Rīsa Sīlija

Raganas bērns

Sīlija Rīsa

Raganas bērns

Lieliska aizraujoša un gudra grāmata. Spraigs, negaidītiem pavērsieniem piepildīts sižets, spilgti raksturi, tēlaina valoda un notikumu vēsturiskais fons.

Saviļņojoši un pārliecinoši… Sīlija Rīsa ir lieliska rakstniece, par kuru sajūsminās jaunie lasītāji.

Independent

Saistošais stāstījums ļauj dzīvot līdzi neparastajiem un satraucošajiem piedzīvojumiem.

Sunday Times

Lielisks romāns, uzrakstīts labestīgi un ar aizrautību.

Guardian

Volfganga Musteina fotogrāfija Neitana Bērtona vāka dizains

Redaktore Inese Pelūde

Reičelai

Šis manuskripts ir sastādīts no apbrīnojamas dokumentu kolekcijas, dēvētas par "Mērijas pierakstiem". Dokumenti atrasti iešūti vatētā segā, kas saglabājusies no koloniālā perioda un šķiet kā neregulāri rakstīta dienasgrāmata. Visi datumi ir minējumi kas balstīti uz atsaucēm tekstā. Pirmie ieraksti ir nosacīti datēti ar 1659. gada martu. Esmu mainījusi oriģinālu, cik maz vien iespējams, bet interpunkcija, dalījums rindkopās un pareizrakstība ir pielāgota mūsdienu lasītājam.

ELISONA ELMANE

Bostona, Masačūsetsas pavalsts

Es nekad nezinu, vai Sīlis tur būs. Viņš vienkārši parādās. Es nekad viņu neredzu. Viņš var būt izstieptas rokas attālumā, un es to nevaru uzmihēt. Viņš māca mani, kā klusi uzvesties mežā. Kā būt pietiekami klusai, lai zvēri iznāktu no paslēptuvēm un nebitos. Un viņš māca man putnu dziesmas. Es protu sila kliedzienu gandrīz tikpat labi kā viņš. Tā es varu uzzināt, ka viņš tur ir. Es iekliedzos kā sīlis, un viņš man atsaucas.

.

SĀKUMS

..

1. IERAKSTS 1695 G MARTA SĀKUMĀ

Es esmu Mērija.

Esmu ragana. Daži mani sauktu citādi. Velna kurkulis. Raganas bērns, viņi šņāc uz ielas, kaut gan es nepazīstu ne tēva, ne mātes. Zinu tikai savu vecmāmiņu Alisi Natolu jeb Māti Natolu, kā viņu dēvē kaimiņi. Viņa mani audzināja no bērnu dienām. Ja arī viņa zināja, kas ir mani vecāki, viņa nav man to pateikusi.

Meža ķēniņa un elfu ķēniņienes meita, tā tu esi.

Mēs vecmāmiņa, es, viņas kaķis un mans trusis dzīvojam nelielā būdiņā pašā meža malā. Dzīvojām. Vairs nedzīvojam.

Atnāca vīri un aizvilka viņu projām. Vīri melnos mēteļos ar cepurēm, tik augstām kā zvanu torņi. Tie uzdūra kaķi uz iesma un sašķaidīja trusītim galvaskausu, sviežot trusīti pret sienu. Un teica, ka tie neesot Dieva radījumi, bet gan dēmoni, paša Nelabā iemiesojumi. Iesvieda spalvu un miesas kušķus mēslu kaudzē un piedraudēja izdarīt to pašu ar mani un vecmāmiņu, ja viņa neizsūdzēs grēkus.

Tad tie viņu aizveda.

Viņu turēja ieslēgtu tornī vairāk nekā nedēļu. Vispirms tie viņu veda pastaigā, liekot to pavadībā staigāt veselu dienu un nakti šurpu turpu, no vienas puses uz otru, kamēr viņa vairs nespēja paklibot, kamēr viņai pietūka un sāka asiņot kājas. Viņa nesūdzēja grēkus. Tie nolēma pierādīt, ka viņa ir ragana. Tie pieaicināja sievieti, raganu dūrēju, kas durstīja viņas ķermeni ar garām adatām, meklējot nejutīgu vietu, kur netek asinis, vietu, no kuras barojas dēmoni. Viri noraudzījās, kā sieviete to dara, un mana vecmāmiņa bija spiesta stāvēt to priekšā, kam acis spīdēja ļaunā priekā, kaila, veca sieviete, kurai bija laupīts gods un cieņa. Asinis plūda lejup pa viņas izkaltušo ķermeni. Tomēr viņa nesūdzēja grēkus.

Tie nolēma viņu peldināt. Tiem esot pietiekami daudz pierādījumu pret viņu, vai saprotat? Pietiekami. Visu nedēļu pie tiem bija nākuši cilvēki ar apsūdzībām. Kā viņa tos noskatījusi ar ļaunu aci, uzsūtot slimības to ganāmpulkiem un ģimenēm; kā viņa būrusies, durstot vaska lelles ar adatām, uzsūtot tiem visādas likstas; kā viņa pārvērtusies par milzu zaķi un klīdusi pa laukiem, kā viņa to izdarījusi, lietojot ziedi, kas izgatavota no kausētiem līķu taukiem. Tie pratināja mani, prasot: Vai tas tā ir? Viņa gulēja man blakus gultā katru nakti. Kā es varu zināt, kurp viņa devās, kad mani pārņēma miegs?

Tie visi bija meli. Muļķības un meli.

Cilvēki, kas viņu apsūdzēja, bija mūsu draugi, kaimiņi. Tie bija nākuši pie viņas, lūgdami, lai viņa palīdz lopiem un bērniem, slimajiem un savainotajiem, grūtām sievām, kam tuvojās dzemdības. Jo viņai bija dotas spējas augos, zālīšu maisījumos, viņas rokās, taču šis spēks nāca no viņas pašas, nevis no Velna. Cilvēki viņai uzticējās un vismaz līdz šim bija vēlējušies, lai viņa būtu līdzās. Manai vecmāmiņai lūdza, lai viņa būtu klāt dzemdībās vai pie nāves gultas un palīdzētu, cilvēkam pārejot no vienas pasaules otrā.

Tie visi bija tur, lai noskatītos peldināšanu, stāvēdami upes abās malās visā tilta garumā, lūkodamies uz peldināšanas vietu, uz dīķi, kur ūdens bija dziļš un melns. Viri garajās cepurēs atvilka manu vecmāmiņu no smirdošās bedres, kurā tie bija viņu iemetuši. Tie bija viņu sasaistījuši krustām šķērsām, piesējuši labās kājas īkšķi pie kreisās rokas īkšķa un otrādi, parūpējoties, lai saites būtu stingras un cieši savilktas. Pēc tam tie viņu iemeta ūdenī. Pūlis klusējot to vēroja, un vienīgā skaņa, ko varēja dzirdēt, bija tā, kas radās, daudzām kājām virzoties uz priekšu, lai redzētu, ko viņa darīs.

Viņa negrimst!

Pūlis sāka skandēt šo frāzi, ko pirmais izteica kāds cilvēks klusā, gandrīz izbrīnītā balsī; pēc tam to sauca jau cits pēc cita, līdz visi auroja vienā balsī kā kāds kaucošs briesmonis. Ja cilvēks negrima, tas bija viņa vainas pierādījums. Viņi ar ķekšiem izvilka viņu krastā kā vecu veļas kaudzi. Tie negribēja, lai viņa noslīkst, jo tad cilvēkiem būtu laupīts pakāršanas prieks.

2. ieraksts

Diena bija auksta pat agram pavasarim. Uz zemes baltoja sarma, koki tik tikko bija sākuši lapot, bet cilvēki no tuvuma un tāluma nāca skatīties pakāršanu. Tirgus laukums bija pārpildīts vēl vairāk nekā gadatirgus dienā.

Man bija bīstami atrasties tur. Es redzēju, kā tie šķielē un čukst: Tā ir viņa, tā ir viņas mazmeita. Drīzāk jau paša Velna meita. Pēc tam tie aizgriezās ķiķinādami, piesegdami muti ar roku, viņu sejas nosarka no neķītrajām ainām, ko tie uzbūra ar sava prāta acīm. Ļaunums bija viņos pašos.

Man bija jābēg, jātiek projām no šejienes. Ja nebēgtu, būtu nākamā, kam tie ķertos klāt. Bet uz kurieni bēgt? Ko man darīt? Nozust. Nomirt mežā. Es paskatījos sev apkārt. Cieti un ļauni skatieni sastapās ar manām acīm. Mutes šķiebās, tiem lūrot un vīpsnājot. Es nebēgšu mežā, jo tas ir tieši tas, ko tie vēlētos.

Tad es vēros taisni uz priekšu, uzlūkodama karātavas. Tie bija naglojuši tās nakti un dienu un tad uzslējuši. Svaigi cirstu koku smaržu varēja just pat līdz pūļa pēdējām rindām, kur es stāvēju.

Ko tie domāja? Kādas spējas gan var būt manai vecmāmiņai un man? Ja viņai patiešām būtu pārdabiskas spējas, vai tad viņa nevarētu atdarīt smirdošā cietuma slēdzenes un pa gaisu aizlidot uz drošu vietu? Vai viņa nepiesauktu savu pavēlnieku

Sātanu un neuzspridzinātu un nesaberztu tos putekļos un pulverī? Un, ja man būtu tādas spējas, es tos visus iznīcinātu tagad, uz vietas. Es tos pārvērstu par pārojošos krupju baru. Pārvērstu par spitālīgiem, akliem tritoniem un liktu tiem pašiem sevi apēst. Pārklātu to ķermeņus ar strutojošām mēra čūlām. Es nolādētu tos paaudžu paaudzēs cauri laiku laikiem, lai to bērniem un bērnu bērniem dzimtu klukstoši plānprātiņi. Sapūdētu to galvas, sastindzinātu un samaitātu galvaskausu masu, līdz smadzenes tiem iztecētu pa nāsīm kā asiņainas gļotas.

Es tā biju iegrimusi savos lāstos, ka tikai pēkšņais pūla klusums man atgādināja par to, kas tūlīt notiks.

Melni stāvi sastājās uz gaišajiem dēļiem, asi izdaloties pret bālajām debesīm. Raganu mednieks, mācītājs, bende. Negaidītajā klusumā atskanēja skaļas šķavas. Obadaijas Vilsona kalsnais stāvs saliecās uz priekšu, krampjaini raustoties pēkšņā lēkmē. Viņš izņēma no kabatas mutautiņu un piespieda to pie sejas, šķaudienam pēc šķaudiena satricinot viņa augumu. Kad viņš nolaida roku, pūlis skaļi ievilka elpu biezas, sarkanas asinis bija uzplaukušas uz sniegbaltā auduma. Tas bija vienīgais krāsainais laukums uz paaugstinājuma.

Mana vecmāmiņa tika nostādīta priekšpusē, lai pūlis varētu viņu apskatīt. Viņu turēja ciet, piespiežot rokas pie muguras, un grūda uz kāpnēm, kas bija atslietas pret karātavu stabu. Viņa nepievērsa uzmanību daudzajām acīm, kas lūkojās viņā, bet skatījās pāri paceltajām galvām, meklējot mani. Kad viņas acis sastapās ar manējām, viņa pasmaidīja. Viņas skats pievērsās Obadaijam Vilsonam, pašieceltajam raganu medniekam, kurš pūlējās apturēt asinis, kas plūda no viņa nāsīm, un viņa viegli pamāja ar galvu, it kā teikdama "labi darīts". Viņa vēlreiz pamāja kādam, kas stāvēja aiz manis.

Manas acis viņu skatīja pēdējo reizi. Bende ar paceltu kapuci iznāca priekšā, lai aizklātu viņai seju, un tajā pašā brīdī man tika uzmests apmetnis. Es tiku vadīta lejā pa kraujo aleju, kas veda prom no tirgus, un kāpu iekšā karietē, kas mani gaidīja, kad atskanēja pūļa rēciens.

3. ieraksts

Sieviete, kas sēdēja man pretī, neteica man ne vārda, tāpat kā es viņai. Viņa skatījās ārā pa logu, vērodama garāmslīdošo ainavu, kamēr es savukārt vēroju viņu. Viņa acīmredzot bija dižciltīga lēdija, jo bija bagātīgi tērpta. Viņas apmetnis bija no mīkstas, tumšas vilnas, pie kakla sastiprināts ar sudraba saktiņu un važiņu. Kleita bija darināta no zaļa samta, kas pēc krāsas atgādināja pavasara vēja šūpotu jauna dižskābarža lapu mainīgo krāsu. Rokās viņai bija cimdi, viņas pirksti bija gari un tievi, un es redzēju, kā mīkstajai cimdu ādai spiedās cauri vairāki gredzeni. Seja bija aizklāta ar plīvuru. Melns plīvurs, smalks kā migla, slēpa viņas vaibstus, taču es varēju redzēt pietiekami daudz, lai secinātu, ka viņa ir jauna un glīta. Viņas āda bija bāla, un es varēju saskatīt izvirzīto vaigu kaulu ēnainās kontūras un lūpu smalko izliekumu. Nevarēju redzēt viņas acis, taču tās vienalga nebija vērstas uz mani. Tās uzmanīgi vērās ārā pa logu.

Ja arī viņa apzinājās, ka vēroju viņu, viņa tomēr nekādi to neizrādīja un neteica ne vārda, kamēr kariete grabēdama ripoja tālāk. Es iedomājos, ka viņa varbūt skatās ārā, baidīdamās no laupītājiem, jo šie ir patvaļīgi laiki, ceļus apsēdušas no abām armijām pāri palikušo karavīru bandas un dažādas citu salašņu grupas. Daudzi baidās ceļot, taču viņa pat nemēģina slēpt, ka ir bagātniece.

Nelikās, ka viņa grasītos man stāstīt, kas viņa ir, un es arī nejautāju. Man prātā iešāvās sens dzejolis. Mums ceļojot uz priekšu, karietes riteņi pārņēma šī dzejoļa takti:

"Raganas deviņas pilsētā blandās; trīs tērptas vilnā, trīs skrandās, trīs samtā plandās…"

1. CEĻOJUMS

.

4. IERAKSTS 1659. GAD MARTS

Es pamodos no tā, ka kariete mainīja virzienu. Droši vien biju aizmigusi, manas sajūtas bija notrulinājis nogurums un ieaijājusi karietes nemainīgā, līganā gaita. Sāku mosties, dzirdot zirgu pakavu klaudzoņu uz bruģakmeņiem. Ārā bija krēsla. Es spriedu, ka ir vēla pēcpusdiena, kaut arī augstas celtnes aizsedza debesis. Kučieris uzsauca zirgiem, un tie atbildēja ar zviedzienu, karietei iegriežoties kādas iebraucamās vietas plašajā pagalmā.

Kur mēs esam?

Mana pavadone vēl arvien neko neteica, tikai pasmaidījusi pielika vienu cimdā tērpto pirkstu pie lūpām zem plīvura. Kariete bija apstājusies. Es nedaudz atvilku vaļā no ādas darināto aizkariņu, lai paraudzītos ārā. Kučieris atvēra durtiņas, lai mana pavadone varētu izkāpt. Pieskrēja dažādi cilvēki: zirgu puisis, lai pieturētu zirgus, iebraucamās vietas saimnieks klanīdamies, viņa sieva kniksēdama. Viņu acis iepletās, kad mana pavadone pagriezās atpakaļ, lai palīdzētu man izkāpt. Taču viņi neko neteica. Viss bija gluži tā, it kā mēs būtu šeit gaidītas. Es nedaudz paklupu, jo no tik ilgas sēdēšanas bija notirpušas kājas un galva joprojām šūpojās karietes ritmā. Manas pavadones roka cieši saspieda manējo un nelaida to vaļā.

Mūs pavadīja līdz kādai plašai istabai, kas bija daļēji guļamistaba un daļēji viesistaba; droši vien tā bija labākā istaba, ko mums varēja piedāvāt šajā iebraucamajā vietā. Saimniece atnesa ēdienus un dzērienus: alvas šķīvjus, piekrautus ar

sautētu gaļu, pēc smaržas jēra, kviešu maizi un sieru, kausu alus man un vīnu manai ceļabiedrenei. Sieviete nolika ēdienu uz galda, palocīja pret mums abām galvu un atstāja mūs.

Mana ceļabiedrene ēda maz, viņa pacēla plīvuru, tikai lai iemalkotu vīnu, sadrumstaloja maizi ar saviem cimdotajiem pirkstiem un pastumdīja ēdienu šurpu turpu pa šķīvi. Varbūt ēdiens bija pārāk vienkāršs viņas izsmalcinātajai gaumei. Lai gan es apzinājos, ka viņas acis ir pievērstas man un ka tagad es esmu viņas izpētes priekšmets, es nepacēlu skatienu, kamēr nebiju beigusi ēst, kamēr pēdējie gaļas mērces pilieni nebija uzslaucīti ar maizi, jo, neraugoties uz visu, kas ar mani bija noticis, es atklāju, ka esmu patiešām ļoti izsalkusi.

-    Vai tu labi paēdi? Viņas tievie pirksti pabungoja galdu.

Es pamāju.

-    Vai tev patīk šī istaba?

Es atkal pamāju.

-    Labi. Viņa piecēlās kājās. Tagad man tevi jāatstāj. Man ir daudz kas darāms. Saimniece Annija par tevi parūpēsies. Ar viņu tu būsi drošībā, nebīsties.

Pēc šiem vārdiem viņa aizgāja. Es dzirdēju, kā, izgājusi no istabas, viņa sarunājas ar saimnieci un liek man sagatavot vannu. Tā tika atnesta ātri vien. Milzīga vanna, kurā bija ieklāts palags un kurai sekoja kalpones, nesdamas krūkas ar kūpošu ūdeni. Nekad nebiju redzējusi tādas lietas, nemaz nerunājot par to, ka kādreiz būtu tādā mazgājusies. Mājās… par tām domājot, acīs sariesās asaras, mājās, ja mēs vispār mazgājāmies, tad skalojāmies upītē. Kad viss bija gatavs, rosīdamās ienāca saimniece un pārņēma mani savā pārziņā. Man lika novilkt drēbes.

-    Ari to, viņa sacīja, kad biju palikusi tikai kreklā. Kalpone savāca manas drānas un aiznesa.

-    Uz kurieni viņa tās aiznesa?

-    Sadedzināt.

-    Ko tad es valkāšu?

-     Līdz rītdienai šo. Viņai pār roku bija pārmests garš naktskrekls no balta audekla.

Es paliku stāvam kaila viņas priekšā. Mana roka neviļus tvēra pie kakla. Es valkāju ap kaklu apsietu mazu ādas maisiņu, ko bija izgatavojusi vecmāmiņa. Tajā bija lietas īpašas lietas, ko neviens nedrīkstēja redzēt. Karstas asinis saskrēja man vaigos. Es baidījos, ka esmu pazudināta.

-    Ar mani tu esi drošībā, viņa klusi sacīja, it kā zinādama, kas esmu un no kurienes nāku. Noliec to malā un žigli kāp iekšā vannā.

Annija bija liela auguma sieviete ar mazām, melnām acīm, kas izskatījās kā upenes viņas bulciņai līdzīgajā sejā. Viņa atrotīja piedurknes, atsedzot apakšdelmus, resnus kā šķiņķus, sagrāba mani fermera cienīgā tvērienā un sāka berzt tīru. Es nebiju domājusi, ka esmu sevišķi netīra, vismaz salīdzinājumā ar mūsu ciema ļaužu vairākumu, bet ūdens bija jāmaina divas reizes, lai apmierinātu Anniju. Vislielākās grūtības viņai sagādāja mani mati. Tie bija sapinkājušies un sametušies mezglos, un suka tajos iestrēga kā lamatās, tādēļ viņai vajadzēja tos cirpt nost lieliem kumšķiem. Pēc tam viņa mani iezieda ar pašgatavotu ziedi.

-     Etiķī vārīta melnalkšņa miza, viņa atbildēja, kad es jautāju par to. Tu esi utaina kā ubaga suns.

Viņa ļāva ziedei iesūkties, turpinot berzt mani ar kunkuļainām cietu ziepju pikām un saldu zālīšu maisiņiem. Tad viņa vēlreiz uzbruka manai galvai ar smalkzobainu suku, lai izsukātu visas gnīdas un utis. Šķita, ka tām līdzi aiziet arī lielākā daļa manu matu, un mana galvas āda gandrīz asiņoja, kad viņa jutās gandarīta. Sēdēju vannā, līdz ūdens kļuva auksts, un drebēju. Beidzot viņa aicināja mani izkāpt un noberza mani gluži sārtu, tā ka man, ietītai raupja auduma palagā, kļuva pavisam silti.

-     Tā, lūk! Annija turēja mani izstieptas rokas attālumā, viņas seja bija sarkana un nosvīdusi. Viņa pašķīra manus matus un aplūkoja ādu, pēc tam nopētīja mani no galvas līdz kājām, paziņojot: Man šķiet, ka tā būs labi. Viņa pastiepa man naktskreklu. Un tagad kāp iekšā gultā. Uznesīšu tev karstu pienu ar vīnu. Viņas vienkāršais vaigs savilkās smaidā. Izrādās, ka tu esi diezgan glīta zem visiem tiem netīrumiem. Pēkšņi viņa mani samīļoja. Nabaga mazais meitēns. Kas gan ar tevi tagad notiks?

Vannu aiznesa, netīro ūdeni izlēja milzīgā peļķē pagalmā, un es paliku viena. Paņēmu sveci un piegāju pie ieplaisājušā un aizsvīdušā spoguļa, kas stāvēja uz lielas kumodes. Ziepju putas un labie vārdi bija izraisījuši asaras, kas dzēla acīs. Tās vērās atpakaļ mani, apsārtušas, ar melnām varavīksneņu malām, spīdīgi pelēkas ar dzelteniem raibumiem; tās piederēja sejai, kas bija sārti balta, bet daudz bālāka nekā iepriekš. Mani mati nokarājās biezās šķipsnās, pelēkās kā pīlādža miza, to gali žūstot kļuva tumši zeltaini kā ozollapas ziemā. Mati ieskāva seju, kas bija pilna nepazīstamu iedobumu un ēnu. Varbūt tas bija sveces mirgojošās gaismas dēļ, bet man šķita, ka skatos uz pavisam citu seju, uz svešinieces seju. Uz sievietes, nevis bērna seju.

Klauvējiens pie durvīm lika pelēkajām acīm ieplesties gluži kā izbiedētam briedim. Tā bija kalpone, kas nesa karstu pienu ar vīnu. Maize bija krietni izmērcēta karstajā pienā, dāsni piesūcināta ar brendiju, medu un garšvielām. Es to apmaisīju ar raga karoti un lēni ēdu, ļaujot siltajam virumam remdināt izsalkumu. Es paliku, saritinājusies krēslā pie kamīna, kamēr pagales sakrita, pārvēršoties sarkanās, gailošās oglēs. Tikai tad es ierausos gultā.

Es nekad vēl nebiju gulējusi tādā gultā. Pazinu tikai mazo guļamo lāviņu mūsu vienistabas būceņa piekvēpušajos bēniņos, raupjās pašaustās segas, ar salmiem piebāzto maisu. Gultu apsildīja ar oglēm pildīta misiņa panna. Taču šī gulta bija vājš mierinājums. Man pietrūka blakus vecmāmiņas siltā auguma. Viņa bija viss, ko zināju, viss, kas man bija mīļš. Es mīlēju viņu, un viņa mīlēja mani. Ko es iesākšu bez viņas? Manās domās atbalsojās saimnieces teiktais. Kas ar mani notiks?

Iespiedu seju pagalvi un cieši pieķēros vilnas segai un gludajiem, baltajiem palagiem. Aptinu tos ap galvu, lai apslāpētu raudas.

5. ieraksts

Sievieti, kas bija mani šurp atvedusi, neredzēju līdz pat nākamajai pievakarei. Tajā laikā par mani rūpējās Annija, kas mani pabaroja un atnesa jaunas drēbes: apakšveļu, svārkus, ņieburu un jaciņu, cepuri, ar ko apsegt matus. No laba materiāla. Ne jau no paša smalkākā, taču labāka nekā rupjās, pašaustās drēbes, pie kurām biju pieradusi. Vienkāršas, tumšās krāsās. Drūmās krāsās! Puritāniskās krāsās! Man vajadzēja uzminēt, kāds liktenis mani sagaida.

No mana loga pavērās plašs skats uz pagalmu. Ģērbusies jaunajās drēbēs, pagriezu krēslu un apsēdos tajā, skatīdamās ārā. Man bija piekodināts palikt savā istabā, tādēļ spiegošana bija mans vienīgais laika kavēklis. Dienasgaismai izzūdot, ieraudzīju viņas karieti iegriežamies pagalmā. Viņa izkāpa, bet lika kučierim gaidīt. Iznāca zirgu puisis, lai pabarotu un padzirdītu zirgus, bet viņš tos neatbrīvoja no streņģēm. Mums jādodas tālāk kopā, vismaz es tā nodomāju.

-    Gluži kā maza puritāņu meitene, viņa teica, ienākot pa durvīm. Ļauj man uz tevi paskatīties. Viņa pienāca man klāt pie loga. Tu derēsi. Vismaz izskaties atbilstoša savai lomai.

-    Derēšu kam?

Paraudzījos uz viņu, salīdzinot savas vienkāršās drēbes ar viņas grezno tērpu. Es piepeši sapratu, ka nebraukšu viņai līdzi.

Viņa apsēdās krēslā man pretī. Mēs dzīvojam grūtos laikos. Lords reģents Kromvels ir miris. Viņa dēla valdīšanas laiks nebūs ilgs. Čārlzs atgriezīsies no trimdas, un tad mums atkal būs karalis. Jau tagad tauta pieprasa viņa atgriešanos, un tiek kalti neskaitāmi plāni, lai nogādātu viņu šeit. Kas to lai zina, kas tad notiks.

Es uzlūkoju viņu, mēģinādama cauri plīvuram saskatīt viņas sejā atbildi uz jautājumu, kāds tam visam ir sakars ar mani.

-    Ir ari tādi, kas nevēlas palikt. Šeit. Šajā zemē. Puritāņi. Separātisti, ļaudis, kas baidās, ka viņu reliģija vairs netiks paciesta. Viņi dodas projām uz Ameriku, lai sāktu tur jaunu dzīvi.

Puritāņi. Separātisti. Es apskatīju sevi.

-    Un man tiem jāpievienojas?

Viņa pamāja.

-    Uz Ameriku!

Es nebūtu brīnījusies vairāk, ja viņa man būtu paziņojusi, ka dodos ceļojumā uz feju valstību. Patiesībā tas man šķistu daudz ticamāk. Es to jau pietiekami bieži biju apciemojusi, klausoties vecmāmiņas stāstos, bet jauna pasaule otrpus okeānam? Biju par to dzirdējusi. Es zināju, ka ir tāda vieta, bet nekad nebiju domājusi to apmeklēt un nevarēju nekādi iztēloties, kāda tā ir.

-Jā, uz Ameriku. Viņi drīz dosies jūrā ar kuģi. Tu no šejienes brauksi pievienoties viņiem Sauthemptonā.

-    Kāpēc?

