzināšu. Un ja arī kāds man varētu to pateikt, kas tad man no tā tiktu? Neko darīt jātiek vien man pašam galā ar savu likteni."

Izgreznojumi

Svētdienas pusdienlaikā mazais spociņš ceļā pa zemzemes eju atklāja jaunu izeju. Tāpat kā visas eju tīkla izejas, tā bija noslēgta ar stiprām, klinšu sienās pamatīgi iemūrētām restēm. Tikai šoreiz dažus soļus aiz pirmajām restēm bija otrās un aiz otrajām trešās. Tad sekoja kādas tērauda durvis ar drošības slēdzeni.

"Ko tas nozīmē?" mazais spociņš brīnījās.

Atvērt drošības slēdzeni bija tīrais sīkums. Viens vēziens ar atslēgu saišķi, un ceļš bija brīvs. Tas veda cauri ogļu pagrabam taisni uz Eilenbergas Rātsnamu!

Mazais spociņš acis vien ieplēta, kad uzsteidzās augšā pa pagraba kāpnēm un pēkšņi atradās Rātsnamā Rātsnamā ar tā gaiteņiem un kabinetiem, ar skaistajām akmens kāpnēm un pusdienas saulē mirdzošajiem, krāsainajiem logiem kāpņu telpā.

Darbdienās Eilenbergas Rātsnamā valdīja liela dzīvība. Ierēdņi un kalpotāji steidzās no durvīm uz durvīm, domes sulaiņi stiepa apkārt dokumentu kaudzes, gaiteņos gaidīja visdažādākie cilvēki visdažādāko lietu sakarā. Taču šodien, svētdienas pusdienlaikā, te nebija nevienas dzīvas dvēseles. Mazais spociņš varēja netraucēti apskatīt visu Rātsnamu. Viņš atvēra visas durvis un ieskatījās visās telpās.

Turklāt viņš ievēroja, ka ikvienā istabā pie sienas bija viena un tā pati bilde. Uz tās spilgtās krāsās bija attēlots zviedru ģenerālis Torstens Torstensons! Varens un lielmanīgs viņš sēdēja savā ābolainajā zirgā, pacēlis labajā rokā karavadoņa zizli. Viņa zaļais jātnieka apmetnis bija piepūties vējā, spalvas pie platmales sacentās mirdzumā ar viņa sarkano ķīļbārdiņu.

Zem ģenerāļa attēla lieliem burtiem bija kaut kas rakstīts, ko mazais spociņš nespēja saprast. Viņš taču nekad nebija mācījies ne lasīt, ne rakstīt un nevarēja nojaust, ka šīs bildes būtībā bija plakāti, uz kuriem ir rakstīts:

"Ko viņi nevar rimties ar to Torstensonu, ka salīmējuši malu malās?" mazais spociņš piktojās. "Šur tur pa kādai bildei manis pēc. Bet ikvienā kabinetā, ikvienā gaitenī un ikvienā kāpņu telpas nišā? Tas ir gluži vienkārši par daudz!"

Rātsnama mantu glabātavā uz kāda no rakstāmgaldiem mazais spociņš pamanīja melnu flomāsteru. Jau nākamajā mirklī viņš zināja, kas darāms.

Viņš palienēja flomāsteru un piezīmēja ģenerālim Torstensonam uz plakāta Rātsnama mantnīcā melnu, kuplu bārdu. Tad viņš aizsteidzās uz nākamo telpu. Tur viņš ģenerāļa attēlam piezīmēja lielu, gurķim līdzīgu degunu ar kārpu.

"Tas ienesīs nelielas pārmaiņas mūžīgajā vienmuļībā!" viņš smējās.

Cik vien ātri bija iespējams, mazais spociņš steidzās no plakāta pie plakāta. Ar dažiem ātriem vilcieniem viņš piezīmēja Torstensonam te ēzeļa ausu pāri pie galvas, tur melnu acs pārsēju, kādus nēsāja jūras laupītāji.

Šī nodarbe viņam sagādāja lielu prieku.

Prātā nāca arvien jauni izgreznojumi: āža ragi, milzīgas izvalbītas acis, liels vēders, brieža ragi, kūpoša pīpe, gari, pinkaini, saraini mati, riņķis degunā un tā tālāk. Nebija nekāds brīnums, ka viņš tā aizrāvās, ka aizmirsa uzmanīt laiku.

Pēkšņi tieši tobrīd, kad mazais spociņš atradās birģermeistara kabinetā, Rātsnama pulksteņa zvanu skaņas liecināja, ka ir viens dienā! Pēdējais laiks mazajam spociņam uzmeklēt kādu vietiņu, kur varētu netraucēti nosnausties nākamās divdesmit trīs stundas.

"Pilnīgi droši, ka līdz slepenajai ejai es vairs nepagūšu," viņš secināja, "tas ir daudz par tālu. Es jūtu, ka man jau tagad sāk reibt galva…"

Birģermeistara kabinetā, kas bija apšūts ar koku, stūrī stāvēja veca, mākslinieciskiem dzelzs kalumiem izrotāta domes lāde. Agrāk tajā tika uzglabātas svarīgas vēstules un rēķini. Taču tagad lāde bija tukša, tā kalpoja tikai kā greznuma priekšmets telpā.

"Tas ir glābiņš," mazais spociņš nodomāja.

Pēdējiem spēkiem viņš ieslīdēja lādē. Vāks aizvērās, un mazais spociņš tūliņ pat iemiga.

Uzmanieties birģermeistara kungs

Pamodies nākamajā pusdienlaikā, mazais spociņš izdzirdēja, ka birģermeistara kunga kabinetā satraukti sarunājas vairāki vīri. Piesardzīgi viņš nedaudz pavēra domes lādes vāku un paskatījās laukā.

Birģermeistara kunga kabinetā atradās trīs vīri pats birģermeistara kungs, kas sēdēja aiz rakstāmgalda savā sarkanajā ādas polsterkrēslā un smēķēja cigāru; viņam iepretī stāvēja pilsētas policijas priekšnieks, iespiedis savu uniformas cepuri padusē; un pie loga, sakrustojis rokas uz krūtīm, bija atbalstījies kriminālpolicijas majors Holcingera kungs.

Birģermeistara kungam bija ļoti slikts garastāvoklis to varēja redzēt.

-     Es saku jums vēlreiz! viņš uzkliedza, iezveldams ar duri pa rakstāmgaldu. Tā ir neaprakstāma bezkaunība izkropļot visus plakātus Rātsnamā tik nožēlojamā un neģēlīgā veidā! Es pieprasu no jums, lai šis palaidnis tiktu atrasts. Un uz karstām pēdām! Mums augstu jātur mūsu dzimtās pilsētas gods. Un ja jūs to nespēsiet, mans dārgais, to teikdams, viņš pavērsās pret pilsētas policijas priekšnieku, tad jums policijā vairs nebūs ko meklēt!

Pilsētas policijas priekšnieks piesarka.

-     Jūs varat paļauties, birģermeistara kungs, ka pilsētas policija darīs visu, lai vainīgais tiktu notverts. Es esmu pārliecināts, ka tas ir tikai laika jautājums. Līdz šim mēs galu galā esam visus šādus gadījumus atklājuši līdz pašiem nenozīmīgākajiem izņēmumiem.

Birģermeistars ievilka dūmu.

-    Jūsu izņēmumus es zinu! viņš norūca. Atliek man tikai atcerēties, ka pilsētā vēl joprojām palaidņojas melnais svešinieks un tieši tagad, nepilnu nedēļu pirms trīssimt divdesmit piecu gadu svinībām! Vai jūs neapjēdzat, ka visai Eilenbergai ar to tiek celta neslava? Priekš kam tad mums galu galā ir policija?!

Pilsētas policijas priekšnieks iekoda lūpā. Ko viņš varēja atbildēt birģermeistaram? Tad birģermeistars uzrunāja kriminālpolicijas majoru Holcingera kungu.

-   Un jūs, dārgais Holcingera kungs? Vai arī jūs nemākat neko vairāk, kā tikai kulstīt tukšus salmus?

Holcingera kungs noņēma savas melnās raga brilles no deguna un sāka tās slaucīt.

-     Baidos, ka šis gadījums ir daudz sarežģītāks, nekā mums visiem šķiet, viņš sacīja. Es nemaz nebrīnītos, ja starp melno svešinieku un šo gadījumu šeit, viņš norādīja uz sašvīkātajiem plakātiem, kas bija kaudžu kaudzēm salikti uz birģermeistara rakstāmgalda, es nemaz nebrīnītos, ja te būtu kāda kopsakarība.

Birģermeistars apstulbis nolika cigāru malā.

-    Kā jums radās šāda ideja?

-   To ir grūti izskaidrot. Man gluži vienkārši ir tāda nojausma.

Birģermeistars pakasīja aiz auss.

