Preislers Otfrīds

Mazais Ūdensvīriņš

Otfrīds Preislers

Mazais Ūdensvīriņš

.

ĪSTS, MAZS UDENSVĪRIŅŠ

Kādu dienu, kad ūdensvīrs pārnāca mājās, ūdenssieva viņam sacīja:

-     Šodien tev jāuzvedas pavisam klusu. Mums ir piedzimis mazs puisītis!

-     Ko tu neteiksi! ūdensvīrs priecīgi jo priecīgi iesaucās. īsts, mazs puisītis?

-   Jā, īsts, mazs ūdensvīriņš, sieva atbildēja. Tikai, lūdzams, novelc zābakus un ej iekšā klusītiņām! Man liekas, viņš vēl guļ.

Ūdensvīrs noāva savus dzeltenos zābakus un uz pirkstgaliem iegāja mājā. Tā bija celta no niedru stublājiem un stāvēja dziļi pašā Dzirnavu dīķa dibenā. Sienas bija apmestas nevis ar javu, bet ar dūņām, jo tā taču bija ūdensvīra un ūdenssievas māja. Pēc izskata gluži parasta māja, tikai daudz mazāka. Tajā bija virtuve un pieliekamais, viena dzīvojamā istaba, viena guļamistaba un priekšnams. Grīdas bija nokaisītas ar tīrām, baltām smiltīm, logiem priekšā karājās spilgti zaļi aizkari, austi no aļģēm un tīteņaugiem. Un, pro-

tams, visas istabas, priekšnams un virtuve, kā ari pieliekamais bija pilni ar ūdeni. Vai maz varēja būt citādi, ja māja stāvēja pašā Dzirnavu dīķa dibenā?

Tātad ūdensvīrs uz pirkstgaliem izslīdēja cauri priekšnamam un klusītiņām iegāja virtuvē. No virtuves dzīvojamā istabā, no dzīvojamās istabas guļamistabā. Un, klusi, klusi pielavījies pie gultas, viņš ieraudzīja niedru groziņā guļam mazu ūdenspuisīti. Mazulim acis bija aizvērtas, viņš gulēja miegā, salicis dūrites uz spilvena abās pusēs sārtajai sejiņai. Izskatījās, it kā bērniņš būtu aizspiedis ausis.

-    Kā viņš tev patīk? ūdenssieva pavaicāja. Arī viņa bija ienākusi guļamistabā un lūkojās ūdensvīram pār plecu.

-    Varēja gan būt drusku lielāks… Bet vispār viņš man patīk. Ūdensvīrs noliecās pār niedru grozu un skaitīja: Viens, divi, trīs, četri, pieci…

-    Ko tu tur skaiti? ūdenssieva vaicāja.

-    Tāpat vien, es pārskaitu, vai viņam ir visi pirksti, ūdensvīrs paklusām sacīja. Un paveries tikai uz šīm brašajām kājelēm! Kad dēlēns paaugsies, es viņam pagādāšu pāri skaistu dzeltenu zābaku, niedru zaļus svārkus, brūnas bikses un spilgti sarkanu cepuri ar pušķi galā!… Vislabāk man patīk viņa mati. Tu jau zini, ka es vienmēr esmu sapņojis par tādu mazu puisīti ar zaļiem matiem!

-    Uzmanīgāk! brīdināja ūdenssieva. Ko tu tur atkal dari?

-   Netraucē mani, ūdensvīrs aizrādīja. Man jāapskatās, vai viņam starp pirkstiņiem ir ari peldplēves.

Ūdenspuisītim tas ir svarīgi. Un ūdensvīrs gribēja atvērt dēla dūrīti. Taču tajā mirklī mazais ūdensvīriņš pamodās un izberzēja acis.

-   Paskaties tikai! ūdens vīriņa tētis pēkšņi iesaucās it skaļi. Vai tu redzi? Vai tu to redzi?

-Ak tomēr ir starp pirkstiņiem peldplēves? māte smējās.

-   Arī tas, arī tas! ūdensvīrs priecīgi sauca. Bet tagad es pat zinu, kādā krāsā ir viņa acis! Tās ir zaļas, tās ir zaļas, tās ir īsta ūdensvīra zaļās acis!

Ūdensvīrs izņēma mazo ūdensvīriņu no niedru groza, pacēla to augstu virs galvas un uzsāka ar zēnu rokās tik līksmu deju, ka niedru sienas drebēja un baltā grīda putēt putēja. Bet ūdensvīriņa tētis tik dziedāja un dziedāja:

-   Mums piedzimis mazs ūdensvīriņš! Mums piedzimis mazs ūdensvīriņš!

No malu malām sapeldēja zivis un ielūkojās ar izvalbītajām acīm pa logiem. Mazais ūdensvīriņš jautri spirināja rokas un kājas. Un katrs, kas vien gribēja, no pirmā acu uzmetiena redzēja, ka viņš patiešām ir īsts, mazs ūdensvīriņš.

VELNS LAI PARAUJ TAS IR PUIKA!

Kā tu domā? ūdensvīrs vakarā vaicāja sievai. Laikam pieklātos, ka mēs par godu mazajam puisēnam sarīkotu svētkus, ko? Es rīt pat saaicināšu radus, lai visi nāk un apskatās. Bet tu cepsi un šmorēsi, jo bez mielasta nevar. Neesam jau mēs nekādi nabagi.

Labi, nākamajā dienā ūdensvīrs devās ielūgt savus radus; tiem, kuri dzīvoja tālu prom, ielūgumu nogādāja zivis. Ūdenssieva palika mājās cepot un šmorējot. Līdz vēlam vakaram viņa apmaisīja katlus, cilāja cepešpannas un šķindināja bļodas. Pa vidām vēl pabaroja mazo ūdensvīriņu ar putru.

Ūdensvīrs bija uzaicinājis divdesmit septiņus radiniekus, un divdesmit seši no viņiem atnāca. Tie bija divpadsmit ūdensvīri ar savām sievām, viens akasvīrs un viena tiltasieviņa no Svētā Nēpomuka tilta. Akasvīrs dzīvoja cauruļakā aiz ugunsdzēsēju mājas, viņš jau bija ļoti vecs, un viņam bija balta bārda. Pārējie divpadsmit ūdensvīri un viņu sievas bija nākuši no Ciema dīķa, Varžu pančkas, Pīļu purva, no Sarkanā un Melnā avota, no Foreļu upes, no Akmeņu strauta un vēl pieciem citiem strautiem.

Sveicināti mūsu mājās! mazā ūdensvīriņa tētis sacīja. Tas ir lieliski, ka jūs esat tik precīzi ieradušies! Mana sieva un es mēs sirsnīgi pateicamies visiem un aicinām jūs pie galda.

-   Vai tu mums vispirms neparādīsi savu mazo dēliņu? ūdensvīrs no Akmeņu strauta pajautāja saimniekam.

-   Nē, ūdensvīriņa tētis atbildēja. Vispirms paēdīsim pusdienas, galveno atstāsim uz beigām.

Divpadsmit ūdensvīri un viņu sievas, akasvīrs un tiltasieviņa visi apsēdās pie garā galda, ko Dzirnavu dīķa ūdensvīrs bija iznesis savas mājas priekšā, jo dzīvojamā istabā daudzajiem viesiem būtu bijis par šauru. Akasvīram ar balto bārdu tika ierādīta godavieta pašā vidū.

Mazā ūdensvīriņa mamma vispirms atnesa viesiem ūdensziedu zupu, pēc tam ceptus zivju ikrus ar grauzdētām aļģēm. Tad viņa cēla galdā salātus, pagatavotus no konservētām kresēm un sasmalcinātiem pureņu kātiņiem. Un, kurš joprojām vēl nebija pieēdis pilnu vēderu, tam nobeigumā tika bļoda sautētu varžu kurkuļu ar sālītām ūdensblusām. Neko teikt patiešām nebija kā pie nabagiem.

-      Saki vai tu savu svaini, purvavīru, neesi paaicinājis? ūdensvīrs'no Sarkanā avota, ēzdams saldo ēdienu, vaicāja ūdensvīram no Dzirnavu dīķa. Viņam arī pieklātos šeit būt vai tā nav?

-      Kur tev tādas domas nāk prātā! ūdensvīriņa tētis iesaucās. Vai nu es būtu aizmirsis savu svaini,

purvavīru! Es aizsūtīju viņam ielūgumu ar ātrāko foreli. Kas to lai zina, kāpēc viņš nav atnācis!

-    Droši vien būs tālajā ceļā mazliet aizkavējies, teica akasvīrs. Jādomā gan, ka purvavīrs noteikti atnāks. Vai nu viņš tādu pārestību spētu tev nodarīt. Bet kā tad galu galā būs vai tu mums parādīsi savu mazo ūdensvīriņu?

-    Ja jūs patiešām esat paēduši, ūdensvīrs sacīja, es puisēnu atnesīšu.

Taču, līdzko viņš gribēja ieiet mājā, lai atnestu mazo dēlu, kas tas? Dzirnavu dīķī piepeši kļuva tik tumšs, ka neko redzēt.

-    Palīgā, kas tad nu? ūdensvīru sievas izbijušās klaigāja.

-   Nekas sevišķs, kāds zemā balsī atbildēja. Tas nav neviens cits kā es. Labdien!

Un, kad tumsa atkal bija izklīdusi, ko viņi ieraudzīja?… Purvavīru! Peldēdams viņš sev pa priekšu bija atskalojis krietnu daudzumu purva rāvas kafijas brūnumā, tas arī viss.

-    Esi sveicināts mūsu mājās! ūdensvīriņa tētis sauca. Mēs jau domājām, ka tu nebūsi. Es nupat gribēju ieiet mājā un iznest laukā mūsu mazo puisīti.

-   Nes vien šurp! purvavīrs sacīja. Tikām es ātri kaut ko iekodīšu.

Viņš tūliņ iebrauca ar savām brūnajām ķetnām tuvākajā bļodā tur bija pureņu kātu un krešu salāti un viens, divi, trīs to izēda tukšu. Pēc tam viņš notiesāja pusotra šķīvja sautētu varžu kurkuļu ar sālītām ūdensblusām un tad pamielojās ar atlikušajiem ceptajiem zivju ikriem.

-    Jāpaēd kārtīgi, purvavīrs šmakstinādams sacīja. Pēc gara ceļa man allaž apetīte kā vilkam.

Un tā viņš ēda un ēda, kamēr ūdensvīriņa tētis iznāca no mājas un iznesa niedru grozu ar mazo puisīti. Purvavīrs pameta šķīvjus un bļodas, pielēca kājās un iesaucās tik sajūsmināti, ka gandrīz vai aizrijās:

-    Velns lai parauj tas ir puika!

Un visi ūdensvīri ar savām sievām, akasvīrs un tiltasieviņa no Svētā Nēpomuka tilta cieši sastājās ap niedru grozu un sauca to pašu. Pēc brīža akasvīrs ar balto bārdu pacēla roku un teica:

-    Izbeidziet juku jukām klaigāt! Novēlēsim mūsu mazulim laimes!

-    Pareizi! pārējie piebalsoja. Un tagad viņi glīti rindas kārtībā vēlēja puisēnam laimi un veselību, un garu mūžu, un visu, kas tik mazam ūdensvīriņam var noderēt.

Bet purvavīrs paklusām iebāza roku kabatā un izvilka stabuli. Un pašās beigās, sagaidījis savu kārtu, viņš sacīja:

-    Lai tev būtu jautra sirds, puisīt!

Acumirklī purvavīrs izstiepa lūpas un pielika pie tām stabuli.

Ai, kā purvavīrs spēlēja mazajam ūdensvīriņam! Prieks klausīties un skatīties! No katra stabules caurumiņa, no kura viņš nocēla pirkstu, līdz ar skaņām plūda laukā tieva brūngana ūdensstrūkliņa. Un, tā kā purvavīrs spēlēdams klanījās un šūpojās, un riņķī

griezās, arī strūkliņas plīvoja stabulei līdzi kā šlepe, un šķita, ka tās dejotu.

Trīspadsmit ūdensvīri noskatījās no šīm strūkliņām un kopā ar savām ūdenssievām dejoja tām līdzi. Arī akasvīrs ar balto bārdu un tiltasieviņa no Svētā Nēpomuka tilta sadevās rokās un griezās dejā.

Taču piepeši visi kā noburti apstājās un brīnījās.

Viņi lielām acīm uzlūkoja mazo ūdensvīriņu.

Puisēns bija izķepurojies laukā no niedru groza un tagad, airēdamies ar roķelēm un kājelēm, peldēja labā omā apkārt purvavīram.

-   Vai tas ir iespējams? ūdensvīriņa tētis, iepletis acis, vaicāja. Tik mazs bērniņš jau peld?

-   Pats taču redzi, akasvīrs klusi sacīja, noglaudīdams savu balto bārdu.

Neko vairāk arī viņš nezināja pateikt.

PAGRIEZIES, MAZULI!

Peldēt mazais ūdensvīriņš drīz vien ievingrinājās gluži kā pieaugušais, jo bija sācis laikus to darīt. Arī runāt viņš iemācījās ātri. Ūdensbērniem tas sokas daudz veicīgāk nekā cilvēkiem. Droši vien tam kāds sakars ar ūdeni.

Sākumā mazulis drīkstēja peldēt tikai pa dzīvojamo istabu. Vēlāk vecāki palaida viņu arī priekšnamā un virtuvē, kur puisēns ieskatījās visos savas mammas podos. Taču vislabprātāk viņš piepeldēja pie kāda loga, parāva vaļā aizkarus un vērās laukā zaļajā

ūdenī. Dažkārt gar pašu rūti pašāvās garām kāda zivs, dažkārt paairējās garām arī dīķa salamandra. Un dažkārt viņš pat redzēja savu tēti vai mammu aizpeldam prom vai arī atgriežamies zemūdens mājā.

Taču drīz vien mazajam ūdensvīriņam kļuva garlaicīgi, visu laiku stāvot aiz aizvērtiem logiem, un viņš vaicāja tētim:

-    Kāpēc jūs nelaižat mani laukā?

-    Zini, kāpēc? ūdensvīriņa tētis atbildēja. Tāpēc, ka nedrīkst iet laukā pa durvīm kreklā vien, tas nav pieklājīgi. Taču es salūkošu tev, ko uzvilkt mugurā, tagad tu esi pietiekami liels.

Jau nākamajā dienā viņš pārnesa dēlam pavisam jaunas bikses no spīdīgas zivju ādas, pie tām niedru zaļus svārkus, spilgti sarkanu cepuri ar pušķi galā un -

pats par sevi saprotams ari pāri īstu ūdensvīra zābaku no dzeltenas ādas. Mazais ūdensvīriņš pielaikoja atnestās mantas, viss derēja kā uzliets. Pēc tam ūdensvīriņa tētis atsauca ūdensvīriņa mammu.

-   Paskat tikai! viņš sagaidīja sievu, lepni norādīdams uz dēlu. Tagad mums vairs nav zīdainis krekliņā! Kopš šīs dienas mums ir zēns, kuru var visur ņemt līdzi. Kā viņš tev patīk?

-Ak, novaidējās mamma, ar drēbēm jau vēl varēja brītiņu pagaidīt, viņš taču ir tikai dažas nedēļas vecs. Bet es jau zinu jums, vīriešiem, nav pacietības gaidīt, kamēr bērni izaug pietiekami lieli.

-    Jā, — tētis atteica, un jūs, sievietes, vislabprātāk gribētu, lai bērni visu mūžu skraidītu, ieķērušies jūsu priekšautāl Tui*audir v;ai?

i

i

-    Nē, nē! mamma sacīja, nobraukdama ar delnas virspusi pār acīm. Tas tev, protams, tikai tā šķiet. Un vēl piebilda: Ar laiku taču bērniem jākļūst pieaugušiem, zināms, tur tev pilnīga taisnība. Un niedru zaļie svārki mūsu puisēnam ļoti piestāv.

-    Nu redzi, ūdensvīriņa tētis sacīja, kāpēc tad uzreiz tā neteici? Es taču zināju, ka puisēns tev patiks! Pagriezies, mazuli, lai mamma var tevi aplūkot no visām pusēm! Un viņš saņēma mazo ūdensvīriņu aiz pleciem.

-    Paskaties cepuri! tētis sauca. Vai tā lieliski nepiestāv viņa zaļajiem matiem? Un kur nu vēl zābaki! Pats savām rokām tos pagatavoju no vislabākās un dārgākās ādas, kādu vien spēju sameklēt!

-    To var redzēt, mamma sacīja. Zābaki ir sevišķi skaisti.

-    Bet vai tu zini, kas ir pats skaistākais? tagad pavaicāja mazais ūdensvīriņš.

-    Pats skaistākais? prātoja mamma.

-Jā gan! dēlēns starodams iesaucās. Pats skaistākais ir tas, ka man vairs nevajadzēs tupēt mājās, ka es beidzot drīkstēšu iet laukā! Turpmāk es cauru dienu peldēšu pa āru!… Vai tu nemaz par to nepriecājies?

