Rīsa Sīlija

Burve

Sīlija Rīsa

Burve

Atveriet romānu, sāciet lasīt, un jūs nespēsiet to nolikt malā, neizlasītu līdz pēdējai lappusei, jo Sīlijai Rīsai piemīt patiesi labas rakstnieces fascinējošās spējas uzrakstīt izcili aizraujošu grāmatu!

Magda Riekstiņa

Sīlija Risa ir apveltīta ar teicamu stāstnieces talantu. Viņas valoda ir dzīva un izteiksmīga.

Publishers Weekly

Iedvesmu Sīlija Rīsa smeļas pasaulē, kas ir visapkārt, sastaptajos cilvēkos un izlasītajā. Viņas darbos spilgti uzliesmo iespaidi, kas gūti ceļojumos, muzeju un mākslas galeriju apmeklējumos.

Gramata veltīta Terijam un Ketrinai, kuri nāca man lidzi

,

IEVADS

Šis sējums ir turpinājums ievērojamajam dokumentu krājumam, kas pazīstams ar nosaukumu "Mērijas pieraksti". Šie pieraksti tika atrasti, ietīti senatnīgā koloniālā perioda segā, un tika identificēti kā Mērijas Ņūberijas — četrpadsmit gadus vecas meitenes, kas 1659. gadā bija spiesta bēgt no Anglijas pēc tam, kad pēc apsūdzības melnās maģijas piekopšanā ar nāvi tika sodīta viņas vecmāmiņa, — dienasgrāmatas. Dienasgrāmatās bija aprakstīts meitenes ceļojums uz Ameriku un viņas dzīve puritāņu kolonijā. Mērijas vēstījums par viņas dzīvi apraujas pusvārdā, kad viņa ir spiesta pamest koloniju, lai nepiedzīvotu tādu pašu likteni kā vecmāmiņa.

Ja neskaita dažas lappuses, kas pierakstītas klāt citā rokrakstā, šajā vietā beidzas dienasgrāmata un līdz ar to arī viss, ko mēs zinām par Mērijas Ņūberijas gaitām. Jau pirms tam, kad tika pabeigta tekstu atšifrēšana, es sapratu, ka vēlos uzzināt ko vairāk par Mērijas turpmāko likteni. Daudzi cilvēki atsaucās uz manu aicinājumu internetā, un es vēlos pateikties visiem, kas palīdzēja man salikt kopā to daudzo cilvēku dzīvesstāstus, ar kuriem Mērija nonāca saskarsmē. Iespēju robežās centos iekļaut visu šo informāciju tekstā; vietās, kur tās bija pārāk daudz, pievienoju piezīmes, kas atrodamas grāmatas beigās. Tomēr šī grāmata galvenokārt ir stāsts par Mēriju, un ievākt ziņas par viņu izrādījās visgrūtāk. Tāpēc, visbeidzot, man ir jāpateicas Agnesei Hernai un viņas krustmātei Mirjamai Lazarai, kas Mēriju atrada. Bez viņu palīdzības šī grāmata nekad nebūtu uzrakstīta.

ELISONA ELMANE

Institūts, Bostona,

1 MĒRIJA MASAČŪSETSAS PAVALSTS1660 G NOV

Esmu ragana, un drīz viņi to uzzinās. Es nevienam nekad nebiju vēlējusi ļaunu, taču, kad bēgu no Bjūlas, dusmas un ienaids lika man šķiest lāstus uz visām pusēm kā dzirkstis, tēraudam triecoties pret kramu. Es nebiju izdarījusi neko ļaunu, tad kādēļ man bija jābēg kā noziedzniecei? Manas apsūdzētājas, Debora Veina un pārējās meitenes, lūk, kas bija īstās vainīgās. Pat apsūdzot mani par raganu, viņu acis mirdzēja sazvērnieciskā ļaunumā. Viņu ārprātā pārgrieztās sejas bija neīstas. Kam gan tas nebija redzams? "Tiem, kas ir akli un nespēj saskatīt." Man prātā iekrita vecmāmiņas vārdi. Viņa bija gudra sieviete, bet viņas gudrība viņai atnesa vienīgi bēdas. Vecmāmiņas dzīve beidzās karātavās, un nu tāds pats liktenis gaidīja mani.

Mani meklēja, meklēja ar vislielāko cītību. Domādama, ka mirkli esmu drošībā, patvēros istabā, kur Rebeka dzemdēja, bet viņi, skaļi piesaukdami taisnību un pienākumu, pieprasīja, lai viņus ielaiž arī tur. Vienīgi Marta viņiem nepadevās, drošsirdīgi stājoties pretī tēvam Džonsonam kā sarkankrūtītis uzbrūkošam vanagam. Negribīgi viņi devās projām. Dzirdēju, kā viņi smagiem, naida pielijušiem soļiem pārmeklē māju, istabas citu pēc citas.

Es izspruku, bet viņi vēl aizvien mani meklēja. Dzirdēju viņus klaigājam mežos, redzēju viņu lāpas, sīkas ugunskuru dzirkstis tumsā. Dzirdēju rejam un gaudojam suņus. Suņi skrien ātrāk par cilvēkiem.

Drīz pēc manas bēgšanas no pilsētas sāka snigt, vējš sēja ledainas skrotis. Sniegs krita arvien biezāk, nokrāsodams zemi vēl baltāku, tā ka suņiem bija vieglāk mani atrast. Pirmais mani uzgāja vecais Toms, Džosijas Tomsona medību suns. Viņš bija acīgs un medīja, paļaujoties uz savu redzi. Vecais Toms izdrāzās no brikšņiem un lēkšoja pie manis, atsviezdams atpakaļ savu garo, kaulaino galvu un izgrūzdams dziļu rīkles skaņu, kas no smilkstiena pārgāja aprautā triumfa rējienā. To dzirdot, pārējie suņi kūleņodami traucās pie viņa. Mēles izkāruši, tie sastājās ciešā lokā, viņu acis spoži zaigoja.

Biju iedzīta stūrī. Pakāpos atpakaļ un atspiedos pret koku, gaidot, kad tie lēks man virsū. Toms pielīda tuvāk, un pārējie viņam sekoja, savelkot loku vēl ciešāk. Tad Toms apstājās. Viņš stāvēja nodurtu galvu, saslējis ausis, it kā ieklausīdamies kādā skaņā. Cilvēku klaigas bija dzirdamas jau tuvāk. Man šķita, ka tieši tās viņš bija sadzirdējis un jebkurā brīdī viņš sāks riet, taču suns nerēja. Viņš uzmeta man vēl pēdējo skatienu, tad apgriezās un devās projām, aizvezdams sev līdzi pārējos, kas sekoja viņam juceklīgā barā.

Suņu rejas un gaudošana kļuva arvien klusāka un drīz izzuda pavisam. Toms bija aizvedis medniekus citā virzienā. Es atkal biju viena pati meža saltajā klusumā. Gribēju skriet tālāk, taču nogurums mani uzveica. Noslīgu zemē, atsliedama muguru pret koka raupjo mizu, un pūlējos sakopot pēdējās spēka paliekas.

Neesmu izkustējusies ne no vietas. Vēl joprojām snieg. Sniega pārslas krīt bez skaņas, glāstot manus vaigus kā eņģeļu pirksti, ar savu smagumu verot ciet manus plakstus, nosēžoties uz mana auguma un apsedzot mani ar segu, kas pildīta ar vissmalkākajām dūnām.

Nejūtu aukstumu, bet pakustēties nevaru. Mani locekļi ir nejūtīgi. Aizmigt nozīmētu nāvi, es to zinu, taču miegam pretoties nespēju. Brīžiem pat vēlos, kaut viņi atgrieztos un mani atrastu, taču šo domu uzreiz aizdzenu. Labāk mirstu šeit nekā padodos gūstā. Labāk piesalstu pie šī koka nekā ļauju sevi pakārt.

2 bostona masaČŪsetsas PAVALTS APRĪLIS PL22.00 MŪSDIENAS

Agnese krita uz priekšu, spēji atsitot galvu pret stiklu. Ekrāns noraustījās un izdzisa, un viņa ieraudzīja pati sevi, kas plati ieplestām acīm ne tikai no sāpēm pierē vērās viņā. Kas tas bija? Vīzija vai sapnis? Bija auksti, viņa bija nosalusi. Pirksti bija stingi un krunkaini un nagi zili. Viņa paskatījās logā, domādama, ka ieraudzīs sniegu, taču ārā nesniga. Debesis bija skaidras un vakarīgi zilas.

Lai kas ari tikko bija noticis, tas bija tik īsts, it kā viņa pati būtu to piedzīvojusi. Drebuļi nepārgāja. Agnese piecēlās un norāva no gultas izšūto lupatu segu. Sega, kas bija krustmātes M atvadu dāvana, spoža, vientuļa zvaigzne, bija vienlaikus gan praktiska, gan skaista. Agnese ietinās segā, cieši sažņaugdama tās malas, taču sasildīties nespēja. Zobiem klabot, meitene piegāja pie loga, no kura lejā bija redzams laukums, un atvēra logu. Zeltaini bālās ielu gaismas iekrāsoja koku lapas bronzas toņos. Ielas otrā pusē logu rindās, aiz kuriem atradās tādas pašas istabiņas kā viņas mājoklis, sāka iedegties galda lampu spuldzes. Viņa aizvēra logu un pustumsā skatījās stiklā, līdz tajā kā spoguli parādījās viņas atspulgs.

Agnese pacēla roku un atglauda ogļu melnos matus. Tie bija gari un krita pāri pleciem. Viņai bija tikai astoņpadsmit gadu, bet matos no celiņa uz leju jau vijās daži sudraba pavedieni. Šajā vietā viņai būs balta šķipsna tāpat kā viņas krustmātei un vecmāmiņai. Viņa sarauca pieri; tumšās, biezās uzacis savilkās. Acis zem tām bija pelēkas ar melnu maliņu. Retums, it īpaši viņas ģimenē. Šīs acu krāsas un tālumā vērstā skatiena dēļ vecmāmiņa bija devusi viņai vārdu Karonhisake tā, kas Meklē Debesīs.

Šeit viņu neviens tā nesauca. Studiju biedriem un fakultātes personālam viņa bija Agnese Herna. Viņas cilts vārdu lietoja tikai rezervātā. Agnese necentās slēpt savu Amerikas pirmiedzīvotājas izcelsmi. Viņa to neslēpa, bet arī neafišēja. Šī izcelsme noteica viņas būtību. Agnese ciemojās mājās, kad to atļāva laiks un pārtraukumi mācībās, taču mājas viņa bija atstājusi, lai mācītos koledžā, un tagad viņa gribēja nodalīt abas šīs sfēras.

Par studiju priekšmetu viņa bija izvēlējusies antropoloģiju.

"Tu mūs izliksi apskatei kā vaboles uz paplātes," bija teikusi krustmāte M, smejoties un pūšot dūmus, bet viņas māsasmeita to noliedza. Tad krustmāte piebilda: "Piesargies, mīļā, citādi viņi pārvērtīs tevi par spiegu pašas mājās."

Aukstums sāka pierimt, un istabā atkal bija parastā temperatūra. Agnese devās uz savu krēslu, cenzdamās izprast, kas bija izraisījis tikko pieredzēto. Viņa nenovērsa acis no monitora, kurā riņķoja ekrāna saudzētāja teksts. Agnese bija sēdējusi šeit, apsvērdama, vai tikai neiziet paelpot svaigu gaisu. Viņai bija sāpējusi galva, un pleci šķita kā akmenī kalti. Droši vien viņa uz mirkli bija aizvērusi acis, un tad tas bija noticis. Viņa papurināja galvu, it kā tas palīdzētu izdzenāt miglu, kas bija pārņēmusi. Viņa, bez šaubām, bija kaut ko piedzīvojusi. Sekas bija jūtamas vēl tagad. Tā bija ne gluži vīzija, bet noteikti kaut kas vairāk par sapni.

Nekas tāds, tik spēcīgs, agrāk ar viņu nebija noticis. Viņa bija kā apdullusi. Dziļi sirdī kāda daļa no viņas būtības zināja, ka šo mirkli viņa bija gaidījusi visu mūžu. Visu laiku viņas prāts turpināja cīnīties, cenšoties atrast redzētajam kādu saprātīgu izskaidrojumu.

Droši vien tā bija projekcija no grāmatas, ko viņa tikko bija lasījusi. Agnese bija lasījusi visu dienu, pat izlaidusi nodarbības, lai grāmatu pabeigtu, un bija jutusies nogurusi un iztukšota, kad pārbaudīja mājas lapu. Viņa nospieda taustiņu; ekrāna saudzētājs pazuda, un parādījās melnos un brūni dzeltenos toņos izēnota meitenes seja. Tā bija Mērija, meitene no grāmatas. Agnese prātoja, kas īstenībā bija šī meitene. Varbūt kāda modele? Vai vienkārši meitene no ielas? Varbūt šī fotogrāfija bija no kāda arhīva? Meitene no "āmīšu" sektas? Vai varbūt kāda no ieceļotājiem, tikko nokāpusi no kuģa, lai uzsāktu ilgo un grūto ceļu uz rietumiem? Lai kas viņa arī būtu, tā bija laba izvēle. Meitene bija jauna, to varēja redzēt, un viņas sejā uzreiz pavīdēja kaut kas pievilcīgs. Spēcīgas uzacis, skaidrs, tiešs skatiens, viegli pavērtas lūpas, kas it kā grasās smaidīt vai kaut ko teikt.

Agnese izdrukāja lappusi un piesprauda pie dēļa virs rakstāmgalda. Zem attēla bija lasāms paziņojums līdzīgs tam, kādu viņa bija redzējusi grāmatas beigās uz vāka.

Kopš šo dienasgrāmatu atrašanas centieni uzzināt kaut ko par Mēriju Ņūberiju un pārējiem, kas minēti šajā vēstījumā, nav mitējušies .

Ja jūsu rīcībā ir jebkāda informācija par pieminētajām personām vai ģimenēm, lūdzu, uzmeklējiet mūsu mājas lapu www.burvesbērns.com vai sūtiet e-pastu Elisonai Elmanei uz adresi: elisona_elmane@burvesbērns.com

Agnese pārlasīja paziņojumu, kaut arī zināja to no galvas. Viņa virzīja kursoru šurpu turpu, līdz tā vietā parādījās plaukstiņa, kuras rādītājpirksts norādīja uz izgaismoto adresi, taču peles taustiņu viņa nenospieda. Viņa zināja kaut ko par Mēriju Ņūberiju, par to, kas ar viņu bija noticis, bet nospiest taustiņu nozīmētu spert svarīgu soli, un viņa nebija pārliecināta, vai vēlas to darīt. It īpaši tagad, pēc tā, kas tikko bija noticis. Tā bija zīme. Viņa zināja pietiekami daudz, lai to saprastu. Zintnieku spējas vijās cauri viņas dzimtai tāpat kā baltā matu šķipsna. Tās tika pārmantotas pa sieviešu līniju. Viņas krustmāte, viņas vecmāmiņa un vecmāmiņas vecmāmiņa, visas bija gājušas zintnieču ceļu.

"Tas atnāks arī pie tevis," krustmāte bija teikusi. "Tikpat dabiski kā mēnešreizes. No tā tu neizbēgsi."

Agnese to nemaz nevēlējās. Tagad tas bija noticis, un viņai nebija ne mazākās skaidrības, ko darīt. Roka ar izstieptu pirkstu gulēja uz peles; viņa ilgi nevarēja izšķirties.

"Ja tavs prāts būs atvērts, nekad nevar zināt, kas tevi apciemos."

Agnese dzirdēja krustmātes vārdus un palūkojās apkārt, it kā kāds tos būtu izrunājis balsī. Taču istabā neviena nebija.

Istabiņa bija uzkopta. Agnese bija tīrīga meitene un savas mantas uzturēja kārtībā. Pie sienām bija spilgti plakāti un izdrukas; istaba bija pilna ar interesantiem priekšmetiem, ko viņa bija savākusi un atvedusi no mājām. Agnese bija cerējusi, ka tas radīs viesmīlīgu gaisotni, taču pagāja labs laiciņš, līdz kāds atnāca un to novērtēja.

Šeit viņa bija jutusies vientuļa. Ļoti vientuļa. Draugi, kas bija mājās, bija izvēlējušies studēt uz vietas vai vispār nestudēt, bet Agnese gribēja iegūt grādu un tādēļ nolēma braukt šurp. Šo lēmumu viņa bija pieņēmusi gandrīz nejauši; bija taču tik daudz skolu, tik daudz mācību kursu. Viņa bija vēlējusies tikt projām no mājām, un šī vieta ne ar ko nešķita sliktāka par citām, taču, nonākot šeit, izrādījās, ka tas nav gluži tas, ko viņa bija gaidījusi. Tagad viņai bija daži draugi studentu kopmītnēs un fakultātē, bet iesākumā bija klājies grūti. Toreiz viņu bija plosījušas šaubas, kas grāva Agneses pārliecību. Viņa bija palikusi savā istabā un klausījusies, kā ārpusē skan balsis, sasveicinoties un norunājot randiņus, sasaucoties gaitenī, no atvērtajiem logiem sakliedzoties ar cilvēkiem pagalmā. Pēc dažām dienām jau šķita, ka viņi visi cits citu ir pazinuši veselu mūžību, tajā pašā laikā viņas klātbūtni neviens vēl nebija pamanījis. Viņa palika vienatnē ar sevi, viena pati savā istabiņā, gudrodama, vai ir izdarījusi pareizo izvēli un vai vispār izturēs līdz gada beigām.

Agnese jau agrāk itin bieži bija jutusies vientuļa, taču tādās reizēs vienmēr blakus bija atradies kāds tuvs cilvēks, pat ja tā bija bijusi tikai viņas māte. Šeit katra sastaptā seja bija sveša. Lielās pilsētas ielas lika viņai ierauties sevī, it kā viņas patiesā būtība būtu noslēpusies cita cilvēka ādā.

Bija laiks, kad viņa bija pat gribējusi bēgt, taču šī doma ātri pagaisa. Viņa bija cilvēkiem parādā, viņa nevarēja tāpat vien bez iemesla pamest skolu. Šie cilvēki bija nesuši upurus. Turklāt viņa nebija gļēvule un pēdējā laikā bija kļuvusi vēl stiprāka. Tagad viņa īpaši nesatraucās par to, ka bija silta pavasara nedēļas nogale un visi bija devušies projām. Ciemiņus viņa vienalga negaidīja.

Taču kāds tomēr viņu bija apciemojis. Meitenei no attēla pie sienas viņā noraugoties, Agnese sāka rakstīt.

Kam: elisonai_elmanei@burvesbērns.com

Cc:

Bcc:

Tēma: Mērija Ņūberija

No: Agneses Hernas

Dārgā Mis Elmane!

Kāda draudzene iedeva man Jūsu grāmatu. Viņai tā ļoti patika, un viņai šķita, ka arī man grāmata varētu patikt. Viņai bija taisnība, es to izlasīju no sākuma līdz beigām bez apstājas. Taču tur bija vēl kaut kas cits, ko mana draudzene nekādi nevarēja zināt. Tas ir saistīts ar Mēriju, grāmatas galveno varoni.

Agneses pirksti pārtrauca skraidīt pa klaviatūru. Rakstīt nākamos vārdus nozīmētu apņemties kaut ko uzsākt, un neviens nevarēja zināt, pie kā tas novedīs. Agnese vilcinājās. Kad viņa tikko bija izlasījusi stāstu un sapratusi, ka te varētu būt kāda saikne, viņas sirds bija dauzījusies kā negudra, taču pēc tam bija iejaucies veselais saprāts. Galu galā viņa bija par šo lietu guvusi tikai paviršu ieskatu, un stāsts varēja būt par kādu citu, nevis par Mēriju. Kā viņa varēja būt droša? Vai vispār varēja droši pateikt, ka no visiem nezināmajiem aizgājējiem, kas kādreiz bija atstājuši šo pasauli, šī bija tieši tā meitene? Jo vairāk viņa par to domāja, jo neticamāk tas šķita. Viņas krustmāte zinātu, taču tā varēja būt vislielākā problēma.

Pat ja tā bija Mērija, dabūt šīs mantas no krustmātes M, atvest tās uz pilsētu un nodot izpētīšanai būtu grūti. Nē, ne grūti, drīzāk jau neiespējami. Jo tās bija īpašas mantas. Svētas mantas. Krustmāte M, kā šādu lietu aizbildne, to nekad nepieļautu. Viņa bija vadījusi kampaņas, organizējusi petīciju iesniegšanu, pieprasot svētlietu atdošanu. Viņas skatījumā lielāko daļu muzeju ekspozīcijās atrodamo Amerikas pirmiedzīvotāju materiālās kultūras priekšmetu etniskus nieciņus, kultūras retumus bija savākuši kolekcionāri, kam nebija ne jausmas, ko tie nozīmēja cilvēkiem, no kuriem šīs lietas tika paņemtas. Viņas acīs tā bija zagta manta.

"Kādas viņiem ir tiesības to uzskatīt par savu? Kapu izlaupītāju varza!" atkal ieskanējās krustmātes M balss. "Kā viņiem patiktu, ja mēs ielauztos viņu baznīcās, rautu no altāriem krustus, zagtu biķerus un krucifiksus? Kā būtu, ja mēs sāktu postīt viņu kapa vietas un izrakt viņu mirušos?"

Balss apklusa, tad ierunājās no jauna, vēl bargāk nekā pirms tam.

"Tu tos nedabūsi, kaut izstiepies. Es drīzāk tos izsviedīšu mēslainē."

Agnese gribēja aizvērt vēstuli tepat un šai pašā brīdī. Tā vietā viņa pieķēra sevi spiežam taustiņus.

Es nāku no Kahniakehaka, mohauku cilts, kas ir daļa no Haudenosaunī, Irokēzu Sešu Nāciju Konfederācijas. Dzivoju rezervātā, Ņujorkas štata ziemeļos, taču pašlaik mācos koledžā Bostonā.

Laukā debesis bija satumsušas, viņu ieskāva nakts, radot sajūtu, ka iespējams viss. Teksts, ko viņa rakstīja, šķita nereāls. Segai noslīdot no pleciem, Agnese turpināja:

Šajā rezervātā dzīvo arī mana krustmāte. Viņai ir daži senatnīgi priekšmeti, kas varētu būt līdzīgi mantām, ko Mērija paņēma līdzi, aizejot no kolonijas. Daudzkas no mūsu vēstures ir saglabājies nostāstu formā, un viens no tiem vēstī par balto sievieti, kas pievienojusies ciltij. Diemžēl no šī stāsta neko daudz neatceros. Es to dzirdēju, kad biju maza meitene, un laikam nebūšu klausījusies pārāk uzmanīgi. Tāpat arī nevaru droši apgalvot, ka šis stāsts ir par Mēriju, taču, ieraugot paziņojumu grāmatas beigās, sapratu, ka man jums jāuzraksta.

Agnese pārlaida skatienu uzrakstītajam, no jauna vilcinādamās, pirms nosūtīt to adresātam. Tā vietā viņa aizvēra lodziņu.

Vai jūs vēlaties saglabāt izmaiņas tekstā?

Viņa jau grasījās spiest Nē, kad uztvēra skatienu, kas viņu uzlūkoja no attēla pie sienas. Viņu acis sastapās. Par krustmāti M viņa raizēsies pēc tam. Agnesei raugoties attēlā, istabā atkal kļuva auksts.

Viņa pasniedzās pēc segas, ko cieši apņēma ap pleciem, vairs ilgāk nespēdama izskaidrot notiekošo tikai kā vīziju, ko izraisījusi grāmatas lasīšana. Tas bija pavisam kas cits. Kaut ari viņa apzināti nebija meklējusi, tas vienalga bija pie viņas atnācis. Noliegt to nebija iespējams. Agnese joprojām juta aukstumu. Bija skaidrs, ka atstāt šādu spēcīgu parādību bez ievērības būtu bīstami. Zintēs viņa bija pietiekami gudra, lai saprastu, ka, ja reiz kaut kas tāds ir sācies, tad pats no sevis nebeigsies. Viņai bija jānoskaidro, kas tas ir, un jāseko tam. Lai arī kur tas viņu novestu. Lai ari kādas būtu sekas. Viņai nebija izvēles.

Par pirmo soli vairs nebija nekādu šaubu. Izlocījusi sastingušos pirkstus, kas sāpīgi tirpa, viņa nospieda Sūtīt.

3 ELISONE EDMANE@ BURVESBERNS.COM

Elisona Elmane tovakar vēlu strādāja institūtā. Ekrāna stūri parādījās ikona, kas vēstīja: Jums ir pienācis pasts. Viņa to neņēma vērā, veltot visu uzmanību darbam, ar ko bija aizņemta. Šobrīd viņas rīcībā bija informācija un faili gandrīz par visiem Mērijas dienasgrāmatā pieminētajiem cilvēkiem: par Martu, kas bija iedraudzējusies ar viņu; par Jonasu Morsu un viņa dēlu Tobiasu; par Riversu ģimeni un viņu meitu, Mērijas draudzeni Rebeku; par Eliasu Kornvelu un tēvu Džonsonu; par Bjūlas iedzīvotājiem; par meitenēm, kas bija apsūdzējušas Mēriju; pat par Džeku Džilu, zēnu, ar kuru viņa bija iepazinusies uz kuģa. Tur bija visi. Visi, izņemot Mēriju. Tas darīja nemierīgu.

Viņa izmeta šīs domas no galvas, lai no jauna pievērstos tam, ko viņa bija darījusi, Eliasa Kornvela dienasgrāmatu atšifrēšanai. Šie pieraksti nebija pilnīgi, dažu daļu trūka, taču tie bija labs izziņas avots, kas sniedza informāciju par notikumiem Bjūlā pēc Mērijas bēgšanas. Savos meklējumos, cerībā atrast jebkādas ziņas par Kornvela uzturēšanos Bjūlā un par Mēriju, Elisona bija izlasījusi gan šos pierakstus, gan visu pārējo, ko viņš jebkad bija uzrakstījis.

Šķita, ka Kornvels bija izjutis simpātijas pret Mēriju, viņš nebija starp pirmajiem, kas apsūdzēja viņu par raganu, taču,

sajutis spiedienu, bija diezgan viegli padevies un pievienojies vajātājiem. Viņš nekad nezaudēja interesi par šo jautājumu, un Jaunanglijas turpmākā vēsture radīja viņam plašas iespējas izmantot savu erudīciju. Viņa teorijas nebija diez ko oriģinālas Kotonam Māteram tas izdevās labāk -, taču bija daži norādījumi, kas varēja būt balstīti uz paša Kornvela pieredzi. Tas parādījās sprediķos, ar kuriem viņš uzstājās, ciemojoties nomaļās apmetnēs, kas bija stipri līdzīgas Bjūlai. Viņš laikam bija domājis, ka tām draud vislielākās briesmas. Lai atcerētos, ka tas jāpārbauda, Elisona līdzās daudzajām piezīmju lapiņām, kas jau izraibināja viņas datoru, pielīmēja vēl vienu.

Beidzot viņa bija atradusi to, ko tik cītīgi bija meklējusi. Elisona pārlasīja uzrakstīto. Ko pārrakstīt bija atlicis pavisam maz, un viņa negrasījās pamest savu darba vietu līdz brīdim, kad apsardze dosies pēdējā apgaitā un tiks ieslēgta signalizācija.

Elisona atlaidās atpakaļ krēslā darbs pie Kornvela dienasgrāmatas atšifrēšanas bija pabeigts. Viņa priecājās, ka nav jāvelta vairāk laika šim cilvēkam. Kļūdams vecāks, viņš nebija mainījies uz labo pusi. Pārceļoties kalpot no vienas draudzes uz citu, viņš bija kļuvis uzpūtīgāks un savās atziņās arvien garlaicīgāks un apnicīgāks. Viņš bija apprecējis Sāru Gārneri, vienu no meitenēm, kas sniedza liecību pret Mēriju, un jaunajai sieviņai bez atelpas nācās dzemdēt viņam bērnus. Vienām radībām bija sekojušas nākamās, un šis darbs viņai beigās maksāja dzīvību. Viņa nomira dzemdību laikā, nesasniegusi trīsdesmit gadu vecumu. Nepilnus desmit gadus pēc aiziešanas no Bjūlas viņas spēki bija izsīkuši, ķermenis izvārdzis īsajam mūžam bija pienācis gals.

Arī pārējām meitenēm nebija klājies diez cik labi. Mērijas galvenās apsūdzētājas bija Debora Veina un viņas māsa Hanna. Saskaņā ar Kornvela pierakstiem Hanna tā arī neatguvās no savas "apsēstības". Viņas gadījumā īslaicīgais trakums bija izrādījies nepārejošs. Nepagāja ne gads, kad viņa nomira no kaut kādas neārstējamas slimības. Kas attiecas uz Deboru, meiteņu barvedi, tad viņa bija panākusi savu un apprecējusies ar tēvu Džonsonu, taču "Apdomā labi, pirms tu kaut ko vēlies," vai tieši par to nebrīdināja raganas? ŠI laulība nebija nesusi viņai laimi. Pēc Džonsona Debora bija izgājusi pie Neda Kārdvela, taču ari no tā nekas labs nebija iznācis. Arhīvi liecināja par atkārtotiem sadzīves skandāliem un vardarbību ģimenē. Beigu beigās viņa bija pametusi Kārdvelu un nonākusi Virdžlnijā. Elisonai bija nojauta, ka ari tur Deborai nebija gājis labāk un droši vien viņa dzīvi bija beigusi Džeimstaunas vai kādas citas ostas zaņķi. Visi līdz šim savāktie dati liecināja par to, ka Deboras izvēlētais dzīvesveids bija novedis viņu taisnā ceļā pie padibenēm.

Varbūt tajā visā bija kaut kas nenovēršams, tāpat kā viņas māsas Hannas prāta aptumšošanās, taču Elisonu jau atkal pārņēma šī izjūta, kas lika matiņiem uz viņas rokām un kakla saslieties stāvus, ja nu tur bija kaut kas cits. Varbūt tas bija Mērijas lāsts.

Tāpat kā tajā, daudz pazīstamākajā vietā, Salemas leģenda nebeidzās ar raganu prāvām. Tiesneši un šerifs no tiesas zāles un soda izpildes vietas neaizgāja neskarti; viņi aizgāja, nesdami līdzi lāstus. Daudzi, kas bija iesaistīti šajā lietā, bija miruši priekšlaicīgā nāvē, bet lāsti neizgaisa līdz ar viņiem, tie tika nodoti tālāk no paaudzes uz paaudzi.

Līdzīgs melns traips aptumšoja ari Bjūlas vēsturi. Visi apsūdzētāji un pašieceltie vajātāji, izņemot Kornvelu, tā vai citādi bija ņēmuši bēdīgu galu. Divi galvenie Mērijas mocītāji bija miruši jau līdz nākamā gada beigām. Obadaija Vilsons, raganu atmaskotājs, noslāpa, aizrīdamies pats ar savām asinīm. Džonsons noslīka seklūdens dīķī. Melnais traips, nudien, bija pleties plašumā, līdz aprijis visu. Bjūla bija izzudusi no zemes virsas. Tā nebija atrodama nevienā mūsdienu kartē, tās nebija vispār nevienā kartē, ko Elisonai bija izdevies atrast. Bjūla bija beigusi pastāvēt.

Vai tas varēja būt Mērijas roku darbs? Vai lāsts patiešām pastāvēja? Elisona saberzēja rokas, uz kurām sāka mesties zosāda.

-    Drīz slēdzam ciet, doktore Elmane.

Apsardzes vīra vārdi atgrieza viņu īstenībā.

-    Labi, Loid.

Tas viss, protams, bija blēņas. Elisona paņēma jaku, kas bija uzmesta uz krēsla atzveltnes. Iekšā bija kļuvis vēss, tas ari bija viss. Visticamāk, uz nakti bija atslēgta apkure. Viņa bija pētījusi šos puritāņus tik ilgi, ka jau sākusi domāt, ka ir viena no viņiem. «

Visiem šiem notikumiem bija loģiski cēloņi. Izskaidrojumi bija redzami kā uz delnas. Katrs cilvēks pats bija atbildīgs par savu likteni, un agrāk vai vēlāk visi šāda vai tāda iemesla dēļ mirst.

Ne jau viss bija tik tumšs un drūms. Citiem stāsta varoņiem bija klājies labi, reizēm pat apstākļos, kurus varētu saukt par brīnumainiem. Ņemsim par piemēru Jonasu un Martu. Viņi pret Mēriju bija izturējušies draudzīgi un rūpējušies par viņu, un, cik Elisonai bija zināms, nekas ļauns viņiem nebija noticis. Jonass tepat Bostonā, pilsētas daļā, ko tagad sauc par Ziemeļu Galu, bija atvēris aptieku. Tur viņi dzīvojuši mierā un labklājībā, līdz abi tika apbedīti Kopshilas kapsētā.

Riversu ģimene, ari Tobiass un Rebeka, savā dzīves ceļā bija piedzīvojuši daudz lielākus pārbaudījumus. Džona Riversa vadībā viņi bija devušies cauri visam štatam uz Konektikutas upes ieleju, līdz pašai tolaik izpētītās pasaules malai. Šeit viņi bija sastapušies ar dažādām briesmām un grūtībām. Par karaļa Filipa karu dēvētā bruņotā konflikta laikā Rebeka un Tobiass pat pārcietuši indiāņu uzbrukumu. Iedzīvotāji uz laiku bija pametuši savu pilsētu, taču viņi atgriezās. Viņi izdzīvoja; un ne tikai izdzīvoja, bet turpināja vairot savu labklājību, likdami pamatus iespaidīgai dinastijai.

Elisona ar kādas viņu dzimtas atvases palīdzību pa gabaliņam bija salikusi kopā viņu dzīvesstāstu, un tam visam kā pavediens vijās cauri šī sega. Rebeka to bija saņēmusi no Martas, un tad, cik ģimenei bija zināms, sega bija ceļojusi tālāk pa sieviešu līniju no mātes uz meitu vai vedeklu.

Liktenis bija lēmis, lai sega saglabātos, un laika gaitā šo mantojumu bija saņēmušas desmit meitenes. Katra no šīm desmit meitenēm no bērna uzauga par sievieti, no jaunavas kļuva par precētu sievu, nodeva tālāk segu, tad novecoja, nomira, tika guldīta kapā un pārvērtās pīšļos.

Segai bija pašai savs fails, tāpat kā visiem galvenajiem varoņiem. Šobrīd Elisonai bija informācija par katru no viņiem. Viss bija ierakstīts katalogā, visam bija izskaidrojums, un viss gaidīja uz savu iekļaušanu turpinājumā.

Ja šāds turpinājums vispār sekos.

Darbs pie Kornvela dienasgrāmatām bija turējis viņu virs ūdens un radījis ilūziju, ka viņa kaut kur virzās. Tagad viss šķita tumsā tīts. Padoties nebija viņas dabā, taču reizēm viņai gribējās atmest visam ar roku. Kāda nozīme turpināt? Viņas atrastie materiāli par Riversu ģimeni, Martu un Jonasu, un Džeku Džilu bija interesanti, pat fascinējoši, taču ar tiem vien bija par maz. Bez Mērijas vienmēr būtu par maz. Bez Mērijas otrās grāmatas nebūs nekad. Bez viņas visa projekta centrā bija tukšums.

-    Mēs slēdzam ciet, doktore Elmane.

-    Tūlīt nākšu, Loid.

Elisona pabīdīja kursoru, lai izslēgtu datoru. Ekrāna stūrī vēl aizvien mirgoja ikona Jums ir pienācis pasts. Lai kā Elisona gribēja šai dienai pielikt punktu, viņai nepatika neko atlikt uz rītdienu.

Kam: elisonai_elmanei@burvesbērns.com

Cc:

Bcc:

Tēma: Mērija Ņūberija

No: Agneses Hernas

Dārgā Mis Elmane!

Kāda draudzene iedeva man Jūsu grāmatu. Viņai tā ļoti patika, un viņai šķita, ka arī man grāmata varētu patikt. Viņai bija taisnība, es to izlasīju no sākuma līdz beigām bez apstājas. Taču tur bija vēl kaut kas cits, ko mana draudzene nekādi nevarēja zināt. Tas ir saistīts ar Mēriju, grāmatas galveno varoni.

Kādu brīdi Elisona sēdēja, nespēdama noticēt tam, ko redzēja viņas acis. Viņa pat novērsa skatu, tad atkal paskatījās ekrānā, it kā gaidīdama, ka vārdi paši izzudīs vai sakritīs ekrāna apakšā.

Viņa pārlasīja elektronisko vēstuli vairākas reizes, tad piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu. Piegājusi pie sienas, Elisona sāka pētīt lielo Amerikas ziemeļaustrumu reģionu karti; viņas prāts apstrādāja informāciju divkārt ātrāk nekā parasti. Mohauku rezervāts, Ņujorkas štata ziemeļi. Viņa vilka ar pirkstu gandrīz līdz Kanādas robežai. Kanāda. Mohauki. Irokēzi. Tas bija gluži jauns pavērsiens. Viņa jau agrāk bija iedomājusies par Amerikas pirmiedzīvotājiem, pieļaujot domu, ka Mērija būtu varējusi pievienoties Sīlim un viņa pulciņam, taču šie prātojumi nebija nekur noveduši. Bet ja nu viņi bija devušies uz Kanādu? Arī par to viņa bija iedomājusies, taču bez jebkādiem pierādījumiem tas būtu kā meklēt siena kaudzē adatu, kuras tur nemaz nebija. Taču saikne ar irokēziem, ar mohaukiem? Tas nozīmēja, ka Mērija savā ceļā varēja būt šķērsojusi Monreālu. Un tas piepeši pavēra jaunas, bagātīgas iespējas pētījumiem. Tā nebija Elisonas teritorija, taču tam nebija lielas nozīmes. Vajadzēja tikai zināt, kur meklēt, ar kādiem cilvēkiem sazināties. Tur viņai bija gan draugi, gan kolēģi. It īpaši viens kolēģis. Viņa prātoja, vai arī viņš pašreiz sēž pie datora.

Elisona atgriezās pie rakstāmgalda; galvā jau sāka veidoties plāns. Taču vispirms bija jāsazinās ar šo meiteni.

Kam: Agnesei Hernai

Cc:

Bcc:

Tēma: RE: Mērija Ņūberija

Sveika, Agnese!

Esmu ļoti pateicīga, ka Tu man atrakstīji! No visiem, kas ar mani ir sazinājušies, Tu esi pirmais cilvēks, kurš man dod pamatu cerībām kaut ko uzzināt par Mēriju. Mums ir informācija par citiem cilvēkiem, kas bijuši ar viņu saistīti, taču nav nekā par pašu Mēriju, tāpēc jelkas, ko Tu varētu zināt, ļautu mums pavirzīties soli uz priekšu. Vai Tev būtu iespējams atbraukt un satikties ar mani šeit, institūtā? Varbūt rītdien, ja tas nav par ātru? Teiksim, ap 11.00? Ja šis laiks Tev nav piemērots, varbūt Tu varētu noteikt citu laiku.

Ar nepacietību gaidīšu mūsu tikšanos — nespēju aprakstīt, cik ļoti mani satrauca Tevis stāstītais.

Visu labu vēlot, Elisona Elmane

-    Mums jāieslēdz signalizācija, doktore Elmane. Jums jāpasteidzas.

Elisona neatrāva acu no ekrāna. Viņa jau noteica mājas lapu prioritātes, domāja par sakarībām un sacerēja jaunas vēstules.

-     Es varētu palikt šeit pa nakti. Un jūs mani varētu arī ieslēgt. Vai kafija jums ir?

-    Protams, sargs pasmaidīja. Melnu bez cukura, vai ne?

-    Tieši tā.

4 INSTITŪTA MUZEJS

Līdz institūtam, kurā strādāja Elisona, Agnese nokļuva ar pilsētas autobusu. Tā bija liela, kolonnām rotāta ēka kokiem apstādītas alejas malā. Agnese nogriezās uz grantētās piebrauktuves un kāpa augšā pa platajiem pakāpieniem; viņa nebija droša iet iekšā vai pagaidīt. Viņa nebija pamanījusies izkāpt īstajā pieturā, un bija nācies iet atpakaļ, taču, neraugoties uz to, Agnese bija ieradusies gandrīz stundu ātrāk par norunāto laiku. Viņai nekad nebija paticis kavēt, bet brauciens bija prasījis mazāk laika, nekā viņa bija gaidījusi, un šāda pārspīlēta punktualitāte nebija raksturīga pat viņai. Laiks bija jauks. Varēja pagaidīt laukā, pasēdēt uz kāpnēm pavasara saulītē vai pastaigāties pa institūta teritoriju, pa kuru varēja nokļūt līdz upei. Varēja arī iet iekšā un aplūkot kādu no ekspozīcijām. Institūts bija slavens ar Amerikas pirmiedzīvotājiem veltīto kolekciju.

Agnese pasniedza naudu meitenei, kas pārdeva biļetes, un gribēja jau ieminēties par norunāto tikšanos ar Elisonu Elmani, bet meitene, kas izskatījās pēc aspirantūras studentes, gandrīz neatrāva skatienu no grāmatas, kuru viņa lasīja. Agnese samaksāja prasītos piecus dolārus un devās klīst pa istabām, kurās bija izvietota Ziemeļamerikas indiāņiem veltīta ekspozīcija.

Gar lielās, ar koka paneļiem apšūtās telpas sienām bija izveidota galerija. Eksponāti savākti no dažādām vietām, no Meksikas līdz pat Polārajam lokam. Tomēr tie nebija haotiski sasviesti kopā vai sajaukti, kā tas varbūt reiz bija bijis, bet gan rūpīgi sakārtoti noteiktā kārtībā. Apmeklētājs tika aicināts ienākt labirintā, kur bija atainota pirmiedzīvotāju cilšu vēsture, sākot ar vissenākajiem laikiem un beidzot ar mūsdienām. Uz plāksnītēm varēja izlasīt par katru laika periodu.

Agnese bija apstājusies, lai uzzinātu, kādas sekas izraisīja dažādi eiropiešu ieceļotāju viļņi, kas vēlās pāri viņu zemei. Galvā atkal ieskanējās krustmātes balss.

"Tas nekas, ka viņi mūs teju vai noslaucīja no zemes virsas. Kas par to. Ja vien viņi mums pastāsta, kā tieši tas notika, tas visu vērš par labu."

Krustmātei M allaž bija gatavs kāds skarbs komentārs, lai ko arī muzeju pārziņi censtos pateikt.

Agnese devās tālāk, pārvietojoties norādītajā virzienā. Tā viņa nonāca pie ziemeļaustrumu mežaino apgabalu ciltīm un to materiālās kultūras priekšmetiem, kas reiz bija piederējuši un kalpojuši viņas pašas ciltij: rungām un tomahaukiem, vampuma virtenēm, no šķeltiem pīlādžu zariem pītiem groziem, no bērza tāss darinātām lādītēm, šūpuļa kārtīm un kanoe airiem. Tad viņa apskatīja ari citām tautām piederējušas mantas: čerokiju indiāņu grozus, Lielo līdzenumu cilšu vairogus un izkrāsotos vigvamus, navaho tekstila izstrādājumus, zūni keramiku, līdz viņa attapās zem milzīgajiem totēma stabiem, kas bija ievesti no ziemeļrietumu pavalstīm.

Agnese vēl skaļāk sadzirdēja krustmātes M balsi.

"Lielākā daļa no šīm mantām ir iegūtas krāpjoties vai zogot, vai arī tās ir nolaupītas no zemes klēpja. Vai zini, viņiem ir arī mūsu senču kauli, tūkstošiem skeletu, noglabāti kastēs pētījumiem kā kaudze dinozauru kaulu."

Savi argumenti bija abām pusēm. Muzeju pārstāvji uzskatīja, ka viņi glabā un sargā kultūras mantojumu, veicina izpratni un paplašina sabiedrības zināšanas, kā ari sekmē akadēmiskās un zinātniskās pētniecības darbus. Krustmāti M tas nepārliecināja ne mazākajā mērā. Viņa bija aktīvi piedalījusies dažādās kampaņās, izdarot uz muzejiem spiedienu, lai tie atdotu viņu īpašumu, un bija guvusi ne mazumu panākumu. Cilvēku mirstīgās atliekas vairs netika izstādītas apskatei. Bija vērojama pieaugoša tendence noņemt tās no muzeju plauktiem, iztukšot putekļainās kartona kastes un kārbas ar atsevišķiem nodalījumiem, kur tās bija samestas un glabājās, nesaņemot tām pienākošos cieņu. Senču kauli atgriezās dzimtajās vietās, lai tiktu apbedīti, guldīti zemē atbilstoši visiem rituāliem.

Ari materiālās kultūras priekšmeti tika atdoti likumīgajiem īpašniekiem, it īpaši tie priekšmeti, kuriem bija reliģiska nozīme. Varbūt tas nenotika tik strauji, kā krustmāte M to būtu vēlējusies, tomēr tas notika. Agnese ievēroja, ka dažas svētlietas bija izņemtas no ekspozīcijas. Maza zīmīte paskaidroja, kādēļ te nebija dažu masku un bruņurupuča bruņu grabuļu, ko viņas tauta izmantoja svētajos rituālos. Tomēr daudzas lietas vēl aizvien bija šeit.

Piemēram, vesela vitrīna ar kačinas lellēm. To dzimtene bija dienvidrietumi, un daudzi cilvēki apgalvoja, ka tās ir tikai lelles, kas izgrebtas kokā un darinātas, lai mācītu zūni un hopi cilšu bērniem par būtnēm, ko tās simbolizēja. Taču tās bija senas, un tām piemita liels spēks. Tajās mājoja gars. Pat skatīties uz lellēm šķita negodbijlga rīcība. Tās bija fetiši un varēja atrasties zintnieka piederumu sainī vai arī tikt izmantotas mednieku kopienās un rituālos. Tās dievību ne tikai simbolizēja, bet arī iemiesoja. Agnese pakāpās atpakaļ, it kā vitrīnu ieskautu kāds enerģijas lauks. Viņa palūkojās uz pārējiem apmeklētājiem. Diez vai arī viņi to juta?

Viņa virzījās tālāk, garām tekstila un keramikas izstrādājumiem, atjēdzoties netālu no ieejas izstādē. Viņa stāvēja, iegrimusi pārdomās pie stikla vitrīnas, kurā bija izstādīti šūpuļu dēļi un miniatūri kanoe laivu modeļi. Kādā attālākā galerijā iezvanījās sienas pulkstenis, un Agnese ieskatījās savā pulksteni. Līdz norunātajam tikšanās laikam bija jāgaida pavisam maz.

Kad Agnese devās uz izeju, kāds neredzams stars vai optiskā ierīce iedarbināja mūziku, un atskanēja liegi klusa ūdensbungu skaņa. To pavadīja Haudenosauni, irokēzu Sešu Nāciju dziesmas. Viņa klausījās savas tautas, Garās Mājas cilts dziedāšanā. Ko šī dziesma viņai gribēja pateikt? Iet uz priekšu? Vai griezties atpakaļ?

Viņa pameta skatienu uz kases galdiņa pusi. Meitene ar kādu sarunājās. Agnese bez grūtībām varēja izlavlties laukā. Galu galā, ko tad viņa zināja par Mēriju? Dažus nostāstus, kuros varēja būt runa par jebkuru citu cilvēku. Tikai mantas, kas tos papildināja, varēja padarīt šo sakritību par iespējamu. Bez tām nekas nebija pierādāms, un šis muzeja apmeklējums tikai apstiprināja to, ko viņa jau zināja: krustmāte nekad neļaus viņai tās paņemt, kur nu vēl atvest uz šejieni.

Agnesei varētu nākties to paskaidrot Elisonai Elmanei, un tas varētu būt pazemojoši. Viņa uzlocīja jakas apkakli un zemu nodūra galvu. Viņa bija līdz pusei šķērsojusi pulēto koka grīdu, steidzoties pretī smagajām stikla durvīm, kad aiz muguras izdzirda balsi:

Es atvainojos. Vai jūs esat Agnese?

5 institŪta DARBA TELPĀS

-    Es esmu Elisona Elmane.

Sievietei, kas tuvojās Agnesei, varēja būt nedaudz zem trīsdesmit, un viņa valkāja ikdienišķas drēbes zilu krekliņu un haki krāsas bikses. Viņa bija slaida un sīciņa, augumā mazāka par Agnesi, kviešu blondiem īsi apgrieztiem matiem un izskatījās glīta.

-    Kā jūs zinājāt, ka tā esmu es? Agnese jautāja.

Elisona nopētīja jauno sievieti, kas stāvēja viņas priekšā.

Viņa bija ģērbusies, kā ģērbās daudzi studenti: teniskurpes, džinsi, balts T krekliņš, džinsu jaka. Vienā ausī viņa valkāja auskaru: tirkīza lodītes ar spalvu galā. Daudzi bērni mūsdienās nēsāja etniskas rotaslietas, taču šīm lodītēm bija padilusi virsma, kas vedināja domāt, ka tās ir vecas. Agnese bija slaida, varētu teikt, pat trausla, vairāk meitenīga nekā sievišķīga, taču ar stāju. Viņa stāvēja taisni un pārvietojās ar graciozu vieglumu. Viņai bija augsti vaigu kauli un izteikti sejas vaibsti; biezas uzacis un smalks, ieapaļš zods. Viņas āda bija dzidra savvaļas medus krāsā. Agnese bija gara, garāka nekā Elisonai bija licies no pirmā acu uzmetiena, garāka par pašu Elisonu. Kad viņa sveicinot nolieca galvu, garie, mīkstie un zīdainie mati sakrita uz priekšu, spīdīgi kā kraukļa spārns. Bet acis acis bija pārsteigums. Tās bija tik pelēkas kā apmākusies ziemas diena.

-     Es vēroju tevi izstādē. Tu uz to raudzījies citādi nekā pārējie. Es laikam diezgan veiksmīgi uzminēju. Ļoti priecājos tevi satikt, Agnese.

Elisona izstiepa roku sveicienam, un Agnese to saņēma. Meitenes roka bija gara, slaidiem pirkstiem, tvēriens bija spēcīgs. Rokas rotāja spēka un draudzības aproces, kas bija pītas no ādas un spilgtiem zīda diegiem. Elisonai ātri izveidojās priekšstats par cilvēkiem, un šī meitene viņai patika, patika jau no paša sākuma neatkarīgi no tā, vai viņas sniegtā informācija būs noderīga vai ne.

-     Es tā priecājos, ka tu varēji atnākt. Vai brauciens bija patīkams? Atradi mūs bez grūtībām? Esmu tik satraukta, tu pat nevari iedomāties. Tas ir šeit, lūdzu. Elisona veda Agnesi uz durvīm ar uzrakstu Nepiederošiem ieeja aizliegta. Lielākie darbi šeit notiek aizkulisēs. Tas, kas apskatāms ekspozīcijā, ir tikai daļiņa no visas kolekcijas, un mūsu darbs, protams, ir daudz, daudz…

Elisona veda Agnesi augšup pa kāpnēm, būdama pilnīgi pārliecināta, ka viņa ir par daudz runīga.

Telpa bija pārpilna ar modernām kartotēkām un stiklotiem grāmatu plauktiem, kuros rindojās senatnīga izskata ādas vākos iešūtas grāmatas. Istabas stūri atradās Elisonas darba vieta. Tajā bija dators, mikroskops, projektors un lampa ar palielinošu ierīci.

-    Esmu iecerējusi uzrakstīt turpinājumu Mērijas pierakstiem. Es tev parādīšu, kas man jau ir. Esmu okupējusi veselu sienu.

Agnese sekoja viņai garām rakstāmgaldiem, kas bija nokrauti ar dokumentu mapēm un aizsietiem aktu vākiem. Siena no apakšas līdz augšai bija noklāta ar kartēm, tabulām, ciltskokiem, datorizdrukām, fotogrāfijām un dokumentu faksimiliem. Dzeltenas, skaistā, smalkā rokrakstā aprakstītas piezīmju lapiņas klāja melnbalto burtu lauku kā vītušas rudens lapas. Agnese sāka lasīt, virzoties no kreisā puses uz labo un atkal atpakaļ, ātri, bet uzmanīgi, lai neko nepalaistu garām. Viņa zināja diezgan daudz par pētniecības darbu, un šis darbs bija paveikts lieliski, bet viņa saskatīja vēl ko vairāk. Ar roku zīmētie ciltskoki, rūpīgi sastādītās tabulas, pedantiski kārtīgajā rokrakstā noformētās piezīmju lapiņas liecināja, ka šis darbs ir veikts ar mīlestību, kas robežojas ar fanātismu.

-Jūs esat paveikusi lielu darbu. Patiešām iespaidīgi.

Elisona stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm, caur šaurajām brillītēm metāla ietvarā vērdamās uz stendu. Viņa pasmaidīja, priecīga par atsauksmi.

-    Es jau to nepaveicu viena. Informācija pienāca no visām malām. Viņa pasniedzās, lai pielīmētu piezīmju lapiņu, kas bija sākusi atlobīties. Šeit man ir Eliass Kornvels līdzās tam, kas ir palicis pāri no Bjūlas. Tur augšā, blakus Morsiem, ir Riversu ģimene. Te ir Jonass un Marta. Viņa ar galvas mājienu norādīja uz atsevišķām vietām uz stenda. Vai atceries Džeku Džilu, zēnu no kuģa? Man izdevās atrast pat viņu.

-    Kā jūs ieguvāt tik daudz informācijas?

-    Grāmata un mājas lapa izraisīja kolosālu atsaucību un, protams, ari mani pētījumi. Elisona iesmējās. Galu galā, tas ir mans darbs. Nav jau nemaz tik grūti par kādu kaut ko uzzināt, pat ja runa ir par tik seniem notikumiem. Masačūsetsas pavalstī viss tika labi dokumentēts, var atrast ļoti svarīgas ziņas: dzimšanas, miršanas un laulību apliecības, baznīcu grāmatas, tiesu arhīvus, uzrakstus uz kapu pieminekļiem, privāta rakstura papīrus, starp tiem arī vēstules, ja paveicas. Vēl ir rēķinu grāmatas, arī no tām var daudz ko uzzināt, mantojuma saraksti, testamenti, kas norāda, ko, kam un kādā daudzumā cilvēki atstāja pēc savas nāves; ir ari ģimenes tradīcijas un māņticība, papilnam no visa kā. Galvenais ir zināt, kur meklēt. Lielā mērā es varu pateikties internetam, kā arī Jaunanglijas iedzīvotāju lielajai interesei par ģenealoģiju.

Elisona iesmējās un tūlīt pat apklusa. Viņas smieklos bija jaušama nervozitāte. Elisona nevēlējās pārāk aizrauties, juzdama, ka tas varētu Agnesi atbaidīt.

Agnese to visu jau zināja, tāpēc viņa bija klausījusies tikai pa daļai. Viņu bija ieinteresējis ģimenes ciltskoks, kas bija apzīmēts ar uzrakstu Riversi-Morsi. Tas pletās no vienas sienas malas līdz otrai. Sākot ar Rebeku, tas aptvēra četrpadsmit paaudzes.

-     Kas tas? viņa jautāja, norādot uz koši sarkanu diegu, kas vijās cauri vārdiem atzaru galos.

-     Tā ir sega. Tā seko šai dzimtai pa mātes pusi, pa sieviešu līniju. Elisona paņēma rādāmkociņu, lai izsekotu līdzi pavedienam. No Rebekas tā nonāca pie viņas meitas Mērijas Sāras, kas to savukārt nodeva savai meitai, un tā tālāk līdz desmitajai paaudzei, kad tā nonāca pie šīs sievietes, Evelīnas Treversas Herisas.

Te sarkanais pavediens aptrūka, kaut arī no tā turpinājās vēl vairāki atzari ar trim un vietām pat četriem vārdiem.

-    Kas notika?

Elisona norādīja uz vārdiem, kas bija savienoti ar Evelīnu Treversu Herisu: vīrs Klerenss Edgars, miris 1918. gadā Francijā, divi mazi bērni (Eta Meja, 3 gadus veca, un Ērls Leonards, 18 mēnešus vecs) miruši no gripas 1919. gadā.

-    Pati Evelīna dzīvoja tālāk. Viņas nāve tika reģistrēta tikai 1981. gadā. Taču viņa vairs nekad neapprecējās.

-    Bet kas notika ar segu?

-     Šķiet, Evelīna nekad vairs tā īsti neatguvās no tā, kas bija noticis ar viņas ģimeni. Viņa dzīvoja vientulībā un nodevās etnisku segu un cita veida izšuvumu darināšanai un kolekcionēšanai. Viņas nāve pielika punktu dzimtas tradīcijai. Visu viņas kolekciju, kas tobrīd jau bija diezgan prāva un vērtīga, pārdeva kādam privātkolekcionāram.

-    Kā tad jūs to atradāt?

-     Cilvēks, kurš to bija iegādājies, Dž. V. Holdens, pirms vairākiem gadiem nomira. Viņš plašos apmēros bija kolekcionējis dažādas koloniālā perioda lietas. Pēc viņa nāves šī kolekcija pārgāja Holdena fonda īpašumā: šis vīrs bija tik bagāts, ka bija nodibinājis pats savu muzeju. Lai nu kā, bet sega galu galā tika reģistrēta katalogā līdz ar visām pārējām mantām, taču kaste, kurā tā glabājās, kļūdas dēļ tika pieskaitīta koloniālā perioda daiļamatniecībai. Pagāja vēl krietns laiciņš, līdz kāds saprata, cik veca patiesībā ir sega, kas atrodas kastē. Viņi redzēja, ka nespēs to pienācīgi saglabāt, tāpēc piezvanīja mums, lai kāds no mūsu tekstila saglabāšanas speciālistiem aizbrauc to apskatīt.

Agnesei bija grūti koncentrēties. Viņa tik tikko dzirdēja Elisonas pēdējos vārdus. Vai es varu to apskatīt? Segu, es domāju.

-    Protams. Viņi ir pabeiguši ar to strādāt. Nāc man līdzi. Sega neatrodas šeit, tā ir tekstiliju nodaļā. Es jau domāju, ka tu varbūt gribēsi to redzēt. Liku segu izklāt, lai tu varētu to aplūkot.

Viņas šķērsoja uzglabāšanas telpu ar hermētiski noslēgtām durvīm, kas tika atvērtas ar magnētisko karti. Visapkārt dūca aparāti, un augstu pie sienām mirgoja mazas, sarkanas uguntiņas. Elisona cauri vēl vienām durvīm ieveda Agnesi telpā, kurā strādāja tekstila saglabātāji.

Sega bija izklāta uz galda, un viņas varēja to apskatīt. Iekams piedurt tai rokas, Elisona uzvilka kokvilnas cimdus. Viņa pieskārās segai maigi un glāstoši, it kā tā būtu dzīva, snauduļojoša būtne. Agnese šo to zināja par šādu segu darināšanas mākslu, ko piekopa arī viņas krustmāte un vecmāmiņa. Taču šī sega it nemaz nelīdzinājās viņu darinātajiem spilgtajiem, daudzkrāsainajiem un izrakstītajiem pārklājiem. Tā bija viengabala, nevis sašūta no lupatiņām. Audums bija raupjāks, nekā Agnese bija iedomājusies. Nevarētu teikt, ka krāsas bija galīgi pelēcīgas, taču tumši zilie toņi bija izbalējuši un ieguvuši blāvi violetu nokrāsu. Segu darināšanas un rakstu veidošanas māka slēpās īpašajos dūrienos, kas uz tik tumša fona bija grūti saskatāmi.

-    Te būs raksti.

Elisona atlocīja lielu papīra lapu. Atraisījušies no vienkrāsainā, vienmuļā fona, motīvi atdzīvojās: papardes dzina asnus, spalvas izpletās kā vēdekļi, puķes uzplauka, lapas vijās. Raksti bija spēcīgi, bet vienkārši kā Agneses cilts darinātajos krellīšu izšuvumos. Tur bija arī citi zīmējumi: starp sirdīm, mezgliem un abstraktām spirālēm bija redzama stilizēta kariete augstu priežu audzē un kuģis, kas pilnās burās traucas pa jūru.

-     Neticami! Neko tādu es nebiju iedomājusies, Agnese nogrozīja galvu, nespēdama izteikt vārdos iespaidu, ko uz viņu atstāja sega.

-     Iespaidīgi, vai ne? Elisona pasmaidīja. Nav iespējams aprakstīt, cik vērtīga tā ir. Un arī dārga! Pat mūsu tekstila speciālists nekad agrāk nebija redzējis tik vecu segu. Tai nav cenas…

Elisona turpināja stāstīt par segas izcelsmi, bet Agnese nespēja atraut acis no motīviem. Tas nebija nejauši izraudzīts ornamentu kopums. Tas bija stāsts ar visiem tajā iesaistītajiem tēliem: Rebeku un Tobiasu, Martu un Jonasu, un pat Sīli. Tie visi bija šeit kopā ar Mēriju.

-     …kā pipari no piparu dozes.

-    Kā, lūdzu?

Elisona pasmaidīja. Piedod, ja tevi garlaikoju.

-Jūs nemaz mani negarlaikojat. Agnese apmulsusi purināja galvu. Man ir grūti koncentrēties, tas ari viss. Šķiet, nebūšu labi izgulējusies. Ko jūs tikko teicāt?

-     Segas apakšpuse kādā vietā bija bojāta. Materiāls, kas bija izmantots ielāpam, bija salīdzinoši jauns, tas bija tikai piediegts, vietām tikai piesprausts ar kniepadatām, un šīs adatas rūsēja, bojājot oriģinālo audumu. Šī segas sastāvdaļa nebija tik būtiska, tāpēc saglabāšanas speciāliste nolēma to atdalīt. Noārdot ielāpu, viņa arī atrada dienasgrāmatu. Oriģinālais oderējums šajā vietā bija apdedzis, tādēļ audums bija kļuvis trausls un tajā bija parādījušies caurumi. Dienasgrāmata bija paslēpta vates polsterējumā un bija sākusi birt ārā kā… Elisona paraustīja plecus, pagriezdama cimdos tērptās rokas ar plaukstām uz augšu.

-    Pipari no piparu dozes? Agnese pabeidza teikumu.

-    Tieši tā. Man tas šķiet kā brīnums. Elisona izlīdzināja audumu. Normālos apstākļos saglabāšanas darbi neprasa lielu iejaukšanos. Nebūtu ētiski iejaukties vai ielaisties kaut kādos kompromisos. Tāpēc mēs nedrīkstētu izņemt dienasgrāmatu, pat ja mēs būtu zinājuši, ka tā tur ir. Viņa atkal apklusa un nedroši pasmaidīja, it kā jau iepriekš atvainojoties par to, ka tūlīt pateiks kaut ko muļķīgu. Gandrīz šķiet, ka tā pati izlauzās laukā. It kā būtu pienācis laiks. Laiks atklāt noslēpumus, ko visus šos garos gadus bija glabājusi. Vai tev tas izklausās neprātīgi?

Agnese papurināja galvu. Ir nemaz. Viņa paskatījās uz otru sievieti. Šoreiz bija viņas kārta pārdomāt, kādā mērā viņa var tai uzticēties. Reiz es nozaudēju savu pulksteni. Kaut kur to noliku un uz mirkli aizgriezos, un tas jau bija pazudis. Nekur nevarēju to atrast. Mana krustmāte saka: "Tas atgriezīsies pats, kad būs īstais laiks." Tā viņa uzskata. Katrai lietai pašai jāizlemj, vai ļaut sevi atrast vai ne.

-    Kaut ko tādu es vēl nebiju dzirdējusi, taču šķiet, ka domāju tāpat. Tādēļ jau man šī sega ir tik būtiska. Viss, kas ar to saistās, ir nozīmīgs. Tās vēsture, tās atrašana, pilnīgi viss. Tāpēc jau es gribēju, lai tā būtu manas izstādes centrā. Elisona apklusa un novērsa skatienu. Vienīgi tagad domāju, ka diez vai šāda izstāde jebkad notiks, viņa piepilda ar krietni apsīkušu entuziasmu.

-    Kādēļ ne? Jums taču te visa kā ir kaudzēm.

-    Nu, protams. Un mums ir pat vairāk, nekā tu šeit redzēji, un gandrīz par visiem. Izņemot Tomu Kārteru, večuku, kurš dzīvoja mežā. Mums nav nekā par viņu un par Mēriju. Viņa ironiski pasmaidīja. Par veco Tomu mēs šobrīd uztraucamies vismazāk.

Elisona centās turēties braši, taču viņas gaiši zilajās acīs bija skaidri redzama vilšanās, pat ciešanas. Visa centrā bija Mērija. Bez viņas viss šis darbs, visi pētījumi bija veltīgi.

Agnese nodūra skatienu. Viņa apzinājās, ka kopš viņu tikšanās brīža runājusi bija galvenokārt tikai Elisona. Agnese nebija pateikusi gandrīz neko. Elisona tuvojās viņai piesardzīgi, neizdarot uz viņu nekādu spiedienu, taču Agnese izjuta šīs sievietes cerību smagumu uz saviem pleciem. Nu bija viņas kārta runāt.

-    Vai varu redzēt pašu dienasgrāmatu?

-    Ak, protams. Tā ir dokumentu telpā. Nāc man līdzi.

Dažas minūtes vēlāk Elisona izklāja papīra lapas Agneses

priekšā uz galda, novirzot gaismu ieslīpi, lai viņa varētu labāk redzēt.

-     Katra lapa atsevišķi tika apstrādāta pret bojāšanos un tad nofotografēta. Ar kopijām ir vieglāk strādāt. Papīra lapas bija salocītas tā, lai varētu tās iebāzt spraugās starp segas nošuvēm un kabatās, kas bija izveidojušās, izšujot rakstus. Elisona norādīja uz nodiluma līnijām fotokopijās. Dažas lapas bija saplīsušas, un tās nācās salikt kopā pa gabaliņam. Viņa nepieminēja nebeidzami garās nogurdinošā darba stundas, ko tas bija prasījis. Pēc tam lapas nofotografēja un tās bija gatavas atšifrēšanai. Strādāt ar uzrakstīto bija pasakaini. Tas izrādījās vieglākais darbs. Kad bijām beiguši, vajadzēja sakārtot lapas kaut kādā secībā. Tās taču neizbira no segas rindas kārtībā. Elisona apklusa, baidīdamās, ka sāk zaudēt Agneses uzmanību. Viņa jau atkal par daudz runāja, baiļodamās, nervozēdama, it kā gribēdama novilcināt vilšanās bridi. Vai tu gribētu redzēt dienasgrāmatas oriģinālu?

-Jā, ļoti.

Dienasgrāmatas lapas glabājās atsevišķās mapītēs, katra lapiņa bija ievietota plastmasas vāciņos, lai pasargātu papīru, kas no vecuma bija nodzeltējis un locījumu vietās un gar malām saplaisājis, trausls un drupans kā papirusa rullis.

Elisona izņēma ārā vāciņus, kas bija apzīmēti kā 1. lapa.

Vārdi bija rakstīti cieši kopā, bet tie nebija sablīvēti un uz lapas izskatījās kārtīgi. Rakstīts bija apbrīnojami glītā un elegantā slīprakstā, ko bija pārsteidzoši viegli lasīt. Tas tikpat labi varēja būt rakstīts mūsdienās. Tikai pabalējusī tinte nodeva to kā citam laikam piederošu. Burti bija mazi, bet vienmērīgi. Spalva vilkta ar stingru roku, veidojot nevainojamus izliekumus. Mērijai bija glīts rokraksts, nav nekāds brīnums, ka Eliass Kornvels gribēja, lai viņa strādātu pie viņa par rakstītāju. Ja neskaita dažas atturīgas cilpiņas, šeit bija maz sarežģītu kaligrāfisku elementu, ko Agnese bija domājusi ieraudzīt.

Agnese izlasīja lapu līdz pašai apakšai un pēc tam vēlreiz pārlaida acis līdz sākumam. Viņa pieliecās, lai ielūkotos ciešāk. Lapai, kas atradās vāciņos, bija noplēsts stūris, tāpēc teksts sākās ar vārdiem:

ragana. Daži mani sauktu…

Nu bija pienācis viņas laiks runāt.

-    Mūsu vēsture stipri atšķiras no jūsējās, viņa uzlūkoja Elisonu. Vai varbūt pareizāk būtu teikt, ka atšķiras veids, kādā mēs to nododam tālāk. Mums nav tik daudz no visa šī te. Viņa norādīja uz lapām priekšā un pārējiem kastēs iesaiņotajiem materiāliem, kas bija sakrauti visapkārt. Plašākas rakstveida liecības parādījās tikai nesen. Taču mums ir stāsti.

Katrs stāstītājs stāsta tā, it kā pats būtu piedzīvojis notikumus, par kuriem viņš runā. Mana krustmāte mēdza man stāstīt tādus stāstus, kas izklausījās pēc viņas jaunības atmiņām, taču tos viņai bija stāstījusi viņas vecmāmiņa, kas tos savukārt bija dzirdējusi no savas vecmāmiņas utt. Tā tiek glabāta ģimenes vēsture.

-    Un viens no šiem stāstiem varētu būt par Mēriju? Elisona neuzdrīkstējās ievilkt elpu.

-    Man tā šķiet. Ir grūti izskaitļot datumus, jo laiks šajos stāstos nestiepjas garā, taisnā līnijā šādi. Agnese ar strauju žestu plaši izpleta rokas. Tas drīzāk ir kā viens vesels, kur pagātne, tagadne un nākotne riņķo pa apli, lūk, šādi. Viņa salika rokas kopā un izveidoja loku, savienojot īkšķi ar īkšķi un rādītājpirkstu ar rādītājpirkstu. It kā pagātne būtu kaut kur tur ārā un notikumi arvien vēl turpinātos, tikai mums neaizsniedzamā vietā.

-    Nu tad kāds ir šis stāsts? Stāsts, kurš, tavuprāt, varētu būt par Mēriju?