-    Tu šeit neesi drošībā. Mans vīrs dienēja Kromvela armijā. Daži kareivji bija tieši pakļauti manam vīram. Tie ir labi ļaudis, viņi par tevi parūpēsies.

-    Ko es viņiem teikšu? Par sevi. Kas es esmu? Iekodu sev lūpā. Viņi noteikti būs ziņkārīgi, un puritāņiem nepatīk raganas. ŠI šķita bīstama izvēle.

-    Tu esi Mērija Ņūberija, bārene. Tavs tēvs bija karavīrs, kritis Vusteras kaujā, cīnoties Kromvela armijā. Tava māte ir mirusi no nāvējošas slimības. Vecmāmiņa ir pārāk nespēcīga, lai par tevi gādātu.

-    No kurienes es esmu?

-Tava māte pastāvīgi ceļoja līdz brīdim, kad saslima. Vecmāmiņa dzīvoja mazā ciematiņā ārpus Vorikas, tuvu vietai, kur viņa patiesībā dzīvoja, bet ne pārāk tuvu. Tu dzīvoji kopā ar vecmāmiņu pavisam neilgu laiku. Lūk, šādu stāstu tu viņiem pastāstīsi. Nedomāju, ka viņi tevi pārāk sīki iztaujās. Viņi dodas projām no šīs valsts, un viņiem ir pašiem savas rūpes. Tev vajadzētu iejukt pūlī, nepievēršot sev lielu uzmanību. Es tev iedošu ieteikuma vēstuli. Iedod to Džonam Riversam kopā ar braukšanas maksu.

-    Bet kādēļ man ir jābrauc kopā ar viņiem? Kāpēc es nevaru palikt ar jums?

Viņa pakratīja galvu. Tas nav iespējams.

-    Kādēļ?

-    Man pašai draud briesmas.

Es viņai neticēju. Man viņa šķita neaizskarama.

-    Tā ir taisnība, tici man. Mans vīrs parakstījās uz vecā karaļa nāves sprieduma. Visus, kas parakstījās, apcietinās, tiklīdz atgriezīsies jaunais karalis. Viņa nopūtās, un, kad atsāka runāt, balsī skanēja rūgtums un tā bija klusāka. Viņš varēja tikpat labi parakstīt savējo.

Es nezināju, ko teikt. Viņas vīrs droši vien bija svarīgs cilvēks, ja bija iejaukts šādās augstās valsts lietās. Tas padarīja lēdiju pat ievērojamāku manās acīs, bet ne jau tikai tādēļ es apklusu. Mana vecmāmiņa nebija nekāda karaļa piekritēja, kara laikā viņa bija atbalstījusi parlamentu, tomēr uzskatīja iesvaidītā karaļa nogalināšanu par nāves grēku. Būt precētai ar kādu, kura rokas bija aptraipītas ar tādām asinīm, tas iedvesa manī godbijību.

-Ja tas ir tā, kādēļ gan jūs nebēgat uz Ameriku manā vietā?

Viņa atkal pakratīja galvu. Tas nav iespējams. Mans virs nebēgs, viņš to uzskatītu par gļēvulību, un man jābūt kopā ar viņu. Viņš nebūtu drošībā arī tur. Kad Čārlzs būs sēdies tronī, mans vīrs nekur vairs nebūs drošībā. Drīz tev jādodas ceļā, viņa piebilda, pēkšņi pārslēdzoties uz praktiskiem jautājumiem. Savāc savas mantas.

Apjukusi es paskatījos apkārt. Viss, kas man piederēja, bija mugurā. Likās, ka viņa to tagad sāk atcerēties.

-    Tava lāde jau ir iekrauta ratos. Es mēģināju iedomāties tavas vajadzības. Viņa sniedza man maku. Šeit ir nauda maksai par braucienu un gadījumam, ja tu vēlies vēl ko pirkt. Visur ir blēži, tāpēc turi to pie sevis un sargi to. Džons Riverss un viņa ceļabiedri gaida uzkāpšanu uz kuģa kādā Sauthemptonas iebraucamajā vietā. Važonis zina, kurā. Viņš aizvedīs tevi uz turieni. Tikko būsi atbraukusi, iedod Riversam šo.

Viņa iegrūda man rokās vēstuli un spēji apgriezās, kā iedama projām.

-    Pagaidiet! Pagaidiet, kundze! Es satvēru viņu aiz piedurknes, lai aizturētu. Ir dažas lietas, kas man jāzina.

"Jā?

Viņas balss saglabāja veso, formālo toni. Jautājumi iestrēga man rīklē, bet es viņu nelaidu projām. Es neļāvu viņai aiziet. Vismaz, kamēr uzzināšu.

-    Kāpēc? es beidzot vaicāju. Kāpēc es?

-    Es esmu lielu pateicību parādā Alisei Natolai, sievietei, kuru tu sauc par savu vecmāmiņu. Viņa bija mana aukle. Kad biju bērns, biju viņai ļoti pieķērusies. Viņa man bija tikpat tuva, cik tuva viņa ir tev. Bija, viņa izlaboja. Vēlāk viņa man palīdzēja grūtos laikos, kad neviens cits to nevarēja. Viņa izdarīja man pakalpojumu, un tagad pienākusi mana kārta. Gadu gaitā es centos viņai sniegt palīdzīgu roku, gādāt, lai viņai klātos labi.

Kā Alise Natola varēja tik labi dzīvot viena, bez vīra, kas viņu materiāli atbalstītu? Tas ilgu laiku bija izraisījis apkārtējo aizdomas.

-    Bet mans vīrs ir karavīrs un pēdējā laikā arī valstsvīrs. Sekošana viņam mani aizveda tālu projām. Es atbraucu, kad izdzirdēju par viņas nelaimi, taču bija jau par vēlu… par vēlu, lai novērstu, viņa uz brīdi apklusa, lai saņemtos. Vienīgais veids, kādā varu viņai tagad pateikties, ir palīdzēt tev. Tagad steidzies, tev nav vairs laika.

Viņa panācās man pretī un pacēla plīvuru. Sieviete apskāva mani tikai uz pavisam īsu bridi. Viņa smaržoja pēc puķēm. Uz mirkli es ieelpoju saldo, netveramo rožu smaržu, un tad viņa palaida mani vaļā.

Še. Paņem to kā piemiņu un kā talismanu.

Viņa novilka no pirksta gredzenu. Purpursārts, gludi griezts akmens, kuram vidū bija iegravēts iniciālis E. Mani pirksti sakļāvās ap to. Sajutu savā rokā zelta smagumu.

Ieskatījos viņai acis un ieraudzīju pati savas acis veramies atpakaļ mani, tā pati dīvainā nokrāsa, gaiši pelēkas ar dzelteniem raibumiem un melnu maliņu. Tagad es zināju, kāds ir viņas parāds. Tas bija nospiedis viņas sirdsapziņu četrpadsmit gadus. Es raudzījos savas mātes acis, zinādama, ka nekad vairs viņu neredzēšu.

6 . ieraksts

Važonis mani pacēla, it kā es neko nesvērtu. Viņš bija sakumpis, liela auguma virs, garām rokām, kas nokarājās gar sāniem. Viņš bija ietinies vairākās apģērba kārtās un valkāja lielu, melnu, notaukotu, bezformlgu cepuri, novilktu zemu uz pieres. Viņš uzsēdināja mani uz neliela augsta sēdekļa aiz zirgu mugurām un ar neticamu veiklību uzlēca augšā man blakus. Zirgi mīņājās uz vietas nepacietībā uzsākt ceļu. Smagie dzīvnieki cilāja lielās kājas, sprauslādami un pūzdami, viņu elpa salā izskatījās pēc spalvu pušķiem. Es ietinos apmetni, priecīga, ka tas ir šūts no augstākā labuma biezas vilnas, jo gaiss bija dzestrs.

Važonis ievilka nāsis gaisu un nomurmināja: Šonakt būs sals, piemini manus vārdus.

Viņš savilka savu kaklautu ciešāk, uzšāva zirgiem ar pātagu, un mēs jau dipinājām ārā no iebraucamās vietas uz bruģētās ielas.

Drīz bruģakmeņi beidzās, un platie riteņi kratījās pa grambainu ceļu uz dienvidiem. Ar važoni es runāju maz, un viņš ar mani vēl mazāk. Viņam blakus jutos niecīga un vientuļa, pilna šaubu un nedrošības. Es nevarēju saskatīt beigas šim ceļojumam, ko biju uzsākusi.

Droši vien aizmigu, jo uzmodusies atklāju, ka šķērsojam milzīgu, plašu līdzenumu.

Tie tur i'Merlina akmeņi.

Važonis vicināja pātagu, norādīdams uz lieliem akmeņiem, kuru aprises iezīmējās pa labi no mums, kā izaugušas no blīvi saaugušās zāles. Raudzījos tajos kā piekalta. Tas droši vien ir dižais Vēju templis. Vecmāmiņa bija man par to stāstījusi. Akmeņu aplis, daudz, daudz lielāks nekā jebkurš cits, uzsliets tālu uz dienvidiem no mums. Šādas vietas ir svētvietas tiem, kas piekopj seno ticību. Zināmās gada dienās vecmāmiņa devās uz kaut kādiem akmeņiem, kas atradās apmēram dienas gājumā no vietas, kur mēs dzīvojām. Viņa man nekad nestāstīja, kas tur notiek vai kas vēl tur piedalās, un es zināju, ka nav vērts viņai to jautāt. Rituālus, ko tur piekopa, turēja noslēpumā, to dalībnieki bija zināmi tikai tiem, kas tajos piedalījās.

Drīz lielie akmeņi pagaisa. Abas ceļa malas apņēma tumsa. Un bija tikai ceļš, kas kā balts diegs atritinājās mēnessgaismā.

Aiz tā viss bija melns.

7. ieraksts

Nekad nebiju redzējusi jūru, bet, vēl pirms važoņa muskuļotā roka paguva mani sapurināt, sajutu gaisā atšķirību, jutu, kā vaigos sitas mitrums un sāls, un zivju trūdu smarža, un dzirdēju kaiju kliedzienus kā ņirdzīgus smieklus. Atvēru acis un ieraudzīju baltas miglas grīstes. Cauri tām, gluži kā kaili zari ziemā, vīdēja augstu kuģu masti un takelāžas. Ratu dzelžiem apkaltie riteņi rībēja gar kuģu piestātnēm, un visapkārt bija tikai ūdens skalošanās, mastu čīkstēšana un skaņa, kas radās, kuģiem atsitoties citam pret citu. Prātoju, kurš no tiem mani aizvedīs uz Ameriku.

Puritāņi ceļas agri no rīta. Vēl tikko svīda gaisma, kad viņi jau brokastoja iebraucamās vietas alai līdzīgajā viesistabā. Es stāvēju pie durvīm, klausīdamās balsu murdoņā, šķīvju šķindoņā, ēdiena košļāšanā, negribēdama iet iekšā. Šis mirklis mani nomāca. Kolīdz viņi mani ieraudzīs, mana dzīve pilnībā izmainīsies. Gribēju aizbēgt, bet kurp gan es skrietu? Važonis jau bija aizbraucis izpildīt citus uzdevumus. Man nebija nevienas vietiņas šai pasaulē, uz kurieni doties.

Pirmie mani pamanīja bērni. Tie bija labi un paklausīgi: viņi ēda klusām, runāja tikai tad, kad tos uzrunāja, taču acis tiem kustējās visu laiku, šaudīdamās šurpu turpu, modri meklēdamas izdevību izklaidēties. Vesela rinda bērneļu paskatījās uz mani, pēc tam cits uz citu. Viens no viņiem paraustīja aiz piedurknes kādu lielāku meiteni, vecāku par mani, ap septiņpadsmit gadus vecu, kura, kā es sapratu, bija viņa māsa. Viņa savukārt uzlūkoja mani ar lielām, nopietnām acīm, tad nosusināja lūpas ar mutautiņu un pieskārās blakus sēdošā vīrieša rokai.

-    Tēvs…

Vīrietis pacēla skatienu un ieraudzīja mani stāvam durvīs. Viņš turpināja uzmanīgi košļāt ēdienu. Tad viņš to norija un piecēlās kājās. Man pretī paspēra soli vīrs, augumā nedaudz lielāks par vidēju. Viņa gaiši brūnie mati jau bija sākuši sirmot un sniedzās līdz pat pleciem. Es nospriedu, ka viņš ir zemnieks; seja bija vēju appūsta no lauku darbiem, āda pie acīm bija krunkaina no acu piemiegšanas sliktā laikā, un rokai, kas paspieda manējo, plauksta bija tulznās.

-    Tu droši vien esi Mērija. Esi sveicināta, bērns. Mēs tevi gaidījām.

Smaidot viņš vēl vairāk piemiedza acis, un, kad viņš paskatījās lejup uz mani, ieraudzīju, ka viņa seja, kaut arī cieta un rievota, ir labsirdīga.

-    Pateicos jums, ser, atbildēju un pakniksēju, kā vien mācēju. Un jūs būtu?

-    Džons Riverss. Viņa balss bija dobja, un vārdus viņš izrunāja stiepti un lēni, citādi nekā ļaudis tur, kur es reiz dzīvoju.

-    Tad tas ir jums.

Pasniedzu viņam vēstuli, kas man bija iedota. Pirms iebāzt savā kamzolī, viņš to izlasīja un pamāja.

Vai esi izsalkusi? Nāc. Sēdies. Paēd.

Viņš pieveda mani pie sava galda. Bērni pabīdījās tālāk, lai uz sola atbrīvotu man vietu. Viņa sieva iesmēla man putru no katla, kas karājās virs pavarda; viņa kustējās lēni, it kā viņai sāpētu mugura. Pamanīju, ka viņa ir stāvoklī, jau vismaz septītajā mēnesī, kaut gan to gandrīz nevarēja manīt viņas kuplo drānu dēļ. Meitene, kas mani bija ieraudzījusi pirmā, ielēja kausā alu un tad aizgriezās, lai palīdzētu mātei. Atminējos, ka jānoskaita pateicības lūgsna, daļēji par ēdienu, taču ari par savu izglābšanos.

Ēdot sajutu, ka uz mani raugās ziņkārīgas acis. Es savukārt caur skropstām vēroju tās. Pagaidām neviena seja neizcēlās starp pārējām. Tās izskatījās līdzīgas kā putras kunkuļi manā priekšā. Lēsu, ka šeit varētu būt kopumā ap divdesmit saimju. Tie bija vidusšķiras ļaudis, neviens nebija pārāk bagāts, nedz arī ļoti nabadzīgs. Šeit bija gan zemnieki, gan tirgoņi, un visi bija ģērbušies tumšās, atturīgas krāsas drēbēs, kas raksturīgas puritāņiem. Man nebija ne jausmas, kas par puritāņiem tie ir. Iespējams, tie piederēja pie kādas no daudzajām sektām, kurai katrai bija savi uzskati. Nebūtu labi, ja es pateiktu ko nepareizu. Man vajadzēs uzmanīgi klausīties un vadīties pēc dzirdētā.

Drīz viņi zaudēja interesi par mani un atkal ķērās pie ēšanas un savstarpējām runām. Ieraudzīju, ka viņu sejas ir saspringtas, saklausīju uztraukumu klusajā balsu dūkoņā. Šie ļaudis bija cietuši grūtības, kā tas bija visur, viņu dzīvi atkal un atkal sagandēja karš, trūcīga raža, mazas cenas, bezdarbs. Miers un labklājība iet roku rokā, kā mēdza sacīt mana vecmāmiņa, un mūsu zeme nebija redzējusi ne vienu, ne otru nu jau pārāk daudzus gadus. Vairums ļaužu vienkārši samierinās ar nelaimēm, uzskatīdami tās par savu likteni, taču šie nebija tādi. Vīlušies, neapmierināti, viņi šaubījās par nākamību, rūgtums bija viņos audzis, līdz tas bija pietiekami stiprs, lai dzītu viņus ceļojumā pāri okeānam. Bet kas notiks pēc tam? Viņi bija tikpat nemierpilni kā es. Redzēju, ka viņos atspoguļojas manas raizes.

-    Vai esi viena pati, jauniņā?

Pagriezos un ieraudzīju, ka man uzsmaida kāda sieviete. Viņa bija pāri pusmūžam, zem aubes pieglaustie mati bija vietumis iesirmi, un viņas āda bija krunkaina kā ziemas ābols, bet acis spožas un žirgtas.

-Jā gan, esmu. Mēģināju saņemties un pasmaidīt, bet pārblīvētā istaba ar visām šīm ģimenēm lika man justies vientuļākai nekā jebkad. Mans vārds ir Mērija.

-    Es esmu Marta, Marta Everdeila. Viņa izstiepa roku un pakratīja manējo kā vīrietis. Viņas pirksti bija spēcīgi, darbs bija tā norūdījis viņas plaukstu, ka tā bija cieta kā slīpēts ozolkoks. Es arī esmu viena. Vīrs nomira. Kopā ar viņu arī bērni. Kādu bridi viņa vērās kaut kur tālumā, it kā atskatīdamās uz pagājušajiem laikiem, tad atkal pievērsās man, rūpīgi mani nopētīja, pieliekusi galvu uz vienu pusi, it kā par kaut ko mēģinātu izšķirties. Mēs ar tevi labi saderētu, man šķiet. Vari braukt kopā ar mani.

Kad bijām beigušas brokastot, Marta uzveda mani augšā pa kāpnēm uz kādu lielu istabu, kurā nakšņoja daudz ģimeņu. Tik tikko pietika telpas, lai varētu izspraukties starp viņu mantām un pagaidu guļvietām.

-    Vari nolikt savas mantas blakus manējām. Viņa paskatījās apkārt. Mēs visi vairāk vai mazāk nākam no vienas apkārtnes. No tās pašas pilsētas, tās pašas baznīcas. Mēs sekojam savam mācītājam, cienīgtēvam Džonsonam. Viņam un citiem draudzes locekļiem, kas aizbrauca pirms daudziem gadiem. Mums vajadzēja sekot viņu pēdās jau sen, taču karš radīja lielas neskaidrības. Kādu laiku bijām ar mieru gaidīt, bet tagad visus ir pārņēmusi griba braukt projām.

-    Griba?

-    Draudzes griba. Ir no svara, lai visi būtu kopā un es atrastu savas māsas. Viņas ir viss, kas man palicis.

-    Kā tu zināsi, kur viņas meklēt?

-     Paļaušos uz Tā Kunga vadību. Viņa to pateica vienkārši, it kā tā būtu pārāk acīmredzama patiesība, lai to apšaubītu. Tagad, viņa man uzsmaidīja no augšas, pastāsti man, no kurienes tu esi, Mērija?

-    No Vorikšīras. Maza ciematiņa.

-    Tev tur neviens nav palicis?

Pakratīju galvu un nolaidu acis, it kā grasītos raudāt. Uzmanījos, lai nepateiktu par daudz, bet viņa neko nejautāja par manu ģimeni vai par to, kā es šeit nokļuvu. Viņa tikai palika savas plaukstas zem mana zoda un ieskatījās man sejā. Likās, ka viņas zaļās acis redz man cauri. Šķita, ka viņai nemaz nevajag man neko jautāt. Viņa tāpat zināja atbildi.

Viņa noņēma man no pieres matu cirtu un aizbāza to aiz manas cepurītes. Viņas pirksti smaržoja pēc kadiķiem un lika manam vaigam notirpt. Viņai ir dziednieces pieskāriens.

-    Tu tagad esi kopā ar draudzeni. Neraizējies.

Turējos kopā ar viņu, kamēr viņa rosījās starp citiem, mēģinādama izpalīdzēt, parunādamās te ar vienu, te ar citu, iepazīstinādama mani ar draudzi. Viņa ļāva man slēpties aiz savas čalošanas. Jo mazāk es par sevi stāstīšu, jo labāk. Meli tā neiesakņojas prātā kā patiesība. Daži domā, ka esmu Martai kāda radiniece krustmeita vai mazmeita. Mēs ļāvām tiem domāt, ko tie vēlējās.

Tas nav nekas neparasts, ka bāreņus zēnus un meitenes ved uz Ameriku. Ne jau zīdaiņus vai mazus bērnus, bet veselīgus zēnus, kā arī meitenes, kam nav tālu sievas gadi. Kolonijai ir vajadzīgas muskuļainas rokas un stipras muguras, kas gāzīs kokus un apstrādās zemi, un sievas un mātes kuplā skaitā, lai jaunā zeme kļūtu apdzīvota. Arī daži citi ir tādi kā es, piesaistīti kādai ģimenei un ir kopā ar to, taču nepieder tai. Man šķiet, ka tas ir diezgan neērts stāvoklis, kā kalponei, taču ne gluži. Visā visumā priecājos, ka esmu atradusi Martu vai drīzāk ka viņa atrada mani.

Kad mēs staigājām, es vēroju citas sava vecuma meitenes, iegaumēju, kā jāuzvedas, kādai jābūt nevainojamai mazai puritāņu meitenei. Labs piemērs varētu būt tā meitene, kura mani pirmā pamanīja, Rebeka Riversa, jo viņa ir klusa un palīdz savai mātei. Citas, kā es novēroju, nav tik kautrīgas. Viņas saķiķinās, flirtē ar kroga apkalpotājiem un nevienam nepalīdz.

Tikai, kad pienāca vakars, es varēju apskatīt lādi, kas atceļoja man līdzi uz šejieni. Tā nebija liela, taču glīti darināta, un tajā bija iegriezti mani iniciāļi MN. Mana sirds stipri dauzījās, kad to atvēru, domādama, ko gan tajā atradīšu. Vēstule, uz ko es cerēju, bija pašā augšā.

Mērija,

ceru, ka lāde Tev patīk un ka Tu lietderīgi izmantosi tās saturu. Nav nozīmes vēlēties to, kam nav lemts notikt. Liktenis mūs izšķīra un ir nolēmis mūs atstāt šķirtas. Tev jāzina, ka Tu vienmēr būsi manās domās un nekad nebūsi viena, lai kurp Tu dosies, kaut varbūt Tu domāsi citādi. Es varētu rakstīt vēl, aizpildīt lapas, taču neredzu tam jēgu.

Nešaubies, ka mīlu Tevi.

Paliec sveika, un lai Dievs ir ar Tevi un sargā Tevi.

E.

Lasot man drebēja rokas. Brīdi sēdēju, lūkodamās vēstulē, it kā šīs dažas rakstītās rindiņas varētu man atklāt sievieti, kuru nekad neiepazīšu. Tad izlasīto noliku malā. Izlietu ūdeni nesasmelsi, tā būtu teikusi mana vecmāmiņa.

Pagriezos, lai apskatītu pārējo lādes saturu. Un atradu drēbes vairākas kārtas, vairākus komplektus gultas veļas, laba auduma gabalu, šujampiederumus adatas, diegus, sudraba uzpirksteni. Vēl nazi makstī, alvas šķīvi, vēl vienu nazi, karoti, dakšiņu, ar ko ēst. Visu nepieciešamo. Iespējams, to iesaiņoja kalpone.

Lādes dibenā bija tinte, zoss spalva, krietni daudz papīra, kas bija salocīts, veidojot grāmatu. Es to sagrābu, šķīru lappuses, cerēdama, ka šeit atradīšu atbildes, kas atvieglos manu sirdi. Atliku atpakaļ vietā; mana neapmierinātība vērtās dusmās. Ja tas ir joks, tad es neredzu, kas šeit ir smieklīgs. Visas lappuses ir tukšas.

Lietoju tinti un spalvu, lai uzsāktu savu dienasgrāmatu. Šeit daudzi tās raksta, lai iemūžinātu sava lielā piedzīvojuma sākumu. Izlemju, ka darīšu to pašu, jo jūtos vientuļa, loti vientuļa, lai ko viņa teiktu.

8. ieraksts

Kuģim vajadzēja pacelt buras manas ierašanās rītā, taču kopā ar paisumu atnāca migla, līdzi sev nesdama pilnīgu bezvēju. Tas turas visu dienu, smacēdams kā milzīga aunāda. Vīri dodas uz dokiem, un sievas vēro ielu. Šāda bezvēja vai arī pretvēja dēļ kuģi ir spiesti palikt ostā nedēļu vai pat ilgāk. Sasprindzinājums pieaug ar katru stundu. Šie puritāņi ir apdomīgi cilvēki, un katrs šeit iztērētais šiliņš nozīmē, ka par vienu šiliņu mazāk varēs tērēt Jaunajā zemē.

Pienāk vakars, un migla ir tikpat bieza. Kuģa kapteinis ar garu kā vijole ģīmi ir atnācis uz krogu, lai satiktos ar baznīcas vecajiem satrauktā apspriedē. Viņi tiecas apgalvot, ka palīdzības nebūs, ka tāds ir Dieva lēmums, Viņa griba, bet rītdienu viņi pasludina par klusas pazemības, sprediķošanas, lūgšanu un gavēņa dienu. Kapteinis aiziet vēl drūmāks nekā iepriekš, pie sevis lādēdamies, gribēdams gan zināt, kādu, pie joda, labumu tas došot.

9 . ieraksts

Šorīt brokastu vietā bija lūgšanas, un tās vadīja kāds vīrs, kuru iepriekš nekur nebiju manījusi. Kā sludinātājs viņš bija ļoti jauns, vēl otrajā gadu desmitā, garš un ļoti kārns. Viņam galvā bija noapaļota cepure, zem kuras nokarājās gaiši mati ar dzeltenu nokrāsu, taisni kā lini. Zīmotnes uz viņa apkaklītes liecināja, ka viņš ir iesvētīts mācītājs, un vecajie izturējās pret viņu godbijīgi.

Čukstus pavaicāju Martai, kas viņš ir.

-    Elija Kornvels. Cienīgtēva Džonsona krustdēls. Viņš nav ar mums pārāk ilgi. Ieradās no Kembridžas.

Viņš bija jauns, taču stāvēja nošļukušiem pleciem, un viņa mugura bija kūkumā kā vecam vīram. Marta to dēvē par skolota cilvēka stāju. Melnās drānas brīvi karājās viņam mugurā, un kaulainās plaukstu locītavas spraucās ārā no piedurknēm, it kā tērps būtu viņam par mazu. Viņa garās, bālās rokas skraidīja pa Bībeles lappusēm kā zirneklis. Tās bija notraipītas ar tinti no nagiem līdz pat pirkstu kauliņiem. Viņš atrada meklēto vietu, paraudzījās pāri savā priekšā noliektajām galvām un gatavojās runāt.

Viņš man atgādināja sesku. Viņa seja bija balta kā piens, sakniebtie vaibsti beidzās ar plānu, smailu degunu. Degungals bija sārts, pats galiņš strups. Visu laiku gaidīju, ka tas noraustīsies.

Viņš noņēma cepuri, pārlaida mums pāri blāvo acu skatienu un notvēra manējo, pirms es paspēju nolaist plakstiņus. Viņš sarauca augsto, slīpo pieri, un man šķita, ka redzēju viņa jutīgo degunu noraustāmies, it kā viņš saostu svešinieku. Steigšus sāku pētīt nelīdzenos grīdas dēļus sev zem kājām. Viņš izvēlējās kādu vietu Bībelē, taču vēl nesāka lasīt. Vārdus, kurus izvēlējās, viņš zināja no galvas. Kad viņš sāka runāt, balss mani izbrīnīja. Par spīti viņa vājajam augumam, tā bija dziļa un dobja, tā piepildīja nelielo zāli.