-     Labi, jau labi… mamma sacīja. Neņemiet ļaunā, bet man jāatgriežas virtuvē, citādi piedegs katls…

Taču ūdensvīriņa mamma to sacīja tikai tāpēc, ka viņai atkal bija saskrējušas asaras acīs un viņa negribēja izrādīt, cik grūti viņai palaist puisēnu laukā no mājām.

KRUSTU ŠĶĒRSU CAURI DZIRNAVU DĪĶIM

Kad brokastu zupa bija paēsta, ūdensvīriņa tētis svinīgi sacīja:

-    Tā un tagad mēs abi kopā pirmo reizi izpeldēsim laukā. Turi acis vaļā, mans dēls, lai tu daudz redzētu un lai varētu pēc tam mammai visu izstāstīt. Vai tu esi gatavs?

Mazais ūdensvīriņš pamāja.

-    Es gandrīz vairs nevaru sagaidīt!

-   Nu zināma lieta, tētis sacīja. Tikai pirms tam tev jāpasaka mammai uz redzēšanos.

Kad mazais ūdensvīriņš atvadījās no mātes, viņa piekodināja, lai dēls kārtīgi turas tēvam pie sāniem. Turpretī lielajam ūdensvīram viņa palūdza:

-    Esi nu tik labs, vīrs, un neaizmirsti, cik mazs vēl ir mūsu puisēns! Atceries, ka viņš šodien pirmo reizi iziet no mājas!

Tad abi ūdensvīri lielais un mazais izpeldēja laukā pa nama durvīm, un mazais ūdensvīriņš, turēdamies lielajam pie sāniem, vairākas reizes appeldēja apkārt savai mājai. Un, tā kā māja stāvēja Dzirnavu dīķa dibenā, viņi varēja pārpeldēt tai pāri un no augšas ielūkoties pa skursteni.

-     Māmiņ, hei, hei! mazais ūdensvīriņš sauca skurstenī. Vai tu dzirdi mani? Tūliņ virtuves logam garām peldēs kāda zivs, skaties! Un tad viņš pats piepeldēja cieši, cieši pie loga, izvalbīja lielas jo lielas acis, izstiepa uz priekšu apakšlūpu, kā to vienmēr dara zivis, un blenza uz māti, kas tobrīd stāvēja pie virtuves galda un tīrīja dārzeņus.

Māte skaļi iesmējās, taču ūdensvīriņa tētis pabungāja mazajam ūdensvīriņam pa plecu un sacīja:

-    Tagad diezgan! Zivi tu varēsi tēlot arī rīt. Man šķiet, ka mums laiks doties ceļā!

Viņš izvadāja savu dēlēnu krustu šķērsu pa visu dīķi. Katru zivi, kuru viņi satika, mazajam ūdensvīriņam vajadzēja sveicināt. Viņš arī pūlējās iegaumēt zivju vārdus. Taču zivju bija pārāk daudz, un drīz vien viņam tās visas sajuka.

-     Man sākumā klājās tieši tāpat, ūdensvīriņa tētis stāstīja. Par to tu neuztraucies, paies dažas dienas, un viss būs kārtībā.

Taču dīķī dzīvoja ne tikai zivis! Tur bija salamandras, gliemeži, gliemenes un tārpiņi, vaboļu kāpuri un ūdensblusas, un visvisādas niecīgas radībiņas, kuras ar neapbruņotu aci lāgā pat nevarēja saskatīt. "Ak kungs!" mazais ūdensvīriņš nodomāja. "Vai es kādreiz spēšu iegaumēt visu šo radību vārdus? Es pat nevaru tās saskaitīt!"

Dažuviet dīķa dibens bija blīvi noklāts ar dūņām. Ja viņi, pāri peldēdami, tām pieskārās, augšup sacēlās brūngans mākonis un saduļķoja ūdeni. Cituviet bija grants, kas vizuļoja viņiem pretī jau pa gabalu, un citur atkal auga zāle. Dīķa zāle. Gariem kušķiem tā viļņojās pār dīķa dibenu un izskatījās kā paklājs, kas darināts no ūdensvīru matiem.

Tomēr vislabāk mazajam ūdensvīriņam patika mazlēpju un elšu, sermulīšu un daudzlapju meži, kas zaļoja dīķa dzelmē.

-   Tikai neiedrošinies tajos peldēt iekšā, citādi netiksi vairs laukā! ūdensvīriņa tētis vēl paguva iesaukties; tad viņš jau redzēja, kā zēns kūleniski, ar galvu pa priekšu, nozūd kātu un lapu biezoknī.

-   Tu paliksi šeit! tēvs sauca viņam nopakaļ, pūlēdamies bēgli satvert aiz kājām. Taču zēns bija veiklāks, un ūdensvīriņa tētim palika rokā vien dēla kreisās kājas zābaks.

Dziļoksnī vēl kādu brīdi čabēja un plunkšķēja, tad iestājās klusums. Kaut kur no tīteņaugu biezokņa mazais ūdensvīriņš čiepstošā balsī iesaucās:

-    Kur es esmu?

Tad tētis ielika tukšajā zābakā akmeni, lai tas neaizpeldētu prom, un gribot negribot devās zēnu meklēt.

KARPU PAPUS KIPRINUSS

Viņi abi tik ilgi spēlēja tīteņaugu mežā paslēpes, kamēr zēns bija kļuvis sarkans kā vēzis un tik tikko vēl jaudāja atvilkt elpu. Tad ūdensvīriņa tētis sacīja:

-    Tagad gan beigsim, jo citādi tu pārpūlēsies un, kad pārnāksim mājās, mamma mūs izrās.

Taču mazais ūdensvīriņš kaulējās:

-    Vēl vienu vienīgo reizīti!

-     Nu labi, vienu reizīti, bet tā lai būtu pēdējā, ūdensvīriņa tētis sacīja un vēl piebilda: Uz otru reizi tu mani vairs nepierunāsi, tad mēs beidzot metam mieru!

Šoreiz mazais ūdensvīriņš gribēja tā noslēpties, lai tēvam būtu sevišķi grūti viņu atrast. Tāpēc viņš ierušinājās daudzlapju un elšu stumbros tik dziļi, cik vien varēja. Taču piepeši puisēns šausmās pamanīja, ka ir saķerts. Tīteņaugi viņu vairs nelaida vaļā!

Mazais ūdensvīriņš pūlējās izķepuroties brīvībā, tomēr nekas nesanāca. Gluži otrādi, viņš tikai vēl vairāk sapinās zaļajā kamolā! Te nu puisēnam sametās bail, un viņš sirsnīgi sauca palīgā.

-     Jā, spirinies vien! tēvs atbildēja. Man ne prātā nenāk iet tev palīgā! Tā tik vēl trūka! Palīdzi, lūdzams, pats sev, es peldu prom!

Taču tētis to nedomāja nopietni. Nekad mūžā viņš nebūtu pametis savu mazo ūdensvīriņu! Viņš tikai nolēma: jāļauj mazajam palaidnim brītiņu paspirināties, tas zēnam nāks tikai par labu! Tad viņš vismaz citureiz nebūs tik pārdrošs! Un beidzot, kad tētis redzēja, ka puisēns patiešām pats netiek brīvībā, viņš bez lielas domāšanas paņēma viņu aiz apkakles, dažas reizes paraustīja, un viens divi! puisēns jau bija glābts.

Mazais ūdensvīriņš bija tā nopūlējies, ka viņam vispirms vajadzēja apsēsties. Uff, kā viņš bija noguris! Zēns atbalstīja galvu delnās un elsa. Sarkanās cepures pušķis krita viņam sejā.

Ūdensvīriņa tētis kādu brīdi vēroja, kā dēls sēž, lūkodams atgūt elpu. Tad viņš pārmetumu pilnā balsī sacīja:

-     Redzi nu, tas tāpēc, ka tu negribēji pie laika beigt! Es nekādā ziņā nedrīkstēju tevi klausīt! Kā lai mēs tagad tiekam mājās? Tu pat vairs nejaudā nostāvēt kājās, kur nu vēl peldēt!

-    Ak, liec mani mierā! mazais ūdensvīriņš ar grūtībām izdvesa. Ļauj man brītiņu atelsties, tad atkal varēšu…

Taču tētis tam īsti neticēja; kas zina, cik grūts būtu bijis viņam un dēlēnam ceļš uz mājām, ja labvēlīgs liktenis nebūtu uzsūtījis kā glābēju karpu papu Kiprinusu!

Viņš Kiprinuss atpeldēja, neko nenojauzdams. Karpu papus jau bija pavecs kungs, ar sūnu uz muguras, un peldot viņam patika, iekšējās labsajūtas pārņemtam, zem deguna burbulēt. Kad Kiprinuss burbulēja, viņam no mutes cits pēc cita nāca gaisa burbulīši, kuriem viņš izvalbītām acīm skatījās nopakaļ. Kiprinuss pamanīja ūdensvīru tikai tad, kad bija ar degunu gandrīz pieskāries viņam pie pleca.

-    Nū! Kiprinuss izbrīnīts iesaucās, spuras kustinādams. Kas tad jums lēcies? Man liekas, kāds tur vairs netiek tālāk uz priekšu…

-     Ak, paskaties, karpu papu Kiprinus! sacīja ūdensvīriņa tētis. Un, norādīdams uz savu dēlu, noraizējies turpināja: Tik noguris, ka netiek ne no vietas. Ja es zinātu, kā viņu tagad aizgādāt mājās!

Karpu papus sapņaini paburbulēja blub, blub un tad lika, lai ūdensvīriņa tētis izstāsta visu pēc kārtas. Kiprinuss uzmanīgi klausījās, kamēr stāsts bija galā.

-     Hm, Kiprinuss beigu beigās ierunājās, tad jau esmu ieradies īstajā brīdī blub, blub. Es paņemšu mazo ūdensvīriņu uz muguras un aiznesīšu mājās. Norunāts? Blub, blub.

-     Vai tu runā nopietni? ūdensvīriņa tētis atviegloti iesaucās. Tas būtu burvīgi!

-    Nu paklausies, tu taču pazīsti mani, Kiprinuss sacīja, itin kā mazliet aizvainojies. Ja es saku, ka aiznesīšu mājās, tas nozīmē, ka arī aiznesīšu. Ceru, tev nebūs nekas pretī.

-    Nē, gluži otrādi, ūdensvīriņa tētis atteica. Tu man ar to izdarītu milzu pakalpojumu…

-    Labi jau, labi! Kiprinuss viņu pārtrauca. Ja var palīdzēt, kāpēc lai nepalīdzētu, tur nav ko vairs runāt. Paskaties labāk, lai zēns kārtīgi apsēžas!

Mazajam ūdensvīriņam vajadzēja uzrāpties Kiprinusam mugurā, un lielais ūdensvīrs viņam parādīja, kā jāturas. Tad viņš mierīgi jāja uz karpu papus Kiprinusa muguras mājās.

-   Vai tev patīk? Kiprinuss pēc brītiņa pavaicāja.

-    Jā, ļoti! mazais ūdensvīriņš, ārkārtīgi sajūsmināts, atsaucās. Vai vari apsolīt, ka tu mani vēl kādreiz izvizināsi?

-    Protams, to es tev apsolu, karpu papus sacīja.

ZVĒRS AR DAUDZĀM ACĪM

Tāds Dzirnavu dīķis jau nemaz nav sevišķi liels, taču mazam ūdensvīriņam tajā tik un tā piedzīvojumu netrūkst. It īpaši, ja viņš ir tik ziņkārīgs un bāž degunu visos kaktos, zem katra akmens un katrā dūņu alā, un visur citur.

Ūdensvīriņa mammai nepatika, ja tēvs mazajam dēlēnam ļāva bez uzraudzības blandīties apkārt pa dīķi. Toties ūdensvīrs sacīja:

-    Viņš ir puika! Un puikam laikus jāpierod, ka viņam ne vienmēr kāds stāvēs blakus. Turklāt man patiešām ir pietiekami daudz darāmā un es nevaru nemitīgi vadāt mūsu dēlu pie rokas.

Mazajam ūdensvīriņam tas bija īsti pa prātam. Viņam vislabāk patika klaiņot pa dīķi uz savu galvu. Diendienā puisēns no agra rīta līdz vēlam vakaram bija ceļā. Drīz viņš pazina pēc vārdiem visas zivis, gliemežus un gliemenes. Kad mazais ūdensvīriņš satika karpu papu, tas vienmēr pavizināja puišeli kādu gabalu uz muguras. Ar mailītēm ūdensvīriņš spēlēja sunīšus, vardes raustīja aiz garajām kājām. Dažreiz puisēns saķēra, sev par prieku, dažas salamandras, ielika savā sarkanajā cepurē ar pušķi galā un labu brīdi tās ķircināja.

Ik dienas mazais ūdensvīriņš devās uz kādu citu dīķa nostūri un smalki izpētīja, vai tur nemitinās vēl kāda dzīva radība vai nav vēl kas cits, ko viņš līdz šim nebutu ievērojis. Tā puisēns arī nonāca pie alas, kurā pamanīja zvēru ar daudzām acīm.

Ala bija tumša. Sākumā viņš domāja, ka zvērs ar daudzajām acīm ir milzīgs, bāls tārps. Tad puisēns ievēroja tam uz muguras spuras, un pēcāk viņš saprata, ka tā ir zivs. Zivs, kurai abās ķermeņa pusēs garā rindā cita aiz citas bija apaļas jo apaļas acis!

-    Ko tu tā blenz? zivs ar daudzajām acīm vaicāja. Vai tad nezini, ka es esmu nēģis? Kā es tev patīku?

"Tu esi briesmīgs! Man bail!" mazais ūdensvīriņš gribēja atbildēt, bet viņš tomēr to nedarīja. Puisēns pateica ko citu:

-    Tātad tevi sauc par nēģi?…

-   Es zinu, tu mani apskaud, nēģis sacīja. Neliedzies nu!

-    Es tevi apskaužu? mazais ūdensvīriņš vaicāja pagalam izbrīnīts. Par ko lai es tevi apskaustu?

-    Protams, par daudzajām acīm! Tev, kā es redzu, ir tikai divas. Nēģis pielocījās zēnam klāt. Tikai divas acis! Cik tas ir maz!

-    Es nesūdzos, mazais ūdensvīriņš paskaidroja. Man pilnīgi pietiek.

-     Cerēsim, nēģis atteica. Bet kas tad nu, tu taču netaisies atkal peldēt prom? Paliec šeit!

-    Nē, man jāsteidzas, mazais ūdensvīriņš ātri paskaidroja un atvadījās. Tikai veicīgāk prom no šīs

alas! Viņam nebija vajadzīgas nekādas zivis ar daudzām acīm, puisēns gribēja žigli jo žigli tikt mājās.

-    Es tev labprāt aizdotu dažas acis, nēģis viltīgi sauca nopakaļ. Atskaitot divas, pārējās tikpat jau ir aklas! Kāds man labums no aklām acīm? Es tev mīļuprāt tās uzdāvinātu, vai dzirdi?! Uz-dā-vi-nā-tu!

Mazais ūdensvīriņš neko neatbildēja, jo peldot turēja ciet ausis. Ātrāk uz mājām! Ātrāk aizmirst zivi ar daudzajām acīm! Domās viņš to joprojām vēl redzēja acu priekšā, un tas radīja nepatīkamu sajūtu.

Šajā naktī mazais ūdensvīriņš sapņoja, ka zivs ar daudzajām acīm iepeld pie viņa guļamistabā. Puisēns nespēj ne pakliegt, ne pakustēties. Viņš kļuvis gluži stīvs, tik stīvs kā gultas kāja, viņam vajadzēja ļauties visam, ko zivs ar viņu dara.

Mazais ūdensvīriņš dzirdēja to sakām:

"Še tev dažas no tām aklajām acīm, kuras man nav vajadzīgas!… Te viena… tur viena… tur vēl viena…"

Un viņš sajuta, kā briesmīgā zivs viņam piestiprina savas apaļi apaļās, riebīgi riebīgās acis vienu uz pieres un pa vienai uz katra vaiga, un vienu uz zoda.

"Un nākamā? Nākamā būs uz degungala, manu draudziņ!… Tā, nu parādies man!… Tu izskaties lieliski. Gluži kā īsts nēģis!"

-     Nē! iekliedzās mazais ūdensvīriņš. Aizvāc savas acis no manas sejas! Aizvāc tās prom! Es atkal varu pakustēties, es varu…

-    Kas tev atgadījies, manu dēliņ? jautāja ūdensvīriņa tētis, noliecies pār gultas malu. Tu tā kliedz, it kā tevi kāds grasītos nožmiegt! Vai tev rādījās slikts sapnis?

-    Šausmīgs! mazais ūdensvīriņš novaidējās. Tas bija kaut kas briesmīgs! Man vajadzēja kļūt par nēģi!

-    Par nēģi? pavaicāja tētis un lika, lai puisēns visu izstāsta. Pēc tam viņš noglaudīja mazā dēlēna matus.