-    Tas vēsta par sievieti, kas ieradusies no kaut kurienes un tikusi pieņemta cilti. Viņai bijuši divi dēli, viens tumšmatains, otrs blonds, ar dzelteniem matiem. Viens no viņiem kļuva par slavenu karotāju, par virsaiti. Otrs? Agnese sarauca pieri.

-     Šķiet, ka par viņa turpmākajām gaitām stāsts klusē. Lai nu kā, daži sacīja, ka sieviete ir nākusi no Rahvehrasa, no Pērkona, jo viņa iznākusi no vētras, un tas noticis laikā, kad ļaudis bijuši slimi. Viņa palīdzējusi tos izdziedināt un palikusi pie viņiem. Viņa bijusi spējīga zintniece. Agnese atkal sarauca pieri.

-    Man šķiet, tur bija vēl kaut kas, bet es nevaru atcerēties.

-    Kas tev liek domāt, ka tā bija Mērija?

-    Viņas ierašanās ir noslēpumā tīta, un dažas leģendas vēstī, ka viņas acis, tāpat kā manas, bijušas dūmu krāsā pelēkas. Lasot par viņas acīm, es pirmoreiz iedomājos, ka te varētu būt kāda saikne. Taču ir ari daudz citu pavedienu. Manai krustmātei ir kāda lāde. Tā ir apmēram tik liela. Agnese saņēma kopā rokas, izveidojot apli. Tā darināta no koka mizas un izrotāta ar izšuvumiem. Bērnībā es to mēdzu pētīt. Lādi rotā mezgliņi baltu ziediņu formā, gar tās malām vijas sarkanu zemeņu virtene, un uz vāka ir vīgriezes. Atverot vāku, ļoti patīkami smaržoja es gan to nemaz nedrīkstēju atvērt.

-    Cik veca bija lāde? Elisona iejautājās.

-    Grūti spriest, taču tā bija izgatavota zintnieka piederumu glabāšanai. Pat Sims mans brālēns, kas ir vecāks par mani, savā ziņā mans lielais brālis, un visās mūsu pārgalvībās vienmēr uzņēmās vadoņa lomu, pat viņš teica, ka to nedrīkst aiztikt. Bet jūs taču pazīstat bērnus? Agnese pasmaidīja, varbūt pirmo reizi. Tas bija kā negaidīts saules stariņš pie mākoņainām debesīm. Elisona bija apžilbināta. Jo vairāk jūs viņiem ko aizliedzat, jo vairāk viņi vēlas to izdarīt.

-    Tātad tu to atvēri? Elisona atbildēja ar smaidu no savas puses.

Agnese pasmīnēja. Kā gan citādi. Atceros, tur bija tāda gara koka poga, ko bija grūti atdarīt. Man tā drebēja rokas, ka es gandrīz visu izbēru.

-    Kas tad tur bija iekšā?

-    Nekā interesanta, vismaz man ne. Biju pamatīgi vīlusies. Nemaz nezinu, ko es biju cerējusi ieraudzīt, varbūt zelta monētas vai dimanta gredzenus. Tas, ko tur atradu, bija zintnieka piederumi no lāča nagiem darināta kaklarota, vampuma virtenes un vecs nonēsāts kareklltis; bet tur bija ari kāds gredzens, kas varēja būt no zelta, un medaljons, kas bija apsūbējis melns. Vienā lādes kaktā atradās mazs, sačokurojies papīra gabaliņš, nodilis gluži mīksts un pūkains, tas atgādināja stirnas ādu. Pārbaudījusi, vai uz tā nav slepeno rakstu, es tam vairs nepievērsu uzmanību, bet tagad atkal par to iedomājos. Tas varēja būt stūrītis. Šis stūrītis. Viņa rādija uz caurspīdīgajiem plastmasas vākiem, kas stāvēja uz galda. Šis trūkstošais stūris.

-    Vai uz tā bija kādas rakstu zīmes?

-    Kā jau es teicu, Agnese papurināja galvu, nekādu slepeno rakstu.

-    Es varētu to pārbaudīt. Elisona ieslēdza palielināmo lampu. Es tos varētu ari izlasīt. Ir daudz lietu, ko es varētu izdarīt. Salīdzināt plīsuma vietas. Salīdzināt papīru. Ja to varētu, mēs spētu pierādīt, ka tā bija viena un tā pati persona!

-    Man šķiet, ka nekļūdos. Agnese savilka tumšās uzacis. Taču es šis lietas esmu redzējusi vienu vienīgu reizi. Lai būtu pārliecināta, man vajadzētu tās redzēt vēlreiz.

-    Varbūt tu tās varētu atvest šurp?

Agnese papurināja galvu. Lāde un tās saturs ir ļoti svēts. Šaubos, vai mana krustmāte to izlaidīs no rokām.

-    Es varētu viņu apciemot. Palūgt, vai viņa…

Agnese pacēla gaisā rokas, lai apslāpētu Elisonas pieaugošo uzbudinājumu. Manuprāt, būs labāk, ja vispirms es pati pie viņas aizbraukšu. Viņa spēj būt diezgan stūrgalvīga, un baidos, ka viņai nav pārāk daudz laika muzeju apmeklējumiem.

-    Vai tu domā, ka spēsi viņu pierunāt? Elisona izskatījās noraizējusies.

-    Es centīšos.

-    Tas būtu brīnišķīgi. Tu pat nespēj iedomāties, ko tas man nozīmē, Agnese. Cik tas ir svarīgi. Cik drīz tu varēsi turp doties?

-    Ak, es nezinu…

-    Tu negribi kavēt skolu?

-    Tas nav galvenais iemesls. Tas ir garš brauciens ar autobusu, viņa apmulsumā paraustīja plecus, un par biļeti ir jāmaksā. Man šobrīd ir diezgan bēdīgs finansiālais stāvoklis.

-    Tā nav problēma. Es tevi aizvedīšu.

-     Ai, nē! Agnese samulsa vēl vairāk. Pēc tā nav nekādas vajadzības. Es to nedomāju tā. Es nevēlos radīt jums kādas neērtības.

-    Tās nebūtu nekādas neērtības. Un, kas attiecas uz vajadzību… Es domāju, ka tāda ir. Vismaz man. Man pienākas atvaļinājums. Un lielā mērā es esmu pati sev priekšniece. Biju plānojusi aizbraukt uz Monreālu un varbūt uz Kvebeku. Man tur ir draugi, un Makgilā kāds kolēģis vāc informāciju manām vajadzībām. Es varētu tevi paķert līdzi.

-Jums nāktos novirzīties no sava ceļa…

-    Tikai nedaudz. Es gribu redzēt, kas tur augšā notiek. Franči vēsturiskās hronikas sastādīja daudz rūpīgāk nekā angļi, it īpaši attiecībā uz pamatiedzīvotājiem. Mērija varēja būt devusies uz Kanādu. Elisonas balss skanēja arvien dedzīgāk. Ja tā, tad tur varētu būt kaut kādi pavedieni. Nekā cita jau man nav, tāpēc mēģināts nav zaudēts. Man jāmēģina.

-Ja jūs esat droša…

-    Neliels līkums, nekas vairāk.

Agnesei bija vajadzīgs mirklis, lai izlemtu. Viņa nebija atklājusi visas savas šaubas attiecībā uz krustmāti M. Savā ziņā Elisonas uzdevums bija vieglāks. Galu galā grāmatām nav mēles naža asumā un bibliotēkas nestrādā pēc likuma kategoriski atteikties sniegt informāciju.

-    Labi, Agnese visbeidzot teica. Ja jau jūs dodaties tajā pašā virzienā, šķiet, es varētu jums pievienoties.

Galu galā brauciens par brīvu ir brauciens par brīvu, Agnese pārdomāja, sēžot autobusā atceļā uz kopmītnēm. Reiz viņai vienalga būtu jābrauc, un, jo ātrāk tas notiks, jo labāk. Krustmātes M stūrgalvība nebija vienīgais, ko viņa bija noklusējusi Elisonai. Viņa nebija pieminējusi savu vīziju. Iepriekšējā naktī Agnese gandrīz nebija gulējusi. Mērija bija ieradusies pie viņas sapnī un vairs neatstājās. Viņas klātbūtne bija jaušama visu laiku, gan miegā, gan nomodā. Lai ko Agnese darītu, lai kur viņa atrastos, domās viņa arvien atgriezās pie šīs meitenes.

Tieši viņas dēļ Agnese bija izgājusi no mājām tik agri, satraukta kā pirms pirmā randiņa. Vēlāk, braucot autobusā, Mērija bija pilnībā pārņēmusi Agneses apziņu, tādēļ viņa neizkāpa vajadzīgajā pieturā un nācās paieties atpakaļ. Ko bija teikusi Elisona "Tu skatījies citādi"? Šajos vārdos Agnese nojauta patiesību. Ekspozīcijas zālē viņai bija sajūta, it kā viņas skatienu vadītu kāds cits.

Ciemojoties pie Elisonas, Agnesei bija grūti koncentrēties. Brīžiem viņa saasināja uzmanību, izslēdzot no apziņas gandrīz visu lieko, bet brīžiem tik tikko klausījās. Droši vien viņa atstāja nepieklājīga cilvēka iespaidu, un tāda nu viņa it nemaz nebija. Agnese nevēlējās izrādīt Elisonai necieņu. Arī viņu šī lieta valdzināja. Viņa zināja, kā Elisona jūtas, jo bija sākusi justies tāpat. īsajā laikā, ko viņas pavadīja kopā, Agnese bija izjutusi gados vecākās sievietes slāpes pēc informācijas, viņas bažas un viņas sajūsmu. Šīs izjūtas bija gandrīz kā mīlestība.

Saruna ar Elisonu, materiālu aplūkošana sāpes remdēja, taču neizdziedināja. Arī Agnesei bija jāuzzina Mērijas stāsts. Varbūt pat ar to būs par maz. Elisonai tas tomēr bija sava veida intelektuāls vingrinājums, bet Agnese to uztvēra pavisam citādi. Agnese strauji metās uz izeju bailēs vēlreiz aizbraukt garām. Savu lomu visā notiekošajā viņa līdz galam neizprata. Izmetot Mēriju no galvas, viņa varēja nonākt tur, kur nemaz nevēlējās nokļūt.

Vēl neienākusi pa durvīm, Agnese jau zināja, ka bija zvanījusi krustmāte M, tādēļ automātiskā atbildētāja mirgojošā lampiņa viņu īpaši nepārsteidza. Tā bija noticis arī agrāk. Ja viņai bija ekstrasensa spējas, tad tās bija izpaudušās tikai kā intuīcija. Līdz vakardienai.

-     Sveika, Agnese! Tā esmu es. Ja tu tur esi, pacel… Skaidrs, tātad tevis tur nav. Zvanu, lai tev pateiktu: ej un satiecies ar to sievieti. Pēc tam brauc pie manis un tūlīt pat.

Agnese pasmaidīja. Krustmāte M jau zināja. Viņas ekstrasensa spējas bija daudz augstākā līmenī. Agnesei nevajadzēja raizēties par to, ko teikt. Viņa domāja, ka vēstījums ir beidzies, taču tas turpinājās.

-    Ak, un, pirms tu nokļūsi šeit, parūpējies, lai tev ausī būtu auskars.

Agneses roka pieskārās ausij un sataustīja auskaru, kas jau tur bija. Droši vien viņa to šorīt būs ielikusi, nemaz nedomājot. Viņa zināja, ko tas nozīmē. Šīm lodītēm piemita spēks; krustmāte bija tās pārnesusi mājās no tuksneša un pagatavojusi viņai auskaru. Brūnā šķērssvītrotā spalva piederēja teiakoiatahkvas, vanagam, tā bija garu spalva, kuras uzdevums bija sargāt. Bet no kā? Mērija taču nevēlējās viņai nodarīt pāri, vai varbūt tomēr?

6 ceĻŠ 1

-    Gatava ceļam? -Jā-

Agnese nometa somu uz aizmugures sēdekļa un pati ieslīdēja mazajā mašīnītē blakus Elisonai.

-            Brauciens būs diezgan viegls, Elisona noteica, pievienodamās automašīnu plūsmai. Brauksim pa Masas maģistrāli un nogriezīsimies pa labi.

Viņas bija svešinieces, kam kopā bija jāmēro daudzas ceļa jūdzes. Tik piepeši nonākusi automašīnas salona intīmajā gaisotnē, Agnese jutās neomulīgi.

-            Es šo to paķēru līdzi, varbūt tu gribēsi pašķirstīt. Elisona neatrāva skatienu no ceļa. Paskaties durvju kabatiņā blakus kartēm.

Agnese izvilka dažas mapītes un tūliņ sāka tās pētīt. Ja viņa būs aizņemta ar lasīšanu, viņai vismaz nebūs jārunā. Agnese izurbās cauri Elisonas pārrakstītajām Eliasa Kornveļa dienasgrāmatām un tad pievērsās mapītei, uz kuras bija rakstīts Jonass un Marta Morsi.

Beigusi lasīt, viņa vērsās pie Elisonas. Vai, jūsuprāt, viņi kādreiz satikās?

-    Tu domā, Bostonā? Pilnīgi iespējams. Tas gan nekur nav aprakstīts, bet tas nenozīmē, ka šī tikšanās nenotika. Ir tik daudz kā tāda, ko mēs nekad neuzzināsim.

-    Interesanti, ko viņš, es domāju Eliass Kornvels, būtu varējis viņiem teikt. Viņš droši vien bija diezgan apmulsis vai jums tā neliekas?

-    Es domāju, ka viņš nebūtu teicis neko. Bjūlā pavadītais laiks nebija viņam tas labākais. Manuprāt, viņš visdrīzāk nepievērstu tam visam uzmanību. Viņš pārvilktu tam pāri aizkaru.

Agnese pamāja ar galvu. Arī viņa domāja tāpat. Viņa atvēra Riversu ģimenes mapīti. Elisona pētīja ceļa zīmes ar apdzīvoto vietu nosaukumiem, kas pazibēja un atkal pazuda virs viņu galvām.

-    Mēs braucam gandrīz pa to pašu maršrutu, pa kuru droši vien pirms tik daudziem gadiem ceļoja Riversi. Viņi, visticamāk, devās ceļā pa Garā Līča Taku senu indiāņu taku, kas stiepās pāri visai Konektikutas ielejai. Līdz ar viņiem, domājams, iepakota ratu kulbā, būs ceļojusi arī sega. Elisona caur logu pamāja ar roku mašīnām, kas straujā plūsmā traucās pa sešu joslu šoseju. Viņa iesmējās, kad viņus apdzina milzīga autocisterna. Tagad viss ir nedaudz mainījies, vai ne?

-    Laikam gan.

Šodien ceļš nemaz vairs nelīdzinājās indiāņu takai, un vēršu pajūgus bija nomainījušas milzu kravas mašīnas, tomēr ik pa jūdzei ceļa abās pusēs vēl stiepās koku rindas. Vietām tās pārtrūka, atklājot skatienam daudzveidīgu lauku ainavu arī kalnus, bet drīz vien koki atkal sakļāvās. Apdzīvotības pazīmju bija samērā maz: šur tur no uzkalniem bija redzami namu jumti, vietām cauri lapotnei pavīdēja baltas smailes. Traucoties pa šo zaļo koridoru, Elisona zaudēja laika izjūtu.

-Jā?

-     Mēs tuvojamies ātrgaitas ceļam, es teicu.

Elisona palūkojās augšup. Viņas bija jau gandrīz Ņujorkas štatā. Simt jūdžu viņa bija nobraukusi, īsti nemaz to nemanot,

-    Varbūt labāk apstāsimies. Man jāielūkojas kartē.

-    Tur priekšā ir stāvvieta.

Elisona iekārtojās malējā joslā un pa nākamo ceļu nogriezās pa labi.

-            Vai nevēlies kafiju? Varbūt esi izsalkusi? Vai tu negribētu kaut ko ieēst?

-            Tēju ar ledu, lūdzu. Nē, izsalkusi neesmu. Bet, vienalga, paldies par rūpēm. .

-            Es tomēr nopirku tev smalkmaizīti. Elisona pienāca pie Agneses izvēlētā galdiņa. Pat biezais ārlogu stikls nespēja noslāpēt garāmbraucošo mašīnu dūkoņu.

Agnese lēnām ēda smalkmaizīti, atlauzdama no tās pa mazam gabaliņam. Tad viņa atlaidās krēslā un vērās laukā pa logu, ar pirkstiem knibinot auskaru, kas rotāja viņas labo ausi.

-            Man patīk tavs auskars, Elisona ierunājās. Jau vakar gribēju tev to pateikt.

-            Ak, paldies. Agnese nedroši pasmaidīja un nolaida roku klēpī. Viņa ne visai vēlējās atklāt Elisonai, ka vakar viņa nemaz nezināja, ka to valkā. Viņa šaubījās, vai sieviete to sapratīs.

-    Kur tu to dabūji? Elisona iemalkoja kafiju.

-            Ak, krustmāte M man to pagatavoja no krellītēm, ko viņa reiz atnesa, pārnākot no tuksneša.

-    Krustmāte M? Vai tā nav tā pati, pie kuras tu brauc?

-    Ir gan.

-    Ko viņa darīja tuksnesī?

-            Viņa apmeklēja dažādus pasākumus zintnieku ceremonijas, cilšu sapulces -, viņa daudz ceļo.

-    Kāda ir viņas nodarbošanās?

-            Viņa ir zintniece. Agnese cerēja to pasniegt kā pavisam ikdienišķu nodarbi, kā darbu degvielas uzpildes stacijā vai ko tamlīdzīgu.

Tas viņai neizdevās.

-            Un tu man to noklusēji! Elisona nolika krūzīti un cieši raudzījās Agnesē. Tas taču ir vienreizēji! Ko īsti nozīmē būt zintniecei? Es vienmēr esmu gribējusi to zināt.

-            Viņa ir, kā lai to pasaka, dziedniece, ārstniecības augu un tautas dziedniecības metožu pazinēja. Viņai ir pašai savs bizness. Tagad viņa pat tirgojas, izmantojot internetu. Viņai ir sava mājas lapa. Pērn Sims viņai tādu izveidoja. Bez dziedniecības viņai ir ari citas spējas. Garīgas spējas. Vairākus gadus viņa mācījās pie dažādiem cilvēkiem, krāja zināšanas, apguva tradīcijas. Vēl viņa ari māca pašreiz par šīm lietām ir liela interese, cilvēki pie viņas nāk, lai garīgi pilnveidotos, dotos vīziju meklējumos, kā arī kad tiem nepieciešama garīgā vadība.

-    Saprotu. Diezgan varena dāma.

Agnese piekrītoši pamāja. Varētu teikt, ka tas ir viņas mūža darbs. Tas viņu aizved uz dažādām vietām no Kanādas līdz pat Meksikai.

-    Vai tur viņa dabūja šos tirkīzus?

-            Nē. Drīzāk jau Arizonā, viņai ir draugi no navaho cilts. Vai arī Nevadā, turp arī viņa dažreiz aizceļo.

-    Vai ari tur viņai ir draugi?

-Jā, un…

-Un?

-            Mana mamma. Tas izspruka, pirms Agnese spēja apstāties. Viņas ir māsas, bet tik ļoti dažādas.

-    Tava mamma. Vai tad viņa nedzīvo rezervātā?

-    Nē. Agnese purināja galvu. Viņa ir Vegasā.

-    Lasvegasā! Hei! Ko viņa tur dara?

-            Viņa strādā par krupjē. Agnese sarauca pieri, lai mazinātu satraukumu, ko bija izraisījuši viņas vārdi. Izklausās pievilcīgi, taču tā nav.

-    Es nezināju…

-Jums jau tas nemaz nebija jāzina. Agnese ieskatījās pulkstenī un piecēlās. Vai mums nevajadzētu braukt?

-Jā, tev taisnība.

Elisona sekoja viņai laukā. Pati negribēdama, viņa bija pārkāpusi robežu, kas viņas šķīra. Nu viņas atkal bija divas svešinieces, kas ceļoja vienā mašīnā.

Kamēr Elisona ne bez grūtībām izkļuva uz šosejas un nogriezās uz Olbaniju, Agnese izvilka jaunu mapīti un sāka lasīt.

-    Kā jūs atradāt šos materiālus par Džeku Džilu?

-    Ak tos? Elisona bija atgriezusies satiksmes plūsmā.

-            Džeks Džils, kā jūs uzzinājāt par viņu? Agnese pavicināja mapīti ar uzrakstu Džeks Džils.

-            Nejaušība. Es biju Nentaketā. Mēs ar draugu tur pavadījām nedēļas nogali. Es pat nebiju domājusi izsekot Mērijas dzīves aprakstā minēto cilvēku turpmākajām gaitām. Pietika ar dienasgrāmatu pārrakstīšanu. Es zināju, ka vēlos no tām radīt grāmatu, taču tā būtu grāmata par Mēriju. Es pat nebiju padomājusi par to, kas notika pēc tam nedz ar pašu Mēriju, nedz ar kādu citu šajā sakarā.

Es biju ostā, kad šis vārds iznira tieši manā priekšā: Ričards A. Džils. Kuģa piederumu tirgotājs.

-    Ko jūs darījāt?

-            Gāju iekšā, protams. Zini, tas skan jocīgi, taču es jutos tā, it kā būtu tur nonākusi, kāda vadīta.

-    Likteņa vadīta?

Elisona pasmaidīja. Tieši tā. Es tikko biju beigusi strādāt pie tās Mērijas dienasgrāmatas daļas, kur Mērija uz kuģa satika Džeku.

-            Vai, jūsuprāt, viņi vēl kādreiz viens otru satika? Tas gan būtu satriecoši, vai jums tā nešķiet?

-Jā, bet tas jau būtu kā romānā. īstajā dzīvē tā gluži nenotiek. Elisona piedeva gāzi, lai apdzltu tuvsatiksmes autobusu rindu. Te nu tu vari man ticēt. Viņi abi nekad vairs nesatikās. To es zinu droši.

-    Kā? Kā jūs to varat zināt?

-    Tas viss ir aprakstīts materiālos.

Agnese to uztvēra kā mājienu, ka viņai kādu laiciņu vajadzētu palasīt.

-            Tad jau viņu līdz nāvei nesašķaidlja briesmīgs valis, kā Mērija bija redzējusi vīzijā?

-    Nē. Elisona purināja galvu. Viņš nomira savā gultā.

Agnese asi pagriezās, viņas sejā bija skaidri redzama vilšanās. Kas tad tas par pareģojumu?

-            Ari es tā nodomāju. Pirmo reizi medībās, un bise palikusi mājās. Elisona saprotoši pasmaidīja. Es negribēju to izrādīt večukam, taču biju pilnīgi satriekta.

-    Tātad neveiksme jau pašā sākumā?

-            Lasi tālāk, un tu redzēsi. Šķiet, pareģošana nepieder pie eksaktajām zinātnēm.

-            Laimes amulets, ko nēsāja Džili? Amulets, ko tie vienmēr ņēma līdzi, izbraucot jūrā? Tas bija…

-    Sudraba monētas pusīte.

-    Līdzīga tai, ko viņš atdeva Mērijai?

-    Tās otra puse, es teiktu. Vismaz man tā izskatījās.

-    Jūs to redzējāt?

-            Kā tad. Viņš bija ierīkojis tādu kā nelielu muzeju. Amulets bija novietots uz maza samta spilventiņa stikla šķirstiņā.

-    Kāds tas izskatījās?

-            Tas bija mazāks, nekā biju gaidījusi, un nodilis pavisam plāns, mētājoties pa kabatām. Vienā tā stūrītī bija izurbts caurumiņš, caur kuru varēja būt ievērta ķēdīte vai aukla.

-            Vai šis Ričards Džils to izņēma laukā, lai jūs to varētu aplūkot?

-    Jā. Viņš atvēra šķirstiņu ar pavisam maziņu atslēdziņu.

Bija grūti aprakstīt izjūtas, kas Elisonu bija pārņēmušas

brīdī, kad viņš pasniedzās pēc amuleta un izņēma to laukā. Emociju vilnis, kas viņu pāršalca, turot plaukstā šo trauslo sudraba lapiņu, bija pārsteidzis pat viņu pašu. Tā bija tik viegla un plāna; uz tās virsmas nebija palikušas nekādas burtu vai zīmējumu pēdas, visi reljefie attēli bija pilnībā nodiluši. Viņa to bija paturējusi rokā tikai īsu mirkli un izjutusi atvieglojumu, to atkal atdodot. Viņai bija bail, ka tā varētu izkust no viņas ādas siltuma, bail to saburzīt. Tā šķita pārāk trausla, lai būtu darināta no metāla, pārāk plāna, drupana kā rudens lapa.

-            Es nekad tur neesmu bijusi, Agnese ierunājās. Nentaketā.

-            Vai tiešām? Nākamreiz tev būs jābrauc man līdzi. Iepazīsies ar Ričardu. Tev viņš patiks. Viņš ir ļoti jauks.

Elisona pārtrauca runu, baidīdamās, ka meitene varētu nepieņemt viņas ielūgumu, bet tā nenotika.

-Jā, esmu ar mieru, Agnese viņai veltīja smaidu. Tas būtu labi.

7 CEĻŠ 2

Bija pienācis bridis pieņemt lēmumu, pa kādu ceļu labāk turpināt braucienu. Ainavām bagāts ceļš veda caur Adirondaku kalniem. Ātrāk būtu pa starpštatu lielceļu.

Viņas piestāja, lai vēlreiz ieturētu maltīti un ieskatītos kartē.

-            Šis ceļš no Olbanijas līdz Bufalo ved pa senu mohauku taku. Agnese norādīja kartē ar pirkstu. Jūs to zinājāt?

Elisona pakratīja galvu.

-            Diezgan dīvaini par to domāt. Kā jūs pati teicāt, runājot par ceļu, ko izvēlējās Riversu ģimene, Agnese turpināja, pētot karti. Šie lielceļi ved pa tām pašām takām, kas bija iemītas šajā zemē vēl ilgi pirms eiropiešu ierašanās.

-            Es tā vai tā biju domājusi braukt pa šo. Elisona pasmaidīja. Tas nu ir izlemts. Braucam. Mums priekšā vēl tāls ceļš.

-           Vai tu vienmēr esi dzīvojusi rezervātā? Elisona ievaicājās.

-            Nē, Agnese atteica un tad, iedomājusies, ka šāda atbilde varbūt ir pārāk strupa, piebilda: Es mēdzu tur pavadīt tikai brīvdienas. Taču reiz, kad man bija kādi astoņi gadi, šīs brīvdienas ieilga.

-    Kas notika?

Agnese kādu bridi klusēja, it kā pūlēdamās izlemt, vai atbildēt vai ne. Lielceļš stiepās tālāk jūdzi pēc jūdzes.

-    Tev nav man jāstāsta… Elisona nevēlējās meitene apgrūtināt.

-    Ir jau labi. Māte ar tēvu izšķīrās. Viņš bija armijas virsnieks, un mēs bieži mainījām dzīvesvietu. Aizgājis no armijas, viņš nevarēja atrast darbu. Viņi ar mammu par to nepārtraukti strīdējās. Kādu dienu viņš izgāja no mājām, teikdams, ka dodas meklēt darbu, un tā arī nepārnāca. Mamma mani aizsūtīja padzīvot pie vecāsmātes un krustmātes M, kamēr viņa domāja, ko darīt tālāk, un… Agnese paraustīja plecus, es pie viņas vairs neatgriežos. Šķiet, ka es neiederējos mammas plānos. Viņa devās uz Lasvegasu un atrada darbu kazino, bet es paliku rezervātā ar vecomāti, krustmāti M un Simu.

-    Vai tu viņu satiec? Es domāju, mammu?

-Jā, protams, Agnese meloja. Un tēvu arī.

-    Bet tu nedzīvo kopā ne ar vienu no viņiem.

-     Man tā šķiet labāk. Tētim ir jauna sieva. Viņai nav ne vainas, bet… Agnese atkal paraustīja plecus. Mamma? Laikam jau es viņai esmu par vecu.

-    Kā to saprast? Par vecu priekš kā?

-    Pareizāk laikam būtu teikt, ka es lieku viņai izskatīties vecai. Viņa bija ļoti jauna, kad pasaulē nācu es, bet astoņpadsmitgadīga meita tomēr nedaudz nodod sievieti, ja tā pūlas izskatīties kā trīsdesmitgadniece.

Agnese ieritinājās sēdeklī, apķērusi ar rokām plecus, saruna bija beigusies. Nebija vairs arī materiālu, ko lasīt. Tāpēc viņa sāka vērot ainavu, kas slīdēja gar mašīnas logiem. Elisona laikam domāja, ka viņa ir aizmigusi. Agnese ļāva viņai tā domāt. Viņa negrasījās gulēt, ja vien miegs viņu nepieveiks, bet ari runāt viņa šobrīd vairs nevēlējās.

Visas šīs materiālu mapītes. Visi šie cilvēki. Ja nu viņas mūžu ievākotu šādā datu mapītē, kāds būtu tās saturs? Ko viņa varēja uzrādīt par savu līdzšinējo dzīvi? Dzimšanas

apliecību, skolas liecības, vidusskolas diplomu, dažu testu rezultātus tas it kā būtu viss.

Un kā tad lietas, kuras neiekļāvās šādā mērvienību sistēmā? Viņas mammas smarža, kad viņa devās cilvēkos: parfīms, kas mijās ar cigarešu smārdu. Tēva skūšanās losjona un svaigi mazgāta poplīna aromāts no rītiem. Viņas laime, kad viņi bija kopā. Viņas ciešanas, kad viņš aizgāja. Kā viņa gaidīja un gaidīja, no paša sākuma zinādama, ka viņš neatgriezīsies. Todien viņš bija pasmaidījis un nosaucis viņu par "sīciņo", gluži kā vienmēr, taču viņa bija pamanījusi asaras tēva acīs, un viņš nebija spējis skatīties uz viņu, mājot ardievas.

Un visas vietas, kur viņi bija dzīvojuši. Viņas mapītē būtu vesels lērums adrešu. Karaspēka bāzes, kur namiņi bija izkārtoti kārtīgās rindās kā zaldāti apmācību laukumā. Namiņi, kas oda pēc drēgnuma. Noplukuši dzīvokļi ar šauriem gaiteņiem, plānām sienām un kāpnītēm ārdurvju priekšā, kur iziet un apsēsties, kad ķlvēšanās kļuva nepanesama.

Visas skolas, kurās viņa bija mācījusies, viņas atmiņā bija saplūdušas vienā garā koridorā. Tikai paretam viņa bija palikusi vienā skolā pietiekami ilgi, lai iegūtu draugus. Tagad visas šīs sejas drūzmējās kopā, tikpat bezpersoniskas kā sastrēgumstunda. Nejaukie bērni un jaukie bērni. Bērni, kas domāja, ka viņai ir spāņu izcelsme; bērni, kas zināja, ka tā nav; un bērni, kuriem bija vienalga. Bērni, kas apgājās ar viņu kā ar dzīvu muzeja eksponātu un vēlējās, lai viņa dejotu rituāla dejas un demonstrētu spalvu rotas, kad viņa tikai gribēja būt parasts bērns kā visi pārējie. Kādā skolā pat skolotāji bija noskaņoti rasistiski. Mamma viņu no šīs skolas uzreiz bija izņēmusi. Tajā dienā Agnese ar viņu lepojās.

Kad tēvs aizgāja, Agnese bija domājusi, ka viņai un mammai kopā neklāsies nemaz tik ļauni. Tieši tāpēc viņai tā bija sāpējusi atstāšana rezervātā. Tas bija sevišķi smags pārdzīvojums. Viņa atcerējās tieši to brīdi, kad uzzināja, ka mamma pēc viņas neatgriezīsies. Norunātajā dienā viņa sēdēja uz lieveņa, ieklausoties, vai netuvojas mašīna. Bija vēls, gandrīz

jau nakts. Viņa bija vērojusi mašīnas augu dienu. Tās visas traucās garām neviena nepiebremzēja, lai iegrieztos pagalmā. Kad krustmāte M iesauca viņu mājā, debesis jau bija vienās zvaigznēs. Mutē vēl šodien jūtama dusmu garša, rūgta kā misiņš. Viņa visu zināja, jau pirms krustmāte M paguva ierunāties. Varbūt viņai galu galā ari piemita spējas.

Dusmas pieņēmās, padarot viņu aklu pret itin visu. Viņa ienīda rezervātu. Viņa nesarunājās ne ar krustmāti M, ne ar vecomāti, bet šīs abas sievietes bija apveltītas ar gudrību un pacietību. Viņas zināja, ka meitene atgūsies, un tāpēc nolēma nogaidīt. Tolaik Agnese karoja ar katru bērnu savā klasē, kas kaut vai dīvaini uz viņu paskatījās. Sims viņu piespieda to pārtraukt. Viņa bija nokļuvusi lielāku bērnu ielenkumā: klasesbiedru brāļi un māsas galu galā bija viņu panākuši. Sims bija pienācis no aizmugures, un viņa jau nodomāja, ka viņš cīnīsies kopā ar viņu. Tā vietā viņš iekļāva viņu savās skavās, satverdams viņas dūres.

-    Tu nevari uzveikt visu pasauli, Agnese, viņš bija teicis. Tev jāzina, kad cīnīties un kad ne, un šoreiz es tev iesaku mest mieru. Vai kāds no šiem bērniem tev kaut ko ir nodarījis?

Agnese purināja galvu.

-    Vai tu kaut ko izdarīji viņiem?

Agnese kratīja galvu vēl sparīgāk.

-    Viņu brāļiem un māsām?

Pagāja kāds brīdis, līdz Agnese piekrītoši pamāja.

-    Tādā gadījumā es ar viņiem parunāšu. Tu tagad ej mājās.

Sims bija viņu izglābis toreiz un vēl daudzas reizes pēc tam.

Viņš pat bija pavadījis viņu uz balli, kad puisis, ar kuru viņai bija sarunāts randiņš, neieradās.

Tā bija dzīve, nevis datumi un atskaites, sertifikāti un citi dokumenti. Agneses galvā šī ceļojuma iemesli bija sākuši mainīties. Priekšmetiem, kas tik ļoti bija vajadzīgi Elisonai, vairs nebija noteicošā loma. Agneses prātā tie bija vairs tikai nieki, nedzīvi krāmi. Pat ja tie būtu piederējuši Mērijai, un kas par to? Viņai bija jāuzzina vairāk, nekā tie spētu viņai pastāstīt. Ja kaut kam patiešām bija nozīme, tad tas bija stāsts un veids, kā viņai izdosies tam piekļūt. Viņai bija zināma tikai viena iespēja, un viņai bija jāsagatavojas tai garīgi, jātaupa enerģija.

8 rezervĀts

Elisona pabrauca garām ceļa zīmei, kas vēstīja, ka viņas atrodas uz rezervāta zemes. Viņas atradās atsevišķā valstī un tādējādi arī ārpus noteiktas likumu un nodokļu sistēmas, pie kuras piederēja, piemēram, tirdzniecības nodoklis. Elisona to izmantoja, piepildot mašīnas bāku pirmajā no degvielas uzpildes stacijām, kas rindā stiepās gar ceļmalu. Šeit viņa izlaida Agnesi un apgrieza mašīnu. Elisonai priekšā vēl bija garš brauciens līdz Monreālai, un viņa gribēja tūlīt doties tālāk, bet viņa bija uzkricelējusi vairākus tālruņa numurus, pa kuriem Agnese varētu ar viņu sazināties, kad viņa būs aprunājusies ar savu krustmāti.

Agnese paņēma papīra lapiņu un ieslidināja to kabatā, vērojot, kā tālumā izgaist sarkanie automašīnas aizmugures lukturi. Viņa jutās diezgan savādi, atkal paliekot viena, un ārpus siltā automašīnas salona bija auksti. Viņa sāka iet uz smago automašīnu stāvvietu, ap kuru drūzmējās vairāki nami: tabakas tirgotava, kur bija nopērkamas cigaretes ar cenas atlaidi, un pāris dāvanu veikaliņi, kur tirgojās ar Amerikas pirmiedzīvotāju suvenīriem. Beznodokļu veikali bija liels vilinājums. Ļaudis, kas piestāja, lai tajos iepirktos, varēja izjust kārdinājumu iegādāties arī kādu dāvaniņu. Viens no veikaliņiem piederēja krustmātei M: Dabas ceļš: Dabiskā medicīna un dziedniecība ar augiem Mirjama Lazāra, bet tā logi bija tumši.

Agnese uzgrieza muguru krustmātes M veikaliņam un jau gribēja doties uz kādu no tūristu mītnēm, kur viņai bija paziņas, taču, nonākusi līdz durvīm, nogriezās sāņus. Krustmātes mājas nebija pārāk tālu, un šobrīd viņa nebija noskaņota runāt ar kādu citu. Starp viņu un visu apkārtējo bija izveidojusies kaut kāda distance. Viņas galvu bija apsēdusi klusa dūkoņa, kas nemitējās. Pat redze šķita deformēta, it kā viņa skatītos caur lēcām, kas ieziestas ar vazelīnu.

Kad Agnese nonāca pie savas krustmātes mājām, arī tur viss bija tumšs. Ar klusu nopūtu viņa atslēja galvu pret verandas balstu. To viņa nebija gaidījusi. Viņa atslēdza durvis ar savu atslēgu un palūkojās apkārt. Mājās neviena nebija, bet pie ledusskapja pielīmētā zīmīte norādīja, ka viņai jādodas uz kazino.

Ko gan krustmāte tur darīja? Agnese jau sen bija atmetusi centienus izprast krustmāti M, labāk bija pat neprātot. Viņa tikai uzmeta plecā somu un devās tālāk pa ceļu uz vietu, kur kazino izkārtne izlēja tumsā konfekšsārtu gaismu.

Tā kā rezervāts bija valsts statusā, uz to neattiecās štata azartspēļu likumi, un kazino bizness tagad zēla un plauka. Agnese nogāja gar mašīnām, kas stāvēja rindā, gaidot, lai kalpotājs tās novietotu stāvvietā, un devās uz durvīm.

Puisī, kas stāvēja pie durvīm, viņa pazina Rikiju. Vidusskolas pēdējā klasē viņi kādu laiku bija satikušies. Izvaicāšana par krustmāti izraisīja neizpratnes izteiksmi viņa sejā, bet viņš pateica, ka iekšā ir Sims. Gan jau viņš zināšot, kur atrast krustmāti M.

Rikijs pieturēja smagās stikla durvis, un Agnese devās iekšā. Viņas priekšā stiepās spēļu automātu rindas. Katrs no tiem bija līdz malām piebāzts ar dolāru banknotēm: amerikāņu vienā pusē, Kanādas otrā. Viņa pagāja tiem garām, neviena neievērota. Visu acis bija piekaltas mirgojošajiem laukumiņiem un skrejošajām ripām. Pirksti darbojās gar pogām, rokas šaudījās no monētu trauciņiem pie monētu uztvērējiem un atpakaļ. Nakts bija klusa, vismaz pagaidām, un gaisotne bija tikpat melanholiska kā apgaismojums. Vienīgo skaņu radīja automātu iepīkstēšanās un laiku pa laikam dzirdamais birstošu monētu troksnis. Vēl lielāks klusums valdīja pie kāršu galdiem. Katrs no tiem tinās savā gaismas kūlī. Pie dažiem sēdēja spēlētāji, citi bija tukši.

Neviens nepagriezās, lai uz viņu paskatītos; spēlētāji nesarunājās pat savā starpā. Veicamais uzdevums prasīja visu viņu interesi un koncentrēšanos. Gaisā valdīja spriedze, un viņa to juta. Naudas iegūšana un zaudēšana bija nopietna nodarbe.

Agnese gāja pa pistāciju zaļo paklāju, pa izgaismotajiem celiņiem, garām metamo kauliņu un ruletes galdiem uz vietu zāles dibengalā, kur tika spēlēts pokers.

Simam bija jābūt šeit. Pokers bija viņa spēle. Viņu apbrīnoja daudzi. Cilvēki mēdza apstāties tāpēc vien, lai redzētu viņu dalām kārtis, lai pavērotu, cik nepiespiesti un brīvi viņš ar tām rīkojas savā kreiļa stilā. Agnese atcerējās trikus, ko viņš rādīja viņai uz lieveņa, kad viņi vēl bija bērni. Kā viņš prata likt kārtīm viļņoties un plūst kā vienotam veselumam. "Skaties ļoti uzmanīgi," viņš mēdza teikt, bet viņai nekad neizdevās vērot pietiekami uzmanīgi, lai pamanītu, kā viņš to dabūja gatavu, kā viņš spēja kārtij likt parādīties otra cilvēka kabatā vai kā viņš to mācēja izvilkt no savas auss.

Tagad Sims ar to pelnīja iztiku. Pokers bija spēle, kurā nepieciešamas iemaņas; tas nebija tas pats kā spēlēt ar automātiem. Triki un blēdīšanās bija aizliegti, taču viņš bija saglabājis savu burvju mākslinieka roku veiklību un spēju novērst cilvēka uzmanību. Viņš vienmēr spēja atšifrēt pretinieku, nolasīt viņa domas.

Viņš arī laimēja. Ne šeit, noteikumi to nepieļāva, bet ciemojoties citur Lasvegasā, Džērsisitijā vai pie citām ciltīm, kas piekopa azartspēļu biznesu, Foksvudā vai Tērningstonā. Turp Sims devās kopā ar savu tēvoci Džebu, kurš vadīja šo spēļu namu, un parasti apsēdās pie galda uz vienu vai divām spēlēm. Viņš prata sabalansēt laimestus un zaudējumus. "Tev jāmet miers, kamēr esi plusos, to varbūt grūti izdarīt, bet tieši tas tev jādara." Parasti, aizejot no galda, viņam bija vairāk naudas, nekā pie tā piesēžoties, un ar šādā ceļā iegūto naudu viņš neskopojās. Arī Agneses koledžas fondā viņš bija ieguldījis savu artavu.

Agnese Simu ieraudzīja jau no telpas pretējās puses. Viņš bija tērpies zaļā smokinga žaketē un pelēkā kreklā ar baltu, gofrētu priekšpusi, un viņa kaklu rotāja melna, šaura kaklasaite Rietumu stilā. Viņa garie, melnie mati bija sasieti zirgastē, izceļot asos vaigu kaulus un kalsnās sejas pievilcību. Kopš viņu pēdējās tikšanās reizes viņš bija uzaudzējis ūsas šauru strīpiņu uz augšlūpas. Šķita, ka tā ir uzvilkta ar uzacu zīmuli. Ūsas viņu padarīja vecāku droši vien tādēļ viņš tās bija audzējis -, bet viņam nepiestāvēja. Sima ieslīpās, melnās acis pat nepazibsnīja Agneses virzienā, kad viņa tuvojās galdam. Misiņa krāsas piere saraucās, liecinot par vēl dziļāku koncentrēšanos. Kārtis prasīja visu viņa uzmanību.

Patiesībā Sims viņu pamanīja, kolīdz viņa bija ienākusi, kaut arī viņš to neizrādīja. Viņš dalīja kārtis, pārbaudīja likmes, vēroja, kā kārtis tiek paceltas un nomestas, un vēroja viņu. Viņa bija novājējusi. Pārāk vāja, nogurusi un izskatījās noraizējusies. Nedaudz nervoza, it kā būtu ko lietojusi, bet viņš zināja, ka tā nav Agnese to nekad nedarītu.

Viņa pietiekami labi zināja, ka nedrīkst Simu traucēt darba laikā. Pēc piecpadsmit minūtēm viņam bija jābeidz. Tad viņi varēs parunāties. Agnesei jau nemaz nebija vajadzīgs viņš, bet gan viņa māte. Sims juta Agneses satraukumu no zāles otra gala.

-    Ir atnākusi tava māsīca, oficiante pačukstēja, pasniedzot apmeklētājiem dzērienus.

-    Es zinu. Pasaki viņai, ka es pienākšu, kad būšu šeit beidzis.

Kad Simu pie galda nomainīja Breds, viņš lēni piecēlās un

devās viņas virzienā.

-            Tu esi par jaunu, lai šeit atrastos. Tev vēl nav divdesmit viens. Kā tu tiki iekšā?

-            Es savulaik satikos ar vienu no jūsu šveicariem. Agnese nosūca rasas pilītes, kas bija sakrājušās uz glāzes malām.

-    Ar kuru no viņiem?

-    Ar Rikiju.

-    Ar Rikiju Lakrosu?

-    Jā, ar viņu. ,

Sims pamāja ar galvu, it kā pārdomādams šo informāciju.

Agnese savieba seju. Viņš bija gandrīz astoņus gadus vecāks un izturējās aizbildnieciski kā jau vecākais brālis. Reizēm viņai tas patika, bet tas nedeva viņam tiesības vērtēt puišus, ar kuriem viņa satikās.

-            Es meklēju krustmāti M. Viņa virpināja glāzi uz palikt nīša, šķindinot ledus gabaliņus kā sudraba zvaniņus.

-    Viņas šeit nav. Tu taču zini, ko viņa domā par kazino.

-    Man šķita, ka viņa to pilnībā atbalsta.

-            Viņa apgalvo, ka vecie labie bingo laiki viņai patikuši labāk; toreiz esot bijis jautrāk.

-            Un kā tad nauda, ko tas ienes? Azartspēles palīdz man apmaksāt koledžu.

-            Zinu jau, zinu, tā palīdz iegādāties zāles un visu dzīvei nepieciešamo, un arī veciem cilvēkiem ir vieta, kur aiziet. Taču mums ir iecere paplašināties, un viņa raizējas par to, kur tas mūs novedīs. Viņa grib zināt, cik ilgi vēl jāgaida, līdz mēs sāksim ķīvēties un plēsties kā suņi ap gaļas kumosu, līdz parādīsies kāda milzīga haizivs un mūs visus padzīs.

-    Tu domā, ka tā varētu notikt?

-            Uz vietas stāvēt nedrīkst. Sims paraustīja plecus. Ja to neizdarīsim mēs, to izdarīs kāds cits.

-    Un krustmāte tajā visā aktīvi piedalās?

-    Teiksim tā savu viedokli viņa neslēpj.

-    Tad, lūk, kur viņa ir! Kaut kādā sanāksmē?

Sims papurināja galvu. Viņa ir pie ezera.

-    Pie Spoguļa ezera? Ko viņa tur dara?

-            Gaida tevi. Man tevi jāaizved. Vai esi gatava? Mums jābrauc. Vispirms gan mums kaut kas jānopērk.

Sims piecēlās un veda viņu garām kāršu galdiem, cauri spēļu automātu alejai uz tabakas veikaliņu.

-    Lūdzu, bloku Marlboro cigarešu, Denlza.

Sieviete, kas stāvēja aiz letes, iedeva prasīto. Viņš sniedza cigaretes Agnesei.

-            Es nesmēķēju. Agnese veltīja puisim apmulsušu skatienu.

Sims iesmējās. Tās nav tev. Cigaretes ir viņai. Tev jādāvina tabaka, vai atceries? Kad dodies apciemot zintnieci, tabaka ir tradicionālā dāvana. Es pieņemu, ka tas nav vienkāršs ģimenes apciemojums?

Agnese purināja galvu.

-    Tad bāz tās somā un braucam.

Meitene paraustīja plecus un sekoja viņam uz stāvvietu.

-            Kā tu te vispār nokļuvi? Sims jautāja, slēdzot vaļā apbružātā, dubļiem nošķiestā pikapa durvis.

-    Kāda sieviete, vārdā Elisona Elmane, mani atveda.

-    No pašas Bostonas? Pamatīgs brauciens.

-    Viņa teica, ka tas esot nieks.

-    Kur viņa ir tagad?

-    Devās tālāk uz Monreālu.

-            Šajā stundā? Jādomā, viņai patīk braukt. Ar ko viņa nodarbojas?

-            Strādā muzejā. Agnese nosmīnēja, vērojot Sima sejas izteiksmi. Ieraugot viņu, tu to nepateiktu. Viņa atšķiras no vidusmēra.

-    Vai viņa ir forša?

-    Jā. Šķiet, ka ir gan.

Sims pamāja ar galvu, uztverdams sacīto. Piedod par nekārtību, viņš piebilda, kamēr Agnese iekārtojās priekšējā sēdeklī. Mēs ar puišiem bijām izbraukumā uz Kahnavake.

Agnese novāca tukšos saldumu papīrus un čipsu maisiņus un izbrīvēja vietu kājām starp saspiestajām dzērienu bundžām, kas bija izmētātas pa visu grīdu. Sims lielā ātrumā atstāja autostāvvietu, un drīz vien ceļa zīme, kas vēstīja par rezervāta robežu, pavīdēja un pazuda nakts melnumā. Savrupie nami ar apgaismotajiem lieveņiem parādījās arvien retāk. Reizi pa reizei, viņus pavadot, ierējās kāds suns, bet viņi traucās dziļāk tumsā vienīgie pa visu ceļu. Nakts bija vēsa, un Sims bija ieslēdzis sildītāju. Agnese atbrīvojās no virsjakas. Skanēja mūzika. Tā bija kāda vietējā grupa indiāņu hiphops; maiga, bet uzstājīga balss ūdens bungu pavadījumā, kas aizplūda un atkal atplūda. Šī mūzika radīja tādu kā hipnotisku efektu. Palikusi pagalvī salocīto jaku, Agnese vērās laukā pa logu. Lēca mēness. Balts kā ziloņkauls, mēness sirpis spīdēja cauri retajai bērzu lapotnei. Tas parādījās un atkal pazuda, parādījās un pazuda, te tu to redzi, te atkal…

Klau, Agnese, vai tev patīk? Agnese?

Nesaņēmis atbildi otro reizi, Sims palūkojās, lai redzētu, ko viņa dara. Viņa izskatījās aizmigusi. Sims samazināja skaļumu, klusi dungojot līdzi dziesmas vārdus, ar veiklajiem pirkstiem piesizdams takti.

9 mĒrija

Aiz virpuļojošā sniegputeņa priekškara kaut kas sakustējās uz pelēkā fona parādījās pelēks stāvs. Pēc izskata tas atgādināja suni, kas lēkšoja šurpu turpu. Nodomāju, ka tas atkal ir Toms, taču šim radījumam bija platākas krūtis un galva un garāks purns, acis bija mazākas, bet atstatums starp tām prāvāks. Tas nebija suns, tas bija vilks. Spēcīgās ķetnas cēlās un krita, savērpjot gaisā baltus sniega mutuļus. Tā bija vilcene, es redzēju tai uz vēdera pupus, kad tā izdarīja lēcienu, meklēdama zem sniega segas kādu mazu zvēriņu trusi vai varbūt peli. Viņa rotaļājās, nogaidīdama brīdi, lai ar garajiem, baltajiem zobiem satvertu medījumu.

Es notrausu sniegu no plakstiņiem, lai labāk viņu saskatītu, un vilcene, kurai nepalika nepamanīta pat visniecīgākā kustība, mitējās lēkāt un panāca uz priekšu. Viņas sarkanā mēle karājās no atvērtās mutes. Dvaša kūpēja stindzinošajā gaisā. Pēkšņi es zināju. Nebija nedz peles, nedz truša. Medījums biju es. Vilcene bija ieradusies pēc manis.

Noliekusi galvu uz vienu pusi, viņa lūkojās manī dzeltenām acīm, kā prātodama nogalēt mani tūlīt vai vēlāk. Es vēlējos, lai tas notiktu tūlīt. Aicināju viņu pie sevis, māju tai ar roku. Labāk mirt ātri nekā lēnām.

Viņa tuvojās pamazām, pieplakusi pie zemes kā suns, ganot aitas. Visbeidzot viņa bija manā priekšā. Es nodomāju, ka nu viņa mani nobeigs. Tūlīt tas notiks. Jutu viņas karsto, piesmakušo elpu. Aizvēru acis, gaidot kampienu. Tas nenāca. Tā vietā, lai pārgrauztu man rīkli, vilcene sāka laizīt manu seju. Viņas asā mēle atkausēja ledus kārtiņu, kas klāja manus vaigus, ierīvējot nejūtīgajā ādā dzīvību.

Vilcene rāva mani, ar zobiem purinot mēteļa piedurkni. Tumsa sabiezēja, un sniegputenis pieņēmās spēkā. Viņa centās pateikt, ka ir laiks doties projām un ka man viņai jāseko. Es mēģināju piecelties, taču paiet nevarēju. Kājas bija kļuvušas nejūtīgas. Tās mani neklausīja. Kolīdz mēģināju spert soli, tā gareniski izstiepos sniegā. Tā tas atkārtojās vairākas reizes, līdz jutu, ka sāk izsīkt mani pēdējie spēki. Viņa lūkojās manī, sašķiebusi galvu uz vienu pusi, kā izvērtēdama situāciju, lai pieņemtu lēmumu, kā rīkoties, un visu šo laiku sniegs putināja arvien spēcīgāk, līdz varēju viņu saskatīt tikai ar pūlēm. Šķita, ka gaiss, līdzīgi kā mērce, sabiezē baltā, verdošā masā.

Beidzot vilcene piecēlās. Tobrīd man šķita, ka viņa mani pametīs, jo pār mums bija nolaidusies nakts, bet tā nenotika. Viņa sāka griezties riņķī kā kucēns, kas ķer savu asti. Šis nebija piemērots laiks rotaļām, bet tad es sapratu, kas viņai padomā. Viņa veidoja migu iedobumu sniegā. Viņa raka dziļāk un dziļāk, līdz bija izrakuši īstu alu. Kad tas bija padarīts, viņa pienāca man klāt un sāka mani vilkt.

Varēju parāpot tikai ar grūtībām, taču man izdevās aizkļūt līdz alai. Vilcene rosījās ap mani, kārtojot sniegu ar purnu un ķepām kā laba namamāte, veicot mājas soli. Visbeidzot viņa šķita apmierināta. Tam par zīmi viņa gari nožāvājās un izstiepās, it kā būtu gatava doties pie miera. Es pievilku tuvāk savu sainīti un mēģināju to atsiet, bet pirksti bija pārsaluši un kļuvuši stīvi un nelietojami kā koka tapas. Man nācās ņemt talkā zobus, un beigu beigās es mezglu atraisīju. Izzvejoju Sāras Riversas līdzi iedoto speķi un ar taukiem piesūcināto maizi. Līdz šim ēšana man nebija prātā. Iztinu no drāniņas speķi un pasviedu to vilcenei. Viņa to nenorija uzreiz, bet pieņēma piesardzīgi, maigi satvēra ar ķepām un sāka grauzt. Es iespiedu maizi starp plaukstām, noplēsu garozu un, atkausējusi to mutē, pa mazam gabaliņam ēdu.

Ēdiens mani nedaudz sasildīja un atdeva spēkus. Vilcene notiesāja speķi un ieritinājās man blakus ar muguru pret sniega vērpetēm. Piespiedos viņas ķermenim, pieglaužoties viņas kuplajam ziemas kažokam, un izlaidu pirkstus cauri asajām, pelēki melnajām akota spalvām, lai pabužinātu balto vilnu, kas biezā kārtā klājās zem tām. Viņas ķermenis dāsni atdeva savu siltumu. Iegremdēju seju viņas gaišajā krūšu un kakla apmatojumā un piespiedu kājas pie viņas vēdera. Tik labi jutusies nebiju kopš brīža, kad atstāju apmetni. Viņas siltums dāvāja man dzīvību un cerību.

Mēs gulējām, ieritinājušās viena otrā, līdz iestājās nakts un vējš kaukdams dzina sniegu mums pāri, līdz mēs bijām tikai paugurs sniega kupena starp daudzām citām.

10 tehionehkatehdzidrie ŪDEŅI MIRDZOŠIE ŪDEŅI SPIGUĻA EZERS

Pirmais, ko Agnese juta, kad pēkšņi pamodās, kāds viņai vēcināja zem deguna gruzdošu zaru kūlīti. Kodīgā degošo zāļu smaka lika viņai ar kliedzienu atrauties.

-    Rāmi! Krustmāte maigi turēja viņu savās skavās. Tagad esi rāma.

-    Es domāju, viņa vienkārši guļ, sacīja Sims, un viņa pierē iegūla dziļa rieva. Sildītājs darbojās pilnā sparā, bet, kad es viņai pieskāros, viņa bija tik auksta.

-    Tu nevarēji zināt. Palīdzi man viņu ienest mājā.

Sims ienesa Agnesi mājā un iecēla viņu gultā, kas stāvēja istabas stūrī. Viņš atcerējās, ka bērnībā bija te gulējis. Apsegdams viņu ar nodilušo gultas pārklāju, Sims atglauda meitenes matus un pieskārās viņas vaigam. Tas bija silts Sims izjuta atvieglojumu. Viņa izskatījās tik trausla; Sims nespēja pieņemt domu, ka ar Agnesi varētu atgadīties kas ļauns. Viņa lūpas klusi čukstēja buramvārdus, kuriem bija jāpasargā viņa no ļaunuma. Viņš mīlēja Agnesi kā māsu un bija viņu pieskatījis kopš tās dienas, kad viņa ieradās dzīvot rezervātā, un arī pirms tam, kad viņa te pavadīja brīvlaikus.

Sims klusi atkāpās līdz istabas vidum. Būda nekad nemainījās. Viņa vecvectēvs to bija uzcēlis no apzāģētiem guļbaļķiem, šķirbas aizdrīvējis ar sūnām un māliem, lai pasargātu no ziemas vējiem. Būdā bija viena istaba, virtuves piebūve un lievenis ar skatu uz laivu piestātni.

Ari mēbeles šeit lielākoties bija vecā vīra darinātas. Sims viņu nekad nebija redzējis viņš nomira vēl ilgi pirms Sima piedzimšanas, bet Sims vienmēr bija izjutis īpašu tuvību ar veco vīru. Viņa vārds bija Karonhiahkeson Līdzi Mākoņiem. Šis vārds viņam bija piešķirts ziemas saulgriežu vārda došanas ceremonijā; tagad tas bija Sima vārds. Sims priecājās par to, ka būdā nekas nemainās. Tajā nebija elektrības; telpas apgaismoja ar petrolejas lampām un apkurināja ar malku. Viņš palūkojās apkārt. Tā varēja būt viņa bērnībā. Tā varēja būt arī pirms simt gadiem. Simam patika iedomāties, ka vecais vīrs ja viņš šeit atgrieztos uzreiz pazītu savu mitekli un vēl aizvien tajā justos kā mājās.

Ienāca krustmāte M, nesdama Agneses somu un jaku. Jaku viņa uzkāra uz krēsla atzveltnes. To darot, viņa piepeši paliecās uz priekšu un uzmanīgi atkabināja kaut ko no jakas apkakles.

-    Kas tas tāds?

-    Auskars. Viņa ļāva Simam to apskatīt. Būs aizķēries, velkot nost jaku.

Viņa piegāja pie gultas, kurā gulēja viņas krustmeita.

-    Vai ar viņu viss būs kārtībā? Sima pierē atgriezās rūpju rieva.

-    Nu jau viss būs labi, viņa ir pie manis. Vai tu ko nevēlies? Uz plīts ir kafija.

-    Nē, paldies. Man vēl jāsatiek Džoena. Es nu labāk braukšu. Pagaidi. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka mobilo tālruni. Es gribu, lai tu paņem šo. Viņš pacēla roku par zīmi, ka nevēlas dzirdēt viņas protestus. Zinu, ka jūs te augšā negribat nekādus telefonus, bet tā tu mani darīsi laimīgāku, labi?

Par lielu pārsteigumu, viņa to paņēma.

-    Kā ar to jārīkojas? Māte uzlūkoja aparātu ar aizdomām.

-            Tas ir vienkārši. Nospied šo te, lai ieslēgtu, ievadi numuru un tad nospied šo, skaidrs? Ja ir kādas problēmas vai arī ko ievajagas, zvani. Vai apsoli?

Māte pamāja ar galvu un ielika tālruni kabatā.

11 SPOGUĻA EZERS PIRMĀ DIENA

Agnese pamodās dīvainā gultā; matracis bija kunkuļains, rāmis šaurs. Viņa izstiepa roku, lai paņemtu no galdiņa savu pulksteni, bet pirksti sakļāvās, tverot gaisu. Viņa atvēra acis un paklāja vietā ieraudzīja kailus dēļus. Agnesei nebija ne jausmas, kur viņa atrodas. Izbīlī sažņaudzās vēders, tad viņa pavērās augšup. Pie plaukta virs gultas līdzās dažiem no ķirbja un bruņurupuča čaulas darinātiem grabuļiem karājās salvijas un vīgriežu kūlīši. Turpat blakus bija pakārts tabakmaks no ūdra ādas veidots tā, lai ķepas ar nagiem, piespiežot purniņu pie zoda, kalpotu par aizdarēm. Ja viņa nebija nogādāta kāda šamaņa miteklī, tad viņa atradās pie krustmātes M.

-    Kā tev šorīt klājas? Pamanījusi, ka Agnese ir nomodā, krustmāte M pienesa viņai krūzi ar kādu kūpošu dziru. Cik reižu tas jau ir noticis?

Agnese zināja, par ko viņa runā.

-    Divas. Tieši pirms es sazinājos ar Elisonu un braucot uz šejieni.

Bija sajūta, it kā viņa tikai apstiprinātu to, ko krustmāte M jau zina.

-     Iedzer šo. Krustmāte M pasniedza viņai krūzi. Kā tu jūties?

-            Savādi. Melnā zāļu tēja patīkami smaržoja, bet tai bija rūgta garša. Tāds kā nogurums. Un tukšums. It kā daļa no manis nemaz nebūtu šeit.

To bija grūti izskaidrot, bet viss apkārtējais viņai šķita neinteresants un vienmuļš. Viņas dzīve likās bāla, it kā tai nebūtu nekādas nozīmes. Tā bija kā atmošanās no sapņa, pašai nevēloties atmosties. Tā bija vēlme, bet tomēr kaut kas stiprāks par vēlmi iekšēja vajadzība. Tādas kā alkas. Agnese alka atgriezties pie viņas.

-    Hmm. Krustmāte M, malkojot tēju, mirkli aizdomājās.

-    Tu rīkojies pareizi, atbraucot pie manis. Varbūt, ka tā ir radniecīga dvēsele, kas nevēl tev ļaunu, bet…

Krustmātei tas nebija jāsaka; bailes un raizes atspoguļojās viņas acīs. Mirušie nevērtē šīszemes dzīvi tik augstu kā mēs. Nākamā apciemojuma laikā viņa gluži vienkārši var paņemt meiteni sev līdzi. Vēl vienu šādu epizodi Agnese var ari nepārdzīvot.

-    Tu zini, kādēļ es esmu ieradusies?

-            Nu, protams. Un tu zini, ko es teikšu, vai ne? Tik tuvi cilvēki kā mēs nevar nezināt otra domas par svarīgām lietām.

-    Tātad atbilde ir nē?

Krustmāte paraustīja plecus. Viss atkarīgs no tā, ko tu vēlies. Manuprāt, notikumi ir pavirzījušies uz priekšu. Šī sieviete

-     Elisona vēl aizvien tīko pēc tiem zintnieču piederumiem, taču tu vairs neesi tik droša, vai tagad to vēlies? Man taisnība?

Agnese piekrītoši pamāja. Lai kā viņa pūlētos slēpt savas domas, krustmāte M vienmēr tās zināja.

-            Tādā gadījumā man tev jāsaka, ka viņa ir spēcīga. Tu nedrīksti doties turp neaizsargāta. Tieši tādēļ es tev uzsedzu segu, kad tas notika pirmo reizi.

-    Un auskaru?

-    To ari.

-    Kā tu uzzināji par Mēriju? Vai atkal burvestības?

Krustmāte iesmējās. Ne gluži. Es redzēju šo Elisonu

Elmani televīzijas pārraidē vēstures kanālā, kur viņa stāstīja

par savu projektu un lūdza informāciju par Mēriju. Izlasīju arī grāmatu. Vai zini, mums te ir arī veikali.

-    Tātad tev šķiet, ka te varētu būt kāda saikne?

-     Starp šo Mēriju un Katsitsaionneh, Puķes Nesošo? Es teiktu pilnīgi noteikti. Spriežot pēc stāsta un mantām, kas viņai bija līdzi. Es pat noturēju rituālu, izmantojot gredzenu un medaljonu, un secināju, ka mums ir radniecīgas asinis un ka dziedināšanas spējas, kas mums ir, lielā mērā ir mantotas no viņas. Es iedomājos, ka viņa varētu apciemot mani, bet viņa izvēlējās tevi.

-    Kāpēc? Kādēļ tā notika?

Krustmāte aizdomājās.

-     Vārdiem piemīt liels spēks. Viņas vārdi visu šo laiku bija paslēpti. Pēkšņi tie atkal atdzīvojas un atklājas pasaulei. Tu drīz būsi sasniegusi to vecumu, kādā viņa šos vārdus uzrakstīja, tas varētu būt iemesls. Šie sapņi, šīs vīzijas, ko tu redzi, kā tu vari zināt, ka viņa nesapņo par tevi? Tas, kas notiek mūsu pasaulē, var notikt arī garu valstībā.

Krustmāte M juta aizgājēju dvēseļu klātbūtni savā ikdienā, un pasauli, kurā tās mita, uztvēra tikpat reāli kā mūsējo.

-    Vai viņa izmanto mani, lai izstāstītu līdz galam savu stāstu?

-    Varbūt viņa vēlas izstāstīt savu stāstu tev.

Krustmāte piecēlās un ar rokas mājienu aicināja Agnesi

viņai sekot. Viņas izgāja putnu dziesmu pielietajā rīta dzestrumā. Agnese jau bija piemirsusi, cik šeit ir skaisti. Starp kalnu smailēm bija izspraukusies saule, kas spīdēja pār ezeru, lejot savu mirdzumu pār dūmakainajiem krastiem un pārvēršot ūdeni tīrā sudrabā. Krastus ieskāva koki. Priedes un Kanādas egles atspīdēja ezerā kā ēnas. Bērzi platīna baltiem stumbriem mērca ūdenī savus slaidos zarus, kurus jau rotāja pavasara lapiņas, kā jaunas meitenes, mazgājot matus.

-    Novelc drēbes. Tu iesi ūdenī.

-    Ko? Agnesei tas nāca negaidīti. Viņa paskatījās uz ūdeni. Pavasaris bija neierasti silts, pat šeit ziemeļos, bet tomēr ezeru vietām klāja ledus. Ūdens taču ir ledains!

Nekas, nenomirsi. Kad mēs bijām mazi, mums bija jālauž ledus, lai tiktu iekšā. Tas nebūs viegli, Agnese. Ja tu esi nodomājusi to darīt, mums tevi jānorūda.

Agnese paklausīja. Viņa peldējās kaila, un arī peldkostīms šādos apstākļos neko nemainītu. Ledus bija atkāpies no ezera krastiem, taču ūdens bija tik auksts, ka pirmajā brīdī asinis sastinga dzīslās un meitenei šķita, ka neizturēs. Taču, būdama laba peldētāja, viņa pameta krastu, ledainās tirpas viņu pamazām atstāja un viņu pārņēma možums un neviltots izbrīns par to, ka viņa patiešām to dara.

Viņa aizpeldēja līdz pat vecajam niršanas tramplīnam un sāka peldēt atpakaļ. Sajutusi atgriežamies stindzinošo sajūtu, Agnese izkāpa krastā. Krustmāte jau bija priekšā ar dvieli rokās. Viņas devās uz būdu ieturēt brokastis. Kafija un pankūkas ar krustmātes M pašrocīgi gatavotu sīrupu. Krustmāte sēdēja viņai pretī, ģērbusies rūtainā vīriešu kreklā, velveta biksēs un darba zābakos. Braucot šurp, viņa allaž centās ģērbties praktiski. Viņas mati bija sasieti divās pīnēs. Kopš meitenes gadiem viņas, tāpat kā Agneses galvu rotāja balta šķipsna; tagad, pārmezdama pār plecu matu pīni, viņa mēdza teikt, ka pārējie mati sāk tai piemēroties. Kaut ari krustmāte prata izskatīties pietiekami barga, viņas saulē un vējā nobrūnējusī seja smaidīja. Par spīti krustmātes klusēšanai, Agnese zināja, ka ir izturējusi kaut kādu pārbaudi. Krustmāte M spēja būt gana skarba un sīksta, taču šobrīd viņas melnās acis dzirkstīja. Šajā mirklī Agnese viņu mīlēja vairāk par jebkuru citu un zināja, ka krustmāte M mīl viņu. Atrasties šeit, kopā ar viņu, bija lieliski, labāk nekā jebkad senāk.

Agnese nebija droša par to, kam tagad vajadzēja notikt, bet viņa sprieda, ka viņas tam ķersies klāt tūlīt pat. Drīz vien viņai kļuva skaidrs, ka ir maldījusies. Pēc brokastīm krustmāte M nolēma uzkopt namiņu. Visu ziemu tas bija stāvējis aizslēgts, un iekšā bija iezagušās lapas līdz ar smalkiem zariņiem un putekļiem, uz grīdas vietām bija redzamas peļu spiras. Grīdas vajadzēja izmazgāt, veco sienas segu pamatīgi izdauzīt, arī logi bija noķepuši, un nenāktu par ļaunu izvēdināt svaigā gaisā gultas veļu.

Iekuram bija jāsacērt malka, ko pēc tam ar ķerru vajadzēja vest no kaudzes un sakraut pie pavarda. Diena solījās būt silta, taču Agnese saņēma norādījumus iekurt uguni, lai namiņš pēc garās, aukstās ziemas iesiltu un atbrīvotos no drēgnuma, kas bija ielavījies līdz ar pavasara atkušņiem.

Agnese apgrieza riņķī šūpuļkrēslus, kas stāvēja abpus pavarda. Viņa noslaucīja vaskadrānu, ar kuru bija apklāts galds, kas stāvēja zem loga, un piestūma tam krēslus ar taisnajām atzveltnēm. Visā sienas garumā stiepās plaukts. Agnese notīrīja putekļus no apbružātajām skārda kārbām un pārkārtoja grāmatas. Blakus vecu karšu, sēklu katalogu un appelējušu herbāriju čupai glabājās vairākas brošūras, kurām no biežās šķirstīšanas bija atlocījušies stūri. Stāvus tās noturēja ezermalā salasīti akmeņi: daži apaļi, citi ovāli un gludi kā olas.