-     Un kas varētu būt šis melnais svešinieks? Ko par to saka jūsu nojausma?

Holcingera kungs pacēla savas brilles pret gaismu un nopētīja tās. Tad, atkal uzlicis brilles uz deguna, viņš, plecus paraustīdams, sacīja:

-   Mana nojausma saka, ka cilvēks te šoreiz nav pie vainas.

-   Ak nē! birģermeistars uzjautrināts iesaucās. Mēģiniet man vēl iestāstīt, ka te darbojas spoki!

-    Un ja nu tā būtu? Holcingera kungs pavaicāja.

Taču birģermeistars tikai papurināja galvu.

-    Smieklīgi, Holcinger! Pavisam smieklīgi! Tādas pasaciņas jūs varat stāstīt maziem bērniem, tikai ne man!! Es neticu spokiem!!!

Līdz šim mirklim mazais spociņš kabinetā bija mierīgi noklausījies sarunā. Taču tagad viņa pacietības mērs bija pilns. Eilenbergas birģermeistars neticēja spokiem?! Nu, pagaidi tu man!

-    Hu-hūūūūūū! mazais spociņš ieaurojās, tupēdams tukšajā lādē, ka nodimdēja vien.

Birģermeistara kungs, pilsētas policijas priekšnieks un kriminālpolicijas majors Holcingera kungs izbijās ne pa jokam.

-    Hu-hūūūūūū! mazais spociņš ieaurojās atkal.

Tad pavērās lādes vāks un lēnām, pavisam lēnām viņš, vaidiem un nopūtām, un atslēgu šķindai skanot, līda laukā no domes lādes.

To darīdams, viņš stīvi raudzījās savām baltajām acīm uz birģermeistaru.

-    Hu-hūūūūūū! — viņš ieaurojās vēlreiz skaļi un žēlabaini. Hu-hūūūūūūūūū!

Tagad birģermeistaru sagrāba baltas šausmas. Cigārs izkrita viņam no pirkstiem, un viņš kampa gaisu.

Arī pilsētas policijas priekšniekam un kriminālpolicijas majoram Holcingera kungam mati slējās stāvus. Nespējot pakustēties, viņiem nācās noskatīties, kā mazais spociņš izkāpj no lādes un, atslēgām šķindot, nozūd no kabineta.

Trauksme rātsnamā

Holcingera kungs bija pirmais, kam izdevās atgūties no pārbīļa. Dažus mirkļus pēc tam, kad mazais spociņš bija pametis birģermeistara kabinetu, viņš atrāva vaļā durvis un metās viņam nopakaļ gaitenī. Tur viņš vēl paguva pamanīt, kā melnais ērms ar atslēgu saišķi nogriežas aiz nākamā stūra.

-    Stāt! viņš sauca. Stāt! Jūs esat apcietināts!

Taču mazajam spociņam nebija ne mazākās

vēlēšanās būt apcietinātam. Viņš aizplivinājās prom, nosmiedamies vien. Tad Holcingera kungs sāka kliegt tik skaļi, ka atbalsojās visās ejās un gaiteņos:

-    Uzmanību! Uzmanību visiem! Rātsnamā ir melnais svešinieks! Mēs nedrīkstam ļaut viņam aizmukt! Ķeriet ciet, ķeriet ciet! Ķeriet melno svešinieku! Ķeriet viņu! Ķeriet viņu!

Pusdienas laikā vairums ierēdņu un kalpotāju bija aizgājuši mājās. Tie nedaudzie, kas bija palikuši Rātsnamā, izskrēja laukā no saviem kabinetiem. Ikviens no viņiem bija cieši apņēmies notvert melno svešinieku.

-     Vai dzirdējāt, Millera kungs? Tagad viņš jau apdraud Rātsnamu!

-    Dodiet šurp šķēres, Krauzes jaunkundze. Varbūt te noderēs ierocis…

-   Man šķiet, ka vajadzētu izsaukt policijas papildspēkus!

-    Laba ideja, Šneideres kundze! Kāds tad bija policijas telefona numurs? Divdesmit-nulle-viens vai viens-nulle-divdesmit?.. Hallo, vai policija? Te runā Lēmans, pilsētas būvniecības padomnieks Lēmans. Steidzieties, lūdzu, tūliņ pat ar visiem cilvēkiem, kas jums ir, uz Rātsnamu! Melnais svešinieks, vai saprotat? Jā, viņš pēkšņi šeit uzradies. Steidzieties, lūdzu, cik vien ātri iespējams! Vai sapratāt mani? Cik vien ātri iespējams!

Kriminālpolicijas majora Holcingera vadībā visā Eilenbergas Rātsnamā meklēja melno svešinieku pārlūkots tika ikviens kabinets un ikviens skapis, ikviena patrepe un ikviena niša. Aizmirsta netika pat slotu noliktava, mazgātava un tualetes. Taču melnais svešinieks nebija nekur atrodams, arī bēniņos un pagrabā ne.

Pat Ajakss, policijas suns, nespēja tikt tam uz pēdām.

-     Es neko vairs nesaprotu, sacīja Holcingera kungs. Kaut kas tāds vēl nav gadījies visā mana

dienesta laikā, un es tomēr strādāju policijā jau deviņpadsmit gadus!

Bet kur tad bija palicis mazais spociņš?

Kaut kur taču viņam vajadzēja būt palikušam, jo pat mazi spociņi nespēj izgaist kā nebijuši.

To viņi, protams, nespēj, taču viņi spēj šo to citu.

Sākumā mazais spociņš bija gribējis atgriezties pazemes ejā; taču tad Holcingera kunga izbiedētie ierēdņi un kalpotāji bija aizšķērsojuši viņam ceļu un tā viņš vispirms bija aizmucis uz bēniņiem un pēc tam uz torni. Kad vajātāji beidzot nonāca arī tur (mazais spociņš jau dzirdēja klaudzam vītņu kāpnes), viņš žigli izlēma ielavīties Rātsnama pulksteņa namiņā.

"Nevienam neienāks prātā, ka es esmu noslēpies pulksteņa kastē, un tāpēc arī neviens mani tur nemeklēs," viņš nosprieda.

Šāda doma tik tiešām nevienam neienāca prātā, pat kriminālpolicijas majoram Holcingeram ne. Rātsnama pulksteņa kastē gulēšana gan bija nedaudz neērta, un pulksteņa mehānisma nemitīgā dūkšana un knakšķēšana neļāva mazajam spociņam uzreiz iemigt.

"Nakts spokam dzīve neapšaubāmi ir daudz labāka," viņš secināja. "Ko gan es atdotu, ja varētu atkal kļūt par nakts spoku…"-

Un turklāt pietiktu tikai nedaudz pielikt roku Rātsnama pulkstenim, lai palīdzētu mazajam spociņam! Taču viņam nebija ne jausmas par kopsakarību, kas pastāvēja starp viņu un šo pulksteni.

Un kā gan viņam tā būtu varējusi rasties? Ūpis Uhū taču bija to noklusējis.

"Ir nu gan neomulīgi un skaļi te, pulksteņa kastē," mazais spociņš sūrojās.

Viņš abām rokām aizspieda ausis un kā aizvien itin drīz iekrita savā dziļajā spoka miegā.

Klusa vietiņa

Nākamajā pusdienlaikā mazais spociņš tika nežēlīgi izrauts no miega, jo Rātsnama pulksteņa zvans rībēja viņam pie pašām ausīm. Divpadsmit belzieni ar kalēja āmuru pa galvu nevarētu būt daudz ļaunāki par šiem zvaniem.

"Žigli uz pagrabu!" mazais spociņš mudināja pats sevi. "Un tad pa to pašu ceļu, pa kuru es pirms divām dienām te ienācu, laukā no Rātsnama!"

Taču tas nebija tik vienkārši izdarāms, kā mazais spociņš iztēlojās.

Ik reizi, līdzko viņš nodomāja, ka tagad kāpņu telpa būs brīva un viņš varēs nepamanīts ielavīties pagrabā, ik reizi tieši tobrīd kāds gadījās pa vidu kaut vai apkopēja, kas pusdienlaikā slaucīja trepes un kāpņu margas.

"Es jau redzu ja mēģināšu tikt te lejā, atkal sacelsies pamatīga jezga," mazais spociņš nodomāja, "un jāteic, ka tas man pamazām sāk kļūt par apgrūtinājumu. Spoki nav raduši pie pastāvīgiem uztraukumiem. Vislabāk es te, augšā, vienā mierā sagaidīšu nākamo svētdienu. Tad mani netraucēs neviens birģermeistars un neviena apkopēja, neviens Rātsnama kalpotājs un neviens policists. Svētdienas pusdienlaikā viņi sēdēs mājās viesistabā pie svētdienas cepeša, un viss Rātsnams tad piederēs man vienam. Jā gan, tas ir ļoti prātīgi, tā es darīšu. Un turklāt šoreiz es nevis nolīdīšu pulksteņa kastē (kaut vai tā zvana dēļ ne!), bet gan sameklēšu sev slēptuvi bēniņos."