-    Vai zini ko? tēvs ierosināja. Man šķiet, ka nakts atlikušo daļu tev vajadzētu nākt gulēt manā gultā. Bet mammai labāk neko nestāstīsim ne par zivi ar daudzajām acīm, ne par briesmīgo sapni. Citādi viņa man atkal teiks, ka tu esi par mazu, lai klaiņotu viens apkārt pa dīķi.

UN PELDPLEVJU VIŅIEM ARI NAV!

Dienas nāca, dienas gāja. Ar katru dienu saule virs Dzirnavu diķa spīdēja mazlietiņ ilgāk, un ar katru dienu mazais ūdensvīriņš kļuva mazlietiņ vecāks.

Kādu rītu ūdensvīriņa tētis sacīja:

-    Nāc, dēliņ, aizpeldēsim līdz krastam. Ir pienācis laiks tev vienreiz pabāzt degunu laukā no ūdens!

Viņi aizpeldēja līdz krastam, un mazais ūdensvīriņš pirmo reizi mūžā izbāza galvu no dīķa. Taču tūliņ pat to atkal ierāva atpakaļ.

-    Kāpēc tu tā dari? ūdensvīriņa tētis vaicāja.

-    Man žilbst acis, puisēns, berzēdams acis, sacīja. Vai tur augšā vienmēr ir tik gaišs?

-    Kad spīd saule, tur augšā vienmēr ir tik gaišs, tētis atbildēja. Bet tu pie tā pieradīsi. Mazliet piever acu plakstiņus, iznirdams no ūdens, tad viss būs kārtībā. Vai vēl labāk pieliec acīm priekšā delnas tā… Un viņš parādīja, kā liek acīm priekšā delnas.

Tad viņi iznira otro reizi.

Mazais ūdensvīriņš piesardzīgi palūkojās cauri peldplēvēm pirkstu starpās.

Puisēns taču pazina tikai silto, zeltaini zaļo Dzirnavu dīķa puskrēslu, spilgtā saules gaisma viņam sāpēja. Tomēr lēnām, pavisam lēnītēm acis pierada, un viņš ziņkārīgi paraudzījās apkārt.

-    Paskat, tur tās jautrās zivtiņas! puisēns pārsteigts iesaucās.

-   Tās nav zivtiņas, tētis paskaidroja, tās ir divas spāres.

-    Bet viņas taču peld! iebilda mazais ūdensvīriņš.

-    Nē, atteica tētis, viņas lido. Tas ir kaut kas cits. Te, virspusē, daudzkas ir citādi.

-    Pirmām kārtām ūdens, mazais ūdensvīriņš pārgudri pavēstīja. Vai tev arī nešķiet, ka tas ir citādāks? Gaišāks un siltāks, un plānāks…

-    Tas jau nav ūdens! tēvs smaidīdams atbildēja.

-    Kas tad?! zēns apjucis iesaucās.

-    Tas ir gaiss, tēvs paskaidroja.

-    Gaiss? zēns atkārtoja. Kas tas tāds?

-    Tas ir kaut kas tāds, kurā nevar peldēt, sacīja ūdensvīriņa tētis.

Tad viņš izšķīra cauri krastmalas niedrēm ceļu, un abi izkāpa krastā.

Kad niedres palika aiz muguras, mazais ūdensvīriņš iepleta acis. Pirmo reizi mūžā viņš ieraudzīja pļavu, pirmo reizi puķes, pirmo reizi koku. Un pirmo reizi ūdenspuisēns sajuta, kā tas ir, kad pūš vējš un bužina matus.

Viss šeit, augšā, bija citādi nekā pie viņiem lejā dīķī. Viss, ko viņš šeit redzēja, bija jauns un neparasts. Zēns izvaicāja par to tēvu, un tēvs, cik labi vien varēdams, centās visu izskaidrot.

Tad piepeši mazais ūdensvīriņš izstiepa roku.

-   Ūdensvīrs! viņš priecīgi iesaucās. Bet cik liels!

-    Kur? tētis vaicāja un piemiedza acis, lai varētu labāk saredzēt.

-   Tur, viņā pusē, zēns sacīja, norādīdams uz kādu būtni, kas tobrīd nāca pāri pakalnam. Vai tu viņu redzi?

-   Jā, tēvs atteica, redzu gan. Tikai tas nav ūdensvīrs.

-     Tur nāk vairāki! zēns sacīja. Tā būs pat vesela ģimene! Viņi nāk rindā pa kalnu lejā. Es viņus pasaukšu…

-    Nē, to gan nedari! ūdensvīriņa tētis aizrādīja. Tie ir cilvēki, mums nav viņiem jārādās. Paslēpsimies niedrēs!

Un viņi abi nozuda niedrēs.

Cilvēki vīrs, sieva un divi bērni pagāja abiem Dzirnavu dīķa iemītniekiem pavisam tuvu garām, taču nepamanīja ne lielo ūdensvīru, ne mazo.

Turpretī abi ūdensvīri no savas paslēptuves varēja nopētīt cilvēkus itin labi. Un mazais ūdensvīriņš brīnījās, ka cilvēki ir tik lieli un ka viņiem nav zaļu matu.

-   Un peldplēvju viņiem arī nav! klusā balsī sacīja ūdensvīriņa tētis. Daži cilvēki gan māk peldēt, taču peld ļoti lēni. Un, kad viņi panirst zem ūdens, viņiem tūliņ atkal jālien laukā.

-    Savādi, mazais ūdensvīriņš prātoja. Kāpēc viņiem uzreiz jālien laukā?

-   Jo viņi ir tikai cilvēki, tētis sacīja. Ūdenī viņi nespēj dzīvot.

Puisēnam kļuva cilvēku žēl, un viņš nodomāja: "Cik labi, ka es esmu ūdensvīriņš!"

ZAĻĀS MĀJIŅAS

Turpmāk, kad tēvs peldēja uz krastu, mazais ūdensvīriņš vienmēr drīkstēja doties līdzi. Un, kad puisēns virsūdens pasauli bija mazliet iepazinis, tētis viņu dažkārt atstāja augšā arī vienu.

Tikai neskrien pārāk tālu prom! vecāki dēlam piekodināja. Un galvenais viņam bija jāsargās rādīties cilvēkiem acīs. To viņam vajadzēja saviem vecākiem apsolīt.

Dzirnavu dīķa krastā auga vecs vītols. Tas bija noliecies pāri dīķim, apakšējie zari gandrīz vai skāra ūdeni.

Tā kā vecais vītols bija tik tuvu ūdenim, mazajam ūdensvīriņam tajā uzrāpties bija tīrais nieks. "Man tur augšā būs laba paslēptuve," viņš nodomāja. "Tupēdams zaros, varēšu redzēt gan dzirnavas, gan cilvēku ciemu. Un, ja mani piepeši kāds pamana, kas tur liels? Es uzreiz plunkš! ūdenī, un gatavs!"

Mazais ūdensvīriņš bieži rāpās vecajā vītolā. Viņš apsēdās jāteniski uz kāda zara, nokarināja kājas lejā un priecājās, kad uzpūta vējš un viņu pašūpoja. Un, ja arī vējš nepūta, puisēns nenoskuma, bet šūpojās pats.

Sēžot vecajā vītolā, savā paslēptuvē, un skatoties visapkārt, mazajam ūdensvīriņam nekad nebija garlaicīgi. Viņš vēroja dzirnavnieku un viņa puišus nesam smagos graudu maisus uz maltuvi; viņš redzēja pagalmā dzirnavnieka sievu barojam vistas un baložus; viņš vēroja abas meitas skalojam veļu vai izplaucējam lielo sviesta kubulu.

Tālāk pa lielceļu savās gaitās gāja zeļļi un tirgussievas. Skolas bērni katru rītu skrēja uz skolu un, skanot dienvidus zvaniem, atgriezās atkal mājās. Dažkārt pa ceļu rībēdami aizripoja kādi zemnieku rati. Tādās reizēs viņš jau iztālēm dzirdēja riteņu troksni. Kad kučieris-labi skaļi plīkšķināja pātagu, mazais ūdensvīriņš klikšķināja ar mēli līdzi un domāja: "To man arī gribētos pamēģināt!"

Jā, tur pāri uz lielceļa mazajam ūdensvīriņam vienmēr bija ko redzēt. Bet cik lielas acis puisēnam

aiz brīnumiem iepletās, kad viņš kādu dienu ieraudzīja braucam zaļās mājiņas!

Atbrauca trīs mājiņas ar īstiem logiem un durvīm. Mājiņas bija nokrāsotas zaļā krāsā un uzceltas uz riteņiem. Katras zaļās mājiņas priekšā rikšoja mazs, pinkains zirgs, un aiz pēdējās mājiņas nedroši gāja liels, pluskains suns. Degunā viņam bija ievērts riņķis, un viņš bija pieķēdēts pie mājiņas.

Trīs vīri platās platmalēs ar nokarenām malām vadīja zirgus. Ceturtais gāja blakus plušķainajam sunim un laiku pa laikam viegli iebikstīja viņam ar nūju.

Mazais ūdensvīriņš brīnījās, ka pasaulē ir mājiņas uz riteņiem. Viņš labprāt būtu paskatījies uz tām no tuvuma. Taču, kamēr puisēns vēl domāja, vai nolēkt no vītola un aizskriet uz lielceļa, zaļās mājiņas iegriezās pļavā un virzījās uz Dzirnavu dīķa pusi. Piebraukušas pavisam tuvu pie vecā vītola, tās apstājās.

SAUSAS KĀJAS!

Vīri izjūdza zirgus un sapina tiem ar virvēm priekškājas. Tad viņi ļāva zirgiem steberēt, kur vien tie vēlas. Zirgi sapītām kājām pagājās kādu gabaliņu pa pļavu un sāka plūkt zāli.

Tikmēr no zaļajām mājiņām bija izrāpušās dažas sievas un bērni. Viņiem visiem bija brūnas sejas un brūni pleci, un brūnas kājas un rokas. Sievas valkāja vizuļojošus ausu riņķus, bērniem mugurā bija noskranduši krekli, un visiem, pat vīriem, bija gari ogļu melni

mati. Viņi izskatījās gluži citādi nekā tie cilvēki, kurus mazais ūdensvīriņš līdz šim bija redzējis.

Sievas sanesa sausas niedres un iekūra ugunskuru. Tad viņas pakarināja virs liesmām iedauzītu katlu un vārīja zupu. Bērni skraidīja starp zaļajām mājiņām šurpu turpu; daži spēlēja paslēpes, daži vienkārši draiskuļojās, visi kopā taisīja elles troksni. Vīri

tupēja mazliet nostāk saulē, kūpināja tabakas pīpes un stāstīja cits citam dažnedažādus notikumus.

Pēc ēšanas kāds no vīriem atveda lielo, plušķaino suni, kas bija skrējis nopakaļ pēdējai mājiņai un kam degunā bija riņķis. Vīrs rībināja ar pirkstiem pa mazām bungām, lielais suns nostājās uz pakaļkājām un dejoja. Izskatījās ļoti jocīgi, kā viņš nedrošiem solīšiem griežas uz riņķi un pie tam rūc. Brīdi padejojis, suns saņēma atalgojumā gabaliņu cukura un drīkstēja atpūsties. Tad viņam atkal vajadzēja nostāties uz pakaļkājām un dejot tālāk.

Mazais ūdensvīriņš sēdēja vecajā vītolā un nenogurdams vēroja svešos cilvēkus un milzu suni. Vienreiz gan puisēnam tā kā likās, ka dzirdētu tēvu ūjinām, taču viņš nepiegrieza tam vērību. Puisēns palika sēžam, neko neatbildējis.

Saule jau bija noslīdējusi zemu pie pamales, kad svešie vīri saķēra zirgus un atkal iejūdza tos zaļo mājiņu priekšā. Sievas un bērni sakāpa iekšā, lielajam sunim atkal vajadzēja atgriezties pie ķēdes, un tad mājiņas viens divi izbrauca atpakaļ uz ceļa un rībēdamas aizripoja prom.

Mazais ūdensvīriņš skatījās nopakaļ, kamēr tās nozuda aiz pakalniem. Pēkšņi viņš sajuta, ka ir ļoti noguris.

Ieraugot dēlu pārnākam mājās, mamma vaicāja:

-     Kur tu biji tik ilgi pazudis? Taču, vēl nesagaidījusi atbildi, viņa sasita plaukstas virs galvas un iesaucās: Kā tu izskaties! Tev taču ir pavisam sausas kājas!

Mazais ūdensvīriņš paraudzījās uz savām kājām. Vai tās patiešām bija nožuvušas, viņam tik ilgi sēžot vecajā vītolā, saulē un vējā? Ak, viņš taču tik slikti jutās, viss acu priekšā griezās.

-    Tūliņ velc nost zābakus! mamma uzbrēca. Vai tu nezini, ka ar sausām kājām var palikt slims? Kāpēc tu laikus nenāci mājās? Tagad uz ātrām pēdām gultā! Un labi žigli!

Viņa steigšus apguldīja mazo ūdensvīriņu gultā un aplika viņam mitru kompresi ap kājām. Puisēnam aizkrita acis, un viņš iemiga.

Kad ūdensvīriņa tētis atgriezās mājās, ūdensvīriņa māte viņam sacīja:

-     Tev gan vajadzēja dēlam pateikt, ka nedrīkst visu dienu pavadīt gaisā! Kā puisēns varēja to zināt? Ja viņš tagad saslims, tu būsi vainīgs!

Ūdensvīriņa tētis apjucis paberzēja zodu un sacīja:

-     Jā, jā. Tikai vispirms pagaidīsim, vai viņš patiešām saslims, kā tu baidies. Tāds ūdensvīriņš nav īsts ūdensvīriņš, ja ne reizes nav pārnācis mājās ar sausām kājām.

LIETU, KUR TU ESI?

Tagad dažas dienas mazajam ūdensvīriņam par sodu vajadzēja palikt mājās, nelīdzēja ne lūgšanās, ne tielēšanās. "Ja es tik tiešām būtu saslimis!" viņš sapīcis domāja. "Bet man pat iesnas nepiemetās. Mamma pārāk daudz uztraucas par mani. Ja notiktu pēc viņas prāta, man turpmāk visu laiku būtu jāsēž istabā." Un puisēns ilgu pilnām acīm paskatījās uz logiem.

Beidzot, kad bija pagājusi gandrīz vesela nedēļa, ūdensvīriņa tētis sacīja:

-     Es aizliku mammai labu vārdu par tevi, dēls. Šodien augšā līst, tāpēc es tevi gribu palaist lauka. Tikai vai tu vari man apsolīt, ka laikus atgriezīsies?

-   Nu, protams, to es tev apsolu! mazais ūdensvīriņš dedzīgi iesaucās un tūliņ pat ierāpās zābakos. Arī kājas man nekādā ziņā vairs nebūs sausas!

-    Šodien tev nāktos grūti tikt pie sausām kājām, tētis teica. Šodien lietus par to rūpējas, lai tu būtu slapjš.

-    Lietus? Viņu gan es nepazīstu! mazais ūdensvīriņš sacīja.

-     Jā, redzi, tētis paskaidroja, lietus tas ir mūsu labākais draugs. Ja nebūtu lietus, tad drīz vien pasaulē arī nebūtu neviena ūdensvīra un nevienas ūdenssievas.

-    Kāpēc tad ne? Mazais ūdensvīriņš labprāt būtu noskaidrojis vēl to. Taču viņš izdzirdēja nākam māti un nodomāja: "Tagad tikai žiglāk prom! Labāk būs, ja es laikus pazudīšu!"

Domāts darīts! Puisēns žvikts! bija pa durvīm laukā un nozuda aiz savas mājas stūra.

Ai, cik tas bija jauki atkal traukties pa ūdeni! Tagad zēnam šķita, ka viņš istabā sēdējis veselu mūžību. Aiz nevaldāma prieka un pārgalvības viņš tūliņ pārpeldēja šķērsām pāri visam dīķim un atkal atpakaļ. Zivis izbijušās pamuka malā, dūņas sagriezās virpulī, dīķa zāles noplivinājās viņam nopakaļ, un gliemenes šausmās aizvēra savus gliemežvākus.

-     Tā! draiskulis iesaucās, kad bija iztrakojies. Un tagad aiziet uz augšu!

Mazais ūdensvīriņš bija gluži bez elpas, tāpēc viņš augšup peldēja lēni jo lēni. Ūdens visapkārt kļuva siltāks un gaišāks. "Jāaizver acis," puisēns nodomāja, "lai saule mani atkal neapžilbinātu!" Nonācis ūdens virspusē, viņš uzmanīgi atdarīja acis, taču šoreiz sāpīgā, spilgtā gaisma bija nozudusi.