-    Mēs esam Dieva izredzētie ļaudis. Viņa griba attiecībā uz mums ir skaidra. "Un savai tautai, Israēlam, Es esmu nolicis drošu vietu, un Es gribu likt tai tur jo dziļi iesakņoties, lai tā var savā vietā mierīgi dzīvot, lai to neviens vairs nebaida un lai ļauni ļaudis to vairs neapspiež kā agrāk…"

Viņš citēja no Otrās Samuēla grāmatas. Vecmāmiņa bija parūpējusies, lai es būtu labi skolota Bībeles lietās.

Viņa varenā balss iedārdējās pār draudzi. Galvas māja apstiprinājumu viņa vārdiem, pleci un muguras saspringa un atslāba viņa sprediķa ritmā. Viņš pauda ticību, kurai pieslējās visi.

-Ja esam grēkojuši, ja esam kādā veidā noklīduši no Dieva nolūka, mums jālūdz Viņa piedošana. Mums jālūdz…

Kādu brīdi es viņā klausījos, viņa daiļrunība bija apbrīnojama, taču, smilšu pulkstenim apgriežoties, atskārtu, ka manas domas ir aizklīdušas. Domāju citas domas, visu laiku cenzdamās novērst uzmanību no neērtās, sāpīgās sajūtas, kas virzījās augšup pa manām kājām no cietās grīdas un ilgās stāvēšanas, taču esmu pieradusi pie gariem sprediķiem un lūgšanām un labi apguvusi māku izlikties patiesi dievbijīga.

Mana vecmāmiņa vienmēr gāja baznīcā, mīdama taciņu no mūsu meža būdiņas uz ciemu jebkādos laikapstākļos, un ņēma mani līdzi, kaut gan viņa neticēja nevienam vārdam, kas tur tika teikts, un jāiet bija četras jūdzes turp un četras atpakaļ. Viņa gāja katru svētdienu, arī pēc tam, kad tie bija aiztriekuši vikāru, sadedzinājuši viņa tērpus, ar āmuriem sadauzījuši visu svēto un Jaunavas Marijas statujas, sašķaidījuši krāsainos logu stiklus un aizvākuši altāri, nolikdami tā vietā parastu galdu. Viņa gāja, kaut arī mums visapkārt kā soļu dipoņa skanēja ļauni čuksti un naidpilna murmināšana. Viņa nekad neizlaida nevienu dievkalpojumu pat pēc tam, kad viņai saskrāpēja vaigu un iedūra tērauda adatu krūtīs, lai laupītu viņai raganas spējas. Viņa pat nesarāvās, tikai stāvēja, noliekusi galvu, kamēr viņas asinis pilēja lejup, izraibinādamas nodilušās akmens grīdas plāksnes.

Mērija? Mērija? Jutu, ka mani sakrata kāda roka. Mūsu lūgšanas ir galā.

Tā bija Marta. Es pavēros apkārt, it kā būtu pamodusies no miega. Pat visdievbijīgākie bija atdzīvojušies un sāka izstaipīt locekļus. Es ari izkustējos, bet man apreiba galva, un es mazliet sagrīļojos. Marta satvēra mani ciešāk. Pamanīju, ka garīdznieka blāvās acis sašaurinās. Kādu mirkli es baidījos, ka viņš ir redzējis man cauri, uzminējis manu patieso būtību, bet tad viņa mute, plāna kā bārdas naža griezums, atzinīgi noraustījās. Es nolaidu acis. Viņš bija sapratis manu aizgrābtību kā pārmērīgu dievbijību. Atkal varēju uzelpot.

10. ieraksts

Mūsu lūgšanas bija uzklausītas. Migla ir pazudusi, to pārrāvis svaigs vējš, kas nenorimdams pūta no austrumiem. Tikpat dedzīgi kā pārējie, pievienojos pateicības lūgšanām. Uzkavēšanās šai vietā bija garlaicīga. Gribējās doties ceļā.

Atstājām iebraucamo vietu un devāmies uz vareno torni, kur atradās pilsētas Rietumu vārti. Aiz tiem krastmalā stāvēja noenkuroti kuģi; aiz tiem bija jūra. Mēs izgājām cauri masīvajai velvētajai ejai pa vienam vai pa diviem un mazās grupiņās, nesdami bērnus un bagāžu, stumdami ratos gultas un virtuves piederumu saiņus. Manevrējām starp atkritumiem un peļķēm, mēģinādami neko nenomest, cerēdami, ka esam paņēmuši visu vajadzīgo; vecāki piekodināja saviem bērniem nekur neaizskriet, nepazust. Visi, aizņemti šī mirkļa nodarbēs, izgāja cauri vārtiem šķietami bez apstāšanās vai minstināšanās, lai gan šie ir Neatgriešanās vārti. Atgriešanās nebūs.

Nekad iepriekš nebiju bijusi uz kuģa, vēl pirms pāris dienām nebiju arī redzējusi jūru. Kuģi man likās milzīgi. Izskatījās, ka mūsu kuģis, Anabella, stiepjas gandrīz tikpat garš kā iela. Tas smaržoja pēc darvas un svaiga koka. Kad uzkāpu uz klāja, sajutu zem kājām liegu šūpošanos. Pieķēros pie resnas virves, kas bija cieši piesieta pie mastiem un takelāžas augstu man virs galvas. Es vairs nebiju uz cietzemes.

Kad visi bija sakāpuši uz klāja un kuģis bija piekrauts, mūs pasauca uz sapulcēšanos. Stāvēju ar noliektu galvu kopā ar pārējiem un vēros koka klāja dēļos, kas bija noberzti gluži balti un nobllvēti tik cieši, ka tajos nebija redzama neviena spraudziņa. Elija Kornvels vadija mūsu lūgšanas, kamēr milzu kuģis nostiegroja tauvas, it kā gribēdams doties ceļā. Visi cilvēki uz kuģa bija klusi. Kapteinis pārtrauca kliegt un dot pavēles. Viņš un viņa matroži stāvēja kailām galvām, tikpat svinīgi kā vecajie, kamēr garīdznieks izlūdzās mums visiem Dieva svētību:

-     …tiem, kas dodas jūrā ar kuģiem: un dara savu darbu lielajos ūdeņos.

Šie vīri redz Tā Kunga darbus: un viņa brīnumus jūras dziļumos.

Kad lūgšanas bija beigušās, mūs sūtīja lejā uz kopējo kajīti. Tai bija jākļūst par mūsu mājām. Sākumā platība, kas stiepās gandrīz no viena kuģa gala līdz otram, šķita liela, bet drīz vien tā bija piepildīta tā, ka katram cilvēkam bija tikai gultas platuma vieta.

jūrnieki augšā uz klāja strādāja vaiga sviedros un dziedāja, uzvelkot buras un paceļot enkura milzīgo dzelzs ķēdi, bet mēs sadalījāmies nelielos pulciņos, kraudami un novietodami savu mantību tā, lai veidotu sev norobežotas vietas.

-    Saspiesti tik cieši kā lopiņi kravas telpā, Marta ar galvas mājienu norādīja uz samazgu spaiņiem stūrī. Še, izkaisi savā gultasvietā. Noplūcu tos savā dārzā pirms pašas aizbraukšanas.

Viņa iebāza roku savā sainī un pasniedza man zāļu saišķīti, svaigu un asu lavandu un rozmarīnu un kādā no iepriekšējiem gadiem žāvētas vīgriezes. Smarža mani aizveda uz vecmāmiņas dārzu, un manas acis aizmigloja asaras. Marta iesāka kaut ko runāt, bet viņas balsi apslāpēja jauna kliedzienu brāzma augšā virs mums. Ar dobju būkšķi pret kuģa malu atsitās smagā enkura tauva. Kustība mainījās, kuģis

cēlās un krita spējiem grūdieniem. Grotbura ieplīkšķējās, kad tajā iesitās vējš, un kuģis spēji izkustējās no vietas, likdams cilvēkiem streipuļot. Mēs bijām devušies ceļā.

2. GEĻOJUMS JŪRASBRAUCIENS

..

11 IERAKSTS 1659 G MARTĀ

Turējās labs laiks un ceļavējš. Jūrnieki slavēja mācītāju, līdz mēs bijām pabraukuši garām Zemes malai, apgalvodami, ka mūsu lūgšanas tikušas uzklausītas. Bet nakti es sapņoju par cita veida svētību. Visur gar krastmalu augstās vietās uz klinšu radzēm un izvirzītiem zemesragiem redzēju sievietes, kas sargāja mūsu kuģa ceļu. Dažas no viņām stāvēja, garajiem matiem plīvojot, izstieptām rokām. Dažas sēdēja uz klinšakmeņiem, skatīdamās uz mums no tiem kā no troņiem. Sapni biju viņām tik tuvu, ka redzēju viņu sejas. Es zinu, ka viņas turp bija sūtījusi mana māte. Bija saņemta pavēle mani apsargāt. Esmu viņas meita, un viņa ir ļoti varena ragana.

12. ieraksts

Trīsdesmit seši soļi gareniski, deviņi šķērsām. Tāds ir galvenais klājs. Četrpadsmit soļi gareniski, astoņi šķērsām, tāda lielā telpa, kurā mēs dzīvojam. Tāda ir mana pasaule. Kad pirmoreiz ieraudzīju kuģi, domāju, ka tas ir liels, taču jo tālāk okeānā mēs braucam, jo mazāks tas šķiet, līdz tas ir samazinājies līdz valrieksta lielumam kā kāds feju kuģītis, kam apkārt ir dziļa, zaļa jūra.

Kapteinis Reinolds mitinās nelielā kajītē, kas apslēpta kuģa platajā galā zem klāja. Jūrnieki apmetas un novieto savu mantību, kur vien ir vieta. Personisko kajīšu ir maz. Te ir ne tikai mūsu grupa, bet arī vēl citi pasažieri, un mēs esam saspiesti kopā cieši kā siļķes mucā, un sālītas zivis smaržo patīkamāk it īpaši tad, kad lūkas ir ciet. Viņa svētība Elija Kornvels ir viens no tiem nedaudzajiem, kam ir pašam sava kajīte. Vietas tajā ir maz, taču viņš tur ir viens pats liela greznība salīdzinājumā ar to, kā dzīvo pārējie. Viņu tik ļoti nomocījusi jūras slimība, ka dienišķās lūgšanas vada kāds no vecajiem.

Viņš nav vienīgais. Daudzus citus ķērusi tā pati nelaime. Marta rosās starp viņiem, un es viņai palīdzu. Cienīgtēvam Kornvelam nav ne sievas, nedz arī sieviešu kārtas radinieču, tādēļ man bieži iznāk rūpēties par viņa vajadzībām. Es šos mirkļus negaidu ar nepacietību. Es šo to zinu par zālītēm un dziedniecību, taču sirdzēju kopšana man nepatīk.

Viņa kajītei ir skābuma smaka, te smird pēc vēmekļiem un samazgu spaiņa. Telpā ir mazs lodziņš ar slīdošu koka aizvērtni, ko es steidzīgi atbīdu vaļā. Zem mazā lodziņa pie sienas piestiprināts nolaižams galdiņš. Parasti tas stāv pie sienas, taču reizēm ir nolaists un noklāts ar rakstāmpiederumiem. Virs tā ir grāmatu plaukts, citas grāmatas ir lādē, kas atvērta stāv pie gultas kājgaļa. Pārsvarā tie ir reliģiski raksti, Bībeles komentāri un apkopoti sprediķi. Dažas grāmatas ir angļu valodā, citas latīniski.

Es tās aplūkoju, lai pārliecinātos, vai starp tām ir kas interesants, kad izdzirdēju balsi no gultas. Iztrūkos drīzāk no izbrīna nekā no vainas apziņas. Cienīgtēvs Kornvels reti ievēroja manu klātbūtni.

-    Tu proti lasīt?

-   Jā, ser. Angliski un mazliet latīniski. Māku arī rakstīt.

-    Kas tev to iemācīja?

-    Mana vecmāmiņa, ser.

Viņš pieslējās gultā sēdus, lai varētu mani labāk apskatīt. Virs naktskrekla redzamā seja bija pelnu pelēka, viņa plānie mati bija pielipuši pie pieres.

-    Un kas viņa bija?

Viņš pētoši manī ieskatījās. Neizrādīju nekādas emocijas, taču jutu, kā man pulsē kakls.

-    Vienkārša lauciniece, kungs.

-    Un viņa mācēja latiņu valodu?

-    Viņai to ari iemācīja vecmāmiņa.

Nepieminēju, ka viņai savukārt to bija iemācījušas mūķenes un ka mums bija daudz grāmatu, kas tika iznestas no klostera bibliotēkas, izglābtas no karaļa Henrija vīriem.

-    Kā tevi sauc?

-    Mērija, ser.

-    Atnes man ūdeni.

Aizgāju un piepildīju viņa biķeri.

-    Vai tu labi pazīsti Bībeli?

-   jā, kungs. To viņa man arī iemācīja.

Viņš pamāja, un tad viņa galva atkrita atpakaļ uz spilvena, it kā pat vismazākā piepūle būtu pārāk smaga.

-    Tu labi proti rakstīt? Vai tev ir glīts rokraksts?

-Jā, ser. Ciešams. Kamdēļ jautājat?

-            Iespējams, tu man būsi vajadzīga. Es gribu rakstīt šī ceļojuma vēsturi.

-    Vai jūs to domājat kā dienasgrāmatu?

Ar savu skatienu viņš lika man saprast, ka nemūžam nebūtu domājis ko tik nenozīmīgu.

-            Žurnālu. Brīnumu grāmatu, pierakstus par Dieva apbrīnojamām dāvanām.

-    Piemēram, par to, kā mēs virzāmies uz priekšu?

Kuģis brauca ar lielisku ātrumu. Daudzi to uztvēra kā zīmi, ka Dieva griba tiek izpildīta. Šai pašā brīdi dzirdēju, kā viļņi šņāc gar kuģa malu. Virs mums plandījās varenās buras. Mēģināju turēties pretī un negrīļoties, kuģim ceļoties un krītot mainīgajā vējā. Viņš neko neatbildēja, tikai aizvēra acis un atkal atlaidās guļus; viņa āda bija zaļgana un sviedros spīdēja.

-            Es gribu pierakstīt, kā mums veicas, katru dienu, viņš beidzot ierunājās, bet pašlaik esmu par vāju, lai turētu rokā spalvu.

-    Vai gribat, lai rakstu jūsu vietā?

Viņš pamāja. Runāt viņš vairs nejaudāja. Tā vietā norīstījās virs spaiņa, kas stāvēja pie gultas.

13.IERAKSTS

Katru dienu mani aicina uz cienīgtēva Kornvela kajīti, lai es atskaitītos viņam par kādiem brīnumiem, kas atgadījušies, vai arī rakstīt. Brīnumu nav, vismaz pagaidām ne. Mūsu dzīvi regulē dienasgaisma un tumsa. Dienas laikā esam aizņemti ar ēdiena gatavošanu, slimnieku kopšanu, bērnu pieskatīšanu, mūsu kuģa daļas kārtošanu. Cienīgtēvs Kornvels tur nesaskata nekā brīnumaina, tādēļ es pierakstu viņa pārdomas. To ir daudz, un tās ir tik smalkas. Domas sīc viņam apkārt kā mušas ap mēslu kaudzi. Viņa kajīti pilda nepatīkama, viņam raksturīga sāja smaka, un es ilgojos aiziet, taču man nav citas izvēles kā vien palikt, un es rakstu, kamēr man no apnikuma sāp galva un pirksti ir notraipīti ar tinti melni.

Kad nepalīdzu cienīgtēvam Kornvelam ar rakstu darbiem, es palīdzu Martai. Dzīve uz kuģa klāja visiem ir liels pārbaudījums. Daudzas no ģimenēm ir savstarpēji saistītas ar laulības saitēm, un tās dzīvo dažādās kuģa daļās: Saimondi, Selveji un Pinniji kuģa priekšgalā, Veini, Veili un Gārneri kuģa pakaļgalā, Dīni un Deningi vidusdaļā. Marta viņus visus pazīst, bet man iepazīšanās ar viņiem, izņemot Jonasu un Tobiasu Morsu (kuri ieņēmuši vietu blakus mums), vēl ir priekšā. Visi tiecas turēties kopā ar ļaudīm, kurus jau pazīst. Esmu apmainījusies smaidiem un galvas mājieniem ar Rebeku Riversu, taču šķiet, ka viņa no manis kautrējas, kaut gan viņa labprāt sarunājas ar Martu. Marta dziedē Rebekas māti Sāru no jūras slimības. Daudzi joprojām smagi cieš. Marta ir ļoti aizņemta.

Palīdzības sniegšanā viņai pievienojas Jonass. Viņš ir aptiekārs. Viņš un viņa dēls Tobiass ir ar puritānisku pārliecību, taču viņi nepieder pie mūsu grupas. Viņi iekāpa kuģī Londonā.

Jonass ir draudzīgs, straujš maza auguma vīrietis ar tumšu sejas krāsu. Zem viņa kuplajām, pelēkajām uzacīm ir vērīgas, tumšas acis. Kustībās viņš ir veikls un prasmīgs. Viņa rokas ir mazas un baltas kā sievietei. Viņam ir asprātīgi izgudrots skapītis ar daudzām mazām atvilktnltēm un plauktiņiem, kuros glabājas dažnedažādas lietas, zāles, stikla un keramikas pudeles, viss rūpīgi iesaiņots, lai pasargātu no saplīšanas. Juzdams līdzi ar jūras slimību sirgstošajiem, viņš piedāvā paša izgudrotu virumu un dievojas, ka tas atvieglos visus simptomus un nesis strauju atlabšanu. Pastāstīju par to cienīgtēvam Kornvelam, taču viņš atsakās no jebkādām zālēm. Viņa liksta ir Dieva sūtīts pārbaudījums, tāpat kā Viņš pārbaudīja pravieti ījabu. Marta domā, ka tas ir muļķīgi. Viņai ir spējas dziedēt, un viņa saskata šīs dāvanas citos. Viņa uzskata, ka Morsa kungs un viņa skapītis mums noderēs. Ne tikai uz kuģa klāja, bet arī Amerikā.

Viņa dēls Tobiass ir pilnīgs pretstats savam tēvam. Viņam ir zilas acis un gaiša ādas krāsa. Viņš ir gara auguma un platiem pleciem. Aptuveni deviņpadsmit gadus vecs, pēc amata galdnieks, kuram tikko beigušies mācekļa gadi. Viņš ir kluss un runā maz. Viņus abus vieno interese par mehāniskām lietām, taču tur arī beidzas līdzība starp tēvu un dēlu.

Jonass ir daudz laika pavadījis ceļojot. Viņš ir bijis pat Krievijā, kur kalpojis caram, un Itālijā, kur esot saticis lielo Galileju. Viņam ir plašs stāstu krājums. Marta saka, lai īpaši tiem neticu, lai gan es neredzu neviena iemesla tos apšaubīt. Viņam ir tālskatis, ar kuru viņš pēta zvaigznes, un viņš bieži iznes savu guļampaklājiņu uz klāja un nakšņo uz tā kopā ar matrožiem. Viņš pārzina kuģniecību un instrumentus, kurus lieto, lai noteiktu kursu, un ir viens no tiem nedaudzajiem pasažieriem, kam ir atļauts tuvoties kapteinim. Viņš tam piebiedrojas klusajās, zvaigžņu apgaismotajās nakts dežūrās, un viņi soļiem mēra klāju, pievērsuši skatienus debesīm. Jonass ievēro atšķirības debesīs. Jaunais Mēness no šejienes izskatās daudz mazāks, un Polārzvaigzne ir daudz zemāk nekā Anglijā.

14. ieraksts 1659bg aprĪlĪ

Ieraudzīju savu pirmo lielo brīnumu.

Es biju augšā uz klāja kopā ar Jonasu. Tur es pavadu tik daudz laika, cik vien iespējams. Dzīve zem klāja kļūst neiespējama. Ierobežotajā platībā uzdīgst un ar neticamu ātrumu, gluži kā stādi siltumnīcā, uzplaukst skaudība, sāncensība, pat ienaids. Bez kāda iemesla izceļas strīdi. Esmu izpelnījusies naidpilnus skatienus un zobgalību nez par ko no meitenēm, kuras pat nepazīstu.

Mūsu kapteinis atļauj mums uzturēties uz klāja tik ilgi, cik vien ļauj laikapstākļi, un mēs savukārt neiejaucamies kuģa darbā. Mums ir paveicies, tā apgalvo jūrnieki. Daži kapteiņi pasažierus tur ieslodzītus kravas telpā visa ceļojuma laikā, gluži kā vergus. Pateicos Dievam ikreiz, kad izeju no ļaužu pilnās, tumšās, lielās koptelpas, kas smird pēc vēmekļiem un samazgām, sastāvējušās pārtikas, slapjas vilnas un nemazgātiem ķermeņiem. Priecājos izkļūt no brēcošu mazuļu, raudošu bērnu, ķildās un strīdos paceltu balsu radītā trokšņa, visu to apmainīt pret viļņu nemitīgo būkšķēšanu un skalošanos pret kuģa korpusu.

Mēs ar Jonasu vērojām delfīnus, kas peld un nirst blakus kuģim. Taču ne jau viņi bija lielais brīnums. Viņi mums seko jau vairākas dienas, un neviens tiem vairs īpašu uzmanību nepievērš. Nē, brīnums, ko ieraudzīju, bija debesīs, nevis jūrā. Milzu putns laiski planēja un riņķoja virs mums, gandrīz nemaz nekustinādams spārnus, krītot un ceļoties saules gaismā, parādīdamies un pazuzdams kā noburts. Jūrnieki rādīja uz to, iepletuši mutes, un es skatījos, kamēr man sāka sāpēt acis. Jūrnieki teica, ka tas ir dienvidu okeāna putns, kurš šajos platuma grādos parādoties reti.

Jonass uzdeva jautājumus, lai izzinātu ko vairāk. Viņš ir liels ziņu ievācējs par visdažādākajām lietām. Tas droši vien aizpūsts no sava ceļa, viņi sacīja, iespējams, kādas lielas vētras laikā. Jūrnieki ir ļoti māņticīgi, viņi meklē visur kādas zīmes. Starp viņiem sākās lielas debates, vai tā ir laba vai ļauna zīme. Par vienu gan viņi bija vienisprātis. Kad Nataniēls Veins paņēma savu medību bisi un izšāva uz lielo putnu, cerēdams nomedīt to, lai iegūtu svaigu gaļu, šķita, it kā viņš būtu notēmējis uz kapteini. Jūrnieki pielēca viņam klāt un atņēma bisi. Viņi izbīlī paskatījās debesīs. Tāda putna savainošana noteikti nestu lielu nelaimi.

Putns bija vesels, šāviens viņu nebija skāris, taču tas mūs atstāja, mezdams virs mums pēdējo lielo loku un aizlidodams pāri varenā okeāna neizzināmajiem plašumiem. Lejup lēni krita spalva. Viena no lielo spārnu spalvām: pavisam balta, ar melnu galu. Noķēru to tieši virs galvas takelāžā.

Pagrābu to, pirms kāds cits to paguva. No tās sanāks lieliska rakstāmspalva, labāka par to, ar kuru līdz šim rakstīju savu dienasgrāmatu. Esmu notīrījusi šķiedras no tās un uzasinājusi spalvas kātu. Atradu klusu vietiņu, kur rakstīt. Tā ir sausa, no vēja un šļakatām pasargāta, maz apmeklēta vieta, kur glabājas rezerves tauvas, buras un tamlīdzīgas lietas.

15. ieraksts

Dienvidu vējš, kas mums atnesa putnu, spēcīgi pūš, dzīdams mūs uz ziemeļiem. Ik dienas gaiss kļūst arvien dzestrāks. Tagad rakstu, ietinusies segā. Redzu sev priekšā savu elpu, un pirksti kļūst stīvi. Jūra ir tumši zaļa un savādi nekustīga, kā stikls. Mums blakus peld milzīgi, salauzti ledus gabali, kas zili balti mirdz saulē. Daži gabali ir mazi, bet citi milzīgi kā salas. Jūrnieki krata galvas. Straume un vējš mūs nes pārāk tālu uz ziemeļiem. Daži murmina kaut ko par lielo putnu un raugās uz šīm peldošajām salām ar skumjām priekšnojautām.

Ledainais skaistums ir mānīgs. Lielākā ledus daļa ir zem ūdens un var pāršķelt kuģa dibenu kā klints. Jonass Morss alkst redzēt brīnumus un ir patīkami uztraukts, kaut gan viņš apzinās briesmas. Viņš man stāsta, ka esot redzējis kaut ko līdzīgu jau iepriekš savā jūras ceļojumā uz Maskavijas caristi. Man ledus saliņas šķiet brīnumskaistas, sevišķi agri no rītiem un vakaros, kad lecošajā vai rietošajā saulē ledus laistās dažādās krāsās rožainā un medus krāsā. Ledus salas slejas kā milzu radzes vai klintis kādā ledus tuksnesī, to pakājēs ir izgrebtas un izdobtas dziļas, zilas alas un tuneļi.

Mūsu virzīšanās uz priekšu ir gandrīz pilnībā apstājusies. Jūrnieki mēra ūdens dziļumu, aukstajā klusumā skaļi nosaucot cits citam rezultātus jūras asīs. Kapteinis, saraucis pieri un plūkādams bārdu, staigā no klāja viena gala uz otru. Ik pa brīdim viņš noskalda pavēles, kas tiek nodotas tālāk rejošos kliedzienos un bocmaņa svilpē, kamēr kuģis slīd gar stāvajām, baltajām klintīm, kas izslējušās vīd zili melnajā jūrā.

16.IERAKSTS

Ledus salu ir kļuvis vairāk, taču tās ir mazākas un kuģim ir vieglāk tās apbraukt. Ir auksts, un kļūst arvien aukstāks. Kuģa klājs ir slidens, un takelāža ir apsarmojusi. Jūra ir ļoti rāma, pat pārdabiski. Nav ne mazākās vēja pūsmiņas. Ledus smagums velk uz leju buras, kas ļengani nokarājas no takelāžas apaļkokiem, gatavas uztvert pirmo vēsmiņu. Pasažieri kurn, taču kapteinis apgalvo, ka uztraukumam nav iemesla, tomēr mēs esot tālu ziemeļos, tālāk, nekā viņš vēlētos. Reizēm liekas, ka mēs mūžīgi burāsim šajos saltajos, tumšajos ūdeņos, klejodami pa okeāniem kā milzu putns, ko redzējām, un ka nekad vairs nenokāpsim uz sauszemes.

17. ieraksts 1659 g maijĀ

Pagājušas jau deviņas nedēļas, kopš izbraucām no Sauthemptonas. Lielais putns var iztikt no jūras un tās veltēm, taču mēs to nevaram. Ēdienu drīz izsniegs tikai mazās devās.

Lietus ir bijis maz, tādēļ ir maz ūdens, un tas mucās ir sastāvējies zaļš. Pasažieri ir noraizējušies par to, ka tad, kad nokļūsim uz sauszemes, būs beidzies stādāmais laiks, un par to, ka pirms Amerikas ziemas, kas pēc visiem nostāstiem var būt ļoti barga, nepietiks laika uzbūvēt mājas un pajumtes.