Kamēr Agnese strādāja, krustmāte M pie sevis runāja kaut ko par darbu, ko viņa sauca par "nelielu uzspodrināšanu", un sprauda pie sienām košas vilnas segas ar ieaustām svītrām un zigzaga rakstiem un no žurnāliem izgrieztus attēlus, lai nosegtu vietas, kur balsinātajā sienā bija izveidojušies plaisu tīklojumi.

-    Nu, re. Tā jau ir labāk! Viņa atkāpās, apbrīnodama savu veikumu, tad piegāja tuvāk un pārbrauca ar pirkstiem pār aplupušo virsmu. Derētu nokrāsot, bet šķiet, ka tas var mazliet pagaidīt.

Kad viņas bija beigušas, krustmāte M uzvārīja jaunu kafiju. Viņa to gatavoja pēc vecās metodes uz malkas plīts uzlika vārīties nokvēpušu zili emaljētu katliņu un vēroja to, līdz brūnais šķidrums sāka sūkties gar biezo stikla vāku.

-    Piena un krējuma man nav, krustmāte M noteica, piepildot divas krūzītes. Agnese piebēra cukuru no trauka, kas stāvēja uz galda.

-    Ak, gandrīz aizmirsu. Es tev atvedu šo. Agnese izvilka no mugursomas cigarešu kārbu un nolika to krustmātes priekšā uz galda. Krustmāte M pieņēma tradicionālo dāvanu, atzinīgi mājot ar galvu.

-    Paldies, bet es atmetu. Viņa sniedza sarkanbalto kārbu atpakaļ. Smēķēšana kaitē veselībai, vai tad tu to nezināji? Aizved tās Džeikam uz makšķernieku bodi. Tā ir viņa marka. Viņš vēl aizvien tās lieto. Teic, ka esot par vecu, lai atmestu.

-    Tas taču ir ezera otrā pusē! Tur vēl ir ledus, es redzēju!

-    Tā nebūs problēma, ja brauksi uzmanīgi. Atvedīsi man zivju ēsmu, un vēl man ir vajadzīgi šādi tādi produkti. Te būs. Viņa iedeva Agnesei sarakstu. Ja izbrauksi tūlīt, tiksi atpakaļ līdz tumsai. Ja nepagūsi, es nolikšu uz steķiem lukturi vadies pēc tā.

Agnese izvilka izbalējušo oranžo plastmasas smailīti no brezenta pārklāja un aizstūma līdz ūdenim. Viņa piesardzīgi iekāpa iekšā, sakārtoja ap sevi priekšautu un ar airi iestūmās pretī viļņu šļakatām. Bija pagājis krietns laiciņš, kopš viņa pēdējo reizi bija sēdējusi šādā laivā. Agnese cerēja, ka iemaņas nebūs viņu atstājušas. Diena bija rāmi zila, vēja gandrīz nebija, un viņa slīdēja laivā pāri ūdeņiem, manevrējot starp kūstošā ledus paliekām. Airēšanas iemaņas atgriezās tikpat dabiski kā māka braukt ar velosipēdu. Viņa izbaudīja no jauna atgūto prasmi, par spīti neērtās sēdēšanas radītajām muguras sāpēm un no rīta, malku cērtot, sastrādātajām tulznām, ko airis smeldzīgi berza.

Džeiks bija pateicīgs par cigaretēm un iedeva viņai līdzi pāris skārda kārbu ar tārpiem un krāsainiem mušu kāpuriem.

No ēsmu būdas Agnese devās uz mazo bodīti, kas apgādāja laiviniekus un vasarniekus, pagaidīja, līdz zēns izpilda viņas pasūtījumu, aizvilka papīra maisus uz smailīti un sastūķēja tos laivas priekšgalā un pakaļgalā. Viņai vajadzēja būt piesardzīgai, jo klāt nākušais smagums lika laivai iesēsties dziļāk ūdenī. Rokas meitenei sāpēja vēl vairāk, un tas ievērojami palēnināja virzīšanos uz priekšu.

Saule laidās rietā, pludinot savus starus pār ezera virsmu, līdz beidzot šķita, ka viņa mērc airi izkausētā zeltā, kas nopil no tā ik reizi, kad airi izvilka no ūdens. Agnesei turpinot ceļu uz attālo krastu, sāka krēslot. Debesis virs galvas satumsa, un migla no ezera spoguļa cēlās ap viņu kā balti rēgi. Viņa uzmanīgi vadīja smailīti cauri ledus blāķiem, jūtot, kā tie noklaudz pret laivas sāniem un aizslīd tālāk.

Laiva iepeldēja brīvā ūdens klajumā. Šeit zvaigznes bija redzamas gan augšā, gan lejā un mēness mirdzēja kā sudraba grasis, uzmests uz ņirbošās virsmas. Meitene ļāva laivai slīdēt, cik lēni vien iespējams, lai nesaviļņotu debesis, kas spoguļojās viņai visapkārt. Šādi nekustīgi sēžot, bija gandrīz neiespējami atšķirt, kur beidzas debesis un sākas ezers. Virs viņas blāzmoja Piena Ceļš: Garu Taka, Dvēseļu Ceļš, pa kuru mirušie devās savā ceļojumā uz rietumiem. Tas pletās viņas priekšā kā dimanta lielceļš.

Kļuva aukstāks, ložņājošā migla un gandrīz ledainais ūdens vēsināja gaisu ap viņu, bet Agnese to nejuta. Labu laiku viņa šūpojās laivā, veroties zvaigžņu klusajā mirgošanā. Leģenda vēstī, ka katra zvaigzne ir sārts, ko uzkūruši tie, kas pa debesīm dodas meklēt vietu, kur riet saule. Cik daudz viņas tautiešu ir mērojuši šo ceļu? Šis skaitlis bija tik bezgalīgs kā lapas, kas uzplaukst pavasari un nobirst gada beigās. Vai no šī ceļojuma ir iespējams pārnākt? Vai dvēsele var atstāt mirušo valstību un atgriezties pie dzīvajiem?

Alkas to noskaidrot viņā pieņēmās spēkā. Netālu lēca zivs. Noņirbēja ūdens, un burvestība pagaisa. Agnese pagriezās, negaidītā trokšņa iztrūcināta, un apturēja laivas slīdējumu. Vēl aizvien negribēdama traucēt rāmo ezera spoguli, viņa uzmanīgi iemērca airi ūdenī un īrās pretī spožajai gaismai, kas plaiksnīja pie attālajiem steķiem.

12 (spoguĻa ezers otrĀ diena rĪts

Agnese zināja, ka tiek gatavota vīziju seansam, tomēr visi šie uzkopšanas darbi viņu pamazām sāka nogurdināt. Tie viņai bija uzdoti ar kādu konkrētu nolūku, bet viņa nevēlējās lauzīt galvu, lai to saprastu. Tas bija sava veida pārbaudījums, kam bija kāds sakars ar disciplīnu un pazemīgu attieksmi pret otru cilvēku.

Šorīt viņai atkal bija jāpeldas ezerā, un ūdens nemaz nebija kļuvis siltāks. Pēc tam viņu apkrāva ar plastmasas kannām un nosūtīja uz mežu smelt ūdeni no kāda auksta avota. Šim ūdenim it kā piemita dziedinošas īpašības, un, lai cik barga bija ziema, avots nekad neaizsala un tā ūdens nekad nesastāvējās un nesasmaka. Avotu sauca par Dzidrā Ūdens Vietu. Baltie traperi un mednieki to dēvēja par Raganu Aku.

Kad Agnese atrada avotu, bija jau pēcpusdiena. Viņa piepildīja abus plastmasas traukus, pieliecās un salika plaukstas kausiņā, lai nomazgātu seju un padzertos. Bridi, kad meitene pārliecās pāri malai un ielūkojās avota dziļumā, gaismā iemirdzējās monētas, balti oļi, kvarca kristāliņi un pat pāris krellīšu. Ziedojumi Māmuļai Zemei, jo ūdens taču nāk no viņas un plūst brīvs un skaidrs, lai dāvātu mums dzīvību. Ļaudis tā bija uzskatījuši no laika gala. Pati Agnese tam tā īsti nekad nebija ticējusi, tomēr viņa izvilka no kabatas desmit centus, iemeta ūdeni un noskaitīja pateicības lūgsnu, monētai divreiz nozibsnijot un nogrimstot dzelmē.

Agnese devās atpakaļ, nedaudz grīļojoties zem pilno kannu smaguma. Tagad viņai droši vien bija jāvēro apkārtne, lai ieraudzītu kādas burvju zīmes, jāmeklē mežā bultu uzgaļi, kādi īpaši akmeņi, kādā noteiktā stāvokli sakrustoti zariņi, lai viņām kļūtu skaidrs, vai Agnese ir gatava rituālam, ko krustmāte viņai bija iecerējusi.

Agnese atteicās to darīt. Viņa nevēlējās to visu pārvērst kaut kādā teatrālā vīziju seansā, līdzīgā tiem, ko viņas krustmāte rīkoja pilsētniekiem, kas brauca pie viņas, lai "garīgi attīstītos". Lai nu kā, zīmēm, pēc Agneses domām, bija jāparādās pašām, citādi tām nebija nekādas vērtības.

Dažviet vēl pieturējās sniegs, vietās, kur vienmēr bija ēnains, pat pēdu biezs, bet tas bija irdens un netīrs. Saule jau bija gabalā, un Agnese svīda. Ūdens kannas bija smagas, un, lai vairotu neērtības, bija parādījušās mazās, melnās mušiņas. Ne tādos daudzumos, kā vēlāk, vasarā, bet pietiekami daudz, lai viņa vēlētos, kaut būtu ielikusi somā pretinsektu aerosolu. Sīkie, melnie knišļi izveidoja mākoņus ap viņas galvu, tie koda viņai kaklā un lipa pie nosvīdušās ādas. Ar ūdens nešļavu abās rokās viņa nevarēja tos pat atgaiņāt.

Tuvumā ieķērcās zilais sīlis un tūlīt saņēma atbildi. Kad tas izspurdza no savas paslēptuves un aizlaidās pāri Agneses galvai, viņa instinktīvi satrūkās, pukodamās, kad aizgriežamais vāks nospruka no kannas un ūdens izšļācās, saslapinot bikšu staru.

Kad viņa atgriezās namiņā, krustmāte neteica neko, tikai paņēma no viņas ūdens kannas. Agnese gaidīja, lai uzzinātu, kādi vēl darbi viņai tiks uzdoti. Krustmāte M nolika zemē kannas un pienāca pie durvīm, kur stāvēja Agnese. Viņa pastiepa roku un noņēma kaut ko no Agneses galvas un krekla apkakles. Tad viņa atvēra plaukstu un parādīja divas zilas spalviņas. Viņa smaidīja.

Ir laiks. Nāc man līdzi.

13 spoguĻa ezers otrĀ DIENA PĒCPUSDIENA

Pagalma otrā pusē dega ugunskurs. Caurspīdīgās liesmas šaudījās saules gaismā, liekot gaisam trīsuļot kā mirāžā. Pelnu baltajā pavarda centrā karsa plakani akmeņi. Svelme bija neganta, kad krustmāte M veda Agnesi garām ugunskuram uz zemu ēku, kas pa pusei bija iebūvēta kalnā.

Novelc drēbes, krustmāte M pamācīja. Ej iekšā.

Agnese darīja, kā viņai bija teikts. Viņa izģērbās, pavirzīja sāņus mietiņu, kas noturēja vietā ādas priekškaru, un iegāja tumšā, pēc zemes un kodīgiem dūmiem smaržojošā telpā.

Uz grīdas aplī bija izkārtoti balti kvarca akmeņi, kas veidoja tādu kā ratu riteni. Gar sienām stāvēja zemas, zvērādām un segām apklātas koka platformas. Uz vienas no tām Agnese apsēdās. Viņa vēl nekad nebija piedalījusies pirts rituālā, viņa vēl vispār nekad nebija bijusi šādā pirtī. Tā gan drīzāk līdzinājās saunai gan pēc uzbūves, gan pēc darbības, taču Agnesei bija sajūta, ka notikumi, kas šeit risināsies, tomēr nedaudz atšķirsies no vietējā veselības klubā notiekošā.

Pirts rituāli nepiederēja pie haudenosaunī cilts tradīcijām, bet krustmāte M nekautrējās pieņemt un pielāgot savām vajadzībām arī citu tautu ieražas. Uz gudrību veda daudz ceļu. Pēc viņas ieskatiem nevienai reliģijai, nācijai vai tautai nepiederēja monopoltiesības uz patiesību. Viņas pašas ceļš bija

aizvedis viņu pie dažādiem skolotājiem, kas pārstāvēja dažādas tradīcijas. Iegūtās zināšanas viņa bija paņēmusi līdzi, ieviesusi praksē un izmantoja ari savas dziednieces spējas, lai palīdzētu, kalpotu un mācītu tos, kas pie viņas nāca. Kas par to, ka pirts rituāli bija lakotas cilts ieraža?

Pavērās ādas priekškars. Pirtī ienāca krustmāte M un, izmantojot zarotu nūju, iestūma apļa centrā līdz baltkvēlei nokaitētu, pelnos izvārtītu akmeni. Viņa ieslidināja to iedobītē zem centrālā baltā kvarca ieža gabala. Tad viņa izgāja laukā un atgriezās ar vēl vienu akmeni, kuru novietoja pretējā pusē, un tā viņa turpināja, līdz pavisam to bija seši. Viens akmens katrai debespusei, viens zemei un viens debesīm.

Viņa atgriezās pēdējo reizi un uzrunāja Agnesi.

-     Šeit es esmu Kanehratitake, Lapas Nesošā, un tu esi Karonhisake, Debesīs Meklējošā. Mirjamu un Agnesi mēs atstājām aiz durvīm pie mūsu drēbēm. Saprati?

Agnese piekrītoši pamāja.

-    Labi. Tagad tā. Runā, kad es tev teikšu, dari, kā tev likšu, un nepārtrauc mani. Skaidrs?

Agnese atkal pamāja ar galvu.

-    Ļoti labi. Nu tad sākam.

Krustmāte M iztina svēto pīpi un piepildīja to ar tabaku no ūdra ādas tabakmaka. Pīpe bija īsa, tās galviņa un kāts bija darināti no melna, slīpēta akmens. Tā bija neparasta un ļoti veca pīpe. Krustmāte M to aizdedzināja un veltīja dūmus zemei, debesīm un četrām debespusēm, tad viņa pasniedza pīpi Agnesei. Agnese ievilka dūmu, cenzdamās noturēt to iekšā, bet viņas acīs no kairinājuma saskrēja asaras, un meitenei bija krietni jāsaņemas, lai nesāktu rīstīties. Krustmāte novietoja pīpi apļa centrā un noplūca dažas šķipsniņas no sauso augu saišķīšiem, kas karājās pie griestiem. Viņa uzbēra lapas uz karstajiem akmeņiem, kur tās sarāvās čokurā un uzliesmoja, radot sīkus smaržīgu dūmu mākonīšus.

Karstums pirtī pieņēmās spēkā. Krustmāte M nolaida durvju priekškaru un nosedza ieeju ar segu. Viņas apņēma tik melna tumsa, ka, turot roku sev priekšā, Agnese nevarēja to saskatīt. Viss, ko viņa redzēja, bija tumsā blāzmojošo akmeņu sārtums, kas izgaismoja centrā gulošo kvarca izcilni, iekvēlinot to mainīgos tumši rozā toņos.

Krustmāte M ar ērgļa spalvu uzmeta garu, un pirtī kļuva vēl karstāks, līdz Agnese jau sāka šaubīties, vai spēs izturēt. Sviedri plūda aumaļām, salipinot matus ap viņas galvu. Sīkām straumītēm tie ritēja pār visu miesu, pilēja no uzacīm, bira kā asaras pār vaigiem. Juzdama tuvojamies ģīboni, viņa mēģināja piecelties un iekļuva jaunā karstuma vilni, kad krustmāte M kārtējo reizi uzmeta garu.

Viņa juta, ka ir izgāzusies, pirms pārbaudījums vēl īsti sācies. Viņai gribējās kliegt smacīgajā, garaiņu piepildītajā tumsā, pateikt krustmātei, ka viņa to nespēj, ka tas ir pāri viņas spēkiem. Viss notiekošais viņai bija svešs un kaut kādā veidā ļoti biedējošs. Viņa gribēja lūgties, lai viņai ļauj aiziet, bet vārdi nenāca pār lūpām.

Rīkle sažņaudzās, stumjot skaņas atpakaļ krūtīs, un mēle kļuva smaga.

Rituāla sākumā krustmāte M bija izturējusies skarbi un tieši, kā jau vienmēr, bet tagad viņa bija mainījusies. Tādu Agnese viņu nebija redzējusi. Viņa runāja senajā mēlē un izklausījās kā gluži cits cilvēks, cilvēks, kurš nevēlas tikt pārtraukts. Neizdvešot ne skaņas, Agnese cieši skatījās uz kvarca gabalu apļa centrā. Tas gailēja arvien spēcīgāk un dziļāk, palaikam iemirgojoties, un naktstauriņiem līdzīgas ēnas rotaļājās ap to, it kā kaut kas tā iekšienē kustētos, meklējot vietu, caur kuru izlauzties brīvībā.

Tikmēr krustmāte turpināja runāt, lokot balsi un monotoni skandinot, piesaukdama garus, līdz viņas vārdi šķita karājamies gaisā, griezdamies dejā kā putekļi saules staros. Fonā atskanēja bungu dunoņa, dziļa un skaidra, tikpat ritmiska un tuva kā pulss viņas ausī. Bruņurupuča čaulas klabeklis raidīja bungu skaņas uz visām četrām debespusēm, un basas kājas rituālā riņķa dejā stampāja zemi.

Agnese izdarīja pēdējo mēģinājumu piecelties un aiziet, taču bija jau par vēlu. Viņa vairs nespēja turēties pretī tam, kam tūlīt bija jānotiek. Pēdējie spēki, kas viņai vēl bija, izsīka. Viņa nespēja nedz taisni nosēdēt, nedz noturēt vaļā acis. Meitene atmuguriski saļima uz gludeni zīdainajām zvērādām un maigi raupjajām vilnas segām. Viņa jutās kā sakususi ar tveici un tumsu, it kā viņa būtu kļuvusi par daļiņu no tām vai ari tās būtu ienākušas viņā. Viņa atradās tādā kā bezsvara stāvoklī. Šķita, ka viņas locekļi locītavās ir kļuvuši vaļīgi. Ap iegurni, gūžām un mugurkaulu muskuļi, audi un kauli it kā atdalījās cits no cita. Nekas viņu vairs neierobežoja. Viņa noārdījās no iekšpuses, kļūdama par neko, par daļiņu no visa.

Agnese aizvēra acis pirts tveicē un garaiņos. Kad viņa pamodās, gaiss ap viņu bija sauss un auksts. Viņa vairs nebija Agnese, viņa vairs nebija pat Karonhisake, Debesīs Meklējošā. Viņa nebija nedz amerikāniete, nedz haudenosaune cilts meitene. Viņa bija angliete, viņas vārds bija Mērija, un pamostoties viņa atklāja, ka mirst, pārsalusi līdz nāvei.

14 MĒRIJAS STĀSTS

Sniegs bija pārstājis snigt, un arī vējš bija gandrīz norimis. Es pamodos ledus kūniņā un gulēju vēl aizvien saritinājusies, izbrīnīta, ka vispār esmu pamodusies. Caur plāno kristāla garozu, kas bija radusies no mūsu elpas, debesu velve rādījās pienaini zila. Tas bija kā atrasties olas čaumalā.

Es pamodos viena un klausījos, vai neatgriežas vilcene. Kurp tā bija devusies? Kālab tā mani pameta? Bez viņas es nomiršu, droši vien jau tagad biju tuvu nāvei. Es nespēju pakustēties, ledus ala kļūs par manu kapu. Izglābt mani, lai pēc tam pamestu šī doma man šķita nežēlīga, un asaras sariesās manās acīs un ritēja pār vaigiem, veidojot uz tiem ledus kārtiņu. Vēl mirklis, un es jau būtu padevusies, ielikusi sevi likteņa rokās, kad izdzirdēju balsi runājam it kā pašā ausī.

Esi ticīgāka. Nešaubies par to, ka es tevi mīlu. Tas vien, ka nevaru būt tev līdzās, vēl nenozīmē, ka mīlu tevi mazāk.

Tad es izdzirdēju vēl ko citu, un šī skaņa nenāca no garu valstības. Tā tuvojās man. Nodomāju, ka tā ir vilcene, kas atgriežas pie manis, bet tad ierāvos dziļāk savā bedrē, aizturot elpu, it kā pat mana dvaša varētu uzlauzt trauslo kristāla jumolu un nodot mani. Vilks, kas spēra soļus piesardzīgi, nevarēja sacelt tādu troksni. Tie bija cilvēku stingrie soļi, zem kuriem gurkstēja un skrapstēja sniegs. Daudz viņu nebija, tomēr vairāk nekā viens. Soļiem tuvojoties, neskanēja nedz saucieni, nedz klaigas. Ja neņem vērā smago stampāšanu, viņi pārvietojās klusumā. Katru soli pavadīja smalkās virsējās sniega kārtas čirkstēšana. Tie nebija zābaki. Sniega kurpes tādas valkāja indiāņi.

Mana ledus čaula iekrakšķējās un saplīsa. Palūkojos augšup, domādama, ka ieraudzīšu kāda svešinieka izkrāsoto seju, un ieraudzīju Sīli, kurš skatījās uz mani. Viņš stāvēja līdz acīm ietinies jenotu ādās. Es nezināju, kā viņš tur uzradās, kā viņš mani atrada visā tajā baltajā tuksnesī, bet zināju, ka tas bija viņš.

Mana seja bija sasalusi maska. Es pat nevarēju pasmaidīt, kad viņa dzeloņplūmju melnās acis priekā iepletās. Raugoties uz viņu, nospriedu, ka mans prāts mani ir pievīlis un tas droši vien ir sapnis. Vēl pēdējo reizi uzmest acis dzīvei, kādu es vēlējos, pirms sals paņem manu dzīvību un ieslīgstu galīgā tumsībā.

Rokas, kas sniedzās pēc manis, bija pietiekami reālas. Viņa baltie zobi nozibsnīja platā smaidā, kad, atmetis kažokādu apmetņa malu, viņš noliecās, lai izvilktu mani no ledainā kapa.

Nometies ceļos, viņš notīrīja manu seju no sniega, tad kaut kam uzsauca, un kāds cits stāvs tuvojās mums no aizmugures. Tas bija viņa vectēvs, Baltais Ērglis, ietinies lāčādā. Kad viņš panācās uz priekšu, viņa krunkainā seja savilkās smaidā. Viņš noliecās un pieskārās manai sejai, manam degunam un vaigiem. Sīlis norāva ar zobiem savus ar kažokādu oderētos cimdus un novilka manus izmirkušos aitādas dūraiņus. Viņš paņēma manas rokas savās plaukstās. Viņa vectēvs noāva man zābakus un pārbaudīja manas rokas un kājas tāpat, kā bija darījis ar seju. Kaut ko noteicis, viņš piecēlās. Sīlis maigi uzmauca man rokās savus siltos dūraiņus, tad saberzēja manas kailās kāju pēdas, sasildot tās ar savu dvašu.

Ko viņš teica?

Sīlis pasmaidīja. Viņš teica, ka viņa par tevi ir labi rūpējusies.

-    Kā jūs mani atradāt?

-    Pagājušonakt vectēvs sapni satika mežā vilcēni. Viņš piecēlās pirms saullēkta un lika man gatavoties pārgājienam un sameklēt zvērādas, liekus mokasīnus un cimdus. Vilcene mūs gaidīja klajumā lejpus alas. Viņa apgriezās, liekot manīt, ka vēlas, lai mēs viņai sekojam, un atveda mūs pie tevis.

-    Kā tas var būt? Viņa paglāba mani no sala. Viņa bija šeit, ar mani. Es nesaprotu.

-    Ir daudz lietu, ko ir grūti saprast.

Viņš turpināja berzēt manas kājas, līdz tajās atgriezās asinis. Sāpes bija tik skaudras, ka es iekliedzos.

Silis smaidīja. Tas ir labi. Sajūtas atgriežas kā uguns un ledus kopā, bet tas ir labi. Ņem. Es tev atnesu šos, ko uzvilkt.

Viņš iebāza roku savās zvērādās un izvilka ziemas mokasīnu pāri ar zaķādas oderi, kas gluži kā zābaki nosedza kāju līdz celim. Tie bija silti. Droši vien viņš tos bija nesis aizbāztus aiz drēbēm pie pašas miesas. Viņš veikli ieāva tajos manas nosalušās kājas.

Biju zaudējusi pilnīgi visas sajūtas; tagad atgriežoties tās līdzi nesa veselu emociju jūru, kas radīja ne mazākas sāpes kā mani svelošie roku un kāju pirksti. Piekļāvos Sīlim, un viņš apsedza mani ar savu kažokādas apmetni, dāvājot man savas miesas siltumu, kamēr es izraudāju savu prieku un atvieglojumu. Viņš noslaucīja asaras no maniem vaigiem, ietīstīja mani jenotādas apmetni un pats gatavojās iekurt ugunskuru.

-    Viņi pamanīs dūmus. Mani pārņēma bailes par to, kas notiks, ja ugunskurs atvedis šurp vīrus no apmetnes.

-    Viņi nenāks pa šo, viņš pamāja ar galvu, norādot uz kupenām visapkārt. Viņi iestigtu līdz jostasvietai. Viņiem nav sniega kurpju. Viņš nosēdināja mani pie uguns. Nesēdi pārāk tuvu. Asinīm jāatgriežas pamazām.

Silis piepildīja ar sniegu mazu tērauda katliņu un uzlika to vārīties. Viņš izņēma no kules kaut kādas lapas, saberza tās un iemeta vārošajā ūdenī. Kad dzira bija gatava, viņš ielēja to māla biķerī.

-    Izdzer šo un paēd. Viņš pasniedza man kaltētas gaļas sloksni, kas bija ierīvēta ar taukiem, vircota un saldināta ar kadiķu augļiem un ogām. Košļā to lēnām.

Tad Sīlis mani atstāja vienu, lai palīdzētu vectēvam sacirst zarus un jaunos kociņus, kurus sāpinot kopā tika pagatavotas nestuves, ko franči sauca par travois. Kad tās bija gatavas, abi vīrieši rūpīgi ievīstīja mani jēnota apmetnī un milzīgajā lāčādā un ar siksnām piesaitēja pie karkasa. Pēc tam viņi sastūma sniegu uz čurkstošajām oglēm, aprokot ugunskuru, un nolīdzināja laukumu ap to. Viņi piesprādzēja sniega kurpes, un Baltais Ērglis ar zaru noslaucīja klajumu, lai neviens neuzzinātu, ka mēs tur esam bijuši. Sīlis aplika ap pieri siksnu un sāka mani vilkt.

Biju pārsalusi līdz kaulam, pat zvērādas mani neko daudz nesildīja, taču līganais ceļojums mani nomierināja un es iemigu. Pamodos pievakarē. Pie debesīm parādījās pirmās zvaigznes, un mēs nonācām augstas klints piekājē. Pazinu to kā vietu, kur atradās viņu ziemas ala, bet nespēju iedomāties, kā mēs līdz tai nokļūsim.

-Jums jāatstāj mani šeit. Esmu pārāk vāja, lai kāptu…

-    Tā mēs nevaram darīt.

Sīlis mani pārtrauca, un, galvas izslējuši, abi ar vectēvu viņi uzmanīgi klausījās vējā, caur kuru vispirms attālu, tad aizvien tuvāk bija dzirdama gaudošana.

Es satrūkos bailēs, ka tur kauc apmetnes suņi.

-    Mums jādabū tevi augšā. Sīlis sāka atraisīt manas saites. Kolonisti nav vienīgie, no kuriem mums jābaidās. Mohauki ir sākuši sirot dziļi mūsu zemes iekšienē. Viņi var iemaldīties pat šeit. Ar katru jaunu mēnesi viņi kļūst nekaunīgāki, pat šī lielā sala laikā.

Atkal atskanēja smilkstoša gaudošana, šoreiz jau pavisam tuvu. Es sastingu, kad no kokiem klajuma malā iznira pelēks stāvs. Tā bija vilcene, liela vilcene. Kad viņa pienāca tuvāk, man kļuva skaidrs, ka es viņu pazīstu. Droši vien viņa bija mums sekojusi. Vilcene notupās sniegā, dzeltenajām acīm vērojot notiekošo. Baltais Ērglis viņu uzrunāja bijīgā, pazemīgas pateicības un dziļas cieņas pilnā balsī. Viņš izņēma no tabakmaka tabakas šķipsnu un pameta to gaisā, lai vējš to aiznestu pie vilcenes.

-    Ko viņš dara?

-    Viņš izrāda savu pateicību. Viņš ziedo tai tabaku, jo viņa ir gars, Manitū, ļoti spēcīgs un tev ļoti tuvs gars. Tapt viņas izraudzītam ir liels gods. Vectēvs domā, ka…

Sīkāki paskaidrojumi man nebija vajadzīgi.

Es skatījos uz vilcēni, un viņas dzeltenās acis, mani pazīstot, spoži iemirdzējās. Baltajam Ērglim nebija man jāsaka, kas viņa ir. Tā bija mana māte. Tāpat kā mana vecāmāte spēja ieiet zaķa miesās, arī viņa bija pieņēmusi vilcenes veidolu, lai kārtējo reizi paglābtu mani no cilvēku ļaunprātībām. Es nodūru galvu un izdvesu pateicības vārdus, nožēlojot, ka jebkad biju par viņu šaubījusies. Pēdējo reizi žēli iegaudojusies, viņa apgriezās un izgaisa ēnainajā mežā.

Nakts strauji tuvojās, un sals pieņēmās spēkā. Sīlis uzcēla mani uz pleca un uzsāka ceļu pa šauro taciņu, kas līkločiem vijās augšup pa klinti. Kāpums bija stāvs un akmeņains. Vietām taka pārtrūka pavisam, un viņam nācās rāpties no radzes uz radzi. Brīžiem mani pārņēma bailes, ka es varētu būt viņa spēkiem pārāk smaga nasta, ka viņš mani nometīs vai paslīdēs un mēs abi ievelsimies bezdibenī, taču viņš turpināja kāpt lēnām un vienmērīgi, līdz beidzot mēs tuvojāmies ieejai alā, kas kalpoja par viņu ziemas mītni. Viņa vectēvs, jādomā, bija devies pa citu ceļu, jo viņš bija galā jau pirms mums un palīdzēja uzstīvēt mani uz klinšainās krants.

Ala bija tieši tāda, kādu es to atcerējos. Plaša ieeja klints sānā, aiz kuras pavērās tik milzīga grota, ka tās sienas nogrima ēnās. Baltais Ērglis notupās, lai iebarotu sārti gailošās ogles ar priežu zariņiem un čiekuriem, un, kad liesmas tos aprija, tūlīt pielika malku un uzlika karsēties akmeņus.

Sīlis aiznesa mani uz zemu, zvērādām izklātu guļvietu. Viņš novilka man mokasīnus un cimdus. Es mēģināju uzrausties sēdus. Man neklājās pieļaut, ka viņš dara to manā vietā, taču mani pirksti bija gandrīz nelietojami. Nevarēju atraisīt pat savu apmetni, kur nu vēl tikt galā ar visiem āķīšiem, podziņām un aizdarēm pārējās drēbēs. Es lūdzu, lai viņš liekas mierā, bet viņš purināja galvu.

Drēbes ir slapjas. Tas ir nepieciešams.

Viņš novilka manas izmirkušās virsdrēbes, bet es viņam teicu, ka apakšveļu spēšu novilkt pati. Viņš aizgriezās, un es izģērbos pavisam. Kaila ieslīdēju starp biezajām zvērādām, un Sīlis pienesa klāt vēl dažas. Jau šķita, ka siltums sāk atgriezties manās miesās, kad piepeši mani sagrāba auksti drebuļi, tik spēji, ka zobi sāka klabēt cits pret citu.

Sīlis ietina briežādās sakarsētus akmeņus un ieslidināja tos gultā man blakus. Baltais Ērglis atnāca mani apraudzīt un tūlīt pēc tam pazuda kādā citā alas nodalījumā. Viņš atgriezās ar baltu lāčādu, ko uzmeta man virsū. Tad viņš izņēma no savas tarbas nelielus zāļu saišķīšus un bērza tāss aploksnītes ar pulveriem. Viņš plūca lapas no sauso zāļu buntītēm, sadrupināja tās un meta melnā katliņā, turpat sabēra arī vairāku aploksnīšu saturu. Kad viņš to visu apmaisīja, es sajutu aso sasafra un pulveri saberzta sumaka smaržu.

Pagaršojis novārījumu, viņš tam pievienoja medu saldumam; tad viņš devās projām, atstājis Sīli mani aprūpēt. Sīlis pienesa man karsto dzērienu. Kad es nevarēju noturēt krūzi un drebot mani zobi klaudzēja pret krūzes malu, viņš stingri saņēma manu galvu un lēnītēm lēja šķidrumu mutē. Es vēl joprojām nespēju sasildīties. Sīlis nomainīja atdziestošos akmeņus ar tikko uzkarsētiem. Viņš vēl ciešāk ietuntuļoja mani baltajā lāčādā. Lācis, kuram tā reiz piederējusi, mājo tālu ziemeļos, un tam ir biezākā vilna no visiem dzīvniekiem; to man pastāstīja Sīlis, bet tā varēja būt arī noskrandusi seģene no visprastākā auduma, jo siltāk man nekļuva.

Sīlis krāva sārtu arvien augstāk un augstāk, līdz liesmas jau lēkāja dejā. Līdz ar tām lēkāja cilvēki un zvēri. Sienās iegravētie un izkrāsotie tēli šķita kustamies, tie atstāja savas vietas, līdz ala bija pilna ar dieviem un gariem, kas griezās nebeidzamā riņķa dancī. Tāda pati kā deja bija arī dziesma, ko tie skandēja, dziesma bez sākuma un gala. Mani pārņēma tāda bijība un reizē izbrīns, ka atkal uznāca drebuļi.

Sīlis bija neziņā, ko ar mani iesākt, kā man palīdzēt. Visbeidzot viņš sasildīja mani ar savu ķermeni. Viņš apgūlās man blakus gultā, piespiedās cieši klāt un dāvāja man savu siltumu. Tieši tobrīd ierībējās bungas vispirms lēni, tad ātrāk; lēni un ātri. Kā manas asinis. Kā mana sirds.

Bungu ritms kļuva arvien straujāks, un iedziedājās flauta, brīžiem klusi, žēli un gaudulīgi, tad arvien spalgāk un griezīgāk, līdz es tik tikko spēju to panest. Tad skaņas izzuda. Senā deja bija galā. Zeme pārtrauca savu riņķojumu, un man vairs nesala.

15 SENTĒVU ALA

Droši vien es atkal biju iemigusi, jo, kad pamodos, Sīļa man līdzās nebija. Viņa vectēvs norādīja uz izeju un tad uz kādu tēlu, kas bija uzgleznots uz alas sienas: mednieks uzglūnēja medījumam, viņa ķermenis bija sasprindzis kā uzvilktais loks, ko viņš turēja rokā. Viņa priekšā, ieplestām priekškājām, zemu noliektiem ragiem, neko ļaunu nenojauzdams, ganījās briedis. Pamāju ar galvu. Es visu sapratu. Sīlis bija devies medībās.

Piecēlos sēdus, bet tad attapos, ka esmu pilnīgi kaila. Palūkojos visapkārt, gribēdama atrast savas drēbes, bet tās nekur nemanīja. Vecais virs nodūra galvu, it kā juzdams, cik neveiklā stāvoklī esmu nonākusi.

Viņš mani atstāja, bet drīz vien atgriezās ar drēbju čupu. Katru apģērba gabalu viņš izpurināja un izklāja uz gultas. No ilgas glabāšanas drēbēs bija iegūlušas krunkas, un ar maigu roku viņš katru atsevišķi noglauda, it kā tās joprojām glabātu kāda ļoti mīļa valkātāja siltumu. Drēbes bija ļoti labas, darinātas no vismīkstākās stirnādas un bagātīgi izšūtas. Viņa garās, kalsnās plaukstas slīdēja pār mīksto ādu, nogludinot izrakstītās maliņas, pieskaroties krellītēm un izšuvumiem uz apkakles, piedurknēm un apakšmalas. Tās taustījās kā akla vīra rokas, modinot atmiņas.

Viņš izgāja laukā, lai es varētu apģērbties. Pārvilku pār galvu kreklu un apjozu svārkus. Uzvilku zeķes, kas ar prievītēm bija nostiprināmas ap celi, un iešļūcu mokasīnos. To priekšpuse bija izrotāta ar aļņa kažokādas gabaliņiem un dzeloņcūkas adatām, kas veidoja kaut ko līdzīgu mazam, baltam putniņam, un ap to aplī bija četri sarkani ziediņi. Mokasīni man bija pašā laikā, it kā būtu taisīti tieši man.

Kad Baltais Ērglis atgriezās un mani ieraudzīja, viņš smaidīja. Viņš smaidīja reti, bet toreiz viņš man uzsmaidīja. Viņš lūkojās manī labu laiku, tad viņa tumšās acis apmācās, un prieku tajās aizstāja skumjas. Viņš pateica kaut ko savā valodā un uz mirkli šķita noskumis vēl vairāk. Tad viņš pēkšņi nozuda kādā mazā alas priekškambari, atstājot mani gluži vienu.

Es sapinu matus bizēs, jo man nebija cepurītes, kas tos noturētu atglaustus uz pakauša. Man nebija vajadzīgs spogulis, lai pateiktu, kā mani tagad aprakstītu manis pašas tauta. Tie uzlūkotu mani ar šausmām, novērstos no manis nicinošā līdzjūtībā, lai arī es biju tas pats cilvēks, kā tad, kad tērpos baltās linu vai pelēkās vadmalas drānās. Es sēdēju pie alas ieejas un gaidīju, kad pārnāks Silis, pārdomādama visas pārmaiņas, kas ar mani bija notikušas.

Tagad es viņam biju tāda pati sieva kā Tobiasam Rebeka, kaut arī mūsu savienību neviens nebija nedz svinīgi noslēdzis, nedz svētījis. Atgriezties es nevarēju. Nekad. Es nestaigāšu apkārt ar kauna zīmi. Es nekad nepieļaušu, ka viņi mums abiem to iededzina vaigos un ar pātagu cirtieniem padzen mūs no pilsētas. Es dzīvošu šeit ar viņu. Nepakļaušu sevi sodam par to, kas nemaz nav grēks.

Man prātā nāca moābiešu Rutes vārdi:

"Nespied mani tevi atstāt un no tevis aiziet, jo, kurp tu iesi, es iešu, un, kur tu mitlsi, es mitīšu; tava tauta būs mana tauta, un tavs Dievs būs mans Dievs.

Kur tu mirsi, es miršu, lin tur es gribu būt ari apglabāta. Lai Tas Kungs dara man tā un vēl vairāk, tiešām, nāve vien spēs šķirt mani un tevi."

Garām alai vaidēdams un kaukdams brāzās vējš, sniegs krita kā nevaldāma, virpuļojoša masa, aizsedzot skatam kailo ziemas ainavu, kas pavērās lejā. Par spīti trakojošajiem dabas spēkiem, mani caurstrāvoja dziļš miers.

Uguns sildīja manu muguru; Baltā Ērgļa dotās drēbes piegulēja manam augumam kā otra āda. Gluži kā Rute Jūdejā, es jutu, ka esmu atradusi savus cilvēkus un ka mana vieta ir šeit, ar viņiem.

Sīlis atgriezās, nosnidzis balts. Mani ieraugot, viņa acis iepletās, bet viņš neteica ne vārda. Viņš nocēla no pleciem nomedīto briedi un pasauca vectēvu. Viņi runāja klusinātās balsīs. Es nesapratu ne vārda, tāpēc vēroju viņu sejas, lai no tām nolasītu, kas notiek. Sīlis palūkojās uz mani ar apjukušu, pat bažīgu skatienu. Ko es biju izdarījusi tādu, kas viņu aizvainotu? Viss mans prieks par viņa atgriešanos izzuda, un es sāku vērot viņus vēl uzmanīgāk, lai saprastu, kāds liktenis mani tagad gaida. Bez viņa man patiešām bija beigas. Tomēr tas bija vismazākais no iemesliem, kas dzina mani izmisumā. Mani bija pārņēmušas jūtas, kuras es līdz šim nebiju pazinusi un kuras nespēju nosaukt vārdā. Es zināju tikai to, ka viņš man nozīmēja vairāk nekā pašas dzīvība. Ja viņš mani negribēja, neviena cita man nebūs. Ja viņš tagad no manis novērsīsies, es došos uz alas ieeju un metīšos lejā uz klinšainajām radzēm.

Taču tik galēji soļi man nebija jāsper. Klausoties viņa seja apskaidrojās un pamazām pieņēma saprotošus vaibstus. Es atkal varēju uzelpot.

Sīlis uzmeta kažokādas virsdrēbes uz gultas un ar žestu aicināja mani piebiedroties viņam pie ugunskura.

Viņš tev izrāda lielu godu, Sīlis sacīja, piemetot ugunij malku. Lielāku, nekā tu spēj iedomāties. Drēbes, kas tev mugurā, piederēja viņa meitai, Baltajam Putniņam. Viņa bija Baltā Ērgļa jaunākā meitiņa un milule, bērns no viņa otrās sievas. Vispirms viņu sauca par Mazo Putniņu, jo viņa smējās un trallināja savā šūpulītī, kad tas šūpojās pie līksts. Kad viņa paaugās, šķita, ka viņa sāka skriet, vēl neiemācījusies staigāt, likās, ka viņa lido virs zemes kā putns.

-    Kas ar viņu notika?

-    Viņa nomira savā piecpadsmitajā vasarā. No plankumainās kaites, tāpat kā Baltā Ērgļa sieva un pārējie bērni, starp tiem ari mans tēvs un māte, mani brāļi un māsas. Aizgāja bojā gandrīz visa cilts. Baltais Ērglis vainoja sevi. Viņš bija šamanis, cilts zintnieks. Taču gari viņu atstāja, un viņam nebija varas pār baltā cilvēka sērgu. Viņš nespēja glābt nevienu, pat savu meitu, kas viņam bija tik dārga. Viņš varēja vienīgi apglabāt viņus ar pienācīgu godu un sagatavot ceļam pie diženā dieva Kiehtāna un dzīvošanai viņa namā dienvidrietumos.

Šīs drēbes tika šūtas Baltā Putniņa precībām. Viņu vajadzēja tajās arī apglabāt, un, ja ne, tad uzkārt tās kokos ap kapavietu, kur tās paliktu, līdz pārvērstos pīšļos. Viņš pameta acis uz vietu, kur viņa vectēvs sēdēja un vēroja mūs. Viņš stāsta, ka Baltais Putniņš esot ieradusies pie viņa sapnī un teikusi, ka ceļojumam uz garu valstību itin labi derēšot ari viņas ikdienas drēbes. Viņa teikusi, lai viņš paglabā viņas svētku drānas, tās, kas tika šūtas viņas kāzām, jo kādu dienu tās būšot nepieciešamas. Vienu dienu pie viņa atnākšot kāda meitene, kaila, un viņam tā būšot jāapģēbj, un šī meitene kļūšot viņam par meitu.

-    Un šī meitene esmu es?

-    Ar tavu atnākšanu pareģojums ir piepildījies. Ir ari citas zīmes. Senči tevi ir pieņēmuši. Vilku Māte tevi sargāja, parādījās kā tava aizbildne, kas tevi dara piederīgu viņas klanam. Vectēvs tev uztaisīs zīmi, kā man šī. Viņš pagrieza vaigu, ko rotāja melna figūra ovāla mugura ar strupu galvu, īsām, resnām kājiņām un smailu asti. Tā parāda, ka esmu no

Bruņurupuča klana. Sīlis novērsa skatienu, un viņa lūpas čukstēja. Tas nozīmē, ka mēs drīkstam precēties.

-            Tas ir labi. Es pieskāros raupjajam veidojumam uz viņa gludās ādas. Jo mēs jau esam precējušies. Cieši satvēru viņa roku. Vai tu jūti to pašu?

Vēl aizvien nodūris skatienu, viņš bikli smaidīja, mirkšķinot garās, izliektās skropstas. Senči dejoja mūsu kāzās, vai tu tos neredzēji? Vai tu nedzirdēji?

Es noliecu galvu, piepeši sakaunējusies ne mazāk par viņu.

-            Baltais Putniņš bija tur un deva mums savu svētību. Vectēvs dzirdēja viņas flautu.

Tā notika, un tā tam bija lemts notikt. Kopš tās dienas mēs dzīvojām kā vīrs ar sievu.

16 paradĪze

Līdz ar saulgriežiem pasaule pārvērtās. Ziema atbrīvoja zemi no savām skavām. Ūdens straumēm gāzās lejup pa klinti, un sniega sega atkāpās līdz mūsu kalnu cietokšņa pakājei. Sniegam nokūstot, saplauka koki, un mežs izskatījās kā ietērpts zaļā lapu mēteli. Ik dienas no dienvidiem pāri laidās gājputnu bari, savā lidojumā aizēnojot sauli.

Kad dienas kļuva siltākas, es mēdzu nokāpt no kalna, lai pievienotos Sīlim medībās un zvejā un ievāktu meža veltes. Viņš iemācīja man, kā apieties ar loku un nogalināt, bet viņš man iemācīja arī to, ka ikkatrai būtnei ir gars. Viņam ikviena dzīvība bija svēta. Tikko nomedīta dzīvnieka priekšā viņš mēdza stāvēt svinīgā lūgšanā, sakot: Piedod mums, ka tevi nonāvējām, mazais brāli, bet mūsu vajadzība ir liela. Mēs godinām tavu drosmi, izveicību un spēku.

Viņš iemācīja man savu valodu un vēl daudz ko citu. Mēs radām prieku itin visā, ko redzējām visapkārt, peldoties ezeros un upēs, stāvot zem ūdenskritumiem, sarāvušies ledainajā ūdens straumē. Roku rokā mēs klīdām pa raibajiem klajumiem, lasīdami zemenes, plūmes un saldās savvaļas vīnogas, viens otru ar tām barojām, piebāzdami mutes tā, ka sula straumēm plūda pār seju, pilēja no zoda un notecēja gar kaklu. Visu šo laiku meži skanēja no Sīļa smiekliem. Katra

diena bija baudījums, un ar katru dienu mana mīlestība pret viņu pieauga, līdz tā vairs nezināja robežu. Viņš prata noburt bites, lai dabūtu to medu; viņš kāpa visaugstākajos kokos, ieaijāja niknos, mežonīgos, dūcošos radījumus un paņēma to dārgumus. Viņš zaga to medainās kāres, pilnas tumša, piloša nektāra, un nesa tās man.

Mēs uzgājām kalnos pļavas, gulējām garajā zālē starp puķu kaunīgi noliektajām galviņām un sauļojāmies, līdz es kļuvu tikpat brūna kā viņš. Man šķita, ka esam paradīzē, īstā Ēdenes dārzā, vēl viena Ieva un vēl viens Ādams. Nekad mūžā nebiju baudījusi tādu svētlaimi, nekad nebiju jutusies tik laimīga.

Nedz arī bija man lemts ko tādu vēl reizi dzīvē piedzīvot, kaut arī tobrīd pati to vēl nezināju. Mēs dzīvojām katru dienu, nedomājot par rītdienu. Laiks no saules lēkta līdz rietam bija izstiepies garāks nekā parasti. Es vēlējos, kaut spētu apturēt laiku pavisam, aizkavēt sauli tās riņķojumā un likt katrai dienai ilgt bezgalīgi. Taču tas nav iespējams. Lai kā vēlējos šos mirkļus noturēt, tie izslīdēja caur maniem pirkstiem kā smiltis caur smilšu pulksteni.

17 vĪziju kambaris

Savu laiku es nepavadīju ar Sīli vien. Es biju viņa sieva, bet biju arī Baltā Ērgļa meita un mācekle. Lai kā Sīlis negribēja ne mirkli palikt bez manis savā tuvumā, dažreiz viņam nācās samierināties ar manām mācību stundām. Tās notika alas iekšējā kambari, kur viņam bija liegts atrasties.

Tā bija noslēpumaina vieta. Sienas bija nokrāsotas ar okeru, sarkanbrūnas, kā pasaules klēpis. Tās viscaur rotāja zīmēti un iegravēti tēli, tāpat kā visā alā, taču šie bija Manitū, gara tēli. Sienās izcirsti altāri iezīmēja četras debespuses, un Baltais Ērglis nesa ziedojumus dieviem, kas tur mājoja. No alas griestiem lejup raudzījās divi milzīgi diski, viens ar stariem, otrs bez, viens simbolizēja Sauli, otrs Mēnesi. Starp abiem debesu ķermeņiem lidinājās un planēja pērkonputni ar šķeltām astēm. Aiz senām sienassegām, kuras laika zobs bija izdeldējis plānas kā zirnekļu tīklus, ložņāja dzīvnieku gari. Šīs svītrām un zigzagiem izrakstītās segas bija atnesuši pirmie cilvēki, un stāsti vēstīja, ka tās nākot no dienvidrietumiem, no paša Kiehtāna mājām.

Tā bija svēta vieta. Pirmo reizi pārkāpjot tās slieksni, sajutu, ka matiņi uz rokām un kakla saslejas stāvus no bailēm un izbrīna. Daudz spēcīgāk nekā jebkurā baznīcā, kurā jebkad biju iegājusi.

Bija ari citas izjūtas. Es sajutu vecāsmātes tuvumu; jutos tā, it kā būtu atnākusi viņu apciemot, jo viņa ticēja visu lietu svētumam. Ticēja, ka svēta ir gan Saule, gan Mēness, gan lietus, gan vējš, gan zeme, no kuras viss rodas. Viņa saskatīja dievišķo ikkatrā augā, katrā staigājošā, lodājošā, peldošā un lidojošā būtnē; katrā kustoni, kas mita uz zemes, debesis, upē, ezerā un jūrā. Tos visus viņa ik ritu un vakaru godāja savās lūgšanās. Par šo ticību viņa tika pakārta.

Ja viņa būtu dzīva, tad šajos noslēpumos mani skolotu viņa. Tagad to uzņēmās Baltais Ērglis.

-     Gars tevī ir stiprs. Es zinu, ka tā ir. Tu esi dzimusi, lai ietu svēto ceļu, un es esmu šeit, lai tevi vadītu. Vispirms man tev jāizstāsta kāds stāsts.

Viņš nesāka stāstīt uzreiz. Viņš sēdēja pilnīgi nekustīgi; šāds miers bija kaut kas tāds, kas man vēl bija jāmācās. Baltā Ērgļa augums bija slaids un muskuļots, tikpat lunkans kā Sīlim, taču seju klāja grumbu tīkls un pīnēs sasietie mati spīdēja kā blāvi sudrabainas virves. No viņa tumšajām, iekritušajām acīm alas pustumsā bija grūti kaut ko nolasīt, bet es pamanīju dziļas skumjas, kad viņš no jauna atvēra to savas dzīves lappusi, par kuru gatavojās stāstīt. Nojautu, ka stāsts būs par viņa meitu, Balto Putniņu. Viņš paskatījās uz mani, un man šķita, ka viņš cieš divtik. Es nespēju iedomāties, kādēļ ciešanas jāpastiprina ar jaunām.

-    Vai Sīlis tev ir stāstījis, ka mana meita nomira?

Es pamāju ar galvu.

-     Ko viņš tev nav stāstījis, jo bija pārāk mazs, lai to zinātu, ir tas, ka es viņu atvedu atpakaļ no mirušo valstības pie sevis, dzīvē.

-Kā?

-     Es viņai sekoju. Viņa sasirga viena no pirmajām mūsu ciltī. Es biju pūšļotājs, dziednieks. Mana sieva lūdzās, lai meitiņu izglābju, un es darīju visu, ko spēju, taču man nebija varas pār baltā cilvēka sērgu. Slimība izplatījās tik strauji kā uguns sausā kukurūzas laukā, un es biju bezspēcīgs. Dienu un nakti sēdēju pie savas meitiņas gultas. Jutu, kā viņa pamazām no manis aizslīd. Pienāca vakars, un es droši vien biju iemidzis, jo, kad pamodos, bija melna nakts. Redzēju viņu pieceļamies un ejam ārā; viņas kustībās bija vieglums, un viņas solis bija spēka pilns, it kā slimība viņu vairs nemocītu. Es piecēlos, bet viņa pavēlēja man griezties atpakaļ; trīs reizes viņa to man teica un tad devās projām, liekot man apsolīt, ka nesekošu.

Šo solījumu es nespēju izpildīt. Izgāju laukā un redzēju viņas balto augumiņu nozūdam mežā. Devos viņai pakaļ pa taku, kas veda koku biezoknī. Lapas bija biezas, pašā vasaras plaukumā, un bija tik tumšs, ka tik tikko redzēju likt soli.

Taka mani uzveda uz plata ceļa, kuru nepazinu. Palūkojos debesīs cerībā atrast ceļu pēc zvaigznēm, bet zvaigžņu nebija. Debesis bija tukšas. Es palūkojos uz zemi. Tā bija nomīdīta kaila zem daudzu kāju soļiem, un, kad paskatījos visapkārt, ieraudzīju dažādu tautību vīrus un sievas, kas visi ceļoja kopā; daži bija veci, bet daudz tur bija arī jaunu ar zīdaiņiem uz rokām un maziem bērniem, kas skrēja nopakaļ.

Viņi ceļoja klusējot un uz mani pat nepaskatījās. Devos tiem līdzi, virzoties tikai uz rietumiem. Debesīs mums priekšā visu laiku melnēja nakts, un austrumos nepavīdēja ne mazākā gaismiņa. Daudzi mani apsteidza manā ceļā, un dažus no tiem es pazinu savu vecāko dēlu, sievu, cilts ļaudis, kas nesen bija miruši. Ar katru dienu viņu pulks auga lielāks. Kā milzīga upe tas plūda pa ceļu. Nezināju, pat nenojautu, ka sērga bija paņēmusi tik daudzus. Pārmeklēju visu milzīgo pūli, bet no viņas nebija ne vēsts, līdz beidzot mēs nokļuvām plašā līdzenumā, un te es redzēju daudz spoži mirgojošu liesmu. Biju nonācis līdz vietai, kur cilvēki atpūtās, pirms tie iegāja Kiehtāna dižajā namā. Klīdu no liesmas uz liesmu, nopētot katru seju vēsi bālajā zvaigžņu gaismā, un beidzot es viņu atradu.

Paņēma viņu uz rokām. Šķita, ka viņai nav nekāda svara, it kā es nestu tikai viņas drēbes. Apgriezos un bēgu no šīs vietas atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bijām turp devušies. Pūlis kļuva retāks, līdz nebija vairs neviena cilvēka. Apstājos atvilkt elpu un, pavēries debesīs, ieraudzīju tajās atblāzmu. Kad ienesu viņu atpakaļ nometnē, lēca saule.

-    Tu viņu izglābi? Izglābi viņu no pašas nāves?

Viņš purināja galvu. Mans prieks bija īss. Ieliku viņu gultā un apsedzu ar vislabākajām ādām melno vilku un lūsi. Viņa gulēja starp dzīvību un nāvi, tik tikko elpodama. Nākamajās dienās viņai nekļuva nedz ļaunāk, nedz arī labāk. Visapkārt mira mani ciltsbrāļi, tie sauca mani palīgā, bet es nedarīju neko. Neatkāpos no viņas gultas. Kaut arī jau tad sapratu, ka esmu pastrādājis vissmagāko nodarījumu, ko jūs saucat par grēku. Jutu kaunu un bailes. Mani atstāja pat tās niecīgās spējas, kas man vēl bija palikušas, un es vairs nebiju nekas, jo biju pametis savu tautu tās visgrūtākajā stundā un mēģinājis ieņemt dievu vietu, lai piemuļķotu pašu nāvi.

Viņš pārtrauca savu stāstu, cieši vērdamies telpas vidū lēni dziestošajā ugunskurā.

-    Beigās man nebija citas izvēles. Es pats izdzēsu viņas dzīvību, ar roku aizspiežot viņai muti un degunu, un šoreiz ļāvu viņai doties ceļā vienai. Tonakt viņa atnāca pie manis sapnī un teica, lai es par viņu nesērojot, ka man esot jāmācās samierināties. Viņa lūdza mani saglabāt viņas kāzu drānas tai dienai, kad ieradīšoties tā, kas ieņems viņas vietu manā sirdī.

Es izdarīju, kā viņa lūdza. Saglabāju viņas drēbes un nogādāju tās šeit. Taču samierināties? Viņš pacēla rokas izmisuma žestā. Mana sirds bija izgriezta sausa aiz žēluma, ko jutu pret sevi, un melna aiz dusmām, ko jutu pret dieviem. Es nevarēju atgriezties pie savas tautas.

Gribēju viņam jautāt, ko viņš darīja un kurp viņš devās šajā lielo ciešanu laikā, bet viņš novērsās no manis, pagriezdams seju uz rietumiem. Es viņu netraucēju. Visbeidzot viņš ierunājās:

-    Es sekoju savām kājām, un tās mani aiznesa uz ziemeļiem, uz mūžīgā sniega zemi, kur visu laiku ir vai nu gaišs, vai tumšs. Dzīvoju starp ļaudīm, kas ceļ sev mājas no ledus. Viņi man iemācīja, kā pareizi pārvietoties starp pasaulēm un saprast noslēpumaino dzīvnieku valodu. Tomēr es gribēju zināt vairāk, tāpēc viņi mani aizveda pāri pasaules ledus jumtam uz kādu tālu, mežainu zemi. Šai zemē mīt tungusi, kas savus svētos vīrus sauc par šamaņiem. Es daudz no viņiem uzzināju. Viņi man iemācīja, ka patiesa gudrība nāk tikai caur ciešanām. Es biju kļuvis par mironi, lai atkal varētu atgriezties dzīvē. Gribēju nest savas jauniegūtās zināšanas savai tautai. Viņa sejā parādījās rūgts smaids. Bet, kad atgriezos, neviena vairs nebija. Ciemats piederēja baltajam cilvēkam. Tagad to sauca par Bjūlu, un to pārvaldīja vīrs, vārdā Džons Sans. Tagad ej. Tevi gaida Sīlis.

Laiks, ko pavadīju kambarī, pagāja kā sapnī. Telpas vidū stāvēja milzīgs, mīkstā akmenī izdobts, nevainojami apaļš trauks. Zināju, kam tas bija domāts, bet nesteidzos to izmēģināt. Es nevēlējos zināt nākotni. Nākotnes redzējumi varētu saviļņot manas pasakainās tagadnes rāmos ūdeņus, kā vējš, laizdamies pāri, sašūpo ezera spoguli.

Kādu dienu Baltais Ērglis aizsūtīja mani pēc ūdens uz kādu īpašu avotu. Ar šo ūdeni viņš piepildīja akmens bļodu, tieši tāpat, kā mana vecāmāte mēdza piepildīt savu zīlēšanas trauku. Tad viņš lika man tajā ieskatīties. Vienīgi nebēgot no tā, kas mani tur gaidīja, es spēšot pārvarēt savas bailes.

Redzēju dīvainas lietas. Reizēm tie bija jau kā pagātnes notikumi, kā atmiņas, kas atgriezušās sapnī, citreiz ainas no nākotnes. Dažkārt redzētajam nebija nekāda izskaidrojuma. Sākumā es nepratu šīs vīzijas vadīt, tās nāca nelūgtas un šķita bezjēdzīgas. Redzēju akmens pilsētu, kas bija uzcelta uz stāvas klinšu grēdas, un platu, melnu upi. Redzēju gaismas pilsētu ar kristāla namiem, kas bija nokaisīti ar spožiem dimantiem. Redzēju sievietes seju, kas vērās man pretī. Es viņu nepazinu, bet viņa pazina mani. Viņas acīs manīju bailes un mīlestību, kas mijās ar dziļām raizēm. Viņa man atgādināja Martu, kaut arī viņas mati bija pelēki un sapīti pa indiāņu modei. Viņai bija tumšas acis un melnīgsnēja seja, un man šķita, ka viņa ir tērpusies vīriešu drēbēs: spilgti rūtotā kreklā. Es ilgi lauzīju galvu par to, kas viņa varētu būt vai kas viņai varētu būt vajadzīgs no manis. Citreiz es sastapu savu māti, tērptu samta drānās, kā mūsu pirmajā tikšanās reizē. Viņa čukstēja kaut ko svarīgu, un es kāri tvēru ik vārdu. Viņas stāsts mani dziļi aizkustināja, taču atgriezusies es nespēju atcerēties ne vārda.

Manas iemaņas, zināšanas un spēja redzēt nākotni pieauga vienlaicīgi, un kādu dienu trauks man parādīja to, no kā baidījos visvairāk. Brieda notikumi, kas apdraudēja manu absolūtās laimes stāvokli.

Es redzēju skrējēju uz meža takas, raibas lapu ēnas slīdēja pār viņa muguru. Viņa ķermenis laistījās no sviedriem un lāča taukiem, ar kuriem viņš bija ieziedies, lai pasargātu sevi no kukaiņu kodumiem. Viņš skrēja bez trokšņa un ātri. Šī vīzija nozīmēja ko citu. Tā bija kā sīka plaisiņa nevainojami gludā stiklā, tāda, kas stiepjas un sazarojas, līdz stikls sašķist drumslās. Smagu sirdi es novērsos.

-    Kāds tuvojas.

Arī Baltais Ērglis viņu redzēja.

-    Viņš būs klāt, kad saule debesīs būs visaugstāk. Mums jābūt gataviem.

Kad kalna pakājē atskanēja sauciens, Sīlis pasniedzās pēc saviem ieročiem. Ar uzvilktu loku viņš piegāja pie kraujas malas, tad viņa sasprindzinājums izzuda, un viņš izņēma bultu no loka. Sīlis aicināja viesi augšā.

Alā ienāca jauneklis Sīļa vecumā vai nedaudz vecāks. Viņa seja bija izkrāsota, mati sasieti cekulā un izrotāti ar spalvām. Viņa vienīgie apģērba gabali bija gurnauts un mokasīni, bet pie jostas karājās loks, bultas un nazis.

Sīlis iznāca priekšā un apskāva viņu kā brāli. Jauneklis nometās ceļos Baltā Ērgļa priekšā.

-    Vecotēv, mani sūta virsaitis Hūsaks. Viņš lūdz tavu padomu.

-    Kāpēc? Viņam ir citi zintnieki un padomdevēji.

-            Taču nav neviena tik diža un gudra kā tu. Ir ieradušies ieceļotāji. Viņi apgalvo, ka mūsu zeme pieder viņiem. Viņi piedāvā mantas un vampumu. Viņiem ir papīri, un viņi grib, lai mēs tos parakstām. Viņi saka, ka mums…

-    Kas saka?

Es biju turējusies paēnā, bet nu iznācu priekšā.

Jaunekļa acis plati iepletās. Viņa ir no jengīziem!

Šajā vārdā viņi sauca angļus.

Baltais Ērglis paskatījās uz viņu. Viņa ir arī Sīļa sieva un mana skolniece.

Jaunekļa acis kļuva vēl lielākas, kad viņš ieraudzīja vilka zīmi, ko Baltais Ērglis ar melnu krāsvielu un asu kramu bija ieskrāpējis man vaigā, bet nākamo jautājumu viņš adresēja man.

-    Kāds ir tavs padoms?

Tad es runāju. Nepieņemiet no viņiem neko un neko neparakstiet, kā arī nelieciet savas zīmes uz viņu papīriem.

-            Tas, ko viņa saka, jauneklis palūkojās uz Balto Ērgli un tad uz Sīli, vai tie ir arī tavi vārdi?

Baltais Ērglis pamāja ar galvu. Kā jau tu saki, viņa ir no jengīziem, viņa pazīst to tikumus.

-            Labi. Es atgriezīšos pie Hūsaka un nodošu viņam to, ko tu man teici.

Jauneklis devās projām, skriešus nozuzdams mežā. Baltais Ērglis iegāja vīziju kambarī un todien no tā vairs neiznāca.

-            Mums jāpošas ceļam. Jāseko viņam. Es raizējos par to, ko Hūsaks varētu sastrādāt. Viņam nepiemīt viņa tēva gudrība, un viņš ir alkatīgs. Viņš varētu visu pārdot par sauju spīdīgu nieciņu. Turklāt dienas kļūst īsākas. Vilka Acīm būs vajadzīga citu sieviešu sabiedrība. Mēs nedrīkstam šeit palikt vēl vienu ziemu.

Sīlis palūkojās uz vectēvu, tad uz mani, un viņa sejā uzplauka smaids. Baltais Ērglis zināja vai nojauta kaut ko, ko nevienam nebiju teikusi. Es biju bērniņa gaidās.

18 spoguĻa ezers pirts

Agnese miegā grozījās un kunkstēja, bet krustmāte M zināja, ka modināt viņu nedrīkst. Viņa atmeta durvju aizkaru, lai pirtī ieplūstu gaiss. Pret vakaru kļuva vēsāks. Viņa pasmēla ūdeni no māla krūkas, kas stāvēja uz grīdas, un apslacināja ar to Agneses sakarsušo ādu. Piemetot malku pirts priekšā degošajam ugunskuram un liekot tajā karsēties jaunus akmeņus, viņa ne mirkli nepārstāja dziedāt savu dziesmu. Kad akmeņi bija karsti, tos novietoja pirts centrā, nomainot citus, kas bija sākuši atdzist. Viņa nolaida aizkaru, uzmeta uz akmeņiem kaltētos augus un tūlīt pat apšļāca tos ar ūdeni, dungojot pie sevis dziesmiņu tagad jau klusi klusītiņām.

Viņa vēlreiz aplēja gailošos akmeņus, piepildot tumsu ar sutīgu tveici, tad apsēdās un vēroja savu krustmeitu. Agnese bija pilnībā atslēgusies. Viņa elpoja vienmērīgi un dziļi, it kā viņa atrastos vēl dziļākā nejutības stāvoklī nekā miegs. Ja viņas ādā iedurtu vai iegrieztu ar nazi, viņa to nejustu. Meitene gulēja nejūtīga pret apkārtējo pasauli kā izgrebta kokā vai izkalta akmenī.

Krustmāte M bija palīdzējusi daudziem cilvēkiem līdzīgos meklējumos. Kopš pašas bērnības, kad caur kādu vīziju bija atklājušās viņas īpašās spējas, viņa bija atvērta garu pasaulei. Toreiz, kad tas notika pirmoreiz, krustmāte M, līdzīgi Agnesei, bija izbrīnīta, nobijusies un apmulsusi. Viņai palīdzēja vecāmāte, kļūstot par viņas padomdevēju un aizstāvi. No viņas krustmāte M bija apguvusi gudrību, un viņu tā piesauca tagad, lūgdama spēku sev un Agnesei. Krustmāte M bija sākusi palīdzēt citiem, uzņemoties starpnieka lomu starp garu un cilvēku, kurš to meklēja. Viņa to uztvēra kā pakalpojumu sniegšanu un lepojās ar to, ko darīja; bet viņa nekad nebija strādājusi ar cilvēku, kuru mīlētu tā, kā viņa mīlēja Agnesi. Bailes par meiteni pārņēma viņas apziņu, tās traucēja koncentrēties, draudot sagraut apņemšanos saglabāt mieru un neiejaukties. Viņa visiem spēkiem centās šīs bailes atgainīt. Iejaukties nozīmētu pakļaut krustmeitu milzīgam riskam. Kaut ko palīdzēt vai novērst vairs nebija viņas spēkos. Nokļūt tur, kur tagad bija Agnese, varēja tikai gari.

Krustmāte M palika nomodā visu nakti. Viņa varēja vienīgi vērot, ik pa laikam pārliecinoties, vai krustmeitai ir ērti un vai viņai nesalst. Gaiss pirtī bija atdzisis. Krustmāte M uzvilka veco vilnas kreklu un devās ārā nomainīt akmeņus, kas uzturēja pirti siltu, tad viņa atgriezās un cieši ievīstīja Agnesi segā.

Uz mirkli meitenes acis plaši atvērās, bet tā vairs nebija Agnese, kas skatījās uz viņu. Pelēkais tonis šajās acīs bija gaišāks, zeltīto lāsumu vairāk, un varavīksneni rotāja melnas svītras un gredzeni. Vilka Acis, vai tā tevi sauca penakuku cilti? Trāpīgs vārds. Acis aizvērās, un Agnese izdvesa nopūtu. Krustmāte M turpināja viņu vērot.

Tu viņu meklēji, un tu viņu atradi. Lūdzu tev tikai vienu: nenodari viņai pāri. Vai arī es…

Vai arī ko? Krustmāte M apzinājās, ka neko citu, kā vien vērot un gaidīt, viņa nevarēja. Viņa sadedzināja nedaudz vīgriežu un dažas šķipsniņas tabakas, godinot garu, tad apsēdās pretī Agnesei un atsāka vērot viņu. Viņa bija noguldījusi Agnesi rietumu pusē rietumos dzima sievietes spēks, tur bija garu mājvieta un sapņu valstība; pati krustmāte sēdēja austrumu pusē, jo tur slējās šamaņu tronis un mājoja noslēpumi, atspulgi un atbalsis. Viņa sēdēja gandrīz nekustīgi, tik stinga un nenovecojoša kā koka statuja. Viņa sāka dungot klusi un liegi, tad pārgāja uz dziedāšanu. Viņa dziedāja, piesitot takti ar bruņurupuča čaulas grabuli, lai pasargātu Agnesi no ļauna un sniegtu viņai spēku.

Agnese atgriezās pie viņas īsi pirms saullēkta, kad mežā atskanēja pirmās putnu čalas. Krustmāte M piegāja pie viņas un palīdzēja meitenei izkāpt no gultas. Agnese piecēlās ar grūtībām kājas ceļgalos ļodzījās un neklausīja. Viņa bija atradusi pati no sava ķermeņa, it kā būtu ilgu laiku pavadījusi slimības gultā.