Sauli neredzēja, debesis bija kā aizklātas ar pelēkiem lakatiem, un visapkārt mazajam ūdensvīriņam, nez kur radušies, no augšas neskaitāmā daudzumā bira ūdenī sīki akmentiņi. Šķita, ka pilnām saujām kāds kaisītu dīķī smiltis. Katru reizi, kad tāds

mazs akmentiņš iekrita ūdenī, atskanēja plunkšķis. Plunkšķēja un plunkšķēja bez gala, jo akmentiņu, kas birtin bira lejup, bija tik daudz.

Mazais ūdensvīriņš izstiepa rokas, gribēdams dažus akmentiņus noķert, taču drīz vien pamanīja, ka tās ir lāses. Puisēns nevarēja vien nopriecāties, jo tās viņu kutināja. Dažreiz kāda lāse pat trāpīja mazajam ūdensvīriņam pa degunu, tas viņam likās sevišķi jautri.

Piepeši zēns atkal atcerējās lietu, par kuru bija stāstījis tēvs. "Pareizi, lietus! Vajadzētu lietum tūliņ padot labdienas, viņš taču esot mūsu labākais draugs." Puisēns domāja, ka lietus ir kaut kas tāds kā ūdensvīrs, tāpēc nolēma to sameklēt. "Lietus droši vien sēdēs krastā," viņš prātoja.

Taču krastā mazo ūdensvīriņu sagaidīja vēl viens pārsteigums! Viss, kas citkārt bija bijis sauss, šodien bija brīnišķīgi slapjš: zāle un akmeņi, ceļš un krūmi, puķes, lauks un niedrājs. Ūdens pilēja no vecā vītola lapām, tecēja gar tā stumbru lejā, miza bija kļuvusi tumša un spīdīga.

Mazais ūdensvīriņš dziļi ievilka elpu. Ak, cik garšīgs šodien bija gaiss! Tas garšoja pēc mitras zemes

un ietrunējuša koka, pēc zālēm un mitras lapotnes. Turklāt tas bija ļoti patīkami vēss. Bet visu pasauli piepildīja viena vienīga milzu šalkoņa. Un mazais ūdensvīriņš nodomāja: "Kaut tā būtu vienmēr, tā man patīk!"

Un vēl viņš nodomāja: "Šodien šeit nav nekādu briesmu, šodien man uz galvošanu kājas neizžūs."

Bet kur gan ir paslēpies lietus?

Mazais ūdensvīriņš ar acīm izmeklēja visu krastu, tomēr nekur neviena nebija ne cilvēka, ne dzīvnieka, vispār neviena. Beigu beigās viņam neatlika nekas cits kā palīst zem izmirkušajiem krūmiem un palūkoties, vai lietus tur nav paslēpies. Taču, lai kur meklētu, puisēns to neatrada ne krūmos, ne niedrēs. Tad mazais ūdensvīriņš nolēma lietu pasaukt.

-    Ei! viņš skaļi auroja caur tūtiņā saliktām delnām. Ei, lietu, kur tu esi?!

Puisēns uzmanīgi klausījās un gaidīja atbildi. Visapkārt atbalsojās tikai nebeidzamā šalkoņa.

Piepeši no dīķa puses atskanēja šļaksti tādi, it kā kāds kāptu laukā no ūdens. "Tas ir viņš!" iešāvās prātā mazajam ūdensvīriņam. "Tam jābūt viņam!"

Puisēns pagriezās riņķī.

Taču viņš bija ne mazums pārsteigts, jo ieraudzīja, kā no ūdens kāpj laukā viņa paša tēvs.

-   Bet dēls? ūdensvīriņa tētis brīnījās. Ko tu tur dari?

-    Ko es daru? — ūdensvīriņš bēdīgi pārvaicāja. Es izmeklējos lietu, bet neatradu, un tagad es viņu saucu. Taču lietus neatbild. Man šķiet, ka viņš jau ir aizgājis.

Te nu tēvam sanāca smiekli.

Ko tu meklē? Lietu? Ak, dēls, tu visu laiku tajā stāvi!… Jā, tā gadās, viņš smīnēdams piebilda, tā gadās, kad nav laika noklausīties līdz galam, ko tēvs saka.

KOKA KASTE

Vasarā gandrīz katru dienu no ciema uz Dzirnavu dīķi nāca peldēties lieli un mazi cilvēki. Karpu papum Kiprinusam tas itin nemaz nebija pa prātam; viņam labāk patiktu, ja tie sēdētu mājās. Taču mazais ūdensvīriņš ar lielu prieku noslēpās krasta krūmos un vēroja, kā ļaudis peldas.

Peldēt šie cilvēki gan diezin ko nemācēja. Daži peldēšanā labi ja varēja sacensties ar vardēm, pārējie ķepurojās pa ūdeni tikpat nevarīgi kā suņi. Un visi peldot turēja galvu virs ūdens. Tā bija jautra aina pa Dzirnavu dīķa virsu sprauslodamas un elsodamas peld daudzas cilvēku galvas piesārtušām sejām.

Taču vēl spocīgāk peldošie cilvēki izskatījās no apakšas! Kad mazais ūdensvīriņš ienira dzelmē un pagriezās uz muguras, tie augšā atgādināja ēnas, kas ķepurodamās slīd pāri. Cilvēku ķermeņi spilgti izcēlās uz saules apspīdētās dīķa virspuses. Mazajam ūdensvīriņam tas likās ļoti jocīgi: kā var tik briesmīgi staipīt rokas un kājas un turklāt tik lēni virzīties uz priekšu.

Reiz atkal, gulēdams uz muguras dūņās un vērodams cilvēkus, mazais ūdensvīriņš piepeši pamanīja šurp slīdam kādu lempīgu, melnu priekšmetu, tādu viņš nekad vēl nebija redzējis. Šis priekšmets pārpeldēja puisēnam pāri kā milzu zivs, taču tam nebija ne spuru, ne astes. Mazais ūdensvīriņš nevarēja saprast, kā šim priekšmetam izdevās, pašam nekustoties, tomēr tikt uz priekšu. "Tas man katrā ziņā jāapskata tuvāk!" viņš nolēma.

Ūdenspuisēns piepeldēja pie krasta un iznira laukā. Tur viņš redzēja, ka šis neparastais priekšmets ir gara

koka kaste, kurā sēž kāds cilvēks; un šis cilvēks bija dzirnavnieks. Katrā rokā viņš turēja kārti un ar tām airēja koka kasti pāri dīķim.

Tad mazais ūdensvīriņš atminējās, ka ir šo kasti jau redzējis. Pareizi, parasti taču tā gulēja niedrēs, un viņš līdz pat šai dienai to bija uzskatījis par kaut kādu veļas baļļu. Turpretī tagad viņš zināja, ka ar to var peldēt pa ūdens virsu.

"Patiesībā nav slikti!" nodomāja mazais ūdensvīriņš, vērodams, kā dzirnavnieks cilā abas kārtis. "Tas man jāielāgo!" viņš apņēmās. Jo puisēns gribēja, cik vien ātri tas izdotos, arī veikt kādu izmēģinājuma braucienu ar koka kasti.

Nākamajā dienā ap dienas vidu, kad visi cilvēki sēdēja savās mājās pie pusdienu galda, mazajam ūdensvīriņam šķita, ka pienācis īstais brīdis.

Kaste stāvēja vecajā vietā niedrēs. Tā bija piesieta, bet tas nekas. Mazais ūdensvīriņš gan nespēja atraisīt mezglu, toties viņš bez lielas domāšanas izvilka no mīkstās zemes turētājmietiņu un, iežmiedzis to padusē, iekāpa koka kastē.

Bet kur tad palikušas abas kārtis, ar kurām dzirnavnieks bija airējies? Puisēns tās nekur nevarēja atrast. Acīmredzot dzirnavnieks kārtis bija paņēmis līdzi. Ir nu gan ķeza! Kā lai viņš pārbrauc pāri dīķim, ja nav kāršu?

Mazais ūdensvīriņš kādu brītiņu domāja. Tad paņēma turētājmietiņu un mēģināja airēties ar to. Nekas nesanāca. Beigās puisēns apsēdās uz kastes aizmugurējās malas, iegremdēja mietiņu seklajā ūdenī un ar tā palīdzību dažas reizes atgrūdās.

Koka kaste smagnēji slīdēja cauri niedrēm, stiebri čaukstēdami un sprakšķēdami pašķīrās. Pēc dažiem grūdieniem kaste bija no niedrēm laukā. Taču tagad Dzirnavu dīķis kļuva dziļāks, un drīz vien mazais ūdensvīriņš vairs nevarēja aizsniegt dibenu: mietiņš bija par īsu!

"Nu gan neveicas!" puisēns pukodamies nodomāja. "Kāds labums no šīs kastes, ja es netieku uz priekšu? Jāsameklē krastā garāks koks!"

Apņēmības pilns viņš jau grasījās lēkt ūdenī un peldēt atpakaļ, kad pamanīja, ka kaste nemaz nestāv uz vietas. No krasta pūta viegls vējiņš un lēnām dzina to tālāk.

Mazais ūdensvīriņš par to ļoti nopriecājās. Viņš aizskrēja uz kastes priekšgalu un noliecās pāri malai. "Jāpalūkojas, kāds izskatās Dzirnavu dīķis no augšas," viņš ziņkārīgi nodomāja. "Varbūt es ieraugu lejā karpu papu Kiprinusu? Vai varbūt mūsu māju?"

Taču, lai cik uzmanīgi viņš lūkojās, redzamas bija tikai zilās debesis, kas atspoguļojās ūdenī, koka kastes purngals un pāri tā malai kāda ūdenszēna galva.

-    Bēē! mēdījās mazais ūdensvīriņš, izstiepdams pretī zēnam ūdenī mēli. Mazais nebēdnieks iedomājās, kā būtu, ja viņam būtu brālis. Bet, tā kā brāļa nebija, viņš rādīja grimases pats sev. Tā bija jautra rotaļa; kaut tās dēļ vien nenāktu par ļaunu drīz atkal pabraukāties ar koka kasti…

-    Ei tu, palaidni! pēkšņi ieskanējās kāda balss no krasta. Tūliņ brauc atpakaļ! Kurš tev atļāvis vizināties manā laivā pa dīķi?

"Dzirnavnieks!" pēkšņi atskārta mazais ūdensvīriņš. "Tagad tik ātrāk zem ūdens!"

Puisēns pa galvu pa kaklu iemetās dīķī. Lēkdams viņš vēl tik spēcīgi atspērās pret koka kastes malu, ka ūdens iešļakstījās tajā. Aiz bailēm puisēns tūliņ pat ienira līdz Dzirnavu dīķa dibenam un pieplaka pie grunts.

Taču nepagāja necik ilgs laiciņš, kad viņam atkal vairs nebija miera. "Interesanti, kā gan dzirnavnieks dabūs kasti atpakaļ?" viņš prātoja. "Varbūt derētu paskatīties? Es tikai uz brītiņu izbāzīšu degunu, bet, protams, tā, lai dzirnavnieks mani nepamana…"

Mazais ūdensvīriņš piepeldēja pie krasta krūmiem un, noslēpies aiz to zariem, pabāza galvu laukā no ūdens. Dzirnavnieks stāvēja krastā, rokas lauzīdams un saukdams:

-      Palīgā! Palīgā! Mazs puisītis nupat iekrita ūdenī! Palīgā, palīgā!

Drīz vien saskrēja dzirnavu puiši.

-   Nesiet šurp kārtis! dzirnavnieks elsoja. Bērns iekritis ūdenī! Viņš ievēlās no laivas! Ātrāk, pasteidzieties, citādi bērns noslīks!

Kāds no puišiem aizjoņoja atpakaļ uz dzirnavām, divi citi iebrida ūdenī un atvilka koka kasti pie krasta. Kad pirmais bija atnesis kārtis, visi četri iesēdās kastē un ieairējās dīķī.

Puiši ar kārtīm pārmeklēja dīķa dibenu. Dzirnavnieks ar mutautiņu slaucīja no pieres sviedrus.

-Ak dievs, ak dievs! viņš vaimanāja. Manu acu priekšā puisēns ievēlās ūdenī! Kāda nelaime!

-          Kas tas bija par zēnu? puiši vaicāja.

-          To es nezinu, dzirnavnieks sacīja. Viss notika tik zibenīgi. Nabaga zēnam bija sarkana cepurīte un dzelteni zābaki, ja man nav viss sajucis. Bet ko mēs te pļāpājam? Meklējiet, labāk meklējiet!

"Jā, meklējiet vien mani!" mazais ūdensvīriņš ļaunā priekā nodomāja. "Meklējiet vien! Tas jums par to, ka dzirnavnieks neļauj citiem vizināties ar koka kasti!"

SLIDINĀŠANĀS

Dzirnavu dīķa apakšējā galā bija slūžas. Slūžām bija vārti. Šie vārti bija darināti no baļķiem. Kad dzirnavnieks pagrieza virs slūžu vārtiem dzelzs kloķi, tie cēlās gabalu pa gabaliņam no ūdens laukā. Un, ja viņš grieza kloķi uz otru pusi, tie atkal gabaliņu pa gabaliņam iegrima ūdenī.

-    Dzirnavnieks, ūdensvīriņa tētis bija izskaidrojis mazajam ūdensvīriņam, dzirnavnieks vienādi izlaiž caur šiem vārtiem no Dzirnavu dīķa tikai tik daudz ūdens, cik viņa dzirnavām tajā brīdī ir vajadzīgs. Slūžu vārti mums ir ļoti svarīgi. Jo, ja nebūtu šo vārtu, mēs drīz vien tupētu sausumā.

Karpu papus Kiprinuss vienmēr uzmanījās, lai viņš nenonāktu pie slūžu vārtiem pārāk tuvu.

-     Tas ir bīstami! viņš atzinās pavisam atklāti. Ja ūdens, kas plūst lejā caur vārtiem, tevi sagrābj, tad ir beigas. Tas aizrauj tevi līdzi gribi vai negribi!

-Ak, ko nu! mazais ūdensvīriņš viņam reiz iebilda. -Jābūt pietiekami viltīgam, tad nekas nevar notikt! Ko tu man dotu, ja es ļautu straumei sevi aizraut?

-     Tikai ne to! karpu papus Kiprinuss izbijies atgaiņājās. Tu laikam neesi pie pilna prāta? Ļaut, lai straume tevi aizrauj!

-    Tieši tā! ūdensvīriņš iesaucās. Vai tu domā, ka man bail? Skaties aiziet!

Un, draugam par lielām šausmām, mazais ūdenspuisēns peldēja pa taisno uz slūžu vārtiem, kas bija pa pusei atvērti. Sajutis straumi, viņš ļāva tai sevi nest tālāk.

Krietnajam karpu papum Kiprinusam saslējās visas spuras gaisā. Neprātīgās bailēs viņš kliedza:

-   Atpakaļ! Atpakaļ! Puika, vai tu traks esi?

Lielajā izmisumā karpu papus metās ūdensvīriņam

pakaļ, un daudz netrūka, lai arī viņš pats būtu nonācis straumē. Laime, ka pēdējā brīdī vēl paguva apstāties!

Karpu papus vaimanādams burbulēja mazajam ūdensvīriņam nopakaļ:

-     Ai, puika, puika! Aiz savas pārgalvības viņš ieskries drošā nāvē! Šķiet, ka viņš, nabadziņš, nemaz neapjauš, ko ievārījis!

Taču mazais ūdensvīriņš to apjauta itin labi. Viņš, atšķirībā no karpu papus Kiprinusa, pazina Dzirnavu dīķi ne tikai no iekšpuses! Vai viņš nebija pietiekami bieži kāpis krastā un visu izpētījis?

Puisēns zināja, ka aiz slūžu vārtiem sākas šaura, atklāta ūdens tekne ar koka grīdu un koka sienām. Ūdens, kas izplūda pa vārtu apakšu, nonāca šajā teknē un brāzās lejup uz dzirnavām. Tur ūdens ar lielu troksni nozuda kādā dēļu būcenī. Kas notiktu, ja ūdens viņu ieskalotu dzirnavās, to mazais ūdensvīriņš nezināja. Taču viņš ari nekādā ziņā nedomāja to izmēģināt.

Puisēns tikai gribēja savu draugu karpu papu Kiprinusu mazlietiņ pabiedēt. "Kad tuvošos vārtiem, es žigli izstiepšu rokas un pieķeršos pie tiem," viņš domāja. "Tad es pavisam ērti varēšu izrāpties krastā un pasmieties. Man vajadzētu būt galīgam muļķim, lai ļautu sevi patiešām aizskalot! Tas pat man būtu pārāk bīstami!"

Tā nu tas bija. Labais karpu papus Kiprinuss aiz šausmām par ūdensvīriņu nezināja, ko ķert, ko grābt, bet mazais nebēdnis bija nolēmis viņu tikai izjokot.

Arvien ātrāk un ātrāk plūda ūdens, un, jo tas ātrāk nesa uz paceltajiem vārtiem, jo lielāka labsajūta pārņēma mazo puisēnu. Ūdens kā spēcīgs vējš glaudās viņam gar ķermeni. Tas raustīja mazo lielībnieku aiz svārkiem un zaļajiem matiem, kas spurojās laukā no sarkanās cepures apakšas.