Cienīgtēvs Elija Kornvels visu to ir pierakstījis savā žurnālā. Es vairs neesmu viņam vajadzīga kā skrīveris, taču man joprojām viņam jāatskaitās katru dienu. Viņš neatstāj savu kajīti, visu laiku lūgdams Dievu un meditēdams, meklēdams Dieva gribas skaidrojumu visās ziņās, ko viņam atstāstu. Esam stipri novirzījušies no kursa un apmaldījušies ledājiem pilnā tuksnesī. Noteikti esam nepareizi rīkojušies, grēkojuši un smagi noziegušies, lai izpelnītos Viņa sodu. Vai nu tā, vai arī uz klāja ir kāda ragana, Sātana kalpone, kas uzlikusi mums lāstu. Viņš pagriežas pret mani un uzlūko mani ar savām blāvajām acīm.

-    Un kā tu domā, Mērij? Vai tā nevarētu būt?

Jūtu, ka man sastingst asinis, un pavēlu sirdij pukstēt mierīgi.

-    Es drīzāk domāju, runāju nosvērti, lai man nedrebētu balss, es domāju, ka, kuģim grimstot, viņa noslīktu kopā ar visiem pārējiem.

-    Fui! Viņš spļaudās, atņirdzis savu lielos, dzeltenos zobus. Viņas tieši to grib, lai tu tā domātu, taču viņas prot peldēt pa ūdens virsu! Viņas var aizbēgt no kuģa, sēdēdamas sietā. Nelabais gādā par saviem kalpiem. Viņš atkal pievērš man savu blāvo acu skatienu. Un kas teica, ka tā ir sieviete. Tas var būt arī vīrietis. Iespējams, ka ar mums kopā ir burvis. Es lūgšos, lai viņi tiktu notverti. Pagaidām es izsludināšu gavēņa un pazemības dienu. Mums jālūdz piedošana no Dieva.

Pakniksēju un atstāju viņu. Gavēnis nekādas grūtības nesagādās. Gaļa nāk no zaļas un smirdošas mucas; auzu putra ir appelējusi un plāna, zirņi ir cieti kā musketes lodes, vienalga, cik ilgi tos mērcē, un cietās kuģa tauvas būtu vieglāk sakošļāt nekā cepumus.

18. ieraksts

Pēc gavēņa un lūgšanām uz klāja būs dievkalpojums. Nedrīkstēsim doties pie miera, līdz tiksim atpestīti no pašreizējām grūtībām. Kapteinis uzklausījis pirmo lūgumu pasažieri drīkst badoties, ja viņi to vēlas, tad viņam un kuģa apkalpei atliks vairāk ēdiena, taču viņš nav ar mieru pieļaut negulēšanu. Ļaužu radītā kņada kavēšot darbu uz kuģa. Pret šo viņa atteikumu rodas lieli iebildumi. Pat no kuģa komandas dzirdama neapmierināta murmināšana. Bailes un raizes, kas ilgu laiku bijušas apspiestas, noslēptas apziņas tālākajos stūrīšos, tagad uzliesmo pat starp kuģa vīriem.

Nemiers un neapmierinātība izplatās tikpat strauji kā uguns sausā iekurā. Visu dienu no mutes mutē iet sūdzības, tās lidinās šurpu turpu kā dzirksteles vējā. Atteikšanās no miega šķiet arvien būtiskāka, līdz kamēr viss ir no tās atkarīgs: ceļojuma panākumi, mūsu kuģa izdzīvošana, pat mūsu dzīvības.

Nozīmētajā laikā Elija Kornvels izveda savu draudzi uz klāja. Jūrnieki uz to noraudzījās no takelāžas vai sastājušies pie kvarterklāju margām. Cienīgtēvs Kornvels uzkāpa uz pusklāja, kur valda kapteinis. Viņš uzkāpa pa īsajām kāpnītēm augšā, kur stāvēja kapteinis. Sākumā kapteinis pat nepagriezās. Viņš stāvēja plati ieplestām kājām, salicis rokas aiz muguras, viņa stāvs bija drukns un spēcīgs. Gados jaunākais vīrietis tuvojās viņam, līdz viņš stāvēja blakus kapteinim, paceļoties viņam pāri. Kapteinis pagriezās, pakasīja biezo, cirtaino pelēkās bārdas kumšķi, šķielēdams augšup ar piemiegtām acīm, it kā kaut ko mēģinādams salasīt saulē. Kornvels, gludi noskuvies un bāls kā pergaments, noraudzījās uz viņu no augšas, gatavodamies teikt savu runu.

Kornvels turēja rokā cepuri, grozīdams tās apmali savās kalsnajās, baltajās rokās, taču, spriežot pēc viņa izturēšanās, šķita, ka viņš gatavojas kaut ko stāstīt, nevis jautāt. Kapteiņa atbilde nesekoja uzreiz. Viņš piegāja pie attālākajām margām, joprojām ar kopā saliktām rokām, sizdams tās vienu pret otru. Tad viņš pagriezās uz papēža un atnāca atpakaļ. Visu acis cienīgtēva Kornvela, pasažieru, komandas bija pievērstas viņam. Kapteinis savukārt paskatījās uz viņiem visiem. Šis kuģis pieder viņam. Viņa vārds ir likums. Piekāpšanos var saprast kā vājumu. Taču kapteinis ir gudrs vīrs. Piekrišana viņam neko nemaksātu; savukārt atteikšanās gadījumā viņš varētu zaudēt kuģi.

Pasažieri un komanda bija sastājušies uz galvenā klāja tik cieši kopā, ka pa kuģa vidusdaļu bija grūti pārvietoties. Elija Kornvels noskatījās uz mums no pusklāja. Blakus viņam stāvēja vecajie, aiz muguras bija kapteinis ar saviem palīgiem. Kapteinis izskatījās satraucies. Viņš piekrita negribīgi un droši vien klusībā šķendējās, ka uzņēmis uz kuģa garīdznieku.

Mēs stāvējām, salikuši kopā rokas, noliekuši galvas, un pār mums atskanēja Elijas Kornvela dziļā, sprediķojošā balss, piesaukdama Dievu, lūgdama Viņa piedošanu, lūgdama pēc pestīšanas, lūgdama kādu zīmi kā apliecinājumu tam, ka Viņa labvēlība mums ir atjaunota. Pēkšņi vārdu plūdums pierima. Es atvēru acis un uzmanīgi palūkojos augšup, gudrodama, kādēļ šis pēkšņais pārtraukums. Viņš stāvēja, atsviedis galvu atpakaļ, izriezis krūtis un plaši iepletis rokas. Viņš izskatījās gluži kā Jēzus Kristus pie Galilejas jūras gravīrā, kuru reiz biju redzējusi.

-    Mēs lūdzām zīmi. Tagad tā mums ir dota. Skatieties, brāļi, skatieties!

Es to redzēju viņa acīs, arī viņam blakusstāvošo acīs. Es pagriezos, un arī pārējie pagriezās līdz ar mani.

-    Degošie šķēpi!

-Jautrie dejotāji!

-    Ziemeļblāzma!

Katrs to dēvē savā vārdā. Es nezināju, kā to nosaukt. Arī meitene, kas stāvēja man blakus, nezināja. Viņas acis kļuva platas kā šķīvji un roka aizsedza muti. Daudziem citiem šis skats arī bija kas jauns. Puritāņi parasti nemetas ceļos, bet daudzi tomēr nokrita uz ceļiem godbijības pārņemtā apbrīnā. Visi, kas stāvēja man apkārt, sakrustoja pirkstus, lai pasargātos no burvestībām, rokas zibenīgi meta krustus, mutes murmināja lūgšanas Jaunavai Marijai. Šādi brīnumi lika daudziem atgriezties pie savas iepriekšējās pārliecības.

Lēkādamas un uzliesmodamas pāri ziemeļu debesīm vizēja krāsainas gaismas, stiepdamās no apvāršņa līdz zenītam visos varavīksnes toņos: asinssārtā un rožainā, safrāndzeltenā un maigā bāli dzeltenā, gaišzaļā, zilā kā ūdens un tumšā indigo. Debesis pārklāja diženi krāsu vāli un plīvuri, celdamies un krizdami kā gaisma, kad uz to skatās cauri krītoša ūdens priekškaram. Izšāvās lieli staru kūļi, kas laistījās, it kā Dievs būtu piesedzis sauli ar Savu īkšķi.

-    Vai jūs redzat? Mani ļaudis, mani brāļi, vai jūs to redzat?

Elija Kornvels raudāja, krāsas atspīdēja un laistījās uz viņa

asarainajiem vaigiem kā spogulī. Tur, kur mēs redzējām gaismas, viņš redzēja pavisam ko citu. Viņš redzēja Debesu Pilsētu.

-    Es to redzu! Es redzu to tieši sev priekšā! No smacējošām skumjām un pārsteiguma smiekliem viņam aizlūza balss. "Un mūris tai bija no jašmas: un pati pilsēta bija no tīra zelta, kristāldzidra." Tā runāja Svētais Jānis, sludinātājs! Un tā tas ir! Gaismā mirdzoša, ar pērļu vārtiem un varenām, augstām un mirdzošām sienām! Un sienas tai izdaiļotas ar dārgakmeņiem, ar jašmu un safīriem, halcedonu, topāziem, berilu un ametistiem. Un aiz sienām es redzu vizmojošos jumtus, zelta kupolus un spīguļojošas torņu smailes…

…un varavīksne bij' pāri tronim, kas pēc skata bij' kā smaragds… Un troņa priekšā bij'jūra no kristāldzidra stikla…

Es vairs nevaru skatīties!

Viņš sarāvās, piesegdams acis ar roku, it kā patiešām baidītos kļūt akls. Gaismas laistījās, un daudzi pieskrēja pie kuģa malas, cerēdami saskatīt kaut daļiņu no vīzijas, kas bija turējusi viņu savā varā. Daži sauca, ka arī to redzot, citi stāvēja kā sālsstabi un ieslīga tādā kā ekstāzē, trīcēdami un drebēdami kā kvēkeri.

Kapteinis uz to visu skatījās ar pieaugošām bažām. Šķita, ka prāvu skaitu viņa pasažieru ķērusi pēkšņa trakuma lēkme, un tas, ka tik daudzi vienlaikus skrēja pie viena borta, draudēja apgāzt kuģi. Viņš pavēlēja jūrniekiem atgriezties savos posteņos un pasažieriem doties uz kravas tilpnēm. Kādu brīdi šķita, ka neviens viņam neklausīs, bet jūrnieki viņus steidzināja, un tie, kurus parādība neaizkustināja, pierunāja pārējos iet lejā, pirms kapteinis liktu lietot spēku.

19. ieraksts

Tagad runas saistās tikai ar mūsu redzēto un, to, ko tas varētu nozīmēt. Elija redzēja Debesu Pilsētu, bet tiem, kas nebija svētīti, lai redzētu vīziju, gaismas nepārprotami vēsta ļaunu: karu, postu, mēri un sērgas. Bet kam gan? Martai zīmes tulkojums ir acīmredzami skaidrs. Mēs atstājām zemi, kuru no viena gala līdz otram plosīja kari, valsti, kur ik vasaru mēris apdraud vietu pēc vietas. Ar šādu skaidrojumu pietiek.

Viņai.

Tikai ne man.

Vecmāmiņa man mācīja pareģošanas mākslu, un man zīme nav skaidra. Gaismas aptvēra visu debesu jumu, no austrumiem līdz rietumiem, no rietumiem līdz austrumiem. Kur tad valdīs nāve un posts? Pasaulē, no kuras mēs bēgam, vai pasaulē, kurai pretī burājam?

Jonass Morss netic zīmēm un vīzijām. Savu ceļojumu laikā viņš šīs gaismas ir redzējis vairākkārt. Viņš tās dēvē par Aurora Borealis, ziemeļblāzmu, un apgalvo, ka ceļiniekiem un jūrniekiem, kā arī ziemeļvalstīs dzīvojošajiem tā ir labi pazīstama parādība, tikpat dabiska debesu sastāvdaļa kā Saule, Mēness un zvaigznes.

Viņš nekautrējas savu viedokli izteikt citiem, un tie pieklājīgi viņu uzklausa, taču pēc viņu acīm es redzu, ka viņi tam netic. Jonass Morss drīz pazaudēs tos draugus, kurus iemantojis ar savām zālēm. Viņi domā, ka Morsa kungs, pats sev par nelaimi, izliekas pārāk gudrs, un viņiem nepatīk, ka tos ieceļ lētticīgu muļķu kārtā.

Runātāji bija tā iesiluši, ka šķita, sarunas turpināsies ari naktī, taču pēkšņi tās apstājās. Bija sacēlies vējš. Mums virs galvām iekrakšķējās buru audekls, tas noplīkšķēja kā lielgabala šāviens. Matrožu kājas dipēja pa klāju, un visur skanēja izkliegtas pavēles. Kuģis sasvērās uz sāniem un pagriezās, un mēs atkal izdzirdējām kluso ūdens šalkoņu gar kuģa malām, tam šķeļot viļņus. Morsa kunga klausītāji viņu atstāja. Visapkārt atskanēja balsis, kas pateicās Dievam par Viņa palīdzību. Vai mēs neesam Izredzētie? Vai tad Elija Kornvels neredzēja solīto galamērķi? Ļaudis apstiprinoši salika rokas lūgšanā. Daudzi tic, ka vējš ir Dieva elpa.

20. ieraksts

Ja ir pārāk daudz vēja, tas ir tikpat slikti kā pārāk maz vēja. Vējš pieņēmās spēkā, līdz tas auroja takelāžā, kaukdams kā dzīva būtne. Tas pūta ar tādu spēku, ka to vairs nevarēja saukt par Dieva svētību. Mūs cēla augšā uz viļņu kalniem un meta lejā dziļās ielejās, kas bija tik dziļas, ka šķita, tās sniedzas līdz pašām okeāna dzīlēm. Anabella grīļojās un drebēja, milzu viļņiem citam pēc cita atsitoties pret kuģa priekšgalu un satricinot kuģi visā garumā. Pa visām spraugām un plaisām lija ledains ūdens. Mums virs galvas jūrnieku kājas auļoja no klāja vienas malas uz otru, viņu klaigas un saucieni bija tikko dzirdami vēja rēkoņā. Baisajā tumsā ļaudis saspiedās kopā, drebēdami šausmās un bailēs, ka kuru katru mirkli vētra mūs uzvarēs un aprīs. Grīda sasvērās slīpi, tā ka staigāt nebija iespējams, un viss, kas nebija piestiprināts, tika mētāts apkārt. Mūs kūla un kūla, gluži kā sviestu ķērnē, mēs bijām jūras varā tikpat bezpalīdzīgi kā koka lapa dzirnavu strautā.

Visa pasaule griezās, un mums nebija ne mazākās iespējas uzzināt, kā klājas kuģim un kas notiek uz klāja. Mēs klausījāmies, mēģinādami sadzirdēt, ko dara jūrnieki, taču lūkas bija cieši aizbultētas un balsis apslāpēja kaucošais vējš, padarot tās par nesakarīgu kliedzienu virkni, tikpat nenozīmīgu kā kaiju klaigas. Tilpnē dzirdēja tikai, kā čīkst koks, un to, kā ūdens dārd, atsitoties pret kuģa korpusu.

Vētras karstākajā punktā visapkārt iestājās spocīgs klusums. Pat bērni apklusa un zīdaiņi pārstāja brēkt. Bija pilnīgi kluss, izņemot šur tur noskaititu lūgšanu, apslāpētus vaidus un slimnieku kunkstēšanu. Visi telpā klausījās un gaidīja beidzamo vilni, kas sadragās un applūdinās mūsu kuģi, tas nozīmētu beigas mums visiem.

Pēkšņi klusumu pārrāva kliedziens. Tas bija sievietes kliedziens, kam sekoja šņuksti. Tad klusuma mirklis, un atkal stenošs kliedziens, pēc tam vēl viens. Kādai sievietei bija sākušās dzemdības. Pat bērni saprata, kas notiek.

Rebeka Riversa aulekšiem skrēja pie mums, grīļodamās un vētras kratītajā kuģi mēģinādama noturēt līdzsvaru. Viņa bija tā meitene, kas mani pirmā ieraudzīja, bet man nav bieži nācies ar viņu tikties. Viņa ir mazrunīga pēc dabas un visu laiku aizņemta, palīdzot mātei. Riversas kundze ir daudz cietusi no jūras slimības, un viņai teju, teju jādzemdē. Tāpēc rūpes par ģimeni bija jāuzņemas Rebekai. Viņa piegāja pie Martas un izstiepa roku.

-    Bērniņš nāk par agru, kundze, viņa teica. Viņas tievā roka trīcēja, viņas lielās gaišbrūnās acis bija izbīli ieplestas. -Jūs esat vajadzīga manai mātei. Tēvs lūdz, lai jūs nākat ātri.

-    Protams, es to varu, mīļā. Es tikai savākšu savas mantas. Marta sarosījās, paņēma visu, kas viņai bija nepieciešams, un pagriezās pret Rebeku, kad bija gatava iet. Neuztraucies. Ar tavu māti viss būs kārtībā.

Meitene paraudzījās uz mums apkārt valdošo haosu. Viņas vaibsti ir glīti, gandrīz puiciski, viņas sejā mijas skaistums ar neglītumu.

-    Es ceru, Marta. Viņa pasmaidīja, un viņas sejā uzvarēja skaistums.

-     Protams, būs labi, nebaidies nemaz! Tā, tagad mums vajag ūdeni un tīru veļu. Ej un pajautā, vai kāds var iedot. Marta uzrunāja mani. Tu vari viņai palīdzēt.

Es sekoju Rebekai, vaicādama citiem pasažieriem, draugiem, kaimiņiem, vai viņi nevar mums atlicināt kādu veļas gabalu. Ūdens ir pārāk dārgs, lai mazgātu drēbes, un visi valkā savas drānas nedēļām, taču vairumam ļaužu bija noglabāts kāds drēbes gabals, ko uzvilkt, nokāpjot no kuģa. Kaut ari savos uzskatos aprobežoti, viņi tomēr ir dāsni, devīgi ļaudis. Viņi saprata iemeslu un labprāt šķirās no savām kleitām, krekliem un apakšsvārkiem. Driz vien mums bija pietiekami daudz veļas.

-    Paldies, ka palīdzēji. Rebeka paskatījās uz mani pāri veļas kaudzei, ko viņa bija piespiedusi pie krūtīm.

-Viņa vēl nav galā. Marta pieaicināja mani pie sevis. Manas rokas vairs nav tādas kā agrākos laikos, sevišķi šajā nežēlīgajā aukstumā un mitrumā. Viņa parādīja savus sasārtušos un pietūkušos pirkstus, kas locītavās bija reimatiski. Tu vari palīdzēt pieņemt dzemdības.

Rebekas platā piere saraucās.

-    Vai tu pratīsi?

-    M… mana vecmāmiņa man to iemācīja. Kaut kas šajā nopietnajā, gara auguma meitenē lika man sarkt un stostīties. Viņas tiešais skatiens pieprasīja godīgumu, un, kaut es nemeloju, man pašas vārdi likās kā meli.

-    Viņa prot, Rebeka. Tu vari viņai uzticēties.

-    Es ceru.

Es arī cerēju. Viņas gaišbrūnās acis bija kļuvušas cietas kā ahāts.

-    Mēs darīsim, ko vien varēsim, Marta sacīja, bet mēs visi esam Dieva rokās.

-    Un pakļaujamies Viņa gribai. Aiz manis atskanēja vīrieša balss. Šajā, kā ari visās lietās. Vai ne, Rebeka?

-Jā, tēvs, atbildēja Rebeka, taču viņas skatiens nemainījās, kad viņa nolieca galvu. Es aiziešu pēc ūdens.

-            Mana sieva ir nonākusi grūtā stāvokli, Everdeilas kundze. Viņš paskatījās uz Martu. Dariet, lūdzu, ko vien varat viņas labā. Viņš pagrozīja rokā savu augsto cepuri. Vai varu jums kaut kādā veidā palīdzēt?

Marta palūkojās apkārt. Vētra arvien vēl trakoja, un, kaut arī bija diena, aizvērto lūku dēļ telpā bija tumšs kā naktī.

-            Mums būs vajadzīgs kāds gaismeklis, lai kliedētu šo tumsu, lai varam redzēt, ko darām.

-    Es aiziešu un atnesīšu sveču lukturus.

Tie izplatīja maz gaismas, bet mums neļāva lietot eļļas lampas. Šeit, lejā, tās esot pārāk bīstami lietot. Nevarēja arī uzsildīt ūdeni, šādā vētrā tas nebija iespējams. Uz kuģa klāja ūdens nebija vienīgais elements, kas uzdzina bailes.

Viņš veicīgi aizgāja, priecādamies, ka var kaut ko darīt.

Marta palūkojās apkārt. Mēs atradāmies tuvu lielās kajītes vidum, visapkārt mums bija sadrūzmējušies ļaudis. Viņa palūkojās lejup uz savu pacienti, kas gulēja cisās. Sāra Riversa izskatījās kalsna ar savu piebriedušo vēderu; viņai bija pelēcīga seja, un viņa bija jau nomocījusies, kaut gan dzemdības bija tikko sākušās.

-    Tēvs domā, ka vajadzētu tevi norobežot no pārējiem.

Pie mums nāca Tobiass, kustēdamies vieglā, līganā jūrnieka

gaitā pa grīļojošos un šūpojošos klāju. Pāri plecam viņam bija pārsviestas segas, un pie jostas karājās āmurs un maisiņš ar naglām.

-            Labāk pasteidzies. Marta nometās ceļos pie Riversas kundzes, kas tagad sakustējās ar dzemdību sāpju vilnī savilktu seju.

-            Paņem šo, Mērij. Tobiass pasniedza man segu un izņēma no maisiņa naglas.

Es pastiepos augšup ar segu, taču nebiju pietiekami gara.

-            Dod to šurp. Jutu kāda rokas pasniedzamies man apkārt un pāri pār galvu. Rebeka pieturēja segu, kamēr Tobiass to pienagloja. Viņa ir gandrīz tikpat gara, cik viņš.

-    Paldies jums, kungs…

-    Tobiass Morss. Priecājos jums palīdzēt. Vai varu vēl kādi būt jums noderīgs?

-    Vari palīdzēt viņai sanest ūdeni. Marta paskatījās uz mums no pagaidu telts. Tagad aši. Viņa mani piesauca pie sevis. Mērij, tu man esi vajadzīga.

Rebeka palika pie mātes, mitrinādama viņai seju, turēdama viņas roku, čukstēdama mierinājuma un uzmundrinājuma vārdus. Dzemdības bija grūtas: ilga, grūta ciņa sasmakušajā pustumsā šajā mazajā telti. Vētra joprojām plosījās, bet mēs to nedz dzirdējām, nedz sajūtām, balansēdami, kuģim zvāļājoties, un cīnīdamies, lai pieņemtu bērnu un glābtu māti. Viņa bija loti vāja, jo nedēļām ilgi bija ļoti maz ēdusi. Bērns tomēr varēja piedzimt vesels, jo viņa bija atdevusi visu savu spēku bērnam, taču viņam bija nepareiza guļa.

-    Es viņu redzu. Es viņu redzu. Tā, prātīgi. Prātīgi. Prātīgi. Tā būs labi. Labi. Laba meitene. Laba meitene.

Marta izteica man pamācības un uzmundrināja māti. Kopā mēs mazo radībiņu ievadījām pasaulē. Marta pārgrieza nabassaiti un uzsita bērniņam pa dibenu. Atbildes reakcijas nebija.

-    Paņem mazuli, viņa man pačukstēja. Man jāparūpējas par māmiņu. Izskatās, ka viņa noasiņos līdz nāvei.

Martas rokas bija slidenas līdz pat elkoņiem. Viņa iedeva man bērnu, kura kailais ķermenītis bija nošķiests svaigām asinīm. Tas bija puika. Laba auguma un pareizi veidots. Viņš nespārdījās un neraudāja, tikai gulēja manās rokās ļengani, smagi un bez dzīvības. Viņa pierei bija pielipušas tumšas matu cirtas. Ada bija pelēka kā perlamutrs zem viņa mātes asiņu plankumiem. Lūpas bija zilas, acu plakstiņi aizvērti, dzīslotā āda gaiši violeta un plāna kā pergaments.

Viņa tēvs vienreiz paskatījās uz viņu un tad aizgriezās. Es pacēlu skatienu no bērna sejiņas un ieraudzīju, ka viņa māsas acis zvērojoši uz mani skatās. Viņa bija cieši satvērusi rokās savas mātes ļengano roku. Likās, ka viņa vienlaikus zaudēs gan māti, gan brāli. Gaidiju, ka viņai acīs būs ierakstītas sāpes, skumjas vai bailes. Tā vietā es tur ieraudzīju dusmas.

Domāju, ko gan šādās dzemdībās iesāktu mana vecmāmiņa. Es atvēru mazuļa muti, iztīrīju to, sūcot gļotas no viņa deguna un spļaujot tās ārā. Pēc tam es maigi, viegliem gaisa pūtieniem elpināju viņu. Atkal paskatījos uz viņu, un, kaut gan viņš arvien vēl nekustējās un nebrēca, man šķita, ka viņa āda sāk sārtoties. Pagriezos pret to vietu, kur Rebeka un Tobiass bija atstājuši koka spaini ar ūdeni, un iemērcu tajā bērnu, šļakstīju viņam virsū ūdeni. Dzirdēju, kā Rebeka skaļi ievelk elpu. Viņa bija pielēkusi man klāt vienā lēcienā, it kā es mēģinātu bērnu noslīcināt.

-    Sameklē, kur viņu ietīt.

Iemērkšana bija padarījusi savu darbu. Viņa ādas krāsa mainījās no pelēkas uz sārtu. Viņš mazliet iebrēcās, ne daudz skaļāk par kaķēna protesta ņaudienu, tomēr viņš bija dzīvs. Paņēmu raupju audeklu un sāku viņu berzēt, lai sasildot iedvestu viņā dzīvību, pēc tam padevu viņu Rebekai.

Viņa bērnu ietina un cieši turēja. Kādu brīdi viņa raudzījās brālīša sejā, tad atkal palūkojās uz mani. Viņa pieskārās manam vaigam ar pirkstu.

-    Tu raudi.

Pavēros apkārt, gluži kā atmozdamās no miega. Visi skatījās uz mani. Visapkārt bija klusu. Jūrnieki bija pārstājuši klaigāt, vējš vairs nekauca. Vētra bija beigusies. Viss bija klusu.

21. ieraksts

Bērnu nokristīs par Noasu. Divas dienas pēc viņa piedzimšanas uz mūsu kuģa nolaidās divi mazi putniņi. Viens izskatījās pēc dūjas, bet otrs vairāk līdzinājās melnajam strazdam, taču bija prāvāks. Tie abi bija sauszemes putni. Cienīgtēvs Kornvels apgalvoja, ka tā ir paša Dieva sūtīta zīme. Draudze pateicās Tam Kungam, un Džons Riverss nolēma tam par godu nokristīt mazuli.