Kad viņas iznāca no pirts, daba laistījās austošā rīta perlamutra gaismā. Krustmāte M noveda Agnesi līdz ezermalai. Šoreiz meitene pret peldi neiebilda. Ūdens bija ledains, bet tas spirdzināja. Ja ne prātu, tad vismaz miesu tas atmodināja.

Viņas prāts vēl aizvien bija citur. Krustmāte uzmeta meitenei dvieli un pavadīja viņu atpakaļ uz pirti. Sajutusi pēkšņu nogurumu, Agnese atlaidās gultā. Apziņa sāka slīdēt projām. Viņā iemiesojās Mērija, šoreiz viņa juta, kā tas notiek. Taču viņa juta vēl kaut ko. Ar to acumirkli, kas bija nepieciešams, lai Mērija ieietu viņas miesās, pietika, lai viņa saprastu, ka vairs nav meitene, bet gan pieaugusi sieviete.

19 VĪTAKADZĪVE CIEMATĀ

Dzīve bija grūta, bet kam tad tā ir viegla? Vārdi nāk lēnām. Angliski es tagad pat domāju reti.

Bērns, kuru savā klēpī biju atnesusi no kalna, nu jau gatavojās savam ziemas eksāmenam, kad dosies mežos kā zēns un atgriezīsies kā vīrs. Mans dēls, Melnā Lapsa, jau bija nopelnījis savu vārdu, būdams izveicīgs mednieks. Zēnu savstarpējās spēlēs parādot spēku un veiklību, viņš bija izdarījis visu, ko no zēna var prasīt, lai attaisnotu Baltā Ērgļa pareģojumu. Viņa vārda došanas dienā Baltais Ērglis bija teicis, ka no viņa izaugšot izcils karotājs un virsaitis. Mana mātes sirds tajā brīdī plūda pāri aiz lepnuma, ne mirkli nešauboties, ka tā notiks.

Man bija sava vieta. Cilts mani pieņēma kā Vilka Acis, Sīļa sievu, Melnās Lapsas un Raibā Putniņa māti. Kopā ar citām sievietēm biju iesaistīta nebeidzamajā sējas, stādīšanas, kopšanas un ražas novākšanas darbu ciklā. Iemācījos ģērēt un apstrādāt ādas, līdz tās kļuva mīkstas. Es nebaidījos no darba. Šie darbi nešķita nedz grūtāki, nedz vieglāki par tiem, kas bija jāpadara kolonistu saimniecībā vai angļu lauku mājās. Sievietes darbam nekad nav gala, šeit tāpat kā citur, bet ar vienu atšķirību. Šeit visas sievietes strādāja kopā un nebija neviena vīra, tēva vai pārrauga, kas mūs dzenātu, bārtu vai meklētu, kur piekasīties. Cita citai palīdzējām, un mūsu pulkā bieži

skanēja smiekli un līksma jokošana. Bērni skraidīja apkārt, trenkādami putnus, vai rotaļājās mums redzamā vietā. Kad Melnā Lapsa bija jaunāks, viņš mēdza sēdēt ar Raibo Putniņu un veidot viņai lelles no kukurūzas vālīšu mizām, kamēr viņa no lapām cēla sev ciematu.

Katrs gadalaiks nāca ar saviem darbiem, un tā tas varēja turpināties, līdz es būtu veca, sirma vecmāmiņa. Šāda dzīve ne par mata tiesu nebija sliktāka par jebkuru citu dzīvi. Taču nelaime tuvojās no dienvidiem kā dūmu smaka pa vējam, kā smārds, kas vēdī gaisā, kad deg mežs.

Iepriekšējā naktī pie debesīm bija parādījusies zīme tās nozīme bija tik nepārprotama, ka mati šausmās cēlās stāvus un miesu sagrāba saltas tirpas. Mēnesi bija pārklājusi ēna, nokrāsojot tā vaigu asiņaini sārtu. Kad mēs turpinājām to vērot, ēna it kā savilkās, atgādinot karotāja skalpa šķipsnu, kas nokarājas no asiņaina galvvidus.

Es tiku sūtīta pie Baltā Ērgļa, lai palūgtu viņu to izskaidrot. Viņš bija ļoti vecs un arvien vairāk laika pavadīja garu pasaulē. Šīszemes dzīve viņam bija zaudējusi nozīmi, un viņš alka to atstāt. Vecais vīrs bija pametis ciematu, sacīdams, ka viņam vairs neesot padomu, ko dot. Normālos apstākļos viņa vēlmes tiktu ņemtas vērā, jo viņu turēja cieņā ikviens, taču asiņainais mēness bija zīme, ko nedrīkstēja atstāt bez ievērības.

Biju viena no retajiem, kam bija ļauts viņu apciemot. Starp sievietēm tas bija retums, bet es tagad biju zintniece, turklāt varena zintniece. Viņš bija iemācījis man visu, ko zināja pats, un, kaut ari es maz piedalījos rituālos, manu padomu ņēma vērā. Biju vajadzīga arī kā dziedniece, tāpat kā mana vecāmāte pirms manis. No Baltā Ērgļa biju iemācījusies, kam derīga katra miziņa, saknīte un lapiņa, kas auga mežā, bet tas vēl nebija viss. Manās rokās bija spēks, daudz lielāks spēks nekā tad, kad biju vēl meitene.

Tam jānāk no šejienes. Baltais Ērglis savilka plaukstu dūrē un uzsita sev pa krūtīm. Un arī no šejienes. Viņš piesita pie pieres.

Iemācījos kopt gan slimus, gan veselus, un man bija pieredze balto cilvēku ievazāto slimību ārstēšanā. Ārstēju plankumaino sērgu, kā dēvēja bakas, un citus drudžus un karsoņus, kas plosīja veselus ciemus. Pati neslimoju, tāpēc varēju aprūpēt slimos un gatavot apbedīšanai mirušos.

Taču es nebiju tikai dziedniece, man piemita arī citas spējas. No manis baidījās to pašu iemeslu dēļ, kādu dēļ baidās no tā sauktajām raganām: es pratu izsaukt garus, pratu pieņemt dzīvnieka veidolu, spēju gan dziedēt, gan kaitēt, gan ārstēt, gan ari nogalināt.

Baltais Ērglis bija rūpīgi izraudzījies sev apmetnes vietu. Tikai retais uzdrīkstētos šķērsot šo svēto zemi. Liku soļus piesardzīgi, lai netraucētu mirušos, skardama viņu noskrandušās drēbes, kas karājās no kokiem kā zirnekļu tīkli.

Dūmi nevijās augšup no klajumiņa, kad tam tuvojos. Vecā vīra vigvams bija tukšs. Viņa pavards auksts. Apmetne bija izslaucīta un glīti sakopta, bet viņa nedaudzās mantas bija pazudušas. Viņš bija aizgājis. Mums būs jāsagaida nākotne bez viņa.

Ar smagu sirdi atgriezos ciematā, negribēdama būt šīs sliktās ziņas nesēja un aizēnot vienu ļaunu vēstošu zīmi ar citu. Ierados, kad virs vigvamiem un garā nama augšup cēlās dūmu stabi nometnē gatavoja vakariņas. Drīz ģimenes sanāks kopā, lai paēstu un apspriestu dienas notikumus. Apstājos kalnā virs nometnes. Nometni pameta vīru pulciņš, kuri rindā pa vienam jāja projām pa šauro taku. Pazinu viņus pēc zirgiem un cepurēm. Tie bija angļi.

Pagaidīju, līdz viņi bija gabalā, un tikai tad kāpu lejā. Es vienmēr uzmanījos, lai neviens no viņiem mani neieraudzītu. Negribēju, lai nāktu gaismā, ka viena no viņu vidus dzīvo starp iezemiešiem. Viņi jau gan to nemaz neievērotu. Biju indiāņu sieviete un tādēļ neredzama. Tomēr centos paslēpties dārzos vai vigvamā ik reizi, kad nometnē ieradās jengīzi, vienalga, vai tie būtu kaimiņi vai tirgotāji.

Redzēju Sīli ar pārējiem vīriem atgriežamies no medībām. Tās bija bijušas veiksmīgas. Pie vīru jostām karājās piebāztas medījuma tarbas un zvērādu saiņi, un viņi smējās, nesot pie kārtīm piesietu briedi. Raibais Putniņš izskrēja pretī tētim. Sīlis strauji metās tai klāt un uzrāva gaisā, tad pasita viņu padusē un nesa kā mežā noķertu kustoni. Meitene smējās, sajūsmā locīdamās. Sīlis apmeta viņu riņķī un uzcēla plecos, kaut arī viņai jau bija astoņi gadi un kājas karājās līdz tēva jostai. Viņa turēja viņa matu pīnes kā zirga grožus un trieca papēžus ribās ne pārāk saudzīgi, liekot viņam rikšot un kārpīt ar kājām zemi. Pēc viņas pavēles Sīlis apstājās, paskatījās uz augšu, un viņi abi iesmējās par viņas teikto, un es smējos līdzi ar viņiem. Kaut kas līdzīgs notika gandrīz katru dienu, kopš Raibais Putniņš bija izkāpusi no šūpuļa. Viņa bija tēva mīlule, un viņš viņu lutināja, neliedza meitai neko.

Es stāvēju un skatījos, smaidam gaistot no lūpām. Zināju, ka šis ir mirklis, kad laika skrējiens ir apstājies. Pēdējais šāds mirklis. Mirklis, ko izbaudīt un paglabāt atmiņā; neaizmirstams mirklis.

Blakus tēvam soļoja Melnā Lapsa. Viņš tuvojās savam četrpadsmitajam dzīves gadam un savam vecumam bija neparasti garš, gandrīz tēva augumā, un piepūties lepns par to, ka drīkstējis piedalīties medībās. Viņš pūlējās runāt par nopietnām lietām un apvainojās par māsas iejaukšanos. Melnā Lapsa bija mans pirmdzimtais un manas sirds lolojums, bet ar mātes mīlestību viņam bija par maz. Viņam bija nepieciešama cieņas pilna uzmanība no tēva puses. Viņš urbās ar acīm zemē, cenzdamies apvaldīt niknumu. Pēc brīža Melnā Lapsa jau slāja tālāk, viens pats. Viņš gribēja būt vīrs, kaut gan viņā vēl bija pietiekami daudz bērnišķības, lai uzmestu lūpu.

Tālumā, pāri sudrabainajai, līču loču plūstošajai upei arī atradās kāds ciemats. Ari tur gaisā kāpa dūmi, kas vēlās laukā no akmens dūmeņiem, veidojot mākoņus rāmajās jūlija debesīs. Apmetnes slēpās viena no otras aiz augstiem pāļu žogiem, taču gadiem ilgi tās bija dzīvojušas līdzās mierā, pat draudzībā. Es nodūru acis, un mani pārņēma vēl dziļākas skumjas. Drīz vien tam pienāks gals.

Es nekad nebiju tuvojusies angļu ciematam, kaut ari redzēju, kā tas aug un attīstās. Vēroju dzīvi, kas tur noritēja, un tā man stipri atgādināja Bjūlu. Drīz mājās pārradīsies vīri ar saviem dēliem kā savulaik Džons Rivers; mātes stāvēs durvju priekšā kā Sāra un sauks savus bērnus vakariņās. Biju dzīvojusi angļu apmetnē un indiāņu ciematā un tagad domāju par to, cik maz atšķirību starp viņiem bija, kad runa gāja par patiesi svarīgām lietām: mājām, ģimenes pavardu un ģimeni.

Gan vieni, gan otri ticēja sapņiem un zīmēm. Asiņainais mēness spīdēja visiem vienādi, un viņi droši vien bija vērojuši to ar līdzīgām bažām. Tuvojās grūti laiki, un kā vieni, tā arī otri vērsīsies pie kāda diža gara, kas tos vadītu un svētītu. Dievs vai Manitū kāda gan nozīme tam, kādā vārdā mēs Viņu saucam?

Jau vairākus mēnešus ciematā ieradās skrejošie ziņneši no vampanoagu virsaiša Metakoma, ko angļi bija iesaukuši par Karali Filipu. Pēdējais strīds bija izcēlies starp Metakomu un Plimutas iedzīvotājiem, bet pārestības, par kurām viņš sūdzējās, bija tās pašas vecās. Angļu kolonisti uzmācās arvien vairāk, tie ar viltu izspieda indiāņus no viņu cilšu zemes, tie iežogoja medību teritorijas. Taču posta saknes bija vēl dziļākas, jo puritāņi necieta sev līdzās dažādību. Viņi gribēja, lai indiāņi noliegtu savu ticību un kļūtu par kristiešiem. Viņi gribēja, lai tie atteiktos no sava klejotāju dzīvesveida un iemainītu briežādas pret vadmalu, gurnu apsēju pret biksēm. Viņi gribēja, lai tie dzīvotu pastāvīgās apmetnēs kā Dievlūdzēju indiāņi un labprātīgi iejūgtos arklā.

Beidzot tas bija noticis. Metakoms bija atstājis savas cilts zemju robežas un dedzināja apmetnes, nogalinot kareivjus, kas bija sūtīti tās apsargāt. Gar visām takām bija redzamas koku mizā iegrieztas zīmes, lai visi, kas ietu garām, tās varētu izlasīt, taču ieceļotājiem karš uzkrita negaidīti, gluži kā lietusgāzes kaut kur tālu kalnos, liekot upēm pēkšņi brāzties lejup, applūdinot līdzenumus.

Angļus, kurus es biju redzējusi jājam ārā no ciemata, bija nobiedējušas, pat satriekušas ziņas, kas pienāca no dienvidiem. Viņi bija ieradušies, lai rastu pārliecību un garantijas, ka šeit nekas tamlīdzīgs nenotiks. Kaut ari virsaitis bija noskaņots šīs garantijas sniegt, daži vīri angļu bariņā bija izturējušies augstprātīgi un bramanīgi, piedraudot ar to, kas varētu notikt, ja cilts pievienotos Metakomam. Tas izraisīja dusmas, it īpaši starp jaunākajiem vīriem. Prieks par veiksmīgajām medībām bija aizmirsts. Es ienācu nevienprātības sašķeltā apmetnē, kur valdīja spriedze un bailes.

Tovakar tika sasaukta padome. Mani lūdza pievienoties viņiem pie ugunskura. Es biju zintniece, kuras sapņi un vīzijas piepildījās. Biju Baltā Ērgļa mācekle. Ja viņš nevarēja būt klāt, es ieņemšu viņa vietu. Vēl es biju Vilka Acis. Visi zināja manu stāstu. Pazinu ari angļu tikumus, jo reiz biju viena no viņiem.

Garais nams bija stāvgrūdām pilns, gaiss biezs no telpas vidū degošā ugunskura un ap to sēdošo vīru pīpju dūmiem. Blakus Hūsakam, cilts virsaitim, sēdēja viņa brālis Kūss, kas bija mukuopauogs, kara virsaitis; viņiem pretī ahtaskoaogi, viņa vīri un cilts vecākie. Turpat bija ari klanu mātes. Iekārtojos viņām blakus.

Ugunskura liesmas šaudījās, izgaismojot katru muskulīti drūmajās, akmens cietajās sejās. Starp mums bija svešinieks. Matu sakārtojums un apģērbs liecināja par to, ka viņš ir no citas cilts. Seja bija izkrāsota kara krāsās. Viņš bija Metakoma sūtnis no vampanoagu cilts. Sūtnis paklanījās un lūdza atļauju uzrunāt tautu. Saņēmis virsaiša piekrišanu, viņš ierunājās:

Metakoms sūta jums sveicienus un daudzas vampuma jostas. Viņš parādīja platās sarkanu un baltu gliemežvāku virtenes. Dāvanas viņš sūta, lai pierādītu savu mīlestību pret pentaketu tautu. Viņš teic, ka cīnīsies viens, ja tas būs nepieciešams, bet aicina jūs kā savus brāļus, viņš aicina visas ciltis apvienoties, lai patriektu angļus no mūsu zemēm un iedzītu tos atpakaļ jūrā.

Kad sūtnis bija beidzis, Hūsaks pateicās par vārdiem un vampumu un vērsās pie padomes, lai uzzinātu, ko domā citi.

-    Es teikšu tā, sēžot pie virsaiša labās rokas, ierunājās Kūss. Mums jācinās. Metakoms ir aicinājis palīgā, un mums ir viņam jāpievienojas. Ir pienācis laiks sacelties pret angļiem. Ir laiks atprasīt to, kas ir mūsu, un ietriekt angļus atpakaļ viņu koka kuģos.

-    Ir jau par vēlu. Viņu ir pārāk daudz. To mums vajadzēja izdarīt, kad viņi pirmoreiz ieradās mūsu zemē, Hūsaks vērsās pie svešinieka. Turklāt Vanalansets aizliedz mums iejaukties šajā ķīviņā. Tas nemaz nebūtu sācies, ja kāds no Metakoma vīriem nebūtu nogalinājis citu un pēc tam atsacījies saņemt sodu, ko par šādu nodarījumu paredz angļu likumi.

Ap ugunskuru sēdošie atzinīgi māja ar galvu. Vanalansets bija Ketasontimūgs penakuku augstais virsaitis. Hūsaka cilts atzars bija viņam uzticīgs

-    Kādēļ mums jāievēro viņu likumi? Vampanoags novīpsnāja. Viņi ir gļēvuļi. Viņi ir vāji. Ja celsimies pret viņiem ar ieročiem rokās, viņi bēgs no mums kā sievu varza! Ja necīnīsimies, kā gan spēsim dzīvot kā vīri?

Arī šie vārdi tika uzņemti ar atzinīgiem galvas mājieniem. Tad runāju es.

-    Viņi nav gļēvi. Viņi cīnīsies nikni un spēj būt nežēlīgāki, nekā kāds no mums to vispār spēj iedomāties.

Vampanoagu kareivis uzmeta man niknu skatienu. Biju sieviete, turklāt vēl jengīzu sieviete, viņš nedomāja, ka mani būtu jāuzklausa.

Hūsaks ievēroja šo skatienu.

-    Visiem, kas ir ielūgti padomē, ir tiesības tikt uzklausītiem, viņš teica mierīgā, taču pietiekami valdonīgā tonī. Tu esi runājis, tagad ir viņas kārta. Tā pie mums ir pieņemts.

-    Un viņa runā patiesību, viens no vecajiem, Melnā Spalva, mani atbalstīja. Kurš gan spēj aizmirst to, kā angļi sēja nāvi peko tautā. Toreiz vēl biju jauns, bet atceros to dienu, kad pienāca ziņa par angļu zvērībām pret peko tautu

Mistikas Fortā. Viņi uzbruka rītausmā, aizdedzināja nometni, nogalinot visus, kas mēģināja aizbēgt: vīriešus, sievas un bērnus, nošaujot tos ar musketēm. Pavisam četrus simtus cilvēku. Slaktiņš bija tik baismīgs, ka pat narangseti un mohikāņi, kas tika uzskatīti par angļu sabiedrotajiem un peko ienaidniekiem, pat viņi bija satriekti un izjuta riebumu.

-    Melnajai Spalvai taisnība, ierunājās vēl viens no vecajiem. Un ar to vēl nekas nebeidzās. Angļi nelikās mierā, iekams nebija nonāvējuši vai izklīdinājuši visus peko ļaudis. Šai ziņā viņi bija uzcītīgi.

Tad atkal runāju es. Pastāstīju viņiem par savu bērnību, kad Anglijā plosījās pilsoņu karš, par to, cik neganti tie karoja cits pret citu, brālis pret brāli, kaimiņš pret kaimiņu. Kā Kromvels Īrijā izkāva veselas pilsētas.

-    Un tie bija jengīzi, viņu pašu tauta?

Es pamāju.

Hūsaks kratīja galvu, satriekts par šādu cietsirdību. Gadiem ejot, viņš bija kļuvis par lēnprātīgu un apdomīgu vīru. Doma par karu nelika asinīm viņa dzīslās ritēt straujāk kā viņa jaunākajam brālim. Viņš vēlējās atturēt savus ļaudis no karošanas, cik vien ilgi tas būtu iespējams.

Apspriede turpinājās, bet Hūsaks bija pieņēmis lēmumu. Ar šejienes angļiem ciltij nekā dalāma nebija. Viņi neiesaistīsies, vismaz pagaidām ne, nogaidīs, un tad jau redzēs.

Ne visi dzirdēja virsaiša lēmumu. Pūlis garajā namā bija paretinājies. Vampanoagu karotājs un virsaiša brālis Kūss bija atstājuši sapulci, un arī citi jaunekļi, pilni apņēmības cīnīties, līdz ar viņiem nozuda nakts melnumā.

Rudenim nomainot vasaru, dzīve ritēja ierastajā gultnē. Mēs ravējām un apkaplējām saknes, kas auga dārzos: kukurūzu, ķirbjus, pupas. Pinām tepiķīšus no meldriem, apstrādājām ādas apģērbiem un mokasīniem, kūpinājām un kaltējām zivis un gaļu bargajiem ziemas mēnešiem. Taču šie darbi tika darīti bez ierastās humora piedevas. Dārzos, tāpat kā ciematā, valdīja drūms noskaņojums. Kad vīri bija projām zvejā vai medībās, sievas savos ikdienas darbos gāja, gandrīz nesarunādamās, gandrīz vai nemanīdamas, ko dara, katra pie sevis nemitīgi skaitļodama, kādus zaudējumus šis karš nesīs. Pat bērni mitējās čalot un draiskoties un pievērsās saviem pienākumiem: putnu biedēšanai, ūdens pienešanai un kaitēkļu lasīšanai no augošās kukurūzas, jo katra izaudzēta un droši noglabāta vālīte bija nodrošinājums pret badu un trūkumu.

Pat kad vīri bija mājās, jautrību nemanīja. Parasti atgriešanās no medībām bija pārpilnības un dzīru laiks, taču tagad līksmots gandrīz netika. Kūpinājām un kaltējām vīru atnesto gaļu un likām to īpašās pārtikas bedrēs, kamēr vīri pulcējās grupiņās un runāja klusinātās balsīs.

Aizgājušās vasaras vakaros Melnā Lapsa un Raibais Putniņš pēc ēšanas dažreiz mēdza rotaļāties laukā pie mūsu vigvama. Viņš bija iemācījis māsai spēli ar pieciem akmentiņiem, spēli, kas man bija palikusi atmiņā vēl no mājām, parādot viņai, kā pamest tos gaisā un notvert uz delnas virspuses. Viņam patika darināt kokgriezumus, un viņš bija uzmeistarojis māsai lelles un koka figūriņas viņas rotaļu ciematam un palīdzēja izlikt celiņus no oļiem un gliemežvākiem, ko viņa bija salasījusi. Līdz ar gadalaikiem pārvērtās arī Raibā Putniņa ciems. Tagad ap to slējās asu mietiņu žogs un vidū pacēlās kara stabs, koka pagale, notriepta ar kaut ko sarkanu, kas atgādināja asinis.

Tagad Melnā Lapsa reti izbrīvēja laiku rotaļām ar māsu. Naktīs viņu redzēja izslīdam no mūsu vigvama, lai piebiedrotos vīriem pie ugunskuriem, kur raisījās runas par karu. Dienā viņš palīdzēja vīriem, kas darbojās ap saviem ieročiem, drāza un darināja bultas, asināja uz tecīlām tomahaukus, noslīpējot tos līdz dzeloņa asumam, uzturot ieročus kaujas gatavībā.

Vasara pagāja kā vētras gaidās. Karš kā attāls zibens uzplaiksnīja pāri kalniem te dienvidos, te rietumos, te ziemeļos, te visapkārt. Ziņas par notiekošajām cīņām dunēja mūsu ausīs kā pērkona grāvieni. Ar katru dienu gaiss kļuva arvien draudīgāks. Tuvojās karš, vai mums tas patika vai ne.

20 uz kara TAKAS

Tas atnāca ap pļaujas laiku, kad no dārziem ievāca pirmo kukurūzas ražu. Treknos, pienaini saldos graudus grauzdēja un vārīja kopā ar putnu un briežu gaļu. Plūmes, vīnogas un citas ogas piejauca saldajam ēdienam, ko gatavoja no kukurūzas miltiem un kļavu sīrupa. Tas bija pārpilnības laiks, laiks, kad tika cildināts zemes dāsnums.

Kūss, virsaiša brālis, pārvērta šo svētku laiku kara dejā.

Viņš atgriezās no dienvidu kaujaslaukiem skarbs un rūdīts karotājs, ar svaigu rētu sejā no auss līdz pašam zodam. Kopā ar viņu pārradās viņa karadraudze. Viņus uzņēma ar godu, ierādīja labākās vietas svētku mielastā un cienāja ar visizmeklētākajiem cepeša gabaliem. Kad mielasts bija galā, viņš piecēlās, izstiepa rokas un uzrunāja klātesošos vīrus.

Mani brāļi, es nesu jums sveicienus no Metakoma…

Viņš turpināja, aprakstot Metakoma triumfa gājienu un savu lomu tajā, stāstot par nogalinātajiem kareivjiem, nodedzinātajām pilsētām un izlaupītajām kolonistu apmetnēm. Sakņupis uz priekšu, Melnā Lapsa kāri tvēra katru viņa vārdu. Kūss aicināja karotājus piecelties un piebiedroties viņam. Vīri pa vienam cēlās kājās un sastājās aplī. Kūss jautāja, kurš vēl ir gatavs viņam sekot. Melnā Lapsa piecēlās un iekļāvās dejā.

-    Tu nevari iet! Tu esi par jaunu! saucu viņam, bet viņš aizgāja, izlikdamies, ka mani nedzird. Es vērsos pie Sīļa. Tev viņš jāaptur.

-    Ir jau par vēlu. Viņi to ir uzņēmuši.

Sīlis piecēlās.

-    Tu nedrīksti!

Saķēru viņa roku, bet viņš atbrīvojās no mana tvēriena. Viņš attālinājās no manis.

-    Man tas jādara! Vai tu vēlies piedzīvot manu negodu? Lai krītu kaunā sava dēla priekšā, zēna, kuram vēl nav apritējusi četrpadsmitā vasara. Ja viņš ir gatavs stāties uz kara takas, es nevaru palikt malā?kā vecs vīrs.

Sīļa pievienošanās pārējiem vīriem tika apsveikta ar skaļiem sajūsmas saucieniem, jo viņš bija izveicīgs mednieks un pēddzinis un bija apliecinājis sevi kā drošsirdīgs un viltīgs karotājs karā ar mohaukiem. Citos apstākļos es būtu ar viņu lepojusies, taču tagad viņa bezbailība mani skumdināja, un es būtu labprāt redzējusi viņu klibu, slimu un vārgu, ja vien tas noturētu viņu pie manis.

Redzēju sāpi arī citu sieviešu sejās, kad viņu vīri cēlās un pulcējās ciemata centrā, lai pamestu ģimenes pavardu.

Liesmas pieņēmās sparā, un dzirkstis uzšāvās augstu naksnīgajās debesīs. Zintnieki kratīja bruņurupuča čaulas klabekļus, radot tukšu, klikšķošu un švīkstošu skaņu, tad vienmērīgā, spēcīgā ritmā ierībējās bungas. Kara deja bija sākusies. Zemi satricināja kāju stampāšana. Ugunskura liesmas apspīdēja līganos dejotāju augumus, iekrāsojot viņu sasvīdušo ādu un muskuļus kapara brūnumā. Tad sākās dungošana katrs karotājs pievienoja bungu rīboņai un kāju stampāšanai savu dziesmu. Atskanēja kara saucieni necilvēciski brēcieni, kas atgādināja pūces vai ērgļa ķērkšanu. Kūss pacēla gaisā rungu ar bumbveidīgu galu, kurā iedzīts prāvs dzelksnis, ieziestu ar spilgti sarkanu krāsvielu, it kā tā jau tagad mirktu asinīs, un trieca to stabā, kas bija uzstādīts apļa vidū. Arī citi vīri pēc kārtas kapāja stabu, kamēr pārējie turēja rokas paceltas pret debesīm, aicinot lejā garus.

Sīlis un Melnā Lapsa saplūda ar citiem. Es nespēju atšķirt sejas šai trakajā virpulī. Bungu ritma un monotonās skandināšanas varā tie kustējās kā viens vesels kā drausmīga, baisa čūska akli pret tiem, kas deju vēroja no malas. Sievietēm un bērniem atlika vien noraudzīties un samierināties, jo visi zināja, ka tam, kurš pievienojies kara dejai, atpakaļceļa nebija. Vienīgais godpilnais veids, kā to pamest, bija nāve.

Deja turpinājās līdz vēlai naktij, bet mana sirds bija pārāk smaga, lai tajā noraudzītos ilgāk. Devos uz mūsu vigvamu, viena pati apgūlos mūsu guļā, saraušot ap sevi zvērādas, taču iemigt nevarēju. Pamodās Raibais Putniņš un gribēja zināt, kas tas par troksni ārā. Paņēmu viņu uz rokām, piekļāvu klāt un ieaijāju kara dejas ritmā.

Sīlis atnāca pie manis, kad ausa rīts. Es gandrīz iekliedzos; viņam ar roku bija jāaizspiež man mute. Vigvama pustumsā, kur vienīgo gaismu deva dziestošās ugunskura ogles, viņu pirmajā brīdī nepazinu. Viņš bija apģērbies karam. Galva noskūta, atstāta tikai šaura matu josla, kas stiepās no pieres līdz pakausim; seja izkrāsota puse sarkana, puse melna. Es viņu nepazītu, ja nebūtu kaklarotas, ko viņš nēsāja ap kaklu. Biju to pagatavojusi viņam kā kāzu dāvanu, saverot kopā krāsainas lodītes un gliemežvākus. Sudraba monētas pusīte kaklarotas centrā iemirdzējās, kad viņš noliecās un pieskārās guļošās meitiņas galvai.

Sīlis piecēla mani kājās, apskāva un pēdējo reizi noskūpstīja. Gribēju čukstēt, cik stipri viņu mīlu, pierunāt, lūgties, bet neizdvesu ne skaņas. Sirds bija pārāk pilna, vārdi atraisītu asaras, un es nevēlējos viņu apkaunot raudot.

Melnā Lapsa gaidīja laukā; arī viņam bija noskūta galva un ap acīm uzkrāsoti melni riņķi kā jenotam. Viņu ieraugot, atzīšos, izlauzās asaras. Viņš vēl bija tīrais zēns un daudz par jaunu, lai ietu līdzi karotājiem. Manās acīs viņš joprojām bija bērns, mans bērns, bet es zināju, ka nevaru viņu paturēt. Manos sievietes vārdos neviens neklausītos. Es nespēju viņu aizkavēt, viņš tik un tā tiem sekotu. Vienīgais, ko varēju, dot viņam savu svētību.

Varbūt es nekad mūžā viņus vairs neredzēšu, bet viņi devās projām, nepasakot ne vārda. Ieražu laušana nebūtu laba zīme, un Sīļa tautas valodā nebija vārda ardievu.

21 SAPŅU LAIKS

Gulēju viena, Raibais Putniņš pretējā guļā. Iesākumā viņa gulēja man blakus, bet es viņu traucēju ar saviem sapņiem. Es nesapņoju par Sili un Melno Lapsu viņu ceļš man bija apslēpts. Nē, es sapņoju par Bjūlu.

Jau agrāk biju par to sapņojusi. Tie bija tumši pamestības sapņi. Ar zāli aizauguši ceļi, kas jau gadiem nebija redzējuši kustību. Ļaudis bija atstājuši ciemu, un tam no visām pusēm uzmācās mežs, atkarojot zaudēto teritoriju. Cauri grīdai un nogruvušām sijām spraucās koku dzinumi; namus aprija vīteņi un staipekņi.

Es bieži un ilgi biju kavējusies pārdomās par to cilvēku likteņiem, kurus tur atstāju. Gadiem ejot, ari par viņiem biju sapņojusi. Biju modusies viņu pasaulē.

No dubļainajām Bostonas ielām, kur gaiss ir jūras piesātināts, iegāju Jonasa Morsa aptiekā un ieelpoju spirdzinošo kampara, lakricas un sēra aromātu. Sajutu ari rozmarīna un salvijas smaržu, kas plūda no ārstniecības augu dārziņa turpat aiz veikala. Izdzirdu sev aiz muguras iešķindamies zvaniņu, redzēju, kā Marta paceļ acis no letes, izbrīnīta, neieraugot nevienu. Viņas zaļo acu skatiens vēl aizvien bija ass, bet mīļā seja vecāka un grumbaināka, vaigi savītuši un krunkaini kā ziemai glabāta ābola miza. Tieši tobrīd no citas

telpas iznāca Jonass, baltā krekla piedurknes līdz elkonim sargāja melni uzroči. Viņš šķita sarāvies mazāks, ielicis plecos un caur smalkām brillītēm ar šauru rāmi raudzījās apkārt, nesaprazdams, kurš vai kas ir atrāvis viņu no viņa krāsniņas, svariem un burbuļojošajiem pārtvaices aparātiem. Marta papurināja galvu un steidzās aizvērt durvis, kas bez jebkāda redzama iemesla bija atsprāgušas vaļā.

To biju redzējusi sapņos agrāk, bet tagad veikaliņš bija tukšs. Grīdas un plauktus klāja putekļi. Nezināju, kur palikuši Jonass un Marta, bet mani māca bažas, ka nāve abus aizsaukusi mūžībā. Pamodos ar miklām acīm, jo es būtu gribējusi vēl kādreiz redzēt Martu. Viņa bija labi pret mani izturējusies, un es viņu mīlēju.

No jauna ieslīgu miegā, un sapnis mani aiznesa pie Džona un Sāras Riversiem. Redzēju viņus pārtikušus, viņu bērni bija izauguši. Sāra stāvēja pie loga un vērās tālumā, un es zināju, ka viņas domas kavējas pie Rebekas.

Rebeku biju redzējusi jau agrāk. Redzēju viņu kā sievieti, kas audzina bērnu pulciņu. Redzēju viņu kopā ar Tobiasu mājā, ko viņš tai bija uzcēlis. Tā bija pamatīga divstāvu celtne ar plašu fasādi, kaut arī dēļu apšuvums vietām bija sācis trupēt un smagais lubiņu jumts aizmugurē bija noslīdējis uz leju. Viņš būvēja tikpat pamatīgi kā vienmēr. No sāniem māju ieskāva vareni šķūņi. Viņi dzīvoja brīnumskaistā ielejā, kur zeme bija auglīga un platā, nemierīgā upe grieza dzirnavas. Es redzēju Tobiasu stāvam kuģu piestātnē un vērojam, kā straume sagrābj un aizrauj līdzi druknas ar kokmateriāliem piekrautas plakandibena strūgas. Tur upe nesa viņa bagātību.

Arī tagad sapņoju par Rebeku. Bet šis sapnis bija citāds. Pamatīgi būvētais mājoklis slēpās aiz cieši aizvērtiem logu slēģiem. Platais ķieģeļu dūmenis nekūpēja. No saimniecības ēkām skanēja žēla maurošana, tur neslauktas bija palikušas govis, taču neviens neizkustējās no mājas, lai šķērsotu tukšo pagalmu. Uz nama sienu apšuvuma vietām manīja sviluma pēdas, kas vēstīja, ka māja bijusi pakļauta uzbrukumam. Gaisā virmoja spriedze un gaidas. Mežā spalgi iekliedzās putns, vispirms viens, tad otrs tāda kā strazda svilpošana un zilā sīļa ķērkšana.

Visa šī ainava peldējās zeltīta rudens rīta pirmajos saulstaros. Tuvējais mežs vēl dusēja tumsā. No tās iznira stāvi vispirms viens virs, tad nākamais. Viņi turējās ēnā, pēc tam izklīda. Daži devās uz šķūņiem, lai nozagtu zirgus un citus lopus. Citi turēja rokās žagaru saišķus, gatavi tos sakraut ap māju un vērot, kā tā nodeg. Vēl daži līda, cieši pieplakuši zemei, rokās turot cirvjus un tomahaukus, lai ar tiem sakapātu durvis un slēģus.

Pēc kāda neredzama signāla šķūņos augstu virs zemes atvērās lūkas, un piepeši visa mājas priekša bija kā nosēta ar muskešu stobriem. Atskanēja spalgas zalves kā lūstošu sausu zaru brīkšķi, un gaisā pacēlās dūmu mutuļi. Negaidot indiāņi bija nonākuši nāvējošās krustugunīs. Vispirms krita viens vīrs, tad citi. To raidītās bultas nevarīgi nopakšķēja pret aizvērtņiem, kas atkal aizkrita ciet.

Indiāņi sakārtojās jaunam uzbrukumam un atkal līšus tuvojās mājai, velkot aiz sevis degošus zarus, bet tos no jauna sagaidīja uguns no šķūņiem. Vadonis deva atkāpšanās zīmi. Viņa viri paklausīja, bet viens no viņiem gulēja iesprūdis aiz ūdens mucas.

Līdz šim man viņi šķita sveši, bet nu ieraudzīju visu. Redzēju tuvu un tālu, kā cilvēks redz, kad sapņo. Es zināju, kas bija šis iesprūdušais. Biju nēsājusi viņu savā klēpī, mīlējusi un mācījusi, redzējusi viņu no zēna uzaugam par viru. Tagad viņš gulēja putekļos, plati ieplestām jenota acīm, elsodams kā nodzīts zvērs, ar katru izelpu saceldams gaisā putekļus. Viņš izskatījās mazs un trausls. Par jaunu, lai būtu tur, par jaunu, lai cīnītos. Dzīve, kas tikko bija sākusies, nu bija galā. Piedod mums, ka tevi nonāvējām, mazais brāli…

Es būtu darījusi jebko, atdevusi visu, lai viņu glābtu. "Apdomā labi, iekams ko vēlies," tā mani bija mācījusi vecāmāte, bet es aizmirsu viņas padomu un sakopoju visus savus spēkus. Traucos pie viņa, bet kāds cits bija tur pirms manis. Silis bija griezies atpakaļ. Redzēju viņa sarkanmelni izkrāsoto seju. Viņš skrēja, izsaukdams uguni uz sevi. Pirmā lode trāpīja plecā, otra mugurā. Trešā apsvieda viņu riņķi, kamēr zēns palika, kur bijis, rāms kā trusis sermuļa priekšā, tikai acu baltumi spīdēja melnajās jenota brillēs. Es atkal steidzu pie viņa, sniedzot viņam savu spēku bēgšanai. Beidzot viņš sakustējās. Kamēr lodes sacēla putekļus viņam visapkārt, viņš pieslējās kājās un bēga.

Sīlis grīļodamies ieskrēja nākamajā ložu krusā. Plaši izplestām rokām, atpakaļ atmestu galvu viņš nokrita viņu priekšā ceļos un saļima. Bēgošais zēns ar jenota acīm atskatījās. Melnā Lapsa būtu skrējis pie sava kritušā tēva, taču viņu sagrāba kāds cits karotājs un ievilka mežā.

Kādu mirkli viss bija klusu. Tad no mājas iznāca vīri, vispirms pa vienam, tad pa pāriem un, visbeidzot, bariņā. Viņi sita cits citam uz pleca, smējās un smaidīja, pilni prieka par to, ka ir dzīvi, kamēr citi guļ miruši. Viņi izklīda starp kritušajiem, iesperot vienam, pagrozot citu it kā tie būtu dzīvnieki, kas nogalināti prieka pēc. Daži izvilka dunčus un noliecās pie līķiem pilni apņēmības iegūt trofejas. No mājas izskrēja kāda sieviete un pavēlēja viņiem izbeigt. Viņa bija gara un slaida. Zināju, tā ir Rebeka. Es sūtīju viņai savu garu. Viens no vīriem stāvēja virs Sīļa ar paceltu zobenu, grasīdamies nocirst viņa galvu. Es nepieļautu, ka manu vīru izkropļo. * Viņa piegāja klāt un pieliecās, lai labāk aplūkotu karotāju, kas gulēja izstiepies zemē viņas priekšā. Pavēlējusi vīram nolaist zobenu, viņa piecēlās un uzrunāja savus ļaudis. Tā bija sieviete ar teikšanu un stāju; viņas vārdiem bija svars. Viņas vadībā kritušos aiznesa līdz mežmalai, kur tos atstāja.

Zināju, ka šis sapnis ir īstenība. Es biju sērās, vēl pirms ieradās Melnā Lapsa ar Sīļa kaklarotu.

Viņš mira krietnā nāvē. Melnā Lapsa ielika kaklarotu man rokā. Sudrabs tajā bija apsūbējis, krellītes un spalviņas izmirkušas asinīs, melnas. Tas ir tev. Paņēmu to, lai tu zinātu. Es tagad esmu vīrs, māt. Rūpēšos par tevi un Raibo Putniņu.

Pie pēdējiem vārdiem viņa balss aizlūza. Viņa ciešanas bija pārāk dziļas, lai teiktu ko vairāk. Es ļāvu asarām vaļu. Šādi emociju viļņi viņu mulsināja, tomēr viņš centās, kā spēdams, mani mierināt. Mēs stāvējām kopā, vienoti sērās par tēvu, kas bija bijis dižāks par visiem, un vīru dārgāku par pašu dzīvi.

22 uzbrukums

Mājās pārnākušie karotāji kā sērgu atnesa līdzi karu.

-Jūs slēpjat bēgļus. Angļu vārdi pāršķēla dzestro gaisu, spalgi kā tērauda šķindoņa. Vēl mums ir kļuvis zināms, ka jums šeit ir baltā sieviete.

Kapteinis jāja divdesmit, varbūt trīsdesmit vīru lielas zemessardzes vienības priekšgalā. Viņa vēstījumu tulkoja vīrs, ko tie bija paņēmuši līdzi, vārdā Džons Samsons. Viņš valkāja kreklu, vesti un bikses un nēsāja musketi, vienīgi garie, brīvi izlaistie mati nodeva viņa indiāņu izcelsmi. Viņš strādāja pie angļiem par spiegu un izlūku. Viņš bija paziņojis tiem par karotāju atgriešanos un manu klātbūtni apmetnē.

Bez viņa un viņam līdzīgo pūliņiem angļu izredzes uzvarēt šajā karā bija visai niecīgas. Viņi meimurotu no viena slēpņa uz nākamo, pūloties sadzīt pēdas ienaidniekam, kas te parādījās, te atkal pazuda pavīdēja te purvā, te mežā kā maldugunis. Viņi nebija raduši pie šāda slēpšanās kara. Viņiem patika cīnīties aci pret aci atklātā laukā. Cīnīties uz stingra pamata. Bet viņi mācījās un mācījās ātri. Un viņiem palīdzēja ciltis, kam savā starpā bija nenokārtoti rēķini.

-Ja jūs viņus neizdosiet un balto sievieti arī ne, jums klāsies ļauni. Jums ir laiks līdz rītausmai.

Kapteinis palūkojās visapkārt. Viņa vārdi izskanēja klusumā. Neviens nepakustējās, neviens nepameta skatu manā virzienā. Galva man bija apsegta, seja ieziesta ar pelniem, un es stāvēju zemu nodurtu galvu. Kapteinis gaidīja atbildi. To nesaņēmis, viņš izgrūda neiecietīgu nopūtu.

Atcerieties. Rīt, līdz saules lēktam.

Viņš apgrieza zirgu un vieglā riksī devās uz vārtiem, vienība un indiāņu palīgi viņam sekoja.

Hūsaks pavēlēja karotājiem atstāt ciematu, un es devos tiem līdzi. Mūs gaidīja auksts un drēgns laiks. Ass vējš pūta no ziemeļiem, un apkārtējie kalni tinās tumšos lietus mākoņos. Raibais Putniņš jau bija sasirgusi ar drudzi. Laukā pavadīta nakts šajā laikā, kad saule griezās pret ziemu, tikai saasinātu slimību. Ciešanas un skumjas bija aptumšojušas man saprātu, citādi es nekad nebūtu viņu atstājusi, bet es domāju, ka Hūsaka un viņa sievas aizgādībā viņa būs drošībā. Uzticēju meiteni viņiem, jo man šķita, ka garā nama siltumā viņai būs daudz labāk nekā kopā ar mums zem klajas debess.

Uzslējām pagaidu nojumes kalnā virs ciemata un sākām nogaidīt. Mēs negribējām pakļaut briesmām savu cilti. Kad kareivji rītausmā atgriezīsies, lai pārmeklētu apmetni, viņiem nebūs iemesla mūsu dēļ kādu sodīt.

Viņi negaidīja līdz rītausmai, un viņiem nebija vajadzīgs iemesls. Viņi atnāca, kad debesīs vēl nebija ne gaismas stariņa. Mūs uzmodināja cīņas troksnis, dūmu smaka un uguns blāzma. Pieskrējām pie kraujas malas un palūkojāmies lejā uz ciematu. Visur valdīja apjukums. Vīri jau bija tikuši pāri pāļu žogam, tie šāva iekšā vigvamos, uz ikvienu, kas tajos gulēja. Daži krita turpat savās guļvietās, citi, pūloties izbēgt, šāvās laukā kā žurkas no degošas klēts tikai lai tiktu nopļauti. Vīri, sievas, bērni bez šķirošanas. Virzoties cauri ciematam, kareivji aizdedzināja katru mājokli. Niedru pinumi bija slapji tikai no ārpuses, iekšējās kārtas derēja kā lielisks iekurs. Liesmas un dzirkstis uzšāvās gaisā, stāvkokiem un karkasa mietiem krakšķot un brīkšķot. Drīz viss bija vienās liesmās.

Šaudījos šurpu turpu kā apmāta, pūloties kaut ko saredzēt cauri liesmām un dūmiem. Šausmas mani sagrāba, sažņaudza manu sirdi un aizspieda rīkli, laupot man elpu. Bailes bija tik lielas, ka aizmiglojās skatiens. Melnā Lapsa metās uz priekšu, bet tika apturēts.

-    Pagaidi! Mūsu ir par maz. Kūss, viņa kara virsaitis, viņu atturēja. Mēs neko nevaram darīt. Vēl ne.

Mēs vērojām, kā vienība atkāpās, dzenot sev pa priekšu gūstekņus, kurus nebija nogalinājuši. Turpat ārpus degošā ciema viņi apstājās, lai sasietu gūstekņiem rokas un sasaistītu tos kopā ar virvi, ko apsēja ap kaklu. Melnā Lapsa stāvēja man blakus, un mēs saspringti pūlējāmies saskatīt, vai Raibais Putniņš ir starp viņiem. Daži no viņiem bija bērni, to varēja pateikt pēc viņu auguma, bet es nespēju saskatīt, vai kāds no šiem bērniem ir viņa.

-    Tu redzēji? jautāju dēlam.

Melnā Lapsa purināja galvu. Bet mēs viņu atradīsim. Es nogalināšu katru, kurš viņai kaut ko nodarīs. Par šo dienu viņi maksās četrdesmitkārtīgi.

Kūss sasauca kopā savus karotājus. Mēs viņiem sekosim. Cerēsim, ka mums izdosies viņus pārsteigt.

-    Došos lejā uz ciemu. Es jau biju ceļā.

-    Tas ir pārāk bīstami. Kūss sarauca pieri. Viņi var sūtīt atpakaļ vīrus, lai izlaupītu vai iznīcinātu pārtikas bedres. Es nevaru dot tev līdzi nevienu no saviem vīriem.

-    Es jau arī nelūdzu. Esmu Vilka Acis. Eju viena.

-    Nē! Melnā Lapsa iznāca priekšā. Es tevi nelaidīšu.

-    Tu esi mans dēls, rimti atteicu, bet tu nevari man pavēlēt.

-    Tad es iešu tev līdzi.

Noraidoši papurināju galvu. Tev ir citi pienākumi.

Spēku samērs jau tāpat nebija vienlīdzīgs. Viņiem bija vajadzīgs katrs vīrs, un mans dēls bija viņu labākais izlūks. Neviena nepamanīts, viņš varēja iezagties starp angļu kareivjiem. Varēja gulēt pāris pēdu, pāris collu attālumā, un viņi to pat nenojaustu. Viņi gulētu ar pārgrieztu rīkli, iekams kāds noprastu, ka tuvumā ir ienaidnieks. Tās bija viņa burvju spējas. Kūss nevarēja atļauties atlaist viņu man līdzi uz ciemu.

-    Nāc, Kūss viņu skubināja. Mums jāpasteidzas, vai arī viņi izspruks.

-    Labi. Melnā Lapsa pagriezās pret mani. Bet esi uzmanīga. Satiksimies šeit.

Kad kāpu lejā, krāsmatas vēl gruzdēja. Asaras aizmigloja skatienu, un es vairākas reizes paklupu. Domāju par savu dzīvi šeit, par to, kā te ierados kopā ar Sīli un Balto Ērgli, ar jaunu dzīvībiņu zem sirds, cik lepni tolaik bijām. Domāju par draudzenēm no sievu vidus. Un par savu vislielāko dārgumu, savu mazo Raibo Putniņu. Neviens mani neredzēja, un es ļāvu asarām vaļu. Cik bezrūpīgi mēs apejamies ar laimi, kad domājam, ka tā ilgs mūžīgi!

Visapkārt gulēja mirušie. Neapbruņoti vīri, bērni, sievas, viņi bija miruši, raušoties ārā no guļvietām. Daudzi pat nebija izkļuvuši no saviem vigvamiem viņu mājas kļuva par viņu kapavietām.

Vispirms es nodomāju, ka Raibais Putniņš ir aizbēgusi. Pavilku nost apgruzdējušos pārsegus no garā nama sānu sienas un laipoju starp gruzdošajām mantām. No viņas nebija ne vēsts, bet es atradu citus, ar ko pietika, lai sirds lūztu no bēdām.

Nodomāju, ka viņa droši vien ir sagūstīta un ka Melnā Lapsa viņu atradīs un atvedīs atpakaļ pie manis. Tad es viņu ieraudzīju. Viņa bija mēģinājusi bēgt, skrienot ar savām mazajām, ašajām kājiņām, taču tad viņa acīmredzot bija paklupusi. Pēdiņa vēl aizvien bija iesprūdusi cepamajā režģī. Viņa gulēja kā aizmigusi, sejā nebija ne skrambiņas, tomēr tumšs asins zieds apņēma viņas galvu kā nimbs. Es zināju, ka viņa ir mirusi.

Apsēdos zemē nosalusi un stinga kā toreiz, kad Sīlis mani atrada izraidītu mežā. Vēlējos, kaut viņš mani tur būtu atstājis. Vēlējos, kaut būtu mirusi tajā dienā. Atcerējos Baltā

Ērgļa bezgala skumjo skatienu. Pirms tik daudziem gadiem viņš jau zināja, ka tas notiks. Šāda apziņa ir smaga nasta. Nav nekāds brīnums, ka viņš alka atstāt šo pasauli.

Mani bija pārņēmušas tik dziļas sēras, ka nedzirdēju viņu tuvojamies, līdz viņš stāvēja man pretī. Es pat nedzirdēju viņa zirgu.

Džons Samsons. Viņš izšļūca no segliem un tuvojās man. Viņa solis bija kluss. Kaut ari viņš bija ģērbies kā baltais, viņam kājās bija mokasīni.

-    Es zināju, ka tu atgriezīsies, Vilka Acis. Zinu, kāpēc viņi tevi tā sauc. Tavs kucēns man nebija vajadzīgs, bet tu par tevi es dabūšu naudu.

-    Nenāc tuvāk. Piecēlos un atraisīju no jostas tomahauku. Vai ari tev klāsies ļauni.

-    Ko tu vari man padarīt, sieviete, viena pati?

-    Tu esi savas tautas nodevējs un bērnu slepkava. Tu neesi pelnījis dzīvot.

-    Ko tu iesāksi? Nobursi mani? Viņš iesmējās. Esmu dzirdējis, ka pesteļošana tev labi padodas.

-    Vai gribi redzēt?

Es parādīju viņam vilku, kas mājoja mani. Ņirdzīgais smīns pazuda no viņa lūpām, un viņš nobālēja, kad pārvērtos par rūcošu vilcēni. Varēju nogalināt viņu uzreiz, pārplēst viņam rīkli, bet es neciešu asins garšu. Es neļāvu viņam izkustēties, kamēr pieņēmu savu īsto veidolu. Viņš stāvēja manā priekšā sastindzis kā statuja, neko neredzot un nedzirdot, līdz viņa krūtis ar dobju būkšķi iecirtās tomahauks.

Viņš palūkojās uz savām krūtīm, it kā nodomādams: "Ko tas te dara? Agrāk tā te nebija." Tad viņš saļima uz priekšu.

Es atstāju viņu noplūstam ar asinīm, kas dubļos veidoja upes, un pacēlu uz rokām savu Raibo Putniņu.

Aiznesu viņu uz apbedījumu vietu, augstu kalnā, virs izpostītā ciema. Noliku zem kokiem, kuru zeltainās un sārtās lapas krita pār viņas augumu, un tad devos pakaļ vīriem, kas viņai kas mums visiem to bija nodarījuši. Es redzēju tā, kā redz lidojošs putns vanags. Redzēju kareivju vienību jājam upes virzienā. Gūstekņu rinda darīja viņu soli gausāku. Redzēju Melno Lapsu un karotājus tiem sekojam. Es varēju dot viņiem savu spēku, taču viņi zaudētu jebkādas izredzes uz negaidītu uzbrukumu, ja vienība nokļūtu līdz upei. Viņpus upes pletās klaji līdzenumi. Ja kareivjiem izdotos tos sasniegt, viņiem pavērtos drošs ceļš uz ciematu. Viņi bija jāaptur.

Paņēmu rokās Baltā Ērgļa doto pērkonputna amuletu. Piesaucu viņa spēku. Kalnos jau dienām, pat nedēļām ilgi bija lijis. Pagājušonakt mēs redzējām zibens šautras, dzirdējām pērkona grāvienus. Melni milzu mākoņi bija izgāzuši no sevis ūdeni, piepildot katru strautu, katru tērcīti. Tagad bija pienācis laiks visiem šiem ūdeņiem traukties lejup pa upi.

Tas nāca kā pulsācija, viļņveidīgi sākumā mazs, bet tūlīt pat pārvērtās milzīgā ūdens vālā.

Pirmie tika pārsteigti jātnieki pie brasla. Zirgi zaudēja pamatu zem kājām, viri krita, un tos aizrāva mežonīgā, mutuļojošā ūdens masa. Pārējie apjukumā griezās atpakaļ. Tajā brīdī tiem uzbruka karotāji. Es dzirdēju vīru kliedzienus un zirgu zviedzienus; redzēju asinis līstam kā lietus lāses. Pacēlos augstāk un augstāk, līdz tos ne dzirdēju, ne redzēju. Tad es atgriezos pie sava Raibā Putniņa.

Izraudzīju vietu zem spēcīga, jauna, taisna un sidrabaina bērza. Tā stumbrs gaiši laistījās, un sīkās, zeltainās lapiņas bira pār mums abām, kad es noņēmu savas krelles un aproces Sīļa dāvātās rotas un sakārtoju ap meitas augumu. Paņēmu Baltā Ērgļa pērkonputna amuletu un uzliku viņai uz krūtīm, sakļaujot ap to viņas pirkstiņus. Nogriezu ar nazi biezas matu šķipsnas no savas galvas un izklāju ap viņas pleciem. Plēsu tāsis no kokiem, ietinu tajās viņas ķermeni un noguldīju ar galvu pret austrumiem, kā tas bija pieņemts viņas tēva tautā. Tad apbēru viņu ar zemi un teicu viņai pēdējās ardievas.

Prātā atausa stāsts, ko Baltais Ērglis bija stāstījis alā. Tagad sapratu, kāpēc viņš to stāstīja. Jau toreiz, kad biju vēl tik jauna, baudīju pirmo mīlestību pret Sili, kad Raibais Putniņš vēl pat nebija ieņemta, viņš zināja, ka šāda diena reiz pienāks. Gudrība un apziņa dzimst no ciešanām. To es sapratu tagad, apberot ar zemi savu brīnumjauko bērnu.

Ilgi sēdēju pie viņas kapiņa, pierāvusi ceļus pie krūtīm un atspiedusi galvu uz sakrustotajām rokām, kā cilvēks, kas vēlas atņemt sev dzīvību. Sākumā gribēju viņai sekot, mērot to pašu ceļu, ko jau bija mērojis Baltais Ērglis, bet es sapratu viņa stāsta mācību. Tā vietā kvēli lūdzu, lai Sīlis apstātos savā gaitā uz mirušo valstību. Lai viņa mokasīnu siksnas pārtrūktu, un brīdī, kad viņš noliektos tās salabot, pie viņa atskrietu viņa Raibais Putniņš strauja, lidojoša būtne. Tāpat kā tik daudzreiz šajā dzīvē, tā arī tagad nāves valstībā viņš paņemtu viņu rokās, nosēdinātu sev uz pleciem, un viņi kopā dotos pie Kiehtāna varenajiem vārtiem.

Ierīvēju seju ar pelniem no kāda sen izdzisuša ugunskura un apsēdos sardzē līdz rītam.

Sapnī aizceļoju pāri kalniem pie Baltā Ērgļa. Ja kādreiz jutu vajadzību pēc viņa, tad šī bija tā reize. Beidzot nonācu pie varenās klints, kuras stāvajā sienā melnēja senču ala. Bija uzsnidzis pirmais ziemas sniegs, un pelēkās radzes sedza plānas sniega cepures. Sals bija skaudrs gluži kā pirmajā reizē, kad šeit ierados. Tagad ieraudzīju to, kas toreiz manām acīm bija palicis slēpts. Klintī bija izcirsti dīvaini simboli virpuļojošas figūras, apļi un spirāles. Daži no tiem šeit bija kopš senseniem laikiem, kad Mozus staigāja gar Nīlas krastiem un Noass būvēja savu šķirstu. Tos nebija radījusi cilvēka roka. Simboli iezīmēja šo klinti kā garīgu vietu Manitū. Tos bija veidojušas pirmās būtnes, lai attēlotu visu lietu sākumu un beigas.

Šeit mani gaidīja Baltais Ērglis. Viņš bija saģērbies ceļojumam. Bultu maks un pārtikas soma karājās pie jostas, pār muguru loks. Melnais un spilgti sarkanais sejas krāsojums izskatījās kā maska uz viņa sejas, kas bija tikpat balta kā viņa sniegbaltie mati.

Viņš neizdvesa ne vārda sveicienam. Pieskārās manai sejai un noslaucīja asaras no maniem vaigiem, rokām drebot kā apšu lapām. Apskāva mani un turēja savās skavās maigi kā tēvs, kuru es nekad nebiju pazinusi. Sajutu, cik viņš bija trausls, viņa kauli zem drēbēm bija smalki kā putnam.

Tad mēs apsēdāmies stāvās klints piekājē un viņš mani uzrunāja.

Mēs nevaram uzvarēt šajā karā. Viņš paņēma zaru un uzzīmēja smiltīs karti. Es redzu zemi, kurā mums nav vietas. Esmu centies ieraudzīt beigas balto cilvēku ieceļošanai, bet es tās neredzu. Viņi ir kā sniegs balto sarmu laikā. Viņš izstiepa roku, lai noķertu retās, vēja nestās pārslas. Sākumā to ir maz, tās tik tikko nosedz zemi. Bet ieskaties ciešāk, un tu ieraudzīsi katra no tām ir citāda, un, dienām skrienot pretī ziemas saulgriežiem, to sakrīt arvien vairāk un vairāk, līdz visa pasaule kļūst balta. Tad ļaudis ilgojas pēc saules, pēc siltām pavasara lietavām, kas sniegu aizskalotu. Tikai mums atkusni nesagaidīt. Mums ziema būs cauru gadu. Viņš palūkojās uz mani ar mīklainu skatienu. Viņi padarīs šo zemi par savu, un mums tajā nebūs vietas. Viņi nāks un nāks, līdz zeme būs pilna. Tu to zini. Tu, kas esi dzimusi starp viņiem. Viņi mēģinās tevi atgūt, bet tu nedrīksti atgriezties. Arī ceļš uz rietumiem nav tavs ceļš, lai kā tu alktu šajā ceļā doties. Tas tev būs slēgts, līdz pienāks tavs laiks, un tev vēl ir daudzi gadi. Tava sirds ir asiņojusi, mana meita, un rēta vēl ir svaiga, bet tev jādzīvo tālāk, ciltij tu esi vajadzīga. Tagad tava dzīve ir kopā ar cilti. Viņš pacēla skatu pret debesīm, tad palūkojās uz kalniem, kas slējās ziemeļos. Dodies pie mūsu penakuku brāļiem. Ja būšu tev vajadzīgs, es tevi vadīšu. Paņem šo par zīmi, ka būšu ar tevi.

Tagad ir laiks aiziet. Man jāatstāj šī vieta. Drīz visos apkārtnes mežos šķindēs baltā cilvēka cirvis. Viņa arkls plēsīs zemi. Kādu dienu viņš pat izdobs šo kalnu, lai iegūtu akmeņus māju celšanai un pavarda kuršanai. Senčiem laiks iet dusēt. Lai zeme tos paņem pie sevis.

Baltais Ērglis pavērsa skatu pret klinti. Tad viņš piemiedza acis, un zeme zem mūsu kājām nodrebēja, un klintsbluķi sāka velties lejā. Kad putekļi bija izklīduši, alas vairs nebija. Bija tā, it kā tās nekad tur nebūtu bijis.

Viņš pacēla gaisā rokas. Tās vairs nedrebēja un netrīcēja. Tad viņš gāja, uzsākdams ceļu uz rietumiem, uz Rietošās saules zemi. Ar katru soli, ko viņš spēra, viņa stāja kļuva staltāka, katrs nākamais solis bija garāks, līdz pa gabalu es viņu būtu noturējusi par jaunekli, kas pēc veiksmīgām medībām atgriežas savā ciemā. Es zaudēju vēl vienu no tiem cilvēkiem, kas man bija dārgi, bet necentos viņu apturēt vai saukt viņam nopakaļ. Kā gan ir iespējams apturēt garu?

23 pirmĀ PĀRCELŠANĀS

Paliku apbedījumu vietā, līdz atgriezās gūstekņi. Sēžot angļiem atņemtajos zirgos, viņus pavadīja karotāji. Priekšgalā jāja kara virsaitis Kūss; pie viņa zirga segliem karājās lieli, pieblīduši grozi. Virspusē es pamanīju roku; tās plauksta bija atvērta un pavērsta uz augšu, it kā gatavotos saņemt dāvanu. Grozs bija piemircis asinīm, kas sūcās un pilēja no tā apakšas, gluži melnas. Nocirst ienaidniekiem galvas un rokas prasīja cilts tradīcija.

Saule rietēja, sārtinot rietumu pamali, kad Hūsaks sapulcēja tos, kas vēl bija palikuši no viņa cilts, un uzcēla pagaidu nometni mežā. Rieta liesmas atblāzmojās ari ziemeļos. Ielejas otrā malā dega kārtējais ciems.

Hūsaks izvietoja sargposteņus, un mēs apglabājām pārējos mirušos. Tad karotāji uzkūra uguni atstatu no mums. Līdz vēlai naktij viņi runāja par savām uzvarām, apdziedot savus varoņdarbus, līdz tie kļuva par daļu no katra vīra stāsta, un katram vīram stāstā bija sava loma. Šādi tie dziļi iegūla karadraudzes atmiņā.

Melnā Lapsa nesēdēja ar viņiem. Neatradis Raibo Putniņu starp gūstekņiem, viņš bija atgriezies, ļaunu priekšnojautu mākts, un, kad es izstāstīju, kas bija noticis, tas viņu dziļi satrieca. Asaras, līstot pār vaigiem, izsmērēja viņa sejas krāsojumu. Viņš apskāva mani un piekļāva cieši klāt. Centos viņu mierināt, kā prazdama, bet viņš aizgāja no manis, nespēdams dalīties bēdās pat ar mani.

Nākamajā rītā atradām viņu stāvam pie viņas kapa. Viņš bija apkopis kapavietu visnotaļ rūpīgi, piebērdams vairāk zemes un apkraudams ar akmeņiem, lai neviens zvērs nevarētu to atrakt. Viņš bija pārmeklējis visu apkārtni, lasot oļus un gliemežvākus no ezera un upes krastiem, un sakārtojis tos tā, kā viņai patika. Tāpat kā viņai dzīvai esot, Melnā Lapsa bija pagatavojis viņai rotaļlietas, izdrāžot lelles no mikstā priedes koka un ietērpjot tās kukurūzas vālīšu mizās. Viņš bija izveidojis mazas zaru figūriņas un iekāris tās kokos, kur vējš tās grieza un šūpoja, līdzīgas spēļu lietiņas viņš bija kāris virs šūpuļa, kad viņa vēl bija pavisam maza. Tagad viņš stāvēja ar seju pret austrumiem, nekustīgi kā statuja pirmajos blāvajos uzlecošās saules staros.

Mēs devāmies prom drīz pēc saullēkta, pa ceļam iegriežoties ciematā. Viss, kas nebija nolaupīts no izpostītās apmetnes, bija salauzts, sadedzināts un izmētāts; zemi klāja pelnu slānis. Ejot ievēroju, ka ļaudis pūlas labi iegaumēt redzēto. Viņi zināja, ka šajā pusē vairs neatgriezīsies. Katrs koks, katrs akmens, katrs kalnu izcilnis, upes līkums ielejā, katrs dzimtās malas stūrītis tika noglabāts atmiņā, tā cilvēks, jaušot strauju akluma tuvošanos, pūlas ielāgot savu mīļo sejas, pirms visu ieskauj tumsa.

Šādus skatienus es jau reiz biju redzējusi tā raudzījās cilvēki, kas kuģī pameta Angliju. Iedomājos par Džonu Riversu un Tobiasu, kā arī par citiem Bjūlas vīriem. Viņi bija stipri un sīksti, un viņiem ari nebija, kur atgriezties. Viņi neatteiksies no tā, kā dēļ tie šeit bija ieradušies. Turklāt šauteņu viņiem bija atliku likām un viņi neslimoja un nemira. Tā bija cīņa līdz pēdējam vīram, un es arī bez Baltā Ērgļa zināju, kurš tajā uzvarēs.

Ceļš uz ziemeļiem veda mūs gar tuvējo angļu koloniju. Aiz sagrautā pālu žoga dūmi vēl vijās augšup no mājām, kas bija degušas visu nakti. Posta darbi, kas šeit bija pastrādāti, bija tādi paši kā mūsu ciemā, ja ne vēl lielāki, bet man tas nesniedza nekādu gandarījumu. Starp šim divām tautām es jutos kā starp diviem riteņiem, kas rāva mani uz pusēm. Šajā ciemā varēja dzīvot Rebeka un Tobiass vai Džons un Sāra, vai arī es pati.

Zeme bija nomīdīta, piesalušie dubļi bija raibi no juceklīgiem zirgu nagu un ādas apavos un zābakos tērptu cilvēku pēdu nospiedumiem. Viņi droši vien bija saņēmuši gūstekņus: mokasīni neatstāj dziļas pēdas.

-    Nipmuki. Liela karadraudze. Viņi ir devušies uz rietumiem.

Pēdas veda lejup pie upes, par ko liecināja izbrāķētais kara laupījums: saplēsti apģērba gabali, kurpe, kāda bērna lelle. Nedaudz tālāk pazems vītolu puduris slēpa šaušalīgu skatu. Migla kāpa augšup no upes un klājās pār apsarmojušiem sieviešu un bērnu līķiem kā šķidrauts; ap viņiem bija izveidojusies sārta asiņu jūra. Visiem līķiem bija noņemti skalpi.

-    Nokaut visus? Šausmās raudzījos visapkārt.

-    Viņi nenokauj visus. Viņi aizveda tos, kas spēja paiet un izturēt ceļojumu. Melnā Lapsa nenolaida acis no līķu kaudzēm. Šie te būtu viņus kavējuši. Viņiem priekšā vēl tāls ceļš, lai nokļūtu drošībā, tāpēc ātri jātiek uz priekšu. Vai tad būtu labāk gaidīt, līdz tie vairs nespēs paiet, un atstāt viņus vilkiem vai ļaut nosalt līdz nāvei?

-    Bet tie taču ir zīdaiņi! Mazi bērni! Tas ir nežēlīgi.

-Karš ir nežēlīgs. Kā tu tā vari runāt, māt? Tu redzēji, ko

viņi nodarīja mūsu tautai, Raibajam Putniņam.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un uzlūkoja mani ar nosodošu skatienu. Viņa seju klāja svaigas kara krāsas; šauro matu cekulu greznoja pēdējā sadursmē nopelnītās spalvas. Asaras, ko viņš bija izraudājis par Raibo Putniņu, bija aizskalojušas pēdējo, kas viņā vēl bija no bērna. Viņš izskatījās vecāks par saviem gadiem, daudz vecāks, un daudz, daudz cietsirdīgāks, bet viņš bija mans dēls. Mani nekas nespēja iebiedēt.

-    Mēs vismaz varam tos apbedīt.

-            Lai viņi paši aprok savus mirušos! Viņš novērsās. Mums jāsteidzas tālāk, ja vien tu negribi viņiem pievienoties. Karavīri var būt jau ceļā.

-Ja kāds ir izdzīvojis. Es palūkojos ciema virzienā. Varbūt tagad viņam ir nepieciešama palīdzība.

-            Pēc nipmuku uzbrukuma? Viņa smiekli skanēja smagi, bez prieka. Nedomāju vis.

24 CIEMATĀ

Biju apņēmusies doties uz ciematu, lai pārliecinātos, vai tur kāds nav izdzīvojis. Man piebiedrojās ari citi, kas nenāca man līdzi, lai palīdzētu, bet gan lai pievāktu to, ko bija atstājuši nipmuki: ēdienu, segas jebko, kas vēl nebija paņemts. Karš mūs padarīja par maitu putniem, kas mielojās postījumu vietās.

Daudzām mājām bija nodeguši jumti un sagāzušās sijas, bet sienas un grīdas bija salīdzinoši labā stāvoklī. Vīrieši un sievietes gulēja tur, kur nāve tos bija pārsteigusi. Visi bija noskalpēti, un es tiem ne ar ko vairs nevarēju līdzēt.