"Tikai jāuzmanās, tikai jāuzmanās, ka neaizpeldu garām vārtiem…"

Turpat tie bija!

Mazais ūdensvīriņš izstiepa rokas, pieķērās pie apakšējā baļķa un jau nodomāja: "Lieliski, glābts esmu!"

Taču baļķis…

Baļķis bija daudz par glumu! Aļģēm noaudzis no vienas vietas. "Gluži it kā to būtu kāds ar ziepēm iesmērējis," puisēns rātin rājās.

Mazajam ūdensvīriņam nebija kur pieķerties. Viņš slīdēja lejup ar kājām pa priekšu uz muguras un drīz vien nonāca cauri vārtiem teknē.

"Jāpieķeras!" puisēns domāja. "Jāpieķeras!"

Bet ko tas deva?

Ak, tas nedeva itin neko. Un itin neko nedeva arī tas, ka viņš nodomāja: "Kaut es būtu paklausījis karpu papu Kiprinusu!"

Nē, tam visam vairs nebija nekādas nozīmes.

Mazais ūdensvīriņš' kā līdaka izšāvās cauri koka teknei.

Viņš manīja pazibam garām dažas zaļas ēnas tie bija koki. Viņš manīja pie debesīm aizslīdam dažus baltus plankumus tie bija mākoņi. Viņš jau pa

gabalu dzirdēja troksni, ar kādu ūdens gāzās dzirnavās, dēļu būcenī.

Troksnis tuvojās, pieauga, kļuva skaļāks un skaļāks, un skaļāks. Drīz vien jau mazajam ūdensvīriņam galva dūktin dūca. "Beigas! Beigas!" tas bija vienīgais, ko viņš vēl spēja domāt. Nabadziņš sastinga, aizturēja elpu un gaidīja…

Dēļu būcenis ar joni drāzās mazajam ūdensvīriņam virsū pavērās un aprija viņu.

Pēkšņi bija iestājusies tumsa. Visapkārt dārdēja, mutuļoja, šņāca. Tad puisēns sajuta, ka viņš kādu gabalu lido pa gaisu. Pāris reižu viņš apmeta kūleni un tūliņ atkal rībēdams krita bezdibenī.

Ūdensrats bija parāvis viņu līdzi!

Jā, tas bija slikti. Cilvēkbērns diezin vai šādu lidināšanos pāri dzirnavu ūdensratam būtu pārcietis ar veselu ādu. Tas būtu lauzis vismaz dažas ribas, un, iespējams, pat sprandu.

Taču ūdensvīrs, rau, spēj izturēt mazlietiņ vairāk! Viņš tik viegli vis neaplauž sev kaklu un kur nu vēl ūdenī krizdams.

Un kur gan citur mazais ūdensvīriņš būtu ievēlies, lidodams pāri ūdensratam? Izkritis no ūdens, viņš atkal iekrita ūdenī. Un tā bija viņa laime!

Sākumā puisēns, protams, līdz nāvei pārbijās.

Viņš nezināja, kas noticis ar viņu. Tāpēc drošības labad uz ātrāko izpeldēja krastā, saulē. "Ātrāk prom no tumšā dēļu būceņa!" tā bija viņa pirmā doma.

Mazā ūdensvīriņa otrā doma bija, ka lidojums pāri ūdensratam patiesībā nemaz nav bijis tik slikts. Gluži otrādi! Tas varēja pat sagādāt prieku.

"Kā būtu," mazais ūdensvīriņš prātoja, "ja es tūliņ vēlreiz pamēģinātu?…"

Un tā bija viņa trešā doma.

DIVDESMIT PIECI!

Tātad nejaušības dēļ mazais ūdensvīriņš bija atklājis burvīgu rotaļu!

Tūliņ pat viņš vēl vairākas reizes pēc kārtas noslidinājās lejup pa ūdens tekni un rībēdams pārlidoja pāri ūdensratam. Nonācis lejā, viņš viens divi atkal izkāpa krastā, apskrēja apkārt dzirnavām, drāzās šķērsām pāri pļavai atpakaļ uz Dzirnavu dīķi, ielēca uz galvas ūdenī un no jauna laidās lejup.

Puisēns vizinājās lejup vēl daudzas reizes. Todien, nākamajā dienā un visās turpmākajās dienās. Viņš slidinājās gan tā, gan šitā: uz vēdera, uz muguras, izstiepies vai saritinājies kā ezis.

Drīz viņš laidās lejup, sabāzis rokas bikšu kabatās, drīz sakrustojis tās aiz galvas. Dažkārt viņš brāzās lejup, salicis kājas kā turks, dažkārt uz visām četrām. Tad atkal, ja uznāca draiskulīgs noskaņojums, viņš traucās lejup kūleņu kūleņiem.

Bet reizēm mazais ūdensvīriņš pievilka kājas pie degungala un šāvās lejup pa tekni ar pēcpusi pa priekšu tas skaitījās viņa smalkākais numurs. Tikai žēl, ka nebija skatītāju!

Un žēl arī, ārkārtīgi žēl, ka dzirnavnieks slūžu vārtus vienmēr atvēra tikai līdz pusei un ne tālāk!

"Ja viņš tos atvērtu plašāk," mazais ūdensvīriņš domāja, "tad pa tekni varētu tecēt lejup daudz vairāk ūdens. Un, ja pa tekni tecētu vairāk ūdens, tad varētu uzreiz divtik ātri nobraukt lejā! Man šī vizināšanās jau ir daudz, daudz par lēnu!"

Tā viņš dienu no dienas cerēja, ka reiz dzirnavnieks pacels slūžu vārtus pavisam augstu. Taču dzirnavniekam ne prātā nenāca to darīt. Un beidzot mazais ūdensvīriņš nolēma: "Nu labi, ja dzirnavnieks pats to nevar izdarīt, tad es to izdarīšu!"

Viņš gaidīja, kad pienāks svētdiena.

Svētdienā to mazais ūdensvīriņš zināja cilvēki, kas dzīvo dzirnavās, gāja uz baznīcu. Kad viņi visi bija prom no mājas, puisēns varēja darīt, ko vien gribēja.

Un patiesi svētdienas rītā, līdzko ciemā ieskanējās zvani, tūliņ atvērās dzirnavu durvis, un laukā iznāca dzirnavnieka sieva ar dziesmu grāmatu rokā. Aiz dzirnavnieka sievas nāca dzirnavu puiši, aiz dzirnavu puišiem abas meitas, un aiz abām meitām

pats pēdējais nāca dzirnavnieks. Viņam mugurā bija smalki svārki ar sudrabotām pogām un galvā ar miltiem noputējušās dzirnavnieka cepures vietā augsta, melna platmale. Mazais ūdensvīriņš dzirnavnieku gandrīz vai nebūtu pazinis.

Puisēns tupēja niedrājā Dzirnavu dīķa lejas galā, pie pašiem slūžu vārtiem. Viņš neizlaida dzirnavnieku un viņa ļaudis no acīm.

Mazais ūdensvīriņš redzēja, kā dzirnavnieks izvelk no svārku kabatas lielu atslēgu un aizslēdz dzirnavu durvis. Un tad viss pulciņš kā svētceļnieki rindā cits aiz cita devās pa pļavas taciņu augšup. Pa priekšu gāja dzirnavnieka sieva, aiz viņas dzirnavu puiši, tiem nopakaļ abas meitas. Pēdējais gāja dzirnavnieks savos skaistajos zilajos svārkos ar sudrabotajām pogām. Visiem bija apmierinātas svētdienīgas sejas, un mazais ūdensvīriņš savā niedru paslēptuvē arī varēja būt apmierināts.

Neko nenojauzdami, dzirnavu ļaudis pagāja viņam garām. Kājas vien nozibēja puisēnam gar pašu degunu. Mazais ūdensvīriņš ērti būtu varējis viņus pakutināt pie kāju ikriem, ja vien gribējis. Taču viņš nedrīkstēja sevi nodot.

Slūžu vārti bija nolaisti lejā, tekne bija tukša, un ūdensrats stāvēja nekustīgs. Dzirnavu ļaudis rībinādami pārgāja pāri slūžām pa šauro dēļu tiltu. Dzirnavnieks vēl ātri parāva aiz dzelzs kloķa, kā pārbaudīdams, vai vārti patiešām kārtīgi aizvērti. Tad viņš lieliem soļiem devās nopakaļ pārējiem.

Mazais ūdensvīriņš gaidīja, kamēr dzirnavu ļaudis uz lauka vairs nebija redzami. Arī tad viņš vēl brītiņu

kavējās. Un tikai tad, kad viņiem jau drīz vajadzēja būt baznīcā, ūdensvīriņš izlīda laukā no paslēptuves un ķērās pie darba.

Ar služu vārtiem bija īstas mocības!

Pusi mūžības mazais ūdensvīriņš raustīja dzelzs kloķi, rāva no visa spēka. Taču tas nekustējās.

Puisēns novilka jaku. Saspļāva delnās. Dziļi ievilka elpu.

Ne vienreiz vien viņam vēl nācās spļaut delnās un vēl daudzreiz dziļi ievilkt elpu.

Beidzot izdevās!

Dzelzs kloķis ieskrapstējās, iečīkstējās un padevās. Lēnām pacēlās slūžu vārti. Pirmais ūdens ieguldzēja pa spraugu teknē.

"Nu re!" mazais ūdensvīriņš nopriecājās, mazliet atvilkdams elpu. Taču tad viņš tūliņ atkal ķērās pie darba. Tagad jau gāja daudz vieglāk!

Puisēns grieza un grieza. Labā roka, kreisā roka labā roka, kreisā roka! Dzelzs kloķis vairs neapstājās ne mirkli. Ūdens šļācās cauri slūžu vārtiem arvien skaļāk un skaļāk. Drīz vien šī guldzēšana bija pārvērtusies šalkoņā, šalkoņa pārvērtās šļākoņā. Necik ilgi un tālumā sāka klaudzēt ūdensrats.

"Klip klap," tas ieskanējās. "Klip klap," tas skanēja vēl ļoti miegaini.

Taču pēc kāda brītiņa tas jau skanēja tā: "Klip klap, klip klap, klip klap."

Un vēl pēc brītiņa: "Klapklapklap klapklapklap klapklapklap."

Un beigu beigās bija dzirdama viena vienīga rīboņa: "Ratatatatatatatatatatata…"

Tik ātri nemaz nevar parunāt! Labo dzirnavnieku droši vien uz vietas būtu ķērusi trieka, ja viņam to vajadzējis dzirdēt!

Taču dzirnavnieks, paldies dievam, bija baznīcā un nevarēja to dzirdēt. Tikām mazais delveris līksmi grieza un grieza kloķi.

Viņš pacēla slūžu vārtus līdz pašai augšai tik augstu, cik vien bija iespējams. Ūdens brāzās un šļācās puisēnam gar kājām un piepildīja koka tekni pilnu līdz malām. Tā bija labi! Tagad, ja ielēktu ūdenī, viņš nobrauktu lejā vismaz divtik ātri!

Mazais ūdensvīriņš uz galvas metās no slūžu tiltiņa dīķī. Straume viņu satvēra. Puisēns kā bulta izšāvās cauri teknei nonāca uz ūdensrata un plunkš atkal ūdenī iekšā! Viņš nepaguva pat noskaitīt līdz trīs, kad bija jau lejā.

Jā, tas bija ko vērts! Par tādu slidināšanos viņš bija sapņojis jau sen. Tāpēc nedrīkstēja vilcināties; žigli ārā no dēļu būceņa, apkārt dzirnavām, pāri pļavai atpakaļ un tūliņ atkal plunkš! no tilta ūdenī!

Tā tas notika reizes divpadsmit un vēl vairāk. Līdz piepeši, kā no zemes izlīdis, ūdensvīriņam priekšā nostājās viņa tētis.

Vai tu to izdarīji? viņš dusmīgi vaicāja, norādīdams uz paceltajiem slūžu vārtiem. Šausmas! Šitas

palaidnis domā nolaist visu dīķi! Nu pagaidi, puisīt, es tev rādīšu, kā spēlēties! Šurp! Ūdens vīriņa tētis satvēra dēlu aiz apkakles. Ar kreiso roku viņš to stingri turēja ciet, ar labo sāka laist atkal slūžu vārtus lejā.

Vai tev galva nemaz nestrādā? viņš joprojām bārās. Tu gribi, lai mēs visi izžūtu, ko? Dīķis jau pa pusei ir tukšs! Un kāpēc? Izrādās, mazais ūdensvīriņa kungs blēņodamies atgriezis slūžas līdz galam vaļā!… Nu gan tu, puisīt, saņemsi divdesmit piecus kā likts! Un ūdensvīriņa tētis turēja vārdu. Kad slūžas bija aizvērtas, viņš nolika dēlu kaut arī tas neganti spirinājās pār celi un noskaitīja apsolītos divdesmit piecus.

HABŪ! HABŪŪŪ!

Mazais ūdensvīriņš vāca visu, ko ļaudis nevērīgi izmeta Dzirnavu dīķī: skārda bundžas, spuldzes, novalkātas koka tupeles un vēl -citas vērtīgas mantas. Viņš tās noslēpa zem akmeņiem aiz mājas. Ar laiku puisēna dārgumu glabātavā sakrājās visvisādas bagātības, un kādu dienu mazais ūdensvīriņš lepns jo lepns parādīja tās savam draugam karpu papum Kiprinusam.

Kiprinuss aplūkoja vienu otru priekšmetu no priekšas un no aizmugures. Tad viņš zobgalīgi savilka lūpas un paskaidroja:

-     Neko teikt, mans mīļais, bet ko tu iesāksi, piemēram, ar podu bez dibena? Vai ar to veco, sarūsējušo krāsns kruķi? Un, kā es redzu, caura kreisās kājas kurpe tev arī ir. Un alus pudeļu, šķiet, tev krājumā ir vairāki duči.

-    Alus pudeles es atrodu ļoti bieži. Daudzas gan diemžēl ir ieplīsušas, mazais ūdensvīriņš sacīja. Bet nekas, es tās tik un tā noglabāju.

-     Un priekš kam, ja atļauts jautāt? karpu papus Kiprinuss painteresējās.

-    Priekš kam? ūdensvīriņš pārsteigts atkārtoja. Viņam nekad nebūtu ienācis prātā to pajautāt. Viņš steigšus meklēja kādu atbildi. Bet, kamēr puisēns domāja, Kiprinuss sacīja:

-   Are, te nu bija! Pat tu nezini, kāda joda pēc tu šīs grabažas patiesībā uzlasi. Tās visas ir nekam nederīgas mantas, tev vajadzētu tās aizmest prom!

-    Aizmest prom? Nupat mazais ūdensvīriņš saskaitās. Par to nevar būt ne runas, gan es pats zināšu, ko iesākt!

-    Nu labi, Kiprinuss sacīja, neiešu jau tevi pierunāt, tā ir tava darīšana. Ja tev krāmu vākšana sagādā prieku lūdzu! Es to katrā ziņā nedarītu. Bet es jau galu galā esmu vecs un ne vairs pirmo dienu ūdenī.

Kiprinuss izpūta dažus gaisa burbuļus, lai parādītu, ka nu gan viņam nav ko piebilst. Tad viņš aizpeldēja prom.

Mazais ūdensvīriņš dusmīgi skatījās tam nopakaļ.

Vari pļāpāt, cik gribi, viņš uzsauca draugam. Taču atņemt manas jaukās mantas tas tev savu mūžu neizdosies! Klusībā mazais ūdensvīriņš cerēja uz izdevību, kad varētu Kiprinusu pārliecināt, ka viņa bagātības tomēr nav gluži zemē metamas.

Un ilgi nemaz nenācās gaidīt.

Nebija pagājušas ne trīs dienas, kad mazais ūdensvīriņš atkal satikās ar Kiprinusu. Vecais savilka rūgtenrūgtu sejas izteiksmi un nemitīgi burbulēja zem deguna. Nevarēja saprast, ko viņš saka; bet to, ka tie nebija nekādi laipnie vārdi, varēja redzēt gan.

-    Kiprinus! puisēns uzsauca. Kas tev lēcies?

-Ak, liec mani mierā, viņš atbildēja. Es dusmojos.

-     To jau pat aklais redz, ka tu dusmojies, ūdensvīriņš sacīja. Bet par ko?

-      Par vīru ar makšķeri! Kiprinuss sakaitināts kampa gaisu. Tas ir kauns, ka to puisi nevar apēst! Šis tik sēž krastā un gaida, kad viņam kodīsies! Nu atbildi man vai tas nav pietiekams iemesls negantām dusmām? Tādu vajadzētu aprīt, ja vien es varētu!

-     Aprīt tu viņu nevari, ūdensvīriņš sacīja. Un es arī ne. Bet es varbūt varētu kaut ko citu…

-     Jāāā? karpu papus Kiprinuss gari nostiepa, neticīgi palūkodamies uz mazo draugu. Un tas būtu?