Un tā nākamās dienas un naktis mazais spociņš pavadīja Eilenbergas Rātsnama bēniņos. Šeit viņam tīri labi patika. Arī te bija putekļi, arī te bija zirnekļu tīkli. Tiesa gan, tie nokarājās ne tik biezi un ne tik zemu no griestiem kā Eilenšteinā, taču mazais spociņš tik un tā jutās te gandrīz kā mājās.

It īpaši miers viņam nāca par labu! Pēc pēdējā laika piedzīvojumiem viņš bija pateicīgs par to, ka viņu te, augšā, neviens netraucē. Neviens neiztrūkstas no viņa, neviens nedzenā viņu, neviens negrib viņu apcietināt.

Turklāt arī par garlaicību nevarēja sūdzēties.

Tiklīdz mazais spociņš pamodās, viņš aizlavījās pie kāda no jumta lodziņiem un skatījās laukā. Viņš vai nu lūkojās lejā uz Zaļo tirgu, kur sēdēja tirgus sieviņas ar saviem groziem, pilniem ar dārzeņiem, un piedāvāja sīpolus un burkānus, redīsus un selerijas, ķiplokus un galviņsalātus, vai arī viņš raudzījās laukā uz otru pusi, uz Rātsnama laukumu, kur šļakstēja pilsētas akas ūdens un kur stāvēja kāds policists ar baltu cepuri galvā; šis policists ik pēc brīža izstiepa rokas citā virzienā un tad no abām pusēm pāri laukumam brauca automašīnas kravas mašīnas, preču automobiļi, vieglās automašīnas, dažreiz kāds autobuss, šad un tad arī pa kādam riteņbraucējam, jauni zēni uz saviem motocikliem, vienu reizi pāri laukumam pārbrauca arī ugunsdzēsēju mašīna un trīs vai četras reizes dzeltenā pasta automašīna.

"Jautri gan kas tik tur viss lejā nenotiek!" mazais spociņš sajūsminājās. "Vai vīrietis ar balto cepuri ir kāds burvis? Atliek tikai viņam izstiept rokas, kad no abām pusēm brauc karietes šīs dīvainās karietes no metāla un stikla un ripo uz priekšu pašas bez neviena zirga. Kā gan tāda kariete spēj ripot bez zirga? Kad es to pastāstīšu ūpim Uhū, viņš teiks, ka es stāstu pasakas."

Ūpis Uhū!

Cik sen jau mazais spociņš nebija iedomājies par viņu! Un tagad pēkšņi ūpis atkal iekrita viņam prātā.

"Ak manu dieniņ, ūpis Uhū! Es jau gandrīz biju viņu aizmirsis. Vai es vēl kādreiz viņu redzēšu? Kad atceros, kā tas bija, kad mēs ar Uhū kungu sēdējām vecā ozola zaros un mēness gaismā stāstījām viens

otram stāstus, sirds kļūst smaga. Gluži vai šķiet, ka man atkal uzmācas ilgas pēc mājām. Ilgas pēc agrākiem laikiem, pēc laikiem, kad es biju nakts spoks…"

Zviedri nāk

Nākamajā svētdienā Eilenbergā valdīja milzu rosība. Visi nami bija izrotāti ar lapu vītnēm un karogiem. Virs Rātsnama durvīm pilsētas dārznieks bija uzkarinājis varenu egļu vainagu, kas ieskāva sarkanu izkārtni, uz kuras zelta krāsā bija rakstīts skaitlis "325". Līdzīgas, tomēr mazākas izkārtnes ar zeltaino skaitli "325" uz sarkanā fona karājās gandrīz vai pie katras mājas, un tās bija izliktas arī veikalu skatlogos. Ikvienam bija skaidrs, ka Eilenbergā šodien atzīmē trīssimt divdesmit piekto gadadienu.

Jau agrajās rīta stundās bija atbraukuši pirmie viesi no tālienes. Priekšpusdienas laikā saradās arvien jauni un jauni ciemiņi. Viņi plūda šurp baru bariem. Citi automašīnās, citi vilcienos vai autobusos. Jaunieši no Augšgeizelfīngas un Lejasgeizelfingas bija šurp atbraukuši grabo-

šos, puķēm un raibām lentēm svinīgi rotātos redeļratos, kurus vilka traktors. Visi gribēja redzēt lielo vēsturisko svētku izrādi un drūzmēdamies virzījās uz Rātslaukumu.

Svētku izrāde sākās ar zviedru armijas uznākšanu no Zaļā tirgus. Priekšgalā soļoja trīs algotņi, vicinādami karogus. Viņiem sekoja vīru koris "Harmonija 1890", kas bija pārģērbies par kājniekiem, bruņotiem ar šķēpiem un senatnīgām šautenēm. Deviņpadsmit zviedru kavalēristus tēloja Eilenbergas jātnieku un

kučieru kluba biedri. Bija padomāts arī par kara orķestri, jo tagad kuplās biksēs un raibos kamzoļos, ar pielīmētām bārdām un viļņotām platmalēm, rotātām ar spalvām, uzsoļoja pilsētas kapela. Tā spēlēja uz maiņām somu jātnieku maršu un "Ģenerāļa Torstena Torstensona jubilejas fanfaru", ko kapelmeistars bija komponējis īpaši par godu šīsdienas pasākumam.

Vingrotāju apvienība un miesniekzeļļu apvienība, tirgotāju biedrība un mazdārznieki, brīvprātīgie

ugunsdzēsēji, smēķētāju klubs un ķegļu spēlētāju klubs "Visi deviņi ķegļi", un karavīru brālība "Uzticībā nelokāmi" atveidoja šajā izrādē dažnedažādas armijas vienības.

Ģenerālim pat bija divi lielgabali. Katram no tiem priekšā bija aizjūgti četri brangi zirgi, kas patiesībā bija alus brūža zirgi, kurus kučierēja alus izvadātāji. Taču kučieriem mugurā, protams, nebija parastie zilie linu virsvalki, viņi bija ietērpti rūsgani brūnos mundieros, un ikviens, uzmetis acis, redzēja, ka tie ir karaliskie zviedru artilēristi.

Pagāja krietnas divdesmit minūtes, kamēr armija bija uzsoļojusi Rātsnama priekšā.

Tagad vajadzēja parādīties ari viņam slavenajam karavadonim un ģenerālim Torstenam Torstensonam, no kura visi baidījās!

Ļaudis nostājās uz pirkstgaliem un staipīja kaklus.

Patiešām tur jau viņš jāja!

Varens un svarīgs viņš sēdēja savā ābolainajā zirgā, kreiso roku iespiedis sānos un labajā turēdams karavadoņa zizli, kuru viņš sveicinādams vicināja.

Vai viņš neizskatījās lielisks ar savu zaļo apmetni, sarkano ķīļbārdiņu un zelta uzšuvēm pie platmales, kas rotāta ar spalvām?

-     Pasakaini! Gluži vienkārši pasakaini! cilvēki sajūsminājās un aplaudēja.

Kad kāds žurnālists no tālienes apvaicājās par Torstensona tēlotāju, no visām pusēm atskanēja saucieni:

-     Vai tad jūs viņu nepazīstat? Tas taču ir alus brūža direktors Kumpfmillera kungs!

-    Jā, nu gan jūs esat pārsteigts, ko? Viņš, nudien, ir dzimis ģenerālis. Paskatieties tikai, cik īsts viņš izskatās! Daudz īstāks nevarētu būt izskatījies pat īstais Torstensons!

Tagad atskanēja tauru skaņas.

Torstensons pagrieza ābolaino zirgu uz laukuma vidu. Viņš pavērās debesis, un skatītāji apklusa kā pamiruši. Tad ģenerālis nokrekšķējās un sāka runāt. Skaļi un svinīgi dārdēja viņa balss pāri Rātslaukumam:

-    Es stāvu še zviedru karaļa vārdā,

Lai ieņemtu pilsētu un nocietinājumus,

Kas spītīgi noraugās mūsos no kalna.

Kādu brīdi skanēja šī diženā runāšana, kas bija slavena karavadoņa cienīga. Tad atsteidzās kāds jaunāks virsnieks (tas bija provizors Deierleins no Rātsnama aptiekas). Ģenerāļa uzdevumā viņš aicināja pili un pilsētiņu padoties. Taču ķeizariskais pils karaspēka virspavēlnieks viņa aicinājumu ar izsmieklu noraidīja. Ja Torstensons par varītēm gribot nokļūt pilsētā, tad lai tikai pamēģinot, tā arī esot licis pateikt!