Iegāju kādā namā tuvu ciemata centram. Nama durvis karājās eņģēs, sašķaidītas ar cirvi. Jumta nebija; nams stāvēja neaizsargāts pret dabas stihijām. Istabas vidū zem krustu šķērsu sakritušiem, apdegušiem baļķiem gulēja kāds vīrs. Viņa labā es neko vairs nevarēju darīt. Viņš bija miris, vēl pirms viņam uzgāzās jumts. Sitiens ar kaujas vāli bija sadragājis galvaskausu kā olas čaumalu.

Pārkāpusi viņam pāri, izbridu cauri šķīvju lauskām, tie bija saplīsuši, gāžoties galdam. Stūrī gruzdēja sadriskāta gultasveļa, no mājām līdzatvestās lādes stāvēja vaļā, to saturs bija izvandīts. Saplēsti podi mētājās atdzisušā pavarda pelnos. Zem manām kājām bija lūka, kas veda uz sakņu pagrabu. Es nevēlējos piedalīties izlaupīšanā, bet ceļojumam bija nepieciešama pārtika, lai mēs izdzīvotu.

Atvēru lūku, domādama, ka varbūt atradīšu viņu ziemas krājumus. To vietā es atradu zēnu. Viņš gulēja uz muguras ar pamatīgu brūci pierē. Nometos pie viņa ceļos. Brūce bija dziļa, pārvilkusies ar melnu kreveli, bet no tās robotajām malām sūcās asinis. Viņš gulēja bez samaņas, līķa bālu seju, bet viņa dzīslās tikko jaušami pulsēja asinis. Viņš bija dzīvs.

Melnā Lapsa atnāca, lai paskatītos, ko esmu atradusi. Ieraudzījis zēnu, viņš izvilka cirvi un skalpējamo dunci.

Nē! Es apturēju viņa roku. Viņš ir tikai zēns. Viņš nemirs.

Biju cieši apņēmusies zēnu izglābt. Ap mani jau tāpat bija pārāk daudz nāves, un es biju dziedniece. Mans uzdevums bija sargāt dzīvību, nevis to atņemt. Liku Melnajai Lapsai iznest zēnu svaigā gaisā. Cauri ciematam tecēja maza upīte. No tās atnesu ūdeni, lai nomazgātu viņa seju un izskalotu netīro brūci. Zēna plaksti atsprāga vaļā. Ieraugot mūs, viņš no jauna iekrita ģībonī, bet es izlēmu ņemt viņu līdzi. Pagatavoju nestuves, piesēju viņu pie tām un, pavēlējusi Melnajai Lapsai tās vilkt, pati gāju nopakaļ.

Kad mēs apstājāmies, lai pārlaistu nakti, es vēlreiz iztīrīju viņa brūci. Tā kā zēns vēl aizvien bija nemaņā, atstāju viņu piesietu pie nestuvēm un pati pārmeklēju apkārtējos mežus, cenšoties atrast visu nepieciešamo ievainojuma kopšanai. Savācu balzamegles sveķus, ozola lapas un pelašķus brūces tīrīšanai un dziedēšanai; baltā vītola mizu, lai pagatavotu uzlējumu sāpju mazināšanai. Kad viss nepieciešamais bija atrasts, steidzos atpakaļ.

Pārējie pa to laiku no apkārtnes mežos nocirstiem mietiem un līdzpaņemtajiem meldru pinumiem bija uzslējuši pagaidu nojumes. Arī Melnā Lapsa bija uzcēlis nojumi un pašreiz kūra uguni. Zēns vēl aizvien bija piesiets pie nestuvēm. Atraisīju viņu un noguldīju uz lapu un priežu zaru guļas, ko Melnā Lapsa bija sagatavojis man.

-    Es to uzklāju tev. Nevis viņam.

Viņš devās projām lepnā gaitā, aizvainots par to, ka biju noniecinājusi viņa pūliņus, bet man bija jādziedē īstas sāpes, nevis aizskarta patmīlība. Melnā Lapsa atgriezīsies, viņam tikai bija vajadzīgs laiks. Uzliku vārīties katliņu ar ūdeni, lai pagatavotu vītola mizas uzlējumu, un ķēros pie zēna brūču apkopšanas. Par spīti sāpēm, ko droši vien viņam nodarīju, viņš vēl joprojām nenāca pie samaņas.

-     Vai tu domā, ka viņš atlabs? Melnā Lapsa jautāja, kad bija atgriezies.

Viņš uzlūkoja zēnu ar vēsu ziņkāri tā, it kā tas būtu suns vai kāds cits savainots un manis aprūpēts kustonis. Zēna seja aizvien vēl bija līķa bālumā, izceļot vasarraibumus, kas klāja viņa vaigus kā sīkas dubļu piciņas. Melnās Lapsas seja apmācās. Viņš pietupās. Ieskatījās ciešāk.

-    Viņš ir raibs. Tikpat raibs kā…

Viņš novērsās, zaudējuma sāpes atgriezās ar jaunu sparu. Tad viņš izvilka dunci un sagrāba zēna gaišo, pinkaino matu cekulu. Viņa mati bija netīri un izspūruši, tomēr vietām tie laistījās kā zelta pavedieni.

-    Nē! Es satvēru viņa roku. Tu to nedarīsi.

-     Kādēļ lai viņš paliktu dzīvs, ja viņa ir mirusi un guļ aukstajā zemē?

-    Vienas dzīvības vietā nāk jauna. Viņš ir tikai bērns tāpat kā viņa, Raibais Putniņš. Viņa bija tik labsirdīga un būtu gribējusi, lai viņš ieņemtu viņas gultu un vietu pie ugunskura.

Melnā Lapsa vēl ciešāk sažņaudza naža spalu un turpināja neatlaidīgi raudzīties uz bālo seju un zeltainajiem matiem.

-     Es zinu, tev nav viegli. Viņu asinis rit ari tavās dzīslās. Ir grūti būt starp divām tautām.

-    Varbūt tev, māt. Tikai ne man. Es esmu pentakets.

Viņš uzmeta man skatienu, kurā kvēloja reizē naids un lepnums. Man šķita, ka viņš to izdarīs, par spīti maniem lūgumiem, bet tā nenotika. Viņš nolika nazi malā un apsolījās zēnu neaiztikt. Tad aizgāja gulēt citur. Viņš tik viegli bija

devis šo solījumu, jo domāja, ka zēns vienalga nebūs dzīvotājs. Bet es zināju, ka viņš izdzīvos. Sataisīju sev pagaidu guļvietu turpat blakus, bet daudz negulēju. Pieskatīju uguni un paturēju zēnu acis līdz pat ritam cerībā izglābt vienu dzīvību starp tik daudzām zaudētām.

Zēns pamodās, kad rītausma krāsoja debesis sārtām strēlēm. Viņa acis bija zilas un miglainas. Zēns nesaprata neko no tā, ko ieraudzīja, tomēr bija nomodā pietiekami ilgi, lai iedzertu manis gatavoto novārījumu un ieēstu nedaudz viras, pirms atkal ieslīga nemaņā.

Es raizējos par to, vai tikai spēcīgais sitiens nebūs laupījis zēnam saprātu. Viņu nespēja uzmodināt pat nestuvju kratīšanās pa ceļa grambām. Tomēr nākamajā naktī šķita, ka viņam ir kļuvis mazliet labāk, pietiekami labi, lai zēns pieceltos sēdus un mēģinātu uztvert apkārtējo pasauli. Viņa acis plati iepletās aiz lieliem brīnumiem par manu klātbūtni un par to, ka es ceļoju kopā ar mežoņiem. Viņš kļuva mazliet drošāks, kad uzrunāju viņu angļu valodā.

-       Es redzēju pēc tavām acīm, ka tu neesi viena no viņiem. Kā tu te gadījies? Vai tevi sagūstīja?

-    Tas ir stāsts, ko tu dzirdēsi citreiz.

-    Kā es te nokļuvu?

-    Tevi ievainoja. Tagad tev jāatpūšas un jākļūst veselam.

Zēns sarauca pieri, it kā pūlētos atcerēties, kas viņš ir un

kas ar viņu bija noticis, tad sarāvās no sāpēm, jo, kaut ari brūce dzija, tā vēl aizvien bija jutīga.

-    Nesatraucies. Tev vajadzīga atpūta.

-        Kā gan es varu nesatraukties? Viņš krietni nopūlējās, lai paliktu sēdus stāvoklī. Kas tu esi? Kā tevi sauc?

Pateicu viņam savu vārdu.

-    Nē, kāds ir tavs īstais vārds? Tavs angļu vārds.

-       Kaut ari neviens mani jau gadiem šajā vārdā nav saucis, mans vārds ir Mērija.

-    Tad tā es tevi saukšu.

-    Un kā sauc tevi?

Zēns aizdomājās, sāpēs saviebdams seju. Viņš aizvēra acis, un no to kaktiņiem izspiedās asaras.

-    Es neatminos.

-            Tas nekas. Iedzer šo. Iedevu viņam malciņu no saviem miega zāļu krājumiem.

Viņš bija novārdzis un bieži krita nemaņā. Brīžos, kad viņš bija nomodā, baroju viņu ar viru un lūdzu garus, kaut viņa spēki ātrāk atgrieztos. Es labi zināju, ko indiāņi dara ar tūļīgiem gūstekņiem.

Melnā Lapsa izturējās pret zēnu atturīgi. Viņš nepiedāvāja man savu palīdzību zēna kopšanā, un es to nelūdzu. Zināju, ko mans dēls jūt pret šo gūstekni, bet pat nedomāju zēnu pamest, it īpaši tagad, kad viņš sāka atkopties.

Zēns bija jauns un spēkus atguva ātri, līdz ar tiem ari atmiņu. Viņa vārds bija Efraims Karltons. Viņš bija vienpadsmit gadus vecs, kaut ari es viņam tik daudz nedevu. Viņš gribēja zināt, kas ir noticis ar viņa ciemata iedzīvotājiem.

-    Citi nogalināti, citi saņemti gūstā.

-    Kas notika ar māju, kurā es dzīvoju?

Es atcerējos nogalināto vīrieti zem sakritušajiem baļķiem, bet zēns vēl nebija gatavs to uzzināt.

-            Nemāku teikt, atbildēju. Manis tur nebija, un es neredzēju, kas tur notika. Nezinu, vai tavējie ir miruši vai sagūstīti.

-            Man viņu žēl, lai kas ar viņiem būtu noticis. Tie bija labi ļaudis. Viņi nebija man rada, tomēr izturējās pret mani laipni.

-    Kas notika ar tavu ģimeni?

-            Mammu es neatceros, bet tēvs ir miris. Tas bija negadījums. Viņš cirta mežu, kāds koks sasvērās uz nepareizo pusi, uzkrita viņam virsū un pienagloja pie zemes.

-    Vai tu jau ilgi dzīvoji tajā ciematā?

Zēns purināja galvu. Mēs dzīvojām te vienā vietā, te citā. Bijām apmetušies pat Virdžīnijā, taču tētim nebija pa prātam turienes klimats. Lai kā tur bija, pēc negadījuma ar tēvu mani pieņēma misters Bārkers. Kopš tā laika es pie viņa strādāju. Kad sākās uzbrukums, es palīdzēju atsist pirmo vilni, bet tad

mums aptrūkās pulveris. Misters Bārkers paņēma šauteni aiz stobra un nostājās pie durvīm, gatavs zvelt pirmajam mežoņu maukas dēlam tie bija viņa vārdi, ne manējie -, kurš kāptu pār slieksni. Viņš pavēlēja man, savai sievai un mazajai meitiņai paslēpties sakņu pagrabā. Vai viņi…

-    Viņu tur nebija. Varbūt viņas ir sagūstītas.

-    Varbūt. Zēna acis kļuva miklas. Es lūgšu Dievu, kaut tā būtu noticis. Lai nu kā, viņš notrausa asaras ar delnas virspusi. Lai kā tur bija, kad mežoņi nāca, es nostājos viņām priekšā. Mēs dzirdējām, kā sašķīda durvis un mantas tika svaidītas un plēstas. Tad iestājās klusums, un vienīgais, ko mēs dzirdējām, bija mokasīnos tērptu kāju klusie soļi. Mēs pat redzējām viņu pa grīdas šķirbām. Bērns no bailēm nespēja pat paraudāt. Mēs tik tikko elpojām, cerot, ka viņš mūs neuzies, bet tad lūka atvērās. Es iznācu priekšā gatavs cīņai. Redzēju viņa acis, viņa izkrāsoto melni balti sarkano, svītroto seju. Tas, ko es redzēju, bija drīzāk velns, nevis cilvēks. Tad viņš atvēzējās, un vairāk es neko neatceros.

Viņi būs paņēmuši Bārkeres kundzi un bērnu, bet mani noturējuši par beigtu. Labi, ka tie mani nenoskalpēja. Viņš pieskārās savai galvai. Būs bijuši pārāk kāri uz citām trofejām, lai paņemtu manus matus.

No dienas dienā Efraims jutās aizvien labāk, bet es uztraucos par Melno Lapsu, par to, kā veidosies mūsu attiecības. Sapratu viņa greizsirdības cēloņus un zināju, kādēļ viņā ir tik daudz naida, bet viņam bija jāsaprot: es biju dziedniece, un mans pienākums bija piedāvāt savu prasmi ikvienam, kam tā bija nepieciešama. Nešķirojot draugs vai ienaidnieks.

Iespējams viņš sāka to saprast, jo pie mūsu būdas es atradu mazas dāvaniņas: brieža cisku, divas treknas pīles. Uztvēru to kā zīmi, ka viņš vēlas izlīgt. Melnā Lapsa daudz laika pavadīja ar cilts vīriem, medījot un gatavojot ieročus karam, bet ēst nāca pie mana ugunskura. Tas mani priecēja, neraugoties uz to, ka viņš vēl aizvien nebija mierā ar Efraima klātbūtni.

Cilts gatavojās doties uz dienvidiem, lai piepulcētos citām ciltīm pie Vačuseta kalna, kur Metakoms bija uzcēlis ziemas apmetni. Tika vākts milzīgs karaspēks, lai uzbruktu angļu pilsētām.

Es negrasījos iet ar viņiem. Negribēju karot. Piederēju abām pusēm, un tas plosīja manu sirdi. Vēlējos, kaut slepkavošana reiz beigtos. Vēl vairāk manu sirdi tirdīja tas, ka ar viņiem dosies mans dēls, bet viņš bija kļuvis par karotāju, par izlūku, kuru viltībā pārspēja tikai retais. Bija skaidrs, kur viņam vajadzēja atrasties.

Kad pienāca laiks šķirties, zināju: nav jēgas viņam piekodināt, lai viņš uzmanās un neriskē ar dzīvību. Viņš devās karā. Es varēju vienīgi sniegt viņam aizsardzību tas bija manos spēkos.

-    Sargāšu tevi, kā spēšu. Pagaidām es gribu, lai tu paņem šo. Izņēmu no somas Baltā Ērgļa dāvāto spalvu. To man iedeva tavs vecvectēvs, un tagad es to atdodu tev. Lai viņa gars ir ar tevi. Paliec sveiks, dēls.

Viņš paņēma spalvu un iestiprināja matu šķipsnā.

-    Paliec sveika, māt. Ceru, ka arī kāds cits mani vēros no garu pasaules. Viņa acīs izlasīju, ka viņš runā par savu tēvu un Raibo Putniņu. Un lūdzu garus, kaut viņiem nenāktos manī vilties. Gaidi mani rītos un vakaros es atgriezīšos.

Viņš ielēca seglos, pagriezās un veltīja man vienu no saviem retajiem smaidiem. Tad viņš aizjāja un līdz ar viņu arī viss karotāju pulks. Mēs ar Efraimu palikām mežā vieni.

Efraims jau bija pietiekami spēcīgs, lai ceļotu. Mēs devāmies uz ziemeļiem, un viņš soļoja man blakus.

-    Man tev kas jāsaka, Mērij, viņš kādā brīdī paziņoja. Es uzskatu par savu pienākumu drīzumā aizbēgt un iesaistīties karā.

-    Tā ir tava izvēle, bet es tev ieteiktu pagaidām vēl nemēģināt.

-    Tu mani neapturēsi.

-    Es ari negrasos to darīt, bet mežs gan tevi varētu apturēt. Tu vēl neesi pilnībā atguvies no ievainojumiem, un mēs atrodamies tālu no vietām, ko tu pazīsti. Tu ātri vien apmaldīsies. Šeit, ziemeļos, ir maz apdzīvotu vietu, un, ja tu uzdursies karotājiem, uz žēlastību neceri.

-    Bet kurp, kurp mēs ejam? Efraims lūkojās visapkārt.

Es neatbildēju.

Mani ne mirkli neatstāja skumjas, kas grauza mani līdz pašiem dvēseles dziļumiem. Mans dēls bija stājies uz kara takas. Es nezināju, vai jebkad vēl redzēšu viņu. Raizes par Melno Lapsu tikai padziļināja manas skumjas par Sīļa un manas skaistās meitiņas nāvi. Mana sirds nepaguva sadzīt. Katrs nākamais rīts no jauna atplēsa rētu. Smeldze bija tikpat skaudra kā pirmajā bridi, kad es tikko biju par to uzzinājusi, un ar katru nomoda mirkli dzēlīgais asmens urbās sirdi arvien dziļāk.

25 kviČĪ STRAUJIE MUTUĻOJOŠIE ŪDENSKRITUMI

Mūsu ceļojumu pa upi pārtrauca kāds vīrs, kas stāvēja straujo, baltās putās sakulto ūdeņu malā. Pēc matu sakārtojuma un zīmēm, kas rotāja viņa ādu, redzēju, ka viņš ir no penakuku cilts. Ieraudzījis mūs, vīrs panācās uz priekšu, it kā būtu mūs gaidījis.

-     Tu esi Vilka Acis. Viņš pakāpās tālāk no ūdeņu dārdoņas, paceldams sveicienam roku. Viņš bija vecāks, nekā man šķita sākumā, un kliboja ar vienu kāju, kas bija īsāka par otru. Es esmu Dzirksteļu Sārts.

-    Kā tu zini manu vārdu?

-     Par tavu atnākšanu uzzināju sapnī un tiku atvests šurp. Viņš pagriezās un norādīja uz stāvo krastu, kur pašā augstākajā priedes zarā sēdēja liels ērglis. Es pazinu Sīli, kad viņš vēl bija mazs zēns, vēl pirms slimība piemeklēja viņa ciemu. Viņa tēva vīri kopā ar maniem vīriem mēdza pie ūdenskritumiem zvejot zivis. Vīrs pasmaidīja, atceroties kaut ko smieklīgu, un ap viņa acīm parādījās krunciņas. Viņš mani bieži ērcināja, jo allaž gribēja piedalīties mūsu spēlēs, kaut bija krietni jaunāks. Es viņu saucu par Mazo Brāli, tad nu tu tagad būsi mana māsa. Viņš paskatījās man acīs jautrās atmiņas nomainīja skumjas. Es sēroju līdz ar tevi. Tavas bēdas ir manas bēdas.

Vairāk neko viņš neteica. Mēs abi pavērsām skatus augšup. Spārnu vēdas vēstīja par ērgļa aizlidošanu. Putns apmeta loku virs mūsu galvām un nozuda rietošās saules ugunīgajā sārtumā.

Mēs pārziemojām Dzirksteļu Sārta penakuku apmetnē. Mūs uzņēma kā radiniekus, nevis kā patvērumu lūdzošus bezpajumtniekus. Viņi jo dāsni dalījās ar mums visā, kas tiem piederēja: ēdienā, apģērbā un pajumtē. Tā kā manu vaigu rotāja zīme, man ierādīja vietu Vilka klana garajā namā. Mēs dzīvojām kā ģimene Efraims un es. Efraims pat nemēģināja aizbēgt. Kur gan viņš būtu bēdzis? Ziema un mežs bija lielāks šķērslis par jebkuru pāļu aizsargžogu. Mēs bijām aizmaldījušies vēl tālāk uz ziemeļiem nekā pirms tam, un laiks šeit bija krietni skarbāks. Kad mēs ar zēnu uzsākām klejojumus, man nebija ne jausmas, kurp dosimies, bet tagad biju laimīga par jaunatrasto patvērumu piekvēpušajā pustumsā, kur kopā mitinājās vairākas ģimenes.

Mums netrūka itin nekā. Tika iedotas ādas apģērba darināšanai un segām. Ciltij bija pārtikas uzkrājumi no šīs vasaras ražas, un neaptverami plašajos ziemeļu mežos medījuma bija atliku likām. Uzšuvu Efraimam jaunas drēbes, jo viņa vecās ziemai bija par plānu, turklāt saplēstas un gandrīz pilnīgi novalkātas. Pagatavoju viņam mokasīnus ar kažokādas oderi, mīkstas briežādas bezroci un garās zeķes. Parūpējos, lai pret viņu neizturas kā pret gūstekni. Viņu uzņēma kā manu dēlu. Es iemācīju viņam valodu, un Dzirksteļu Sārts iemācīja medīt. Brīžos, kad Efraims nemedīja, viņš kopā ar citiem zēniem šļūca pa sniegu vai slidinājās pa ledu.

Vakaros Dzirksteļu Sārts bieži nāca pasēdēt pie mūsu ugunskura. Ja viņš bija atgriezies no medībām, viņam līdzi bija arī medījums. Viņš nāca pie manis kā brālis. Arī viņš bija no Vilka klana, un viena klana pārstāvjiem ir aizliegts savā starpā slēgt precības. Turklāt es nemaz nemeklēju vīru. Kā gan lai es pēc Sīļa spētu domāt par kādu citu?

Mums bija līdzīgas bēdas. Pērn slimība bija aizsaukusi aizsaulē viņa sievu, un sāpes vēl aizvien mājoja viņa sirdī. Viņa meita bija apprecējusies un dzīvoja kopā ar savas mātes klanu. Dēls Nogatuks bija devies līdzi karotājiem uz dienvidiem. Baltā Stirna Nogatuka sieva dzīvoja ar savas mātes klanu. Citu bērnu viņam nebija; abi jaunākie bija devušies līdzi mātei uz rietumu plašajiem līdzenumiem.

Viņš aizdedzināja pīpi ar ogli no ugunskura. Patiesi, sērga paņem vairāk dzīvību nekā muskešu lodes, ar katru reizi arvien vairāk un vairāk. Šis karš ir pēdējais mūsu spēku uzplaukums.

-    Kā tas norit?

Viņš ievilka dūmu un tad izpūta to, vērdamies manī caur miglu.

-    Kā man to zināt? Es esmu tālu no Vanalanseta padomes ugunskura.

-    Var jau būt, ka tā, bet es redzu ziņnešus nākam un ejam.

Penakuku virsaitis Vanalansets bija uzcēlis nometni pie

Vinipesoki ezera, uz ziemeļiem no mums. Skrējēji no dienvidiem ceļā pie viņa nereti apstājās mūsu apmetnē. Viens no šiem ziņnešiem bija Dzirksteļu Sārta dēls Nogatuks. Es palūdzu, lai viņš uzmeklē Melno Lapsu pie pentaketu karotājiem, un viņš apsolīja, ka to izdarīs. Es aizsūtīju dēlam jaunus mokasīnus. Viņa vecie droši vien jau bija izdiluši, un šiem bija trušādas odere, jo bija ziemas visbargākais mēnesis. Liku, lai Nogatuks viņam nodod ziņu, ka man iet labi.

Dzirksteļu Sārts zināja, ka raizējos par savu dēlu.

-    Šobrīd viņam nekas nedraud. Pašreiz ir gada īsākās dienas, kad koki krakšķ un šķeļas no aukstuma. Šajā laikā neviens nekaro, pat angļi. Nogatuks stāsta karotāji gaida, kad saule debesīs atgūs savu spēku, tad viņi dosies karagājienā pret angļu pilsētām.

Tad mēs sēdējām klusumā, gremdējoties pārdomās par saviem dēliem.

-    Kādēļ tu esi apmeties tik tālu no Vanalanseta?

-    Viņš ir kristietis. Es nepievērsos šai jaunajai ticībai. Man Lielais Gars ir Lielais Gars, kāpēc man viņš būtu jāsauc par Dievu? Man viņš vienmēr būs Manitū.

Ap februāra vidu ziņneši vēstīja par jauniem uzbrukumiem, izlaupītām un pamestām pilsētām plašā joslā, kas stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem. Martā, kad kusa ledus, indiāņu karotāju pulki bija aizkluvuši līdz pat Medfīldai un apdraudēja Bostonu. Zināju, ka mans dēls bija tur, kur gāja viskarstāk. Pēc katra šāda ziņojuma degu nepacietībā uzzināt kaut ko par viņu.

Nogatuks ieradās ap marta beigām un pastāstīja, ka Melnā Lapsa esot sveiks un vesels. Viņam esot jāpaliek dienvidos, bet viņš atsūtījis man dāvaniņu mazu lapsas galviņu, izgrebtu no tā paša mīkstā, melnā akmens, no kura tika darinātas pīpes. Melnā Lapsa bija ieguvis pīpes akmeni maiņas ceļā un izgrebis šo figūriņu, laiskojoties ziemas nometnē. Viņam bija prasmīgas rokas; lapsas galva bija veidota ar viltīgu sejas izteiksmi šķībām acīm un šķelmīgu smīnu. Aiz ausīm bija izurbti caurumiņi, lai to varētu izmantot kā aizdari. Tas lika man caur asarām pasmaidīt. Melnā Lapsa allaž mīlēja darināt praktiskas lietas.

Kad atnāca pavasaris, ciema iemītnieki pārcēlās uz vasaras apmetni. Uz laiku, kamēr tika nojaukta ziemas apmetne, karš tika aizmirsts. Mājokļus izjauca, pārklājuma gabalus atsēja un saritināja, mietus atstāja nākamajai ziemai.

-Ja vien mums būs lemts šeit pavadīt vēl vienu ziemu. Dzirksteļu Sārts bija atnācis mums talkā un krāva saiņus uz savām nestuvēm, Viņš izskatījās domīgs.

-    Kāpēc ne? Vanalansets ir neitrāls, turklāt viņš ir kristīts.

Biju pabeigusi saiņot nešļavu sev un patlaban gatavoju

saini Efraimam. Šādās pārceļošanas reizēs ikvienam bija pilnas rokas nesamā. Pat bērniem tika sava tiesa.

-    Tam nav nekādas nozīmes. Kristītie indiāņi ir izvesti no savām dievlūdzēju pilsētām un sadzīti vienkopus kādā Bostonas ostas salā. Viņš nikni pievilka mezglu. Tāda ir angļu pateicība par uzticību.

Gatavojoties šai pārceļošanai, mani māca tikpat liela nedrošība kā viņu, ja ne vēl lielāka. Es atcerējos Baltā Ērgļa vārdus. Indiāņiem nebija nekādu izredžu uzvarēt šajā karā. Biju centusies par to nedomāt, bet tas brīdis tuvojās. Pat nepieļāvu domu, ka es kādreiz varētu atgriezties pie saviem tautiešiem, bet kas gan ar mani notiks, ja indiāņi tiks sakauti un mani aizvedis atpakaļ?

26 otrĀ PĀRCEĻOŠANA

Ceļš uz vasaras apmetni veda mūs augšup pa Merimaka upi un tad pa vairākām mazākām upitēm un pa sauszemi, novedot mūs pie Vinipesoki ezera plašajiem ūdeņiem.

Apmetne slēpās vītolu aizsegā ezera dienvidu krastā. Vienas dienas laikā ciems bija uzcelts no jauna. Visapkārt valdīja miers, un dzīve iegāja ierastajās sliedēs. Es palīdzēju sievietēm sagatavot dārzus sēšanai. Strādāju kopā ar Balto Stirnu Nogatuka sievu un Dzirksteļu Sārta vedeklu. Efraims ar citiem zēniem skraidīja pa nelīdzeno pļavu, dzenājot ar nūju bumbu vai spēlējot futbolu, gluži kā savulaik to bija darījis Melnā Lapsa, gluži kā pirms tik daudziem gadiem to bija darījuši zēni Anglijā, manā dzimtajā ciematā.

Pavasara rakšanas un stādīšanas ritumā reizēm bija viegli aizmirst, ka apkārt plosās karš. No mums tas vēl joprojām bija tālu uz dienvidiem, taču ziņneši ieradās arvien biežāk, un Dzirksteļu Sārts nereti tika aicināts uz Vanalanseta nometni otrā ezera galā.

Tuvāk vasarai no dienvidiem sāka pienākt arvien drūmākas ziņas. Skrējēji vairs nevēstīja par uzvarām. Viņi stāstīja par šaujampulvera un munīcijas trūkumu, par mohaukiem, kas mācās virsū no rietumiem tagad, kad uzmanības centrā vairs nebija viņi. Taču visvairāk viņi runāja par badu un slimībām,

par to, ka sievietes bija pārāk tālu no saviem dzimtajiem ciemiem, lai kaut ko izaudzētu, un ka vīriešiem pārāk daudz laika aizņēma karošana, lai pagūtu arī kaut ko nomedīt. Izlaupītajās pilsētās pārtikas krājumi bija niecīgi, un ari tie strauji saruka. Apmetnēm uzglūnēja bads.

Karš bija kā šūpoļu dēlis, un angļi, kam bija vairāk vīru, muskešu un naudas, to bija nosvēruši uz savu pusi. Bez iespējām atjaunot pārtikas krājumus Metakoma karaspēku gaidīja sakāve tas bija tikai laika jautājums. Un tā ari notika. Vientuļo skrējēju vietā parādījās noskrandušu karotāju grupiņas, kas bēga no dienvidiem. Viņi stāstīja par vēl līdz šim nepieredzētu sakāvi.

Tagad bungas rībēja Britu Sadraudzības pilsētās. Naidīgās karadraudzes tika tvarstītas un vajātas pa visu zemi. Indiāņi, kas atteicās padoties, netika saudzēti. Viņus nogalināja. Tiem, kuri padevās gūstā, bija izredzes kļūt par kalpiem vai tikt pārdotiem verdzībā.

Ciltis izklīda. Atsevišķas grupas mēģināja slēgt mieru uz savu roku. Atklīda ziņa, ka Metakoms esot devies uz dienvidiem, uz savu dzimto pusi. Angļi viņu tvarstīja pa purviem kā zēni tvarsta vardes. Tad mēs padzirdējām, ka viņš esot kritis. Viņa galva esot nogādāta Plimutā, kur tā uzsprausta uz mieta kā brīdinājums un atriebības žests.

Ar Metakoma nāvi vajāšanas nebeidzās. Zaldāti turpināja medīt indiāņus kā žurkas labības klētī. Daudzi bēga uz ziemeļiem un meklēja patvērumu pie mums. Šie bēgļi ieradās pārguruši no grūtā ceļa, daudzi sirga ar kādu kaiti, un gandrīz visi bija pusbadā; mēs palīdzējām, cik bija mūsu spēkos. Tas bija baiļu un mokošas gaidīšanas laiks. Melnā Lapsa un Nogatuks nebija atgriezušies. Mēs meklējām viņus katrā atnācēju pulciņā, taujājot pēc jelkādām ziņām. Viss, ko mēs dzirdējām, bija baumas un nostāsti. Viņi esot bijuši te vienā karadraudzē, te atkal citā, pat kopā ar pašu Metakomu. Viņi esot piedalījušies te kādā kaujā, tur kādā uzbrukumā. Nogatuks esot ievainots, bet Melnajai Lapsai pat āda neesot ieskrambāta, it kā viņa dzīvību sargātu kāds burvju spēks. Daudzi no šiem nostāstiem bija vairākus mēnešus veci; dažus no tiem bijām dzirdējuši jau agrāk. Kad centāmies noskaidrot, kur viņi ir tagad vai kad viņi atgriezīsies, par atbildi saņēmām trulus skatienus un klusumu. Katram rūpēja tikai sava āda. Mums atlika vienīgi gaidīt.

Dažiem karotājiem līdzi bija angļu gūstekņi. Vairums gūstekņu jau bija atbrīvoti, bet dažus es tomēr manīju viņu sagūstītāji droši vien cerēja iegūt izpirkuma maksu vai apmainīt tos pret sagūstītajiem indiāņiem.

Es centos nerādīties balto gūstekņu acīs. Uzskatīju par savu pienākumu gādāt, lai viņi saņemtu ēdienu un cilvēcisku apiešanos, taču nekā citādi ar viņiem nebiedrojos. Nejutu pret viņiem nekādu lojalitāti, nekādas asinssaites vai radniecību. Iepazīstinot ar sevi, man nāktos sniegt paskaidrojumus, un es jau zināju, kāds būtu viņu spriedums, kad viņi būtu dzirdējuši manu stāstu.

Viņi nebija nedz ieslodzīti, nedz sasieti, viņi varēja iet un nākt, kad paši to vēlējās, taču mežs viņus tālu neatlaida. Viņi nepulcējās vienuviet, bet bija izkaisīti pa visu apmetni un dzīvoja savu sagūstītāju ģimenēs.

Lai ari centos vairīties viņu sabiedrības, jutu kāda sieviete mani cieši novēro. Bija skaidri redzams, ka es nodarbināju viņas prātu, un viņa izskatījās pēc tāda cilvēka, kuram nepatīk miklas. Viņai līdzīgus cilvēkus biju sastapusi jau Bjūlā tie nemitīgi bāza degunu citu darīšanās. Viņa man atgādināja Martas māsu Gudiju Frensisu. Viņu sauca misis Pītersone. Kaut ari viņas drēbes bija novalkātas tā, ka vairāk līdzinājās skrandām, un viņa pati bija pavisam izģindusi, tomēr viņa prata gūstā izdzīvot. Nekad nedzirdēju viņu sūkstāmies, un viņai bija īpašs talants būt noderīgai viņa šuva, gatavoja ēdienu un kalpoja par izsūtāmo. Tieši izsūtāmā zēna pienākumi atveda viņu pie manis. Kādu vakaru viņa ieradās manā mājoklī, aizbildinoties ar savu saimnieku vēlmi aizņemties pārtiku.

-            Es redzēju jūsu zēnu… Kaut ari Efraims bija tērpts briežādās, mati nodeva viņa anglisko izcelsmi. Vasaras saule tos bija izbalinājusi zīdaini baltus. Vai tu esi gūstekne? Sievietes acis zaglīgi šaudījās apkārt. Kur ir tavs saimnieks? Cik ilgi tu jau te esi? Kurā pilsētā tevi saņēma?

-            Man nav saimnieka. Es neesmu gūstekne. Dzīvoju šeit no brīvas gribas.

-            Kā tas iespējams? Viņas ērkšķogu zaļās acis izbrīnā plati iepletās, paužot kāri uzzināt ko vairāk.

-    Pirms daudziem gadiem es pametu kādu koloniju.

-    No laba prāta?

-    Ne gluži. Vairs nebiju tur vēlama.

Viņa kļuva domīga.

-            Esmu dzirdējusi tikai vienu šādu stāstu. Kāds mācītājs, es gan neatminos viņa vārdu, ciemojoties mūsu draudzē, stāstīja par meiteni, kas bija nobūrusi veselu ciemu un aizbēgusi ar meža gariem.

-            Ar mani nekas tamlīdzīgs nenotika, aši piebildu. Man radās nesaskaņas ar saimnieci par kādu visai delikātu personiskas dabas jautājumu. Es nodūru acis, būdama pārliecināta, ka viņa sapratīs.

-    Netiklība? Viņa izskatījās pietiekami sašutusi.

Pamāju ar galvu. Mana saimniece nostājās saimnieka

pusē pret mani. Tolaik es biju stūrgalvīga un dumja, un es aizbēgu. Bezcerīgi apmaldījos mežā, kur mani atrada pentaketu bariņš. Kopš tā laika esmu ar viņiem. Pareizāk gan būtu teikt ar to, kas vēl palicis pāri no viņu cilts. Mans vīrs gāja bojā pie Pokamtukas, un mans dēls…

-Jūs apprecējāties ar kādu no viņiem!

Viņa vairs nespēja manī noraudzīties un aizklāja muti ar roku, it kā grasītos vemt. Tas bija kaut kas daudz šausmīgāks par saimnieka pavestu kalponi. Tik šaušalīgai rīcībai nebija nekāda attaisnojuma. Sievietes kakls virs netīrās, nodriskātās apkaklītes piesarka kā tītara pasekste.

-Jā, apprecējos.

-            Ak tā. Viņa vairījās mani uzlūkot. Un zēns? Viņš taču nav no… es gribēju teikt, viņš ir tik gaišs. Viņā taču nerit iezemiešu asinis?

-            Nē. Es iesmējos par viņas apslāpēto sašutumu. Viņš nav mans dēls.

Izstāstīju viņai, kur mēs bijām atraduši Efraimu.

-            Viņš atgriezīsies mājās, ja notiks Dieva prāts. Tāpat kā mēs visi. *

-            Cik man zināms, viņam tur nav neviena tuvinieka. Kad tas brīdis pienāks, viņam pašam būs jāizvēlas iet vai palikt.

-            Atgriezties civilizācijā vai dzīvot ar mežoņiem? Viņa uzmeta man ašu skatienu. Vai tad tur varēja būt divas domas? Vai citu bērnu jums nav?

-            Man bija meita. Ieturēju īsu pauzi, nebūdama droša, vai mana balss neaizlūzīs, izrunājot šos vārdus. Viņa ir mirusi.

-    Arī man ir meitas. Jūtu jums līdzi.

Sievietes līdzjūtīgais skatiens izskatījās gana patiess, tomēr aiz tā slēpās doma, ka manām meitām ir labāk būt mirušām nekā dzīvām, es to redzēju viņas acīs.

-    Vai viņas ari sagūstīja? pajautāju.

Viņa purināja galvu. Meiteņu tēvs pārveda viņas uz kādu drošu pilsētu. Arī man bija jādodas pie viņām, bet… Sieviete apklusa, atsaucot atmiņā visu notikušo, visu redzēto. Viņš ir zemessardzes kapteinis. Kapteinis Pītersons. Varbūt esat par viņu dzirdējusi?

Es papurināju galvu.

-            Viņš ir diezgan slavens starp mūsu ļaudīm… Viņas skatienā lepnums mijās ar nicinājumu. Manas meitiņas… viņa turpināja saņēmusies. Manas meitiņas bija tālu projām, drošībā, kad mežoņi uzbruka. Lai slavēts Dievs par to. Es baidos, ka viņas to nebūtu pārdzīvojušas.

-    Pret jums slikti izturējās?

-            Ne šī vārda parastajā nozīmē neviens mani nav aizskāris -, taču dzīve pie viņiem ir skarba un nežēlīga.

-    Ne vairāk kā viņiem pašiem.

-Jūsu vārdos ir daļa patiesiba's. Viņa uzmeta skatienu saviem melnajiem, aplauztajiem nagiem un netīrajām rokām. Es lūdzu Dievu, lai Viņš man dod spēku to visu izturēt.

Tad viņa aizsteidzās, izdzirdējusi saimnieka saucienus. Viņš nebija netaisnīgs vīrs, tomēr misis PItersone no viņa ļoti baidījās. Aizsūtīju viņai ēdienu un tīras drēbes un pieraudzīju, cik vien tas bija manos spēkos, lai viņas saimnieks nebūtu pret viņu pārāk bargs. Ar dažiem gūstekņiem indiāņi apgājās nežēlīgi, kaut arī bieži vien viņi paši pie tā bija vainīgi.

Misis Pītersone pamanījās mani apciemot vēlreiz, un šoreiz viņai līdzi bija apdriskāta Bībele, ko viņa bija iemainījusi no kāda indiāņa. Viņa ieradās noskaņota pagalam nopietni, citējot Ecēhiēla grāmatas 18. nodaļas 27. pantu:

-    Bet, ja bezdievīgais atgriežas no savas bezdievības, ko viņš darījis, un dara patiesību un taisnību, tas paturēs savu dvēseli dzīvu.

Atsacīju, ka mana dvēsele nav jāglābj. Teicu, ka neuzskatu sevi par bezdievīgu un ka atbilstoši savām spējām vienmēr esmu centusies rīkoties tikumīgi un pareizi.

Viņa paskatījās uz mani tā, it kā no manas mutes būtu izskanējuši visšausmīgākie zaimi. Pēc tās reizes es viņu gandrīz neredzēju.

Viņa nemēģināja man tuvoties, tomēr bieži vien jutu, ka viņa mani vēro. Drīzāk gan viņa vēroja Efraimu. Šad un tad viņa pasauca puisi pie sevis, lai palūgtu kādu sīku pakalpojumu, un pēcāk kaut ko ar viņu pārrunāja. Kad es Efraimu iztaujāju, viņš pastāstīja, ka misis PItersone esot runājusi ar viņu par Bībeli un par to, vai viņš ir stiprs savā ticībā.

-    Un ko tu atbildēji?

-    Ka cenšos, cik vien spēju.

-    Vai viņa jautāja vēl kaut ko?

Efraims neatbildēja. Viņš labprāt būtu pasargājis mani no šīm nepatīkamajām runām, bet viņš bija godīgs zēns, turklāt viņa bālā sejas krāsa bija ļoti nodevīga.

-    Ko vēl viņa tev teica?

-    Viņa man jautāja… Efraims vilcinājās, piesarkdams vēl vairāk, tad ierunājās čukstus. Viņa vaicāja, vai tu buroties. Viņas ausīs bija nonākušas tādas nevalodas.

Jutu, kā pasaule ap mani sagriežas.

-    Un ko tu atbildēji? Pūlējos runāt rāmā balsī, kaut arī tik daudzkas bija atkarīgs no tā, ko zēns viņai bija atbildējis.

-    Es teicu, ka tas nekādā ziņā nav tiesa. Sacīju, ka tu esi dziedniece un ka par to tevi godā un ciena. Es teicu, ka tu izglābi manu dzīvību un daudzu citu dzīvības. Viņa teica: "Tu domā indiāņu dzīvības?" Es atbildēju, ka varbūt viņas acīs tie ir pagāni, bet ka tu gan neredzi atšķirību starp viņiem un kristiešiem.

-    Ak tā. Vai viņa jautāja vēl kaut ko?

-Jā. Viņa jautāja, vai tu lūdz Dievu.

-    Un kā tu atbildēji?

-    Teicu, ka tu, bez šaubām, to dari, taču pa savam. Viņš aprāvās. Es teicu, ka tas ir tādēļ, ka tev tik ilgi nav bijusi iespēja apmeklēt baznīcu un dievkalpojumus. Viņš ieskatījās man acīs. Vai es rīkojos nepareizi? Vai es sarunāju ko aplamu, Mērij?

-    Esmu droša, ka nesarunāji. Sabužināju viņa zīdainos matus. Esi bez raizēm.

-Ja es tomēr sarunāju, tad tā negribēju. Viņš sarauca pieri, satraukumam pieaugot. Un man no sirds žēl. Bet es tikai pateicu taisnību. Viņa seja apskaidrojās, prātā iešaujoties jaunai domai. Tas taču nevar tev kaitēt vai tomēr var?

27 grŪti LAIKI

Ap pļaujas laiku karš bija beidzies. Nogatuks un Melnā Lapsa atgriezās apmetnē vieni no pēdējiem. Viņi ieradās noputējuši un pārguruši no daudzu dienu ilgā ceļojuma. Viņi bija kārni un izbadējušies, viņu drēbes noplīsušas, mokasīni cauri un kājas asiņainas, bet viņi bija dzīvi. Viss ciems iznāca viņus sagaidīt, un šajā burzmā bija gandrīz neiespējami viņiem piekļūt. Tad pūlis pašķīrās un Melnā Lapsa tuvojās man. Mēnešiem ilgās gaidas saplūda kopā vienā tīras laimes mirklī, un man nebija viņam jāstāsta, cik ļoti es priecājos viņu redzēt.

Tad viņš mani pameta un kopā ar citiem vīriem devās uz sviedrēšanās pirti, lai attīrītos un sapostos svinībām. Aizsūtīju viņam tīras drēbes, ko biju pašuvusi, viņu gaidot, un pievienojos pārējām sievietēm. Mēs savācām visu, ko varējām atrast, lai pienācīgi nosvinētu viņu atgriešanos.

Pēdējo mēnešu laikā mums bija visai maz iemeslu svinībām, tāpēc lūgti bija visi, bez izņēmuma. Tomēr ne visi šo ielūgumu pieņēma. Misis Pītersone palika pie sava pavarda. Kad līksmība sita visaugstāko vilni, pamanīju, ka trūkst vēl kāda. Efraims bija pazudis. Nodomāju, ka viņš ir kopā ar citiem bērniem, kas skraidīja šurpu turpu mežonīgās rotaļās, bet starp tiem viņa nebija. Atradu viņu misis Pītersones apmetnē. Viņš teica, ka esot juties lieks, tagad, kad bija atgriezies Melnā Lapsa.

Toreiz viņš atgriezās pie manis, tomēr sāka pavadīt arvien vairāk laika ar angļu sievieti. Viņa zēnu vienmēr laipni uzņēma un allaž uzplijās ar pārspīlētām rūpēm. Varbūt viņš domāja, ka es savā priekā par dēla atgriešanos esmu atstājusi viņu novārtā. Varbūt viņš baidījās no paša Melnās Lapsas. Mans dēls bija atgriezies, pieredzējuša un neganta karotāja slavas apvīts, un, kaut arī viņš turēja solījumu un neizrādīja nekādu naidu, viņš ari necentās izturēties draudzīgi, un es spēju saprast Efraimu, ja Melnā Lapsa viņā radīja bailes.

Tagad, kad karš bija beidzies, Vanalansetu izsauca uz Duvru tikties ar kādu majoru Ričardu Valdronu, lai oficiāli noformētu miera līgumu un nodotu angļiem gūstekņus, kas pēdējā laikā bija nonākuši viņa rokās. Ļāvu Efraimam izvēlēties iet vai neiet viņiem līdzi. Viņa aiziešana mani skumdinātu vairāk, nekā biju gatava to izrādīt, tomēr es apsolīju, ka viņš drīkstēs izvēlēties, kad tas bridis būs klāt. Biju devusi viņam savu vārdu, un es neesmu no tiem ļaudīm, kas lauž solījumus.

Es vēl cerēju, ka Efraims paliks pie manis, tomēr noliktajā dienā viņš devās projām kopā ar misis Pītersoni. Neviens zēnu tur negaidīja, jo, pēc paša vārdiem, viņam kolonijās nebija neviena dzīva radinieka, taču misis Pītersone ņēma zēnu savā aizgādnībā. Kaut ari par draudzenēm mūs nosaukt diez vai varēja, viņa man apsolīja par zēnu rūpēties.

Dzirksteļu Sārts deva Melnajai Lapsai un Nogatukam padomu neiet uz tikšanos. Viņaprāt, Vanalansets alojās, uzticoties angļiem. Mēs visi tagad esam viņu ienaidnieki, tā viņš domāja.

Labi, ka viņš tā domāja, un labi, ka mūsu dēli ņēma vērā viņa brīdinājumus, jo daudzi, kas toreiz aizgāja, nekad vairs neatgriezās. Kaut ari Vanalansets rīkojās labticīgi, viņš tika piekrāpts. Viņš gāja slēgt mieru ar angļiem kā tauta slēdz mieru ar tautu, bet Valdrons to redzēja citādi. Pēc viņa ieskatiem Vanalansets bija devis'patvērumu bēgļiem un tagad devās karagājienā. Simtiem indiāņu nokāva, un vēl daudz vairāk bija to. kurus saņēma gūstā, lai pārdotu verdzībā tepat vai Kārību jūras salās.

Nometnē atgriezās niknu karotāju pulks. Vanalansets jutās piemuļķots un nodots. Līdz šim viņa pozīcija bija neitrāla, taču nu angļi bija kļuvuši par viņa ienaidniekiem.

Tagad, kad Melnā Lapsa atkal bija ar mani, es izvācos no garā nama un ierīkoju mums jaunu mājokli. Dzirksteļu Sārts bieži nāca pasēdēt pie mūsu ugunskura un izsmēķēt kādu pīpi, lai pie viena izstāstītu jaunumus no padomes ugunskura un ar Melno Lapsu patērzētu par karu. Viņš bija pie mums arī tovakar, kad neilgi pirms nakts iestāšanās kāds pieklauvēja pie vigvama durvīm. Tas bija viens no Dzirksteļu Sārta vīriem. Viņš iestreipuļoja pa durvīm, nesdams kaut ko uz rokām. Pirmajā brīdī nodomāju, ka tas ir suns vai kāds cits savainots dzīvnieks. Tad es ievēroju galvu, kas dusēja uz vīra rokas. Gaišie mati bija apcirpti pavisam īsi, bet es zināju tas ir Efraims. Zēna kājas asiņoja mokasīni bija driskās; rokas un kājas klāja zaru un ērkšķu atstātas rētas; seja bija uztūkuši no kukaiņu kodieniem. Viņa drēbes nelabi oda.

Liku karotājam noguldīt zēnu zemē un atbrīvoju viņu no netīrajām ādas skrandām. Dzirksteļu Sārts aiznesa Efraimu uz pirti, kur vīri viņu nomazgāja un apkopa viņa brūces. Zēns atgriezās, satuntuļots zvērādās, un tika nolikts gulēt.

Viņš nogulēja līdz nākamās dienas pievakarei. Pamodās izsalcis, bet bija vēl tik vājš, ka raga karote viņa trīcošajās rokās klaudzot sitās pret koka bļodiņas malām. Kad pati biju viņu pabarojusi, atraisīju viņa saini, lai sameklētu zēnam tīras drēbes.

-    Tu paturēji manu saini?

-    Neesmu izsviedusi neko no tavām mantām.

-    Tas labi. Jo man šķiet, ka es palikšu šeit.

-    Kas notika?

-    Man nepatika. Man nepatika, kā tie ar mani apgājās.

-    Vai misis Pītersone?

-    Ne tik daudz viņa. Vairāk gan viņas vīrs. Tas kapteinis.

-    Viņš slikti pret tevi izturējās?

-    Ne tikai tas. Zēns novērsās, viņa acīs pēkšņi iemirdzējās asaras. Bija arī citas lietas.

Es pagaidīju, līdz viņš nomierinājās un varēja turpināt.

-    Kad redzēju, kas tur notiek, es pārdomāju. Gribēju iet atpakaļ kopā ar Vanalansetu, bet mani nelaida. Tā sieviete, tā misis Pītersone, sāka uzplīties man ar savām rūpēm. Viņa ņēmās mani berzt es neteikšu, ka pārāk maigi -, kaut arī es nemaz nebiju netīrs. Viņa ieģērba mani puiku drēbēs. Es jau biju aizmirsis, kā āda niez zem vilnas drēbēm, un zābaki spieda kājas. Lūdzu, lai atdod manas vecās drēbes, vismaz mokasīnus, bet viņi izturējās tā, it kā es būtu lūdzis kaut ko netīru.

Viņi sāka par mani lūgt Dievu un sprediķot. Es biju aizmirsis, cik cieti ir koka soli, un melus, ko saka mācītājs kancelē. Misis Pītersone jau nebija nemaz tik ļauna, bet viņas vīram bija savi ieskati par to, kādam jābūt zēnam, un tie nebūt nesakrita ar manējiem. Viņš uzstājas ar garām runām par kārtību un disciplīnu, un rokā viņam vienmēr ir vica, un katru viņa vārdu pavada vicas cirtiens otras rokas plaukstā. Es paskatos uz meitenēm. Viņas klausās nokārtām galvām, pat neuzdrīkstas skatīties viņam acīs, arī man.

Tonakt es guļu gultā un lieku visu svaru kausos. Mans tētis tāds nebija, un ir pagājis krietns laiciņš, kopš kāds ir mani pēdējo reizi bez jebkāda iemesla izrīkojis. Viņa teic, ka neesmu kalps, tomēr tieši tā es jūtos. Tad nu pašā nakts melnumā izlienu no gultas es redzu tumsā un pārvietojos bez trokšņa. Atrodu mēslainē savas drēbes tās, ko man darināji tu. Nesmaržo pārāk labi, bet es uzvelku tās mugurā ar domu, ka to smaka sajauks suņiem pēdas, ja viņi mani meklēs. Gaismai austot, dodos uz ziemeļiem. Esmu labi iegaumējis ceļu, kā Dzirksteļu Sārts mani mācīja.

Tomēr es neesmu viens pats. Pirms manis te jājusi vesela armija. Angļi uz zirgiem. Uzdūros viņu posta darbiem. Viņi tos bija nošāvuši kā suņus. Daži nošautie, spriežot pēc zīmēm, bija našua. Bet dažus es pazinu. Tie visu laiku bija dzīvojuši šeit, ne reizi nebija stājušies uz kara takas, bet zaldāti jau neko nebija skaidrojuši, tikai šāvuši. Daži nošauti no mugurpuses. Kas par gļēvuļiem! Neviens vīrs tā nerīkotos. Arī skalpi bija ņemti, kurš baltais tā rīkojas?

-    Kā tu zini, ka tā nebija cita cilts?

-    Tie bija baltie, ticiet man. Es redzēju pakavu nospiedumus asiņainajos dubļos, un vēlāk, naktī, uzdūros viņu nometnei. Turpat netālu bija nodedzināts ciems. Devos tālāk, pat nedomādams par atpūtu. Man bija bail iedomāties, ko es te ieraudzīšu. Man bija bail, ka tevis nebūs, bail… Viņš iekoda lūpā, pūloties aizturēt asaras. Man prieks, ka tā nav noticis, tas arī ir viss.

Es atgriezos tāpēc, ka… vienīgā ģimene, kas man ir, esat jūs. Viņš paskatījās uz mani. Tu esi vienīgā māte, ko jebkad esmu pazinis. Un… Viņa asaru pilnās acis laistījās, uzlūkojot Dzirksteļu Sārtu. Un es prātoju, tagad, kad mans tētis ir miris, prātoju, es droši vien pats varu izvēlēties sev tēvu, un tas nu nekādā ziņā nebūs kapteinis Pītersons.

Dzirksteļu Sārts pasmaidīja un noglāstīja zēna noskūto galvu.

-   Jebkurš vīrs būtu laimīgs, ja viņam būtu tāds dēls kā tu. Nogatuks leposies, ka varēs saukt tevi par brāli.

-    Ari es lepotos. Melnā Lapsa savā guļvietā visu laiku bija klausījies. Viņš piecēlās no savas vietas vigvama mijkrēslī un piegāja pie zēna. Tu esi pierādījis, ka vari mēroties viltībā un drosmē ar jebkuru no mūsu karotājiem. Tu esi daudz pārcietis, lai atgrieztos mājās, un tu esi šeit tāpēc, ka esi izvēlējies savu tautu. Nu tu esi viens no mums.

Viņš izvilka savu skalpējamo dunci un nobrauca ar pirkstu pār plāno, dzeļošo asmeni, notupdamies zemē blakus Efraimam. Zēns pat nenoraustījās, kad nazis pāršķēla viņa ādu pie īkšķa pamatnes. Melnā Lapsa iegrieza sev tādā pašā veidā, viņi sakļāva kopā rokas, un Melnā Lapsa tās notina ar savu galvas apsēju, ļaujot abu asinīm saplūst kopā.

-    Tagad mums ir vienas asinis. Mēs esam brāļi tu un es.

Efraims atvēra muti, bet vārdi nenāca pār viņa lūpām. Pār

vaigiem plūda asaras. Melnā Lapsa nogaidīja, līdz jūtu vētra pierima, tad pacēla zēnu rokās un aiznesa viņu uz guļu.

Dzirksteļu Sārts iebēra pīpē tabaku un aizsmēķēja. Mūsu ugunskuri dienvidos izdzisuši, noslīkstot asinīs. Mēs nevaram atgriezties.

-    Šeit mēs nedrīkstam palikt. Melnā Lapsa bija atgriezies. Efraims gulēja. Es pazīstu šo Pītersonu. Efraims pareizi darīja, ka aizbēga no viņa, bet šis kapteinis ir nežēlīgs cilvēks, un viņam nepatīk zaudēt. Viņš nāks, lai zēnu atgūtu.

-    Vanalansets runā par iešanu uz ziemeļiem, uz franču zemēm.

-    Uz Kanādu? pārjautāju.

-    Daži no viņa ļaudīm jau ir tur, pilsētā, ko francūži sauc par Sentfransuā. Viņš pieliecās un paņēma no ugunskura degošu skalu, lai aizdedzinātu pīpi. Francūži nemīl angļus. Par mieru tagad nevar būt ne runas.

-    Mums jāiet ar viņiem. Melnā Lapsa notupās pie ugunskura.

Dzirksteļu Sārts saviebās. Tā pilsēta ņudz no melnsvārčiem, viņi ložņā pa to kā blusas pa suņa muguru.

-    Melnsvārči? Šo vārdu nekad agrāk nebiju dzirdējusi, bet mani piepeši apņēma auksta vēsma, kā tas notiek, kad saulei priekšā nostājas mākoņi.

-Jezuīti. Viņš smējās, bet viņa smieklos nebija līksmības. Blakus viņiem jūsu puritāņi izskatītos kā bariņš tuklu irbju.

-    Kur tad mēs iesim? Melnajai Lapsai bija grūti saglabāt mieru.

-    Tas katram ir jāizlemj pašam. Nav viegli atstāt zemi, kur esi dzimis, zemi, kur dzimuši tavi vectēvi un viņu vectēvi. Es domāju, ka tā būs manu bērnu zeme un manu bērnubērnu zeme, bet liktenis ir lēmis citādi. Mēs tiekam lauzti kā koki mežā. It kā varens viesulis mūs atrautu no mūsu saknēm.

Viņa acis kļuva blāvas kā pērnā gada kastaņi. Viņš ilgi tupēja, atbalstījis elkoņus pret ceļiem un iespiedis seju plaukstās. Tad viņš piecēlās un atstāja mūs, nebildis ne vārda.

Dienas gāja, bet Dzirksteļu Sārta melanholiskais noskaņojums nemainījās. Viņš vairījās no cilvēkiem un no lēkta līdz rietam braukāja apkārt savā kanoe vai klīda gar ezermalu. Melnā Lapsa bija pārliecināts, ka mums jādodas projām tūlīt, bet es pierunāju viņu vēl nedaudz nogaidīt. Dzirksteļu Sārts bija labs draugs. Es neparko viņu neatstātu tādā brīdī.

Trešajā dienā mani apciemoja Nogatuks. Viņš bija noraizējies par tēvu.

-    Viņš pūlas izlemt, ko darīt. Vai tu nevari viņam palīdzēt? jauneklis jautāja. Tu esi stipra garā, tā saka Melnā Lapsa.

-     Nākotne man ir apslēpta tāpat kā tev vai jebkuram citam. Dzirksteļu Sārts tiecas pēc vientulības, jo viņš meklē zīmi.

Jauneklis saprotoši pamāja ar galvu. Vara riņķi, kas rotāja viņa ausis un kaklu, zvīļoja, atstarojot ugunskura liesmas.

-    Arī viņa cilts meklē. Citi dodas projām. Mums jācer, ka gari viņu uzrunās drīz, jo citādi var gadīties, ka viņš attopas pie ezera viens pats.

Tā tas turpinājās veselu nedēļu, līdz kādu rītu ap pašu saullēktu pie manis atnāca Dzirksteļu Sārts. Uzreiz nopratu kaut kas bija noticis. Viņš tuvojās vieglā solī, ne vairs smagi un gausi, un, kad viņš pavēra vigvama durvju priekškaru, viņa acīs kvēloja agrākā uguns.

Aicināju viņu ieturēt ar mums rīta maltīti un tad sūtīju Efraimu laukā pie citiem zēniem.

Drauga acīs redzēju, ka viņš bija saņēmis gaidīto zīmi. Mēs abi sēdējām klusējot, līdz viņš bija gatavs man izstāstīt, ko bija redzējis.

-    Vakarnakt, staigājot gar ūdensmalu, es izdzirdēju meža zosu klaigas. Vēlāk sapņoju, ka stāvu tajā pašā vietā, un, pametis skatu augšup, redzēju zosis kā resnus bultu uzgaļus strīpām vien lidojam virs manas galvas. Sapni sapratu, ko tās man saka. Tās runāja par ezeru un par Krama Zemi.

Es saraucu uzacis un papurināju galvu. Laikā, kad cilvēks pūlas apjaust, kas viņam būtu darāms, sapņiem ir ārkārtīgi svarīga loma; tomēr par šī sapņa nozīmi es netiku gudra.

-    Ko tas nozīmē?

-       Mēs iesim uz Misiskuā, uz vietu, ko abenaki dēvē par Macipskoiku par Krama Zemi. Tur, pie dižā Bitavbagva ezera, ko franči sauc par Šampleinu, atrodas viņu ciems.

-    Vai tu jau pateici Nogatukam?

Dzirksteļu Sārts pamāja ar galvu. Es izstāstīju viņam savu sapni, un ari viņam bija līdzīgs plāns.

Tad ierunājās Melnā Lapsa. Mēs abi ar Nogatuku cauru ziemu medīsim un vāksim ādas pārdošanai. Lai turpinātu šo karu, mums būs vajadzīgs šaujampulveris un musketes, un pēc tiem mums būs jādodas pie frančiem uz Monreālu.

28 elisone ELMANE

Elisona mīlēja Monreālu. Tā bija Kanāda, bet vienlaikus arī Francija tādas kā dubultas ārzemes -, un viņai tas patika. Viņa mēnešiem ilgi nebija izgājusi no institūta, kur nu vēl izbraukusi ārpus Bostonas. Šāda izraušanās Elisonai nāca par labu. Viņa bija apmetusies kādā viesnīcā Latīņu kvartālā. Par spīti tam, ka viņas pētījumi nevedās nemaz tik labi, Elisonai nācās atzīt, ka ceļojums sagādā baudu. Viņa paļāvās uz informāciju, ko gaidīja no šejieniešiem, bet viņas paziņa no Makgilas Universitātes nebija izteicies diez ko cerīgi. Viņai bija norunātas kopīgas pusdienas ar šo cilvēku iespējams, ka līdz tam laikam viņš kaut ko būs sadabūjis. Bet līdz pusdienām viņai bija laiks aplūkot ievērības cienīgākās vietas, pastaigāties pa veco ostu un seno Monreālu, iepazīstot pilsētu no jauna.

-    Tava meitene ir mīkla. Tā sarunu uzsāka Elisonas draugs Glens, kad viņi satikās kādā no vecpilsētas restorāniem. Pat ja viņa šeit ir bijusi, tad nav atstājusi nekādas pēdas.

Elisona ielēja glāzē vīnu, cenzdamās slēpt vilšanos.

-    Bet viņa taču varēja būt devusies šurp?

-    Pilnīgi iespējams. Glens iebāza mutē gabaliņu steika. It īpaši tad, ja viņu skāra ķēniņa Filipa kara virpulis. Tā bija diezgan neganta rēķinu kārtošana. Jaunanglijas ciltis tur, pie jums, dabūja krietnu kāvienu, un daudzas no tām aizceļoja uz ziemeļiem dažām ciltīm bija arī baltie gūstekņi.

-    Bet viņa nevarēja būt gūstekne.

-    Balta sieviete iezemiešu pulciņā? Viņa nebūtu palikusi nepamanīta.

Glens pabeidza ēst frī kartupeļus un nosusināja lūpas ar salveti.

-    Es raudzīšu noskaidrot ko vairāk. Man ir kāds kolēģis Kvebekas Universitātes Arheoloģijas muzejā. Varbūt viņš kaut ko zinās. Tas ir vairāk viņa lauciņš. Es zvanīju uz viņa biroju pašlaik viņš ir konferencē, bet atgriezīsies pēc dienas vai divām.

Neatlika nekas cits, kā vien gaidīt. Elisona nosprieda, ka arī viņa varētu doties uz Kvebeku. Šajā pilsētā dzīvoja daži viņas draugi, un viņa bija apņēmusies atlicināt viņiem kādu brītiņu. Viņa varētu tur palikt pa nakti un no rīta parakņāties bibliotēku arhīvos cerībā atrast kādas ziņas par Mēriju.

Elisona atgriezās Monreālā tukšām rokām un bezgala drūmā noskaņojumā. Nokļuvusi savā viesnīcas numurā, viņa pamanīja tālrunī mirgojam ziņojumu lampiņu. Elisona piezvanīja uz reģistratūru.

-    Vai Elmanes jaunkundze? Jums ir pienācis fakss.

Elisona piecēlās, tad apsēdās un atkal piecēlās. Ar faksu rokās viņa soļoja no istabas vienas malas uz otru. Mērija ir bijusi Monreālā. Varbūt viņa pat staigājusi pa tām pašām ielām, pa kurām nesen bija pastaigājusies Elisona. Glena draugs bija sniedzis viņam informāciju par kādu balto sievieti anglieti -, kas esot ceļojusi kopā ar iezemiešu grupiņu, kura bēga no Jaunanglijas pēc ķēniņa Filipa kara. Viņš pat bija iezimējis viņu ceļojuma iespējamo maršrutu.

Elisona stāvēja pie loga, pūloties uzburt Mērijas tēlu. Parasti viņai patika uzturēties pilsētas centra tuvumā, taču tagad apkārtējo ielu trokšņi tikai vairoja viņas satraukumu.

Glenam bija taisnība Mērija bija mikla. Informācija, ko viņš tikko bija ieguvis, to tikai apstiprināja. Jautājumu bija vairāk nekā atbilžu. Kā viņa bija te nokļuvusi? Kādi piedzīvojumi bija piemeklējuši viņu ceļā? Kurp viņa devās pēc tam? Atbildes uz šiem jautājumiem neslēpa mūsdienīgā pilsēta; tās nebija meklējamas nedz grāmatās, nedz ari muzejos vai bibliotēkās. Šis atbildes bija Agnesē.

Elisona atsēdās uz gultas, pārdomājot meitenes nozīmi šajā miklā. Agnese nebija mēģinājusi ar viņu sazināties; Elisona pat skaidri nezināja, kur viņa atrodas, taču viņai būs meitene jāuzmeklē. Bija pienācis laiks apkopot viņu meklējumu rezultātus.

29 spoguĻa ezers

Kārtējo reizi Agnese pamodās bez mazākās apjausmas, kur viņa atrodas vai pat kas viņa ir, bet viņa atcerējās visu. Ainas atgriezās spilgtas un svaigas. Agnesi pārņēma sajūta, it kā viņa būtu iekļuvusi cita cilvēka atmiņu krātuvē, pašas atmiņu viņai vairs nebija.

Viņa zināja, ka viņai kaut kas jāpaveic.

Krustmāte M sēdēja pie galda netālu no loga. Tiklīdz viņa pamanīja, ka meitene ir pamodusies, tā uzreiz metās pie viņas.

-            Vai tev nekas nekaiš? Vai tu kaut ko gribi? Ko tev pagatavot?

Krustmāte M apzinājās, ka viņa pārlieku nervozē un uztraukumā kladzina kā veca vista, bet viņa tik ļoti priecājās par krustmeitas atgriešanos. Vairākas reizes no Agneses acu kaktiņiem bija izspiedušās asaras tas liecināja, ka viņa redzēto smagi pārdzīvo. Šajos brīžos krustmātei M nebija viegli noturēties un meiteni neuzmodināt, kaut ari viņa zināja, ka šāda iejaukšanās ir bīstama.

-    Es jūtos labi.

Krustmāte M atviegloti pasmaidīja.

-            Nu, patiesībā diezgan slikti. Agnese savilka uzacis, viņas prāts vēl aizvien bija aizmiglojies un domas neskaidras. Es vēlos, lai tu kaut ko izdari.

-    Ak, un kas tas būtu?

-    Gribu, lai tu mani uzklausi.

Krustmāte piekrītoši pamāja. Viņa saprata. Un Agnese sāka stāstīt savu stāstu, atšķetinot to gabalu pa gabalam. Krustmāte klausījās dziļā nopietnībā ar nemainīgu sejas izteiksmi, kā to mēdz darīt cilvēki ar lielu pieredzi stāstījumu uzklausīšanā un iegaumēšanā.

Kad Agnese bija beigusi, krustmāte M pasniedzās pēc kartēm un izklāja tās.

-    Viņu ceļojums būs sācies kaut kur šeit. Viņa iegrūda kartē savu drukno pirkstu, norādot uz kāda ezera robotajām aprisēm. Un turpinājies pa šiem ūdeņiem.

Krustmāte piecēlās no galda un izmakšķerēja no kāda trauka flomāsteru. Tā gals nočirkstēja, krustmātei velkot uz kartes treknu melnu līniju. Iezīmējot cilts iespējamo ceļojuma maršrutu, krustmāte to papildināja ar saviem komentāriem. Kamēr krustmāte runāja. Agnese visu redzēja, pa daļai būdama vēl savā pasaulē, pa daļai jau citā.

Viņi devās ceļā rudens lapkriša laikā. Kanoe laivās tika sakrauts viss, kas varētu noderēt ziemā: pārtika, trauki, apģērbi, zvērādas un pārsegi, pītie paklāji nojumju celšanai. Vīri strādāja, gatavojot bērza tāss laivas ceļojumam, pāršuva salaiduma vietas ar melnās egles saknēm un aizdrīvēja katru šuvi ar sveķiem, lai nodrošinātos pret sūcēm. Viņi nostiprināja laivu sānus, lai tajās varētu iekraut smagāku kravu, un izdaiļoja laivas no priekšgala līdz pakaļgalam, samitrinot tāsi un ievelkot tajā sargājošas zīmes. Viņi nokrāsoja irkļus ar sveķu un krāsas maisījumu un ieskrāpēja tajos sapnī redzētus tēlus un notikumus.

Vecajiem ļaudīm, bērniem, suņiem un mantām bija atvēlēta vieta laivas vidusdaļā. Vīri un sievas sasēdās viņiem abās pusēs. Viens vīrs sēdēja laivas priekšgalā un otrs pakaļgalā, viņi laivu vadīja; divi citi, kas sēdēja pa vidu, to virzīja uz priekšu. Vīri stūrēja laivas ar apskaužamu izveicību, izmantojot atstraumes, lai virzītos pretī galvenajai straumei. Iroties viņi dziedāja, skandējot teiksmas par savu cilti, sākot ar pašiem pirmsākumiem un beidzot ar šo ceļojumu, un, ik reizi skarot ūdeni, airi stāstīja upei par viņu sapņiem.