No ziemeļaustrumiem pūš jestrs vējiņš. Kapteinis ir pavēlējis uzvilkt pilnas buras. Kuģis droši peld, un mēs ātri virzāmies uz priekšu. Ik dienas gaidām, kad ieraudzīsim zemi.

22 . ieraksts

Noasam klājas labi, bet viņa māte vēl arvien nav vesela. Zēnu tagad zīdi cita māmiņa, kas joprojām baro savu jaundzimušo. Martai krājumos ir zāles, ko aiznesu Rebekai. No tām jāpagatavo tēja, kas palīdzēs viņas mātei atlabt.

23. ieraksts(1659. gada MAIJĀ UN JŪNIJĀ

Vakar atskanēja sauciens "Zeme pie apvāršņa!", un visi saskrēja uz klāja pie kuģa malas, tā ka šķita kuģis apgāzīsies. No masta augšas, kur bija lūkojies pēc zemes, pa virvi nošļūca zēns ar saulē izbalējušiem matiem. Viņš nolēca no takelāžas un uzkāpa augšā pie kapteiņa, kas jau bija noņēmis no galvenā masta viņam solīto sudraba monētu. Zēns paņēma savu atalgojumu un lika monētai griezties kā vilciņam. Viņš iebāza to kabatā un plati pasmaidīja, baltajiem zobiem spīdot iedegušajā sejā.

Es piebiedrojos pārējiem, lai redzētu zemi. Tā parādījās kā tumša līnija pie apvāršņa un izskatījās pēc mākoņu grēdas, taču, kuģim piebraucot tuvāk, vīzija pārauga kalnos un klinšu radzēs, gar kuru pamatnēm skalojās balti viļņi.

Esam daudz tālāk ziemeļos, nekā mums vajadzētu būt, taču pēc tik daudzām vientulīgajā okeānā pavadītajām dienām visi priecājās redzēt zemi, jebkuru zemi. Elija Kornvels izgāja priekšā, lai teiktu runu, gribēdams vadīt dievkalpojumu vai pateicības lūgšanas, taču no kvarterklāja atskanēja kapteiņa balss.

-    Būšu pateicīgs, ja atstāsiet kuģa klāju. Maniem vīriem ir jāstrādā. Mēs vēl neesam nokļuvuši galā, mācītāj, un šajos krastos mīt pats Nelabais.

Elija Kornvels atvēra muti, lai iebilstu, viņa bālā seja iekrāsojās sārta šādas apsaukšanas dēļ un tādēļ, ka viņu nodēvēja vienkārši par "mācītāju", bet kapteinis pagrieza viņam muguru, izkliegdams pavēles mērīt dziļumu un nolaist laivu. Uz kuģa klāja kapteiņa vārds ir likums. Elija Kornvels noveda savu draudzi lejā tilpnē. Viņš vadīs dievkalpojumu lielajā koptelpā.

Es viņiem nesekoju. Lēsdama, ka manu prombūtni nepamanīs, raudzījos uz sauszemi. Tur slējās robaina klinšu rinda, šķautņaina un kaila, nepārtrauktā līnijā plezdamās jūdzēm tālu. Nodrebinājos. Tai vajadzēja izskatīties viesmīlīgai, taču tā nebija. Nodomāju, cik gan tā ir nemīlīga. Nemīlīga un tukša.

-    Acij tīkams skats, vai ne? Pēc tik daudzām dienām jūrā.

Pagriezos un ieraudzīju sev blakus stāvam zēnu, to pašu,

kurš pirmais ieraudzīja zemi un nopelnīja kapteiņa šiliņu.

-    Tā izskatās naidpilna. Draudīga.

-    Tā ir gan. Man nemaz nepatiktu izkāpt krastā šai vietā. Šis krasts ir nodevīgs. Ar kuģi nevar piebraukt tuvu krastam, klintis var izārdīt caurumu kuģa dibenā. Viņš piemiedza acis un paskatījās uz krastu. Un, ja arī mēs piestātu krastā, tad neatrastu neko citu kā mežus un nesastaptu nevienu citu kā vien mežoņus. Viņš pagriezās pret mani. Tu esi tā meitene, kas izglāba mazuli. Runā, ka tas esot bijis miris un ka tu esot iepūtusi viņā dzīvību.

-    Es neizdarīju neko tamlīdzīgu, sacīju, ātri noliegdama jebkādas burvestības iespējas. Es tikai iztīrīju viņam muti un degunu, lai viņš spētu elpot.

-    Negribēju tevi apvainot. Vienkārši… ļaudis tā runā… Viņš paraustīja plecus un mainīja sarunas tēmu. Tu neej kopā ar pārējiem?

Viņš norādīja uz klāju. Cauri klāja dēļiem bija dzirdamas lūgšanā un pateicībā paceltas balsis.

-    Nē. Man labāk patīk šeit augšā, uz klāja.

-    Es tevi nevainoju. Viņš pasmīnēja, rādīdams savus baltos zobus. Tur lejā smird, vai ne? Nav brīnums, ka tev patīk šeit augšā. Esmu tevi arī agrāk te manījis, dienā, kad ir labs laiks.

-    Es arī tevi ievēroju. Tu esi tas zēns, kas rūpējas par Martas vistām.

Marta veda sev līdzi vistu būri un gailēnu. Viņa bija domājusi, ka sievietei, kam pieder vistas, nekas netrūks, tomēr viņa nebija gaidījusi, ka jūrnieki tās zags, lai apēstu. Lielākā daļa tomēr ir izdzīvojusi, pateicoties šī zēna rūpēm, taču viņas tiek turētas augšā uz klāja, un nesenā vētra nenāca tām par labu. Viņas guļ čupiņā, nomocītas, ar baltu plēvi pārvilktām acīm, sacietējušām un ar sāli pārklātām spalvām. Tās neizdveš nevienu skaņu, pat neieklukstas. Ja kāds ļoti grib nokļūt krastā, tad tās ir viņas, pat gailis ir pazaudējis savu dziesmu.

-    Rūpējos gan, viņš iesmējās. Ja nebūtu manis, viņas sen jau būtu pazudušas kādam rīklē.

-    Es negribētu būt šis cilvēks, ja Marta to atklātu. Es esmu Mērija. Mērija Ņūberija. Mēs ar Martu ceļojam kopā.

-    Džeks Džils, viņš izstiepa roku. Vienmēr gatavs pakalpot.

Paspiedu viņa izstiepto roku. Plauksta bija raupja un tulznaina. Es pagriezu viņa roku un ieraudzīju, ka tā ir ieplaisājusi un savainota. Sālsūdens bija iekļuvis savainojumos un plaisās, pārvēršot tos par baltām čulgām un neļaujot tām sadzīt.

-    Es varu tev iedot ziedi.

-    Mums visiem ir tādas. Sīkums vien ir. Viņš atrāva roku, pētīdams dziļu pušumu ādas tīklojumā starp plaukstu un īkšķi. Džeks pagrieza galvu uz turieni, kur no klāja apakšas augšup plūda balsis. Vai Marta ir tava radiniece?

Pakratīju galvu.

-    Nedz arī kāds no pārējiem?

Atkal pakratīju galvu un izbrīnījusies paskatījos uz viņu.

-    Tā jau es domāju. Viņš pastiepās un satvēra tauvas sev virs galvas. Tu turies nomaļus. Tevi biežāk redz vienatnē nekā kopā ar citiem.

-    Viņi bija pret mani laipni un pieņēma mani, piedāvāja man vietu, bet…

-    Tu esi bārene.

Es pamāju.

Māte neskaitījās, jo biju viņu pazaudējusi, tikko atradusi.

-    Es arī. Viņš paliecās uz priekšu savā takelāžas šūpulī. Mani vecāki aizkuģoja uz Virdžīniju. Tēvs bija padzirdējis, ka tur tabakas plantācijās var nopelnīt labu naudu, bet tad viņš saslima ar drudzi un nomira, drīz pēc tam arī mana māmiņa. Tad jau man nācās ķepuroties pašam.

-    Vai tad tu negribēji doties uz mājām?

-    Atpakaļ uz Angliju? Viņš pakratīja galvu. Neviens tur nepriecātos mani redzēt. Es būtu vēl viena mute, kas jāpabaro. Man tur nav māju, vismaz ne vairāk kā tev, varu derēt. Dabūju vietu uz kuģa par jungu, un tagad šīs ir manas mājas. Viņš ieķērās ar rokām tauvās un pārliecās pāri ūdenim, kas šalca zem mums. Pēkšņi viņš pasmaidīja. Man patīk dzīve jūrā. Esmu apbraukājis visus šos krastus, mēs mainām tabaku, Barbadosas cukuru un rumu pret zvērādām un sālītām mencām. Pēc tam atpakaļ uz Angliju un Franciju, uz Vīna salām un Spāniju. Jāpelna nauda!

Es paskatījos uz viņu, un viņš pasmaidīja, it kā lasīdams manas domas.

-    Pat tāds kā es var nopelnīt. Man sanāk nopelnīt krietnu naudu, nogādājot paciņas un vēstules. Kad būšu iekrājis pietiekami daudz, nopirkšu savu kravas daļu, baļķus, ādas, rumu vai tabaku. To visu pārdos Londonā, un par iegūto naudu nopirksim vadmalu, dzelzi, darbarīkus, katlus un pannas, un citas noderīgas lietas. Pārdosim tās un atkal pirksim. Un tā visu laiku. Viņa acis iedzirkstījās, iezīmējot gaisā apli, kad viņš aprakstīja tirdzniecību. Pēc tam kad būšu pietiekami daudz nopelnījis, es…

Viņa balsi gandrīz apslāpēja dziesmas skaņas, kas pēkšņi sāka celties no apakšas. Viņi dziedāja psalmu bez mūzikas pavadījuma, un tas skanēja juceklīgi, jūsmīgi un skaļi.

Džeks iesmējās. Dievbijīgi ļautiņi, vai ne? Elijas Kornvela īpatnējais tenors izcēlās pārējo balsu vidū. Kapteinis neieredz mācītājus vēl vairāk nekā raganas. Viņš paskatījās apkārt un teica klusā balsī, it kā dalītos ar mani kādā noslēpumā. Mums ir viena tāda uz klāja.

-    Kā tu to zini?

-    Notiek savādas lietas.

-    Vai tādas kā vētra? Bet tās taču jūrā notiek itin bieži.

-    Es nedomāju to, Mērij. Viņš pakratīja galvu. Es domāju citas lietas. Pēc vētras mastu apspīdēja spoža gaisma. Viņš uzmeta skatienu mastam, kas pacēlās augstu virs mūsu galvām. Tas uzliesmoja kā milzu svece, taču liesma nedeva karstumu. Viņš pacēla savu roku. Pat ne tik daudz, lai apsvilinātu piedurkni. To dēvē par Svētā Elmo uguni, un teic, ka to reti varot redzēt. Daži to sauc par raganas uguni un stāsta, ka tas ir viņas gars. Un vēl daudz ko. Daži runā, ka uz klāja ir zaķis vai trusis…

-    Trusis! Kā tas te varēja gadīties? es pasmējos. Kā tas uzlēca uz klāja, nevienam neredzot? Un kur gan tas dzīvo?

-    Nopietni! Nesmejies! Zaķis uz kuģa nozīmē lielu nelaimi!

-    Es tam neticu. Pakratīju galvu, vēl aizvien smiedamās. Tas droši vien būs bijis kuģa kaķis.

Biju redzējusi, ka tas uzglūn Martas vistām, liels, ļauna paskata runcis ar rētainu purnu un saplēstām, driskainām ausīm.

-    Varbūt, Džeks nebija īsti pārliecināts. Bet daži stāsta, ka tā esot pārvērtusies ragana. Daži puiši nāk no Kornvolas, un viņi domā, ka šeit kaut kas nav īsti kārtībā. Kornvolieši ātrāk pazīs raganu nekā raganu dūrēju. Viņi apgalvo, ka ļauna acs mūs vēro jau no Plimutas un Zemes Malas līdz pat Skillas salām.

Viņa vārdi atrada dzirdīgas ausis. Tātad es nebiju vienīgā, kas sajuta acis, kas vēroja mūs no krasta, bet vienīgi es zināju, ko tās sargā.

-    Neesmu dzirdējusi nevienu no pasažieriem tā runājam.

Runāju jautrā balsī, mēģinādama uzturēt bezrūpīgu toni,

kaut gan pat iedomājoties, ka klīst tādas runas, mani pārņēma šaušalīgas bailes. Biju cerējusi, ka man izdosies izvairīties no aizdomām, nebiju domājusi, ka tās man sekos pat pāri okeānam.

-    Tā jau tas ir. Jūrniekiem ir savi māņi, un uz sauszemes dzīvojošiem savi. Kas mums liekas dīvains, jums neliekas, piemēram, mācītājs uz klāja vai svilpojoša sieviete. Kuģi ir neparasti. Ne jau tikai vējš un laikapstākli izraisa nemieru. Kapteinis bargi soda ikvienu, kas tenko. Viņš tos liek nopērt. Turklāt, viņš paraustīja plecus, tagad mums klājas labi. Viņš pieķērās pie koka balsta sev virs galvas un raudzījās saulainajā dienā; vējš pūta grotburā tieši ar vajadzīgo spēku, lai kuģis trauktos pāri viļņiem. Kad tā nav, ļaudis meklē kādu, ko tajā vainot.

Man nebija taisnība. Par savādajiem notikumiem vētras laikā klīda baumas, to man pateica Marta, un esot bijusi tērgāšana par to, ka uz klāja ir kāds meža zvērs. Bet Džeka teiktais bija pareizs. Bailes mazinās un pieaug, plūzdamas gluži kā viļņi zem mums. Kad bijām nokļuvuši bezvējā ledus jūrā, cienīgtēvs Kornvels acumirklī iedomājās par burvestībām, un kas to lai zina, par ko vēl tiktu baumots, ja vētra trakotu ilgāku laiku, bet tagad taču spīd saule un ir redzama zeme. Pūš jestrs vējiņš, kas mūs aizdzīs drošā ostā. Dieva acs mūs labvēlīgi uzlūko. Mēs baudām Viņa dāvanas. Es esmu drošībā. Vismaz pagaidām.

24.IERAKSTS

Man ir spējas, par to nevar būt šaubu. Lai ko es būtu cerējusi, nevaru izbēgt no sava likteņa. To pierāda tas, kas notika šodien.

Bija jauka diena, un uz klāja es sarunājos ar Džeku. Es viņu īpaši nemeklēju (lai ko domātu Marta) un arī īpaši neizvairos no viņa sabiedrības. Viņam bija tā mazāk darba, un mēs sarunājāmies par šo un to, kad pēkšņi no augšas, no takelāžas atskanēja klaigas. Kāds pārkritis pār bortu, es nodomāju, jo no ūdens pie kuģa borta atskanēja skali plunkšķi.

Džeks mani paņēma aiz rokas, smiedamies par manu baiļošanos. Viņš mani uzveda augšā pa slīpo klāju, teikdams: Nāc un apskaties.

Vispirms es ūdenī neko nevarēju saskatīt, tikai lielu kņadu. Tad ieraudzīju zem viļņiem kaut ko tumšu. Tas bija tik liels, ka nodomāju tā ir sala. Likās, ka milzīgais stāvs aug arvien lielāks manā priekšā, un es varēju saskatīt tam priekšgalā kaut ko, kas atgādināja mazu gliemežvāku ķekarus. Atcerējos, ko viņš bija teicis par nodevīgo krastu, un atkāpos no margām, jo nodomāju, ka tā ir klints. Ja mēs tai uztrieksimies, noteikti būsim pagalam.

Atbrīvots no jūras masas, ūdens plūda projām no spīdīgās, melnās, paugurainās virsmas, un pēkšņi atskanēja savāds, taures pūtienam līdzīgs šņācošs troksnis un augšup izšāvās strūkla, tik smalka, ka tai cauri spīdēja varavīksne. Bija jūtams spēcīgs zivju smārds, un es ieraudzīju lielu muti, kas bija sašķobīta pastāvīgā glūnošā smīnā, un tad radība pazuda tikpat ātri un noslēpumaini, kā bija parādījusies. Tas bija leviatāns. Liela zivs, gluži kā Bībeles zivs, kas aprija Jonasu. Tā izskatījās pietiekami liela, lai varētu aprīt mūs visus kopā ar kuģi. Vēl viens lielais brīnums grāmatai, ko raksta Elija.

Tā mums neko nenodarīs. Varenā aste sakūla ūdeni, un Džeks pārliecās pāri kuģa malai, lai redzētu, kā radījums ienirst smaragdzaļajā dzelmē. Nevajag baidīties. Skaties turp. Tur ir vēl vairāki.

Izsekoju, kur viņš norādīja, un, patiešām, lielas ūdens strūklakas šļācās ārā no vēl vairākiem milzu dzīvniekiem. Par spīti saviem milzīgajiem apmēriem, tie varēja izlēkt ārā no ūdens un iekrist atpakaļ ar iespaidīgu plunkšķi un varenās, izliektās astes sitienu.

-    Nekad iepriekš neesmu redzējusi tādas zivis.

-    Tās nav zivis, viņš teica. Tie ir vaļi. Viņiem ir karstas asinis. Tiem nav žaunu. Viņi elpo tāpat kā tu un es pa atverēm galvā.

-    Es neelpoju pa atveri galvā.

-    Kas tādā gadījumā ir tavs deguns? Kas ir tava mute?

Es smējos. Nebiju par to iedomājusies.

-     Kādu dienu es medīšu tos. Džeks tēloja, kā viņš ņem harpūnu un sviež to pāri bortam. Man būs pašam savs kuģis, un es algošu vīrus, kas brauks kopā ar mani medībās, jo vaļu šeit ir papilnam un ar tiem var nopelnīt milzu bagātību…

Viņš pārliecās pāri kuģa margām un vēroja varenos dzīvniekus, kas peldēja mums apkārt. Varbūt tā bija jūra, kas mirguļoja apakšā, bet man likās, ka viņa acīs spīd monētas.

Karsēja saule, un uz kuģa bija klusums, izņemot buraudekla plīvošanu un jūras šalkoņu. Arī es vēros lejup ūdenī, un šķita, ka vizošā ūdens virsma darbojas gluži kā zīlējamais trauks, kuru vecmāmiņa lietoja, lai paredzētu nākotni. Ļaudis nāca pie viņas pēc padoma, un viņa tad atnesa bļodu ar dzidru ūdeni. Viņa mēdza tajā ilgi skatīties, un viņu pašas no sevis apmeklēja vīzijas. Dažas rādīja pagātni, citas to, kam vēl jānotiek. Es vēl nekad nebiju to mēģinājusi, kaut arī viņa uzskatīja, ka man ir dotības, tādējādi ar mani nekas tāds vēl nebija noticis. Bet šoreiz, skatoties ūdenī, es redzēju vīzijas.

Nesakārtotas laikā, juku jukām nāca ainas.

Zēns, pavisam mazs puisēns. Viņš stāv pie vienkāršas koka būdiņas atvērtajām durvīm. Viņa seja ir noskumusi. Viņa gaišie mati ir netīri un nesukāti, tie krīt pār zilajām acīm, kurās nav nekādas jautrības. Zēns kādu brīdi neziņā minstinās. Viņš atskatās uz būdas tumšajām telpām, pēc tam iztaisno plecus un dodas ceļā pa putekļainu, sarkanīgu taciņu. Iet, nokāris galvu, neskatīdamies ne pa kreisi, ne pa labi, garām laukiem, kuros aug savādi augi ar lielām, nokarenām lapām. Augi ir garāki par viņu un ir sastādīti dobēs. Lai gan nekad iepriekš nebiju tos redzējusi, zināju, ka tā ir tabaka. Pie mazas piestātnes stāv piesieta neliela, šaura laiviņa. Tā stāv uz vietas kā rotaļlieta uz notraipīta spoguļa. Zēns ieraušas laivā, atsien virvi, un upe satver laivu, griezdama to kā straumes nestu sprunguli.

Aina izgaist, un tagad es redzu pieaugušu jaunu vīrieti. Viņš ir tērpies tumšā, līdz kaklam aizpogātā mētelī ar zvērādas apkakli. Viņa galva ir kaila, gaišo matu cekuls gaismojas blāvajā ziemas saulē. Viņš stāv kādas citas upes krastā. Ūdens ir pelēcīgs, straume lēna, kūtra un auksta. Upe tek cauri lielai pilsētai. Līdz pašam krastam slienas nami, pat pie tilta, kas savieno abus krastus. Vīrietis smejas, spīdinādams baltus zobus, viņa elpas grīstes griežas gaisā. Rokā viņš tur ar zeltu piebāztu maku.

Es redzu viņu vecāku, bārdainu, ģērbušos kapteiņa zilajā žaketē. Viņš stāv gara, šaura kuģa priekšgalā. Daži vīri airē, citi ir pieplakuši pie grīdas un kā suņi raugās vienā virzienā. Viņi tur rokās ieročus ar dzeloņainiem asmeņiem, pie gariem koka kātiem piesietas auklas. Turpat noenkurots stāv kuģis ar nolaistām burām. Visapkārt viņiem citi kuģi šķeļ nemierīgās jūras viļņus, medīdami vali.

Ūdeņi putojas un bango. Iznirst milzīga, apaļa galva, ar atvērtu, šauru, zobiem bruņotu muti. Kā lāpāmadatas no dzīvnieka pelēkā sāna karājas harpūnas. Saniknots līdz pēdējam, varenais valis pagriežas ar milzu astes cirtienu un metas virsū saviem mocītājiem. Tas peld, spēcīgi kuldams ūdeni, saceldams viļņus, kas ir tik lieli kā kuģis ar pilnām burām. Tad jūra norimst un laivas komanda raugās apkārt, prātojot, kur palicis viņu medījums. Tas uznirst tieši zem viņiem, gluži kā būtu iezīmējis šo punktu. Valis un laiva pazūd asinīm iekrāsotā putojoša ūdens juceklī. Pamazām jūra nomierinās. Ūdenī peld koka gabali, taču no vīriem nav ne miņas.

Kas ir? Kas tev noticis? Kas tev kaiš? Vai jūties slima?

Biju atpakaļ tagadnē, un man uz pleca bija Džeka roka, tulznaina un rētaina, tomēr tā bija zēna roka, brūna un lokana. Pakratīju galvu. Nekas. Esmu redzējusi viņa pagātni. Esmu redzējusi viņa nākotni. Es zinu, kā pie viņa atnāks nāve, un šīs zināšanas izjūtu kā nastu. Vecmāmiņa man piekodināja nekad neizpaust, kā cilvēks nomirs. Jo palīdzēt un izvairīties no tā nevar. Kam jānotiek, tas notiks, taču zināt to pāragri nozīmētu iespaidot cilvēka dzīvi, padarot krāsu tumšāku, nozogot gaismu.

Džeks skatījās uz mani, viņa zilās acis bija gaišas un apmulsušas. Domāju, ka viņš gribēs uzzināt ko vairāk, jo viņš ir vērīgs un apķērīgs, bet tieši tajā mirklī iesaucās kapteinis: Ei, tu tur! Džek! Es nemaksāju tev par to, ka tu slaisties, runādams ar skuķiem! Sāc rosīties, citādi izjutīsi virves galu sev uz muguras!

Džeks pielēca kājās, atstādams mani vienu, un es izjutu atvieglojumu, jo man bija daudz ko pārdomāt. Vīzijas bija atnākušas neaicinātas, gluži kā vecmāmiņai, bet šīs dāvanas nenāk no viņas. Tās nāk no manas mātes. Tā ir pavisam cita māksla, pārāka par vecmāmiņas spējām. Sajutu, kā tā nospiež manus plecus kā smaga mantija.

25. ieraksts

Mūsu ceļu nedaudz kavē vēja maiņas, bet pāri labajam bortam redzamā zeme mūs uztur labā garastāvoklī. Dzīve uz kuģa ir kļuvusi vieglāka. Jūra ap mums mudž no zivīm, un kapteinis ir licis sūtīt krastā laivas, lai sagādātu svaigu ūdeni un sameklētu barību, kādu vien mežs var mums piedāvāt.

Jonass Morss ir pagatavojis ziedi, un brūces uz Džeka rokām dzīst strauji. Viņš ir bijis aizņemts ar saviem pienākumiem, tādēļ man nav bijis daudz izdevību parunāties ar viņu, bet viņš zina, kur es esmu. Viņš nāk uz buru kambari, kur es slēpjos dienas laikā, lai rakstītu. Mēs tur satiekamies un sarunājamies, kaut ari viņš riskē saņemt pērienu, ja tiktu pieķerts.

Par sevi es stāstu maz, bet viņš runā par mums abiem. Viņš stāsta man par vietām, kur viņš ir bijis, par to, ko viņš ir redzējis. Es nezinu, cik daudz tam var ticēt; jūrnieki ir pazīstami ar saviem nostāstiem. Viņš stāsta man arī par saviem plāniem un sapņiem. Viņš pastāstīja man par Salemu, par ostu, uz kuru mēs braucam, un es uzzinu par skaistajiem namiem, kas tur tiek būvēti, un par lieliskajām kuģu piestātnēm, kur tie izkrauj savas kravas. Kādu dienu viņš arī būvēs tādus namus, tikai lielākus un labākus, un no akmens, nevis no koka.

-    Tu redzēsi, ka es to izdarīšu.

Es smejos, jo neapšaubu viņa vārdus, un šajos mirkļos mēs sākam iztēloties. Kamēr viņš ir projām, kuģodams pa jūrām un vākdams bagātību, es esmu mājās un gaidu viņu, un, kad viņš atbrauks, viņš ņems mani par sievu. Viņš uzbūvēs mums lielisku māju un vedīs man dažādas mantas, lai to piepildītu: mēbeles no Londonas, zīdu un samtu no Parīzes, tulpju sīpolus no Amsterdamas. Es smejos, un viņš ari, mēs saprotam, ka tā ir fantāzija, bet dažreiz es pirms iegrimšanas miegā apzinos, ka patiešām nepārstāju par to domāt, galvā sastādīdama sarakstus, plānodama istabu izkārtojumu, apstādīdama dārzu, pat domādama par bērniem, kas mums būs.

Tad es to pārtraucu. Esmu redzējusi Džeka nākotnes dzīvi, un sevi es tur neredzēju. Pat ja bijām viens otram radīti, pat ja mums būtu lemts būt kopā, es zinu, ka visu mūžu gaidītu to dienu, kad viņš dosies jūrā un vairs nekad neatgriezīsies pie manis. Vēlos, kaut nekad nebūtu neko redzējusi.

-    Kur tu visu laiku pazūdi? Marta man šodien vaicāja, nogriezdama diedziņu.

-    Tepat augšā uz klāja.

-    Tu taču nesatiecies atkal ar to jūrnieku zelli Džeku? Droši vien brūces uz viņa rokām tagad jau ir sadzijušas?

-    Nē, es teicu, bet viņa zina, ka es meloju.

-            Cienīgtēvs Kornvels vaicāja pēc tevis, viņa sacīja, pētīdama savu izšuvumu.

-    Ko viņš vēlas?

-            Tev esot glīts rokraksts, viņš saka, un viņš atkal grib, lai tu viņa vietā raksti. Piesargies, Mērij, viņa piebilda, pārlocīdama drāniņu pāri saviem sastrādātajiem pirkstiem. Mēles luncinās.