Ģenerālim, izdzirdot šo ziņojumu, aiz dusmām pietūka dzīslas pierē. Viņš paziņoja, ka tagad esot nolēmis pili un pilsētiņu nolīdzināt līdz ar zemi. Tad viņš pamāja ar karavadoņa zizli abiem saviem artilēristiem un izbrēca briesmīgus vārdus:

-    Mans lēmums ir pieņemts negrozāmi.

Tagad lai runā lielgabali!

Uguni!

Tad zviedru artilēristi pielādēja savus lielgabalus un izšāva šāvienu pēc šāviena, ka norībēja vien. Skatītāji uzgavilēja no sajūsmas. Un neviens nepievērsa uzmanību tam, ka tieši tobrīd Rātsnama pulksteņa zvans sāka zvanīt dienvidu.

Tas tik bija darbiņš

Mazais spociņš pamodās precīzi kā aizvien, noskanot divpadsmitajam zvanam. Viņš neko nezināja par lielo vēsturisko svētku izrādi, kas norisinājās Rātsnama priekšā. Taču viņš izdzirdēja dimdam Torstensona lielgabalus un, bailēs palūkojies laukā pa bēniņu logu, ieraudzīja Rātsnama laukumā zaldātu pūļus.

"Kas tad nu, kas tad nu!" viņš brīnījās. "Vai tie atkal būtu zviedri? Ko tad tie te, pie velna, vēl grib?"

Mazais spociņš tik ļoti noskaitās, ka bija gatavs sūtīt zviedru karapulkus ar visiem viņu lielgabaliem ellē. Un pēkšņi viņš pulvera mākoņa vidū pamanīja ābolainu zirgu, kuram mugurā sēdēja jātnieks ar zaļu apmetni.

Pie joda vai tas nebija Torstensons?

Ģenerāļa platmale, mežģīņu apkakle, tuklā seja ar sarkano ķīļbārdiņu. Nav šaubu tas bija viņš!

"Arvien trakāk un trakāk!" mazais spociņš piktojās. "Torstensons tātad ir atgriezies! Viņš uzdrošinās šeit rādīties! Ko gan viņš iedomājas? Varbūt cer, ka es to piecietīšu tikai tāpēc, ka viņš ir ģenerālis? Bet tur viņš pamatīgi maldās… es gan viņam rādīšu, kā plātīties te ar saviem lielgabaliem!"

Tālāk viss notika zibenīgi.

Mazais spociņš pa galvu pa kaklu metās laukā pa jumta logu uz Rātslaukumu un nosēdās tieši tur, kur viņš gribēja nosēsties, dažu soļu attālumā no Torstensona ābolainā zirga.

-    Hei, Torstenson! viņš uzkliedza. Man šķiet, ka tev prāta nemaz vairs nav! Vai tu esi aizmirsis, ko tu man svēti nosolījies toreiz, tajā naktī, kad tu, rokas lauzīdams, stāvēji manā priekšā ceļos un lūdzies žēlastības? Taisies ka pazūdi no šejienes!

Torstensons (vai daudz vairāk alus brūža direktors Kumpfmillers) bija līdz nāvei pārbijies. Izmisis viņš lūkojās lejā uz melno ērmu ar baltajām acīm. Viņš nespēja saprast, kur te tāds radies. Un ko gan tas no viņa gribēja?

-    Nu, kā tad būs? Vai tu labprātīgi pazudīsi, vai man tev jāpalīdz?

Pirms direktors Kumpfmillers spēja kaut ko atbildēt, mazais spociņš briesmīgi iegaudojās.

-    Hu-huīīīīī! viņš sauca skaļi un griezīgi. Huhuīīīīīī!

Tagad nu direktora kunga ābolainais zirgs iztrūkās un saslējās uz pakaļkājām. Tad viņš apsviedās riņķī un lieliem lēcieniem aizjoņoja prom.

Kumpfmillera kungam izkrita no rokām karavadoņa zizlis un pavada. Daudz netrūka, un viņš pats ar lielu kūleni būtu novēlies no zirga zemē. Jātnieks cieši ieķērās dzīvnieka krēpēs. Tikai ar ārkārtīgu piepūli viņam izdevās noturēties sedlos.

Hu-huīīīīīī! mazais spociņš sauca atkal un atkal. Hu-huīīīīīīīīī!

Nav nekāds brīnums, ka arī pārējie zirgi kļuva tramīgi. Zviedru kavalērijas kumeļi sāka trakot, alus kleperi ar lielgabaliem tāpat. Neprātīgu baiļu pārņemti, viņi metās nopakaļ ābolainajam ģenerāļa zirgam šķērsām pāri Rātslaukumam uz Zaļo tirgu un ko nagi nes laukā no pilsētiņas.

Arī zviedru kājnieki apjuka. Zaldātiem un virsniekiem no rokām izkrita ieroči, un viņi izmisumā vairījās no dusmīgā melnā ērma ar baltajām acīm.

Un skatītāji visupirms!

Sievietes spiedza, bērni raudāja. Sākās trakota bļaustīšanās: "Prom no šejienes! Ātrāk prom!" Juceklis bija šaušalīgs. Cilvēki muka iekšā namos, spiedās šķērsieliņās, visi aiz bailēm bija kā bez galvas.

Turklāt mazais spociņš pat nedomāja skatītājiem ne pieskarties viņam svarīgi bija tikai zviedri.

-     Hu-huīīīīīī, jūs nolādētie neģēļi! Pazūdiet pie velna ar visiem saviem zobeniem un durkļiem, un šaujamajiem! Hu-huīīīīīīīīī!

Tas tik bija darbiņš! Gaudodams un šņākdams mazais spociņš plivinājās pa Rātslaukumu no viena stūra uz citu. Un, lai Dievs žēlīgs tam nabaga zviedram, kas nepamanijās aizmukt pietiekami ātri! Mazais spociņš tūliņ satvēra viņu aiz apkakles un sapurināja tā, ka nabadziņam kauli vien nograbēja. Viņš nerimās, kamēr viss zviedru pulks rlebija gabalā, ieskaitot karodzniekus un kara kapelu.

-    Uzvara! viņš beigās gavilēja. Uzvara! Torstensons ir sakauts, zviedri ir aizlaidušies lapās, Eilenberga ir glābta! Uzvara!

Līdz dienvidus stundas beigām vēl atlika mazlietiņ laika. Kaut arī prieks par uzvaru bija liels, mazais spociņš tomēr jutās pagalam noguris. Jo tā jau nav nekāda joka lieta vienam pašam padzīt slaveno karavadoni ar visu viņa armiju.

"Šodienai pietiks!" mazais spociņš nodomāja un nolēma likties uz auss, kaut arī pulkstenis nemaz vēl nebija viens.

Tā kā viņš nejauši atradās Rātsnama aptiekas tuvumā un tikpat nejauši vaļā bija kāds no pagraba logiem, viņš, daudz nedomādams, ielavījās pa to iekšā un nolīda kādas vecas kumodes apakšējā atvilktnē. Tur viņš ar lepnumu atcerējās savu uzvaru, paklusi nomurmināja vēlreiz vārdu "Uzvara!" un iemiga.

Sagurums

Pirmdienas pusdienlaikā mazais spociņš pamodās ar galvassāpēm. Viņš jutās saguris un sašļucis.

"Vakardienas piepūle mani ir pamatīgi nokausējusi," viņš sūrojās. "Bet varbūt trūkst tikai nedaudz svaiga gaisa manam degunam, šķiet, ka šeit ir ļoti smacīgi…"

Viņš izkāpa laukā no kumodes un pameta skatienu riņķī visapkārt Rātsnama aptiekas pagrabam. Citu pēc cita viņš apskatīja pieliekamo, veļas mazgātavu un ogļu pagrabu', augļu pagrabu un malkas pagrabu. Beidzot savā apgaitā viņš nonāca arī vīna pagrabā.

"Dieviņ tētiņ cik daudz pudeļu!" viņš nobrīnījās. "Izskatās, ka šajā mājā dzīvo ļoti izslāpuši ļaudis."

Vīna pagrabā bija mazs aizrestots lodziņš ar skatu uz dārzu. Pats lodziņš bija vaļā. Mazais spociņš jau bāza galvu cauri restēm, lai paraudzītos laukā, kad izdzirdēja tuvumā sarunājamies bērnus un žigli ierāva galvu atpakaļ.

Aptiekāra trīs bērni gulēja uz segas mājas ēnā un sarunājās. Mazais spociņš saprata katru vārdu. Tā kā viņam tieši tobrīd nekas labāks nebija padomā, viņš noklausījās šajā sarunā.

Vienu no zēniem sauca Herberts, un viņš bija vienpadsmit gadus vecs. Viņa brālis un māsa, dvīņi Ginters un Juta, bija nepilnus deviņus gadus veci.

Herberts, kā parasti, bija galvenais spriedējs.