Krustmāte M sauca upju un kalnu grēdu nosaukumus, un Agnese redzēja varenas klintis, kas ieskāva upi un lika tai baltās putās brāzties pāri krācēm un šļākties pret akmens bluķiem, milzīgiem kā mājas. Dažviet upes kļuva arvien šaurākas un seklākas, līdz izsīka pavisam. Tad tiem bija jāizkāpj no ūdens un jānes laivas un saiņi, līdz tie uzgāja nākamo teci, pa kuru laisties tālāk.

Turpmāko ceļojumu viņa redzēja saraustīti: rīta svīdums balināja debesis austrumu pusē, saule, laižoties aiz kokiem, klāja mirdzošo ūdens spoguli ar tumšām ēnu restēm. Sārti ugunskuri dzirkstot kvēloja uz zemes mēles, kas iestiepās tālu upē, vai kāda nomaļa ezera krastā, kur pīles un zosis atpūtās savā lidojumā uz dienvidiem. Vīri, tikko pamanāmi, medīja krēslainajos silos. Sievas klīda pa mežiem, meklējot ogas un riekstus, veidojot krājumus ziemai, kā to dara vāveres. Agnese redzēja ārstniecības augus pavisam tuvu, viņa pagriezās, lai pamātu ar galvu un uzsmaidītu jaunai sievietei, kuru viņa nekad dzīvē nebija redzējusi, bet kuru pazina kā Balto Stirnu Nogatuka jauno sieviņu. Viņa izjuta vajadzību steigties, ievākt riekstus, sēklas, lapas, saknītes un mizu, iekams zeme bija sasalusi un to pārklāja sniegs.

Agnese ar acīm sekoja viļņos lēkājošai flotilei, kas, slīdot pa lielākām un mazākām straumēm, nonāca vietā, kur divas varenas upes saplūda vienā. No šejienes ceļojums ieguva straujāku tempu. Ziemeļos ziema pienāk agri. Viņi ceļoja zem klajām debesīm, bet mežos notika pārvērtības; krastmalas koki kaisīja pār viņiem savu zeltu. Viņi šķērsoja arvien jaunas kalnu grēdas, traucoties pa straujām, mežonīgām upēm. Zemi pārklāja sarma, un pagaidu nojumes apvilkās ar baltu sērsnu.

-Jādomā, ka tagad viņiem vajadzētu būt kaut kur ap šo vietu, krustmāte M klusiņām noteica, apturot flomāsteru pie milzīgas ūdensšķirtnes, kur viena upju sistēma savienojās ar otru.

Ceļš bija stāvs un nogurdinošs. Visu nācās nest pa sauszemi, nereti veicot vairākus pārgājienus, līdz viņi nonāca kārtējās upes augštecē. Vinūski upe. Tieši šo upi viņi bija meklējuši. Tai bija jāaiznes ceļinieki līdz pašam ezeram.

Krustmāte M norādīja kartē uz Šampleina ezeru šauru, zilu lāsumu ar līkloču krasta līnijām. Agnese sajuta ap sevi upes nevaldāmo straumi. Bija sācies šausminošais, asinis stindzinošais brauciens uz ezeru, kuru vairs nesauca par Šampleinu, bet gan par Bitavbagvu Zemes Vārtiem. Viņai pat sametās slikti, laiviņai svaidoties un šūpojoties trakojošajā bangotnē.

Tad viņa vairs neatradās laivā, bet traucās debesīs arvien augstāk un augstāk, saulei rietot un pārvēršot ūdens virsmu sārtā klajā. Viņa noraudzījās lejup uz nedaudzo laivu rindu, kas pagriezās uz ziemeļiem: tās šķita trauslas un sīciņas kā bērnu darinātas lapu laiviņas milzīgajā ūdens klajumā.

30 mĒrija MISISKUĀ KRAMA ZEME

Abenaku ciems, ko franči dēvēja par Misiskuā, bija izaudzis par pilsētu tā iedzīvotāju skaitu nemitīgi papildināja bēgļi, kas, tāpat kā mēs, plūda šurp no dienvidiem, bēgot no kara. Indiāņu tautām ir raksturīgs dāsnums un paradums dot un dalīties, palīdzot cits citam nebaltā dienā. Abenaki bija pastiepuši draudzīgu roku pretī ikvienam, kas vēlējās to satvert, un tagad no neskaitāmiem pavardiem augšup vijās dūmi, kas rāmajā bezvējā zvilnēja virs plašās kolonijas, kur kopā sadzīvoja daudzas dažādas tautas.

Man bija grūti iedomāties, kur mēs atradīsim sev vietu šajā milzīgajā drūzmā, bet tad sastapām penakukus, kas bija ieradušies ciemā pirms mums un atraduši šeit patvērumu.

Bez iezemiešiem šeit manīja ari vēl citus. Tie bija francūži. Es atklāju, ka tie ļoti atšķiras no maniem tautiešiem.

Ar ko viņi atšķiras? Dzirksteļu Sārts man jautāja.

-Tie atšķiras cits no cita kā penakuki atšķiras no irokēziem.

Pirmos, ar kuriem man gadījās sastapties, viņu pašu mēlē sauca par coureurs des bois. Tie bija kažokzvēru mednieki un ādu uzpircēji, un ar pirmo acu uzmetienu tos bija viegli sajaukt ar cilvēkiem, no kuriem viņi šīs ādas iepirka. Šos vīrus rotāja melnīgsnējs iedegums, un viņi nēsāja garus matus. Viņi

valkāja gurnautu un briežādas apģērbu. Vienīgais, kas viņus atšķīra no ļaudīm, kurus tie dēvēja par Ies sauvages, bija viņu zābaki un bārda. Indiāņu vīrieši vienmēr valkāja mokasīnus un izplūkāja sejas apmatojumu, jo uzskatīja bārdu par neglītu. Šiem courers des bois piemita vēl viena atšķirīga īpašība. Indiāņu vīrieši ik dienas mazgājas, pat ziemā, izcērtot upes vai ezera ledū āliņģi un noberžot miesu ar smiltīm vai granti, turpretī daudzi no uzpircējiem nelabi oda.

Daži no viņiem bija lieliski cilvēki, kas no sirds apbrīnoja un tiecās piekopt indiāņu dzīvesveidu. Tomēr daudzi to pārprata, garos matos un nepiespiestā ģērbšanās manierē saskatot attaisnojumu nevīžībai un neķītrai uzvedībai. Jaunu meiteņu tiesības pašām izvēlēties, kam izrādīt savu labvēlību, viņi tulkoja kā netiklību un izlaidību, bet paši labprāt aizrāvās ar reibinošiem dzērieniem, iemetot bez mēra un mudinot citus. Daži indiāņi mīlēja iedzert; tie apgalvoja, ka reibums vairojot viņu spējas ieskatīties nākotnē. Šādā veidā ieraudzītais bija nepatiess un bezvērtīgs, bet tas tikpat kā neatturēja tos, kuriem jau bija iegaršojies franču brendijs.

Šie vīri atšķīrās no visiem, ko es līdz šim biju sastapusi gan starp indiāņiem, gan starp baltajiem. Vairījos no viņiem, kad vien to varēju, bet Efraims ātri vien nonāca viņu valdzinājuma varā. Viņš mīlēja klausīties viņu runās, cik nu viņš tās spēja saprast. Savos ceļojumos tie bija ieklīduši dziļi kontinenta iekšienē, kur neviens cits baltais savu kāju vēl nebija spēris. Stundām ilgi tie varēja stāstīt par tur redzēto: par ezeriem, kas bija tik lieli kā jūras, par rēcošiem un dārdošiem ūdenskritumiem, bezgalīgām prērijām un platām upēm, kas, pēc viņu vārdiem, vijās līdz pašam okeānam rietumos. Jau tolaik Efraima sirds alka kļūt par vienu no viņiem. Es neliedzu zēnam ciemoties viņu apmetnē, bet tas nozīmēja, ka dažreiz man nācās iet viņu meklēt.

Vienā no šādām reizēm es pirmoreiz sastapu vīru, kuru tie sauca par Le Frenē. Atradu Efraimu ezermalā sēžam pie viena no viņu dzērāju midzeņiem. Es pasaucu, un zēns paklausīgi

piecēlās; tad viens no viņu kompānijas meimurodams nostājās starp mums. Nometnē šis vīrs bija jaunatnācējs un«tzīmēja savu atgriešanos no mežonīgajiem apgabaliem kā jau daudzi viņa līdzbiedri dzerot pāri par mēru un vaļīgi izturoties pret katru sievieti, kas nonāca viņa redzeslokā.

-    Kas tu tāda?

-    Un kas esi tu? es atjautāju.

Vīrs sašūpojās, pārsteigts par tādu nekaunību.

-    Panāc šurp, tu, mežone…

Viņš mēģināja mani sagrābt, bet kāds no biedriem viņu atturēja. Starp viņiem bija vīri no dažādām ciltīm. Līdzās frančiem un abenakiem es manīju vairākus Jaunanglijas indiāņus.

-            Viņa ir no jengīziem. Vīrs, kurš bija satvēris viņa roku, runāja algonkvinu valodā un, spriežot pēc izskata, nāca no dienvidiem. Viņš varēja būt no Pokamtakas vai no Našua.

-    Viņa ceļo kopā ar penakukiem.

-            Gūstekne? vīrs atbrīvojās no tvēriena, vērsdamies pie manis.

-            Es neesmu gūstekne, atbildēju visiem saprotamā valodā. Tolaik vēl nepratu franciski.

-            Kas ir tavs saimnieks? Ko viņš par tevi prasa? Es ņemtu gan tevi, gan puiku. Man noderētu tāda sieviete kā tu. Arī puika. Angļi par saviem gūstekņiem maksā brangu naudu.

-            Es neesmu gūstekne, atkārtoju vēlreiz. Un arī zēns nevienam nepieder. Mūs nevar nopirkt.

-    Man ir papilnam visa kā. Viņš līgojās manā priekšā.

-    Adas, šautenes, zelts.

-    Neko. Es jau teicu.

-    Tā ir pat lētāk.

Viņš smējās, ļauni glūnot, un lūkoja mani apgramstīt, kā bija radis to darīt ar citām indiāņu sievietēm. Es viņu atgrūdu. Viņš bija tik stipri piedzēries, ka zaudēja līdzsvaru. Dubļos viņam paslīdēja kāja, un viņš nozvēlās zemē uz savas liesās pēcpuses, kur palika sēžam ceļgalos saliektām kumeļa kājām. Viņa gurnu apsējs nošļuka, atkailinot baltos, kaulainos

stilbus. Kritiens un piezemēšanās izsauca viņa biedros veselu smieklu vētru. Neviens no viņiem pat nepakustējās, lai palīdzētu, kad viņš pūlējās uzslieties stāvus un, nespēdams atgūt pamatu zem kājām, slīdēja arvien dziļāk dubļos. Jo izmisīgāk viņš ķepurojās, jo skaļāk tie smējās, līdz viņš sāka visus lādēt un, visbeidzot, vērsa savus lāstus pret mani.

Ieskatījos viņam sejā. Nemētājies ar lāstiem, teicu angliski. Ka tie neatgriežas pie tevis trīskārši.

Iztēlojos viņu kā cūku. Viņš raudzīja piecelties, bet es apsviedu viņu riņķī, liekot viņam līst četrrāpus un ošņāt dubļaino zemi. Visapkārt smiekli nogranda divtik skaļi, līdz indiāņi slaucīja asaras. Kad viņš vēlreiz centās piecelties, es iztēlojos viņu kā suni. Viņš nostājās uz pakaļkājām, saliecis rokas tā, it kā tās būtu ķepas, un vairākas reizes ierējās, tad skaudri iesmilkstējās.

Vīrs paskatījās uz mani ar izmisuma pilnām acīm, viņa dzēruma aizmiglotais skatiens sāka skaidroties, un tajā bija redzamas bailes un panika. Viņa plati ieplestās acis lūdzoši šaudījās apkārt, meklējot palīdzību. Vīri atkāpās no viņa uz visām pusēm. Līksmība norima, un visu acis pievērsās man. Es dzirdēju vārdu Jongleuse, kas viņu mēlē nozīmē "burve", lai gan toreiz vēl nezināju tā nozīmi. Neviens no indiāņu vīriem neuzdrīkstējās skatīties man acīs, un viens pat pārmeta krustu.

Apgriezu Le Frenē atpakaļ uz muguras un ļāvu vienam no viņa biedriem uzstutēt viņu kājās. Draugu balstīts viņš aizstreipuļoja, un es atgriezos pie sava pavarda.

Šis starpgadījums darīja mani nemierīgu. Zināju, ka esmu ieguvusi ienaidnieku, taču uznāca ziema, un citas raizes lika man aizmirst Le Frenē. Apmetnē vienkopus dzīvoja pārāk daudz ļaužu. Apkārt plosījās slimība, kas gāza no kājām kā indiāņus, tā baltos, nešķirojot. Es biju dziedniece, un pēc maniem pakalpojumiem bija liels pieprasījums.

Viens no pirmajiem saslima priesteris. Melnsvārcis. Viņš bija jezuīts, Jēzus draudzes brālis, kura misija bija pievērst ticībai pagānus. Par melnsvārčiem tos dēvēja dēļ viņu ietērpa garas, melnas sutanas un apmetņa ar kapuci. Atturīgi, uzticīgi celibātam, izsmalcināti savās manierēs un dievbijīgi līdz gatavībai uzņemties mocekļu dzīvi, šiem francūžiem bija tikpat maz kopīga ar Le Frenē un viņam līdzīgajiem kā lācim ar vilku.

Šis vīrs bija ieradies no Monreālas kanoe laiviņā un mērojis grūto ceļu no ezera līdz apmetnei ar visu savu iedzīvi uz muguras. Viņš bija uzstādījis altāri un tabernākulu, lai kalpotu tiem, kas jau bija katoļticīgi, un cerībā pievērst ticībai tos, kas vēl aizvien pielūdza savus dievus. Viņš bija uzcēlis mazu kapelu, kas no citām ēkām atšķīrās ar to, ka tai uz jumta bija no diviem šķērseniski sasistiem dēļiem veidots krusts.

Man nav zināms, cik dvēseļu viņš izglāba, bet viņa klātbūtni šeit pacieta. Šai ziņā viņam bija paveicies vairāk nekā tiem viņa ticības brāļiem, kas centās izplatīt savu ticību Anglijā. Vecāmāte man reiz stāstīja, kāds liktenis bija piemeklējis kādu jezuītu, kurš bija atradis patvērumu vienā no apkārtnes muižām. Kad viņa klātbūtne nāca gaismā, viņu izvilka no paslēptuves un pakāra.

Es vairījos no šī vīra. Man bija pamatots iemesls izjust nepatiku pret jebkuras reliģijas garīdzniekiem. Taču Baltajai Stirnai bija radi starp abenakiem, un daži no tiem bija katoļi. Tie atnāca pie manis, jo bija par viņu gaužām noraizējušies. Viņš sirga, bet neļāva viņiem sevi dziedināt un nepieņēma ēdienu, ko tie viņam nesa. Bija skaidrs, ka viņš baidās no pūšļošanas, kaut arī tiem padomā nebija nekas cits kā vien piedabūt viņu iedzert zāļu novārījumu. Viņi domāja, ka mani viņš paklausītu, jo biju jengīzu sieviete no tālās aizjūras zemes.

Pašai man šādas pārliecības nebija, tomēr es piekritu viņu apciemot.

Atslējies sēdus pret rupju salmu maisu, priesteris kaut ko rakstīja un zīmēja mazajā grāmatiņā, ko viņš allaž nēsāja līdzi.

Viss liecināja par to, ka Franciju viņš ir atstājis nesen. Pēc savas ierašanās šeit viņš bija ataudzējis bārdu, cenzdamies piešķirt sev svarīgāku izskatu, taču retās, melnās pūkas nespēja noslēpt viņa jauneklību. Es secināju, ka viņam vēl nav trīsdesmit un viņš bija glīts, par spīti tam, ka viņa slimības izmocītā seja bija papīra bālumā: brūnās acis iekritušas, āda ap tām pelēka un blāva. Tomēr, ieraugot mani, šīs acis spoži iemirdzējās. Es to izskaidroju ar drudzi, kas novārdzināja viņa miesu, neko nenojauzdama par degsmi, ar kādu viņš piepildīja savu sūtību.

Stādījos viņam priekšā un paskaidroju sava apciemojuma iemeslu.

-    Esmu par jums dzirdējis. Atbalstījies uz viena elkoņa, viņš uzlūkoja mani ar skatienu, kurā ziņkārība mijās ar apmulsumu. Viņš runāja angliski lēni, it kā atsaukdams katru vārdu no tālām atmiņas dzīlēm.

Kaut ari mājoklis bija celts pēc abenaku cilts tradīcijām no bērza tāss -, tajā atradās daudz no Francijas atvestu mantu galds, kokgriezumiem rotāts šķirstiņš, metāla bļoda, krūzes dzeršanai un bagātīgi izšūta altāra sedziņa. Kādu mirkli stāvēju un vēros visapkārt. Jau sen nebiju šādas lietas redzējusi; tās bija pazīstamas, tomēr vienlaikus svešas. Tās radīja dīvainu iespaidu it kā vienā pasaulē būtu ieslēpusies cita.

-    Man teica, ka jūs esot sasirdzis. Es pienācu tuvāk, kamēr viņš atlaidās gultā uz muguras.

-    Es pats sevi dziedinu. Priesteris norādīja uz lanceti un bļodu, kas stāvēja uz galda. Viņš novārdzināja savu ķermeni vēl vairāk, nolaižot sev asinis.

-     Drīzāk gan galināt. Būtu labāk pieņēmis zāles, ko sievas jums piedāvāja.

-    Es neuzticos viņu zālēm un viņu ēdienu negribu ne redzēt. Tas man derdzas.

-Viņu zāles ne ar ko nav sliktākas par tām, ko pārdod Parīzē. Un, kas attiecas uz ēdienu, es pati jums to gatavošu ja vien jūs apsolāt, ka ēdīsiet.

Es dziedināju viņa kaiti un gatavoju ēst. Viņa vārds bija Lūks Divāls. Viņš bija dzimis Normandijā, bagātā ģimenē, taču allaž bija sapņojis kalpot Dievam. Šo aicinājumu viņš sajutis jau zēna gados, kāda sava skolotāja jezuīta iedvesmots. Šis virs bija pavadījis kādu laiku Anglijā kā katoļu misionārs. No viņa Lūks bija iemācījies angļu valodu un tagad alka iemācīties vairāk; no savas puses viņš man nedaudz pamācīja franču mēli. Lūks centās apgūt ari cilšu kopējo valodu. Sākumā mums diez kā nevedās lai puslīdz saprotami izteiktos, brīžiem runājām pat trijās valodās reizē, tomēr ar laiku sarunājāmies jau daudz raitāk un brīvāk.

Atgriežoties spēkiem, atgriezās arī viņa ziņkāre. Viņš vēlējās uzzināt manu dzīvesstāstu un to, kā šeit biju nonākusi. Viņš gribēja zināt, kā tas nācās, ka dzīvoju starp mežoņiem.

-    Man viņi nešķiet mežonīgi, es atteicu.

-    Esmu dzirdējis ne mazumu nostāstu par viņu barbariskumu, par viņu rituāliem un nežēlību.

-    Kādam ari mūsu rituāli varētu šķist dīvaini. Viņi, piemēram, ar aizdomām raugās uz kristību ceremoniju.

-    Kāpēc? Tas taču ir viņu ceļš uz pestīšanu.

-    Viņi to dēvē par ūdens maģiju, un tā viņiem saistās ar nāvi, jo tieši bērēs viņi visbiežāk redz šo rituālu.

Lūks sarauca pieri grumbās, nespēdams aptvert, kā gan var tik šausmīgi pārprast lietas, kas viņa acīs bija neapstrīdama patiesība.

-    Un ko jūs teiksiet par viņu nežēlību?

Es paskatījos uz viņu. Kas gan mēs bijām, lai spriestu par nežēlību? Vai mēs cits pret citu, pret saviem ienaidniekiem bijām iecietīgāki? Kamēr mēs pavadījām laiku sarunās, Metakoma galva Plimutā trūdēja pīķa galā. Cik daudzi krita nežēlastībā viņa dzimtenē un manā? Cik neaizgāja bojā? Nokauti ielās, sadedzināti uz sārta, pakārti, saraustīti un sacirsti gabalos, šaustīti un spīdzināti, svilināti ar nokaitētu dzelzi, pērti ar pātagām?

-    Cietsirdība ir it visur, atteicu.

-     Viņi dzīvo netīrībā. Kā jūs varējāt izvēlēties dzīvi starp viņiem?

-    Man viņi tādi nešķiet.

-    Šī neērtība, šie dūmi…

Es iesmējos, atceroties vecāsmātes būdiņu ar vienu istabu un vienu pašu gultu mums abām. Es neesmu augstdzimusi kā jūs. Manā namā bija maz ērtību, un arī dūmu tajā nekad netrūka. Kādēļ jūs braucāt šurp, ja reiz dzīve šeit jums šķiet tik atbaidoša?

-    Atbraucu tāpēc, ka tas bija mans pienākums, viņa atbilde skanēja vienkārši. Es nebaidos mirt. Sekoju mocekļu pēdās. Mani iedvesmotāji ir tēvs Žogs, kurš gāja bojā no irokēzu rokām, un tēvs Žerārs mans draudzes priekšnieks -, kurš pārcieta nežēlīgas mocības mohauku gūstā. Tikai caur ciešanām mēs varam iemantot patiesu svētlaimi. Tikai caur ciešanām varam iepazīt Kristus mokas pie krusta.

Pēc šiem vārdiem man vairs nebija, ko viņam atbildēt. Dzīvojot starp indiāņiem, vēl nekad nebiju saskārusies ar tik dīvainu izpratni par reliģiju. Nebija nekāds brīnums, ka vietējie uzlūkoja melnsvārčus ar aizdomām.

Atveseļošanās atdeva Lūkam Divālam sirdsdegsmi.

-     Es ierados šeit, lai kristītu, lai glābtu dvēseles, lai vestu tās pie Dieva, taču visur saduros ar pretestību, kaut gan baznīca ir pestīšana. Ceļš uz paradīzi!

Centos viņam paskaidrot, ka nonākt kristiešu paradīzē nozīmē atstāt savus tuviniekus un draugus ne tikai šīszemes dzīvē, bet uz mūžību. Manuprāt, tas būtu vientuļi, un kādēļ lai pēc nāves vairākums izvēlētos garo ceļu uz rietumiem.

-     Es virzos uz priekšu lēni. Tas tiesa. Varbūt viņi nesaprot manu vēstījumu. Viņš pēkšņi pagriezās pret mani. Bet jūs…

Viņa skatiens bija bikls, bet šī kautrība nespēja noslēpt uguni, kas kvēloja viņa acīs. Viņam es biju tāda pati nomaldījusies avs kā visi tie, ko viņš sauca par pagāniem. Viņš bija

fanātiķis ar tikpat nelokāmu pārliecību par savu taisnību kā mācītājs Džonsons, Eliass Kornvels vai jebkurš cits puritānis, ko biju pazinusi. Reiz jau aizbēgusi no tirānijas, es negrasījos to nomainīt pret citu.

-            Es neesmu jūsu ticības piekritēja, nedz arī kādreiz par tādu kļūšu. Jūs velti izšķiežat ar mani savus spēkus.

Kopš tās dienas es nelabprāt uzturējos Divāla sabiedrībā; taču, jo vairāk no viņa vairījos, jo centīgāk viņš mani vajāja. Kādu dienu viņš mani pārsteidza pie ezera.

-    Mērija, man ar jums jārunā.

-    Ko jūs no manis gribat?

-    Kālab jūs mani vairs neapciemojat?

-Jūs esat vesels. Es jums vairs neesmu vajadzīga.

-    Man šķita, ka esam draugi.

-    Draugi nemēģina ielūkoties cits cita dvēselē.

-            Bet, ja nu viņi baidās, ka cilvēkam, kurš viņu acīs ir iemantojis augstu cieņu, draud mūžīga pazušana?

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-Jūs nēsājat Svētās Jaunavas vārdu. Kādēļ gan jums bija jāatsakās no šī vārda un jāpieņem cits? Mani satrauc ne vien tas, ka esat protestante; baidos, vai tik jūs neesat kritusi vēl lielākā grēkā. Zinu, ka pie šiem ļaudīm esat labi ieredzēta, bet uzskatīju, ka viņi jūs ciena jūsu dziednieces spēju dēļ. Taču tagad esmu uzzinājis, ka tas nebūt nav vienīgais iemesls. Viņi jūsos redz pūšļotāju burvi. Pat šejienes francūžiem ir tāda pārliecība. Šodien pat pie manis atnāca kāds no coureurs des bois, lūgdams mani uzklausīt viņa grēksūdzi un noņemt lāstu, ko, pēc viņa vārdiem, viņam esot uzsūtījusi jūs.

Viņš runāja par Le Frenē. Dzīvē šis virs mani lika mierā, toties bija sācis vajāt sapņos.

-Tas ir tik pretīgi. Divāla seja pēkšņi savilkās riebumā. Briesmīgi.

-    Tad neklausieties.

-            Un jūs to nenoliegsiet? Viņš palūkojās uz mani, šausmu pārņemts.

-    Kāpēc man kaut kas būtu jānoliedz? Man ir tiesības ticēt, kam es gribu.

-    Es lūgšu pārjums.

-Jūs nebūsiet pirmais, kurš to būs darījis.

-    Es redzu, ka ar lūgšanu vien nepietiks. Skumjas viņa acis neapslāpēja kvēli. Kaut gan viņš bija vēl jauns, viņa ticība bija nesatricināma un apņēmība dzelžaina. Es nepieļaušu, ka tas notiek. Izglābšu jūs. Es jums iemācīšu…

Es nevēlējos, lai mani glābj. Vienīgais, ko gribēju, bija tikt no viņa projām. Agrāk viņš man bija šķitis interesants sarunu biedrs, turpretī tagad darīja mani nemierīgu.

Mani sapņi bija ļaunu vēstoša satraukuma pilni. Dažreiz Le Frenē bēga no manis pāri žilbinoši baltam sniega laukam. Te atkal milzīgs putns lidoja virs manas galvas mani aprija viņa ēna, kas visu ietina tumsā. Citā sapnī manam ceļam pāri noklājās migla un manā priekšā uzauga varens, daudzu pēdu augsts pāļu žogs. Es pavaicāju Dzirksteļu Sārtam, ko šie sapņi, viņaprāt, varētu nozīmēt, bet viņš bija kļuvis tramīgs un viegli aizkaitināms. Viņu mocīja stiprs dūrējs, un vēl vairāk viņa spēkus izsūca vecs labā augšstilba kaula lūzums, kas sagādāja sāpes, jo kauli nebija labi saauguši.

Man šķita, ka būs drošāk, ja došos līdzi Melnajai Lapsai un Nogatukam uz viņu ziemas medību vietām, taču no sava likteņa izbēgt nav iespējams. Bija skaidrs, ka Dzirksteļu Sārts nepārdzīvos ziemu mežā. Ar savu sāpošo kāju viņš tikai kļūtu mums par nastu, nevis spētu būt noderīgs, turklāt viņš bija vajadzīgs savai ciltij šeit. Tad pie manis pienāca Baltā Stirna un kautri pavēstīja, ka gaida bērniņu. Lai kā mani mocītu šaubas, bija jānoliek malā visas savas raizes un jādomā par citiem, bet, kad Melnā Lapsa un Nogatuks gatavojās doties uz savu ziemas apmetni, lūdzu, lai viņi ņem līdzi ari Efraimu. Negribēju, lai zēns iekuļas nepatikšanās vai iemanto kādu nelāgu ieradumu. Par spīti manam aizliegumam, viņš vēl aizvien mēdza apciemot franču uzpircējus. Daudziem no tiem dzeršana palīdzēja cīnīties ar ziemas nometnes dīko bezdarbību un garlaicību. Viņi ar prieku uzņemtu Efraimu savā pulkā, kaut gan viņš vēl bija puika.

Es centos turēties no nepatikšanām pa gabalu. Staigāju tikai pa tām takām, kas meta lielu līkumu ap mazo, bērza tāsīm apšūto kapelu un smirdīgajiem piekrastes būceņiem, bet kādu pēcpusdienu, ap to laiku, kad dienas bija visīsākās un nakts satumsa agri, man pagadījās iet gar ezera krastu. Vakara krēslā pavīdēja vīrieša stāvs, un pēkšņi manā priekšā stāvēja Le Frenē.

Mēģināju viņu apiet, bet viņš nostājās man ceļā. Viņa elpa oda pēc spirta, un zilās acis raudzījās miglaini, taču, būdams tik stipri piedzēries, viņš tomēr kustējās ātri.

-    Pieskaries man, un tev nāksies to nožēlot.

Viņš šķielēja uz mani, atņirdzis brūnos, izpuvušos zobus.

-    Tūlīt es tevi pārmācīšu. Nāc šurp, ragana!

Viņa nodomu es izlasīju viņa acīs viņš jau labu laiku bija perinājis šo domu. Viņš bija vājš un nicināms radījums, bet viņš bija vīrietis un zināja, kā vislabāk atriebties sievietei.

Tuvumā nebija neviena, kas varētu man palīdzēt; pat ja būtu, es šaubījos, vai kāds būtu nācis palīgā. Es izslīdēju no viņa tvēriena un bēgu, labi apzinādamās, ko viņš ar mani izdarīs, ja noķers. Skrēju uz ezeru, ko tagad viscaur klāja ledus vairāku pēdu biezumā. Strauji tuvojās nakts un tai līdzi sniegputenis neticamā ātrumā vējš no pretējā krasta dzina šurp pelēkas sniega masas. Man teju vai šķita, ka tur, varenā sniega virpulī, mums pretī laižas pats Hobomoks ūdens dzelmju, nakts un ziemeļrītu vēja tumšais gars.

Drīz vien iekļuvām baltā sniega karuselī, kas sagrieza pasauli ar kājām gaisā. Bailes no Le Frenē izgaisa, tagad galvenais bija, cik vien iespējams ātri atrast patvērumu. Šādas sniega vētras izdzēš visas zemes kontūras; ir viegli zaudēt orientāciju un dabūt galu dažus jardus no droša glābiņa. Es paklupu pret apgāztu kanoe laivu un paslēpos zem tās, lai nogaidītu, līdz vētra aprims.

Kad atkal izlīdu laukā, zeme un ezers bija saplūduši kopā zem bieza sniega pārklāja. No Le Frenē nebija ne vēsts, un es sāku soļot mājup.

Le Frenē bija pazudis. Daži mēļoja, ka viņš esot iejūdzis kamanas un devies medībās, tomēr visi viņa medību piederumi bija palikuši būdā. Pēc viņa neviens pārāk nesēroja, taču viņa pazušana palika noslēpumā tīta. Klīda runas, ka viņš esot redzēts uz ezera ledus, nelabā balsī brēcot, bēgam no kāda melna neradījuma. Kādu laiku ļaudis runāja, bet ziema lika katram rūpēties par savu izdzīvošanu. Le Frenē pavisam drīz bija aizmirsts.

Zvejnieki viņu atrada palu laikā, starp peldošiem ledus blāķiem. Tie viņu pazina pēc krustiņa, ko Le Frenē bija sācis nēsāt ap kaklu, to viņam bija iedevis melnsvārcis. Vīri aiznesa viņu uz baznīcu, lai melnsvārcis viņu varētu apglabāt un iespraust krustu uz viņa kapa, taču mazā kapeliņa bija pamesta. Divāls nesen bija izsaukts uz Monreālu, tā nu viņiem nācās izlīdzēties pašiem.

31 MONREĀLA

Vēl nekad nebiju gaidījusi pavasara atnākšanu ar tādu nepacietību kā šogad, kaut arī pirmā dāvana, ko mums pasniedza ezera kūstošais ledus, bija Le Frenē uzblīdušais, zivju apskrubinātais līķis. Varbūt to vajadzēja uztvert kā zīmi, bet es tai nepiegriezu nekādu vērību. Līdz ar pavasari apmetnē bija jāatgriežas medniekiem.

Ziemas medības slēpa sevī daudz briesmu, un kopš viņu aiziešanas nebijām saņēmuši par viņiem nekādas ziņas. Katru dienu mēs ar Dzirksteļu Sārtu pavadījām gaidpilnā satraukumā, cenzdamies slēpt viens no otra nemieru. Tad kādā vasarīgi siltā dienā no ezera atskrēja izlūks. Viņš bija pamanījis laivas. Mēs steidzāmies uz laivu piestātni, un šoreiz mūsu cerības piepildījās. Melnā Lapsa un Nogatuks tuvojās krastam. Viņu laiva bija tā piekrauta ar zvērādām, ka tajā tik tikko vēl bija vieta Efraimam. Viņus ieraugot, mana sirds bija prieka pilna. Puiši izskatījās izkāmējuši pēc ziemeļu mežos pavadītas ziemas, un Efraimam bija nepieciešama pamatīga bēršana, taču viņi bija sveiki un veseli, un par to es pateicos gariem.

Viņu guvums bija labs, to apbrīnoja visi. Mēs sakasījām kopā to mazumiņu, kas bija palicis pāri no ziemas pārtikas krājumiem, un dzīrojām līdz vēlai naktij, klausoties viņu stāstos, kāri baudot viņu klātbūtni. Gozējoties vispārējā

apbrīnā, Melnā Lapsa un Nogatuks bija pieticīgi un nebeidza vien slavēt Efraimu par viņa ieguldījumu veiksmīgajās medībās. Abi jaunie vīri smējās, kad stāstītāja lomu pārņēma Efraims, kurš atkal un atkal apgalvoja, ka, tikai pateicoties viņam, viņi neatgriezās mājās tukšā. Viņš pasniedza man lāča nagu kaklarotu lāci viņš zvērējās nogalinājis pats. Tad Melnā Lapsa pārtrauca smieties un teica, ka tā esot patiesība; Efraims bija apliecinājis sevi kā drošsirdīgu un bezbailīgu mednieku. Par prasmi klusu piezagties medījumam un viņa daudzkrāsu matu dēļ viņi to bija iesaukuši par Lūsi.

Melnās Lapsas balsī izskanēja lepnums, un, redzot viņus kopā, mana sirds kūsāja laimē. Viņi patiesi bija kļuvuši par brāļiem starp viņiem valdīja pilnīga uzticēšanās un visdziļākais biedriskums, kāds izaug starp cilvēkiem, kas bijuši atkarīgi cits no cita dzīvībai bīstamos apstākļos. Nekāds daudzums zvērādu man nesniegtu lielāku gandarījumu kā rūpes, ko tie viens par otru izrādīja.

Mani mednieki bija pārveduši veselu lērumu zvērādu, kuras vajadzēja pārdot, taču drīz vien viņi uzzināja, ka Misiskuā ādu uzpircējiem uzticēties nedrīkst. Tad viņi kaut kur padzirdēja, ka labāka peļņa būtu gaidāma, ja vestu ādas uz Monreālu. Biju ar mieru viņiem pievienoties, jo pat tur uzpircēji varēja mēģināt viņus piekrāpt. Es sapratu valodu un pazinu zīmes, ko uzpircēji rakstīja uz papīra. Biju viņiem vajadzīga un labprāt piekritu doties līdzi. Atstāt pārblīvēto ziemas nometni, ko pavasara atkušņi strauji pārvērta smirdīgā dubļu jūrā, bija atvieglojums.

Dzirksteļu Sārts, Baltā Stirna un pārējie palika, lai nojauktu apmetni un sapostos ceļam. Bija jau izlemts, ka, pārdevuši ādas, pārvedīsim mājās ietirgotās preces un atgriezīsimies penakuku dzimtajos dienvidu klajumos. Daži nenāks ar mums šajā ceļojumā. Tie bija nolēmuši palikt pie abenakiem. Dzirksteļu Sārts to ilgi pārdzīvoja, taču visiem bija tiesības izvēlēties. Viņš bija cieši apņēmies atgriezties.

Sēdāmies laivās un laidāmies lejup pa ūdeņiem, līdz nonācām pilsētā, ko franči cēla starp upi un kalnu. Tādu pilsētu kā šī līdz šim vēl nebiju redzējusi. Tā bija pamatīgi nocietināta, it kā tās iedzīvotāji kuru katru mirkli gaidītu uzbrukumu, un, kaut arī lielākā daļa māju bija būvētas no koka, dažas bija no akmens tādējādi pilsēta vēl vairāk atgādināja cietoksni. Draudi no ārpuses bija reāli. Pilsēta jau bija piedzīvojusi irokēzu uzbrukumus, un zaldāti to modri sargāja gan dienu, gan nakti.

Tikpat modri pilsētas iedzīvotāji bija pret garīga rakstura draudiem. Nokalnē pret debesīm slējās milzīgs koka krusts, pie ostas un nesen bruģēto ielu malās cēla baznīcas. Ielās starp piedzīvojumu meklētājiem, kareivjiem, tirgoņiem, medniekiem un dažādu cilšu indiāņiem drūzmējās mūķenes un garīdznieki. Ja neskaita mūķenes, ielās bija maz sieviešu un vēl mazāk bērnu. Radās iespaids, ka šajā pilsētā dzīvo vieni vienīgi vīrieši.

Adu uzpircēji bija sacēluši savas bodītes upes krastā un izrādījās tikpat lieli blēži kā viņu amata brāļi Misiskuā. Apmaiņā pret zvērādām tie piedāvāja mazvērtīgas preces, starp kurām nebija ne muskešu, ne ložu, ne pulvera. Nicīgi vīpsnājot, uzpircējs pameta gaisā rokas, dodot mājienu, ka viņam vajag daudz vairāk ādu. Melnā Lapsa un Nogatuks noraudzījās uz viņu akmenscietām sejām. Viņos bija kāda iekšēja barjera, kas nekad neļautu tiem nolaisties līdz viņa līmenim. Es vēroju abus jaunekļus, viņu cēlo, stalto stāju, tīrās, skaidrās sejas, paciešam apvainojumus no netīra, kroplīga nelieša, kurš augumā bija divreiz sīkāks par viņiem un kuram mutē nebija gandrīz neviena zoba. Viņa dvaša oda pēc brendija ar nāves piegaršu. Lai iegūtu šīs ādas, puiši bija riskējuši ar dzīvību, un es nedrīkstēju pieļaut, ka viņus apkrāpj.

Iznācu priekšā un uzrunāju uzpircēju franču valodā.

Vai tagad viņu vietā runā viņu sievietes? Viņš pagriezās, it kā vērsdamies pie neredzama skatītāju pulka, tad piekliboja tuvāk un ar skatienu cieši ieurbās man sejā. Bet tu nemaz neesi viena no viņiem, vai tiesa? Viņš pastiepa uz priekšu savu netīro, cimdoto roku, aiztikdams manas krūtis. Tad pagrieza galvu uz Nogatuka pusi. Cik?

-    Tev viņa nebūs pa kabatai, Devuā.

Kāds francūzis, kurš bija mūs vērojis, pienāca tuvāk. Viņš kustējās lēni un slinki kā kaķis. Spriežot pēc apģērba, viņš nebija mednieks, bet ari par militārpersonu es viņu nenoturēju, kaut ari viņš nēsāja zobenu un pistoli. Nepazīstamais bija tērpies samta un mežģīņu drānās, un viņa ausī mirdzēja dārgakmens. Vīrieša matu sprogas bija piesūcinātas ar eļļu, īsā bārdiņa rūpīgi apcirpta. Kad viņš pienāca klāt, sajutu viņa smaržu aso aromātu. Viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja.

-    Jums būs jānāk ar mani.

Kaut ari pats šis vīrietis pēc karavīra neizskatījās, viņam līdzi gan bija vairāki kareivji. Viņš tiem pamāja, un divi no viņiem panācās uz priekšu, turot kramenīcas šaušanas gatavībā. Nogatuks un Melnā Lapsa saspringa, rokas sniedzās pēc ieročiem. Viņi bija gatavi cīnīties, bet es viņus atturēju, pakratot galvu. Viņi atradās pilsētā, kas ņudzēja no ienaidniekiem: zaldātiem un tirgoņiem, dažādu cilšu indiāņiem. Viņi varēja pazaudēt visu, dzīvību ieskaitot, ja mēģinātu pretoties.

Melnā Lapsa dusmās trīcēja pie visām miesām, bet pēdīgi viņš noņēma roku no dunča spala.

-    Prātīgs zellis. Vīrietis pasmaidīja, viņa acis bija duļķainā, tumši zilā lazurīta krāsā. Kaut arī tajās sprēgāja sīka prieka dzirkstelīte, acis tomēr bija saltas kā ledus. Nu, kas attiecas uz mani, es neļaušu jūs piekrāpt.

Viņš pamāja uzpircējam, un preču kaudze divkāršojās atkal un atkal. Tagad tur bija arī vērtīgās musketes. Kad vīrs bija apmierināts, viņš deva zīmi, ka darījums noslēgts.

-    Ņemiet tās, iekams neesmu pārdomājis.

Nogatuks un Melnā Lapsa palika nekustīgi stāvam. Par precēm bija samaksāts, tomēr pieņemt tās būtu apkaunojoši.

-     Ņemiet tūlīt pat vai paliksiet bešā.

Melnā Lapsa būtu atteicies, bet es pamāju, lai viņš pieņem šo piedāvājumu. Tas nebija nekāds kukulis. Viņi bija ieguvuši šis preces godīgas maiņas ceļā. Tagad tās piederēja viņiem.

-    Tās ir tavas, francūzis uzrunāja Nogatuku. Vai saproti?

Nogatuks palocīja galvu.

-    Bet šī nav. Viņš uzlika roku uz mana pleca. Tev jānāk man līdzi. Zēnam arī.

Viņš palūkojās apkārt, taču Efraims mežā bija apguvis daudz jaunu iemaņu. Viņš prata zagties tikpat klusu kā jebkurš indiāņu zēns un šobrīd nekur nebija pamanāms.

-Tas nekas, gan atradīsim viņu vēlāk. Petit sauvage ar eņģeļa matiem, viņu būtu grūti nepamanīt, vai ne tā? Tagad, madam, ja esat gatava?

Viņa balss skanēja laipni, tomēr tajā bija jaušami draudi. Nepārprotami es biju viņa gūstekne. Gan mums priekšā, gan aizmugurē soļoja zaldāti.

Melnā Lapsa metās uz priekšu, Nogatuks viņam līdzi, bet kareivji sakrustoja musketes un piespieda viņus atkāpties. Uzsaucu Melnajai Lapsai, pavēlot viņam rimties. Nevēlējos pieredzēt to, ka manā priekšā tiek izšķaidītas mana dēla smadzenes. Nogatuks bija brīnišķīgs jauneklis, mana drauga dēls, un viņa jaukā, jaunā sieviņa nēsāja zem sirds viņa mazuli. Viņa asinis nedrīkstēja izlīt manis dēļ. Man bija jāiet līdzi frančiem, citas iespējas nebija.

32 le GRĀNS

Manus sagūstītāju sauca Le Grāns, taču vairāk viņš man neko nestāstīja. Viņš nesniedza nekādas ziņas par sevi, nedz arī atklāja manas sagūstīšanas iemeslus. Mani aizveda uz kādu kambari; hūroņu meitene atnesa man ēdienu un ūdeni, lai es varētu nomazgāties, bet, kad viņa aizgāja, durvis bija aizslēgtas. Piegāju pie loga. Bēgšana caur to nebija iespējama, un nama priekšā stāvēja sargposteņi. Biju cietumniece. Apzinājos, ka izkļūt brīvībā nebūs viegli.

Tonakt es pirmo reizi septiņpadsmit gadu laikā gulēju palagos, bet sapnis atgrieza mani mežā. Šai sapnī atkal biju meitene un Sīlis mani ķēra. Bēgot man ausīs atbalsojās viņa saucieni un smiekli. Viņš mani panāca; dzirdēju viņa soļus arvien tuvāk un tuvāk. Sāku skriet lēnāk, tīšuprāt, lai viņš mani noķertu, un apcirtos riņķī, spējas, trauksmainas iekāres pārņemta, bet viņš tikai pasmaidīja un uzgrieza man muguru. Tagad es džinos pakaļ viņam, bet viņš izzuda manam skatienam.

Skrienot es uzdūros alai un iegāju tajā, domādama, ka atradīšu viņu iekšā. Klīdu pa līkumotu eju labirintu, līdz apmaldījos. Labirinta centrā, savā Vīziju Kambarī sēdēja Baltais Ērglis. Viņš pacēla acis no ugunskura, kas liesmoja viņa priekšā. Ieraugot mani, viņš piecēlās, un viņa ēna uz alas sienas

pieņēma velnišķīga putna apveidus. Pēc izskata tā atgādināja pērkonputnu ar izplestiem spārniem.

Es sarāvos un sajutu virs galvas vareno spārnu vēdas. Man šķita, ka redzu ērgli, tomēr apspalvojums šim putnam bija pelēkmelns un robotām malām kā krauklim. Es cīnījos un ķepurojos pretī, bet milzīgās zvīņainās ķetnas ar nagiem, asiem kā bārdas naži, turēja mani ciešā tvērienā, un milzīgais putns uzmetās man virsū, kā vārna uzmetas uz maitas. Garais knābis plosīja mani, pārplēšot briežādas kreklu, lūkojot izraut sirdi no krūtīm.

Pamodos vienos sviedros, pilnīgā neziņā, kur atrodos. Istabā, mājā šī doma pati par sevi pēc tik daudziem gadiem, ko biju pavadījusi, nakšņojot bērza tāss vai pītu niedru paklāju mitekļos, šķita visai dīvaina. Es gulēju uz muguras, lūkojoties pamatīgi veidotajos dēļu griestos. Pavardā kvēloja uguns. Es piecēlos tās gaismā, grasījos apģērbties un atklāju, ka, man guļot, kāds ir aiznesis projām manas drēbes.

Kad istabiņā atgriezās hūroņu meitene, uzrunāju viņu visiem zināmajā cilšu kopējā valodā. Nezināju, vai varu uzticēties, tomēr palūdzu, lai viņa aizgādā ziņu Melnajai Lapsai. Gribēju, lai viņa izstāsta manam dēlam, kur atrodos, un to, ka mani cieši uzrauga, bet ka neviens mani šeit nav aizskāris un nekas ļauns arī ar mani pagaidām nav noticis.

Viņa neatbildēja, bet pamāja ar galvu, it kā dodot zīmi, ka sapratusi. Es neteicu vairāk neko, nezinādama, cik lielā mērā varu meitenei uzticēties, bet biju pateikusi pietiekami daudz, lai mans dēls saprastu, ka pašai saviem spēkiem man izbēgt nebūs viegli un ka jebkāda veida atklāts uzbrukums būtu bezjēdzīgs. Tagad varēju tikai ļauties liktenim un censties uzzināt pēc iespējas vairāk, izprašņājot francūzi. Vēl man bija jāpaļaujas uz Melno Lapsu, ticot, ka viņš atradīs izeju. Domas par dēlu sniedza man mierinājumu, jo viņš bija ārkārtīgi viltīgs, tādējādi attaisnojot savu vārdu. Ja kāds varēja mani no šejienes izpestīt, tad tas bija viņš.

Hūroņu meitene piepildīja baļļu ar ūdeni un nolika pa rokai linu dvieli, kur noslaucīties pēc peldes. Mazgāties siltā ūdeni bija liela greznība, un atzīšos, ka ilgi plunčājos smaržvielām piesātinātajā vannā. Meitene atgriezās, nesdama tīras drēbes: kleitu ar apakšsvārkiem un šķeltām piedurknēm un piegulošu ņieburu. Mans ķermenis nebija pieradis pie eiropiešu drānām un jutās tajās kā žņaugos, bet bija vien jāvelk tās mugurā, citādi nāktos staigāt kailai. Mani mokasīni bija aiznesti līdz ar pārējām drēbēm, bet es drīzāk staigātu basām kājām nekā mēģinātu tās iestīvēt kurpēs, kas man bija atnestas.

Dienu pavadīju vienatnē, ieslēgta savā istabā. Pret vakaru atgriezās meitene. Viņa bija atnākusi, lai aizvestu mani pie sava kunga, taču vēl viņa atnesa ziņu no Melnās Lapsas. Viņa pavēstīja, ka, lai arī Nogatuks esot atgriezies Misiskuā, Melnā Lapsa un Efraims turoties tepat tuvumā. Viņi slēpjoties. Le Grāna vīri meklējot Efraimu, un klīstot baumas, ka Le Grāns izsludinājis atlīdzību par zēna notveršanu.

Tavs dēls teica: "Neuztraucies, viņi to neatradis." Vēl viņš teica… Meitene sarauca pieri, it kā pūlēdamies atcerēties vārdus, kuru nozīme viņai bija palikusi neskaidra. Viņš teica, lai tu atceries Kūsu un rudens medības.

Tolaik viņš vēl bija zēns, gadus deviņus vai desmit vecs. Kūss bija aizliedzis viņam piedalīties medībās, sacīdams, ka nepietiekamās pieredzes dēļ zēns tikai aizbiedēs visus zvērus. Par spīti aizliegumam, Melnā Lapsa bija viņiem sekojis un ielavījies viņu apmetnē, aiznesot ne tikai vērtīgākās nomedīto dzīvnieku ādas, bet arī Kūsa medību dunci. Par viņa izmanību sāka sacerēt leģendas. Atmiņas izsauca smaidu, bet mani plosīja neprātīgas bailes par viņa drošību. Šis nams bija cietoksnis. Un iekļūt tajā varēja izrādīties par grūtu pat Melnajai Lapsai.

Hūroņu meitene apsolīja tonakt uzzināt ko vairāk, bet viņa negribēja likt savam saimniekam gaidīt vēl ilgāk. Nodurtu skatienu viņa ieveda mani kunga kambarī.

Monsinjors Le Grāns Žans Le Grāns sēdēja gara galda galā, plašā istabā, kur dega milzum daudz sveču. Pulētais koks laistījās siltajā gaismā, stikls, misiņš un sudrabs spoži zvīļoja. Pie sienām karājās koši gobelēni. Manas acis vēl nekad nebija skatījušas tādu greznību es pat nenojautu, ka šejienes primitīvajās kolonijās tāda ir sastopama. Viņš aicināja mani kopā ar viņu paēst pusdienas. Mēs ēdām no visgreznākajiem traukiem, kādus jebkad biju redzējusi, un dzērām no vissmalkākajām glāzēm, taču ēdiens man negāja pie dūšas, jo bija vienlaikus gan pārsālīts, gan pārāk izsmalcināts, un no vīna man reiba galva.

-    Es te nepalikšu. Jūs nevarat mani turēt ar varu.

Viņš noplātīja gredzenotās rokas. Jūs redzēsiet, ka varu gan.

-    Kas jūs esat?

-    Esmu tirgonis un uzņēmējs, lai gan jūsu tautieši man izdomājuši citus vārdus. Viņi mani sauc par korsāru.

-Jūs esat pirāts?

Viņš savieba seju, liekot manīt, ka šis apzīmējums ir aizskarošs.

-    Es rīkojos Francijas interesēs, taču ir zināmi gadījumi, kad esmu aizturējis kuģus pie Bostonas ostas un novirzījis to kravu cituviet. Le Grāns atslīga krēslā. Jūs būsiet mana viešņa līdz brīdim, kad tiks izlemts jūsu liktenis. Jūsu klātbūtne ir ļoti ieinteresējusi gubernatoru. Tas bija viņš, kas palūdza mani jūs uzmeklēt un pakavēt jums laiku.

-    Kā jūs par mani uzzinājāt?

-    Mēs jūs gaidījām. Ari zēnu. Kvebekā ciemojās kāds kapteinis PItersons, kurš apvaicājās, vai starp bēgļiem, kas ieradušies no dienvidiem, neesot manīti baltie gūstekņi. Redzu, ka šī vīra vārds jums nav svešs. Viņš bija mani cieši vērojis. Neredzēju nekādu iemeslu to noliegt. It īpaši viņu interesēja sieviete un zēns, kuri ceļojot kopā, bet neesot viens otram rada.

-    Kālab gan lai viņš tā darītu?

Le Grāns apveltīja mani ar smaidu. Šķiet, viņš domāja, ka zēnam draud briesmas.

-    Kādēļ lai viņš tā domātu? Es lūkojos uz Le Grānu ar izbrīna pilnu skatienu. Es nenodarītu viņam pāri, tāpat kā savam miesīgajam dēlam.

-    Tieši tā. Jūsu dēls ir sauvage. Pītersons apgalvo, ka jūs pārojāties ar viņiem un pieņēmāt viņu pagāniskos tikumus. Pītersons ir tikumīgs vīrs un baidās par zēna dvēseli. Viņš ir pilns apņēmības izpestīt zēnu no šīs zvērnīcas un atdot viņu tuviniekiem.

-    Zēnam nav tuvinieku.

-    Pītersons apgalvo ko citu. Zēnam Rodailendā esot tēvocis, kurš ļoti vēloties viņu sameklēt. Viņš ir apsolījis prāvu atlīdzību. Le Grāns smaidīja. Viņa interese neaprobežojas ar zēnu vien. Arī jūs darāt viņa prātu trauksmainu. Jūsu dzīvesveids, viņaprāt, ir apvainojums gan viņam, gan visai angļu tautai.

-    Ko viņš grasās ar mani darīt?

-    Viņš vēlas vest jūs atpakaļ. Par to, kādi ir viņa turpmākie nodomi attiecībā uz jums, man grūti spriest. Le Grāns smējās. Taču nesatraucieties tik pārmērīgi. Jūs atrodaties franču teritorijā, un angļu kapteiņiem šeit nav nekādas teikšanas. Jūsu liktenis vēl nav izlemts.

Par spīti viņa pēdējiem vārdiem, manu domu zirgi joņoja tālāk. Ja mani aizvedīs atpakaļ, cik ilgs laiks paies, līdz viņi uzzinās par mani visu patiesību? Kolonija nebija liela. Tur noteikti atradīsies cilvēki, kas zināja par manu bēgšanu no Bjūlas, par tās iemesliem un par aizdomām, kas uz mani toreiz krita. Kādu spriedumu es varēju sagaidīt, ja manam pārkāpumam vēl klāt nāktu dzīvošana ar mežoņiem?

Sēdēju, iegrimusi pārdomās. Istabā ienāca sulainis un kaut ko iečukstēja Le Grānam ausī. Le Grāns aši pamāja ar galvu, it kā saņemtā ziņa viņam nešķistu negaidīta. Sulainis aizgāja, un Le Grāns vērsās pie manis.

-     Ir atnācis kāds, kurš vēlas ar jums runāt. Tēvs Žerārs.

-    Melnsvārcis?

-    Viņam gan labāk patīk, ja viņu dēvē par jezuītu. Viņš šeit ir ordeņa galva. Tēvs Žerārs vēlas atgriezt jūs uz patiesā ceļa. Le Grāns uzlūkoja mani ar caururbjošu skatienu. Es gan teiktu, ka viņš gūtu lielākus panākumus, ja mēģinātu pievērst ticībai meža zvērus, nemaz jau nerunājot par mežoņiem, bet šie jezuīti ir tik stūrgalvīgi. Viņš ir tikai kārtējais, kurš vēlas glābt jūsu nemirstīgo dvēseli. Jums tiek izrādīts liels gods, Mērija. Nāciet. Viņš gaida bibliotēkā.

Le Grāns piecēlās, pamājot man, lai sekoju.

Mēs iegājām telpā, kuru no visām pusēm iejoza grāmatu plaukti ar ādas vākos iesietām grāmatām. Tur bija arī vairāki mācībām paredzēti galdi. Pie plašā akmens kamīna, kurā uguns kūrās ar brangu liesmu, sēdēja priesteris. Degošie bluķi radīja niknu svelmi, bet vīrs tikai liecās tiem tuvāk, kā alkdams saņemt vēl vairāk siltuma. Viņš bija pievilcis krēslu tik tuvu ugunij, ka tā draudēja apsvilināt viņa talāra stūrus. Viņam bija sirmi mati un bārda, krunkaino seju klāja dziļas grumbu vagas, kādas parasti izrievo hronisku sāpju mocīta cilvēka seju. Šķita, ka tobrīd gan sāpes viņu nemocīja, kaut ari viņš nepiecēlās, lai padotu man sveicienu. Savu spieķi viņš bija nolicis pa tvērienam. Viņa rokas gulēja uz krēsla parocēm; viena sažņaugta dūrē un ieslēpta talāra piedurknē, otra vienos gredzenos, kas spīdēja kamīna liesmās, nokarājās uz leju.

-    Esmu tēvs Žerārs.

Ar rokas mājienu viņš aicināja mani apsēsties pretī. Tagad es sapratu, kas bija ievilcis sāpju vagas viņa sejā. Viņa kreisajai rokai trūka visu pirkstu. Tas, ko biju maldīgi noturējusi par dūri, izrādījās plaukstas stumbenis, pārvilcies ar sārtu, červeļainu ādu. ŠI nebija pirmā reize, kad redzēju šādu sakropļojumu irokēzu iecienītas spīdzināšanas sekas. Viņi nozāģēja katru pirkstu ar īpaši šim nolūkam uzasinātu gliemežvāka malu. Bija jābūt ļoti drosmīgam vīram, lai izturētu šo smago pārbaudījumu neiekliedzoties, pat neizdvešot ne skaņas. Piepeši jezuīts bija iemantojis cieņu manās acīs. Viņš nebija kliedzis, citādi tagad ar mums šeit nesēdētu.

-    Esmu jūs gaidījis, Māri. Viņš izrunāja manu vārdu pa franču gaumei. Ja jūs nebūtu ieradusies pie mums, mēs būtu devušies jums pakaļ paši.

-    Kā jūs zināt manu vārdu?

-    No tēva Lūka Divāla. Viņa misionāra piezīmes pievērsa mūsu uzmanību jūsu klātbūtnei šajā apkaimē. Viņš paņēma rokā mazu, notraipītu piezīmju grāmatiņu, kas bija gulējusi viņam klēpī. Sākumā viņš bija nobažījies par jūsu labklājību. Baltajai sievietei dzīvot starp mežoņiem ir, eē… Priesteris mirkli padomāja, piemeklējot piemērotu vārdu. Nepieņemami.

-    Es dzīvoju ar viņiem no brīvas gribas, atbildēju vienkārši. Mani nevajag glābt. Kur ir tēvs Lūks? Aplaidu skatienu apkārt, paredzēdama, ka ieraudzīšu viņu ar tīru un gludi skūtu vaigu.

-    Viņa šeit nav. Viņš ir devies jaunā misijā. Šoreiz pie irokēziem. Abi franči saskatījās. Baidos, ka viņš alkst doties mocekļu pēdās. Tomēr, iekams tēvs Lūks mūs pameta, viņš lūdza, lai pārjums parūpējos. Savos lūgumos viņš bija visnotaļ uzstājīgs. Jezuīta melnās acis šaudījās šurpu turpu. Viņu māc raizes par jūsu nemirstīgo dvēseli. Zināmi notikumi, kas šeit aprakstīti, viņš pāršķirstīja no mitruma apdzeltējušās lapas, prasa, lai pret tiem attiektos ar visdziļāko nopietnību. Ja tā izrādītos patiesība vai ja tiktu pierādīts, ka tā ir patiesība…

Paskatījos uz viņu, tad uz Le Grānu.

-    Atvainojiet, es nesaprotu.

Priesteris pavērās manī mazām kraukļa ačtelēm, kas spoži mirdzēja viņa novārgušajā sejā.

-    Labi, izteikšos skaidrāk. Runā jūs esot burve. Jūs esot arī nonāvējusi kādu vīru. Vīru vārdā Frenē.

-    Le Frenē, pielaboju.

-    Tātad jūs viņu pazīstat? priesteris vaicāja.

-    Bez šaubām.

-    Tātad tā ir taisnība? Vai jums bija kāds sakars ar viņa nāvi?

-    Es neesmu viņam pieskārusies. Dzīve šai pusē ir bīstama, vēl jo vairāk ziemā. Kļūda, jebkura kļūda, var izrādīties liktenīga. Le Frenē dzēra. Stiprie dzērieni atņem vīriem prātu, un tie kļūst pavirši pret sevi, pret savu dzīvību, kā arī pret daudz ko citu.

-    Hmm. Jezuīts mani pētoši uzlūkoja. Par viņa nāves apstākļiem gan runā ko citu. Indiāņi stāsta viņš esot redzēts skrienam pa ledu trakojošā aukā, brēcam tā, it kā viņu vajātu pats nelabais, un viņam pakaļ esot dzinies kāds melns radījums.

-    Kālab lai viņi tā nerunātu? Tas ir labs stāsts, ko stāstīt pie ugunskura ziemas vakaros. Indiāņi mīl aizraujošus stāstus. Šai ziņā viņi neatšķiras no mums.

Jezuīts aizcirta grāmatu. Es neesmu šeit, lai jūs pratinātu, Marī. Ceru, ka tik tālu nenonāks. Iezemieši ir vientiesīgi un māņticīgi. Jūsu slava ir izplatījusies tālā apkārtnē. Lai starp viņiem dzīvotu baltā sieviete, kuru tie godā kā burvi? Tas nav pieļaujams. Mums jau bez tā ir gana daudz grūtību, vedot viņus pie Dieva. Daži, viņš palūkojās uz Le Grānu, labprāt atdotu jūs angļiem, bet es vairs nezinu, vai no tā būtu kāds labums. Es gādāšu par to, lai svētās māsas jūs uzņem savā paspārnē, kamēr izlemšu, kas būtu darāms. Zinu, ka māsas darīs visu iespējamo, lai atgrieztu jūs baznīcas klēpī. Ieklausieties uzmanīgi viņu mācībās, jo no tā var būt atkarīga jūsu dzīvība.

Viņš piecēlās, smagi uzguldamies spieķim, ko turēja veselajā rokā. Klibodams viņš devās uz durvīm, asi atraidot Le Grāna piedāvāto palīdzību. Jezuīta gaita bija nedabīgi greiza. Pēc tās es nospriedu, ka viņam, visdrīzāk kopš dzimšanas, viena kāja ir stipri īsāka par otru. Un šādā stāvoklī viņš bija ieradies šeit, gatavs dzīvot šo dzīvi, ciest grūtības! Šie jezuīti bija sīksti, tikpat sīksti kā iezemieši, kurus tie centās pievērst savai ticībai.

-    Ko viņš ar to gribēja teikt? jautāju Le Grānam. Kā gan tas, kā es klausīšos, var ietekmēt manu dzīvību?

Es pietiekami labi sapratu, ko priesteris bija domājis ar šiem vārdiem, taču, lai izlemtu, kā rīkoties, man vajadzēja saņemt apstiprinājumu no Le Grāna.

-Ja viņiem izdotos atgriezt tādu cilvēku kā jūs, citi bariem vien plūstu uz baznīcas klēpi. Pretējā gadījumā…

Viņš vairījās no tiešas atbildes, vien paņēma rokā Žerāra aizmirsto grāmatiņu un novēcināja man gar seju.

-    Viņi jūs sauc par Loup Garou.

Es pazinu šos vārdus. Biju tos dzirdējusi jau agrāk Misiskuā.

-            Vilkate? Šis radījums dzīvo vien ļaužu māņticīgajos prātiņos. Pēkšņi sajutos stipri garlaikota. Cik gan maz viņi zināja par šīm lietām! Es neklīstu apkārt naktīs un nepamostos kaut kādā grāvī ar asiņainiem žokļiem.

Viņš turēja man priekšā Divāla piezīmes.

-            Viņi apgalvo, ka jūs esat nogalinājusi cilvēku ar pesteļiem.

-            Kā jau sacīju priesterim, dzīve šai pusē ir briesmu pilna. Nav nemaz vajadzīgas burvestības.

-            Tātad jūs esat ragana? Vai jums ir zināms, ko mēs darām ar raganām? Es neatbildēju, tāpēc viņš mani apgaismoja. Mēs tās sadedzinām. Tieši tāds liktenis sagaida jūs, ja nepieņemsiet viņu ticību. Mums šeit tiek radīti svētie, gan starp frančiem, gan starp indiāņiem. Iespējams, ka tēvs Žerārs vēlas, lai jūs papildināt viņu pulku kā izslavēta jaunpievērstā, vai…

-Vai?

-    Kļūsiet par viņa personisko Žannu d'Arku.

-    Tātad jūs nodosiet mani viņa rokās?

No viņa acīm nolasīju, ka viņš to nedarīs, bet tas bija vājš mierinājums. Jutos kā zivs, kas izlec no pannas, tikai lai iekristu ugunī.

Viņš apsēdās krēslā, kur tikko bija sēdējis Žerārs.

-           Jezuītiem šeit ir liela vara, tas tiesa, bet ar jums man saistās citi plāni. Pavisam drīz rīt vai, vēlākais, parīt no ostas aties viens no maniem kuģiem, un jūs būsiet uz tā.

-    Un kādi ir šie jūsu plāni? Aizvest mani Pītersonam?

-    To es vēl neesmu izlēmis. Atstāt jūs klostera māsu un jezuītu rokās būtu bezjēdzīgi. Man ir draugs korsārs, tāpat kā es -, kurš sēž Bostonā cietumā. Vietējie varasvīri būtu ieinteresēti veikt apmaiņu. Šo domu man pasvieda kapteinis Pītersons. Taču varbūt es to nedarīšu.

-    Kas tad vēl jums ir padomā?

Viņš mirkli klusēja, it kā kaut ko pārdomājot. Es labprāt atdotu viņiem zēnu, kad būsim viņu notvēruši, un tas notiks visai drīz. Esmu apsolījis par viņu labu atlīdzību, un Monreālas iedzīvotāji lai tie būtu franči vai indiāņi par zeltu pārdos pat savu vecomāti. Bet es nedomāju, ka atdošu Pītersonam arī jūs.

-    Ko tad jūs ar mani darīsiet?

-    Esmu nodomājis vest jūs uz Franciju. Viņš smaidīja, zobiem balti mirdzot melnajā bārdā. Zem visām šīm indiāņu panckām slēpjas tīri skaista būtne, un vēl ar tik eksotisku dzīvesstāstu. La belle sauvage. Galms ir izslāpis pēc izklaides. Jūs radītu sensāciju. Kad es neatbildēju, viņa balss kļuva skarbāka. Vai nu es, vai klosteris. Apdomājiet labi.

-    Un ja nu es neizvēlēšos ne vienu, ne otru?

-Jūs taču zināt, kas vēl atliek. Viņš noraustīja elegantos plecus. Vienmēr paliek vēl sārts.

Es piespiedu rokas pie ķermeņa, it kā jau justu liesmu mēles laizām manu kāju pēdas.

Le Grāns smaidīja. Bet, cerams, ka tik tālu nenonāks. Jūs drebat. Ziniet ko? Viņš piecēlās, lai piemestu ugunij pagales, un nošķindināja zvaniņu, izsaucot sulaini. Likšu, lai mums atnes karstvīnu. Naktis vēl joprojām ir vēsas.

-Jūs mani valdzināt, Mērija, viņš sacīja, kad vīns bija atnests. Viņa seja pauda to, ka viņš ir vīrs, kurš ir daudz redzējis un kuru nav viegli pārsteigt. Savā līdzšinējā dzīvē esmu pazinis ne mazumu sieviešu, bet nekad vēl neesmu sastapis tādu kā jūs. Viņš apmaisīja dzērienu traukā, kas bija nolikts viņa priekšā, un iepildīja to sudraba kausiņā.

Iedzeriet to! Tas brūvēts pēc manas receptes, domāju jums patiks.

Viņš pasniedza kausiņu man un noraudzījās, kā es iemalkoju tā saturu. Dzēriens, brendija un vīna sajaukums, sasildīja un apreibināja ar vircoto muskata, krustnagliņu un kanēļa aromātu. Malkojot to, man šķita, ka sajūtu vēl kādu piegaršu kaut ko smagu un spēcīgu. Uzmetu Le Grānam jautājošu skatienu.

-    Vislabāk to dzert lēni. Viņš atkal smaidīja. Tas satur stipru degvīnu, ko es pērku no holandiešiem, viņi to sauc par džinu. Tagad izstāstiet man, kā jūs nonācāt pie mežoņiem. Es gribu zināt vairāk. Un esiet bez bažām. Mūsu ģimenei maģija nav sveša. Viss, ko man pastāstīsiet, paliks šais sienās.

Lai kas arī bija piejaukts dzērienam, tas atraisīja man mēli. Attapos stāstām viņam pilnīgi visu. Visu, kas ar mani bija noticis. Kad biju beigusi, viņš saliecās uz priekšu, piepildot manu glāzi no jauna.

-    Es zināju, ka neliksiet man vilties. No mums iznāktu labs pāris. Viņa seja atplauka platā smaidā, zelta zobiem laistoties abās zobu rindās. Šoreiz smaidīja arī viņa tumši zilās acis. Ļaudis mani sauc par Loup de la Mer par Jūras Vilku. Tagad ir mana kārta pastāstīt jums par sevi.

Viņš bija dzimis dižciltīgā ģimenē, lai gan savu titulu neizmantoja.

-    Esmu ģimenes melnā avs. Mans brālis ir priesteris, kā Žerārs, lai gan viņš nealkst pamest Franciju; otrs brālis ir galmā, bet dzīve tur man šķiet trula un nomācoša. Liktenis man bija lēmis kļūt par karavīru, taču man apnika nogalināt holandiešus Flandrijas slīkšņās. Alku piedzīvojumu un atradu tos jūrā. Man veikali ir visur šeit, austrumos, Kārību salās. Viņš pasmaidīja, šoreiz jau maigāk, gara acīm skatot kādu viņam vien redzamu ainu. Jums tur patiktu, Mērija. Tur ir tik silts, ne tā kā šeit, šai nolādētajā aukstumā, un tik zaļš, taču zaļums ir dzidrs un dzīvs, un arī saule tur spīd citādi, ne kā šajos tumšajos, drūmajos mežos. Salas zied viskošākajās krāsās. Visapkārt plaukst ziedi un nogatavojas augļi, gluži kā paradīzes dārzā. Starp tiem lidinās putni zili, sarkani, dzelteni, daži pat tik mazi. Viņš salieca plaukstu, atveidodams valrieksta formu. Tie dūc kā bites, sūcot nektāru ar knābi, kas ir tievs kā adata.