-    Vai es dodu kādu iemeslu, lai tās luncinātos?

-Tu esi neprecēta meitene, kas drīz būs nobriedusi sieviete. Tev jāuzmanās, kā tu uzvedies ar to jūrniekzelli…

-    Mēs esam draugi! Kāpēc…

-            Ne tikai ar viņu. Marta pārkoda diegu ar zobiem, pirms sāka diegt kopā jaunu vīli. Ar cienīgtēvu Kornvelu.

-Ko?

-    Viņš vienmēr vaicā par tevi.

-Es esmu viņa rakstvede. Neviens taču… nedomās… šausmās apklusu un tad sāku smieties.

-            Kuš! Marta brīdinoši paskatījās uz mani un tad paraudzījās apkārt drūzmainajā telpā. Pat gultasveļai ir ausis. Daži domā, ka viņš ir labs loms, labs loms meitenei tavā situācijā.

-Es gan tā nedomāju1 . Jutu, ka manī sakāpj dusmas. -Es… es domāju, ka tas ir… Viņš taču, viņš ir… es nodrebinājos un pakratīju galvu. Viņš nekādā ziņā nedomā par mani. Es esmu pārāk zemas kārtas. Tu droši vien kļūdies.

-            Varbūt, Marta paraustīja plecus. Es zinu, kā vīrieši skatās uz jaunām meičām. Še, viņa teica, izņemdama no rokdarbu somiņas auduma gabalus un sameklēdama adatu un diegu. Vari ķerties klāt šim te.

-    Ko tu tur dari?

-            Šuju kopā vatētās segas pārvalka gabalus. Marta agrāk pelnīja sev iztiku, strādādama par vīriešu apģērbu tirgotāju un šuvēju. Viņa bija atvedusi sev līdzi visu, kas bija palicis no viņas krājumiem. Turienes ziemas ir bargas, kā runā, un nav nekā labāka par vatētu segu, lai glābtos no sala. Šie audekla gabali nekam citam neder. Viņa izklāja drēbes gabalus, lai es

tos varētu apskatīt. Tumši vilnas un linu audumi, zemes brūnumā un melnumā, zaļi kā mežs un indigo. Vari tos sašūt kopā. Tu esi laba rokdarbniece, Mērij, un tas tevi pasargās no nepatikšanām. Viņa kritiski uzlūkoja manus ar tinti notraipītos pirkstus. Šī nodarbošanās sievietei ir vairāk piemērota nekā rakstīšana. Viņa izpurināja materiālu, pie kura strādāja. Un, skatoties, kas ar tevi notiek, varbūt mums vajadzētu sākt darināt tavu pūralādi.

Viņa man pamirkšķināja ar aci, taču es viņai neatmirkšķināju. Zināju, ka viņa to teica, pa pusei jokodama. Bet precības! Nebiju par tām nopietni domājusi, tikai iztēlojusies. Negribu par to domāt nekā citādi, bet Marta ir mana vienīgā aizstāve, nebūtu labi viņu apbēdināt, tāpēc es pieliecu galvu un pavadu pēcpusdienu, šūdama un piegriezdama kā cienmāte.

26. IERAKSTS

Mēs tuvojamies sava garā ceļojuma noslēgumam. Esam iebraukuši lielā līcī, ko izraibina daudz mazu saliņu. Uz rietumiem no mums ir augstu kalnu grēda. Džeks rāda man ievērības cienīgās vietas krastā: Tuksneša kalnu, Kemdenas kalnus, Agamantiku, Bruņurupuča ragu, Paskatakvaku. Dažas vietas ir pazīstamas tikai pēc indiāņu nosaukumiem, citām vārdu devuši jūrnieki. No sauszemes pūš vējš, sev līdzi nesdams dārza, koku un zemes, un dažādu augu smaržu. Paveros uz jūru, kas triecas pret tumši zaļā mežā ietērptām stāvām klintīm. Krasts izskatās neizdibināms. Bez dzīvības.

27. IERAKSTS (l659. Gada jūnijā un jūlijā in<Jā?J

Pagājušo nakti mēs apstājāmies starp Svētās Annas ragu un Sēkļu salām un gaidījām, kamēr sāks pūst īstais vējš, kas ienesīs mūs ostā. Mēs pamodāmies un ieraudzījām pie rietumu apvāršņa vīdam Marmorgalvu, bet tad nolaidās migla, pārklādama visu, palēninādama mūsu kustību uz Salemu. Jūrnieki mērija dziļumu zem kuģa, ik pēc pāris minūtēm saukdami kapteinim rezultātu jūras asis. Galvenais kuģuceļš ved starp divām salām un, tuvojoties ostai, kļūst šaurs un bīstams.

Migla izzuda pēc pusdienlaika, pirmo reizi, kopš saskatījām zemi, pavērdama mums skatu uz cilvēku apdzīvotām vietām. Ļaudis sapulcējās uz klāja, lai redzētu kuģus, kas kā kukaiņi bija aplipuši ap piestātni. Aiz krastmalas bija Salemas zemās kvadrātveida celtnes un trlsstūrveida jumti.

Visi uz klāja un kajītēs bija patīkami uztraukti, bet es nepiedalījos kopējā līksmībā. Es nezināju, ko man nesīs šī vieta. Kuģi es esmu labi iepazinusi, tas ir bijis manas mājas. Es labprāt paliktu uz kuģa.

Stāvēju kuģa priekšgalā un vēroju piestātni, kad no takelāžas viegli kā kaķis nolēca Džeks.

-    Še, Mērij, tas tev.

Tā bija monēta, kas viņam bija iedota par to, ka viņš pirmais ieraudzīja zemi. Monēta bija pārlauzta divās daļās.

-    Puse tev. Puse man. Paturi to kā piemiņu no manis.

-    Tu esi atnācis, lai atvadītos? Tas mani dzina tādā izmisumā kā vēl nekad.

-    Tā sanāk. Vismaz pagaidām. Viņš palūkojās uz tuvojošos krastu. Drīz būsim ostā, un man būs daudz jārosās.

-    Bet mēs varam sastapties pilsētā!

Viņš pakratīja galvu. Domāju, ka ne. Mēs dodamies tālāk uz Bostonu jau no paša rīta. Tāpēc es gribēju tagad teikt ardievas. Vēlāk varētu tam pietrūkt laika.

Es nezināju, ko teikt. Nebiju domājusi, ka vajadzēs šādi šķirties, nebiju gaidījusi, ka tas būs tik pēkšņi. Džeks bija man kā brālis, kura man nekad nebija bijis, pat vairāk nekā brālis. Apmulsusi es aizgriezos.

-    Neskumsti. Es atgriezīšos un uzmeklēšu tevi. Šī te, viņš parādīja savu monētas pusīti. Tā būs zīme. Kādu dienu abas puses tiks savienotas. To es tev apsolu. Es tevi nekad neaizmirsīšu, Mērij, un nekad nelauzīšu doto solījumu.

Viņš pieliecās pie manis, it kā gribēdams mani noskūpstīt, bet tad ierēcās kāda balss:

Tu, puika, Džek! Vācies augšā uz novērošanas posteni! Viņš sāka iet projām no manis, bet tad atskrēja atpakaļ un tomēr mani noskūpstīja. Man likās, ka redzu kapteini smaidām, un tad Džeks sāka rāpties takelāžā. Redzēju, kā viņš sēž uz šķērskokiem, mazs kā bērna rotaļlieta. Mana mute dega un dūre cieši sažņaudza salauzto šiliņu. Es zināju, ka redzu viņu pēdējo reizi.

JAUNĀ PASAULE

..

28. ieraksts

Mēs iebraucām ostā agrīnā vakara stundā, un šķita, ka visi pilsētas iedzīvotāji ir iznākuši mūs sagaidīt. Vīrieši, sievietes un bērni kā straume plūda uz priekšu, skanēja balsis, skaļi apsveicinoties un vaicājot pēc jaunumiem. Daži pasažieri nokāpa lejā, lai savāktu savas mantas, bet vairums palika augšā uz klāja, lai vērotu pietauvošanos. Viņi bija nostājušies rindā gar kuģa margām, meklēdami pūlī pazīstamas sejas. Es jutu, kā mainās apkārt valdošā noskaņa no sajūsmas par mūsu drošo atbraukšanu uz bažām. Viņi pagriezās cits pret citu, viegli kratīdami galvas, un tad atkal vērsa skatienus uz pūli. Es jautāju Martai, kas noticis.

Kaut kas nav tā, kā vajag. Vismaz dažiem mūsu draudzes brāļiem, kas atbrauca pirms mums, vajadzēja būt šeit, taču šeit nav neviena no viņiem.

Viņa atstāja mani un pievienojās nelielai ļaužu grupai. Es nevarēju sadzirdēt, ko viņi runā, taču viņu balsu pacēlumā bija jūtams satraukums.

Pagāja ilgs laiks, līdz mēs nokāpām no kuģa un tika izkrauta mūsu mantība. Vecajie un cienīgtēvs Kornvels izkāpa krastā pirmie. Viņi stāvēja bariņā ar pilsētas pārvaldītājiem, atstādami pārējo ziņā pārraudzīt mūsu izcelšanos krastā.

Beidzot mēs visi bijām uz doka. Tad pienāca kārta dzīvniekiem, ko bijām atveduši sev līdzi. Govslopi un cūkas, aitas un izdēdējušie zirgi parādījās, mirkšķinādami acis pēc ilgā ieslodzījuma kravas telpās. Kājām tirinoties, tie tika pacelti gaisā ar vinču un nosēdināti krastā. Prāvs skaits lopu bija nosprāguši brauciena laikā; tie, kas bija palikuši dzīvi, stāvēja, gāzelēdamies kā jaundzimušie, apjukumā baurodami un blēdami. Tie daži Martas mājputni, kas bija izdzīvojuši, gulēja kaudzē savā sprostā, izskatīdamies nedzīvi kā lupatu kaudze.

Es gribēju atgriezties uz kuģa. Noilgojusies pēc tā, es uz sauszemes jutos tikpat apjukusi kā maujošie lopi. Sajūta, ka zem manām kājām ir zeme, bija dīvaina. Dienasgaisma bija žilbinoša, gaiss karsts un tveicīgs. Tas bija smacīgs pat tur, krastmalā, un man nepatika visi šie cilvēki, kas aplūkoja mani. Es gribēju doties atpakaļ. Gribēju atrast Džeku. Taču tas nebija iespējams. Atpakaļceļa nebija. Pēdējās mūsu mantas jau bija izkrautas no kuģa, un uz klāja jau tika celta jauna krava. Mēs vairs nepiederējām šim kuģim, tiklīdz bijām spēruši kāju krastā.

Ap mucām, kastēm, kārbām un maisiem nelielos pulciņos savācās ģimenes. Tās stāvēja krastmalā, ap tām bija sakrautas to personīgās mantas, un ģimenes gaidīja jaunumus. Nemiers pieauga. Neviens nezināja, kas mums būs jādara.

Vecajie bija kaut kur aizgājuši kopā ar Salemas vīriem. Kad viņi atgriezās, viņu sejas bija drūmas. Elija Kornvels uzkāpa uz mucas. Viņš stāvēja, izpletis rokas, lai uzrunātu mūs. Viņa melnais siluets bija apjozts ar gaismu un meta garu ēnu rietošajā saulē.

Vispirms viņš lika mums noliekt galvas Tā Kunga priekšā un noskaitīja garu lūgšanu pateicībā par mūsu drošo izglābšanos.

-    Mēs šķērsojām okeānu, lai pievienotos mūsu brāļiem un dzīvotu jaunu dzīvi jaunā pasaulē šķīstu dzīvi, brīvu no svešinieku iejaukšanās. Mēs esam atbraukuši, nonākuši drošībā, par ko pateicamies Dievam un Viņa lemtajam liktenim.

Pēc šiem vārdiem ļaužu pūlis ātri nobēra savus "āmen", bet tad kāda balss izsaucās:

-    Bet kas ir noticis ar mūsu brāļiem? Kādi jaunumi ir no viņiem?

-    Jā! Kādi jaunumi? Kādas ziņas? Jautājumi bira kā lapas, atkārtodamies no mutes mutē. Elija Kornvels pacēla rokas augstāk, lai pieklusinātu balsu murdoņu.

-    Cienīgtēva Džonsona un viņa draudzes šeit vairs nav. Murdoņa pieauga un kļuva par dunoņu. Elijam bija jāpaceļ balss, lai to varētu dzirdēt cauri troksnim. Klausieties, labie ļaudis, klausieties, ko es jums teikšu. Pilsētas vadošie man stāsta, ka cienīgtēvs Džonsons aizvedis savu draudzi uz neapdzīvotām zemēm, gluži kā Mozus aizveda savus ļaudis tuksnesī.

Pūlī troksnis auga augumā. Ko mēs tagad darīsim? Ko iesāksim?

Cienīgtēva Kornvela balss kļuva pavēloša. Mums jālūdz Dieva padoms, kamēr kļūs skaidrs mūsu ceļa mērķis. Tikmēr Salemas ļaudis ir atvēruši savu namu durvis, piedāvādami pajumti Kristus garā, par ko mēs tiem pateicamies. Rīt pilsētas saiešanas namā būs ievēlēto pārstāvju sapulce. Es vēlos, lai šo laiku ikviens nojums pavadītu lūgšanās un pārdomās.

Viņš nolaida rokas un paklanīja galvu, dodams mājienu, ka ir pienācis laiks klusai lūgšanai. Mēs stāvējām, mūsu ēnām stiepjoties garākām pēdējos saules staros, un putekļi zem kājām pieņēma zeltainu nokrāsu. Mēs bijām uz cietzemes, taču es atklāju, ka līgojos, mans ķermenis vēl arvien kustējās ierastajā kuģa ritmā. Mēs esam šeit ieradušies, taču esam svešinieki svešā zemē. Šie putekļi izskatījās tādi paši kā mājās, tie nosēdās man uz kurpēm tieši tāpat kā putekļi dzimtenē, tomēr tie ir citādi. Nekad nebiju slimojusi ar jūras slimību, taču pēkšņi mani pārņēma nelabums.

29. ieraksts

Ir nakts pēc mūsu pirmās šeit pavadītās dienas, un dīvainības izjūta turpinās. Mēs ar Rebeku Tobiasa pavadībā izpētījām pilsētu, taču man nekas šeit nešķiet īsts. Esmu kā sapnī vai feju valstībā, kur viss izskatās vienāds, kamēr nepalūkojas tuvāk.

Ir karsts, karstāks nekā vasarā Anglijā, un daudz mitrāks. Saulei rietot, tveice nemazinās, šķiet, ka tā pieaug, un man kļūst grūti elpot. Es nevaru aizmigt. Tādēļ rakstu dienasgrāmatu. Es rakstu pie loga. Galds, pie kura rakstu, ir mājas sienu veidojošā lielā baļķī iecirsts plaukts. Gaismu man rāda debesis. Nakts ir ļoti skaidra. Mēness karājas zemu un ir liels kā sudraba laterna, un zvaigznes mirdz debesīs kā milzu arka. Es pazīstu zvaigznājus, taču pat mana netrenētā acs var saskatīt, ka tie ir mainījušies. Šķiet, ka milzu roka ir izstumdījusi debess ķermeņus no vietas.

Uz zemes jāņtārpiņi spīd kā mazi gaismas punktiņi, un circeņi un vardes sasaucas tumsā. Visur jūtama svaigi apstrādāta koka smarža. Nekas šeit nav vecs, maz ir ķieģeļu vai akmens būvju. Vairumam māju ir koka karkasi, apšūti ar dēļiem, to stāvie darvotie jumti ir noklāti ar koka skaidām. Viss izskatās jauns. Pat visvecākās ēkas nav paspējušas noplūkt sliktu laikapstākļu dēļ. Dažas no būvēm ir ļoti lielas vai ļoti elegantas. Lielākā daļa ir vai nu mazas, vai vidēja lieluma, būvētas izturīgas, lai sniegtu cilvēkiem pajumti un pasargātu tos no slikta laika.

Cilvēki ir līdzīgi saviem mitekļiem: neviens nav nabadzīgs, un neviens nav ļoti augstdzimis. Es neesmu redzējusi ubagus, ne spēcīgus, ne vājus, ne arī ļoti bagātus cilvēkus. Apģērbs neko neizsaka, jo visi ģērbjas vienādi drūmās un neuzkrītošās krāsās. Melnās, brūnās, pelēkās, rūsganās un zaļās, bez mežģīņu un zīda izrotājumiem. Ko viņi drīkst un ko nedrīkst valkāt, nosaka likums. Viņi to stingri ievēro, un man šķiet, ka daudz ko citu arī. Ir grūti nepamanīt cietumu, siekstas un kauna stabu.

Salemas labie ļautiņi rāda mums, kā mēs dzīvosim. Šī nav nekāda piena un medus zeme. Viņu sejās redzama darba un grūtību vēsture. Viņi savu dzīvi ir iekārtojuši no nekā, izveidojuši to no meža. No mājām līdzi atvesto mantu ir maz, un tās izceļas starp mēbelēm, kas izgatavotas no visa, ko var atrast apkārtējā vidē. Alvas trauki ir tikai dekorācijai. Pat šķīvji, bļodas un karotes ir taisītas no koka.

Cilvēki ir viesmīlīgi, tie dalās ar mums ēdienā un pajumtē, taču viņi ir skarbi ļaudis. Pat viņu runas veids ir atšķirīgs. Izrunu padara stipri griezīgu runāšana caur degunu. Viņi dod mums ēst putru un gaļu, vārītu kopā ar dārzeņiem. Ēdiens ir svaigs, un katrs kumoss garšo kā manna pēc kukaiņu sagrauztajiem cepumiem un mucā pussapuvušās sālītās cūkgaļas. Lielākoties ēdiens ir tāds pats, kādu mēs gatavojām mājās, izņemot putru, kas ir koši dzeltenā krāsā. To vāra no kukurūzas, kas gara jo gara aug laukos un dārzos ap koloniju. Ir ari citi augi. Pupas un zemu augoši, ložņājoši stādi ar lieliem augļiem, kas pēc garšas līdzīgi kabačiem, taču ir piebrieduši apaļi un ir oranžā krāsā. Vismaz zeme šķiet auglīga. Viena no pirmajām lietām, ko Marta izdarīja, nometās ceļos un sagrābstīja nedaudz zemes.

Šī ir laba augsne, patiešām, viņa bilda, drupinādama to starp pirkstiem un rādīdama Jonasam. Viņš apstiprinoši pamāja, priecīgi smaidīdams. Viņi stādīs abi kopā. Ne tikai labību ēdienam. Viņi ir sadomājuši ārstniecības augu dārzu, kurā audzēt drogas, lai izgatavotu nepieciešamās zāles.

Jonass un Tobiass dzīvos pie mums kopā ar Rebeku un viņas ģimeni. Mēs visi esam iekārtojušies atraitnes Hesketas mājā. Viņa pieņēma mūs labprāt, apsēdināja un pabaroja mūs, bet viņa nav no smaidīgajām, un grūtā dzīve atspoguļojas viņas sejā. Es dzirdēju, kā Jonass, kāpjot augšā pa kāpnēm, pačukstēja Tobiasam, ka viņa nav nekāda daiļava, un diemžēl viņam ir taisnība. Viņa ir kalsnas miesas būves, gara un lempīga, ar sarkanām, raupjām rokām, kas ir lielas kā vīrietim. Viņa dzīvo kopā ar dēlu Ezru. Viņi kopīgi apsaimnieko kādu traktieri pilsētā.

Viņas virs nomira drīz pēc viņu ierašanās. Viņa mums pastāstīja par to uzreiz pēc mūsu atbraukšanas.

-     Viņš ir tur, smiltainē, viņa sacīja, pamājot ar galvu. Kopā ar daudziem citiem. Kad mēs atbraucām, šeit nekā nebija, un mūsu kuģis ieradās vēlu rudenī, par vēlu, lai stādītu.

Tas bija pēcpusdienā, un mēs visi sēdējām pie uguns. Izskanot šiem vārdiem, Džons Riverss paraudzījās augšup ar nemierīgu skatienu. Mēs bijām nokavējuši stādīšanas laiku.

-     Mums bija briesmīgs ceļojums. Mūs aizkavēja vētras un slimības uz kuģa. Ierodoties mums bija palicis pāri ļoti maz tik dārgā ēdiena, un daudzi no mums savārga tiktāl, ka vairs neatkopās. Viņus paņēma ziema. Tas Kungs paņēma viņus pie sevis, arī manu īzāku. Viņa ieturēja savā stāstījumā pauzi un paskatījās lejup uz lakatiņu, ko bija sažņaugusi rokās. Mums neklājās tik ļauni kā dažiem citiem, bet arī mēs esam pieredzējuši bada laikus. Ņemiet vērā, ka kopš tā laika pilsēta ir mainījusies. Tagad neviens vairs necieš badu. Viņa pieliecās, lai sarušinātu pavardā ogles. Nemaz nerunājot par to, kā ir ārpus pilsētas, mežainajos apgabalos. Jūs varat iztikt bez visa, ko neņemat līdzi. Iesaku jums sagādāt pietiekamus pārtikas krājumus. Nopērciet vairāk, kamēr vēl varat. Ja jūs nevarat stādīt, jums vajadzēs vismaz tik daudz, lai izdzīvotu, kamēr nākamgad ienāksies raža. Ziemas šeit ir nežēlīgi skarbas. Viņa uzlūkoja Džonu Riversu no savu smagnējo plakstiņu apakšas. Parūpējieties par saviem bērniem, par sievu, viņi neizturēs šejienes ziemu ar tukšiem vēderiem.

30. ieraksts

Džons Riverss ņēma vērā atraitnes Hesketas padomu un kopā ar Tobiasu un Jonasu devās apskatīt preces, ko viņi ir atveduši līdzi no Anglijas. Viss, kas ir sabojājies ceļojuma laikā, ir jāaizvieto un, pirms mēs pametam pilsētu un dodamies uz mežonīgajām vietām, jāiepērk viss, ko mēs varētu būt aizmirsuši, kā arī papildu krājumi.

Šodien bija tirgus diena, un pilsēta mudžēja no cilvēkiem kolonistiem un tiem, kas tikko ieradušies no Anglijas. Visi bija sanākuši, lai nopirktu sev vajadzīgās lietas. Tā kā Marta palika mājās, lai palīdzētu atraitnei Hesketai, mēs ar Rebeku gājām divatā. Likās, ka tur bija visi no kuģa. Valdīja jautra noskaņa, līksme par drošu atbraukšanu. Atvieglojums par to, ka esam atkal uz sauszemes, ka ir iespēja nomazgāties un atvilkt elpu, izmazgāt netīrās, uz kuģa novalkātās drēbes un izpurināt drānas, kas glabātas uzvilkšanai pēc atbraukšanas. Ik uz soļa mūs apstādināja cilvēki, kas iztaujāja Rebeku, kā klājas mazajam Noasam un viņa mātei.

Viņai klājas ļoti labi, paldies, Rebeka atbildēja nopietnā, klusā balsī. Arī mazulim iet labi.

Ar mani runāja reti kāds. Viņi paskatījās manā virzienā un tad ātri novērsa acis. Pat pēc daudzajām jūrā pavadītajām nedēļām viņi vēl arvien mani nepieņem kā savai draudzei piederīgu. Taču tam nav nekādas nozīmes. Marta, Jonass un Tobiass ir kļuvuši par manu ģimeni, un kopš Noasa piedzimšanas mēs ar Rebeku esam kļuvušas tuvākas, kā māsas. Kad mēs pirmo reizi satikāmies, man šķita ka viņa ir nedraudzīga, taču esmu sapratusi, ka tā nav. Viņas atturība nenāk no ienaida. Tās cēlonis ir kautrība un neveiklība to klātbūtnē, ko viņa labi nepazīst.

Viņu noteikti nevar saukt par pļāpu, viņa runā tikai tad, kad viņai ir ko teikt. Viņa ļoti uzmanās, lai neaizvainotu kāda jūtas. Viņa nemēģina ielauzties manā pagātnē, un es neiztaujāju viņu par viņas pagātni. Tas neattiecas tikai uz mums. Es jūtu, ka tāpat ir ar daudziem šeit. Viņi ir šķērsojuši okeānu, lai uzsāktu jaunu dzīvi, un ir ar mieru ļaut pagātnei izgaist un atstāj to aiz muguras, gluži kā pēdējo skatu uz cietzemi.

Ne visi tirgoņi bija puritāņi. Apkārt bija arī pauninieki un preču iznēsātāji. Debora Veina, viņas māsa Hanna un viņu draudzenes Elizabete Deninga un Sāra Gārnere rosīgi rakņājās pa kāda pauninieka precēm ar nolūku atrast aizliegtus nieciņus, kad viena no viņām pacēla skatienu un ieraudzīja mūs.

Es viņas pazinu, jo atcerējos redzējusi viņas uz kuģa. Pirmo ceļojuma pusi viņas pavadīja, slimodamas ar jūras slimību un kunkstēdamas. Kad meitenes bija pietiekami atkopušās, lai uzkāptu uz klāja, viņas pārējo laiku pavadīja, flirtējot ar matrožiem vai bariņā runādamas par iecerētajiem un kāzām, gribēdamas kļūt par sievām, būdamas vēl meitenes. Šodien viņas bija tērpušās savās labākajās drānās, tīkojot radīt iespaidu. Viņu drēbes bija sagumzītas kravas telpā un pienācīgi neizvēdinātas, tādēļ tās izdalīja vieglu pelējuma un mitruma smaku. Viņu mātes nemēdza iekaisīt smaržīgo lavandu starp drēbju kārtām, kā to darīja Marta.

Debora un Hanna Veinas. Vārdi viņām ir piemēroti, vismaz Deborai. Viņa ir galvenā no viņām. Pēc vecuma viņa ir tuvu Rebekas gadiem, viņai piemīt zināms apaļīgs glītums, un šodien viņas vaigi bija saknaibīti sārti, lūpas sakodītas ķiršsarkanas. Viņas apkaklīte bija izrotāta ar mežģīnēm, tumšais ņieburs malās bija apšūts ar zīdu. Rotājums ir smalki aprēķināts, pārdrošs, bet tā, lai neizraisītu nosodījumu. Tāpat viņas rudie mati pamanās izbēgt no baltās cepurītes, vīdamies lejup un ierāmēdami viņas seju aizdomīgi nevainojamās sprodziņās.

Viņas māsa Hanna ir jaunāka un par galvastiesu īsāka, ar asiem, zebiekstei līdzīgiem vaibstiem. Viņas rudie mati nav tik spilgti, tie drīzāk ir smilšu krāsā. Arī viņas mati mēģina izbēgt no aubes apakšas, taču tie ir savijušies stiepļveida spirālēs kā neatšķetināta virve. Viņas acis, tāpat kā māsai, ir brūnas, bet tumšas un spīdīgas kā ogļu šķembas. Viss skaistums bija ticis Deborai.