-    Pacieties, pacieties, ūdensvīriņš atvairījās, gribēdams Kiprinusu pārsteigt.

Mazais ūdensvīriņš palūdza, lai karpu papus parāda, kurā vietā ūdenī karājas makšķeraukla ar āķi. Tad puisēns lika vecajam Kiprinusam piepeldēt tuvāk pie krasta un skatīties, kas notiks ar makšķernieku.

-    Neko vairāk es tev pašlaik nedrīkstu izpaust, viņš, acis mirkšķinādams, paskaidroja, tas ir noslēpums.

Kiprinuss tātad piepeldēja tuvāk pie krasta un gaidīja. Neuzticīgi viņš šķielēja uz cilvēku, kurš turēja makšķerkātu virs dīķa. Cilvēkam blakus stāvēja spainis. Brīdi pa brīdim no tā izšļakstījās ūdens. "Viņš noteikti dažu labu zivi jau ir noķēris," Kiprinuss ar šausmām nodomāja. "Diezgan bēdīgi laikam ir tā spirināties pa spaini. Cerams, ka neviena cita viņam vairs nepiekodīsies…"

Tomēr, tiklīdz tā nodomājis, Kiprinuss jau redzēja, kā cilvēks samiedz acis un pieliecas. Tad ar varenu spēku piecērt makšķeri.

"Ak kungs," labajam Kiprinusam izskrēja cauri smadzenēm un asakām. "Atkal jau šis briesmonis kādu ir sagrābis aiz čupra! Un citiem vēl tas jānoskatās!"

Ar augstu loku kaut kas atlidoja uz krastu un plīkšķēdams nokrita zālē.

Cilvēks tūliņ steidzīgi metās pie sava loma. Taču hoplā! šoreiz tā nebija zivs, ko viņš bija izmakšķerējis! Tas taču bija… Karpu papus Kiprinuss izbrīnā iepleta muti. Tas taču bija caurs kreisās kājas zābaks!

Jā, patiešām uz āķa karājās novalkāts, caurs kreisās kājas zābaks!

Nu karpu papum Kiprinusam viss kļuva skaidrs. Viņš, protams, uzreiz saprata, kā zābaks bija nonācis uz āķa. Taču cilvēks to nezināja. Un kā gan viņš to varēja zināt?

Vispirms makšķernieks savilka sapīkušu seju. Tad viņš noņēma zābaku no āķa un iesvieda atpakaļ dīķī.

Pēc tam cilvēks izvilka no sava zābaka stulma skārda kārbu, izņēma no tās resnu slieku, uzmauca uz āķa un atkal iemeta makšķeri ūdenī.

Daudz laimes! Kiprinuss noburbulēja. Gribu redzēt, ko tu šoreiz izmakšķerēsi!

Pagāja brītiņš, un cilvēks atkal kaut ko izvilka krastā, šoreiz tas bija nevis zābaks, bet gan vecs, sarūsējis krāsns kruķis. Kā tagad cilvēks lamājās! Karpu papum tas patika. Ļaunā priekā viņš kūļāja spuras un domāja: "Tā, mīļais, tev viss prieks par makšķerēšanu būs vējā! Redzēsim, ko tu izvilksi nākamreiz…"

Vēl septiņas reizes cilvēks

iemeta savu makšķeri, un ar katru reizi viņam tas viss šķita nesaprotamāk. Pēc krāsns kruķa viņš izvilka tukšu alus pudeli, pēc alus pudeles nomakšķerēja novalkātu koka tupeli, tad viņš citu aiz cita izvilka no dīķa cauru sietu, peļu slazdiņus, rīvi un sadauzītu abažūru. Taču pēdējoreiz makšķeres galā karājās pods bez dibena. Un podā bija paslēpies mazais ūdensvīriņš. Savu sarkano cepuri ar pušķi galā viņš

bija uzvilcis dziļi uz pieres, trakulīgi spirinājās ar rokām un kājām un bauroja:

-    Habū! Habūūū! tas skanēja briesmīgi!

Cilvēks šausmās nosvieda makšķerkātu zemē un

laidās pa galvu pa kaklu prom. Ceļā viņš pazaudēja skārda kārbu ar sliekām. Makšķernieks to pat nepamanīja. Viņš drāzās kā nelabā vajāts. Un atpakaļ neatskatījies nozuda.

-    Tā! mazais ūdensvīriņš priecīgi iesaucās, atkal izlēkdams no sava poda. Jādomā, ka šito cilvēku mēs tik drīz vairs neredzēsim! Kā tev šķiet, Kiprinus?

-   Man šķiet, karpu papus piesardzīgi atteica, ka tas tev izdevās lieliski! Pat pieaudzis ūdensvīrs to nespētu labāk!

-     Taču bez šīm nekam nederīgajām grabažām, mazais ūdensvīriņš smiedamies aizrādīja, pieklaudzinādams ar pirkstu kauliņiem pie poda bez dibena, tas nemaz nebūtu bijis tik vienkārši.

-     Ak jā, Kiprinuss sacīja, piekrītu, tev bija taisnība. Vāc vien čakli tās grabažas tālāk! Es centīšos vairs nezoboties!

-    Nu, ja tu to saproti, tad viss kārtībā, puisēns noteica ļoti apmierināts. Tad es varu mierīgi peldēt krastā.

-    Krastā? karpu papus Kiprinuss izbrīnīts vaicāja. Ko tu tur darīsi?

-    Pirmkārt, man jāsalauž makšķerkāts, ūdensvīriņš paskaidroja, otrkārt, man jāielaiž dīķī atpakaļ tās nabaga radības, kas tik nožēlojami spirinās pa spaini, un treškārt…

-    Un treškārt?

-    Treškārt, es gribu atnest skārda kārbu, ko tas zivju bende pazaudēja, un pārpalikušās sliekas pasniegt otrajās brokastīs savam paziņam Kiprinusam.

-   Vai patiešām? Kiprinuss aizkustināts iesaucās.

-    Patiešām! ūdensvīriņš atbildēja. Un es ceru, ka viņam tās garšos!

STĪGU SPĒLE

-    Varens puika! ūdensvīriņa tētis atzinīgi sacīja, kad karpu papus Kiprinuss viņam bija izstāstījis notikumu ar cilvēku un makšķeri. Un tu neko neesi piefantazējis, Kiprinus?

-    Kā es šeit peldu! karpu papus apzvērēja. Es stāstu tikai to, ko pats savām acīm esmu redzējis. Un, ja es kaut mazāko mazumiņu būtu piefantazējis, lai es uz vietas sakalstu!

-    Tad jau gan tu droši vien būsi runājis taisnību, ūdensvīriņa tētis sacīja. Un iznāk, ka man zēnam par labo darbu jāsagādā kāds prieks. Kā tev liekas?

Ūdensvīrs pietuvojās Kiprinusam pavisam klāt un klusu pie mutes (jo karpām, kā zināms, nav ausu) izstāstīja, kas viņam padomā.

-     Hm, Kiprinuss smīnēdams novilka. Jā, tā nudien ir laba ideja! Tas zēnam katrā ziņā sagādās lielu prieku. Kad tu viņam to pateiksi?

-    Šovakar, ūdensvīriņa tētis paskaidroja un ari pasmīnēja. Pēc vakariņām, pirms gulētiešanas. Lai zēnam būtu pārsteigums.

Cik labi, ka mazais ūdensvīriņš par to nekā nezināja! Citādi viņš vakariņās no uztraukuma nebūtu spējis norīt ne kumosa. Taču viņam nebija ne mazākās jausmas par to, ko tēvs nodomājis. Puisēns dūšīgi strēba savu zupu un izēda vēl šķīvi putras tieši tāpat kā ik vakaru. Ticis ar ēdienu galā, viņš piecēlās, lai novēlētu vecākiem labunakti.

-   Paklausies, dēls, tētis iesāka, es redzu, tu jau taisies iet gultā. Taču patiesībā… patiesībā man tas nebutu pa prātam. Es, redzi, domāju, ka tu varētu mani mazlietiņ pavadīt.

-    Pa-va-dīt? mazais ūdensvīriņš vaicāja, pagalam izbrīnīts.

-     Jā, tētis atkārtoja, pavadīt. Šodien ir tik skaists vakars. Es vēl gribētu uz stundiņu vai divām izpeldēt krastā… un… es paņemšu līdzi arfu.

-      Patiešām? Mazais ūdenspuisēns neticēja savām ausīm. Vai tiešām tu teici, ka es drīkstu iet līdzi?… Paklau, tas taču…

-   Tas ir, ūdensvīriņa tētis sacīja, uzlikdams dēlam roku uz pleca, tas ir par krietno darbu, ko tu paveici šo pēcpusdien. Kiprinuss man visu izstāstīja, un, manuprāt, tu esi godīgi nopelnījis atļauju nākt man līdzi.

Ūdensvīriņa tētis paņēma arfu un pamāja dēlam, lai tas viņam seko.

Mazais ūdensvīriņš bija bezgala laimīgs. Tā bija pirmā reize, kad tēvs viņu paņēma līdzi, vakarā vēlreiz izkāpdams krastā.

Cik bieži jau zēns bija lūdzies, lai tēvs viņu paņem līdzi! Un katru reizi tas tika atlikts uz vēlāku laiku.

-   Kad būsi paaudzies, tad redzēsim, pavisam nesen vēl tēvs viņam bija atbildējis. Pagaidām tu vēl esi par mazu, vakarā tev jābūt gultā.

Jā, diezin vai ūdensvīriņa tētis būtu spējis dēlam sagādāt vēl lielāku prieku par šo vakara pastaigu divatā.

Pār Dzirnavu dīķi jau pletās tumsa. Krūmi un koki krastā tagad vairāk izskatījās pēc ēnām. Debesīs visam pāri iedegās pirmās zvaigznes.

Niedres vien nočabēja, kad viņi abi izkāpa malā. Ūdensvīrs nesa arfu padusē. Līdzko kāds stiebrs noslīdēja pār stīgām, tās liegi ieskanējās.

Visapkārt valdīja klusums.

Vienīgi ar vieglu elpu uz vējoja vējš un atnesa no pļavām sienāžu sisināšanu. Un dažreiz kaut kur zaros ieskanējās kāda putna balss. Tas sapnī ievidžinājās un atkal pieklusa. Un tālu, tālu, tik tālu, ka likās ārpus šīs pasaules, reižu reizēm ierējās kāds suns.

Ūdensvīrs piegāja pie vecā vītola un nosēdās zem koka zālē. Zēns klusēdams apsēdās viņam blakus un gaidīja.

Brītiņu pēc tam ūdensvīrs pacēla arfu un, atbalstījis to pret vītolu, sāka spēlēt.

Ūdensvīriņa tētis spēlēja tik skaisti, ka zēns pievēra acis.

Vēlāk atkal tās atdarījis, viņš redzēja, kā visapkārt no slapjajām pļavām ceļas augšā miglas meitas baltas, plīvojošiem plīvuriem.

Vai tēvs ar savu spēli bija tās pamodinājis?

Miglas meitas bez skaņas slīdēja pāri zālei. Brīžam tepat tuvumā, brīžam nedaudz tālāk tās dejoja ar naksnīgo vēju ūdensvīra arfas skaņās.

VIENĀ SUDRABĀ

Mazais ūdensvīriņš bija kā apburts. Neatraudamies viņš sekoja miglas meitu dejai.

Līdzīgi vēja dzītiem mākoņiem, tās nemitīgi pieņēma aizvien jaunu izskatu. Miglas meitas saplūda kopā un atkal atdalījās cita no citas. Un reizēm daža laba no viņām visskaistākajā lidojumā izgaisa bez pēdām, kā dūmi vējā.

Puisēns tik aizrautīgi sekoja šai gaistošajai dejai, ka ne manīt nemanīja, kā aiz pakalniem pamazām debesīs ausa bāli sārtena gaisma. Viņš to ievēroja tikai tad, kad tēvs pēkšņi pārtrauca arfas spēli un klusītiņām pasauca dēlēnu.

Paskaties tur! tēvs pusbalsī sacīja, norādīdams uz mirdzošo vietu pie debesmalas. Drīz viņš uzlēks.

"Kas?" mazais ūdensvīriņš nekavējoties gribēja klusi jautāt. Taču šajā mirklī atkal ieskanējās tēva

arfa, un puisēns jautājumu paturēja pie sevis, nodomādams: "Es taču pats redzēšu kas."

Jo ilgāk zēns vēroja mirdzošo svītru pie pamales, jo gaišāka un gaišāka tā kļuva. Augstāk un augstāk kāpa sārtenā gaisma, tapdama arvien varenāka. Drīz mazais ūdensvīriņš spēja uz pakalniem tās priekšā sazīmēt atsevišķus kokus tik spilgti pret mirdzošo fonu izdalījās stumbru un galotņu stāvi.

Un tad pēkšņi debesīs iznira starojoša, apaļa ripa, zeltaini dzeltena un spīguļojoša kā brīnišķīgi liela, uzplaukusi purene.

Nu gan mazais ūdensvīriņš vairs nespēja nociesties.

-    Tēti! viņš iesaucās. Saule!…

To dzirdot, tēvs pasmīnēja. Un, nepārtraukdams stīgu spēli, paskaidroja:

-    Dēls, tas taču ir mēness, kas tur uzlec.

-    Mēness?…

-    Jā, mēness, tētis atbildēja.

Un, sapratis, ka mazajam ūdensvīriņam ar šo vārdu vien vēl nekas nebūs līdzēts, viņš sāka puisēnam stāstīt par mēnesi: kā tas skaidrās naktīs slīd pa debesjumu, kā pieaug, dilst un dažkārt arī pazūd pavisam; kā tas pēc laiciņa tomēr atkal parādās un no jauna pieaug, kļūst pilnīgāks un apaļāks; un ko tas visu savā mūžā ir piedzīvojis un ko visu vēl piedzīvos, kamēr vien pastāvēs pasaule.

Un tā labu brīdi ūdensvīriņa tētis stāstīja, paspēlēja arfu un atkal stāstīja tālāk.

Mēness tikmēr bija uzkāpis vēl augstāk. Debesīs tas izskatījās varens. Puisēns bija izstiepies zālē uz muguras, lai labāk varētu to aplūkot.

Gluži vai nemanot mēness bija mainījis savu krāsu. No ziedošas purenes tas bija pārvērties par mirdzošu sudraba dālderi. Un viss, kam tas pieskārās ar saviem stariem, ieguva sidrabainu mirdzumu. Mēness bija pārvērtis sudrabā debesis, pļavas, dīķi, niedres un dejojošās miglas meitas, laivu, kas piesieta krastā, un koku lapotni.

-   Tagad mēness slīd taisni uz veco vītolu, mazais ūdensvīriņš pēkšņi ierunājās. Ja nu tas ieķeras vītola zaros?

-     Uzrāpies augšā,tētis sacīja, paslepus smīnēdams, un palīdzi tam izķepuroties!

-    Jā, mazais ūdensvīriņš sacīja, to es izdarīšu. Un puisēns ātri uzrāpās vecajā vītolā, lai izceltu mēnesi no zariem. Taču veltas pūles lai arī kā viņš

stiepās un sniedzās mēnesi aizsniegt nebija iespējams.

Tēvs jau grasījās saukt viņu atkal zemē, kad izdzirdēja, ka zēns izbrīnīts jautā:

-    Vai tad mums lejā, dīķī, arī ir viens mēness?

-      Pirmā dzirdēšana, ūdensvīriņa tētis sacīja. Kā mēness varētu nonākt dīķī?

-     Bet es to redzu! iesaucās ūdenspuisēns. Es redzu tos abus! Vienu debesīs, otru lejā, ūdenī. Cik jauki, ka arī mums ir viens mēness! Kaut tikai tas neaizpeldētu no mums prom… Man ir ideja: es noķeršu mēnesi! Nolēkšu lejā un turēšu ciet! Iedomājies tikai, kā mamma brīnīsies, kad es viņai pēkšņi virtuvē uz galda nolikšu mēnesi!

Pirms vēl tēvs paguva kaut ko atbildēt (taču ir arī iespējams, ka viņam tas nemaz nebija padomā), mazais ūdensvīriņš nolēca no vītola lejā, dīķī. Lēcienā viņš izstiepa rokas, lai saķertu ūdenī spīguļojošo mēnesi.

Bet kas tad tas?

Kad puisēns ar pirkstu galiem pieskārās ūdens spogulim, mēness izšķīda sidraba vilnīšu riņķos.

-   Vai rokā ir? tētis vaicāja, tiklīdz dēls sprauslādams atkal bija izniris no ūdens.

Taču zēna atbildi viņš nemaz negaidīja; ūdensvīriņa tētis redzēja, kā dēls tagad pats peld vienā sudrabā, un, līdzko puisēns papurināja galvu, sudraba lāses no viņa matiem slacīt slacījās uz visām pusēm.

Un ūdensvīriņa tētis jutās tik priecīgs, ka atkal paņēma savu arfu un spēlēja tik ilgi, kamēr vien mazais dēlēns nebeidza peldēties mēness apspīdētajā, sudrabotajā dīķī.