-    Izklausās patiesi brīnišķīga vieta.

-    Ak, tā ir brīnišķīga. Nudien. Jūra ir silta kā piens, zila kā dzidrs akvamarīns, un krasti balti kā linu palagi. Man tur ir kāda vieta, kur esmu uzcēlis mājokli, īpaša vieta okeāna krastā, kur varu baudīt vientulību. Man patīk vērot okeānu. Viņš aprāvās. Biju iecerējis vest jūs uz Franciju, taču tagad es vēlos aizvest jūs turp. Ko teiksiet, Mērija? Vai manis uzburtā aina jums nešķiet pievilcīga? Tur jūs varēsiet dzīvot brīvi, tikpat brīvi kā šeit. Vai brauksiet man līdzi?

Šādu notikumu pavērsienu nebiju gaidījusi. Es turēju viņu par cietsirdīgu un bezjūtīgu dēku meklētāju, kura sirdi skarbā un nežēlīgā pasaule bija pārvērtusi akmenī. Nu es šai sirdī biju ieraudzījusi liesmu, dzenuli, kas dzina viņu šajos klejojumos. Grasījos viņam atbildēt, bet domas neraisījās. Mēle bija kļuvusi smaga. Pēkšņi bija grūti pakustēties. Siltums, kas plūda no kamīna, un vircotais vīns bija padarījuši manu miesu gurdenu. Es centos piecelties kājās un sagrīļojos.

Viņš notvēra mani, apķerdams ar roku. Otra roka atglauda matus un pieskārās klana zīmei uz mana vaiga.

-Belle sauvage, viņš čukstēja, pagriezdams manu seju pretī savai, un es sajutu viņa silto, pēc vīna smaržojošo elpu.

Jau ilgu laiku man nebija pieskāries neviens vīrietis. Varbūt vainīgs bija vīns vai kāda cita reibinoša viela, ko viņš tam bija piebēris. Varbūt tas bija viņa skūpsta spēks. Bet es nepretojos viņa glāstiem un, kad viņš mani veda uz savu kambari, gāju līdzi labprātīgi.

33 efraims

Pamodos viņa gultā starp vissmalkākajiem linu palagiem. Biju viena, un, spriežot pēc saules stāvokļa debesīs, bija jau vēls. Viņš droši vien bija devies kārtot savas veikala lietas. Atgūlos zosu dūnu spilvenos un centos rast kādu sakarīgu izskaidrojumu vakarnakt notikušajam, bet mana apziņa bija aptumšota un prāts darbojās lēni. Garša mutē man vēstīja, ka vīnam bija piejauktas magones.

Hūroņu meitene ienāca ar paplāti, ko nolika uz naktsgaldiņa, kas stāvēja pie gultas. Lūkoju uzsākt sarunu, bet viņa uz mani pat nepaskatījās un nekavējoties atstāja istabu. Izkāpu no gultas un uzvilku zīda rītasvārkus, kas bija man nolikti. Manas vakardienas drēbes bija pazudušas, to vietā atradu daudz smalkākas šūtas no zīda un samta. Es atcerējos kādu vecu skaitāmpantiņu: "Trīs vilnas drānās, trīs vecās skrandās, trīs smalkās samta kleitās…"

Atnestais ēdiens garšoja pēc debesu mannas. Siltas baltmaizes riciņas, kas kusa mutē kā medus, dzelteni, sulīgi sviesta veltnīši un kauss ar kādu tumīgu, tumšu dzērienu. Tādu es vēl nekad nebiju baudījusi, bet zināju, ka tā ir šokolāde. Meitene ienāca otrreiz, lai piepildītu man vannu un aiznestu paplāti. Uzrunāju viņu gan franču, gan cilšu kopējā valodā, taču viņa piepeši vairs nesaprata nevienu no tām.

Viņa steidzās pamest istabu, uz atvadām uzmetot man skatienu, kas pateica visu bez vārdiem.

Dienu pavadīju dziļās pārdomās. Vēl nekad nebiju dzīvojusi šādā greznībā. Visas šīs bagātības varēja piederēt man līdz mūža galam. Bija tikai jāpieņem viņa piedāvājums. Soļoju pa māju, salīdzinot šādu dzīvi ar to, kādu biju dzīvojusi līdz šim. Ja es meklēju zīmes, viens vismaz bija skaidrs. Pirmo reizi mūžā es baudīju tādu godbijību, tomēr man bija liegts iziet no mājas. Kareivji, kas stāvēja sardzē pie durvīm, nelaida mani garām. Lai arī no zelta, tas vienalga bija būris.

Le Grāns atgriezās pievakarē, paziņojot, ka mēs dosimies jūrā ar rīta paisumu. Biju pavadījusi visu dienu viena pati, un kauns, kas mani bija pārņēmis, redzot hūroņu meitenes izturēšanos, bija audzis augumā ar katru stundu.

Es biju stingri izlēmusi viņam atteikt, bet biju aizmirsusi par viņa valdzinājumu, par viņa skaistumu un spēju apburt. Pie pusdienām viņš atkausēja mazu sirdi ar zeltainu vīnu, vēlāk baroja mani ar saldumiem un runāja par mūsu kopīgo dzīvi. Es no jauna padevos viņa maģijas varai es, kas kaut ko tomēr saprata no šī aroda. Kad mēs devāmies uz guļamistabu, es no tiesas sāku ticēt, ka viņa dzīslās rit magu asinis.

Mūs uzmodināja troksnis mājas pagalmā. Kāda balss sauca Le Grānu. Viņš aši uzvilka kreklu un bikses un uzrāva kājās zābakus, kamēr es uzmetu mugurā ritasvārkus un piegāju pie loga, lai palūkotos, kas notiek.

Pie milzīgajām parādes durvīm stāvēja divi kareivji un, sagrābuši aiz rokām, turēja kādu briežādās tērptu stāvu. Viņi to bija saķēruši aiz skausta, kā trakojošu kaķi. Kaut arī gūsteknis augumā bija divreiz mazāks par viņiem, tiem nācās krietni nopūlēties, lai viņu noturētu. Varenās durvis atsprāga vaļā, un Efraims piezemējās uz priekšnama akmens grīdas. Dzirdēju cīņas troksni apakšstāvā, soļu dipoņu, kādam skrienot pa kāpnēm, un Efraima balsi, kas sauca mani. Metos pie durvīm un gandrīz saskrējos ar viņu. Zēns stāvēja kā iemiets.

-    Mērija!

-            Viņš cīnās kā meža kaķis. Le Grāns aizelsies pieskrēja no aizmugures. Visi mani viri ir sadurti, apdauzīti un apskrāpēti.

-            Lūsis, tā mani dēvē, Efraims smaidot pavēstīja. Viņš pagriezās pret Le Grānu. Es atnācu no laba prāta. Jūsu vīriem nav iemesla ar mani tā apieties.

-            Vārds tev izdomāts trāpīgi. Le Grāns sašķobīja seju un parādīja savu roku. Krekla manšete bija saplēsta, un ādā rēgojās dziļas skrāpējumu pēdas, no kurām sūcās un pilēja asinis.

-    Man tas jāpārsien. Es atgriezīšos.

Viņš devās projām, atstājot mani vienu ar Efraimu.

-    Vai tu neesi ievainots? es jautāju zēnam.

-            Tas nav nekas nopietns. Viņš ienāca istabā, nevarēdams atraut no manis ne acu.

-    Uz ko tu tā blenz?

-            Tu izskaties citāda, viņš sacīja ar neviltotu izbrīnu. Kā dāma. Man tev jāsaka, Mērija, tu nu gan esi uzcirtusies.

-            Liecies nu mierā, attraucu. Kāpēc tu nāci šurp un ļāvi sevi šādi sagūstīt?

-            Tas bija vienīgais veids, kā tevi no šejienes izpestīt. Melnā Lapsa mani atsūtīja. Viņam ir plāns.

Es jau nojautu, kas tas bija par plānu. Reizēm karotāji tīšuprāt padodas gūstā, lai iekļūtu ienaidnieka apmetnē. Nonākuši tur, viņi darbojas roku rokā ar saviem biedriem ārpusē, lai palīdzētu gūstekņiem izkļūt brīvībā. Tas bija gudrs, taču pārdrošs plāns.

-    Tas ir augstākā mērā muļķīgi.

-    Bet, Mērija…

-            Uzklausi mani. Le Grāns tevi nemeklēja tāpat vien, sava prieka pēc. Tu esi labprātīgi ieskrējis lamatās.

-    Kā to saprast?

-    Kāpēc tu man neizstāstīji, ka tev tomēr ir radi kolonijās?

-    Kādi vēl radi?

-    Le Grāns apgalvo, ka tevi meklē tēvocis.

-    Kāds tēvocis? Man nav neviena tēvoča.

-            Kapteinis Pītersons ir bijis Kvebekā. Viņš stāsta, ka kāds tavs tēvocis, kurš dzīvo Rodailendā, vēlas tevi ņemt savā aizgādnībā.

Efraima vaigs uz bridi apmācās, nākot atskārsmei.

-            Viņš kļuva par kvēkeru. Viņš un mans tētis ieradās kolonijās kopā. Tētim nepatika viņa jaunā ticība, un viņi sastrīdējās. Tētis nekad viņu nepieminēja. Zēns paraustīja plecus. Vairāk neko nezinu. Tas notika, kad es vēl nebiju dzimis. Kas gan viņam no manis vajadzīgs? Efraims atsēdās uz gultas un uzlūkoja mani. Agrāk viņš par mani nelikās ne zinis.

-Toties tagad viņš tevi meklē. Mums nāksies atgriezties. Le Grāns vēlas tevi apmainīt pret kādu no saviem pirātu draugiem.

-    Un kas notiks ar tevi?

-    Ar mani viņš ir iecerējis ko citu.

Efraims pavērās apkārt, pārlaida skatienu man, gultai aiz manis, Le Grāna svārkiem uz krēsla atzveltnes, manām drēbēm turpat līdzās. Viņš sastinga kā meža zvērs, kurš piepeši pamanījis briesmas.

-    Tagad es visu saprotu.

Viņš piecēlās un sāka soļot no istabas vienas malas uz otru, iemetot acis katrā kaktiņā.

-    Un pat ja tā būtu?

Zēns notupās uz grīdas, atbalstot zodu uz rokām.

-            Hūroņu meitene atnesa mums tavu ziņu. Tāpēc bija jārīkojas tik ātri un neapdomīgi. Viņa teica, ka Le Grāns grasās tevi aizvest sev līdzi, bet aizmirsa pateikt, kādā statusā.

Viņa lūpas savilkās nicīgā smīnā šo grimasi viņš bija aizguvis no franču traperiem, kas šādi vīpsnāja, runājot par sievietēm. Par tādu nekaunību man būtu vajadzējis viņu iepļaukāt, bet viņa nievājums dedzināja manu sirdi. Biju to pelnījusi. Jutu, kā vaigos ieplūst asinis.

-            Melnā Lapsa, Efraims turpināja, nevar ielavīties šajā namā. Tas nav iespējams, jo namu pārāk labi apsargā. Tāpēc

viņš iedomājās, ka varētu tevi atbrīvot, kad tevi vedīs uz kuģi. Viņš gaidīs kuģu piestātnē. Viņaprāt, neviens viņu nepamanīs, jo frančiem jau visi indiāņi šķiet vienādi. Viņš visu ir sagatavojis un grasījās nogaidīt izdevīgu brīdi, lai tevi izpestītu no viņu nagiem. Bet tagad? Šķiet, šie pūliņi vairs nav tā vērti. Viņš ieskatījās man acīs. Kā gan tu varēji viņam to nodarīt?

-    Viņš ir izaudzis par karotāju. Par vīru. Es viņam vairs neesmu vajadzīga.

Bet, jau izrunājot šos vārdus, es zināju, ka tā nav patiesība. Man nebija atbildes uz Efraima jautājumu. Viss bija noticis kā sapnī, ko es nevarēju ietekmēt. Viņš neteica vairs ne vārda, bet acis runāja pietiekami daiļrunīgi viņš pat neapjauta, cik daudz tās pateica. Es aizgriezos, atceroties citu šķiršanās bridi pirms daudziem, daudziem gadiem Anglijā, kāda traktiera augšstāva istabiņā, un asaras pašas straumēm plūda pār maniem vaigiem.

-    Es neatgriezīšos pie Pītersona, viņš beidzot ierunājās. Nedz arī pie tēvoča, kuru nepazīstu. Tad jau labāk mirstu. Es došos līdzi Melnajai Lapsai vai iešu bojā bēgot. Esmu tevi brīdinājis, Mērija.

Kā gan es varēju salauzt tik cēlu sirdi? Iedomājos par Melno Lapsu, kurš mani gaidīja kaut kur laukā, tumsā. Manis dēļ viņi bija likuši uz spēles visu. Vai tiešām es būtu bijusi spējīga uz tādu nodevību? Šai brīdī es brīnījos, kā gan kaut uz mirkli varēju domāt, ka palikšu ar Le Grānu, laikam jau viņš mani no tiesas bija nobūris.

34 MELNĀ LAPSA

Līdz saullēktam vairs nebija ilgi, un Le Grāns bija devies uz ostu. Visvērtīgākās preces tika iekrautas kuģos pēdējās, un viņš neuzticējās tirdzniecības nama lempīgajiem neprašām un zaglīgajiem blēžiem. Viņš gribēja būt klāt, lai visu uzraudzītu personiski. Mums bija jāpievienojas viņam vēlāk. Bija paredzēts iziet jūrā līdz ar rīta paisumu.

Ostā allaž valda rosība, un, kad jūrā jādodas kādam kuģim, kņada ir vēl lielāka. Uz mola milzīgā jūklī drūzmējās pasažieri un jūrnieki, kā arī tirgoņi, kas bija atnākuši pārliecināties, ka viņu preces tiek droši iekrautas kuģī. Burzmā šur tur manīja pa kādam iezemietim dažs strādāja par nastu nesēju, cits tirgojās, vēl kāds cits tikai apmierināja savu ziņkāri. Efraims pieskrēja pie mola malas, it kā acij vēl neredzētie skati un ausij nedzirdētās skaņas būtu pamodinājušas viņā puicisku satraukumu. Viņš atgriezās pie manis un angliski pavēstīja, ka Melnās Lapsas kanoe jau esot uz ūdens.

Mūs pavadīja divi karavīri, bet viņi, šķiet, zināja, cik vērtīga esmu Le Grānam, tāpēc pārāk cieši mūs neuzmanīja un neatļāvās nekādas vaļības. Es pavēros apkārt, it kā apbrīnodama milzīgo ļaužu gūzmu, un drīz vien ieraudzīju tālumā Melno Lapsu, kurš, uzmetis plecā zvērādu saini, klaiņoja apkārt starp citiem indiāņiem. Nākt tuvāk nebija vajadzības. Viņš lietoja

kluso zīmju valodu, ar kuras palīdzību mednieki sarunājas mežā, kad nedrīkst izdvest ne skaņas. Efraims viņam atbildēja, un Melnā Lapsa izslīdēja no pūļa, lai atgrieztos savā laivā.

No Le Grāna nebija ne vēsts. Zaldāti, kam bija pavēlēts mūs uzmanīt, bija kūtri un miegaini pēc iepriekšējās nakts dzīrēm. Viņi mīņājās un žāvājās, kaut ko savā starpā runāja un noskaloja paģiras, malkojot brendiju, lai nejustu dzestrumu, kas kāpa augšup no upes. Es piegāju viņiem no sāniem, runājot pusčukstus, kā cilvēks runā ar zirgu, kad grib to nomierināt. Tie jau bija apskurbuši un gurdi no brendija, aukstuma un negulētās nakts. Nebija grūti tos iežūžot pavisam, līdz tie mūs vairs neredzēja.

-    Kā tev tas izdevās? Efraims jautāja, kad mēs iejukām pūlī.

-    Maģija. Abi kareivji sēdēja uz mucas, blenzdami vienā punktā, nekustīgi kā statujas. Buramvārdi. Tos man iemācīja Baltais Ērglis.

Mēs spiedāmies cauri burzmai. Ostas moli pirms kuģa atiešanas bija ļaužu pārpilni, un katrs ir aizņemts ar savām rūpēm, tāpēc neviens nepamanīja nedz mūsu pazušanu, nedz iezemiešu laiviņu, kas, irklim klusu šķeļot viļņus, aizslīdēja pa ūdeni. No upes cēlās plāna migla. Cerēju, ka tās aizsegā būs vieglāk aizbēgt. Mēs zagšus lavījāmies gar molu rindu, līdz uzgājām pamestu laivu piestātni. Tur paslēpāmies starp nolāsojušiem pāļiem, kas slējās tik cieši cits pie cita kā koki mežā, un gaidījām, kad Melnā Lapsa atirsies pie mums savā laivā.

-    Es to vairs nekad nepieminēšu, Efraims ierunājās, kad mēs notupāmies, saspiedušies cieši kopā, ja vien tu man kaut ko pateiksi.

-    Un kas tas būtu?

Es sapratu, kas viņam bija uz sirds.

-    Kādēļ tu to darīji. Mērija? Kādēļ tu biji gatava palikt ar viņu, aizmirstot par mani un Melno Lapsu?

-    Tur nav ne tavas, ne Melnās Lapsas vainas. Nudien, neprotu to izskaidrot. Bez tam… Es ielūkojos viņa plaši ieplestajās bērna acis zem neizpratnē sarauktās pieres. Tu vēl esi par jaunu. Gan kādu dienu tu sapratīsi.

-    Vai tā bija tāda kā apmātība? Efraims tik viegli nelikās mierā; viņam nepatika mīklas.

Iesmējos. Tā varētu teikt. Varbūt viņš mani nobūra.

-    Un šī burvestība iedarbojās? Pat uz tevi? Efraims vērās manī izbrīna pilnām acīm.

-Jā. Es smaidīju, vēl arvien juzdama šīs maģijas saldeni rūgto garšu, kā šokolādi, ar ko viņš mani bija cienājis. Tā iedarbojās. Pat uz mani.

Ūdens līmenis bija uzkāpis pavisam augstu, un viļņi jau šļakstījās ap mūsu kājām. Drīz bija jāsākas atplūdiem. Es prātoju, vai Le Grāns jau ir pamanījis manu prombūtni. Zināju tikai to, ka viņš par katru cenu gribēja ātrāk pamest pilsētu. Kuģis bija piekrauts un gatavs ceļam, turklāt Le Grānam bija arī citi plāni, tāpēc viņš, domājams, negribēs gaidīt līdz nākamajiem atplūdiem, bet dosies ceļā tūlīt.

Vai viņš liks uz spēles visu manis dēļ? Kā atbilde uz manu jautājumu nogranda lielgabala šāviens. Cerēju, ka tas vēsta par kuģa atiešanu, bet tad no mola puses atskanēja balsis, kas nāca arvien tuvāk. Tās sauca manu vārdu. Le Grāns mani meklēja.

Atskatījos un ieraudzīju viņu stāvam augstu uz rājas, pavēlot saviem vīriem izklīst murdošajā pūlī. Jūrnieki rāpās kuģa mastos, viņu redzīgās acis vēroja piekrasti, cenšoties mūs sazīmēt. Viņu skati bija vērsti arī uz upi. Le Grāns nebija muļķis. Droši vien viņš bija licis tiem meklēt indiāņu kanoe. Divas laivas attālinājās no krasta viņi bija pamanījuši Melno Lapsu.

-    Skat, tur!

Efraims norādīja uz vīriem, kas skriešus tuvojās, tie iznira kā rēgi no pelēkās dūmakas. Viņi skrēja pa mūsu pēdām. Pavisam drīz mēs jau dzirdējām viņu zābakus klaudzam pret piestātnes dēļiem. No otras puses mums tuvojās cits viru bariņš, un visu šo laiku ūdens kāpa arvien augstāk, spiežot mūs atkāpties arvien tuvāk krastmalai. Es nenolaidu acis no upes, vērdamās cauri miglas vāliem, cerībā ieraudzīt Melnās Lapsas laivu. No viņa nebija ne vēsts. Varbūt viņš bija notverts vai tuvojās mums ar līkumu, lai izvairītos no sekotājiem. Varbūt spēcīgā straume bija ierāvusi viņa laivu upes vidū. Bijām ieskrējuši lamatās. Ja mēs paliktu uz vietas, mūs draudēja aprīt paisuma ūdeņi; ja atstātu savu paslēptuvi, tad noteikti tiktu pamanīti.

35 kaniatarakaronte zemes VĀRTI

No upes atskanēja kaijas kliedziens. Efraims atbildēja ar tādu pašu, un no miglas iznira kanoe. Mēs nadzīgi ielēcām iekšā, pakampjot pa airim, jo vajātāji mina mums uz papēžiem. Melnā Lapsa iestūrēja laivu galvenajā straumē. Le Grāna vīri mums sekoja kanoe laivās un barkasos, daži turējās mums cieši aiz muguras, citi vēl tikai kāpa laivās, iesaistoties medībās no krasta.

Mēs spēlējām paslēpes biezajos miglas vālos, bet vajātāju laivas mūs sāka iedzīt, draudīgi tuvojoties no visām pusēm. Lieto jebkuru burvestību, kas ir pa rokai, tā mani bija mācījis Baltais Ērglis. Es pārvērtu miglas mākoņus necaurredzamā dūmakā. Vīri kliedza un lādējās, laivām saskrienoties un triecoties citai pret citu, kamēr mēs tuvojāmies galvenajam kuģu ceļam cerībā, ka ātrā straume aiznesis mūs tālāk no briesmām.

Klaigas un saucieni attālinājās. Pilsēta un osta paslīdēja garām, un krastus ieskāva drūmas klintis un klusi, tumši meži. Melnā Lapsa piestāja malā kādā mazā līcītī, kur es novilku svešzemju drānas un pārģērbos indiāņu briežādās. Le Grāna dāvāto kleitu pametu piekrastes smiltīs. Platie lindraki palika guļam ūdens malā tos viegli varēja noturēt par noslīkušu un krastā izskalotu sievieti.

Mēs laidāmies lejup pa straumi, mērojot ceļu uz Rišeljē upi, kurai bija jāaiznes mūs atpakaļ uz Šampleina ezeru. Pārvarējuši šo milzīgo ūdens klajumu, mēs dotos tālāk uz austrumiem, sekojot Dzirksteļu Sārtam, Nogatukam un pārējai ciltij ceļā uz viņu dzimtajiem līdzenumiem. Tāds bija mūsu nodoms, taču liktenis bija sagatavojis mums citādu rītdienu. Tobrīd vēl nezinājām, ka vairs nekad neredzēsim savus penakuku draugus.

Kad sacēlās vētra, mēs bijām tālu no ezera krastiem, sīciņi kā puteklīši uz spoguļa virsmas. Spējš vēja brāziens sašūpoja mūs nq. aizmugures, un pagriezušies ieraudzījām ūdeni un gaisu vērpjamies kopā. Ezers un debesis krāsojās vienādi melnas. Šķita, ka tur abas stihijas slēdz velnišķu laulību. Ūdens griezās varenās vērpetēs, un viļņi sacēlās tik lieli kā okeānā, draudot aprit mūsu trauslo laiviņu.

Mēs īrāmies uz austrumu krastu, bet kāda varena roka dzina mūs uz rietumiem. Bijām bezspēcīgi. Vētra kā rēcošs nezvērs brāzās mums virsū pāri ezeram. Lietus gāza tik spēcīgi, ka neredzējām nedz zemi, nedz debesis, nedz ūdeni. Melnā Lapsa nomurmināja, ka Hobomoks laikam patiesi esot dusmīgs. Bija tā, it kā piepildītos cilts leģendas. It kā kāda milzīga ezerā mītoša čūska būtu uzmodusies no miega un kuru katru mirkli grasītos iznirt no ūdens, zvīņaina un slapja, un aprīt mūs dzīvus.

Mēs pazaudējām visu. Pat drēbes gandrīz pilnībā bija noplēstas no miesām, kad viļņi mūs izsvieda krastā. Droši vien mūs varēja noturēt par mirušiem, gulošus starp baļķiem un lapām, ezera dubļiem aptašķītus.

Mani uzmodināja spalgas balsis valodā, ko vēl nekad nebiju dzirdējusi. Kāds man iebikstīja sānos ar mietu vai šķēpa neaso galu, un kāda kāja mani apvēla uz muguras. Pēda bija mīksta, tērpta mokasīnā. Lai kas tie arī būtu, tie bija iezemieši. Pavēru vienu aci un ieraudzīju agrāk neredzētas kreļļu rotas. Šie ļaudis valkāja ādas kājautus, kas nosedza kājas līdz celim, viņu drēbes bija darinātas no mīkstas briežādas un sarkanas vadmalas, kas bija iemainīta no holandiešiem, ap gurniem tie nēsāja garus, bārkstainus gurnautus. Viens no viņiem bija apjozis platu, bagātīgi izrotātu jostu ar pītu lenti, kas ne visai ciešā mezglā bija sasieta pie pleca. Viņu apbruņojums bija gana iespaidīgs: kaujas vāles, tomahauki un skalpējamie naži. Viens pat nēsāja šķēpu. Atbalstījies pret to, viņš uzlūkoja mūs no augšas.

Indiāņu sejas bija izkrāsotas sarkanas, dzeltenas, zilas un baltas -, taču krāsojumu rakstus es nepazinu. Arī viņu matu sakārtojums bija citāds, un divi no viņiem valkāja cepurēm līdzīgas galvassegas ar trim kopā sasietām spalvām.

Viņi atgāja nomaļus un runāja klusinātās balsīs. Tās skanēja drīzāk ziņkārīgi nekā naidīgi. Kaut arī nekad dzīvē nevienu no šīs cilts nebiju skatījusi vaigā, es zināju, kas viņi ir, un zināju, kāda slava tos apvija. Tie bija irokēzu karavīri, iespējams, mohauki, no kuriem bija jābaidās visvairāk. Pat vārdi, kādos tie tika dēvēti: irokēzi, mingi, mohauki, magvas odzes, neuzticamie, cilvēkēdāji, gļēvuļi -, iemiesoja šausmas, ko tie iedvesa apkārtējiem. Bet es zināju, ka mums nekas nedraud. Vismaz pagaidām. Viņi mūs nenogalinātu gulošus, šādā bezpalīdzīgā stāvoklī, jo tā būtu gļēva rīcība.

īsu bridi apspriedušies, karotāji atgriezās. Viens no viņiem sagrāba Efraimu aiz matiem. Viņš negrasījās zēnu noskalpēt. Iegūt skalpu šādā veidā būtu tas pats, kas ēst sprāguša dzīvnieka gaļu. Viņš nopētīja zēna matu krāsu. Divi ar spaiņiem devās uz ezeru, lai atnestu ūdeni, ko mums uzšļākt. Es nevarēju tēlot nemaņu bezgalīgi. Pēc otrās šalts noskurinājos un pieslējos sēdus.

Viņi uzgāza vēl vienu spaini Melnajai Lapsai, uzrāva viņu kājās un iepļaukāja tik spēcīgi, ka viņam no deguna sāka tecēt asinis. Es kliedzu, lai tie izbeidz, visās valodās, ko spēju atcerēties.

Viens no viņiem pienāca pie manis.

Francais?

Es purināju galvu. Angliete.

-            Kiohensaka? Vīra acis izbrīnā plaši iepletās. Tas? viņš jautāja franču valodā, norādot uz Melno Lapsu, kurš pusnemaņā locījās pa zemi. Viens no karotājiem viņam vēlreiz iesita, kamēr otrs sasēja viņa rokas.

-    Penakuks. Viņš ir mans dēls.

-    Tas otrs?

Viņš norādīja uz Efraimu, kas arī vēl nebija pilnībā atžirdzis.

-    Viņš arī ir mans dēls.

Karotājs pamāja ar galvu, uzņemdams jauniegūtās ziņas, tad strauji piecēlās un norādīja uz sevi un saviem vīriem.

-            Hodenosonī. Irokēzi. Kahniakehaka. Mohauki. Jūs nāksiet ar mums.

36 elisona

Ho-den-o-so-nl. Elisona izburtoja pie sevis. Garā Nama tauta. Kah-nia-keh-aka. Krama tauta.

-    Vai varu jums ko līdzēt?

-        Ak! Elisona atrāvās no informācijas dēļa, ko bija pētījusi. Es gribētu šo te. Viņa aši pagrāba sapņu grāmatu no tuvākā stenda. Un vēl es pūlos sameklēt kādu cilvēku.

-        Un kurš tas būtu? sieviete vaicāja, iesaiņojot pirkumu un izsitot čeku.

-    Kāda meitene. Viņu sauc Agnese Hērna.

-    No jums desmit dolāri.

Elisona pasniedza naudu. Vai jūs pazīstat Agnesi?

-        Var jau būt. Sieviete izturējās piesardzīgi. Kas jums no meitenes būtu vajadzīgs?

-        Viņa ir mana studente, Elisona ātrumā improvizēja. Palīdz man dažos pētījumos. Viņa atbrauca, lai uzzinātu šo to no savas krustmātes.

-        Tā jau būs Mirjama. Viņas bodīte ir, lūk, tur pretī. Sieviete pavicināja īkšķi uz logu. Taču viņas tur nav. Būs jau kāda nedēļa, kā veikaliņš ir slēgts.

-    Kur viņa ir?

-        Nemāku teikt. Sieviete papurināja galvu. Viņa ir pati sev saimniece. Sims varētu zināt. Sims ir viņas dēls.

-    Kur es varētu viņu atrast?

-            Es varētu jums pastāstīt, kā aizbraukt līdz viņa mājām. Taču maz ticams, ka viņš šobrīd ir tur. Visdrīzāk viņš pašreiz ir spēļu namā.

Elisona pateicās sievietei un devās projām. Kazino atradās uz tās pašas ielas nedaudz tālāk. Rozā neona izkārtne spožajā rīta gaismā nespīdēja tik spilgti kā naktī, tomēr to neieraudzīt būtu grūti. Tā bija visaugstākā ēka vairāku jūdžu apkaimē.

Viņa sagaidīja Simu pie reģistratūras galdiņa. Sims nešķita pārsteigts, viņu ieraugot; bet, kad Elisona bija izskaidrojusi viņam savu misiju, jauneklim atlika vien pavēstīt, ka viņš tikai nupat bija ieradies darbā.

-            Man ir mašīna. Pastāsti man, kur tas ir, un es pati atradīšu.

Sims purināja galvu. Būs labāk, ja es aizvedīšu. Turp ved tikai meža ceļi. Jūs varat apmaldīties.

-    Tādā gadījumā es pagaidīšu. Kad tu atbrīvosies?

-    Varbūt es atradīšu sev maiņu. Teiksim, ap pusdienlaiku.

-    Lai iet.

-    Ko jūs līdz tam laikam darīsiet?

Elisona aplaida apkārt acis. Es vēl nekad neesmu bijusi kazino. Izskatās aizraujoši.

-            Nu, nu… Sims sarauca pieri. Tikai esiet prātīga. Jūs varat pazaudēt visu naudu. Es to saku nopietni! Spēlējiet tikai vienročus. Turieties pa gabalu no lielajām spēlēm…

-    Ar mani viss būs kārtībā.

-    Tad jau labi. Tiksimies vēlāk.

Kad viņi atkal satikās, Elisona staroja. Viņai rokās bija vesels maisiņš ar laimēto sīknaudu.

-Jums šeit ir tīri iespaidīgs uzņēmums, viņa noteica, skaitot dolārus.

-            Tas ir gluži neliels salīdzinājumā ar dažiem citiem, bet mēs augam, un mums ir kur izvērsties. Patlaban mēs apsveram iespējas pieņemt likmes internetā.

-            Tad jau tas ir labs bizness? Elisona ievaicājās, kad viņi tuvojās stāvlaukumam.

-    Vairums tā domā.

-    Ieskaitot tavu māti?

Sims sašķieba seju, berzējot vaigu ar īkšķi.

-    Teiksim tā viņai ir savi uzskati.

-    Izklausās, ka viņai ir raksturiņš.

Sims nosmīnēja. Tā varētu teikt.

-    Agnese, šķiet, viņai ir ļoti pieķērusies.

-Jā, viņas ir ļoti tuvas.

-            Agnese man stāstīja, ka jūs esot kopā uzauguši. Ka tu viņai esot kā brālis.

Sims pārsteigs smaidīja. Viņa tā teica?

-Jā, tā viņa teica.

-            Agneses mamma viņu šeit pameta, ja tā var izteikties. Tolaik uz viņu bija žēl noraudzīties. Viņa tik smagi pārdzīvoja, skolā nepārtraukti ar visiem plēsās un ne ar vienu nerunāja. Man viņa bija jāpieskata, vai saprotat?

-    Kādās attiecībās viņa ir ar māti?

-            Nu, šobrīd Agnese par viņu negrib ne dzirdēt, bet mana mamma mēdz teikt, ka laiks dziedē visas rētas. Mamma saka, ka Dinu tā sauc Agneses mammu jau nemaz īsti nevarot vainot, viņa pati vēl bija tīrais bērns, kad laida pasaulē Agnesi. Viņasprāt, Agnese spēs uz notikušo raudzīties citām acīm, kad nedaudz pieaugs.

-    Kā domā tu?

-            Var jau būt. Agnese ir daudz pārcietusi, tāpēc ir tāda kā piesardzīga. Viņš apklusa. Tomēr jūs viņai patīkat.

-    Ak, tiešām? Elisona izjuta gandarījumu. Kā tu to zini?

-            Es to vienkārši redzu. Jums ticis liels gods. Nav daudz cilvēku, kuriem viņa uzticētos. Dzīve mūs izmāca.

-    Tiešām? Pat tagad?

-    Pat tagad.

Sims pieturēja durvis, kamēr Elisona iekāpa savā mašīnā.

-Tas tur melnais pikaps ir manējais. Neatpalieciet.

37 spoguĻa EZERS

-            Ak, šī Elisona! Tai nu gan ir uzņēmība! Viņa ir tvarstījusi Simu pa visu rezervātu. Pašreiz zēns ved viņu šurp.

-    Kā tu zini? Vai atkal šamaņu triki?

-            Patiesībā nē. Krustmāte M iespurdzās, turot rokā mobilo telefonu. Kamēr tu gulēji, es aplūkoju šo verķi, un tas sāka pīkstēt. Zvanīja Sims. Viņš ved viņu šurp.

-    Kad viņi būs klāt?

-            Drīz. Es gan būtu gribējusi, lai viņi nedaudz pagaida. Jau gandrīz liku viņiem uz vietas griezties apkārt.

-            Kā tā? Agnese ļoti vēlējās satikt Elisonu. Viņa gribēja zināt, ko Elisona bija noskaidrojusi, un dega nepacietībā izstāstīt viņai visu, kas bija noticis šeit.

-            Tāpēc ka nekas vēl nav beidzies, un es negribu, ka mums kāds traucē. Mums jāiet tik tālu, cik viņa mūs vedīs, un, manuprāt, mēs vēl neesam ceļa galā. Es negribu, lai tu būtu šeit, kad viņi atbrauks.

-    Kāpēc?

-            Tas traucēs tev koncentrēties. Viņi būs klāt kuru katru brīdi. Šķiet tūlīt pat sūtīšu viņus atpakaļ. Izej uz brīdi ārā.

Agnese atstāja namiņu, kā krustmāte bija pavēlējusi. Viņa jau sen vairs netērēja laiku, cenšoties izprast krustmāti M. Turklāt šobrīd meitene bija uzņēmusies zintnieces mācekles,

jaunākās burves lomu, un tāpēc bija jāklausa. Agnese gāja pa taciņu, kas veda kalnup. No šejienes bija labi redzams ceļš un visi, kas pa to nāca vai gāja. Tālumā bija dzirdama dzinēju dūkoņa; tuvojās divas mašīnas: lielāka un aiz tās mazāka. Tie droši vien bija viņi. Agnese pielika soli, lai nonāktu vietā, no kurienes pavērās labāks skats uz ceļu. Varbūt viņa tomēr nokāps lejā, vismaz sasveicināties. Viņas varēs turpināt, kad Elisona būs aizbraukusi. Pagaidām nekas neliecināja par to, ka kaut kas varētu notikt.

Agnesei kājas kļuva smagas un mugura sāpēja, it kā viņa būtu pavadījusi ceļā vairākas dienas. Pēkšņi viņa sajuta tik nepārvaramu nogurumu, ka šķita viņa nespēs spert ne soli tālāk. Viņa noslīga zemē, atslējusies pret milzīgu koku, un aizvēra acis.

38 mohauku PILS

Mūsu rokas bija sasietas ar egles saknēm, un pīta vīnstīgu virve saistīja mūs citu pie cita. Divi mohauku karavīri soļoja pa priekšu un divi aizmugurē. Viņi dzina mūs pa meža takām nežēlīgi straujā solī tik tikko spējām turēties tiem līdzi. Būdami par mata tiesu no noslīkšanas, bijām zaudējuši pēdējos spēkus un arī ēduši nebijām jau veselu dienu un nakti. Melnā Lapsa šķita tikpat nenogurdināms kā mohauku karavīri, bet Efraimam klājās vēl ļaunāk nekā man. Viņa spēki sāka izsīkt. Viņš grīļojās, klupa pats pār savām kājām un svīda, seja bija bāla un āda ap muti zilganpelēka. Kuru katru mirkli viņš varēja zaudēt samaņu. Šāds vājums padarītu viņu bezvērtīgu mohauku acīs, un tas būtu viņa gals. Es apsēdos zemē, atslienoties ar muguru pret koku, un zvērēju, ka tālāk iet vairs nespēju. Man bija viņi jāaptur, kaut arī labi zināju, ka šis solis man var maksāt dzīvību.

Mūsu sagūstītāji atgāja nomaļus, lai apspriestos. Viens no viņiem ieteica mūs nogalināt turpat uz vietas, bet vadonis šo priekšlikumu noraidīja. Tuvojās nakts, tāpēc apstāšanās nāca pašā laikā. Viņš pavēlēja pārējiem sagatavoties nakšņošanai. Viņi atstāja mūs piesietus pie koka, sapinuši mums kājas kā lopiem, lai būtu droši, ka nekur neaizbēgsim.

Viņi atnesa mums ūdeni un pabaroja ar grauzdētu kukurūzu, kas garšas labad bija izmērcēta ūdeni. Tā bija ierastā karotāju maltīte viņi deva mums to, ko ēda paši. Kukurūza bija piedegusi, un tās bija maz, bet tā piepildīja mūsu vēderus un atdeva mums spēkus.

Efraims pierāpoja pie manis. Vai tu nevari viņus iemidzināt kā tos zaldātus?

Papurināju galvu, norādot uz amuletiem, ko karavīri nēsāja ap kaklu. Uz viņiem šī burvestība neiedarbotos.

Šādi mēs ceļojām vēl trīs dienas. Ceturtajā naktī atpūtāmies vien īsu brīdi un turpinājām ceļu, tiklīdz austrumu pusē parādījās pirmā gaismiņa. Vairs nebijām tālu no viņu ciema, un šī diena viņiem bija kaut kādā ziņā īpaša; viņi kāroja nokļūt mājās pēc iespējas ātrāk. Ceļš bija grūts kājas stiga dūksnainajā zemē un ķērās aiz niedrēm un raupjas zāles kumšķiem. Karavīri mūs steidzināja, iedunkājot ar vālēm un bikstot ar šķēpiem, lamājot par katru klupienu. Soļojām tālāk negribīgi. Neviens no mums nealka ātrāk nonākt mohauku ciemā. Nebija ne jausmas, ko tie grasās ar mums darīt, un, ja mums bija lemts mirt, tad nāve neatnāktu ātri.

Diena solījās būt tveicīga, miglas garaiņi vijās augšup no purvainās zemes. Baisas sajūtas uzmācās, ejot cauri apbedījumu laukam, kur mirušo drēbes kā driskās saplēsti karogi plivinājās koku zaros un kāda varena meža zvēra ragainais galvaskauss modri sargāja viņu mieru.

Viņpus kapulauka parādījās mohauku ciems. Tas stāvēja pakalnā. Milzīgo apmetni no visām pusēm sargāja varens, žuburains žogs, celts no augstiem, krusteniski zemē iedzītiem nosmailinātiem kokiem. Apmetne iznira mūsu priekšā kā spuraina dzeloņcūka. Es saminstinājos un būtu apstājusies, taču rupjš grūdiens mugurā lika turpināt ceļu. Šo ciemu es biju redzējusi sapnī, un katra vietiņa, pie kuras apstājās skats, katra visniecīgākā skaņa, sākot ar taciņas oļu skrapstoņu un beidzot ar mūsu sargu ņurdēšanu un smilšu čirkstēšanu zem viņu mokasīniem, vēstīja vienīgi ļaunu.

Sargi skatu torņos pamanīja mūs tuvojamies un ar skaļiem saucieniem deva ziņu tiem, kas gaidīja viņpus žoga. Lai nokļūtu apmetnē, bija jāiet pa šauru eju, ko veidoja divas augšgalos sakrustotu pāļu rindas. Ejot tai cauri, dzirdēju bungu rīboņu, dziesmu skandēšanu un zemes dunēšanu zem dejotāju kājām. Bijām ieradušies svētku laikā, taču, tiklīdz viņi mūs ieraudzīja, iestājās klusums.

39 mĀjas

Uz svinībām bija sapulcējies viss ciems. Sagūstītāji atraisīja mums rokas, ļaujot tajās atgriezties dzīvībai. Tagad viņi vairs nebaidījās, ka mēs varētu aizbēgt.

Mazi bērni izskrēja no murdošā pūļa, lai apmētātu mūs ar akmeņiem un visādi ķengātos. īpašu uzmanību viņu acis bija izpelnījies Efraims ar saviem blondajiem matiem un atšķirīgo ārieni. Ja viņi cerēja, ka Efraims zaudēs savaldību, tad alojās. Zēns jau iepriekš nojauta, kas viņu šeit sagaida, un zināja, kā jāuzvedas. Viņš stāvēja, sakrustojis rokas uz krūtīm, vienaldzīgi vērdamies tālumā, kā bija iemācījies no sava brāļa Melnās Lapsas. Melnā Lapsa jau bija iekšēji nomierinājies un domās gatavojās tam, kas drīzākajā laikā varētu notikt. Gūstītājiem bija jāredz, ka pat visbriesmīgākais pārbaudījums nespēs laupīt viņam drosmi. Ja Efraims izrādītu vājumu vai lūgtu žēlastību, ienaidnieki varētu iegūt viņa dvēseli un zēna spēks pārietu viņos; Efraima garam būtu lemts mūžīgi klīst pa zemes virsu tas nekad nenonāktu plašajos debesu līdzenumos. Nekas nedrīkstēja zēnu salauzt. Lai pārbaudītu viņa gara sīkstumu, tie varēja pakļaut viņu viszvērīgākajām mocībām. Tie varēja izdarīt to pašu ar mums un piespiest Efraimu to noskatīties. Tie varēja aizvest mūs uz tādu vietu, kur mēs gaidītu

nāvi kā visžēlsirdīgāko draudzeni. Mēs ciestu mokas trīs dienas, līdz tā atnāktu mūs atpestīt.

Vīri, kas bija mūs atveduši, pakāpās malā un atstāja mūs aplūkošanai. No pūļa iznāca trīs sievietes, kas nopētīja mūs no galvas līdz kājām, kā saimnieki nopēta pārdošanai atvestos lopus vai kā vergturi vergu tirgū savu iespējamo pirkumu. Sieviešu vaigus rotāja klanu zīmes: bruņurupucis, vilks un lācis. Tās bija klanu mātes, garo namu virsaites, kas valdīja pār visu ciemu. Viņu rokās bija mūsu liktenis.

Sievietes pienāca mums klāt. Viena no viņām pagrieza manu galvu, ievērojusi vilka zīmi uz mana kreisā vaiga. Viņas vaigu rotāja tāda pati. Sieviete ieskatījās man acīs un pasmaidīja.

Pārējās sievietes pavēlēja Melnajai Lapsai un Efraimam nomest drēbes un pašas atkāpās, klaji tīksminoties par Melnās Lapsas vijīgā auguma spēku, apbrīnojot Efraima sniegbalto ādu, kas tik krasi atšķīrās no viņa brūnās sejas un rokām. Vispēdīgi viņas pagriezās pret pūli, kas pēc viņu mājiena norima, un ļaudis sāka kārtoties divās rindās.

Sievietes devās cauri šim dzīvajam koridoram un apstājās savu garo namu priekšā. Tie bija iespaidīgi, ar bērza tāsi apšūti mitekļi un savos izmēros pārspēja visus, ko līdz šim biju redzējusi. Katrā namā kūrās no desmit līdz piecpadsmit ugunskuriem, un katrā varēja izmitināt no divdesmit līdz pat trīsdesmit ģimenēm. Virs namu durvīm bija redzami klanu simboli.

Sievietes nostājās līdzās citiem virsaišiem, katra pie sava garā nama durvīm. Šai ciemā viņas izlēma, ko darīt ar gūstekņiem. Cik varēja noprast, cilts bija cietusi cilvēku zaudējumus, jo viņi mūs negrasījās nedz spīdzināt, nedz dedzināt. Viņi bija nolēmuši mūs uzņemt savā pulkā. Taču vispirms mums bija jāiztur skrējiens caur ierindu.

Ļaudis bija sastājušies divās rindās: vīrieši, sievietes un bērni, visiem rokās bija pātagas, rungas, sprunguļi derēja jebkurš priekšmets, ar ko varēja iesist.

Mums bija jāaizskrien līdz nama durvīm. Ja kāds no mums pakluptu, apstātos vai nokristu, tad tiktu atzīts par nederīgu un nonāvēts.

Melnā Lapsa skrēja pirmais. Vāles un mieti nošvīkstēja gaisā, bet tie nesasniedza savu mērķi, kamēr viņš tikai brāzās tālāk, izlocīdamies pa labi un pa kreisi, lēkdams pāri kājām, kas centās viņu paklupināt. Vairums pat neattapa, ka viņš tiem vispār ir paskrējis garām, kad viņš jau bija sasniedzis mērķi. Vīrs, kurš mūs bija atvedis, smaidīja, neslēpdams apbrīnu. Viņš aicināja Melno Lapsu uz bruņurupuča klana mājokli. Vīri, kas stāvēja pie durvīm, pienāca viņu apsveikt, tie sita viņam ar plaukstām pa muguru un apkampa kā brāli.

Nu bija kārta Efraimam. Viņš stāvēja man blakus, taisni izslietu muguru, rāmu sejas izteiksmi, nepiegriezdams vērību bērnu mestajām drazām un nievājošajām piezīmēm, kas no jauna bira pār viņa galvu, bet viņš drebēja kā gadu vecs kumeļš, gaidot savu pirmo skrējienu.

Es parūpēšos par tevi, čukstēju.

Zēns pamāja ar galvu un metās dzīvajā tunelī tikpat strauji kā Melnā Lapsa, taču viņš bija jaunāks un nebija vēl atguvis spēkus pēc briesmīgās vētras un garā ceļojuma. Drīz vien viņš saņēma smagus bliezienus pa muguru un plecu. Sitiens pa augšstilbu gandrīz nogāza zēnu zemē, bet viņš noturējās un, salīcis uz vienu pusi, pievilkdams savainoto kāju, streipuļoja uz priekšu, saņemdams bliezienus no visām pusēm. Man jau šķita, ka viņš tiks galā bez manas palīdzības. Tad kāds mazs zēns, nejauki ķiķinot, izstiepa viņam priekšā kāju. Efraims būtu paklupis pār to un nokritis ar seju dubļos. Es nenolaidu acis no rindas gala. Laiks sāka ritēt lēnāk. Nejaukais puišelis zaudēja līdzsvaru un nostiepās garšļaukus pie Efraima kājām, kurš pārkāpa tam pāri un aizstreipuļoja tālāk. Viņam bija jāiztur vēl pavisam nedaudz, un zēns, kurš gulēja zemē, novērsa apkārtējo uzmanību, un to sitieni vairs nesasniedza mērķi. Rungas un vāles kūla tukšu gaisu vai noklaudzēja cita pret citu. Ļaudis izbrīnīti skatījās uz saviem ieročiem, bet Efraims bija izkļuvis no tuneļa un grīļodamies virzījās uz klanu mītnēm.

Viņš būtu sekojis Melnajai Lapsai, taču vilka klana māte viņu pārtvēra. Viņa zēnu cieši apskāva un gandrīz ar nešanu aiznesa līdz savām namdurvīm.

Tad viņas skatiens pievērsās man. Nu bija mana kārta iet pa dzīvo tuneli. Sievietes netika kavētas ar sitieniem. Ļaudis nolaida savus ieročus un atkāpās, palaižot mani garām.

Mēs tikām nomazgāti un bagātīgi paēdināti, un mums tika iedotas jaunas drēbes. Bijām pierādījuši, ka esam cienīgi nest kahniakehaka vārdu. Krama tautas vārdu. Daudzām ciltīm šī tradīcija palīdzēja atdzimt pēc tam, kad slimība vai karš bija paņēmuši pārāk daudz dzīvību. Drīz vien es sapratu, kāpēc mēs bijām uzņemti ciltī.

Vilka klana mītnē plosījās slimība. Kaut arī saule jau bija dienvidū, uz vairākām lāvām gulēja cilvēki; daži drudža lēkmē rāva sev nost apģērbu, citi vārguļoja, tik tikko spēdami pakustēties. Piegāju tuvāk un ieraudzīju, ka viņu sejas un rokas klāj strutojošas čūlas un izsitumi. Šos cilvēkus bija piemeklējusi plankumainā sērga, ko angļi dēvēja par bakām.

Klana māte uz to visu noraudzījās no savas vietas pie galvenā ugunskura, viņas vaigs bija raižpilns un drūms. Izplatoties tālāk, slimība varēja nonāvēt gandrīz visu cilti.

Vadone kaut ko pateica kādai maza auguma sievietei, kas tūdaļ pielēca kājās un nāca uz manu pusi.

Mani sauc Vahiakvas, Ogas Lasošā, es nāku no penakuku cilts tāpat kā tu. Pirms daudziem gadiem mohauki uzbruka manam ciemam un mani sagūstīja. Kahniakehakas uzņēma mani savā ciltī tas notika ap šo laiku, zemeņu mēnesī. Viņa pārlaida skatienu sirdzējiem, kas gulēja visapkārt. Tie visi savārga, kad šeit ciemojās tirgotājs. Viņš bija holandietis. Viens no tiem, ko viņi sauc asseroni nažu darinātājs. Neviens nezināja, ka viņam ir šī kaite, citādi jau viņš nebūtu ielaists, bet tagad…

-    Cik sen tas notika? es viņai jautāju. Kad šis cilvēks te bija?

-    Ne pārāk sen. Šis vīrs saslima pirms kādas nedēļas.

-    Cik jums ir sirdzēju?

-    Četri vai pieci katrā namā…

Kaut arī tas būtu bijis jādara jau krietni agrāk, man tomēr šķita, ka mana iecere palīdzēs un pasargās no saslimšanas citus.

-    Pasaki klana mātei, ka vēlos ar viņu runāt.

Klana māte aizveda mani pie virsaiša. Lai īstenotu savu nodomu, man bija vajadzīga viņa piekrišana.

Virsaitis sagaidīja mani, stāvot sava nama priekšā. Viņa seju no vienas vietas klāja dažādas zīmes. Galvu rotāja zebiekšu ādas un lepns ērgļa spalvu kronis. Viņš bija bagātīgi nokāries ar vampuma jostām. Augumā virsaitis nebija padevies, blakus vīriem, kas viņu ielenca no abām pusēm, viņš izskatījās kā punduris, tomēr šie vīri bija atkāpušies bijīgā attālumā. Vara viņam piestāvēja kā mantija.

Virsaitis klausījās, nebilzdams ne vārda, kamēr tika izklāstīts mans plāns.

-    Kāpēc? viņš vaicāja Ogas Lasošajai. Kāpēc lai viņa to darītu?

-    Viņi ir slimi, un es esmu dziedniece, atbildēju ar viņas palīdzību. Tavi ļaudis tagad ir arī mani ļaudis.

-    Labi teikts. Viņš saskatījās ar karotājiem, kas stāvēja ap viņu. Lai notiek.

Blakus ciematam, viņpus žuburainā pāļu žoga tika uzcelta būda. Sirdzēji tika atnesti pie manis uz nestuvēm un atstāti manā gādībā. Cilts ļaudīm liku salasīt puķes, pēc iespējas vairāk puķu, lai namiņā būtu svaigs un veselīgs gaiss, un atnest no meža visus augus un drogas, kas man bija nepieciešami. Tad pavēlēju tiem atstāt mani vienu ar vājiniekiem un ierasties, tikai lai piegādātu man jaunus slimības upurus, ja tādi būtu. Ēdienu un tīru ūdeni palūdzu atstāt aiz žoga, kas bija uzcelts pēc mana lūguma.

Manā gādībā bija piecpadsmit sirdzēju, starp viņiem vairāki bērni. Es sāku tos kopt, darot visu, kas bija manos spēkos, un cerot, ka spēki neizsīks.

Iekūru uguni un sāku vārīt ūdeni zāļu uzlējumam, lai nomazgātu viņu pūžņojošās vātis un apturētu saindēšanos. Es stampāju un malu, gatavoju ziedes un novārījumus, lai mazinātu drudzi un attīrītu asinis. Strādādama dungoju kādu senu meldiņu savā dzimtajā valodā: "Agrā, agrā pavasarī…" To mēdza dziedāt mana vecāmāte, rosīdamās pa savu būdu. Es jutu viņas gara tuvumu un lūdzu, lai viņa sniedz man savu spēku.

Metās jau tumšs, kad es sēdēju pie sava ugunskura. Visapkārt skanēja vājinieku vaidi un mirēju kunkstieni. Piepeši sajutu svaigu gaisa pūsmu. Durvju priekškars bija pavērts būdā kāds ienāca. Izdzirdēju bruņurupuča čaulas zvārguļu šķindu, un no ņirbošās krēslas iznira kāda seja. Jebkura parasta sieviete būtu metusies bēgt. Es no tiesas noturēju ienācēju par garu, par kādu dievišķu būtni, kas nolaidusies uz zemes. Mana sirds dauzījās kā negudra. Pavēlēju tai rimties. Es nebiju parasta sieviete. Biju zintniece. Biju burve.

Es neizkustējos ne no vietas un vēroju, kā viņš met lokus pa istabu kā liels kaķis, kas riņķo ap savu laupījumu. Manam viesim bija vīrieša augums, un viņš valkāja vīrieša drēbes, taču viņa mētelis bija apbrīnas vērts; tas bija darināts no kopā sašūtiem vadmalas, ādas un kažokādu gabaliem un izrotāts ar gliemežvāku, kapara un tērauda diskiem. Tie šķindēja, kad viņš dejodams riņķoja man apkārt, un pret mani pavērstā seja bija liela, greiza un kroplīga, mati pinkaini un melni kā kraukļa spārni, acu vietā milzīgi, dobi caurumi, āda tumši sārta, kā asinīm noplūdusi.

Iebāzu roku tabakmakā un piedāvāju viesim tabaku. Viņš atkāpās no manis līganā kaķa soli un dejodams virzījās cauri sirdzēju rindām, vilkdams zemu meldiņu, žvadzinot zvārguli un plivinot rokas virs gulošajiem augumiem. Pat visnemierīgākie kļuva rāmi, un, kad viņš atkal atgriezās pie manis, būdā iestājās pilnīgs miers un klusums.

Viņš pienāca man klāt un nostājās tieši pretī. Jutu spēku plūstam no viņa kā svelmi no ugunskura.

Viesis atklāja savu seju, kas bija gandrīz tikpat ķēmīga un greiza kā maska, aiz kuras tā bija slēpusies. Viena acs bija neredzīga un kropla. Pāri visam vaigam no pieres līdz zodam, cauri Lāča klana zīmei stiepās milzīga rēta tomahauka vai kaujas cirvja atstātas pēdas. Sejas otra puse bija palikusi neskarta. Veselā acs izstaroja gudrību, bet vaigs bija raupjš un bakurētains. Viņš stāvēja manā priekšā, no pārdabiskas būtnes pārtapis par vienkāršu mirstīgo, taču spēks, kas no viņa strāvoja, nekur nebija pazudis.

-    Esmu Satehoronīss, Augstais Mākonis, jo es redzu tālu kā putns augstu debesīs. Viņš pagrieza pret mani savu veselo aci. Es sapratu viņa vārdu nozīmi: lai redzētu, ne vienmēr ir vajadzīgas acis. Esmu Ronaterihonte, Ticības Sargs. Vēl esmu dziednieks, tāpat kā tu. Viņš parādīja masku, ko turēja rokā. Par šo es kļūstu, kad veicu rituālus. No tās nāk mans dziedinošais spēks. Tā ir darināta no dzīvā tulpes koka; tajā mājo stiprs orenda, ko jūs saucat par Manitū.

Viņš runāja ar mani Jaunanglijas cilšu valodā. Ieraudzījis manu pārsteigto skatienu, viņš atbildēja uz jautājumu, ko bija tajā izlasījis.

-    Es runāju daudzās mēlēs. Viņš atkārtoja šo teikumu angļu, franču un vēl kādā valodā, kas, manuprāt, varēja būt holandiešu. Vīrs pasmaidīja, un viņa seja pārvērtās, atklājot gandrīz daiļus vaibstus, ļaujot man iztēloties, kāda tā izskatījusies agrāk, kad slimība un karš vēl nebija tajā iecirtuši savas rētas. Esmu nācis, lai tev palīdzētu. Viņa pirksti pieskārās rēpuļainajam vaigam. Kā redzi, es esmu izslimojis šo sērgu.

-    Tiem, kas to ir pārcietuši, tā parasti vairs nespēj kaitēt.

-    Tā ir. Un tu pati? Sērga taču nogalina ari baltos cilvēkus.

-    Kad biju maza meitene, es pārcietu ļoti līdzīgu slimību, tikai tā nebija tik smaga kā šī. Mana vecāmāte to sauca par vējbakām. Viņa tīšām man to pielipināja.

-    Tīšām?

Pamāju ar galvu. Viņa paņēma strutas no slimas govju meitas vātīm un viegli iegrieza man ādā. Viņa teica, ka neviens, kas to izslimojot, nekad nesasirgstot ar šo, daudz smagāko sērgu, un es viņai ticu.

-    Varbūt tajā visā slēpjas sava gudrība. Viņš piecēlās un sniedza man roku. Tvēriens bija stingrs un silts. Tu dari labu darbu, Mērija.

-    Kā tu zini manu vārdu?

-    Es zinu daudz ko. Viņa skatiens kļuva dziļš un mīklains. Tad seja savilkās greizā smaidā. Es jau varētu teikt, ka tās bija manas burvju spējas, bet patiesībā tavu vārdu man pateica zēns. Tev tagad ir jauns vārds, vai tu to zināji?

-    Un kā tad viņi mani godā?

-    Par Katsitsaionehu, tas nozīmē Puķes Nesošā. Nāc, mums ir daudz darāmā.

Satehoronīss palika ar mani un palīdzēja cīnīties ar sērgu, un, jāsaka godīgi, ja nebūtu viņa, es būtu piebiedrojusies mirušajiem, kurus viņš ik dienas iznesa no namiņa. Viņš palīdzēja dziedināt sirgstošos un sniedza mierinājumu tiem, kas stāvēja uz nāves sliekšņa. Kad tie atstāja šo pasauli, viņš apbedīja viņu miesas ar visu pienācīgo godu. Taču viņu vietā ieradās arvien jauni sērgas piemeklētie.

Kādu dienu viņš lūdza mani vēlreiz pastāstīt par manas vecāsmātes uzkrāto gudrību cīņā ar šo sērgu.

Noklausījies manu stāstu, viņš ilgi sēdēja, iegrimis pārdomās.

-     Mēs varētu izdarīt tāpat. Paņemt strutas no kāda, kurš jau teju būs vesels, un ieziest tās citiem ādas iegriezumā.

-    Un ja nu viņi nomirs?

-Ja tā turpināsies, viņš uzmeta man drūmu skatienu, viņi visi nomirs. Es runāšu ar saviem brāļiem dziedniekiem. Tad mēs to apspriedīsim cilts padomē, lai ļaudis izlemj paši.

Es domāju, ka viņi nekad neatbalstīs tik pārgalvīgu plānu, taču pēc ilgas apspriešanas pie padomes ugunskura mums tomēr ļāva rīkoties.

Neviens no mums nezināja, vai mūsu dziedniecība nesīs augļus. Sākumā šķita, ka stāvoklis kļūst tikai bēdīgāks, taču pamazām jauni slimības gadījumi kļuva arvien retāki, līdz pienāca tā diena, kad mums neatnesa nevienu pašu vājinieku. Pagāja nedēļa, tad otra. Jaunu sērgas upuru vairs nebija. Pārējie sirdzēji atlaba. Pēc mēnešiem ilga smaga darba, kad mēs aiz pārguruma kuru katru brīdi bijām gatavi saļimt, beidzot drīkstējām atvilkt elpu.

Mēs iznācām laukā, kad kokiem lapas jau bija dzeltenas, un ļaudis mums uzgavilēja, tie uzgavilēja mums abiem.

40 DZIEDINĀTAVA

Visi mani aprūpējamie bija mani pametuši. Namiņš, kas tiem bija uzcelts, stāvēja tukšs. Es sāku to tīrīt sviedu laukā un dedzināju segas, tad izkvēpināju būdu ar kadiķa un tabakas dūmiem. Tā kā puķes vairs neziedēja, salauzu egļu un priežu zarus to svaigā un spēcīgā aromāta dēļ. Strādājot man prātā pēkšņi kā zibens spēriens no skaidrām debesim iešāvās kāda doma. Es nedzīvošu Vilka klana garajā namā aiz drošā stāvkoku žoga. Palikšu šeit. Ļaudis nāks pie manis ar savām vainām. Es rūpēšos par tiem, kā mūķenes, par kurām bija stāstījusi vecāmāte, to darīja sensenos laikos, pirms karaļa Henrija vīri tās padzina, ļaujot laikazobam pārvērst drupās klosterus, dziedinātavas un citas ēkas.

Izklāstīju savu ieceri Satehoronlsam. Mirkli padomājis, viņš teica:

Ļaudis mani godā, bet ari bīstas no manis. Viņš noglāstīja masku, kas gulēja viņam līdzās. Tie bīstas no šis. Tad viņa roka pieskārās izkropļotajai sejai. Un tie bīstas no šīs. Viņš pakratīja bruņurupuča čaulas zvārguli. Tie bīstas no ohtonkva, no gara, bet tu nebīsties ne no kā. Es palikšu ar tevi.

Es nedzīvoju noslēgtībā. Laiku pa laikam mani apciemoja Vahiakvasa, Ogas Lasošā, atvedot līdzi arī citas sievas, un mēs kopā sēdējām un strādājām. Viņas man iemācīja izrotāt ādu un bērza tāsi ar krāsainiem aļņa sariem. Es viņām ierādīju, kā biju mācīta, izšūšanu ar tērauda adatām, ko pārdeva holandieši, un mēs kopīgi izdaiļojām lietas, kas pirms tam bija gluži vienkāršas un pelēkas.

Mans pirmais darinājums bija kārba, kurā es glabāju dažādas mīļas lietiņas, otrais dunča maksts Efraimam, ko apjozt savā vārda došanas ceremonijā. Efraims bieži ienāca mani apraudzīt, Viņš labprāt tērzēja ar Satehoronisu, jo zintnieks savā mūžā bija apceļojis tuvas un tālas vietas un zēns mīlēja klausīties, kā viņš par tām stāsta.

Satehoronīss izraudzīja Efraimam jaunu vārdu. Turpmāk viņam bija jāsaucas par Kaheranoronu jeb par Neparastajiem Kukurūzas Stiebriem. Šis vārds bija piederējis kādam vīram, kurš bija aizgājis viņā saulē, un vārda došanas ceremonija bija paredzēta ražas svētkos. Tai bija jākļūst par ļoti svarīgu notikumu Efraima dzīvē, atzīmējot ne tikai viņa uzņemšanu ciltī un klanā, bet arī pārtapšanu no zēna par jaunu vīrieti. Viņam bija pienācis laiks atstāt mātes paspārni un sākt pašam savu dzīvi. Ja nebūtu Melnās Lapsas, es raizētos, jo tagad, kad mums līdzās vairs nebija Dzirksteļu Sārta, zēns bija palicis bez tēva. Taču viņam bija brālis, kas nekad neatstās viņu nelaimē.

Arī Melnajai Lapsai bija jauns vārds. Tagad viņu sauca Tekaionhake, Divas Upes. Šo vārdu bija izdomājis vīrs, kurš, tāpat kā Melnā Lapsa, bija ieradies ciltī, šķērsojot Šampleina ezeru jeb, kā mohauki to dēvēja, Kaniatarakaronti, Zemes Vārtus. Ar spēku, drosmi un prasmi veikli apieties ar ieročiem mans dēls bija iemantojis vispārēju atzinību un apbrīnu. Efraims nevarēja vēlēties sev labāku skolotāju, kas viņu ievadītu vīru pasaulē.

Efraims auga ne dienām, bet stundām, gluži ka kukurūzas stiebri, kuru vārdā viņš bija nosaukts, kļūdams par izveicīgu mednieku un apgūdams karotāja iemaņas. Noraudzljos viņā ar lepnumu, ko justu katra māte, un izjutu mātišķas skumjas, kaut arī tās neizrādīju. Zināju, ka viņš neies karotāja ceļu, par ko es pateicos gariem, bet zināju ari to, ka šeit viņš nepaliks. Ciemata dzīves ritums jauneklim bija par lēnu. Viņš alka piedzīvojumu, un, pieaugot pašam, auga arī viņa nemiers.

Pavasarī bariņš karotāju posās ceļā uz Kahnavaki tas bija mohauku ciems Monreālas pievārtē. Viņi devās, lai savāktu bebrādas no ciema iedzīvotājiem un pārdotu tās Olbanijā, jo holandieši maksāja labāk. Šādus pārgājienus tie rīkoja ik gadu; tieši šāda ceļojuma laikā tie bija atraduši mūs pusdzīvus ezera krastā. Efraims ļoti kāroja doties līdzi. Viņš pārnāca mājās sveiks un vesels, bet es labi zināju, ka pienāks gads, kad karotāji atgriezīsies, taču Efraima starp tiem nebūs. Stāsti, ko pie dūmainiem ugunskuriem reiz bija stāstījuši Misiskuā coureurs des bois, nekad nebija izgājuši viņam no prāta. Zināju, ka agri vai vēlu zēns aizies viņu pēdās. Jau tagad viņa acīs atspulgojās tālu zemju aicinājums, ilgas pēc plašiem un nesasniedzamiem apvāršņiem.

-    Mērija, es atkal došos uz ziemeļiem, viņš ieradās man pavēstīt, kad karotāji jau bija gatavi ceļam. Kad bijām divi vien, viņš mani vēl joprojām sauca manā angļu vārdā.

-    Un šoreiz tu nenāksi atpakaļ? es jautāju, jau zinādama, kāda būs viņa atbilde.

Viņš neatbildēja uzreiz.

-    Vai atceries, kad tev iedevu šīs? Viņš saņēma rokā lāča nagu virteni, ko es vēl aizvien nēsāju ap kaklu. Toreiz biju tik lepns. Es tik izmisīgi gribēju būt tavs dēls, darīt visu, ko spēja Melnā Lapsa…

-    Tu esi bijis mans dēls. Un es lepojos ar tevi.

Pieskāros viņa sejai. Viņš bija izaudzis garš, viņa vaigu klāja

asi, zeltaini rugāji. Efraima ķermenis bija kļuvis vīrišķīgs, taču sejā staroja plats bērna smaids un acis spulgoja, pilnas cerību un ilgu.

-    Un tu leposies ar mani vēl vairāk, Mērija. Esmu izlēmis pievienoties tiem franču zeļļiem. Esmu dzirdējis, ka viņi ceļo tālu uz rietumiem. Doma par šo piedzīvojumu lika viņa acīm iedegties vēl spožāk. Tie laižas no viena ezera otrā, un pēdējais ezers ir tik liels kā jūra. Esmu runājis arī ar Satehoronīsu, un viņš stāsta, ka aiz šiem ezeriem ir augsti kalni, kur neviens baltais nav spēris kāju, līdzenumi, meži un upes, ko neviens baltais nekad nav redzējis. Varbūt manā vārdā nosauks kādu upi vai ezeru, vai kādu augstu kalna smaili. Varbūt es nosaukšu kādu tavā vārdā. Viņš atkal smaidīja, bet viņa zilās acis aizmigloja nākamības ainas un ceļa vilinājums. Lai nu kā, Mērija, tieši turp es vēlos doties. Voyageurs tā viņus sauc, un es vēlos kļūt par vienu no viņiem.

-Tad tev jāseko savam liktenim. Pirms aizej, gribu tev ko dot.

Zinot, ka šī diena pienāks, biju pašuvusi viņam patronsomu, pieskaņojot to viņa naža makstij. Paņēmis to rokās, viņš aplūkoja izšuvumus, kuros biju attēlojusi mūsu dzīvi trijatā: vilku, lūsi un lapsu mežā, uz ezera ūdeņiem un kalnos; tiem apkārt cauri ziediem un kukurūzas stiebriem vijās divas upes. Viņš uzkāra somu kaklā un sakārtoja to uz krūtīm.

Paldies tev, viņš teica. Paldies tev, Mērija. Es to valkāšu vienmēr tā tu allaž būsi ar mani.