Māsas vienmēr turējās kopā, un Hannas acis allaž grozījās apkārt, vērdamās augšup ar kucēna sajūsmu, kāri tverdamas katru Deboras vārdu. Arī Elizabete Deninga un Sāra Gārnere pakļaujas viņai. Viņa ir šīs kompānijas barvede. Viņas vienmēr uzturas vienā bariņā ķiķinādamas un sačukstēdamās. Man viņas nepatīk. Uz kuģa viņas bez iemesla skatījās uz mani ar ļaunu skatienu, aprunādamas mani. Šodien viņas vispār nepievērsa man uzmanību. Kad viņas mūs pieaicināja, noskaidrojās, ka viņām ir vajadzīga Rebeka, bet viņas neinteresējās ne par viņas māti, nedz ari par mazo brālīti. Draudzenes gribēja izprašņāt Rebeku par Tobiasu.

-    Kā klājas Morsa kungam? apjautājās Debora. Viņas seja neko neizteica, taču dziļi viņas brūnajās acīs bija dzirksts, un viņas jautājums izraisīja pārējām spurgšanas lēkmi.

-    Vecākajam vai jaunākajam? vēlējās noskaidrot Rebeka, lai gan zināja, kuru bija domājusi Debora.

-Protams, jaunākajam, tu, zoss! izsaucās Hanna, no jauna izplūstot smieklos, šoreiz par Rebeku.

Rebeka savilka lūpas. Viņai nepatika, ka viņu izmuļķo kāds, kam saprāta ir mazāk nekā vistai.

-    Viņam iet pavisam labi.

-    Viņš šodien nav ar tevi?

-    Viņam ir citas darīšanas. Kopā ar manu tēvu.

Tas atkal izsauca jaunu sprauslāšanu.

-    Arī viņa tēvs ir tur. Viņi gādā mums krājumus nākotnei.

-    Kopīgai nākotnei? Debora pajautāja ar smaidu. Pārējās meitenes tik tikko valdījās. Rebeka no visa spēka mēģināja izlikties vienaldzīga, tomēr viņas bālā sejas āda sāka krāsoties no Deboras bezkaunības.

Viņa man par šo lietu nekā nav teikusi, bet viņa un Tobiass ir sākuši labi saprasties. To noteikti vēl nevar nosaukt par uzmanības parādīšanu; viņu attiecības joprojām ir skatienu un smaidu apmaiņas stadijā, bet pēdējā laikā viņi abi bieži ir redzami kopā. Tas nav pagājis secen Deborai un pārējām meitenēm. Deboras smaids izdzisa, un ar vienu skatienu viņa apklusināja pārējās meitenes. Spīdums viņas brūnajās acīs bija nocietinājies un kļuvis citāds. Tobiass būtu labs virs jebkurai. Viņš ir izskatīgs un labi noaudzis, spēcīgs, jauns vīrietis un namdaris, kas ir augstu novērtēts amats pasaulē, kura būvēta no koka. Rebekai ir sāncense.

Pēkšņi Hanna iespiedzās un atlēca atpakaļ, sagrābdama Deboras roku ciešāk.

-     Kas noticis? Debora mēģināja nokratīt jaunāko meiteni, taču viņas tvēriens kļuva vēl ciešāks. Kas par lietu?

-    Skaties! Skaties tur pretī!

Hanna ar drebošu pirkstu norādīja pūlī. Pārējās meitenes sekoja viņas skatam, viņu acis iepletās, to zīlītes paplašinājās it kā no meža būtu iznācis kaut kas mežonīgs un bīstams, lai nostātos viņu priekšā. Ari citi skatījās, daudzi atkāpās, ar šņācienu ievilkdami elpu.

Pūlis atkāpās uz abām pusēm, redzot divus iezemiešus ejam cauri tirgum. Kolonisti tiem nepievērsa uzmanību, it kā viņu klātbūtne būtu parasta parādība, bet tie, kas tikko bija nokāpuši no kuģiem, vēroja viņus ar apbrīnu un bijību.

-    Mežoņi! Hanna spiedza. Viņi mūs nogalinās uz līdzenas vietas!

Debora kvieca kā nesaprātīga jauna sivēnmāte, dzīvnieks, kam viņa krietni vien līdzinājās, un aizspieda sev muti ar plaukstu. Elizabete un Sāra pieķērās viena otrai, mēmas no brīnumiem un šausmām.

-     Viņi tev neko nenodarīs! noskaldīja Rebeka, viņas gaišbrūnās acis satumsa nicinājumā. Klusu! Viņi tevi izdzirdēs!

Ja ari viņi dzirdēja, viņi nekādi to neizrādīja. Viņi bija kailām krūtīm un kailām kājām, izņemot bārkstainas mīkstas ādas getras, kas bija apjoztas līdz ceļiem. Viņi nevalkāja garās vai īsās bikses, bet īsus ādas apsējus, kas bija priekšā un aizmugurē piestiprināti pie šauras, ar krellēm rotātas jostas; varbūt šī iemesla dēļ Debora tā spiedza. Kājas viņiem bija apautas ar mīkstu, siksnām aptītu ādu, un abiem mugurā bija no ādām šūdināts kamzolis bez piedurknēm. Zēna kamzoļa priekšpuse bija izrotāta ar spilgtām, krāsotām spalvām, sarkanām un zilām, sakārtotām kā atšķirības zīmes. Viņu apģērbs bija nabadzīgs, bet praktisks. Atšķirībā no angļiem viņi nesvīda sutoņā.

Viņi abi bija liela auguma, labi veidoti, gludi noskūti, glīti vīrieši ar uzkrītošiem vaibstiem. Viņi izturējās viens pret otru labvēlīgi, it kā būtu rados viens ar otru, lai gan viens bija daudz vecāks; varbūt tie bija mazdēls ar vectēvu. Viņu ādas krāsa bija tumša, taču bez sarkanas nokrāsas, lai gan baltie viņus dēvē par sarkanādainajiem. Tā drīzāk ir labi nopulēta koka piesātinātā brūnā krāsa un liecina par dzīvi, pavadītu brīvā dabā, neapgrūtinot sevi ar drēbēm. Viņiem bija gari mati, kas krita uz pleciem; jauneklim tie bija spīdīgi melni ar zaļi zilu mirdzumu. Viņa mati auga brīvi un vienā pusē bija noskūti. Vecā vīra mati sirmoja, un tajos bija izteikti balta šķipsna, kas auga zemu uz pieres. Arī viņa mati bija gari, aizmugurē sapīti resnā bizē, kurā bija iespraustas spalvas un krellītes.

Kad viņi gāja cauri pūlim, cilvēki ap tiem apklusa. Viņi gāja cauri klusējošam pūlim, un bija grūti nelūkoties uz viņiem. Jonass man stāstīja par brīnumiem, ko viņš bija redzējis. Par retiem priekšmetiem, dīvainām un izsmalcinātām lietām, kas savestas no visas pasaules, lai cilvēki tās apskatītu un apbrīnotu. Šķita, it kā kāds no Tradesanta kunga kolekcijas eksponātiem, kas izstādīti Lambetas Arkā, pēkšņi būtu atdzīvojies un sācis staigāt.

Es nespiedzu kā Debora un krampjaini neķēros pie Rebekas, taču, gluži kā pārējie, nevarēju vien noskatīties uz viņiem. Viņi kustējās ar mierīgu grāciju, un brīdī, kad viņi gāja man garām, es sajutu svaigu priežu skuju un ugunskura smaržu, kas stipri atšķīrās no sasmakušu sviedru un pārāk ilgi nemazgātās drēbēs ģērbtu ķermeņu pretīgā smārda, kas garoja no mūsu ļaudīm.

Jaunais vīrietis skatījās taisni uz priekšu, nenovērsdams skatienu ne pa labi, ne pa kreisi. Vecais vīrs apskatīja abās pusēs stāvošos ļaudis, bet viņa skatiens bija vienaldzīgs, it kā pūlis sastāvētu no nedzīvām būtnēm vai radījumiem, kas viņu neinteresē. Viņa tumšās, plūmju krāsas acis bija iegulušas dziļi viņa rievotajā sejā, kas bija īpaši grumbaina ap degunu un muti. Tad viņš pārstāja lūkoties apkārt, pēkšņi viņa acis kļuva modras, caururbjošas un skarbas. īsu mirkli viņa skatiens apstājās pie manējā un pēc tam atkal pārvietojās, pievērsdamies pūlim, un kļuva tāls un vienaldzīgs, it kā viņš spētu redzēt tiem cauri.

31.IERAKSTS

Rebekas tēvs ir norūpējies. Mēs jau nedēļu esam Salemā, un nekas vēl nav nolemts. Mēs nevaram vairs ilgi kavēties, jo mums jāpaspēj uzbūvēt mājvietu, pirms iestājas ziema. Ir jau par vēlu, lai kaut ko stādītu. Šovakar viņš dosies uz saiešanas namu, lai apspriestos ar citiem vecajiem. Viņš grib izstāstīt viņiem savas domas par šo lietu. Ja mēs kaut kur dosimies, tam ir jānotiek tagad. Mēs varētu palikt šeit, lai gan šai pusē labākie zemes gabali jau ir aizņemti, un Jonass uzskata, ka pilsētnieki nepacietīgi gaida, kad mēs dosimies tālāk.

Atraitne Hesketa palūkojās uz Martu. Tu esi bijusi noderīga, un man jāatzīst, ka tu esi daudz man palīdzējusi. Viņa ieturēja pauzi. Tā, protams, nav mana darīšana, un dari, kā tev liek tuvinieki un sirdsapziņa, bet tev tik tiešām vajadzētu palikt šeit pie manis. Arī meitenei. Viņa pamāja ar galvu manā virzienā un atkal paskatījās uz Martu. Martas acīs aiz smagnējiem plakstiņiem, gluži kā vecas indiānietes acīs, nevarēja salasīt neko. Es sajutu, ka abas sievietes apmainās domām, neizrunājot ne vārda. Jaunava viņas vecumā vienmēr var būt noderīga. Tu saki, viņai labi padodas rokdarbi? Marta pamāja. Pilsēta aug plašumā, ļaudīm vajadzīgas drēbes. Atraitne Hesketa skumji tērgāja. Daži pat sāk atgūt vēlmi pēc greznuma. Ar kuģiem tiek atvests ne mazums audumu. Jūs varētu pat atvērt mazu darbnīciņu.

To ir vērts apdomāt, es ņemšu to vērā. Marta palūkojās lejup uz drānas gabaliem, kurus viņa šuva kopā. Jau gatava, izveidota dzīve, nevis tāda, kas jāsāk no jauna neapdzīvotā vietā.

Es paskatījos uz Martu ar izbrīnu, viņa nekad agrāk nebija paudusi šādu viedokli.

-    Taču tie ir mani ļaudis, Marta ar zobiem pārkoda diega pavedienu un sāka lāpīt. Un es gribu pievienoties savai dzimtai, pēc asinīm un laulības. Mēs esam tiktāl nonākuši ar Tā Kunga svētību, un tagad nav īstais laiks padoties un nokrist ceļmalā.

Atraitne Hesketa ar vieglu galvas mājienu izrādīja cieņu Martai par viņas lēmumu. Tādā gadījumā lai Dievs ir ar jums. Jums būs ejams garš un grūts ceļš. Viņa nedaudz nodrebinājās, kaut gan bija silta nakts un mūsu priekšā sprēgāja uguns. Kaut arī es neietu tādu ceļu.

-    Kādēļ gan ne, Hesketas kundze? Biju pavirzījusi savu ķebli otrpus Martas solam, tālāk no krāsns svelmes, taču tagad es to atkal piebīdīju tuvāk.

-    Šai pusē ceļu ir maz, mīļā, un tie, kas ir iebraukti, neved tālu mežā. Jūs iesiet pa zvēru takām un pa mežoņu iemītām stigām. Mežs nav vieta, kur vajadzētu atrasties dievbijīgam cilvēkam. Stāsta, ka…

-    Ko stāsta? jautāju.

-    Runā, ka tur mīt gari. It sevišķi kāds melns rēgs cilvēka izskatā. Indiāņi viņu pielūdz…. Viņa atkal nodrebinājās, tīdamās lakatā. Tās, protams, ir blēņas, bet daži apzvēr, ka ir to redzējuši, un ļaudis baidās nomaldīties mežā. Tur, protams, ir zvēri un mežoņi, bet ne jau no tiem cilvēki baidās, kad noriet saule. Ne jau tie liek tiem ar skubu skriet mājās, vēl ātrāk, nekā zirgs spēj aulekšot. Viņa pieliecās uz priekšu, lai apmaisītu virumu podā uz pavarda. Ceļš būs grūts, un no Salemas ļaudīm jūs lielu palīdzību nesaņemsiet.

-    Tāpēc, ka tie baidās no spokiem?

Viņa atkal pasmējās savu suņa rejām līdzīgo smiekliņu. Ne tikai. Pastāv arī cits iemesls. Cienīgtēvs Džonsons un viņa draudze. Viņi atstāja šo vietu ne visai labā noskaņā. Ne jau tāpēc, ka pietrūktu zemes, tolaik brīvas zemes šeit bija pietiekami daudz. Nē, viņa noliedzoši pakratīja galvu. Ne jau tāpēc.

-    Kādēļ tad? pavaicāju.

-    Varētu teikt, ka viņus palūdza aiziet. Pats cienīgtēvs Džonsons ir diezgan smaga rakstura cilvēks. Gandrīz uzreiz pēc ierašanās viņš uzsāka strīdu ar pārējiem mācītājiem. Viņš ir labs sprediķotājs, taču ķildīgs, apgrūtinošs, stūrgalvīgs un augstprātīgs, tā par viņu runāja; viņš vienmēr tiecās uztiept savus uzskatus citiem, un tā šeit Salemā nav pieņemts. Viņš pārāk daudz esot iedomājies no sevis, teju vai kļuvis par zaimotāju, tā runāja.

-    Kā jūs to domājat?

-    Pastāv milzum liela atšķirība starp praviešu vārdu sludināšanu un sevis dēvēšanu par pravieti. Viņš izturējās tā, it kā pats būtu Dieva sūtīts pravietis, un viņa draudze sveica viņu kā tādu. Tas bija par daudz pārējiem garīdzniekiem. Viņi pasludināja viņa uzskatus par bīstamiem, nosodīja viņu par krišanu maldos un par draudzes maldināšanu. Nožēlo vai aizej, tā tie viņam teica. Tā viņš cēlās un aizgāja, aizvezdams līdzi uz mežonīgajiem apvidiem arī draudzi, kas gluži kā Israēla tauta sev pa priekšu dzina lopus.

-    Uz kurieni viņi aizgāja?

-    Viņš izvēlējās vēl nemītas takas. Nezināmus ceļus. Uzticēdamies Dievam, pārliecināts, ka Viņš vadīs viņus uz turieni, kurp tie vēlas doties.

-    Bet viņi taču noteikti kaut kur apmetās, vai ne?

-    Viņi uzcēla ciematu dziļi mežos, un kopš tā laika mēs ļoti maz esam dzirdējuši par viņiem. Šeit viņi ierodas reti. Tagad jūs esat ieradušies un gribat pievienoties viņiem. Viņa pievērsa Martai savu uztraukto skatienu. Tiešām, mīļā, es jūs brīdinu, nedariet to.

32. iieraksts

Mūs visus saaicināja saiešanas namā. Visu draudzi un ikvienu, kas vēlējās tai pievienoties, tādus kā es, Jonass un Tobiass. Mums jautāja, vai mēs paliksim vai dosimies līdzi.

Marta ies līdzi, ari Riversi, bet es neesmu pārliecināta par Jonasu un Tobiasu. Jonasam šeit patīk. Viņš klejo pa pilsētu un kuģu piestātni, pļāpādams ar pilsētas iedzīvotājiem un jūrniekiem, ievākdams ziņas un apkopodams informāciju. Viņš pat ir sācis nedaudz tirgoties, pārdodams tabletes un mikstūras. Vienreiz es pat dzirdēju, kā viņš izsaka savas šaubas dēlam.

-    Kāds no tevis zemkopis? Vai, piemēram, no manis? Tu esi namdaris, un es esmu aptiekārs. Mēs varētu ar to pelnīt sev iztiku un iekārtoties uz dzīvi šeit pat Salemā. Vai izmēģināt laimi kādā citā pilsētā, teiksim, Bostonā. Es dzirdēju, ka tā plaukst un zeļ…

-    Viņi ir labi ļaudis.

-    Labi ļaudis? Jā. Ar Tā Kunga degsmi acīs. Un kā būs ar tiem pārējiem, pie kuriem viņi grasās doties? Mēs neko par tiem nezinām. Mēs esam svešinieki. Varbūt viņi mūs neuzņems. Vai tas būs gudri darīts, ja mēs pievienosimies viņiem? Ko tu teiksi? Iesim līdzi? Vai varbūt paliksim?

Tobiass neko neatbildēja. Viņš tikai izstiepa garās kājas uz priekšu un iemalkoja alu.

33. ieraksts

Pie durvīm stāvēja divi vīri, balsu skaitītāji: Deboras tēvs, Džeremijs Veins, un viņas tēvocis Semjuels Denings. Cits aiz cita mēs iegājām iekšā un ieņēmām savas vietas, stingri pēc ieņemtā stāvokļa draudzē. Elija Kornvels raudzījās lejup no kanceles. Apspriede nebija paredzēta. Cienīgtēvs Kornvels pat nenolasīja sprediķi, viņš tikai lika mums noliekt galvas un klusībā lūgt Dievu, zemojoties Tā Kunga priekšā un lūdzot Viņa padomu. Bija pienācis laiks izlemt, vai palikt šeit vai doties uz citurieni un apmesties kādā no citām jaunajām pilsētām, vai sekot cienīgtēva Džonsona piemēram un doties uz neapgūtajām zemēm. Vecajie jau bija pieņēmuši lēmumu. Tie visi stāvēja priekšā vienā rindā, starp viņiem bija arī Džons Riverss.

Cits pēc cita ģimeņu galvas iznāca no savām vietām, lai nostātos tiem blakus priekšā. Pēc tam Rebekas māte Sāra nostājās pie sava vira sāniem, vezdama aiz rokas līdzi bērnus, aiz viņas sekoja Rebeka, turēdama rokās mazo Noasu. Kaut arī man, tāpat kā Jonasam, ir šaubas, tomēr, kad Marta izgāja priekšā, es sekoju viņai.

Ģimenes sarindojās gar istabas malām, un sēdvietās palika tikai draudzei nepiederošie cilvēki. Jonass nolieca savu galvu zemāk, ar vienu mutes kaktiņu čukstēdams kaut ko Tobiasam. Viņa dēls noliedzoši papurināja galvu, it kā atgaiņādams mušas, iztaisnoja plecus un pagāja uz priekšu, lai pievienotos pārējiem, vilkdams Jonasu sev līdzi. Rebeka skatījās, kā Tobiass nostājas priekšā. Otrpus istabai Hanna pašķielēja uz savu māsu, un Debora savieba ģīmi. Es paskatījos pāri istabai uz viņām un pasmaidīju. Viņš sekos viņai uz turieni, kurp viņa dosies.

34. ieraksts

Šovakar pēc vakariņām atraitne Hesketa palūdza mani apsēsties viņai blakus.

-    Vajadzētu, lai tu palīdzi man piešūt dažus ielāpus. Paskatīsimies, kāda tu esi rokdarbniece.

Viņa apsēdās ierastajā vietā pie krāsns, un es uz soliņa viņai līdzās, pa vidu bija liels maiss, pilns ar zeķēm un krekliem, ko vajadzēja salāpīt. Viņa novērtēja manu darbu, pārbaudīdama šuvuma vietu izturību un dūrienu smalkumu. Gandarīta viņa lika man turpināt darbu, kamēr pati skatījās ugunī.

-    Tu esi laipni lūgta palikt pie manis, viņa teica pēc kāda laiciņa. Šeit vienmēr atradīsies vietiņa meitenei, kas ir gatava palīdzēt un būt noderīga.

Pārsteigta un nedaudz apjukusi, paskatījos uz augšu. Es neatbildēju uzreiz, bet turpināju darbu, cenzdamās, lai valdziņi būtu glīti un kārtīgi. Pēc tam es pieklājīgi viņu tencināju un atteicos no viņas piedāvājuma. Kaut gan man, tāpat kā Jonasam, bija bažas par to, kas sagaidāms turpmāk, tomēr palikt šeit nozīmētu, ka būšu tikai nedaudz vairāk kā kalpone, un mani neiepriecināja šādas nākotnes izredzes.

-    Padomā par to. Viņas acis ar smagnējiem plakstiņiem cieši vērās ugunī. Es nedaudz uzzināju par tavu pagātni no Martas, un pārējo es domāju var uzminēt. Tev šeit varētu būt drošāka dzīve. Domāju, ka tu saproti, ko es gribu teikt.

-    Kā jūs zināt? es klusi painteresējos, piesardzīgi palūkodamās apkārt. Mēs bijām vienas pašas lielajā, krāsns uguns apgaismotajā istabā, tuvumā nebija nevienas citas dvēseles, taču runāšana par tādām lietām mums abām bija bīstama. Ja viņa saskatīja manī raganu, varbūt arī citi to saskatīs. Bailes sakāpa man kaklā un sacēla gaisā matiņus uz mana skausta.

-    Vai tas ir tik acīmredzams?

-    Tāds tādu pazīst. Es nevaru pateikt, vai šīs spējas ir dāvana vai lāsts, bet es zinu, ka ne jau mēs to izvēlamies. Viņa vēl arvien uz mani neskatījās, bet es sapratu no viņas vārdiem, ka viņa piekopj burvju mākslu. Mani brīdināja par tavu ierašanos.

-    Kas tad? Kā?

-    Tev nav lemts to uzzināt. Tagad viņas acis bija vērstas uz mani, un katras acs melnajā viducī dega pa uguntiņai.

-    Taču, lai kur tu ietu, tev jāuzmanās. It īpaši šeit.

-    Šeit? Kāpēc šeit? Es domāju, ka šeit mēs visi varēsim brīvi uzsākt jaunu dzīvi. Es cerēju…

Viņa atkal klukstoši iesmējās. Lai Dievs tevi svētī, mīļā. Šeit ir vēl ļaunāk! Ļaudis ved savu māņticību sev līdzi pāri okeānam. Kad viņi nonāk šeit, viņi ierauga visapkārt mežu. Neviens nezina, cik tālu tas stiepjas, tas ir iezemiešu apsēsts, un tajā mīt vēl nezin kādas būtnes. Viņu ticība ir niecīga dzirksts bezgalīgā tumsā. Viņu bailes aug kā lauka tīteņaugi, nomācot visu pārējo.

-    Es mācēšu sevi pasargāt. Es varu par sevi parūpēties.

Viņa atkal spalgi iesmējās. To es apšaubu. Un es taču nerunāju tikai par tevi vien. Viņa paliecās uz priekšu, lai iekārtu tējkannu virs pelnainajām pagalēm. Marta ir laba sieviete, un viņa ir bijusi laipna pret tevi.

To es nevarēju noliegt.

Tātad esi uzmanīga, manu gudro, jauno meitēn. Tu esi asa kā dzelksnis, pati ar saviem uzskatiem. Tev jāpievalda mēle, vai ari tu sagādāsi nepatikšanas ne tikai sev. Neizpaud nevienam savas domas un vienmēr uzmanies, kas notiek tev aiz muguras.

35. ieraksts

Mūsu došanās ceļā atkal ir atlikta. Paiet dienas, tomēr nekas vēl nav nolemts. Salemas viri apgalvo, ka mums vajadzīgi iezemiešu pavadoņi, taču cienīgtēvs Kornvels un vecajie negrib par to ne dzirdēt. Viņi strīdas pretī un teic, ka viņi ir pagāni, Sātana bērni, ka mums jāuzticas Dievam, kas izvedīs mūs cauri mežonīgajām vietām gluži kā Mozu un viņa tautu. Pat starp vecajiem ne visi domā šādi. Džons Riverss atgriezās no pēdējās sapulces pavisam dusmīgs, kurnēdams, ka Elija Kornvels var citēt Mozu, cik vien vēlas. Israēla bērni klīda pa tuksnesi četrdesmit gadu, kas ir pārāk ilgs laiks, lai klejotu un būtu bez pajumtes. Dievs nesteidzās viņus izvest no tuksneša.

Salemas vīri nekur neies bez iezemiešiem. Viņi apgalvo, ka mēs dodamies uz vietām, pa kurām nav daudz ceļots, un bez iezemiešu zināšanām mēs noteikti apmaldīsimies. Džons Riverss uzskata, ka mēs nevaram doties ceļā bez palīdzības no Salemas, lai ko domātu vecajie. Mums nav pietiekami daudz ratu vai lopu, kas varētu vest mūsu iedzīvi un cilvēkus. Salemas vīri ir praktiski un apķērīgi. Viņi neaizdos mums kravas ratus, vēršus un zirgus, ja vēlāk nesaņems tos atpakaļ.

Pēc ilgiem strīdiem Riverss un viņa domubiedri uzvarēja. Mums pavadoņos tomēr būs iezemieši. Tagad atkal ir cita

kurnēšana. Ratu un vēršu noma mums izmaksās dārgi, un neviens nevēlas šķirties no sava zirga. Zirgi tiek uzskatīti par pārāk vērtīgiem, lai riskētu ar tiem šādā pasākumā.

3. CEĻOJUMS sMEŽONĪGIE APVIDI

..

36. ieraksts 1659 g jŪlijĀ

Mēs aizbraucām no Salemas brīnumjaukā jūlija dienā, piecēlušies agrā rītā, tikpat svaigā un skaidrā kā Anglijā. Es atminējos vecmāmiņas dārzu, lefkoju un rožu saldo smaržu. Es atkal ieraudzīju kāršrozes, bruņniekpiešus un pulkstenītes, kas kā dārgakmeņi spoži mirdzēja saulesgaismā. Kaklā sakāpa rūgtums, kad es iedomājos, ka kotedža stāv tumša un pamesta un nelielais zemes lauciņš aizaudzis un pilns ar nezālēm.

Mēs sapulcējāmies, lai sāktu savu gājienu cauri pilsētai, daži jāšus, citi kājām, pārējie sēdus ratos, kas bija līdz malām piekrauti ar mantām un iedzīvi. Pilsētas iedzīvotāji bija saposušies, lai pavadītu mūs, un tas bija gluži kā gadatirgus, kā pļaujas vai ražas novākšanas svētki, kad katrai pilsētai un ciematam cauri gāja svinīgas procesijas. Es biju pārāk maza, lai tos atcerētos, bet vecmāmiņa bija man par tiem stāstījusi. Mani sarūgtināja tas, ka esmu palaidusi garām šos svētkus, kad varēja atlikt darbu līdz nākamajai dienai un visi varēja priecāties un līksmot vismaz vienu dienu.

Mēs atstājām pilsētu, un mūsu priekšā pavērās lauki, zaļi zem skaidrām debesīm. Ceļš mūsu priekšā bija plats un labi iebraukts, tas aizvijās tālumā cauri plašiem, līdzeniem laukiem un abās malās bija apstādīts ar lieliem kokiem. Daži no tiem auga savrup, citi puduros: dižskābarži, oši un ozoli.

Es nebiju vienīgā, kas domāja par mājām. Redzēju, kā acumirkļa prieks parādās vairākās sejās, bet ikreiz tam sekoja tas

pats nomācošais drūmums. It kā kāds dārgs cilvēks, sen jau miris, būtu saskatīts svešinieka sejā. Ilgi meklētais mīļotais, kuru nav lemts vairs satikt.