-    Jūs nevarat noliegt, ka tas bija vienreizējs piedzīvojums! viņš sajūsminājās. Melnais svešinieks bija lielisks. Visi aizlaidās prom kā zaķi! Tas nu gan bija smieklīgi!

Jutai bija citas domas.

-    Kas gan tev tajā notikumā šķiet tik lielisks! Vai tev skaistās svētku izrādes nemaz nav žēl?

-    Man ir, Ginters norūca. Tas tik tiešām būtu bijis vienreizēji, ja tas ērms nebūtu iejaucies pa vidu… Sākumam, katrā ziņā, nebija ne vainas.

-    Vai zini, kas man tajā izrādē patika vislabāk? Juta jautāja. Vislabāk man patika, ka viss atstāja tik patiesu iespaidu. Piemēram, Torstensons! Vai tad viņš neizskatījās mats matā tāds, kā uz gleznas pils muzejā? Pat provizoru Deierleinu ikviens būtu noturējis par zviedru virsnieku, ja vien nezinātu, ka tas ir pārģērbies provizors!

Varu iedomāties, cik daudz naudas tas izmaksāja, Ginters domīgi sacīja, pašūt četri simti septiņdesmit sešas zviedru uniformas. Un kur gan viņi bija sadabūjuši platmales ar spalvām un ieročus? Svētku izrādes rīkotājiem noteikti nenācās viegli apģērbt un apbruņot visus izrādes dalībniekus!

Mazais spociņš ar abām rokām bija ieķēries pagraba loga restēs un neticēja savām ausīm. Ja viņš pareizi saprata bērnu teikto (un par to vispār nebija ne mazāko šaubu), tad tie, kurus viņš vakar padzina, nemaz nav bijuši īsti zviedri un īsts Torstensons ne tik!

Nē, pie joda, īstais Torstensons tas nevarēja būt nekādā ziņā! Ir taču pagājuši pilni trīssimt divdesmit pieci gadi, kopš viņš bija ielencis pili un pilsētiņu! Tik ilgi nedzīvo neviens cilvēks, tik ilgi nedzīvo pat ģenerāļi.

"Ko gan es esmu sastrādājis?" mazais spociņš izmisis domāja. "Ak tu manu dieniņ! Kā gan es varēju būt tāds muļķis! Un turklāt es vēl sajutos kā milzīgs varonis… Esmu gan es smalks varonis! Viens no pašiem smalkākajiem, kādus tik var iedomāties!"

Mazais spociņš būtu varējis sadot pats sev pa ausīm tik nikns viņš bija. Jo ilgāk viņš par šo gadījumu domāja, jo vairāk viņš sašļuka.

"Man šķiet, ka pēdējais laiks doties atpakaļ mājās uz Eilenšteinu," viņš prātoja. "Te, lejā, man katru dienu gadās vieni vienīgi kreņķi un satraukumi, un tagad nu man to vienreiz ir diezgan pietiks visam manam atlikušajam mūžam… Taču, pirms es atvados no pilsētiņas, es paskaidrošu tiem trim bērniem dārzā, kā viss gadījās. Gan par zviedriem vakar, gan visu pārējo. Tad viņi varēs to izstāstīt citiem cilvēkiem. Ja jau es biju vainīgs pie tā, ka svētku izrādei bija tādas beigas, tad eilenbergiešiem ir jāzina, ka tas notika aiz pārpratuma. Runa taču galu galā ir par manu labo slavu!"

(o

Jāraksta vēstule

Veikli un bez trokšņa mazais spociņš izlavījās laukā dārzā un paslēpās aiz tuvākā ceriņkrūma. No turienes viņš paklusām un laipni uzsauca aptiekāra bērniem:

-     Hei, bērni! Tikai nebaidieties no manis! Man ir jums kas sakāms, kaut kas ļoti svarīgs. Taču jūs nedrīkstat skriet prom un kliegt, es nedarīšu jums pāri.

Herberts, Ginters un Juta izbrīnīti lūkojās dārzā. Viņi nevarēja saprast," kas viņus uzrunājis. Juta aprauti iekliedzās, kad pamanīja melno ērmu ar baltajām acīm lēnām izpeldam no ceriņu krūma un mājam viņiem.

-    Vai, skatieties melnais svešinieks!

-    Tā mani diemžēl dēvē Eilenbergā, mazais spociņš sacīja. Un es diemžēl arī zinu, ka visi cilvēki pilsētiņā baidās no manis. Turklāt es neesmu nekas cits, kā mazs, nelaimīgs spociņš un man ir briesmīgi žēl, ka es vakar iejaucos svētku izrādē. Taču es to darīju ne jau aiz ļauna prāta man šķita, ka Torstensons un zviedri ir īsti…

Aptiekāra bērni nezināja, ko lai iesāk kliegt un skriet prom vai palikt un klausīties.

-     Jūs tātad esat… spoks? Herberts neticīgi pajautāja.

-    Jā, ja tu neiebildīsi.

-    Un kāpēc jūs esat melns? Ginters gribēja zināt. Es vienmēr biju domājis, ka spoki ir balti…

-    Tikai nakts spoki, mazais spociņš nopūtās.

-    Un jūs? Juta vaicāja. Pie kuras spoku sugas tad piederat jūs?

-    Es diemžēl kopš četrpadsmit dienām esmu kļuvis par dienas spoku, un saules gaisma ir padarījusi mani melnu. Taču iepriekš, kad es vēl biju nakts spoks, es biju balts kā puķe, baltāks par sniegpārsliņu mākoni. Starp citu, patiesībā es dzīvoju augšā, Eilenšteinas pilī.

-    Taču kopš zināma laika jūs esat te, lejā, piebilda Herberts, un baidāt pilsētas iedzīvotājus.

-     Tas gadījās pavisam nejauši, mazais spociņš taisnojās.

Viņš apjucis paskatījās uz aptiekāra bērniem un tad izstāstīja viņiem savu stāstu un arī sīki jo sīki par vakardienas pārpratumu, kas viņam esot

ārkārtīgi nepatīkams un par ko viņš atkal un atkal atvainojās.

-    Jūs pat nespējat iedomāties, cik ļoti tas viss man kremt, viņš apgalvoja, un cik ļoti svarīgi man būtu izskaidrot Eilenbergas iedzīvotājiem, ka es negribēju neko ļaunu. Bet kā lai es to izdaru?

-    Uzrakstiet taču vēstuli birģermeistaram, ierosināja Ginters.

-    Vēstuli? Tas ir izslēgts! mazais spociņš sacīja un atzinās, ka nav mācījies ne lasīt, ne rakstīt.

-   Tas nekas, Juta atbildēja, toties mēs to mākam!

Viņa aizsteidzās uz māju un atnesa no savas istabas

rakstāmo un vēstuļu bloku. Dārza sols bija meitenes rakstāmgalds, viņa notupās un atskrūvēja pildspalvu.

-    Lūdzu, diktējiet!

Tad mazais spociņš diktēja un Juta rakstīja:

Iznāca ļoti gara vēstule. Kad tā bija gatava, mazais spociņš vēl palūdza to nolasīt priekšā. Pēc tam Juta uzpilināja viņam uz labā īkšķa nedaudz tintes un viņš svinīgi parakstīja vēstuli:

Tūliņ pēc tam viņš atcerējās vēl kaut ko.

-    Vai tu, lūdzu, nevarētu apakšā pierakstīt vēl kādu sīkumu? mazais spociņš jautāja Jutai. Tikai divus teikumus…

-    Labprāt, Juta atbildēja.

Kā jau tas pieklājas, viņa izlaida vienu rindiņu zem paraksta, un mazais spociņš viņai nodiktēja:

Tikai nevajag krist izmisumā

Juta ielika vēstuli aploksnē un uzrakstīja uz tās adresi.

-    Jūs droši vien domājat atgriezties Eilenšteinā, ja jau rīt pametīsiet pilsētiņu? viņa vaicāja.

-    Domāju gan.

-    Un tad… ieminējās Ginters, tad jau jūs noteikti domājat atkal kļūt par nakts spoku… vai ne?

Mazais spociņš pameta skumīgu skatienu uz viņa pusi.

-     Cik jauki būtu, ja tas būtu iespējams… Taču diemžēl man vairs nav cerību, ka es jelkad atkal varētu kļūt par nakts spoku. Baidos, ka tas vairs nav iespējams.

Mazais spociņš sāka raudāt. Lielas, baltas asaras ritēja viņam pār vaigiem un bira zemē kā krusas graudiņi plik, plik, plik.

Bērni samulsuši noskatījās.

-    Kas tad nu, kas tad nu? Herberts iesaucās. Kas jums notika?

Ginters pakasīja aiz auss un neko neteica. Vienīgi Juta bija visu sapratusi; viņa mēģināja mierināt mazo spociņu:

-     Tikai nevajag krist izmisumā! Labāk padomāsim, kā mēs varētu jums palīdzēt!