TAGAD GAN PIETIEK!

Vasara lēnām gāja uz beigām. Labība bija nopļauta, no malu malām ciema virzienā šūpodamies ripoja rati ar ražu; augļu dārzos ienācās āboli un bumbieri.

Reiz atkal mazais ūdensvīriņš bija ierāpies vecajā vītolā, lai pavērotu, kas notiek pasaulē. Piepeši viņš ieraudzīja pa lielceļu nākam kādu vīrieti.

Vīrietis bija gara un kalsna auguma, mugurā viņam bija smalks, melns uzvalks, un viņš spēra soļus kā stārķis. Kreisajā padusē nācējam bija iežmiegts neatvērts lietussargs un uz deguna uzlikts ķeburs no stieples vai kaut kā tamlīdzīga. Divi riņķi bija savienoti ar mazu stīpu. Pie katra no abiem riņķiem bija piestiprināta gara, galā saliekta stieple. Ar šiem saliektajiem galiem ķeburs bija piekarināts pie cilvēka ausīm.

Mazais ūdensvīriņš savu mūžu vēl nebija redzējis brilles, viņš pat nezināja, ka tādas vispār ir. "Kas tas varētu būt par ķeburu?" viņš minēja. "Vai nevajadzētu žigli aizskriet uz ceļu un apskatīt to priekšmetu tuvumā?"

Hop! ūdensvīriņš nolēca lejā, zālē, un aizjoza uz ceļu. Tur viņš gaidīja, kamēr vīrietis saviem stārķa soļiem pienāk tuvāk. Tad puisēns nostājās viņam ceļā, noņēma savu cepuri ar pušķi galā un sacīja:

-   Labdien, cilvēk! Saki man kas tas ir par priekšmetu tev uz deguna?

Svešinieks apstājās, uzlūkoja mazo ūdensvīriņu caur abiem riņķiem un nelaipni atbildēja:

-    Vai tiešām tev tik ļoti gribas zoboties par citiem cilvēkiem?

-    Kā tu to domā? mazais ūdensvīriņš vaicāja.

Vīrietis sarauca degunu.

-   Nu paklausies, puika! Ja man būtu tik briesmīgi zaļi mati, es labāk klusētu. Kā cilvēkam var būt tik zaļi mati?

-   Atvaino! mazais ūdensvīriņš iebilda. Es jau nemaz neesmu cilvēks. Es esmu ūdensvīrs.

-    Ko? garais vīrietis iesaucās. Ūdensvīrs? Jāsmejas! Un lai es vēl tādām muļķībām noticētu?

-   Kāpēc muļķībām? Tā ir taisnība, puisēns sacīja.

-   Jā, taisnība ir tā, ka tu esi muļķis. Tu esot ūdensvīrs? Ak manu dieniņ ūdensvīrs! Kur tas dzirdēts! Tādu ūdensvīru jau nemaz nav.

-    Kā tu teici? ūdensvīriņš iesaucās. Ūdensvīru nemaz nav? Tu taču negribēsi apgalvot, ka es šobrīd te nemaz nestāvu? Tad paskaties uz mani!

Puisēns bija ļoti sašutis par cilvēka teikto. Bet tas vēl nebija viss!

-    Liec mani ar savu pļāpāšanu mierā, zaļo palaidni! cilvēks viņam uzbruka. Un tūliņ pazūdi man no acīm! Ko tu iedomājies galu galā? Vai patiešām es izskatos pēc tāda muļķa, lai noticētu kaut kādiem ūdensvīriem? Nekādu ūdensvīru nav, skaidrs!

-   Tagad gan pietiek! mazais ūdensvīriņš noskaitās ne pa jokam. Ja tu negribi ticēt tam, ko redzi pats savām acīm, tad… Tad tu esi tikpat dumjš, cik garš!

-    Kooo? cilvēkvīrs sakaitināts iesaucās, dusmīgi piedraudēdams puisēnam ar savu neatvērto lietussargu. Kas es esmu? Pasaki to man vēlreiz, tu, bezkaunīgais zeņķi!

Viņš spēra milzu soli, it kā gribēdams satvert palaidni aiz apkakles. Taču puisēns tik viegli vis rokās nedevās. Žvikts! viņš jau bija dažus soļus paskrējis prom.

-     Pamēģini mani noķert, nu, garā muļķadesa! puisēns iesaucās un parādīja cilvēkam garu degunu. Tu jau nemaz nevari mani noķert!

-   To mēs tūliņ redzēsim! garais dusmās iešņācās.

Viņš savicināja savu lietussargu kā zobenu un lieliem lēcieniem metās ūdens vīriņam pakaļ. Tā viņi lēkšoja šķērsām pāri pļavai taisni uz Dzirnavu dīķi.

"Pagaidi tikai, tūliņ es tev parādīšu, esmu vai neesmu ūdensvīriņš! Vispirms man tevi jādabū īstajā vietā!" Mazais ūdensvīriņš muka ne pārāk ātri un ne pārāk lēni. Viņš skrēja līkločiem un tā, lai cilvēks visu laiku domātu: "Ar nākamo soli tas zeņķis man būs rokā!" Un tomēr viņš atkal saķēra tikai tukšu gaisu.

Kad viņi bija nonākuši Dzirnavu dīķa krastā, mazais ūdensvīriņš zibens ātrumā pagriezās riņķī, satvēra cilvēku aiz kājām un vilka viņu ak vai! taisni ūdenī.

Cilvēks sākumā nemaz lāgā neaptvēra, kas notiek. Viņš gribēja saukt pēc palīdzības un pagalam izmisis vicināja savu lietussargu. Taču mazais ūdensvīriņš pabāza cilvēku zem ūdens, pirms viņš paguva iepīkstēties. Tā kā puisēnam bija aizdotas tik pamatīgas dusmas, viņš tūliņ pabāza cilvēku zem ūdens vēlreiz un vēlreiz, un vēl, un vēl. Beigu beigās garais vīrietis bija tik briesmīgi sarijies Dzirnavu dīķa ūdeni, ka viņa seja kļuva zilgani sārta. Pēdīgi mazais ūdensvīriņš palaida nabadziņu vaļā.

Cilvēks pilnīgā nesaprašanā izķepurojās krastā. Skaistais melnais uzvalks nokarājās caur un cauri slapjš. Cilvēka mati bija pilni ar dūņām. Nopakaļ viņam vilkās garu garā dīķa zāļu un vīteņaugu šlepe.

Pie katra soļa no kurpēm šļakstījās ūdens. Cilvēks izskatījās nožēlojams!

Lietussargs peldēja Dzirnavu dīķī.

Puisēns bija apmierināts. Viņš saķēra lietussargu un aizsvieda to cilvēkam nopakaļ.

Hei, garais ķeburdeguni! viņš uzsauca. Vai tagad tu tici, ka es esmu ūdensvīrs?

Cilvēks metās skriešus prom, cik ātri vien nesa viņa garās, kalsnās kājas. Turpretī mazais nebēdnis smējās, vēderu turēdams. Un visas zivis, gliemeži un ūdensblusas Dzirnavu dīķī smējās līdzi.

CEPTI AKMEŅI

Bija skaista, saulaina rudens diena, un Dzirnavu dīķī peldēja pirmās dzeltenās lapas. Kā zeltaini kuģīši tās slīdēja pāri dīķim. Mazais ūdensvīriņš sēdēja savu namdurvju priekšā un skaitīja:

Viens, divi, trīs, četri. Un, to darīdams, viņš domāja: "Ja kuģīšu būs taisni deviņdesmit deviņi, tad es drīkstu kaut ko vēlēties. Un tas, ko es vēlēšos, katrā ziņā piepildīsies. Jo deviņdesmit deviņi ir laimīgs skaitlis."

Taču taisni tad, kas puisēns bija ticis līdz sešdesmit septiņi, viņš izdzirdēja no tāluma skanam šurp *>āri dīķim klusu drīz gaišāku, drīz tumšāku zvaniķu šķindu. Līdz ar zvaniņiem bija dzirdami dobji māvieni. Gluži it kā ar zemu balsi kāds baurotu tukšā spainī. "Ak, lai tur augšā zvana un mauj," nodomāja mazais ūdensvīriņš, "man jāskaita!"

Un puisēns, cik spēka, centās neklausīties. Taču, kā jau tas notiek, viņš laiku pa laikam tomēr ieklausījās dīvainajās skaņās. Un pēkšņi viņš vairs skaidri nezināja, vai nākamajam skaitlim jābūt septiņdesmit divi vai septiņdesmit trīs. No lielās klausīšanās un domāšanas viņam galu galā viss bija sajucis.

"Cik žēl!" mazais ūdensvīriņš nodomāja. "Ar vēlēšanos diemžēl nekas nesanāk. Taču varbūt to deviņdesmit deviņu lapu nemaz nebūtu un tik un tā viss izrādītos velti. Es tomēr ļoti, ļoti gribētu zināt, kas tur notiek!"

Viņš ar abām kājām atspērās pret dīķa dibenu un uznira augšā. Izbāzis galvu no ūdens, puisēns dzirdēja, ka zvani un māvieni nāk no pļavas viņpus dīķa. Mazais ūdensvīriņš piepeldēja pie krasta un pašķīra ar rokām niedres. Tagad viņš varēja redzēt pļavu kā caur priekškara spraugu.

Puisēns bija gandrīz vai mazlietiņ vīlies par to, ko ieraudzīja. Viņš bija iedomājies nezin ko un tagad redzēja tikai dažas govis. Tās, mierīgi ganīdamās, pastaigājās pa pļavu.

Pie katra soļa, ko govs spēra, iešķindējās zvaniņš, kas bija pakārts tai kaklā. Dažreiz kāds no dzīvniekiem pacēla galvu un iemāvās. Pārējās govis parasti atbildēja ar tādu pašu māvienu. Un tad atkal labu bridi bija dzirdamas vienīgi zvanu skaņas un apmierināta gremošana un elsošana.

"Un tikai tāpēc man vajadzēja līst laukā no ūdens!" nodomāja mazais ūdensvīriņš. "Govis, parastas govis!" Puisēns jau gribēja peldēt atpakaļ uz mājām, kad pamanīja kaut ko tādu, kas viņam likās sevišķi dīvains.

Pļavas malā sēdēja trīs zēni, viņi bija sakūruši mazu ugunskuru un brīdi pa brīdim meta tajā dzeltenus oļus dūres lielumā. Pēc laiciņa viņi ar nūjām atkal izrušināja tos laukā, nokasīja pelnus un akmeņus apēda.

Mazais ūdensvīriņš par to ļoti nobrīnījās. Viņš gan zināja, ka cilvēkiem ir visvisādi ērmoti paradumi, taču, ka viņi ēd akmeņus, tas puisēnam bija jaunums!

Daudz nedomādams, ūdensvīriņš iznāca laukā no niedrēm, devās šķērsām pāri pļavai un pavaicāja zēniem pie uguns:

-    Vai jūs iedosiet man pagaršot? Es savu mūžu neesmu vēl ēdis ceptus akmeņus.

-    Mēs arī ne, zēni atbildēja.

-   Bet es taču pats redzēju, ka jūs tos ēdāt! ūdensvīriņš stūrgalvīgi atteica. Tie laikam ir īpaši akmeņi, kurus jūs tur cepat?

Tad nu sauszemes zēni beidzot saprata, par ko ir runa. Un viņi sāka tik sirsnīgi smieties, ka govis izbrīnītas atskatījās.

-   Ko? iesaucās kāds no zēniem. Ceptus akmeņus?

-    Tie taču ir kartupeļi! piebalsoja abi pārējie. Vai tad tu nepazīsti kartupeļus?

-   Nē, kā lai es tos pazītu, mazais ūdensvīriņš sacīja. Sitos sauc par kartupeļiem?

-     Nu paklausies, tu laikam zobojies par mums? Kas tu tāds vispār esi?

-    Es? Es esmu mazais ūdensvīriņš vai tad jūs neredzat?

-    Jā, kas to būtu domājis: tu esi ūdensvīrs! zēni iesaucās. Tā uzreiz arī vajadzēja teikt! Tad tu, protams, kartupeļus nevari pazīt. Nāc, mēs tev iedosim pagaršot!

Kāds no zēniem tūliņ izkašāja ar nūju no karstajiem pelniem dažus kartupeļus, otrs nokasīja melno mizu, trešais pasniedza mazajam ūdensvīriņam tūtu ar sāli.

-    Tas jāuzkaisa virsū, viņš laipni sacīja.

Mazais ūdensvīriņš vēl īsti neuzdrošinājās kost.

Viņš vispirms kādu brīdi apošņāja savu kartupeli. Bet, tā kā tas smaržoja tik vilinoši, puisēns nodomāja: "Ja tas cilvēkiem nedara ļaunu, tad jau arī es nebūšu uzreiz pagalam. Labs ir pamēģināsim…"

Un viņš uzmanīgi nokoda gabaliņu.

-    Nu, kā tad garšo? zēni gribēja zināt.

-    Garšo pēc vēl! ūdensvīriņš čāpstinādams sacīja. Kas to būtu domājis, ka cepti akmeņi ir tik labi!

ZIBENI NO KĀRBIŅAS

Mazais ūdensvīriņš iepatikās trim zēniem, un trīs zēni iepatikās mazajam ūdensvīriņam. Viņi tovakar šķīrās kā labi draugi.

Turpmāk zēni gandrīz vai katru dienu nāca pie Dzirnavu dīķa. Tiklīdz mazais ūdensvīriņš izdzirdēja draugus svilpjam, viņš iznira laukā un sveicināja viņus. Dažkārt puisēns sēdēja vecā vītola zaros un māja draugiem jau pa gabalu, līdzko pamanīja tos nākam pār pļavu.

Zēni katru reizi atnesa līdzi kādu cienastu: visbiežāk ābolus un bumbierus, biezpiena šķēli vai medusmaizi, lāgiem kādu ūdenskliņģeri vai gabaliņu cukura. Un reiz zēni bija paņēmuši līdzi šķēlīti svaigi izceptas drumstalu kūkas.

Mazajam ūdensvīriņam tas viss garšoja lieliski. Viņš atzina, ka cilvēku ēdiens ir labs, gandrīz vai tikpat labs kā tas, ar ko viņu baroja mājās. Un puisēns nodomāja, ka noteikti sagādātu zēniem lielu prieku, ja viņš, izrādīdams savu pateicību, kā dāvanu pretī iedotu nogaršot dažus izmeklētus gardumus no mammas virtuves.

Taču visi trīs zēni neizjūta ne mazāko kāri pēc ceptajām krupju olām ar sālītajām ūdensblusām. Viņi pat noniecināja sutinātos varžu kurkuļus, kurus māte pavasari bija salasījusi un iekonservējusi. Ne par matu lielāku sajūsmu zēnos neizraisīja salāti un aļģu ēdieni. Viņš varēja piedāvāt nezin ko draugi nebija iekārdināmi; pat ne tik, cik uz karotes galiņa, viņi no tā visa nenogaršoja.

Tad mazais ūdensvīriņš beidzot meta mieru. Turpmāk viņš sauszemes zēniem neko ēdamu vairs nenesa. Tā vietā viņš apdāvināja draugus ar visskaistākajiem gliemežvākiem un gliemežnīcām, kādas vien varēja atrast. Reizēm zēni dabūja no mazā ūdensvīriņa ari

dažus spīguļojošus akmeņus, kādus citkārt laimējās atrast pavisam reti.

Zēni ļoti priecājās par tādām dāvanām. Un ari mazais ūdensvīriņš priecājās, jo viņš tagad bija uzgājis, kā draugiem varēja pateikties.

Visiem četriem kopā nekad nebija garš laiks. Viņi svieda pa ūdens virsu plakanus akmeņus un skaitīja, kuram tie visvairāk reižu palēcās. Viņi spēlēja krasta krūmos paslēpes. Vai arī izgrieza no niedrēm stabulītes un pūta pēc tam uz sacensībām kuram pirmajam aptrūksies elpa.

Sauszemes zēni parādīja mazajam ūdensvīriņam, kā var stāvēt uz galvas, velt riteni un mest kūleni atmuguriski, un mazais ūdensvīriņš darīja viņiem pakaļ. Toties sauszemes zēniem bija iespēja vērot, kā mazais ūdensvīriņš brauc lejup pa koka ūdenstekni. Viņš gan domāja, ka tas nav nekas sevišķs un ka arī sauszemes puikām vajadzētu to vienreiz izmēģināt; taču zēni sacīja, ka nekas nesanākšot, jo viņi diemžēl esot tikai cilvēki. Un cilvēki, protams, netiktu pāri ūdensratam ar veselu ādu, to iespējot vienīgi ūdensvīriņi, ne viņi. Bet vispār tas joks esot ko vērts, kaut ari viņi var tajā tikai noskatīties.