Tad Efraims devās projām, un, kad vīri atgriezās no Kahnavakes, viņa starp tiem nebija. Viņš pievienojās franču ekspedīcijai, kas devās uz rietumiem. Efraims kļuva par voyageur. Viņš mūs apciemoja, kad klejotāja ceļš viņu atveda mūsu pusē. Efraimam līdzi allaž bija pilna soma ar dāvanām un brīnumainu stāstu krājums. Viņš paciemojās kādu mēnesi vai divus, bet tad viņa trauksmainais gars sauca viņu atkal ceļā. Viņš vairs nekad nedzīvoja īstu nometnes dzīvi.

Taču man vēl aizvien bija otrs dēls Melnā Lapsa, tagad Tekaionhake. Viņš joprojām sauca Efraimu par brāli, taču pamest ciemu nedomāja. Arvien biežāk viņš meta acis uz kādu jaunu meiteni, vārdā Kanehratitake, Lapas Nesošā. Ikvienam bija skaidrs, ka drīz gaidāmas kāzas. Es pirku no holandiešiem sarkano vadmalu, miecēju ādas, līdz tās kļuva maigas un baltas, un krāsoju tās samtaini melnā krāsā. Tad ķēros pie apģērbu šūdināšanas un izrakstīšanas. Visus darbus padarīju pati, jo gribēju, lai mans dēls būtu greznākais no līgavaiņiem. Melnās Lapsas līgava bija virsaiša meita, un tik lepnas kāzas sen nebija redzētas. Tekaionhake apmetās uz dzīvi pie savas līgavas, viņas mātes garajā namā. Tagad viņa dzīve bija saistīta ar cilti.

Tekaionhakes jaunajai sieviņai nebija viegla dzīve. Viņa baidījās par viņu, tāpat kā es biju baidījusies agrāk un baidījos joprojām, jo mans dēls mīlēja kara taku. Viņu pazina kā bargu karotāju, slavenu ar prasmi nemanāmi piezagties ienaidniekam. Viņa drosme robežojās ar pārgalvību, un viņa cietsirdību apbrīnoja pat tādi vīri, kas bija iemantojuši izcilu karotāju slavu. Viņu cienīja, un šai cieņai bija lemts tikai augt. Francija un Anglija posās karam. Šīs divas tautas sarīdīja indiāņu ciltis citu pret citu, bet kahniakehakiem allaž bija paticis labi izplūkties, un nekas viņus neatturētu arī šoreiz. Tekaionhake ar pārējiem cilts karotājiem cīnījās angļu pusē, plecu pie pleca ar vīriem, kas bija nogalinājuši viņa tēvu. Reizēm dzīve izspēlē savādus jokus.

Kamēr plosījās karš, mums ar Satehoronīsu darba netrūka, bet palīdzējām mēs visiem vienādi: sirdzējiem, ievainotajiem, karotājiem un gūstekņiem mēs tos nešķirojām. Drīz vien mūsu dziednīcu daudzināja tuvu un tālu. Ne tikai Hodenosonī, Garā Nama ciltīs, bet arī citur. Ļaudis plūda pie mums straumēm no visām četrām debespusēm: jauni un veci, vīri un sievas, indiāņi, afrikāņi un eiropieši. Viņi nāca, lai mācītos no mums un lai mācītos cits no cita. Mēs dalījāmies ar tiem visās mūsu dziednieku gudrībās. Vienīgais, ko no tiem prasījām, bija, lai tie nāktu ar mieru, uz mirkli aizmirstot naidu un nesaskaņas, atstājot tās aiz durvīm līdzās saviem ieročiem.

Tā es dzīvoju savu dzīvi.

41 SPOGUĻA EZERS

Agnese izjuta atvieglojumu. To juta viss viņas ķermenis. Saule grima aiz apvāršņa, kad meitene piecēlās un devās atpakaļ uz būdu jau sen viņas kājas nebija cilājušās tik raiti un viegli.

Sima pikapu nekur nemanīja, bet Elisonas mašīna vēl aizvien bija tur. No puspievērtajām durvīm pār lieveni krita gaisma. Agnese redzēja krustmāti M sēžam pie galda. Galda otrā pusē sēdēja Elisona. Sievietes aizrautīgi sarunājās. Petrolejas lampas blāvā gaisma apspīdēja papīra lapas un kartes, kas juku jukām bija izmētātas viņu priekšā. Agnese vilcinājās, viņa apstājās un lūkojās istabā pa durvju spraugu. Līdz šim brīdim tajā nebija iesaistīts neviens cits, tikai viņa un krustmāte M.

Krustmāte M izkliedēja viņas šaubas. Viņa piecēlās no krēsla un tuvojās durvīm.

Nāc nu iekšā, Agnes. Metas jau auksts, es gribu aizvērt durvis.

Agnese apsēdās pie galda, lai izstāstītu Mērijas dzīvesstāsta pēdējo lappusi. Elisona klausījās, koncentrējot visu uzmanību, tikai šad un tad pārtraucot Agneses stāstījumu, lai apmainītu diktofonā kaseti.

-    Viņi nodibināja slepenu dziednieku brālību, kuras durvis bija atvērtas gan vīriešiem, gan sievietēm no visām ciltīm, pat baltajiem cilvēkiem, Agnese pabeidza. Tas ir viss. Tā viņa dzīvoja savu dzīvi.

Elisonas pirksts apstājās pusceļā virs podziņas ar uzrakstu Izslēgt. Viņa jau vēra muti, lai jautātu, vai šī slepenā brālība pastāv ari šodien. Tomēr kaut kas gados vecākās sievietes skatienā lika viņai noprast, ka tā jau būtu pārmērīga ziņkāre.

-    Elisonai tev jāizstāsta, ko viņa atrada Monreālā. Krustmāte M pasteidzās ievirzīt sarunu citā gultnē. Slepenas dziednieku brālības nebija apspriežamas.

-    Ak tas… Elisona iesmējās. Man jau šķita, ka varēšu palielīties, taču jūsu atklājuma priekšā manējie nobāl. Viņa paskatījās uz Agnesi. Vai tu man to visu uzrakstīsi?

-    Nu, protams.

-    Tas būtu brīnišķīgi. Elisona smaidīja. Gribu to pievienot lietai ar piezīmi "Uzklausījusi Agnese Hērna". Pirms tu ienāci, tava krustmāte gribēja man parādīt kārbu.

-    Ak, pareizi. Kārba.

Krustmāte M piecēlās un izvilka no pagultes milzīgu somu. Viņa to atvēra, izņēma no tās kādu priekšmetu un atgriezās pie galda, turot to rokās saudzīgi kā ar olām pilnu putna ligzdu.

Viņa nolika to galda vidū. Kārba bija darināta no bērza tāss un izšūta ar aļņa sariem. Agnese uzreiz to pazina.

-    Vai šī patiesi ir tā pati kārba? Elisona jautāja pusčukstus, raugoties uz to plati ieplestām acīm, it kā kārba būtu dzīva.

Krustmāte M papurināja galvu. Maz ticams. Viņa pasmaidīja, pamanījusi Elisonas skatienā nelielu vilšanos. Bet vai tad tas ir svarīgi. Viņa pagrozīja kārbu rokās. Svarīgi ir raksti, nevis materiāls. Tie ir saglabājušies, jo katra nākamā rokdarbniece tos izšuva no jauna. Tādā veidā viņas neļāva tiem nodeldēties.

-    Parādiet to man. Agnese pastiepās pāri galdam.

Aizdare, ar kuru bija nostiprināts vāks, bija maza, melna lapsas galviņa. Pirmajā reizē viņa to nebija ievērojusi, toreiz tā bija gluži parasta aizdare. Tā vēl aizvien stingri turējās savā vietā. Viņa atdarīja cilpiņu un atvēra vāku, sašķiebjot kārbu tā, lai tās saturu redzētu arī Elisona.

-    Ak kungs! Elisonai aizrāvās elpa.

Agnese nebija redzējusi šīs mantas kopš bērnības. Ierodoties rezervātā, viņa nebija lūgusi, lai viņai tās parāda. Tobrīd citas lietas šķita svarīgākas. Viņa nemaz nejuta īpašu vēlmi tās ieraudzīt. Tagad gan viņa to vēlējās. Viņa pieliecās tuvāk, lai varētu tās labāk aplūkot. Atmiņā glabātas vai iztēlē ilgi lolotas un beidzot ieraudzītas, šīs lietas varēja šķist mazākas un necilākas, nekā bija gaidīts. Tomēr tas nemazināja to vērtību.

-    Paņem tās rokā, krustmāte M mudināja. Mēs neesam muzejā.

Agnese papurināja galvu. Nē. Viņa negribēja tām pieskarties. Šobrīd viņai pietika ar to, ka drīkstēja tās aplūkot.

Arī Elisona negribēja tām pieskarties. Viņa juta, ka nebūtu īsti korekti, ja viņa tām pieskartos pirms Agneses, tomēr viņai nācās krietni saņemties, lai noturētu rokas uz galda.

-     Tās noteikti būs viņas mantas, satraukums Elisonas balsī pieauga. Lai to pierādītu, pietiktu ar šo papīra strēmelīti. Un sudraba šiliņa pusīte? Viņa pieliecās tuvāk. Tai jābūt no tās pašas monētas. Lai to pārbaudītu, man būtu jāpaņem šīs lietiņas līdzi uz Bostonu… Viņa uzlūkoja krustmāti M, piepeši kļūdama tramīga, jo nezināja, ko Agnese tai bija stāstījusi, un negribēja radīt iespaidu, ka viņai jau viss šķiet pats par sevi saprotams. Es gribēju teikt, ja vien jums nav iebildumu. Ja jūs dosiet savu piekrišanu.

-    Nav manā ziņā to izlemt. Krustmāte M paraustīja plecus.

-    Kā, lūdzu? Elisona izskatījās pilnīgi samulsusi.

-    Nav manā ziņā to izlemt. Šīs mantas nepieder man. Viņa pamāja ar galvu uz Agneses pusi. Prasiet labāk viņai.

-    Nē, nē, krustmāt. Agnese pacēla rokas, cenzdamās iebilst.

-     Nemaz netiepies. Viņa pastūma kārbu krustmeitai. Paņem tās. Tu tās esi pelnījusi. Tagad tās pieder tev.

-     Nepieder gan. Agnese pasmaidīja, uzmanīgi aizvēra vāku un pastūma kārbu pāri galdam. Vismaz pagaidām. Šobrīd es gribu, lai tās paliek pie Elisonas, lai viņa varētu noteikt to izcelsmi. Un lai pēc tam viņa tās iekļauj savā ekspozīcijā.

Agnese sniedza kārbu Elisonai, un viņu rokas saskārās dodot un saņemot. Kad Agnese pirms brīža bija kārbu atvērusi, Elisona tikko spēja apvaldīt emocijas. Tagad viņas sirds gandrīz pamira, iedomājoties, ka tā tiek nodota viņas glabāšanā. Kārba tika viņai uzticēta, un tas bija liels gods. Elisona visu dienu nebija darījusi neko citu, kā vien runājusi; runājusi un uzdevusi jautājumus. Tagad viņa nevarēja atrast piemērotus vārdus. Viņa to vien spēja kā lūkoties uz Agnesi un smaidīt, paužot savu sajūsmu un pateicību.

-    Vai tas jūsu mazais aparātiņš vēl ir ieslēgts, Elisona? krustmāte M vērsās pie jaunās sievietes. Vai zināt, stāsts vēl nemaz nav galā. Nu tad klausieties. Viņa iekārtojās krēslā, noliekot rokas uz galda. Mērijas dēlam Tekaiohakem, tam pašam, kuru sauca par Melno Lapsu, piedzima meita. Viņu nosauca par Odžidžiago, par Mazo Ziediņu, jo viņa bija līdzīga savai vecmāmiņai. Meitēnam bija viņas seja, viņas raksturs un viņas smiekli. Viņa izauga par skaistu jaunu sievieti un kļuva par dziednieci.

Kad Katsitsaioneha, Puķes Nesošā, devās savā pēdējā gaitā, viņas mazmeitiņa saskaņā ar tālaika ieražu pie viņas kapa palaida debesīs baltu putnu, lai tas paceltu spārnos viņas dvēseli un aiznestu to uz debesu prērijām. Tikko viņa putnu bija atbrīvojusi, no meža izšāvās sīlis. Kopā tie laidās arvien augstāk un augstāk, līdz kļuva par diviem niecīgiem punktiņiem plašajā debesu tālē un izgaisa. Šāds stāsts tika izstāstīts man. Mūsu ciltsmāšu stāsts.

Klausoties krustmātē, Agnesei bija tāda sajūta, it kā tās būtu viņas pašas atmiņas. Stāsts, ko viņai bija atklājusi Mērija, un tikko dzirdētais savijās vienā. Tam vajadzēja kļūt par tādu kā epilogu, taču Agnesei kļuva skumji. Tagad, kad Mērija bija viņu pametusi, meitene jutās aplaupīta un nelaimīga. Viņas piere savilkās krunkās un pelēkās acis lūdzoši raudzījās krustmātē.

-    Reizēm tas ir grūti. Krustmāte M piecēlās. Grūti atrast savu vietu, saprast, kur iederamies šai pasaulē. Es to redzu šādi.

Krustmāte M atvēra kādu citu kārbu un izņēma no tās vampuma kaklarotu. Tā bija apmēram divas pēdas gara un četras vai piecas collas plata. Kaklarota bija darināta no neskaitāmām mazām, baltām un sarkanām lodītēm. Tās bija savērtas kopā, veidojot rakstu, kas vairākkārt atkārtojās.

-    Vai esat tādu redzējusi? viņa jautāja Elisonai.

-    Tikai muzejā, bet es zinu, cik svarīgas tās ir.

Elisona zināja, ka šīs kaklarotas bija īpašas, tās bija svētas. Tajās bija ierakstīti likumi un vienošanās. Tās stāstīja cilšu vēsturi.

-    Priecājos to dzirdēt. Krustmātes M seja kļuva nopietna.

Viņa dusmojās par to, kā vampuma rotas jeb gehsveda gadu

gaitā bija noniecinātas, apkaunotas un piesmietas. Pirmie to bija izdarījuši eiropieši, kas šos dārgumus bija kļūdaini noturējuši par naudu, tad kolekcionāri un tagad neizglītoti nelgas, kas šo vārdu lietoja kā žargonu.

-    Amerikas pirmiedzīvotāji nekad nav lietojuši vampuma rotas kā naudu. Šajās kaklarotās ir iešifrēts vārds, kods un likums. Tās ir svētas un nemirstīgas mūsu dzīves sastāvdaļas. Mēs tās lietojam vēl šobaltdien un lietosim vienmēr. Pret katru krellīti mēs izturamies ar lielu bijību, taču katra krellīte ir ļoti maziņa. Viņa salika īkšķi un rādītājpirkstu gandrīz kopā, atstājot starp tiem ceturtdaļcollas lielu atstarpi.

-    Pa vienai tās nokrīt un izkaisās. Viņa atvēra plaukstu un pagrieza to uz leju. Taču saveriet tās kopā, un rezultāts būs pavisam cits. Kopā tās veido kaut ko lielu. Kopā tās glabā vārdus. Viņa pagriezās pret Agnesi. Lūk, kā es to saprotu: tu un es, Mērija, cilvēki no viņas dzīves, cilvēki, kuru dzīvesstāstus pētīja Elisona, Elisona pati mēs esam kā krellītes šajā kaklarotā. Skatoties uz katru atsevišķi, neko daudz nepateiksi. Bet, saliekot mūs kopā, atklāsies viss stāsts.

VĒSTURISKĀS UZZIŅAS

1 Eliass Kornvels

Mācītājs Eliass Kornvels bija čakls rakstnieks. Viņa arhīvs satur daudzas publikācijas, tostarp arī pamfletus un sprediķus. Tomēr šajā gadījumā mūs interesē viņa dienasgrāmata. Tā sastāv no neskaitāmiem sējumiem un atspoguļo visu garīdznieka dzīvi, sākot ar Kembridžas laikiem un beidzot ar viņa kalpošanas beigu posmu Bostonā, kur viņš bija labi ieredzēts un augstu godāts draudzes gans. Ieraksti, kas tapuši laikā, kad viņš uzturējās Bjūlā, ir interesanti ar to, ka parāda Mērijas bēgšanu no Bjūlas pavisam citā gaismā, kā ari sniedz papildu informāciju par citu šajā stāstā iesaistīto cilvēku likteņiem un pašas kolonijas likteni. Iepazīstināsim jūs ar fragmentiem, kas attiecas uz šo laiku.

Izraksts no Eliasa Kornvela dienasgrāmatas (no 6. un 7. sējuma)

1660. gada 1. novembrī Esmu spiests atstāstīt dažus skumjus un šaušalīgus notikumus, kas pēdējā laikā satricinājuši Bjūlu. Tie skar bāreni, vārdā Mērija Ņūberija. Šo meiteni (es vilcinos saukt viņu šajā vārdā, jo

viņa apkauno visu sieviešu dzimumu, kurā nepavisam ne pēdējā vietā ir nevainīgās meitenes, visas mūsu kopienas zieds, pret kurām viņa ir tik ļauni izturējusies). Mēs šo meiteni savā pulkā uzņēmām laipni ar vislielāko kristīgo mīlestību. Neko ļaunu nenojaušot, pie savām krūtīm devām patvērumu odzei, paša Nelabā kalponei. Dievs vien zina, kādus posta darbus tā būtu varējusi pastrādāt, ja nebūtu atmaskota. Taču Viņa modrā tēva acs ir allaž par mums nomodā, un es no sirds ticu, ka Viņš mums sūtīja savu kalpu Obadaiju Vilsonu kā svēto eņģeli, lai atpestītu mūs no ļauna.

ī 660. gada 2. novembn "Bezdievīgie bēg, kaut gan neviens viņiem pakaļ nedzenas," (Salamana Pamācības 28:1.) un tā notika arī šoreiz. Viņa ir aizbēgusi no pilsētiņas. Par spīti tam, ka mēs viņu jo rūpīgi meklējām, viņa šķiet pazudusi bez pēdām.

Vīri atgriezās no meklēšanas. Laukā plosās pat šejienes bargajam klimatam neierasti skarbs laiks ar stindzinošu salu un tik spēcīgu puteni, ka ne cauri redzēt. Meklētāji lika uz kārts gan vīru, gan suņu dzīvības. Tie neko nav atraduši. No meitenes neesot ne vēsts. Nevienas pēdas biezajā sniega segā. Daži runā, ka viņa pati esot izsaukusi sniegputeni, lai nojauktu pēdas. Citi apgalvo, ka pēdu nemaz neesot bijis. Tie domā, ka viņa esot aizlaidusies pa gaisu, kā viņas suga to pieprotot.

1660. gada 3. novembrī Visu iepriekšējo nakti plosījās sniegputenis un gaudoja vējš. Ap rītausmu vētra pierima, bet nami ir ieputināti sniegā līdz pat jumtu dzegām. Manuprāt, turpināt medības būtu veltīga laika izšķiešana, taču tēvs Džonsons sūta meklējumos arvien jaunus vīrus, pavēlot tiem ņemt līdzi visus suņus, kas vien pieejami. Viņš ir stingri apņēmies bēgli notvert.

1660. gada 5. novembrī Pārnākušie vīri ziņo, ka no bēgles joprojām neesot ne vēsts. Meitene esot gluži kā ūdenī iekritusi. Māņticīgākie arvien stingrāk turas pie pārliecības, ka viņa aizlidojusi uz slotaskāta vai to parāvuši velni. Mazāk māņticīgie sliecas domāt, ka viņa ir līdz nāvei nosalusi un guļ mežā ieputināta sniega kupenā vai kritusi par laupījumu vilkiem vai kādiem citiem plēsoņām, kas mājo meža biezoknī. Es kvēli lūdzos, lai tā patiesi būtu noticis un šī nodevīgā radība, šī Sātana atvase, nudien būtu dabūjusi galu.

Kā gan es varēju lolot pret viņu siltas jūtas! Asinis stingst dzīslās, jau to iedomājoties vien. Tēvam Džonsonam, tik gudram daudzās citās lietās, bija taisnība arī šoreiz. Jo vēl tad, kad es centos meiteni aizstāvēt, viņš mani brīdināja un apšaubīja viņas nevainību, citējot Salamana Pamācību 5. nodaļas 3.-5. pantu:

"..jo svešas, netiklas sievas lūpas ir saldas kā medus, un viņas rīkle, tai runājot, ir glumāka par labāko eļļu, bet pēc tam tās ir rūgtas kā vērmeles un asas kā abās pusēs griezīgs zobens.

Viņas kājas virzās pazemē nāvei pretī, viņas gaitas noved kapa tumsā.."

Tā viņš man teica, bet es biju par aklu, lai redzētu. Man jāatzīst, ka biju lētticīgs muļķis, gandrīz iekrītot viņas viltīgi izliktajās lamatās, taču es nedrīkstu sevi tiesāt pārlieku bargi. Mani nekrietni pievīla. Jo viņas vārdi bija saldi un smaidi reibinoši. Viņa nudien bija daiļa, taču viltīga un valdzinoša kā kārdinātāja čūska. Es patiesi esmu izglābies no drausmīga likteņa un no visas sirds pateicos Dievam par to, ka Viņš mani ir atpestījis no šī Sātana sievietes veidolā, no šīs Lilitas.

"Tad es atradu kaut ko, kas ir rūgtāks nekā nāve, un proti, sievu, kas līdzīga ķeramam tīklam, kuras sirds ir cilpas un kuras rokas ir važas." (Salamans Mācītājs 7:26.)

1660. gada 2. decembrī Pēkšņi, pavisam negaidīts, atnāca atkusnis, kas krietni padeldēja biezo sniega kārtu. Atkusni nomainīja skaudrs spelgonis, kas pārklāja ceļus ar ledu, padarot tos vieglāk izbraucamus. Obadaija

Vilsons vēlas pēc iespējas ātrāk doties projām, jo viņa darbs Bjulā esot paveikts.

1660. gada 4. decembrī Mēs pierunājām Obadaiju Vilsonu vēl brīdi uzkavēties ciematā. Raizējamies par vienu no cietušajām meitenēm. Hanna Veina vēl aizvien vārguļo. Mūs māc bažas, ka daži starp mums joprojām piekopj Sātana darbus, kas piemeklē nelaimīgo meiteni, līdz pēdējam izsūcot viņas spēkus un vārdzinot garu.

Uztraucos arī par pašu Obadaiju. Šis ir iesnu un saaukstēšanās laiks, un viņš bieži vien nelāgi kāsē un ik dienas spļauj asinis.

1660. gada 20. decembrī Sals pieturas, pārvēršot visu ledū. Kārtējo reizi pārliecinos par to, cik patiesi ir Salamana Pamācību 28. nodaļas 1. panta vārdi, proti: "Bezdievīgie bēg, kaut gan neviens viņiem pakaļ nedzenas," jo Marta Everdeila un Jonass Morss ir atstājuši ciematu. Tie ir devušies ceļā, par spīti laikapstākļiem, kas nebūt nav ceļošanai piemērotākie. Obadaija Vilsons klepodams smaida. "Nav dūmu bez uguns," viņš noteic un: "raganas reti kad darbojas vienas."

1661. gada 6. janvārī Iespējams, Obadaijam Vilsonam bija taisnība, jo mazajai Hannai klājas nedaudz labāk. Pēc Vilsona domām, tā esot droša zīme, ka ļaunā vairs nav starp mums, un es lūdzu Dievu, lai tā būtu taisnība. Viņš pats gatavojas mūs atstāt. Viņa darbs šeit ir padarīts, bet viņa palīdzība būs nepieciešama citviet, ja vien Nelabais atkal neuzradīsies mūsu skaistajā Jaunajā Anglijā. Kaut arī šis nav pats labākais laiks ceļošanai ceļi ir sasaluši, bet sniega ir maz. Esmu piedāvājies pavadīt viņu līdz Salemai.jo nedomāju, ka viņš pārcietīs ceļa grūtības, ja brauks viens. Viņa klepus nav mitējies. No viņa ir palikuši vien kauli un āda, un pēdējā laikā spēcīgs drudzis nomoka viņa miesu, pārklājot vaigus ar pūtītēm. Viņam vajadzīgs ārsts, un mums te šobrīd tāda nav, nav arī aptiekāra un pat neviena, kurš kaut ko saprastu no zālītēm un dziedināšanas. Ja viņš drīz nemeklēs palīdzību, baidos būs jau pārvēlu.

1661. gada 9. februārī Obadaija Vilsons ir aizgājis mūžībā; lai Dieva miers viņa dvēselei. Viņš nomira vakar vakarā spējā klepus lēkmē, kas nemitējās. Nomira no asiņošanas, gārgdams un rīstīdamies, noslāpdams pats savās asinīs.

1661. gada 1. martā

Beidzot ziema atkāpjas, un atkusnis iezvana pavasari. Cietušās meitenes ir tikpat kā atlabušos. Tēvs Džonsons ir rūpējies par māsām Deboru un Hannu Veinām,jo lāsts vissmagāk skāra tieši viņas. Deborai vecākajai māsai klājas sevišķi labi. Visas kaites viņu pirms kāda laika atstāja, un meitene plaukst kā burvīgs zieds viņa tuvumā.

Pats esmu visnotaļ gandarīts par panākumiem, ko esmu guvis arSāru Gārneri. Esmu ņēmis viņu savā īpašā aizgādnībā un lepojos ar to, cik labi viņai klājas. Jau labu laiku meiteni nemoka lēkmes un sāpes, un viņa strauji atplaukst. Nudien, es jau domātu, ka mans darbs šeit ir galā, ja vien viņa tik ļoti nelūgtu, lai turpinu viņu apraudzīt, baidoties, ka ļaunās vainas varētu atgriezties. Kad es Sāru atstāju, viņa lej gaužas asaras, un viņas māte stāsta, ka meitene nespēj vien sagaidīt, kad atkal atgriezīšos. Kas attiecas uz mani, jāatzīst esmu viņu iemīļojis. Viņa ir bezgala jauks bērns, tik ļoti atšķirīga no tās otrās, nevainīga un skaidra kā diena. Ceru, ka viņa mani padarīs par laimīgāko vīrieti uz pasaules, kolīdz būs pietiekami atžirgusi, lai sāktu pildīt sievas pienākumus.

1661. gada 14. augustā Aizvien pieturas nejauks karsts un tveicīgs laiks. Es arvien vairāk raizējos par tēvu Džonsonu. Viņa jaunajai sieviņai nav izdevies pacilāt viņa garu, un viņš slīgst arvien dziļākā

melanholijā. Viņš sēž savā istabā un nododas grūtsirdīgām domām. Viņa nekopto bārdu un matus caurvij balti pavedieni. Bieži vien tēvs Džonsons mēdz aizklīst tālu no mājām. Es baidos, vai tikai viņu nav apsēdusi kāda garīga kaite. Katrā ziņā viņš visnotaļ apkaunojoši ir pametis novārtā savus pienākumus. Jau ceturto nedēļu pēc kārtas es viņa vietā noturu svētdienas dievkalpojumus un apciemoju sirdzējus.

1661. gada 8. septembri Šī diena atnesa drausmīgas ziņas. Man pietrūkst spēka un vēlēšanās par to rakstīt. Tēvs Džonsons ir atrasts noslīcis. Ļaudis viņu atrada no rīta, guļam ar muti uz leju muklājā.

1661. gada 26. septembrī Tēvs Džonsons guļ kapsētā līdzās sievai, ko viņš zaudēja pērn, un tiem saviem bērniem, ko Dievs bija aizsaucis pie Sevis pirms viņa, lai gan daži kurn, ka viņam tur nemaz neesot īstā vieta un ka viņš esot bijis jāapglabā ārpus kapsētas žoga. Daudz tiek tenkots, ka melanholija, ar ko viņš beidzamajā laikā sirga, bija pilnībā pārņēmusi viņa prātu un viņš paņēmis sev dzīvību pats. Tā ir briesmīga apsūdzība, ko es jo centīgi apstrīdu. Kā gan tik tikumīgs vīrs kā tēvs Džonsons varētu uzgriezt muguru mūsu Kungam un aiziet nicināmā Jūdas Iskariota pēdās? Tas ir divkāršs noziegums -gan pret Dievu, gan pret sabiedrību; šādi rīkoties nebija tēva Džonsona dabā, tomēr tenkas nerimstas. Viņa līķi atrada seklā iesāļa ūdens peļķē, kas nebija dziļāka par vienu pēdu.

1661. gada 5 oktobrī

Tēva Džonsona nāve, jo sevišķi tās mīklainie apstākļi, ir pamatīgi satricinājusi Bjūlu. Tā atstājusi dziļu iespaidu uz daudziem. Trieciens nav gājis secen ari mazajai Hannai Veinai. Šķiettas pilnīgi laupījis viņai saprašanu. Viņa atsakās ēst un dzert un izkritās miesās ar katru dienu vairāk. Viņa nav izkāpusi no gultas, kopš uzzināja ļauno ziņu, bet guļ, sarāvusies čokurā, ar seju pret sienu. Sāra domā, ka meitene vairs ilgi nebūs dzīvotāja.

1661. gada 14. oktobrī Tēva Džonsona nāve ir metusi šaubu ēnu pār visu. Daudzi šejienieši ieradās kopā ar viņu no Anglijas, pēc viņa aicinājuma šķērsojot jūras un sekojot viņam tuksnesī kā izraēlieši bija sekojuši Mozum. Citi, tāpat kā es, atbrauca vēlāk, dziļi ticot gan viņam, gan viņa vīzijai par pilsētu kalna galā.

Nu daudzi runā, ka šī vīzija bijusi neīsta. Tagad tie teic, ka tēvs Džonsons, liekot pamatus apmetnei, neesot izvēlējies labu vietu. Viņš nebija zemnieks, un viņa vīzijas traucēja viņam saskatīt, cik mazvērtīga ir šī zeme: augsne smaga un grūti apstrādājama, katrs akrs jāatkaro mežam, tuvējais purvs izdala nelabu smārdu, un vasarās tur savairojas moskīti un uzbāzīgas mušas.

1661. gada 20. oktobrī Džons Riverss ir saņēmis ziņas par saviem brāļiem, kurus viņš šeit ieradās meklēt. Raža ir novākta, un viņš gatavojas aizbraukt. Kopā ar Riversiem aizbrauc arī Tobiass Morss, viņa sieva Rebeka un viņu mazais bērniņš. Nezinu, kurp tie dodas, bet esmu dzirdējis, ka tie nodomājuši ceļot uz dienvidiem un rietumiem, iespējams, pat līdz Konektikutai.

1661. gada 24. oktobrī Tēva Džonsona atraitne Debora laiku velti netērē. Mana labā sieviņa Sāra stāsta, ka viņa grasoties precēt Nedu Kārdvelu cilvēku no zemākas kārtas, sava tēvoča kādreizējo algādzi. Tas mani nudien pārsteidza. Es pateicu Sārai, ka Kārdvels droši vien prec viņu naudas dēļ. Zinu, ka tēvs Džonsons atstāja savu sievu labi nodrošinātu. Sāra teic, ka tā jau laikam būšot, bet līdz manām ausīm ir nonākušas valodas, ka Debora un Kārdvels jau agrāk ir labi sapratušies un varbūt tur ir bijis pat kas vairāk. Sārai es par savām aizdomām, protams, neminēju ne vārda. Šādas runas aizskartu viņas kautrību un liktu viņas vaigos ieplūst asinīm.

1661. gada 26. oktobrī Hanna Veina nenodzīvoja līdz savas māsas kāzām. Viņa nomira šodien, no pilnīga spēku izsīkuma.

1661. gada 27. oktobrī Debora un Neds Kārdvels ir salaulājušies, betSāra man stāsta, ka tie abi plānojot pārcelties uz dzīvi Glosterā. Pēc paša Neda vārdiem, zemnieka dzīve viņam esot līdz kaklam, un viņš vēlas izmantot savu jauniegūto bagātību, lai atvērtu krogu. Glostera ir ostas pilsēta, tāpēc šāda veida rūpaliem tur ir laba nākotne.

Arī citi runā par aizbraukšanu. Ziemeļos, kur mūsu mazā upīte ieplūst lielākā, ir izaugusi jauna kolonija. Tēvs Džonsons rauca pieri par jebkāda veida sakariem ar mūsu kaimiņiem, baidoties no bezdievīgas ietekmes, taču tagad viņa vairs nav, un pienāk ziņas, ka šis kaimiņu ciems meklē jaunus gruntniekus un ka tur esot pārpārēm labas zemes ar leknām pļavām un neizsīkstošām zvejas vietām upē.

1661. gada 1. novembrī Esmu pieņēmis lēmumu atstāt Bjūlu. Vēlos vest Sāru un mazuli, ko viņa gaida (jo mēs esam svētīti!) uz Bostonu un uzmeklēt sev draudzi tur. Šejienieši manās acīs allaž ir bijuši tumši ļautiņi aprobežoti un pa lielākai daļai neskoloti. Vēlos dzīvot lavbēlīgākā sabiedrībā, kur paēdusi būtu gan mana miesa, gan gars. Neraugoties uz to, es būtu palicis darīt Tā Kunga darbu šeit Bjūlā, ja vien ļaudis būtu izraudzījuši mani par savu garīgo vadoni. Tomēr tie meklē sev citu. Lai tad tā arī notiek.

2. debora veina

Dokumenti, kas atrasti Eseksas grāfistes arhīvos, liecina, ka pēc aizbraukšanas no Bjūlas viņai nav klājies diezko labi. Apprecējusies ar Nedu Kārdvelu, viņa kopā ar vīru pārcēlās uz

Glosteru, kur nopirka krogu. Nebija ilgi jāgaida, līdz abu vārdi sāka parādīties tiesu protokolos saistībā ar vardarbīgu uzvedību, kas bieži vien bija vērsta vienam pret otru. Apsūdzētājs nereti bija Neds.

1.   Neda Kārdvela liecība pret Deboru Kārdvelu, kas tiek apsūdzēta par sadzīvisku vardarbību. No Eseksas tiesas arhīva, 1665. gads:

Viņa sagrāba mani pie rīkles un iesita ar dūri pakrūtē tik stipri, ka paliku bez elpas. Tad viņa nāca man virsū ar gaļas cirvīti, piespiezdama mani bēgt…

2.    Deboras Kārdvelas liecība, cenšoties pierādīt tiesai, ka viņas rīcība bijusi pašaizsardzība:

Pēc tam kad viņš bija man vairākas reizes iezvēlis, draudējis ar pletni un tuteni un apgājies ar mani caurcaurēm barbariski.

Tiesas lēmums: apsūdzētais attaisnots, taču abi brīdināti par "atkārtotu trokšņa un nemiera celšanu", piedraudot ar soda naudu un kauna stabu, ja nemainīs savus nelāgos ieradumus. Tālāk seko apsūdzības par dzeršanu (abiem) 1667. un 1668. gadā un par izlaidīga dzīvesveida piekopšanu savās mājās. 1669. gadā abi stājās tiesas priekšā:

Par izlaidīgu viesu uzņemšanu savā namā un par to cienāšanu ar vīnu un stipriem dzērieniem līdz krietnam skurbumam, un par krāpšanos gan mērā, gan naudā.

Licence anulēta.

1670. gadā Deboras Kārdvelas vārds parādās kuģa Fortūna pasažieru sarakstā. Kuģis dodas uz Virdžīniju. Neda Kārdvela vārda pasažieru sarakstā nav.

1673. gadā nama saimniece Kārdvela, kas nesen ieradusies no Masačūsetsas, stājas tiesas priekšā par to, ka ir pārvērtusi savu namu "īstā netiklības perēklī, neliešu, ielasmeitu, zagļu un krāpnieku pulcēšanās vietā". Tā ir pēdējā rakstiskā liecība par Deboru.

3. fņa.BJŪLAS LIKTENIS

Pēdējās ziņas par Bjūlu vēstures annālēs parādās 17. gs. sešdesmitajos gados. Šāda izzušana nav nekas pārsteidzošs. Minētajā laika periodā radās daudz jaunu pilsētiņu; kamēr dažas plauka un zēla, citas panīka un nozuda no zemes virsas. Iemesli tam varēja būt visdažādākie: dažas kolonijas atradās pārāk nomaļus no citām apdzīvotām vietām un nespēja aizsargāties no naidīgu indiāņu cilšu uzbrukumiem, citām nebija paveicies ar vietas izvēli. Vēl dažās citās iedzīvotājiem bija radušās savstarpējas nesaskaņas. Dažos gadījumos pie vainas bija pilsētiņas pārvalde, valdot pārāk bargi vai pārāk pieļāvīgi, kā rezultātā gruntnieki aizceļoja un jauni to vietā neieradās. Ja iedzīvotāju skaits pilsētiņā saruka līdz kritiskai robežai, tā vairs nebija dzīvotspējīga.

Ja nav rakstisku liecību, atliek vien cerēt uz arheoloģiskām.

Bjūla? Varētu būt

fwd fr Toni T:

From: InHouse Archaeology

http://www.InHouseArch.com/editorial/ 20010408/1047257.asp

Pēdējie atradumi

Kādā izrakumu vietā starp Lovelu un Bileriku ir atrastas visai interesantas lietas. Arheoloģiskās ekspedīcijas vadītājs antropoloģijas docents Eds Džordans ziņo par pagājušās vasaras izrakumiem. Pērn Džordans ar saviem studentiem pavadīja divas nedēļas, veicot izrakumus, kas sniedza vietējai universitātei labu augsni pētījumiem par eiropiešu kolonistu dzīvi 17. gadsimtā. Agrāk veiktajos izrakumos tika pētītas tūkstošiem gadu vecas apmetnes, bet šoreiz, 2000. gada vasaras programmas ietvaros, tika veikti izrakumi "Dovelas izrakumu laukumā", Bilerikas apgabalā. Pēc Džordana vārdiem, šeit esot bijusi angļu apmetne, kas pastāvējusi apmēram no 1650. līdz 1670. gadam. Arheologu atradumi pašreiz ir aplūkojami vietējā bibliotēkā.

Džordans apņēmās izpētīt šo vietu pēc tam, kad 70. gados arheologi amatieri šeit bija izrakuši kādas ēkas, kas, viņuprāt, bijis saiešanas nams, paliekas. Ši nama pamati pēc tam tika atrakti pilnībā. Vairums šeit atrasto priekšmetu ir eiropeiskas izcelsmes, kas radušies ap koloniālo periodu. Starp tiem ir māla pīpju galviņu un kātu fragmenti, sarūsējušas atslēgas un eņģes, jostas sprādze, māla trauki, stikla izstrādājumi un muskešu lodes. Taču interesants ir fakts, ka ēkas celtniecībā izmantotie akmens materiāli pēc pirmreizējās apskates tika identificēti kā vietējās — amerikāņu izcelsmes. Starp citiem atradumiem, kas pieder pie vēlīnā Mežu perioda, var minēt gliemežvāku lauskas un atkritumu kaudzes, krelles un bultu uzgaļus.

Par lielu atvieglojumu arheoloģisko izrakumu vadītājam Edam Džordanam un viņa komandai, viņiem ir piešķirti līdzekļi, lai varētu turpināt darbus arī nākamvasar. "Tā ir aizraujoša iespēja izpētīt vairākus kultūrslāņus vienuviet. Mums priekšā ir vēl daudz darba. Līdz pilnībā izpētīsim šo izrakumu vietu, varētu paiet vairāki gadi."

uxxMta. JONASS UN MARTA MORSI

Apprecējušies 1662. gadā. Apmetušies uz dzīvi Bostonā. Pilsētas daļā, ko tagad dēvē par Ziemeļu galu, Jonass atvēra savu aptieku, izraudzīdamies izdevīgu vietu uz galvenās ielas, kas savienoja Veco dzirnavu līci ar Pilsētas molu.

Zemes īpašumu reģistrā atrodami dokumenti, kas liecina, ka viņš ir iegādājies namīpašumu, kurā dzīvojamā platība ir apvienota ar veikala telpām. Nams bijis ar pagalmu, kur viņš droši vien ierīkoja ārstniecības augu dārziņu.

Dokumenti:

Zāles un drogas Misters Jonass Morss ir tikko saņēmis svaigu, visaugstākā labuma zāļu un drogu sūtījumu, ko viņš tirgo vairumā un mazumā savā veikalā pusceļā starp abiem līčiem.

Vēl pārdošanā ir dažnedažādas tinktūras tikko kā ievestas no Anglijas.

Reklāmas plakāts, Bostonas Vēsturnieku savienības īpašums. Vēl savienības īpašumā atrodas maza brošūriņa ar nosaukumu Dažas receptes.

Klepum

Ņemiet vienu unci drakonciju, vienu unci lobēliju, pusunci indiāņu rāceņa, ceturtdaļunci sangvinārijas, sauju marūbijas un sauju māllēpju. Visas zālītes sasmalciniet un pievienojiet līdzīgu daudzumu dzidrināta medus. Dodiet vājiniekam tādās devās, cik tas spēj izdzert. Turpiniet, līdz vājinieks ir vesels.

Dzeltenajai kaitei

Vienādās porcijās ņemiet balto čūsku aristologiju, diždadžus, krūzainās skābenes, pieneņu un gaiļpiešu galviņas, aplejiet to visu ar verdošu ūdeni un dzeriet, līdz kaite uzveikta. Šīs zāles ir pilnīgi drošas.

Pievērsiet uzmanību tam, ka augi, kas raksturīgi Anglijai, māllēpes, pienenes un gaiļpieši -, tiek apvienoti ar augiem, kuru dzimtene ir Amerika: ar balto un melno čūsku aristolohiju, drakonciju un indiāņu rāceni.

Savā testamentā, kas stājās spēkā 1672. gadā, Jonass Morss novēl:

medikamentu burciņas,

1 vara retorti,

1 stikla retorti,

1  keramikas retorti,

2     piestas un 2 miezerus (vienu lielu no akmens un vienu mazu no misiņa),

1 svarus,

1 zāļu skapi ar tā saturu

(vai peļņu, kas iegūta no iepriekšminēto mantu pārdošanas)

manai sievai Martai.

Marta turpināja vadīt aptieku līdz pat savai nāvei 1674. gadā, tiesa gan, krietni samazinot tirdzniecības apjomus. Savā testamentā Marta Morsa novēl: "2 oša koka taburetes, 5 ozolkoka krēslus (no kuriem viens ir izrotāts ar ļoti skaistiem kokgriezumiem), vienu lielu ozolkoka galdu, vienu lielu ozolkoka lādi, vienu kamīna krēslu, gultu, sudraba kausu, karotes un svečturi" Tobiasam Morsam. "Manus vislabākos sārtos vilnas lindrakus, manu tumši pelēko vilnas vesti, manu balto Holandes priekšautu ar smalko mežģīņu apmali" kaimiņienei Hamfrija kundzei. Rebekai Morsai: "Manu melno zīda šalli, 2 jardus mežģīņu un 6 jardus sarkanās vadmalas, koka lādi ar kokgriezumiem uz vāka un segu, kas tajā glabājas."

Jonass un Marta Morsi ir apglabāti kopā Kopshilas kapsētā.

5. riversi morsi

No Riversu-Morsu ģimenes arhīviem.

Vēstules no Sāras Riversas un Rebekas Morsas savstarpējās sarakstes

1675. gada jūlijā

Mīļo meitiņ!

Uzstājīgi lūdzu Tevi braukt pie mums. Ir sācies karš starp kolonistiem un indiāņiem. Nemieri šobrīd vēl plosās dienvidos, taču mēs dzīvojam vienās bailēs, ka tajos drīz iesaistīsies arī šejienes ciltis, par spīti to šķietami draudzīgajam noskaņojumam.

Tava mīlošā māte Sāra Riversa

1675. gada augustā

Mīļo meitiņ!

Vēstis, ko saņemam, vairo manas raizes par Tevi. Kvahoga [mūsdienu Brūkjīlda] ir izlaupīta, un visi gatavojas jauniem uzbrukumiem. Džons, Džozefs un Džošua ir iesaukti karadraudzē. Ar mani ir palicis tikai Noa. Lai ko viņš domātu, viņš vēl ir par jaunu, lai dotos karā. Sjūzena un Reičela arī ir šeit, ar mani, kamēr viņu vīri karo, un es gribētu, lai arī Tu brauc pie manis. Hedlija nebūt nav pasargāta no uzbrukumiem, tomēr šeit ir drošāk nekā tur, kur patlaban esi Tu. Es tik ļoti baidos par Tevi un par mazajiem.

Džozefa vienību sūta uz Pokamtaku, lai pastiprinātu vietējo garnizonu. Ja viss būs mierīgi, viņš ir iecerējis atvest Tevi un bērnus uz Hedliju. Es lūgtin lūdzos, lai Tu viņam nepretojies.

Tava mīlošā māte Sāra Riversa

1675. gada augustā

Dārgo māt!

Ceru, ka, lasot šo vēstuli, Tu esi drošībā un Tev klājas labi. Esmu pateicīga par Tavām rūpēm un labi apzinos, kādas briesmas man šeit draud. Arī citi dodas uz Hedliju un Hetfīldu, un es nododu savus bērnus Tavā gādībā.

Džozefs ir apsolījis viņus nogādāt sveikus un veselus Tavās rokās, lai pēcāk atgrieztos savā garnizonā. Atzīšos, ka man sāpēja sirds, viņu ieraugot, un tā sāpēs no jauna, redzot viņu aizejam kopā ar maniem mazajiem, bet esmu uzticīga zvērestam, ko devu Tobiasam. Mana vieta ir līdzās viņam. Viņš neatstās visu, ko šeit ir uzcēlis, turklāt mums ir darba pilnas rokas, jo kurš gan cits apkops lopus un novāks gaidāmo ražu. Viens pats viņš ar to netiks galā, un, ja es nepalikšu, lai viņam palīdzētu, tad nākamgad mēs varēsim kārt zobus vadzī. Viņš nepametīs saimniecību, jo tad indiāņi to katrā ziņā izlaupīs un pārvērtīs pelnos.

Kopā ar Džozefu un bērniem nosūtu arī savu lādi ar tās dārgo saturu. No sirds lūgšu Dievu, lai visi nonāktu galā sveiki un veseli.

Tava allaž paklausīgā un mīlošā meita Rebeka Morsa

1675. gada septembrī

Mīļo māt!

Saņēmu Tavu vēstuli un pateicos Dievam par to, ka Džozefs atvedis Tev bērnus sveikus un veselus.

Rakstu steigā. Mūs piemeklējuši grūti laiki. Daudzi ļaudis ir patvērušies mūsu namā, jo tuvākajā apkaimē tas ir visdrošākais. Mums uzbrūk indiāņi. Vienu uzbrukumu mums izdevās atvairīt, bet baidāmies, ka tam varētu sekot jauns. Bijām gatavi doties uz Pokamtaku, kur mēs būtu lielākā drošībā, taču tagad tas vairs nav iespējams. Baidāmies, ka naidnieks varētu būt visapkārt, un doties ceļā būtu tikpat bīstami kā palikt. Tad nu daru, ko varu. Es lādēšu musketes un, ja būs nepieciešams, arī šaušu. Taču pagaidām es gādāju, lai visi būtu paēduši, un plēšu palagus brūču pārsiešanai, gaidot uzbrukumu, kas var notikt kuru katru brīdi.

Tas notika rītausmā. Mums uzklupa saujiņa indiāņu, kas droši vien bija atdalījušies no lielāka karapūļa. Nav šaubu, ka tie cerēja mūs pārsteigt miegā, taču mēs allaž modri stāvam uz vakts. To skaits bija niecīgs, un mēs tos atvairījām bez lielām pūlēm, kaut arī zaudējām divus vīrus: viens krita ar lodi galvā, bet otram caur kaklu izurbās bulta, kad viņš lūkoja aizskriet līdz mājai. Vairāki citi guva brūces, kas, tiesa gan, nebija neko smagas. Arī viņi zaudēja vīrus. Četri palika guļam sētvidū, kad uzbrukums norima.

Es gāju raudzīties, vai nevaru tiem kā palīdzēt, taču tie visi bija pagalam. Starp tiem ari kāds vīrs, kurš, man domāt, bija to barvedis. Par to vēstīja viņa staltais stāvs un greznā kaklarota no sārtām vampuma pērlītēm ar sudraba un vara riņķiem. Viens no mūsu vīriem pieliecās, lai norautu to viņam no kakla, tad atvēzēja zobenu, it kā grasītos tam nocirst galvu, iesaukdamies: Tas jau būs pats dižais Filips!

Es satvēru vīra roku un lūdzos, lai viņš rimstas. Tas lūkoja man sparoties pretī, sacīdams, ka nocirtīs viņa galvu, jo gluži tāpat indiāņi rīkojas ar mūsu kritušajiem, bet es pavēlēju vīram nolaist roku un liku aiznest kritušos līdz mežmalai.

Mēs gaidījām jaunu uzbrukumu, bet viss beidzās mierīgi. Indiāņi iznāca mežmalā tamdēļ vien, lai savāktu savus kritušos. Tad tie pazuda mežā, un vairāk tos neesam redzējuši.

Nezinām, vai tie vēl tepat vien neslapstās, bet citas izdevības mums var nebūt. Tobiass domā, ka mēs neizdzīvotu, ja tie uzbruktu vēlreiz, lai ari kādā skaitā atgrieztos. Šodien dodamies uz Pokamtaku, cerot, ka tur būsim lielākā drošībā. No turienes tad arī izsūtīšu Tev šo vēstuli.

Cerot, ka viss beigsies laimīgi, es tomēr nespēju nedomāt par to, ka var notikt pats ļaunākais. Ja tāds būtu mans liktenis, tad daru Tev zināmas dažas savas vēlmes.

Es ticu un paļaujos, ka Tu parūpēsies par maniem bērniem. Visam, kas būs palicis pāri no manas mantas, ir jānonāk viņu rokās. Lāde, ko atveda Džozefs, ir domāta Mērijai Sārai. Tev tā jāpaglabā un jāpasniedz meitenei viņas kāzu dienā. Lai viņa glabā šo lādi un to, kas tajā iekšā, un nodod to tālāk savai meitai, un viņas meita lai to nodod savai meitai, un, ja kādai no viņām meitu nebūtu, tad lāde jāatdod vecākā dēla sievai. Cik daudz Tu viņai stāstīsi par segas vēsturi, lai paliek Tavā ziņā, bet piekodini viņai jo stingri, lai nelieto to ikdienas vajadzībām. Lai tā kalpo viņai tāpat, kā tā kalpoja man, sniedzot siltumu un mieru mātei un viņas jaundzimušajam bērnam.

Ja tāds būs Dieva prāts, tad mēs vēl tiksimies.

Līdz tam es paļaujos uz Viņa neizmērojamo žēlastību un palieku mūžīgi Tava mīlošā meita

Rebeka

Izvilkums no Elisonas Elmanes piezīmēm par Rebeku Morsu

Rebeka izdzīvoja, kaut arī to pašu nevar teikt par kolonistu apmetni, ko viņa pameta. Vēl turējās vienīgi Pokamtaka pēdējais robežjoslas priekšpostenis. Pārējās pilsētiņas ap to bija pamestas, nodedzinātas un izlaupītas. Kad ari Pokamtakā vairs nevarēja justies droši, sievietes un bērni, to skaitā arī Rebeka, tika nogādāti drošākā vietā, un cīnīties par pilsētiņu palika tikai vīri. Pēc nežēlīga slaktiņa vietā, kas līdz pat mūsu dienām ir pazīstama kā Asiņainais Strauts, Pokamtaka tika pamesta, tās mājas tika nodedzinātas un izaudzētā raža nonāca indiāņu rokās. Tā kļuva par "mājvietu pūcēm".

Tobiass palika dzīvs un atgriezās pie sievas un bērniem Hedlijā, kas tika uzskatīta par salīdzinoši drošu. Jādomā, ka māju, saimniecības un ienākumu avota zaudējums būs bijis sāpīgs trieciens šim godkārīgajam jauneklim, taču viņš vismaz bija dzīvs un pilns apņēmības celt visu no jauna.

Vēlāk Rebeka un Tobiass kopā ar citiem atgriezās savā izpostītajā pilsētiņā, lai dotu tai jaunu dzīvību. Kaut kad šajā atjaunošanas laikā to pārdēvēja par Dīrfīldu. Pilsētiņa arī vēlāk piedzīvoja grūtus laikus, taču Morsu ģimene tiem braši stāvēja pretī, un viņu labklājība auga. Daži viņu pēcteči tur dzīvo vēl šobaltdien.

6. uxx*na. lVĒSTURISKĀ SEGA

No pētījumiem par Riversu-Morsu dzimtas segas izcelsmi. Izraksts no 1916. gada izdevuma Reti atklājumi rokdarbu pasaulē.

Evelīna Treversa Herisa ir bagātinājusi mūsu rakstu sēriju "Jaunanglijas vēsturiskās gultas segas" ar brīnišķīgu dzimtas vēstures aprakstu, kas ir tieši saistīts ar kādu ārkārtīgi neparastu segu no viņas burvīgās kolekcijas.

Morsu dzimtas sega

No pirmā acu uzmetiena šī vienkrāsainā, turklāt vēl pelēcīgā sega varbūt pat nepiesaistīs jūsu uzmanību, taču ne jau krāsās, izšuvuma rakstos vai segas darinātājas meistarībā slēpjas Morsu dzimtas segas (kā mēs to saucam) vienreizīgums. Segas patiesā vērtība ir tās vecums un tas, ko tā mums nozīmē. Tā nav darināta Savienotajās Valstīs jeb Kolonijās, kā tās dēvēja tolaik. Dzimtas nostāsti vēsta, ka dienasgaismu tā ieraudzījusi Anglijā, tālajā septiņpadsmitajā gadsimtā, tāpēc tai ir milzīga antikvārā vērtība.

Sega nokļuva Amerikā kopā ar vienu no pirmajām ieceļotāju ģimenēm. Daži apgalvo, ka to atvedis kāds no Morsiem, citi -, ka tā ir bijusi Riversu īpašumā, un vēl citi domā, ka tā sākotnēji piederējusi pavisam citai ģimenei, taču viens mums ir zināms pilnīgi droši. Kopš tā laika sega vienmēr ir bijusi mūsu dzimtas īpašumā un ir tikusi nodota tālāk pa mātes līniju. Tā ir piedzīvojusi visas iespējamās briesmas un draudus indiāņu nemierus un karus, nemaz nerunājot par neatkarības cīņām un pilsoņu karu, un pārdzīvojusi tos visus, tāpat kā tos pārdzīvoja mūsu dzimta.

Lūk, kādēļ tā mums ir tik dārga, gluži kā ar to saistītās dzimtas tradīcijas, kas aizsākušās vēl tajos neatminamajos senlaikos. Nostāsti vēsta, ka pirmā segas īpašniece bijusi Rebeka Riversa Morsa (1643-1714) no Dīrļīldas. Kad Rebekas meita Mērija Sāra izgāja pie vīra, meitene saņēma no mātes rokām šo segu līdz ar norādījumiem, ka tā nododama tālāk viņas meitai, kam šī tradīcija jāturpina. Ja ģimenē nedzimtu meitas, segai būtu jāpāriet pie vecākā dēla sievas. Pārsteidzošā kārtā gandrīz visas mātes līdz pat šai paaudzei ir laidušas pasaulē meitas.

Sega nekad netika izmantota ikdienas vajadzībām jau no paša sākuma to glabāja kā lielu dārgumu. To glabāja īpašā lādē, no kuras tā tika izņemta tikai tajās reizēs, kad pasaulē bija nācis kārtējais bērniņš un kad ar to apsedza jauno māmiņu un viņas mazuli, svēti ticot, ka sega pasargās abus pirmajās nedēļās pēc radībām, kad to dzīvībai draudēja vislielākās briesmas. Kā zināms, dzemdības vēl pavisam nesen bija riskants pasākums gan mātei, gan bērnam. Tagad, kad mums ir dažādi antiseptiski un anestezējoši līdzekļi, kāds varbūt teiks, ka aizsardzība, ko dod sega, mums vairs nav nepieciešama un šī tradīcija ir atmetama kā vistīrākā māņticība. Šiem cilvēkiem es varu atbildēt, ka neviens bērniņš, kurš ar to ir bijis apsegts, nav nomiris tie visi bija dūšīgi un veselīgi -, un neviena māmiņa nav zaudējusi dzīvību pēcdzemdību drudzī, kas tolaik aizsauca viņsaulē tik daudz jauno māmiņu.

Es visādā ziņā turpināšu šo dzimtas tradīciju. Ar nepacietību gaidu savas meitas Etas Mejas kāzu dienu, kad varēšu pasniegt viņai šo brīnišķīgo segu.

Evelīna Treversa Herisa 1916. gada 17. septembrī

Evelīna Treversa Herisa nomira 1981. gadā. Dzimtas segu 1985. gadā nopirka Dž. V. Holdens. Pēc viņa nāves (1996) tā kļuva par daļu no Holdena kolekcijas, kas glabājas Holdena fonda muzejā.

7. tuacvna. dŽeks dŽils

Intervija ar Ričardu Džilu no Nantaketas (04.06.99.)

E. E.: Es interesējos par vīru, vārdā Džeks Džils. Vai starp jums ir kāda radniecība?

R. Dž.: Kā nu ne. Džili ir dzīvojuši uz šīs salas, kopš te ieradās pirmie ieceļotāji. Esmu Ričards Džils. Džeks bija mana vecvectēva vecvectēvs sazin kurā paaudzē. Ko lai es saku? Vecais Džeks Džils. Džeks Džils nebija dzimis uz salas. Viņš nebija no pirmo atnācēju ģimenēm. Daži runā, ka viņš ieradies no Longailendas, taču viņš bija izvagojis visu austrumkrastu no Jaunskotijas līdz pat Virdžīnijai un atpakaļ.

Viņš bija sarūpējis prāvu žūksni naudas, bet nespēja rast mieru, nespēja apmesties uz dzīvi nevienā vietā, gluži kā kaut ko vai kādu meklēdams. Tad viņa kuģis, glābjoties no vētras, piestāja pie šiem krastiem. Viņš izkāpa malā un uz salas satika meiteni skaistu būtni ar acīm pelēkām kā jūra ziemā un matiem zeltainiem kā piekrastes smiltis. Varbūt viņam bija apnicis klejot, varbūt viņš bija atradis to, ko meklēja, lai nu kā, viņš meiteni iemīlēja, un tā iemīlēja viņu.

Meitene gan bija no pirmo atnācēju ģimenes, turklāt vēl no kvēkeru sektas, tāpēc, apprecoties ar Džeku, viņa, kā mēs sakām, izgāja pie svešinieka. Viņš nekļuva par kvēkeru, taču salu arī vairs neatstāja.

E. E.: Ar ko viņš šeit nodarbojās?

R. Dž.: Viņš vairs negribēja būt tirgonis, tāpēc sāka medīt vaļus. Vaļus medīja jau tajās senajās dienās, tiesa gan, krietni pieticīgāk nekā vēlākos laikos. Tās bija tādas piekrastes medības. Krastmalas ūdeņos dežurēja vērotāji, un, kad tie pamanīja vali, mednieki devās to gūstīt.

E. E.: Kādus vaļus tie medīja?

R. Dž.: īstos pa lielākai daļai. Tā tos sauca tāpēc, ka tie bija kā radīti medīšanai. Ik rudeni tie šķērsoja šos ūdeņus, migrējot uz dienvidiem, kur pārojās. Tie mēro šo ceļu vēl šodien, cik nu viņu ir palicis. Tā nu vecais Džeks kādu laiku tos medī, taču viņam ir lielāki plāni. Viņš dodas arvien tālāk plašajā okeānā, tik tālu, ka neredz vairs krastu. Tur viņš nomedī kašalotu, kas laikam nejauši iemaldījies šajos ūdeņos. Kašalota tauki ir vērtīgāki par īstā vaļa taukiem. Jo īpaši tie tauki, kas tam galvā, tie ir gaišāki un tīrāki, un par tiem var saņemt krietni vairāk naudas. Tieši to Džeks ir meklējis. Viņš sapņo par vienmasta burinieku floti ar tiem viņš varētu vagot dziļākus ūdeņus, kaut arī vēlāk šie kuģīši ar savām trīsdesmit-četrdesmit tonnām skaitīsies mazi. Viņam ir lieli plāni, bet viņš kļūst vecs. Pats viņš tos vairs nespēs īstenot. Viņš nespēj nedz noturēt rokās stūres airi, nedz izmest harpūnu. Viņš ir par vecu, lai dotos jūrā.

[Pauze]

E. E.: Par vecu, lai dotos jūrā?

R. Dž.: Tā gan, ap to laiku viņam jau bija pāri sešdesmit.

[Pauze]

E. E.: Nu, skaidrs. Bet kā tad viņš nomira?

R. Dž.: Vecais Džeks? Viņš nomira savā gultā.

E. E.: Nevar būt!

R. Dž.: Kas tad tur slikts?

E. E.: Nekas. Stāstiet vien tālāk.

R. Dž.: Džeks uztic savu rūpalu savam dēlam Aikebodam. Viņš vedīs kuģus atklātā okeānā, kur Džeks kādreiz bija sapņojis doties pats. Tur viņš medīs dižos kašalotus.

Šie lopiņi stipri atšķiras no īstajiem vaļiem, kurus tie bija raduši medīt. Tie ir lielāki, smagāki, vērtīgāki, bet arī daudz ātrāki un grūtāk notverami. Un neganti arī. Jūs taču esat lasījusi Mobiju Diku. Ir bijuši gadījumi, kad tie ir sadragājuši kuģus.

[Pauze]

R. Dž.: Tā gan. Pie kā es paliku?

E. E.: Pie Aikeboda.

R. Dž.: Ak jā. Aikebods bija kvēkers, tāpat kā viņa māte, pirms tā apprecējās. Viņš apmeklēja kvēkeru sanāksmes, ko

Džeks nekad nebija darījis, un ieprecējās kādā no salas kvēkeru ģimenēm. Viņš bija tikpat godkārīgs kā viņa tēvs, bet viņam trūka Džeka piedzīvojumu gara, viņa straujās dabas. Viņš nevienā lietā nepaļāvās uz laimi. Viņš bija tik noteikts, cik noteikts vien cilvēks var būt, un kvēkeri nudien neko neatstāj veiksmes ziņā. Ari ar māņticību tie nav uz "tu", tāpēc toreiz, kad vecais vīrs iespieda dēlam plaukstā savu laimes amuletu, Aikebods tūlīt to atdeva atpakaļ, teikdams, ka viņam tas nebūšot vajadzīgs.

E. E.: Šis amulets? Kas tas bija?

R. Dž.: Sudraba monētas pusīte, ko Džekam bija iedevis kāda kuģa kapteinis, pie kura viņš bija dienējis. Džeks tam svēti ticēja visu mūžu un nekad neizgāja jūrā bez tā.

E. E.: Kas notika ar otru pusīti?

R. Dž.: To nu gan es nepateikšu. Ja man jāmin, tad viņš to droši vien būs uzdāvājis kādai sirdsdāmai tā jūrnieki tolaik darīja. Lai kā tur bija, Aikebods devās jūrā bez amuleta un neatgriezās. Viņa laivu sadragāja valis, un visi, kas tajā atradās, dabūja galu. Kad bēdīgā ziņa sasniedza salu un vecais vīrs uzzināja, ka viņa vienīgā dēla vairs nav starp dzīvajiem, viņš to nespēja pārdzīvot. Ielikās savā gultā, un nākamais bēgums aiznesa līdzi viņa dvēseli. No rīta viņu atrada aukstu. Cieši sažņaugtajā dūrē viņš turēja sudraba šiliņa pusīti.

E. E.: Tad galu galā valis nogalināja Aikebodu, nevis Džeku?

R. Dž.: Nu ja. To jau es jums stāstīju.

8. tixxiria.EFRAIMS KARLTONS

Uzraksts uz akmenī iestrādātas vara plāksnes Misūri upes krastā.

Šī plāksne ir veltīta voyageurs Efraima Karltona, Žana Diprē un viņu indiāņu pavadoņa Tonzas piemiņai,

kuri šķērsoja šo vietu 1695. gada februāri un bija vieni no pirmajiem, kas pavēra ceļu plašā Amerikas konti nenta izpētīšanai un tā turpmākajai apgūšanai.

PAPILDU ZIŅAS PAR MĒRIJAS MĀTI

Provizoriski identificēta kā Elinora Gārfīlda, kuras vīrs bija pulkvedis Gārfīlds, Kromvela armijas komandieris, viens no Čārlza I nāves sprieduma parakstītājiem.

Tālaika avoti attēlo Elinoru kā ārkārtīgi gudru, drosmīgu un atjautīgu sievieti, kas paceļas pāri "parasto sieviešu vidusmēram". Viņa uzticīgi kalpoja republikāņu lietai un atbalstīja savu vīru ļoti grūtā laikā, paglābjot viņu no nāvessoda, kad monarhija tika atkal atjaunota.

Kaut arī daudz ir zināms par viņas dzīvi, kad viņa jau bija pieaugusi sieviete, pavisam maz ir ziņu par viņas bērnību un jaunības gadiem, ja neskaita to, ka viņa ir dzīvojusi lielā muižnieka mājā Varvikas pievārtē tolaik par Ardenas Silu saukta meža vidū. Elinoras māte nomira dzemdībās, un bērnam tika atrasta zīdītāja (iespējams, ka viņu sauca Elīza Natalla). Viņas tēvs un brālis bija vieni no pirmajiem, kas, sākoties pilsoņu karam, nostājās parlamenta pusē. Gan viens, gan otrs dienēja Kromvela jaunā parauga armijā. Jādomā, ka līdz viņas precībām ar pulkvedi Gārfīldu, viņas tēva draugu, Elinora muižā dzīvoja viena pati, kamēr vīrieši bija projām karā.

Mēs varam tikai izteikt minējumus, ka tieši šajā vientulības laikā Elinora ieņēma un laida pasaulē Mēriju. Par tēvu mums nav nekādu ziņu. Es personiski domāju, ka viņš bija Meža Ķēniņš.

Elisona Elmane 2001. gada 31. augustā.

PATEICĪBAS

Šis stāsts ir izdomāts, un es uzņemos pilnu atbildību par visu, kas tajā iekļauts. To rakstot, centos iespēju robežās turēties pie patiesiem faktiem un vēlos pateikties visiem, kas man šajā darbā palīdzēja.

Lai uzrakstītu šo grāmatu, es devos izzinošā ceļojumā uz Ameriku. Vēlos pateikt paldies Kārenai Locai un izdevniecībai Candlewick par laipno pretimnākšanu un viesmīlību, ko tie izrādīja man un manai ģimenei. Ceļojuma laikā, apmeklējot brīnišķīgo Sešu cilšu indiāņu muzeju netālu no Ončiotas Ņujorkas štatā, man palaimējās iepazīties ar Džonu Fadenu. Muzeju ir dibinājis viņa tēvs Rejs, un tagad to vada Džons un viņa dēls Deivids. Tā ir apbrīnojama vieta, un es tur pavadīju daudz laika, sarunājoties ar Džonu, kurš laipni piedāvāja man savu palīdzību un padomu visos ar irokēzu un mohauku pagātni un tagadni saistītajos jautājumos. Es vēlos viņam pateikties par milzīgo pacietību, ko viņš izrādīja, uzklausot un atbildot uz maniem jautājumiem, un, protams, par viņa nenovērtējamajām piezīmēm attiecībā uz manu manuskriptu. Vēlos pateikties ari viņa sievai Evai un Evas mātei Elizabetei Tomsonei, kas man tik augstsirdīgi palīdzēja ar valodu, vietu nosaukumiem un vārdiem.

Kas attiecas uz citiem pētījumiem, es gribētu pateikties Džilianai Ērvingai no Herberta Mākslas galerijas & muzeja Koventrijā par konsultāciju konservācijā un zinātņu doktorei Mērijai M. Brūksai, Sauthemptonas Universitātes Tekstiliju konservācijas centra studiju un pētniecības darba vadītājai par konsultāciju tekstiliju konservācijā.

Un, visbeidzot, vēlos pateikt milzīgu paldies savai redaktorei Sārai Odedinai par viņas atbalstu un entuziasmu, kā arī par to, ka viņa prata saskatīt divas grāmatas tur, kur es redzēju tikai vienu.

S3ija Rīsa BURVE

Redaktore Inese Pelūde

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr.L-1376. A/s Preses nams

Content

Rīsa Sīlija Burve

IEVADS

1 MĒRIJA MASAČŪSETSAS PAVALSTS1660 G NOV

2 bostona masaČŪsetsas PAVALTS APRĪLIS PL22.00 MŪSDIENAS

3 ELISONE EDMANE@ BURVESBERNS.COM

4 INSTITŪTA MUZEJS

5 institŪta DARBA TELPĀS

6 ceĻŠ 1

7 CEĻŠ 2

8 rezervĀts

9 mĒrija

10 tehionehkatehdzidrie ŪDEŅI MIRDZOŠIE ŪDEŅI SPIGUĻA EZERS

11 SPOGUĻA EZERS PIRMĀ DIENA

12 (spoguĻa ezers otrĀ diena rĪts

13 spoguĻa ezers otrĀ DIENA PĒCPUSDIENA

14 MĒRIJAS STĀSTS

15 SENTĒVU ALA

16 paradĪze

17 vĪziju kambaris

18 spoguĻa ezers pirts

19 VĪTAKADZĪVE CIEMATĀ

20 uz kara TAKAS

21 SAPŅU LAIKS

22 uzbrukums

23 pirmĀ PĀRCELŠANĀS

24 CIEMATĀ

25 kviČĪ STRAUJIE MUTUĻOJOŠIE ŪDENSKRITUMI

26 otrĀ PĀRCEĻOŠANA

27 grŪti LAIKI

28 elisone ELMANE

29 spoguĻa ezers

30 mĒrija MISISKUĀ KRAMA ZEME

31 MONREĀLA

32 le GRĀNS

33 efraims

34 MELNĀ LAPSA

35 kaniatarakaronte zemes VĀRTI

36 elisona

37 spoguĻa EZERS

38 mohauku PILS

39 mĀjas

40 DZIEDINĀTAVA

41 SPOGUĻA EZERS

VĒSTURISKĀS UZZIŅAS

PAPILDU ZIŅAS PAR MĒRIJAS MĀTI

PATEICĪBAS