Mazais spociņš atmeta ar roku.

-     Man nevar palīdzēt! viņš elsodams sacīja. Kaut es būtu klausījis ūpi Uhū viņš mani brīdināja!

Pēkšņi viņam radās laba doma. Pareizi ūpis Uhū! Kā gan viņam tas agrāk nebija ienācis prātā!

-    Vajadzētu pavaicāt ūpim Uhū! viņš iesaucās. Ja nu vispār kāds spēj dot man padomu, tad viņš… Viņš gan nezina visu, taču zina ļoti daudzko tādu, ko nezina citi… Ja jūs patiešām gribat man palīdzēt tad jums jāpajautā ūpim Uhū!

-    Kāpēc jūs pats nevarat viņam pajautāt? Ginters gribēja zināt.

-    Tas nav iespējams! Tagad es esmu dienas spoks, bet viņš ir nakts putns. Taču viņš ir mans draugs. Viņš dzīvo ozolā ar dobumu vidū aiz pils, to ir viegli atrast…

Bērni kādreiz bija pastaigājušies pa Eilenšteinu kopā ar vecākiem. Tāpēc mazajam spociņam nevajadzēja kavēt daudz laika, lai izstāstītu ceļu. Turklāt bērni cerēja, ka viņiem nebūs pārāk sarežģīti naktī izlavīties laukā no mājām to varēšot izdarīt.

-     Bet kā mēs tiksim cauri pilij? Herberts jautāja. Cita ceļa, kas vestu pie ozola, nav. Un pils vārti, kā zināms, vakarā tiek aizslēgti.

Gintera un Jutas sejā parādījās vilšanās, taču mazais spociņš zināja padomu.

-    Es jums aizdošu savu atslēgu saišķi ar trīspadsmit atslēgām, viņš sacīja un paskaidroja bērniem, kā tas varētu viņiem palīdzēt. Tā jūs visvieglāk tiksiet pilī iekšā un atkal laukā.

Tagad aptiekāra bērni apsolīja mazajam spociņam nākamnakt aiziet pie ozola ar dobumu vidū un pajautāt ūpim Uhū padomu.

Mazais spociņš bija ļčti laimīgs par to un pateicās viņiem. Tad viņš pasniedza Herbertam atslēgu saišķi ar trīspadsmit atslēgām.

-  Lai jums veicas, un neaizmirstiet ūpis Uhū lielu uzmanību pievērš tam, lai pret viņu izturētos ar cieņu un lai viņu vienmēr uzrunātu nevis uz "tu", bet gan uz "jūs" un godātu par "Uhū kungu". To es gribēju jums pateikt tāpat vien lai jūs zinātu… Un vēl kas! Vai jūs nevarētu, lūdzu, to vēstuli šodien vēl nenest uz pastu?

-    Kā jūs vēlaties, Herberts atbildēja. Bet kāpēc gan?

-    Jo es apsolīju birģermeistaram rīt uz visiem laikiem pazust no Eilenbergas, mazais spociņš sacīja. Taču pēc visa tā, ko mēs nupat izrunājām, varētu gadīties, ka rīt es vēl nemaz neesmu prom.

Uhū kungs dod padomu

Naktī starp vienpadsmitiem un pusdivpadsmitiem aptiekāra bērni uz pirkstgaliem izlavījās laukā no mājas. Viss noritēja bez starpgadījumiem ne vecāki, ne provizors Deierleins, kas šonakt dežurēja Rātsnama aptiekā, neko nemanīja.

Ap šo laiku Eilenbergas pilsētiņa jau gulēja dziļā miegā. Neviena nepamanīti, bērni steidzās pa sānieliņām un mazām šķērsieliņām uz pilsētas Augšējiem vārtiem. Tur viņi devās tālāk pa taciņu, kas veda uz pili. Taciņa bija stāva un akmeņaina, ik pa brīdim viņi tumsā klupa pār koku saknēm, klinšu gabaliem un paši savām kājām.

Kāpēc tad man galu galā ir līdzi kabatas baterija? Ginters sacīja.

Viņš grasījās iedegt lukturi, taču Herberts neļāva.

-    Gaismu neiededz citādi mūs vēl kāds pamanīs!

-    Nu labi, Ginters norūca. Es jau gribēju tikai labu…

Laukumā pie pils ārējiem vārtiem viņi atvilka elpu. Juta sameklēja svārku kabatā tūtu ar kristālcukura gabaliņiem.

-    Vai nevēlaties mazliet iestiprināties?

Ne tikai viņai, bet arī abiem puikām sirds dauzījās kā neprātīga. Ginters, protams, būtu apgalvojis, ka pie tā vainīgs stāvais ceļš.

-    Vai mēs gribam? Herberts pēc brīža jautāja.

-    Jā, Ginters drosmīgi sacīja.

Lielais mirklis bija klāt. Herberts pavicināja atslēgu saišķi ar trīspadsmit atslēgām. Un notika brīnums pils vārtu smagie spārni atvērās viegli un bez trokšņa.

-    Žigli iekšā! Herberts mudināja.

Kad viņi nonāca pils pagalmā, vārti atkal aizvērās.

-   Pasakaini! Ginters priecājās. Tagad gan visam vajadzētu izdoties!

Ari pils iekšējie vārti un tālāk mazie vārtiņi paklausīja mājienam ar atslēgu saišķi. Iesākumā bikli, bet drīz vien noteiktāk un noteiktāk bērni soļoja laukā. Reiz viņiem zemu virs galvas pārplivinājās pāri kāds sikspārnis, reiz viņi garāmejot izbaidīja dažas žurkas. Arī viņi paši izbijās no tām, taču tas nekavēja viņus doties tālāk.

Aptuveni ap pusnakti bērni bija nonākuši pie ozola ar dobumu vidū.

Cerams, ka ūpis Uhū būs mājās! Ginters paņēma kabatas bateriju un iespīdināja augšā zaros. Tad no

koka galotnes atskanēja kāda aizsmakusi balss, kas viņiem sauca lejā kaut ko upju valodā. Ginters un Juta to nesaprata, vienīgi Herberts to saprata.

-    Izslēdz lukturi, viņš saka, tas žilbina viņu! Ginters un Juta izbrīnījās.

-    Vai tu saproti, ko viņš saka?

-   Vai tad jūs ne? Herberts jautāja. Ak tā droši vien tam ir kāds sakars ar atslēgām…

Ginters un Juta pieskārās atslēgu saišķim. Un tagad arī viņi saprata ūpja valodu.

-    Kas jūs esat? ūpis Uhū vaicāja. Un no kurienes nākdami?

-      Mēs esam aptiekāra bērni no Eilenbergas, Herberts paskaidroja. Mūs šurp atsūtīja kāds sens jūsu paziņa, kurš liek jūs sirsnīgi sveicināt.

-    Kāds sens paziņa? ūpis Uhū nošņācās. Nezinu vis, ka man Eilenbergā būtu seni paziņas!

-    Tas ir mazais spociņš! Ginters paskaidroja; un Juta piebilda:

-    Viņš ir ļoti, ļoti nelaimīgs, vai zināt un viņš lūdz jums padomu.

Tagad ūpis vērīgi ieklausījās.

-    Kāpēc jūs to uzreiz neteicāt?! Pagaidiet, es nolidošu pie jums lejā, tad mēs visu mierīgi apspriedīsim…

Žvāākts! viņš noplivinājās no sava sēdekļa lejā un notupās uz ozola zemākā zara.

-    Stāstiet! Lūdzu, stāstiet!

Herberts, Ginters un Juta izstāstīja viņam visu, kas bija stāstāms. Ūpis klusēdams klausījās. Tad putns saboza spalvas un noskurinājās.

-     Ļoti bēdīgi… ārkārtīgi bēdīgi, ka tā ir noticis! viņš sacīja sēcošā balsī. Tad tāpēc mazais spociņš pēdējā laikā vairs nebija mani apciemojis… Taču, ja jūs man jautājat, kāds iemesls ir tam, ka viņš pēkšņi ir kļuvis par dienas spoku, tad varu pateikt tikai vienu tur jābūt kādam sakaram ar pulksteni!

-    Ar kuru pulksteni? Ginters un Juta ievaicājās vienlaikus.

-Ar Rātsnama pulksteni pats par sevi saprotams! Un ūpis dažos vārdos izstāstīja, kāds sakars ir Rātsnama pulkstenim ar mazo spociņu. Tad viņš lēnām un ļoti apdomīgi piebilda:

Pamēģiniet noskaidrot, vai pirms četrpadsmit dienām kāds nav apturējis vai pagriezis uz priekšu Rātsnama pulksteni. Un ja tas tā būtu noticis, tad parūpējieties par to, lai šī kļūme tiktu izlabota. Tas ir viss, ko varu jums pateikt šajā sakarā. Dzīvojiet veseli, cienītie, un sveiciniet no manis mazo spociņu, es vēlu viņam visu labu!