Nē, garlaicīgi mazajam ūdensvīriņam kopā ar trim draugiem nebija nekad. Tomēr vislabāk viņam joprojām patika tupēt pie ugunskura, cept kartupeļus un piepildīt vēderu ar "ceptiem akmeņiem".

Reiz viņš sagaidīja zēnus, sacīdams:

-          Nu, kā ir, vai jūs negribat sakurt kartupeļu ugunskuru? Par sausām niedrēm ir jau padomāts, esmu sanesis veselu kaudzi. Jums atliek tikai izņemt zibeni no kārbiņas un paturēt to apakšā tad degs.

-    Ko tu saki? zēni vaicāja. Zibeni no kārbiņas?…

-          Nūja zibeni! ūdensvīriņš iesaucās. Es taču zinu, jums ir maza kārbiņa, pilna ar tieviem kociņiem. Un, kad kociņu izņem laukā un iztaisa čirks! tad izlec zibens un kociņš aizdegas.

-          Ak, tu laikam domā sērkociņus, puikas sacīja. Un kāds no viņiem tūliņ iebāza roku bikšu kabatā.

-           Jā, mazais ūdensvīriņš apstiprināja, pametis acis uz kārbiņu, kuru zēns bija izvilcis. Dažreiz jums patiešām ir lēna domāšana.

Zēns jau grasījās uzraut sērkociņu, kad kāds no abiem pārējiem sacīja:

-          Pagaidi! Kā būtu, ja tu dotu to izdarīt mūsu mazajam ūdensvīriņam? Vai tu negribētu vienreiz pats izburt zibeni no kārbiņas? viņš vērsās pie ūdensvīriņa.

Ak, pareizi! tagad iesaucās arī pārējie zēni. Tev taisnība lai to izdara mazais ūdensvīriņš!

Puisēns satvēra kārbiņu rokā. Tad izņēma no tās sērkociņu un vilcinādamies pielika to pie kārbiņas.

-          Bet vai pirkstus nevar apdedzināt? viņš piesardzības labad pavaicāja.

-    Nē, nē, sauszemes zēni viņu nomierināja.

-          Ja tu jūti, ka paliek par karstu, met sērkociņu zemē. Tur nekas nevar notikt.

Un mazais ūdensvīriņš uzrāva sērkociņu. Taču, tā kā viņš tam visam vēl diez ko neticēja un bija rīkojies pārāk steidzīgi, sērkociņš tūdaļ atkal nodzisa.

-          Paņem citu, zēni pamācīja, un nesteidzies tik ļoti!

Viņš paklausīja.

Šoreiz izdevās. Lepnuma pilns mazais ūdensvīriņš palika degošo sērkociņu zem niedrēm. Liesma^ šautin šāvās gaisā, un viņš priecājās.

-          Pirmajai reizei ļoti labi! draugi viņu uzlielīja. Un tas, kuram piederēja kārbiņa, vēl piebilda:

-           Ja tu vēlies, mazo 'ūdensvīriņ, drīksti kārbiņu paturēt. Es tev to dāvinu.

-    Un kociņus arī?

-          Jā, protams, arī kociņus, zēns sacīja. Kā gan citādi tu izvilināsi zibeni no kārbiņas?

Daudz netrūka, ka mazais ūdensvīriņš būtu aiz prieka draugam meties ap kaklu. Gavilēdams viņš uzsvieda sērkociņu kastīti augstu gaisā, noķēra to un uzmeta vēlreiz. Pa vidām viņš lielā sajūsmā plaukšķināja roķeles.

Tad pēkšņi mazais ūdensvīriņš iebāza kārbiņu svārku kabatā, apsviedās riņķī un drāzās uz dīķi.

Hei, kas tev notika? zēni apmulsuši sauca.

Taču ūdensvīriņš vairs nedzirdēja. Viņš jau kopā ar visu kārbiņu bija pa galvu pa kaklu iemeties ūdenī.

BURAMVĀRDI

Kamēr sauszemes zēni sēdēja krastā, meta ugunī kartupeļus un velti lauzīja galvu par to, kas tad, dieva dēļ, viņu draugam iešāvies prātā, mazais ūdensvīriņš peldēja dziļi dzelmē pa dīķi un meklēja karpu papu Kiprinusu.

Tiesa, Kiprinuss pēdējā laikā bija ļoti sapīcis. Viņš nevarēja piedot mazajam ūdensvīriņam biežo ciemošanos pie cilvēkiem. "No cilvēkiem labāk pa gabalu!" Kiprinuss atkal pavisam nesen bija viņam strupi aizrādījis. "Vai nu viņi nāk peldēties un tā saduļķo ūdeni, ka mēs pat savas mājas vairs nevaram atrast, vai arī viņi izkar tos sasodītos rīkus makšķeres ūdenī un gaida, lai mēs uzķertos un viņi varētu mūs apēst kopā ar sviestu un sīpoliem, kā dzird runājam. Nē, no cilvēkiem labāk pa gabalu, ūdensvīrs nekādā ziņā nedrīkst ar viņiem ielaisties! Es vienkārši nesaprotu, kā tu vari tā aizmirsties! Nē, to es nesaprotu."

"Labais Kiprinuss iepletīs acis, kad es viņam parādīšu, ko cilvēki man uzdāvinājuši!" domāja mazais ūdensvīriņš. Un viņš iztēlojās, kā karpu papus apbrīnos zibeņus no viņa kārbiņas. Tad viņš beidzot sapratīs: nav nemaz tik slikti, ka ūdensvīriņam ir trīs draugi cilvēki.

Pēc ilgas meklēšanas viņš atrada veco karpu papu. Puisēns viņu pasveicināja un izvilka kārbiņu.

-    Uzmini, kas man te iekšā! viņš sacīja.

-    Hm, Kiprinuss padomāja. Kā es to varu zināt, kas tev tajā kastītē ir. Varbūt sliekas? Vai mai-

%

zes drupačas?

-    Zibeņi, ūdensvīriņš pavēstīja.

-    Zibeņi? Tik mazā kārbiņā? Kiprinuss, galvu purinādams, aplūkoja ūdens vīriņu. Vai tu smejies par mani?

-    Itin nemaz, puisēns sacīja. Šajā kārbiņā patiešām ir zibeņi, es tev tūliņ pierādīšu, ka runāju taisnību.

Kiprinuss neuzticīgi noskatījās, kā ūdensvīriņš izvelk sērkociņu. Viņam visa šī lieta nepavisam nelikās droša. Katrā ziņā viņš atvirzījās kādu gabaliņu nostāk.

-   Tūliņ es noskaitīšu buramvārdus! mazais ūdensvīriņš nopietnu seju paskaidroja. Un tad tu redzēsi, kas notiks tālāk. Tātad uzmanību!… Hokus… pokus…

Pie vārda "pokus" puisēns uzrāva sērkociņu. Kā par nelaimi, šoreiz kaut kas misējās. Nebija ne zibens, ne liesmas.

-    Nu, ja tas ir viss, Kiprinuss sacīja un piepeldēja atkal tuvāk, tad jāteic, ka esmu tevī ļoti vīlies.

-    Pirmo reizi man vienmēr iznāk greizi, mazais ūdensvīriņš vienā mierā aizbildinājās. Taču otrreiz vairs ne, uz to tu vari paļauties.

Viņš bija sev un karpu papum apsolījis pārāk daudz. Sērkociņi neaizdegās ne otrais, ne trešais, ne ceturtais.

-     Ja tos tu sauc par zibeņiem, Kiprinuss nievājoši sacīja, tad es esmu kokuvarde! He-he, ir nu gan blēņas! Labāk sameklē kādu lielāku muļķi par mani! viņš zobgalīgi burbulēja.

-    Nekā nesaprotu… Kā tas var būt, ka man vairs nesanāk? mazais ūdensvīriņš nomākts prātoja. Un viņš izstāstīja karpu papum, cik labi viņam pirmīt tas izdevies ārā, virs ūdens, pie sauszemes zēniem.

-    Ak tā, tu šo kārbiņu esi dabūjis no cilvēkiem, Kiprinuss sacīja. Tad es ne par ko vairs nebrīnos. Viņi tevi ir piemānījuši un viss. Simtiem un tūkstošiem reižu esmu tev stāstījis, ka no cilvēkiem ir jāuzmanās.

Bet tu jau negribi klausīt! Tev labāk patīk kļūt par apsmieklu! Es tavā vietā tagad zinātu, ko iesākt!

-    Ko tu iesāktu? puisēns vaicāja.

-    Es uzpeldētu augšā, Kiprinuss sacīja, un nosviestu viņiem kārbiņu pie kājām. Jā, tieši tā! Un tad es sacītu: "Jūs man esat bijuši nebijuši!"

-   To es viņiem neteikšu, mazais ūdensvīriņš iebilda, es ar viņiem aprunāšos pavisam mierīgi. Pie labākās gribas nespēju iedomāties, ka viņi mani tīšām piemānījuši.

-    Tevi piemānījuši? sauszemes zēni sacīja, kad mazais ūdensvīriņš bija par savu ķibeli visos sīkumos izstāstījis. Nē, piemānīt tevi neviens negribēja, tam tu vari ticēt. Taču aplam ir prasīt, lai sērkociņi, kurus tu ieliec ūdenī, degtu. Saproti ūdens tos sabojā, un tur nekā nevar darīt.

-     Tas nozīmē, ka pārpalikumu es varu aizsviest prom? puisēns vaicāja.

-    Jā, iemet tos ugunī! Mēs tev rītdien atnesīsim citus.

-    Es jau domāju, ka Kiprinuss gribējis jums tikai celt neslavu, mazais ūdensvīriņš sacīja. Tāpēc ka nepazīst jūs. Un viņš sameta pa vienam visus sērkociņus ugunī.

Pēdīgi ūdenspuisēns grasījās iesviest arī kārbiņu, tomēr vecākais zēns viņu atturēja.

-   Nē, to tu paglabā! Viņš sacīja. Zini, man ienāca prātā kāda ideja. Mēs piepildīsim tukšo kārbiņu ar sliekām. Tu to nonesīsi lejā un mūsu vārdā uzdāvināsi karpu papum Kiprinusam. Iespējams, ka tad viņš par mums vairs tik slikti nedomās kā līdz šim.

ARLABUNAKTI, MAZO ŪDENSVĪRIŅ!

Dienas gāja, gads kļuva vecāks un vecāks. Kokiem lapas jau bija nobirušas, bieži lija, draugi nāca uz Dzirnavu diķi arvien retāk. Un, ja viņi tomēr kādreiz uzdrošinājās atnākt, tad uzvilka garās zeķes un lietusmēteļus. Mazais ūdensvīriņš bieži izgaidījās velti.

Kādu rītu pēc ilgāka laika atkal augšā spīdēja saule. Ūdensvīriņš to pamanīja, tiklīdz paskatījās laukā pa logu. Ūdens bija gaišs un dzidrs, tāds tas nebija redzēts jau vairākas dienas. "Šodien viņi atnāks katrā ziņā!" mazais ūdensvīriņš nodomāja un ļoti nopriecājās par atkalredzēšanos ar draugiem.

Puisēns nevarēja zināt, kas noticis pa nakti ar Dzirnavu dīķi. Neko nenojauzdams, viņš apģērbās, paēda brokastis un posās ceļā, gribēdams peldēt uz krastu. Viņš bija nolēmis kā parasti apsēsties vecā vītola zaros un vērot. Un, ja uzrastos draugi, viņš tiem pamātu.

Mazais ūdensvīriņš neko īpašu nedomāja, kad nira laukā. Taču pēkšņi viņš ar degunu atsitās pret kaut ko ļoti cietu un aukstu. Puisēns nespēja izbāzt galvu laukā no ūdens.

"Tas nu gan ir savādi!" viņš klusībā brīnījās. "Es atsitos pret kaut ko tādu, ko jūtu, bet neredzu. Kas tas varētu būt? Varbūt es tikšu laukā pa kādu citu vietu? Jāiznirst man katrā ziņā, lai redzētu, kas noticis!"

Ūdensvīriņš izmēģinājās gan še, gan tur, tomēr nekas nesanāca. Viss dīķis bija noklāts gluži kā ar stiklu. Tad puisēns saprata, ka ir bezspēcīgs.

Domās iegrimis, viņš peldēja atpakaļ uz mājām.

Tā, tā, ūdensvīriņa tētis sacīja, kad dēls bija izstāstījis par savu atklājumu. Tad nu atkal reiz ir pienācis laiks. Tuvojas ziema, dīķis ir aizsalis. Tas nozīmē, ka jāiet pie miera, tā ja, un jāpārvelk sega pār ausīm… un jāguļ.

Bet mēs jau nupat tikai piecēlāmies, mazais ūdensvīriņš teica.

Tas neko negroza, -

tētis atbildēja. Laiks ir pienācis, tāpēc ūdensvīriem nav ko spuroties pretī. Pa ziemu jau tik un tā neko nevar nokavēt. Kad klāt būs pavasaris, saule mūs atkal pamodinās.

-    Vai tu to droši zini? puisēns vaicāja.

-    Jā, sacīja tētis, to es zinu. Es to zinu tikpat droši kā to, ka tu esi mans dēls. Nāc un liecies tagad slīpi, mamma jau ir saklājusi gultas.

Mazais ūdensvīriņš paklausīja un sekoja uz guļamistabu. Tā kā viņš pēkšņi jutās ļoti noguris, māte palīdzēja dēlēnam noģērbties. Kad puisēns jau laimīgi bija apgūlies gultā, tēvs viņam vēlreiz sniedza roku un laipni pameta ar galvu:

-    Līdz pavasarim!

o

-     Jā, līdz pavasarim… mazais ūdensvīriņš atkārtoja. Līdz pavasarim…

Puisēns atcerējās savus draugus, visu, ko bija piedzīvojis šajā vasarā. Kā viņš pirmo reizi kopa ar tēvu peldējis šķērsām pāri dīķim, kā viņi tīteņaugu biezoknī spēlējuši paslēpes, kā viņš pēc tam jājis mājās karpu papum Kiprinusam uz muguras. Braucienu ar koka kasti… slidināšanos pāri dzirnavu ūdensratam… un sidrabaino mēness nakti krasta…

Tas viss bija bijis ļoti skaisti, tik skaisti, ka par to varēja sapņot vismaz veselu ziemu.

Arlabunakti, mazo ūdensvīriņ! puisēns dzirdēja kādu sakām.

Šķita, ka balss nāk no tāluma. Kam tā varēja piederēt? Tā bija laba balss, viņš to pazina.

-Arlabunakti, mazo ūdensvīriņ! balss sacīja vēlreiz.

Tad mazais ūdensvīriņš saprata, ka tā bijusi mātes balss. Un puisēns priecājās, ka vēlreiz dzirdējis māti, pirms miegs viņu pavisam ieaijāja sapņu gaišajā ūdensvīriņa ziemā.

SATURS

TOC \o "1-3" \h \z īsts, mazs ūdensvīriņš …………………………………………………….. 5

Velns lai parauj tas ir puika! ……………………………………………. 8

Pagriezies, mazuli! ………………………………………………………… 14

Krustu šķērsu cauri Dzirnavu dīķim ………………………………… 19

Karpu papus Kiprinuss…………………………………………………… 22

Zvērs ar daudzām acīm……………………………………………………. 25

Un peldplēvju viņiem arī nav!…………………………………………… 30

Zaļās mājiņas ………………………………………………………………… 33

Sausas kājas………………………………………………………………….. 36

Lietu, kur tu esi?…………………………………………………………….. 39

Koka kaste …………………………………………………………………….. 43

Slidināšanās ………………………………………………………………….. 49

Divdesmit pieci!………………………………………………………………. 55

Habū! Habūūū! ……………………………………………………………… 62

Stīgu spēle……………………………………………………………………… 69

Vienā sudrabā……………………………………………. '…………………. 72

Tagad gan pietiek!…………………………………………………………… 81

Cepti akmeņi…………………………………………………………………… 81

Zibeņi no kārbiņas …………………………………………………………. 84

Buramvārdi……………………………………………………………………. 89

Arlabunakti, mazo ūdensvīriņ!…………………………………………. 93

Content

Preislers Otfrīds Mazais Ūdensvīriņš

ĪSTS, MAZS UDENSVĪRIŅŠ

VELNS LAI PARAUJ TAS IR PUIKA!

PAGRIEZIES, MAZULI!

KRUSTU ŠĶĒRSU CAURI DZIRNAVU DĪĶIM

KARPU PAPUS KIPRINUSS

ZVĒRS AR DAUDZĀM ACĪM

UN PELDPLEVJU VIŅIEM ARI NAV!

ZAĻĀS MĀJIŅAS

SAUSAS KĀJAS!

LIETU, KUR TU ESI?

KOKA KASTE

SLIDINĀŠANĀS

DIVDESMIT PIECI!

HABŪ! HABŪŪŪ!

VIENĀ SUDRABĀ

CEPTI AKMEŅI

ZIBENI NO KĀRBIŅAS

BURAMVĀRDI

ARLABUNAKTI, MAZO ŪDENSVĪRIŅ!

SATURS