To pateicis, ūpis izpleta spārnus un nozuda tumsā.

Labas ziņas

Līdzko nākamās dienas vidū Rātsnama pulkstenis bija nositis divpadsmit, mazais spociņš izplivinājās laukā caur pagraba logu aptiekāra dārzā, kur viņu jau gaidīja Herberts, Juta un Ginters.

-     Nu, kā ir? viņš satraukts sauca. Vai jums laimējās kaut ko noskaidrot? Jā vai nē?

-   Varat nomierināties izdevās, Herberts sacīja; un Juta ar prieka izteiksmi sejā piebilda:

-    Es ceru, ka jūs būsiet apmierināts. Gandrīz vai izskatās, ka mēs varēsim jums palīdzēt.

-    Patiešām?! Mazais spociņš bija tik laimīgs par labo ziņu, ka sāka lēkāt no priekiem. Stāstiet! viņš lūdzās, pagalam satraucies. Lūdzu, stāstiet!

Taču Herberts atbildēja:

-     Ieiesim labāk dārza namiņā, tur mūs neviens netraucēs. Un turklāt es vēl gribētu pirms tam jums atdot atslēgu saišķi ar trīspadsmit atslēgām, sirsnīgs paldies par to!

-    Lūdzu, lūdzu ja vien tas jums ko līdzēja!

Dārza namiņā valdīja omulīga šaurība. Kā četri

sazvērnieki viņi sasēdās pie apaļā dārza galda.

-    Bet tagad gan stāstiet! Es gribu beidzot uzzināt, kas ar mani noticis!

Herberts un viņa māsa un brālis izstāstīja par sarunu ar ūpi Uhū un viņa aizdomām, ka ķibelei, kas gadījusies mazajam spociņam, esot kaut kāds sakars ar Rātsnama pulksteni.

-    Iesākumā mēs nevarējām neko daudz ar šo norādi iesākt, Ginters atzinās. Bet tad mēs nolēmām par Rātsnama pulksteni vislabāk būtu pajautāt pulksteņmeistaram Ciparmanim. Un tā mēs devāmies pie viņa, un, ko jus domājat, kas atklājās?

-    Kas tad? mazais spociņš vaicāja.

-    Ciparmaņa kungs mums izstāstīja, ka pirms sešpadsmit dienām viņš birģermeistara uzdevumā remontējis Rātsnama pulksteni, Juta sacīja. Pulksten septiņos no rīta viņš esot pulksteņa mehānismu apstādinājis. Pēc tam viņš esot pilnas divpadsmit stundas strādājis pie pulksteņa, līdz septiņiem vakarā.

-      Un tad, tātad pēc divpadsmit stundām, Herberts turpināja, savilcis svarīgu sejas izteiksmi, viņš, Ciparmaņa kungs, atkal iedarbinājis Rātsnama pulksteņa mehānismu un, proti, viņš gluži

vienkārši ļāvis tam iet tālāk no tās vietas, kur tas no rīta ticis apstādināts. Uz ciparnīcas taču galu galā ir vienalga, vai ir septiņi no rīta vai septiņi vakarā.

-     Pareizi, bet tas attiecas tikai uz ciparnīcu! Ginters iespraucās stāstījumā pa vidu. Īstenībā Rātsnama pulkstenis kopš tā laika atpaliek par divpadsmit stundām kad ir pusnakts, tas sit dienvidu, un kad ir dienvidus, tas sit pusnakti! Visā pilsētiņā neviens to nav pamanījis, jo nevienam no tā nav radies nekāds ļaunums, izņemot…

-    Un šis izņēmums esmu es! iesaucās mazais spociņš, pamazām apjautis, kāda bija kopsakarība. Tikai tāpēc, ka Rātsnama pulkstenis atpaliek, es tagad arvien pamostos nevis pusnaktī, bet gan dienvidū!

Bērni apstiprinoši pamāja. Viņi nešaubījās, ka viss ir tieši tā.

-     Un jūs patiešām domājat, ka varat man palīdzēt?

-    Tā mēs domājam, Herberts apstiprināja.

-    Un tāpēc, teica Ginters, šovakar septiņos kopā ar Ciparmaņa kungu mēs kāpsim Rātsnama tornī…

-    Un tad, Juta turpināja, Rātsnama pulkstenis tiks gluži vienkārši pagriezts par divpadsmit stundām uz priekšu, līdz tas atkal būs pareizs.

-    Un tas ir viss? mazais spociņš brīnījās.

Jā, tas ir viss, atteicā aptiekāra bērni. Ja ar to nebūs līdzēts, tad gan viņi nezinot, kā palīdzēt.

-    Bet gan jau izdosies! Juta paļāvīgi uzsauca; un Ginters apgalvoja:

-    Skaidrs, ka izdosies!

-     Ak, bērni! mazais spociņš nopūtās, bolīdams baltās acis. Ja jums būtu taisnība tas būtu burvīgi!

Tad mazais spociņš ar sajūsmu stāstīja, cik ļoti viņš priecājas, ka, būdams nakts spoks, varēs atkal spokoties pa pili un ka viņš vispār neko jaukāku nespējot iedomāties. Un tā viņš aizrautīgi stāstīja, kamēr pusdienlaika stunda jau gandrīz bija galā. Tad viņš vēl pēkšņi atcerējās par vēstuli birģermeistaram.

-    To vēstuli jūs varētu šovakar aiznest uz pastu, viņš sacīja. Vai nu mums laimēsies ar Rātsnama pulksteni vai ne rīt ap šo laiku es katrā ziņā vairs nebūšu Eilenbergā tas ir droši.

Tad viņš gribēja atvadīties, lai atgrieztos pagrabā. Taču Juta tam nepiekrita. Viņa vēlējās, lai mazais spociņš šoreiz gulētu nevis pagrabā, bet gan dārza namiņā, kur viņa no leļļu gultiņas spilveniem ierīkoja lādē viņam ērtu guļu, kura tika izmantota sēdēšanai.

-     Guliet saldi un daudz laimes pamostoties! viņi novēlēja mazajam spociņam, pirms precīzi vienos vāks virs viņa aizvērās.

Nekavējies mazo spociņ

Vakarā ap septiņiem pēc tam, kad viņi bija aiznesuši vēstuli birģermeistaram uz pastu aptiekāra bērni kopā ar pulksteņmeistaru Ciparmani kāpa augšā Rātsnama tornī un Ciparmaņa kungs ar lielu uzgriežņu atslēgu pagrieza Rātsnama pulksteņa rādītājus par divpadsmit stundām uz priekšu, līdz laiks uz ciparnīcas precīzi saskanēja ar dienas laiku.

-    Tā, to nu mēs būtu paveikuši, viņš sacīja, kad darbs bija galā. Cerēsim, ka tas līdzēs!

Aptiekāra kundze nespēja saprast, kāpēc šodien bērni devās gulēt tūliņ pēc vakariņām. Taču iepriekšējā nakts Herbertam, Jutai un Ginteram bija nedaudz par īsu. Viņi uzlika modinātāju uz desmit minūtēm pirms divpadsmitiem, un tad viņiem acis no pārguruma aizkrita ciet.

-     Gribētos gan zināt, kas noticis ar bērniem, aptiekāra kundze noraizējusies ieminējās savam vīram. Vai nav slimi? Līdz šim viņi tikai divas reizes ir labprātīgi gājuši gulēt. Viena reize bija, kad viņiem nākamajā dienā atklājās cūciņas, bet otra

reize, kad viņiem piemetās šarlaks. Ka tikai viņiem šoreiz nav masalas vai vējbakas!

Herberts un Ginters gulēja tik ciešā un dziļā miegā, ka modinātāja šķindoņa nespēja iztraucēt viņus. Par laimi, no tās pamodās vismaz Juta, un ar zināmu piepūli viņai izdevās pamodināt arī brāļus.

-    Žigli celieties, Ginter un Herbert, tūliņ jau būs pienācis laiks! Kuru katru mirkli sitīs divpadsmit!

Pa logu bērni varēja novērot dārza namiņu. Šodien bija tumša nakts. Mēness bija paslēpies aiz bieziem mākoņiem. Labi, ka tuvu pie žoga bija ielas laterna, kuras gaisma sniedzās līdz pat dārza namiņam!

-   Cerams, ka mēs negaidām velti, Ginters šaubīdamies ieminējās.

-    Cerams, ka ne, Herberts izmeta tikpat nedroši.

Vienīgi Juta bija cieši pārliecināta, ka viss beigsies

labi. Meitene saglabāja mieru un ticību līdz pat mirklim, kad iezvanījās Rātsnama pulkstenis. Tad arī viņai sāka strauji dauzīties sirds un, aizturējusi elpu, viņa skaitīja katru atsevišķo pulksteņa zvanu.

Četri viegli piesitieni un tad divpadsmit dobji… Bija pusnakts!

Bērni neuzdrošinājās pakustēties. Sastingušām acīm viņi raudzījās pāri uz dārza namiņu.

Re, skatieties!… Tagad pēkšņi tur atvērās durvis, un laukā izšāvās kāds tumšs tēls. Tas bija mazs un melns, un tam bija baltas acis, kas spīdēja tumsā kā divi mēneši piecmarku monētas lielumā.

-   Tur jau viņš ir! Juta iesaucās, un viņai no prieka acīs saskrēja asaras. Tur jau viņš ir!

Mazais spociņš pieplivinājās pie loga, aiz kura viņu vēroja bērni. Kreisajā rokā viņš turēja atslēgu saišķi, bet ar labo viņš māja bērniem.

Es jums pateicos, mīļie bērni, tūkstoškārt pateicos! Tas nav aprakstāms, cik laimīgu jūs esat mani padarījuši ar savu palīdzību. Ja man būtu kādi dārgumi, ko apsargāt, es tos uzdāvinātu jums. Taču viss, ar ko varu jums pateikties, ir laba vēlējumi. Un tāpēc es jums novēlu, lai jūs kaut reizi mūžā varētu būt tikpat laimīgi, cik laimīgs šodien esmu es.

-   Paldies tev, Juta sacīja, taču neviens no bērniem nemanīja, ka viņa bija uzrunājusi mazo spociņu uz tu".

Ari mazajam spociņam tas likās pats par sevi saprotams.

-     Jūs taču nebūsiet dusmīgi, ja es tagad dosos prom, vai ne? mazais spociņš vaicāja. Man |oti gribas tikt atpakaļ uz Eilenšteinu. Es nespēju vien sagaidīt, kad būšu mājās.

-    Esi bez bažām! Herberts mierināja viņu, bet Ginters piebilda:

-    Nekavējies, mazo spociņ, mēs saprotam tevi!

Atkal mēness gaismā

Tagad mazais spociņš lidoja uz mājām pāri aizmigušās pilsētiņas jumtiem uz Rātsnamu, no Rātsnama pāri Zaļajam tirgum uz pilsētas Augšējiem vārtiem un no Augšējiem vārtiem tālāk uz pili.

Palieciet sveiki, Eilenbergas iedzīvotāji, tur, lejā! Pēdējo divu nedēļu laikā esmu jums sagādājis visvisādas nepatikšanas, taču tagad jūs beidzot esat tikuši no manis vaļā, un tas ir galvenais. Katrā ziņā man nav ne mazākā nodoma jelkad atkal uzrasties pilsētiņā. Turpmāk es palikšu tur, kur ir mana vieta. Nekas vairs nespēs aizvilināt mani prom no manas pils pat ne manis paša ziņkāre!

Mazais spociņš apmeta trīs lokus apkārt Eilenšteinas mūriem, trīs lokus apkārt pils tornim un trīs

lokus apkārt kungu namam ar bruņinieku zāli. Nekas nebija mainījies, kaut arī viņam šķita, ka viņš ir bijis prom veselu mūžību.

"Vai man nevajadzētu doties pieklājības vizītē pie ģenerāļa?" viņš nodomāja. "Nē, lai viņš pagaida, kad būs kāda lietaina nakts. Šodien man vēl jānokārto kaut kas daudz svarīgāks…"

Ūpis Uhū tupēja ozolā ar dobumu vidū un itin nemaz neizbrīnījās, kad pēkšņi pielidoja mazais spociņš un nosēdās viņam blakus.

-   Vai atļausiet, Uhū kungs?

-   Nezinu, ko es varētu atļaut ar vēl lielāku prieku.

Labu brīdi abi draugi sēdēja līdzās un klusēja.

-    Tad viņiem tomēr izdevās jums palīdzēt? ūpis beidzot pavaicāja.

-    Izdevās, kā jūs redzat, mazais spociņš attrauca. Padoms, ko jūs vakar devāt Jutai un viņas brāļiem, bija zelta vērts. Es pateicos jums par to!

-    Lūdzu, lūdzu, mīļais! ūpis saboza savas spalvas. Starp mums runājot, es to darīju arī sevis dēļ.

-Arī sevis dēļ…

-    Jā, arī sevis dēļ! ūpis atkārtoja un kā apstiprinādams pamāja ar galvu. Man pamazām kļuva garlaicīgi bez jums. Dzīve man patīk ievērojami labāk, ja blakus ir kāds, ar kuru var parunāties. Jūs noteikti esat Eilenbergā daudzko piedzīvojis. Lūdzu, pastāstiet man!

-    Kā vēlaties, mazais spociņš sacīja.

Un viņš jau grasījās sākt stāstīt par saviem piedzīvojumiem pilsētiņā kā viņš izbaidījis satiksmes

regulētāju un kā pārbiedējis tirgus sieviņas Zaļajā tirgū, kā parādījies Rātsnamā un kā padzinis Torstensonu ar visiem viņa zviedriem, kas nemaz nebija zviedri, kad notika kaut kas negaidīts, kaut kas tāds, kas atturēja no stāstīšanas, pirms vēl viņš bija īsti iesācis.

Pēkšņi no biezajiem, melnajiem mākoņiem, kas aizsedza debesis, iznāca laukā mēness liela un apaļa ripa, kā no tīra sudraba.

Un viens no sudrabotajiem stariem trāpīja mazajam spociņam.

Un mazajam spociņām kļuva neizsakāmi labi ap sirdi. Viņš sajutās viegli un brīvi, daudz vieglāk un brīvāk, nekā jelkad bija juties.

Un tad viņš pēkšņi manīja viņš jau nemaz vairs nav melns spoks, viņš atkal spīd, viņš ir balts!

-   Es esmu balts! viņš pārsteigts un laimigs iesaucās. Es esmu balts, es esmu balts, es esmu balts, balts, balts, balts!

Tad ūpis Uhū iesmējās un sacīja:

-    Jūs laikam brīnāties! Taču patiesībā tas ir gluži vienkārši un saprotami, mans dārgais draugs. Saule bija vainīga pie tā, ka jūs kļuvāt melns, un mēness atkal padarīja jūs baltu. Tā nu tas ir, un man šķiet, ka jums vajadzētu pamazām atkal nomierināties.

Taču mazais spociņš nebija vairs valdāms no priekiem. Viņš neklausījās, ko saka ūpis Uhū, viņš nespēja un nespēja vien nomierināties.

Līdz pat spoku stundas beigām viņš dancoja pa pils mūriem.

Viņš lēkāja mēness gaismā no dzegas uz dzegu un priecājās.

Viņš neizsakāmi priecājās par to, ka tagad atkal bija tikpat balts kā agrāk.

Balts kā puķe.

Baltāks par sniegpārsliņu mākoni.

saturs

Mazs, miermīlīgs nakts spociņš…………………………………………… 5

Stāsts par Torstensonu…………………………………………………….. 10

Nerunāsim par dienas gaismu………………………………………….. 16

Neveiksmes…………………………………………………………………….. 22

Gandrīz vai brīnums……………………………………………………. 29

Ēna un saule…………………………………………………………………… 33

Akā…………………………………………………………………………….. 39

Kurp ved slepenā eja?………………………………………………………. 44

Apkārt klīst melnais svešinieks…………………………………….. 50

Izgreznojumi…………………………………………………………………… 56

Uzmanieties, birģermeistara kungs!………………………………….. 61

Trauksme Rātsnamā……………………………………………………. 67

Klusa vietiņa………………………………………………………………. 72

Zviedri nāk!…………………………………………………………………….. 77

Tas tik bija darbiņš!……………………………………………………… 85

Sagurums…………………………………………………………………… 90

Jāraksta vēstule………………………………………………………….. 94

Tikai nevajag krist izmisumā!……………………………………….. 98

Uhū kungs dod padomu………………………………………………….. 102

Labas ziņas…………………………………………………………………… 107

Nekavējies, mazo spociņ!………………………………………………. 112

Atkal mēness gaisma…………………… ……………………………. 116

Content

Preislers Otfrīds Mazais spociņš

Mazs, miermīlīgs nakts spociņš

Stāsts par Iorstensonu

Nerunāsim par dienas gaismu

Neveiksmes

Gandrīz vai brīnums

Ena un saule

Akā

Kurp ved slepenā eja

Apkārt klīst melnais svešinieks

Izgreznojumi

Uzmanieties birģermeistara kungs

Trauksme rātsnamā

Klusa vietiņa

Zviedri nāk

Tas tik bija darbiņš

Sagurums

Jāraksta vēstule

Tikai nevajag krist izmisumā

Uhū kungs dod padomu

Labas ziņas

Nekavējies mazo spociņ

Atkal mēness gaismā

saturs