Virzījāmies uz priekšu lēnām, jo mūsu grupa bija liela, un, nudien, mēs droši vien atgādinājām Israēla ciltis, kad tās bēga no Ēģiptes, dzīdamas savus govslopus, aitas un kazas pa priekšu; mūsu raibais bars viegliem soļiem staigāja nopakaļ dārdošajiem ratiem, izpleties pa ceļmalas zālienu.

Mums nedzinās pakaļ faraons ar savu armiju. Mums pat atlika laika, lai apstātos un salasītu zemenes. To šeit bija atliku likām, ogas bija milzīgas, tik lielas kā plūmes, leknas un sulīgas. Mēs pielasījām ar tām priekšautus un ēdām, līdz mūsu mutes bija notraipītas sarkanas un rokas kļuva lipīgas.

Tā sākās mūsu ceļojums kā svētku diena, svēta diena, un smējās pat tie, kas šaubījās. Marta brauca, sēdēdama ratos, kuros žēlabaini klukstēja viņas cāļi. Viņu spalvas bija kļuvušas gludas un spīdīgas, pie atraitnes Hesketas tie tika nobaroti trekni ar graudiem un ēdiena paliekām. Vēršus dzina Jonass, palaikam atliekdamies atpakaļ, lai jokotos un ķircinātu Martu. Es gāju blakus Rebekai un Tobiasam, kas nesa mazāko no viņas brāļiem uz pleciem, bet pārējie skraidelēja apkārt, priecādamies par to, ka ir izkļuvuši ārā no pilsētas.

Šādi mēs ceļojām visu dienu, apstādamies tikai dienvidū, lai kaut ko iekostu, un ēdām līdzpaņemto ēdienu, sēdēdami uz segām, kamēr lopi plūca zāli. Mēs gājām līdz pat saulrietam, kad pienāca laiks ierīkot nometni. Elija Kornvels novadīja svinīgu pateicības dievkalpojumu (īsti nezinu, kāpēc, mēs taču vēl neesam nokļuvuši pat līdz mežam), mēs iekūrām ugunskurus un gatavojām uz tiem ēdienu kā tāda diedelnieku banda. Daži guļ zem buru audekla nojumēm, citi zem ratiem vai zem klajas debess, jo nakts ir maiga. Es rakstu, un gaismu man rāda zvaigznes.

37. ieraksts

Šodien ceļš sašaurinājās. Platais ceļš, kas veda no Salemas, ir kļuvis par taku. Šeit ir maz ceļu. Lielākoties šeit ceļo pa jūru vai upēm, bet mēs esam izvēlējušies sauszemes ceļus. Ap mums vēl arvien bija līdzenums bez kokiem, tādēļ mēs varējām pārvietoties salīdzinoši viegli, bet apvārsnis visās debespusēs bija tīts biezā, zaļā dūmakā. Visapkārt vīdēja lielais mežs. Mūsu virzība uz priekšu, kas pat pie labiem apstākļiem bija lēna, tagad kļuva vēl lēnāka. Varējām ceļot uz priekšu tikai tik ātri, cik to ļāva piekrautie rati un smagi stampājošie lopi. Ilgu laiku koki tālumā bija izplūduši un nenāca tuvāk. Mežs tuvojās pamazītēm. Atsevišķie koki, ar kuriem bija izraibināta apkārtne, kļuva aizvien biežāki un auga ciešāk kopā puduros, dižskābaržu, ozolu un priežu audzītes kļuva arvien lielākas, taču nekas mūs nespēja sagatavot pašam mežam.

Koki auga biezi robainā līnijā. Taka, pa kuru mēs gājām, iespraucās tajā un drīz pazuda ēnainajās dzīlēs, kur augstie koki aizēnoja gaismu, atstādami mūs krēslā. Milzu zarus bija izpletuši ciedri. Priedes slējās tik augstu, ka likās to virsotnes ir saaugušas kopā. Koku stumbrus sedza raupja miza, un tie bija sasnieguši tādus apkārtmērus, ka četri vīri, sadevušies rokās, nevarēja aptvert stumbru. Bieza, gadsimtu gaitā sakrājusies lapu un nobiru kārta sedza meža pamatni.

Caur kokiem nevarēja neko redzēt, viss bija melns. Ceļotāji apstājās, pat dzīvnieki negribēja ieiet mežā; tie apgriezās, žēlabaini baurodami, un zirgi mīņājās un zviedza, nervozi mētādami galvas. Bērni vairs nespēlējās un neskraidīja apkārt. Viņi atgriezās pie savām mātēm un pieķērās viņu kleitām. Sievietes pagriezās pret saviem vīriešiem, kas brīnījās izplestām acīm, gluži kā viņu bērni. Tas bija mūžamežs, lielāks nekā jebkurš mežs, par kuru bijām dzirdējuši stāstām pie ugunskura. Ieiet tajā nozīmētu ieiet noslēpumu valstībā, un kas to lai zina, kādi spēki valdīja tā tumšajās dzīlēs.

Divi vīri, klusi kā rēgi, izzagās no mežmalas. Viņi patiesi atgādināja kādu parādibu, jo uzradās vienā mirklī; vieta, kurā viņi parādījās, pirms minūtes bija tukša, bet tagad jau tur atradās viņi. Viņi stāvēja mūsu priekšā un neizdvesa pat ne sveiciena vārdus. Šie vīri bija iezemieši, sarkanie indiāņi, daudzi no mūsu pulka tādus redzēja pirmo reizi mūžā. Viņu pēkšņā parādīšanās izraisīja trauksmainus izsaucienus. Dažas no sievietēm iztrūkušās sāka spalgi kliegt, un daži no mūsu vīriešiem tvēra pēc ieročiem. Bija jāiejaucas Salemas vīriem. Viņi nebija ieradušies, lai mums uzbruktu, un stāvēja neslēpdamies, uz muguras viņiem karājās loki. Viņi bija mūsu pavadoņi. Tie bija gājuši kopā ar mums visu laiku, tikai mēs viņus neredzējām. Viņi parādījās tikai tagad, jo bija nepieciešami. Bez viņiem mēs nekad neatrastu apmetni, kurp devāmies. Bez viņiem mūs, iespējams, neviens nekad vairs neredzētu.

Mūsu pavadoņi ir abi vīri, ko biju redzējusi tirgū. Puisis un viņa vectēvs. Salemas vīri viņus pazina, un jaunais vīrietis spēra soli uz priekšu, lai uzrunātu tos. Arī mūsu vecajie sapulcējās un stāvēja apspriežoties. Daudziem par izbrīnu, puisis runāja angļu mēlē tikpat labi kā jebkurš no mums. Viņa vectēvs šajās sarunās nepiedalījās. Viņš stāvēja rāms un izturējās nepiespiesti, ignorēdams ziņkārīgo skatienus. Laiku pa laikam viņš pārlaida mums tumšās acis, it kā gribētu apmierināt savu ziņkāri. Es atkal sajutu, ka viņa acis meklē manējās un uz sekundi patur tās gūstā. Atkal es piedzīvoju to dīvaino sajūtu, it kā viņš būtu ieskatījies dziļi manī. Viņš turēja mani, gluži kā sermulis tur trusi, pēc tam viņa skatiens novērsās no manis, un dīvainā sajūta pazuda.

Kad viņi beidza runāt, saule jau sāka grimt aiz meža. Bija pārāk vēls, lai dotos tajā iekšā. Mums vajadzēja ierīkot nometni naktsguļai.

Nezinu, uz kurieni devušies indiāņi. Rakstu plaiksnošā ugunskura gaismā. Aiz šī gaismas apļa viss ir melns.

Pirms vakariņām Elija Kornvels vadīja lūgsnas. Viņš lasīja no Mateja evaņģēlija:

"Vārti ir plati, un ceļš ir plats, kas aizved uz pazušanu, un daudz ir to, kas pa tiem ieiet. "

"Bet šauri ir vārti un šaurs ceļš, kas aizved uz dzīvību, un maz ir to, kas to atrod…"

38. ierakstso

Esam jau pašā mežā. Dažreiz ceļš ir plats kā lielceļš, citreiz tas pavisam pazūd necaurredzamā biezoknī. Lai to izbrauktu ar ratiem, reizēm jāizcērt jauni dzinumi un mežrozīšu krūmi, reizēm veseli koki. Rati apstājas, un Tobiass ar dažiem citiem vīriem dodas uz priekšu, turēdami uz pleciem cirvjus, gatavi izcirst mums ceļu. Mežs dimd no skaņas, kas rodas, metālam atsitoties pret koku. Mēs gandrīz nemaz nevirzāmies uz priekšu. Zem meža lapotnes ir karsts, nav gandrīz nevienas vēja pūsmiņas, un mūs apgrūtina neskaitāmo knišļu kodieni.

39. ieraksts

Esmu zaudējusi skaitu šādi pavadītām dienām. Ēdiena mums ir atliku likām, un mežā var savākt vēl, bet indiāņi ir pierādījuši savu vērtību. Ja nebūtu viņu, mēs būtu nomiruši aiz slāpēm. Tik biezie un leknie meži mums ir kā tuksnesis, taču šie vīri zina, kur atrodas ikviens apslēptais strautiņš un avots šai zemē. Tāpat viņi ved vīrus medībās, pievienodami mūsu ēdienkartei brieža un tītara gaļu. Viņi nes mums arī citas lietas: riekstus, augļus un dažādas zālītes, ko var ēst kā salātus. Katru dienu mēs ceļojam, līdz gaisma sāk izzust. Koku zaru velves virs mūsu galvām noslēpj sauli dienas laikā, taču koku stumbri līdz zināmam augstumam ir kaili. Kad saule

grimst aiz apvāršņa, tā spīd cauri kokiem šaurām dzeltenas, oranžas un sarkanīgas gaismas strēlēm. Ēnas kļūst platākas un garākas. Tā ir zīme, ka mums jāsteidz sagatavot nakts nometni. Kad ir pazudusi pēdējā gaisma, iestājas absolūta tumsa. Šeit mežā nav ne mēness, ne zvaigžņu.

Kad pār mums iestājusies nakts, pieaug bailes. Bailes no nezināmā. Bailes no tumsas.

Ar to pietiek, lai satricinātu visstiprāko ticību. Elija Kornvels lūdz Dievu, lai Viņš mūs pasargā no ļauna.

-Jebšu es arī staigāju tumšā ielejā…

Un pat viņa balss iedrebas.

Mēs patiešām esam mežonīgā vietā. Nakti satricina griezīgas skaņas un kaucieni. Tie ir mums nepazīstamu radījumu kliedzieni, kas nav dzirdēti Anglijā kopš seniem laikiem. Vīri pēc kārtas stāv sardzē, sagatavojuši musketes, jo briesmas ir neapšaubāmi īstas. Šajos mežos mīt vilki, lāči un kalnu lauvas.

Mežs ir arīdzan Sātana valstība, un no viņa un viņa spēkiem šaujamie nevar nosargāt. Pret tiem līdz tikai lūgšana, mums atgādina Elija Kornvels, taču, lai arī viņš notur dievkalpojumus, ļaudis sāk ticēt dažādiem apkārt klīstošiem nostāstiem un baumām, Salemā dzirdētiem nostāstiem par melnajiem vīriem un meža gariem un no mājām līdzi atvestajiem stāstiem par elfiem un mājas gariem, par visu veidu ļaunajām būtnēm, kas uzglūn ārpus ugunskura gaismas sargājošā apļa.

Mēs apmetamies ciešā aplī, ar mugurām pret mežu, ar sejām pret ugunskuru. Indiāņi vienmēr apmetas kādu gabalu tālāk no mums. Viņu mazā ugunskura atblāzma redzama lielajā melnumā kā maza dzirkstelīte. Viņiem mežs ir mājas. Ja viņi blakus sajūt briesmas, viņi to neizrāda. Viņi uzceļ sev nojumi šķietami ne no kā, saliekdami jaunus kokus, lai veidotu karkasu, pārklādami to ar lapām, uzklādami sev gultu no papardēm un sausām lapām no meža. No rīta, kad mēs nojaucam nometni, viņi neatstāj nekādas pēdas, it kā viņi nekad nebūtu tur bijuši.

40. ieraksts

Esmu uzaugusi dziļi mežos un tāpēc nebaidos no tā kā pārējie. Jonass ari nebaidās. Viņš ir ceļojis pa Krieviju un Bohēmiju un apgalvo man, ka turienes meži ir tikpat vareni kā šis. Mežs viņam nav nekas briesmīgs. Viņš to uzskata par interesantu. Naktīs viņš aizlavās uz indiāņu nometni. Tikai viņi var viņam pastāstīt par augiem, ko viņš atradis mežā un nekad agrāk nav redzējis. Viņš grib uzzināt, kā viņi tos sauc, kā viņi tos lieto. Jonass pavada kopā ar viņiem ilgas stundas, pēc tam atgriezies viņš pieraksta viņu atbildes savā grāmatā, ieskicēdams tur apģērbu, ko viņi valkā, un nojumes, ko viņi būvē.

Daudzi no mūsu ceļabiedriem uzskata, ka visi indiāņi ir vienādi, ka tie visi ir mežoņi, taču Jonass izskaidro tiem, ka Jaunanglijas pamatiedzīvotāji iedalās vairākās ciltīs. Viņi runā vienā valodā, kas atšķiras tikai ar dažiem izteicieniem, gluži kā tas ir dažādās Anglijas malās. Šie divi ir penakuki, un viņu cilts mitinās uz ziemeļiem no šejienes. Zēnu bija apmācījuši baltie cilvēki, tādēļ viņš tik labi runā angliski. Viņa vectēvs no mūsu valodas saprot maz, taču viņš nosauc augu vārdus un izstāsta, kādas ir to īpašības. Puisis pārtulko viņa teikto.

Dažās naktīs pat Jonass ir pārāk noguris, lai darītu ko citu bez gulēšanas. Katru dienu rodas jaunas problēmas: jāpārbrien upe, zeme ir pārāk slīkšņaina un staigna, lai to šķērsotu, jāpāriet kalni un jāizcērtas cauri mežam. Arvien vairāk cilvēku noberž kājas vai ir pārāk vāji, lai turpinātu iet, bet, ja jābrauc ratos, zirgiem un vēršiem ir grūtāka iešana, tādēļ šāda privilēģija ir retajam. Lai arī tā, mēs neatkāpjamies, ejam uz priekšu, jardu pēc jarda, izcērtot ceļu cauri mežam ar apņēmību, ko apbrīno pat indiāņi.

41. iERAKSTS

Iepriekšējā dienā, jau tuvojoties vakaram, mēs sasniedzām kādu klajumu, augstieni mežā, labu vietu, kur varēja apmesties uz nakti. No turienes visos virzienos pletās mežs, bezgalīgs kā okeāns, kuru mēs šķērsojām, lai nonāktu šeit. Kad skatījāmies tālumā, mākoņi pašķīrās un rietumu pusē izlauzās gaismas stars. Rietošās saules sārtie un zeltītie stari pieskārās kādam pakalnam labu gabalu no šejienes.

-    Raug! Skatieties tur!

Atskanēja izsauciens, pēc tam vēl kāds. Visi saskrēja skatīties, par ko tāda bļaustīšanās.

Bija redzami dūmi, debesīs vijās tievas dūmu strūkliņas. Pirmo reizi redzējām zīmes, kas liecināja par cilvēku mitekļu tuvumu. Daži domāja, ka tā ir kāda iezemiešu nometne, bet indiāņi kratīja galvas.

-    Balto cilvēku uguns, teica jaunākais un pagriezās, lai pavērtos uz otru pusi. To sauc par Bjūlu.Tā ir vieta, kuru jūs meklējat.

Atskanēja balsis, kas slavēja To Kungu, un daudzi raudāja, pieķērušies cits citam. Daži nometās ceļos, salikuši rokas. Kaut arī tāda lūgšanas maniere tiek nosodīta, vecus paradumus ir grūti izskaust. Elija Kornvels nebārās, kā viņš to būtu darījis citos gadījumos. Viņš vadīja līksmību, aizgrābtu seju, asarām plūstot.

-    Mēs esam glābti! Mūsu priekšā ir Pilsēta Kalnā. Bjūla, Dieva līgava.

42. eraksts

Kalns, kā izrādās, ir tālāk, nekā šķita. Pirmo reizi to ieraugot, likās, ka atliek tikai izstiept roku un varēs tam pieskarties, taču dīvainā gaisma, tāpat kā cerības un gaidas, saīsināja šo attālumu. Starp mums un Bjūlu ir vēl viena kalnu rinda.

Mums priekšā ir vēl daudzas jūdzes grūta ceļa, pirms mēs sasniegsim savu galamērķi.

43. ieraksts-

Tikko mēs atstājām kalna virsotni, mūsu ceļa mērķis pazuda pavisam, to aprija bezgalīgais meža plašums. Kad sāku baidīties, ka redzētā vīzija ir tikai ilūzija, koki sāka kļūt retāki. Šeit ceļš bija platāks, bija redzams, ka tā malas ir izcirstas. Ceļa virsma bija nolīdzināta, lielākās bedres aizbērtas. Bija redzami svaigi zirgu pēdu nospiedumi, taču tie piederēja mūsu jātniekiem, kas bija aizsūtīti uz priekšu, lai brīdinātu par mūsu ierašanos. Izņemot šīs, citu pēdu nebija. Uz ceļa brīvi auga zāle un nezāles, un izskatījās, ka to lieto maz.

Visapkārt bija nokaltuši vai kalstoši koki. Radās savāds iespaids: kādēļ gan vajadzētu iet bojā visiem kokiem uzreiz? Jonass norādīja uz gredzeniem ap kokiem, kur no to stumbriem bija nogrieztas biezas mizas kārtas. Ja kokam šādi apgriež stumbru, tas nokalst, un tad to ir vieglāk nogāzt. Tas bija no indiāņiem apgūts paņēmiens, lai atbrīvotu zemi apstādīšanai. Mēs tuvojāmies apmetnei.

Turpinājām ceļu, nedzirdēdami vairs skaņas, kas bija mūs pavadījušas līdz šim: piepešus putnu svilpienus, dzīvnieku čabināšanos. Šajos mežos valdīja klusums. Bija dzirdama tikai koku čīkstoņa un dzeņu klauvējieni. Tas viesa mūsos baisas izjūtas, kas bija diezgan ļaunu vēstošas, it kā mēs ietu pa ceļu, kuru lieto tikai gari.

Pakalns stāvēja mūsu priekšā, tā pakājē vijās upe. Apmetne pletās uz leju no kalna virsotnes, kalna nogāzi izraibināja mazas mājiņas, no kuru skursteņiem cēlās dūmu grīstes. Mežs visapkārt bija izcirsts, zeme apstrādāta un izveidoti lauki. Vīri un sievas bija aizņemti ar saviem darbiem: kāds vīrs uz jumta ar āmuru nagloja skaidu lubiņas, kāda sieviete izkāra izmazgāto veļu, citi ravēja un kaplēja, staigādami pa vagām, raudzīdami, kā aug garā kukurūza. Viņus apspīdēja zeltainā saules gaisma, un viņi mūs nepamanīja. Kādu brīdi stāvējām un skatījāmies, it kā pēc visām šīm nedēļām, ko bijām pavadījuši ceļā, mūs kāds atturētu.

Tad kāds paraudzījās augšup un iesaucās. Saucieni pastiprinājās, pārņemot tos citam no cita. Pa kalna nogāzi skrēja augšā ļaudis, lai nodotu vēsti tiem, ko sastapa ejam lejup. Mūsu kolonna izjuka. Mazuļi un bērni tika pacelti uz rokām, un tad visi gan veci, gan jauni skrēja, nogurušajām kājām rodot jaunus spēkus. Viņi satikās starp pilsētu un mežu; veci draugi, kaimiņi, radi, krizdami viens otra apskāvienos, lai raudātu un kopā slavētu Dievu.

Es paliku stāvam kopā ar Tobiasu un Jonasu. Mēs stāvējām atstatu un vērojām. Nebija neviena, kas mūs apsveiktu, sagaidītu. Indiāņu zēns un viņa vectēvs ari uzkavējās turpat. Viņi skatījās uz pilsētu, un vecais vīrs kaut ko nomurmināja savā valodā. Tas skanēja kā lūgšana, bet tikpat labi ari varēja būt lāsts. To es nekādi nevarēju zināt. Viņš vienreiz pamāja ar galvu Jonasam, tad viņi pagriezās un iezagās mežā tikpat klusi, kā bija iznākuši no tā.

>

KOLONIJA

..

44. Ieraksts 1659 G AUGUSTS

Ne visiem ir prieki un līksmība. Marta ir uzzinājusi, ka viena no viņas māsām ir apglabāta kapsētā un otra ir ļoti mainījusies. Mazā Annija ir kļuvusi par Annu Frānsisa kundzi, apprecējusies ar Ecēkielu Frānsisu, vienu no pilsētas valdes galvenajiem locekļiem. Marta bija stāstījusi, ka dzimtenē Ecēkiels Frānsiss nebijis nekas vairāk kā algādzis, taču šeit viņam pieder krietni daudz zemes. Viņš ir viens no pilsētas varas vīriem, un ir kļuvis skaidrs, ka Annas kundze vēlas, lai māsa strādātu pie viņas par kalponi ar mani kā piedevu.

Es nešķērsoju okeānu tādēļ. Tu arī ne. Es domāju, ka šeit visi būs brīvi, Marta man saka.

Jonass piedāvā mums apmesties kopā ar viņu un Tobiasu. Marta var saimniekot mājā, un viņai piederēs līdzīga daļa, kas šķiet godīgi. Neviens no mums nevēlas beigu beigās kļūt par kalpu. Martas māsa ir neapmierināta, taču viņa neko nevar panākt.

Arī citus gaida vilšanās. Džons Riverss bija cerējis, ka atradīs šeit savus brāļus, taču viņš uzzina, ka tie devušies tālāk. Kad viņš pajautā, uz kurieni, tie vienkārši parausta plecus: Šī vieta nav domāta kuram katram.

Sāra ir atradusi savu ģimeni, viņas māsa un svainis ieņem pilsētā augstus amatus, taču kādu laiku šķita, ka Riversi dosies tālāk. Galu galā viņi nolēma palikt. Sāra iebilda, ka viņi taču nevar mūžīgi klīst pa koloniju, meklēdami Džona brāļus. Viņa ir nogurusi no ceļošanas, un bērniem ir nepieciešams jumts virs galvas.

Šeit netrūkst zemes, tās ir pietiekami daudz tiem, kas vēlas to apstrādāt. Rebeka man atklāj, ka viņas tēvs tomēr nav gluži apmierināts. Viņš ir dziļi domājošs vīrs, kam patīk meklēt atbildes uz saviem jautājumiem. Viņa brāļi zināja, ka viņš ieradīsies. Viņu uztrauc, ka tie ir aizgājuši, nesagaidījuši viņu, neatstājot nekādu ziņu. Taču gads tuvojas beigām, un neviens nezina, uz kurieni tie devušies. Viņa sieva un Rebeka pārliecināja viņu, lai viņš paliek.

Man prieks par to. Rebeka ir vienīgā īstā draudzene, kas man jebkad ir bijusi, un man viņas pietrūktu. Tobiass neko daudz nesaka, taču es zinu, ka viņam arī viņas pietrūktu.

45. ieraksts 1659 G SEPTEMBRĪ

Veiniem un pārējiem ir ģimenes, kas palīdzēs būvēt mītnes, kur pārziemot. Veini dzīvo iežogotā teritorijā ar vairākām mājām, kas ir gluži kā vesels ciemats, kur galvenais ir Džetro Veins, kas ir svarīgs pilsētas iedzīvotājs un savas ģints vadonis. Viņš ir alkatīgs un ķildīgs cilvēks. Viņš jau ir apstrīdējis daļu zemes, kas piešķirta mums. Viņa vārds nav redzams kartē, tādēļ viņa prasība netiek aizstāvēta, taču arī tas neattur viņu no sūdzēšanās. Viņam pieder prāvs bariņš nejauku cūku, kas klīst, kur vien vēlas. Es domāju, ka viņš tās tīšām palaiž, lai tās izmīdītu zemi, ko Marta nodalījusi dārzam. Tobiass apsolīja uzbūvēt žogu, lai tās netiktu iekšā. Līdz tam viens no maniem pienākumiem ir cūkas atgaiņāt.

Tā kā mums nav radu, kas palīdzētu, mums jātiek galā pašiem, un ir daudz darba, kas jāpaveic. Mums ir maz laika, lai būvētu mājas. Līdz ziemai ir palikuši divi, augstākais trīs mēneši. Zeme mums iedalīta dāsni, taču daļā no tās ir nepieciešams izcirst mežu, un citur vajag līst līdumu un to apart.

Darba ir daudz, bet svētdienās nav atļauts strādāt. Sabatu šeit ievēro stingri. "Sešas dienas tev būs strādāt un izdarīt visus savus darbus, bet septītā diena ir Dieva, tava Kunga sabats: tajā tev nebūs strādāt."

Šeit ievēro Tā Kunga laiku. Svētdienās nedrīkst strādāt, nedrīkst kurt ugunskurus, vārīt, dzīvniekiem pašiem jāmeklē barība. Ļaudis pavada lielu dienas daļu saiešanas namā kalna galā. Uz turieni ved visi ceļi, gluži kā riteņa spieķi. Tā ir visiespaidīgākā celtne visā pilsētā. Taisnstūra ēka ar durvīm pret dienvidiem, ar četrdaļīgu jumtu un torni. Nams ir būvēts uz masīvas, laikazoba saēstas akmens plātņu platformas. Plātņu pamats tur visu celtni. Uz durvīm ved akmens pakāpieni, kas pa pusei uzvelti cits citam virsū.

Sienas ir no rupjiem, nekrāsotiem dēļiem; vienā pusē tiem pienaglotas medību trofejas vilku galvas. Tās ir pienaglotas nevienmērīgā rindā, vilku asinis notraipījušas koku ar rūsas un aveņkrāsas traipiem. Tie tur atrodas, lai atgādinātu par briesmām, kas mums uzglūn mežā, un lai parādītu vilkiem, kas šeit ir saimnieki. Nezinu, kāpēc, bet galvas mani saista. Nekad nebiju redzējusi vilku, dzīvu vai mirušu. Šie ir pat ļoti miruši. Daži ir savēlušies sapuvušā masā, izdēdējuši un tārpu saēsti līdz nepazīšanai. Citi vēl svaigi un saglabājuši savu bijību iedvesošo niknumu. Kažoks tiem ir sauss, un nāve ir padarījusi viņu tumši zilās, vērīgās acis trulas, taču asiņainie ilkņi vēl arvien ir izaicinoši atņirgti.

-    To es novācu, lepni norāda kāds vecs vīrs, ieraudzījis, ka es tos aplūkoju, pēc tam viņš parāda ar pirkstu uz sevi. Vecais Toms Kārters. Noķēru to lamatās.

Es viņu pazīstu. Viņš dzīvo tuvu mežam. Viņam gandrīz nav zobu, un viņš smird pēc sastāvējuša degvīna un daudz kā cita. Kad es pirmoreiz ieraudzīju viņa būdiņu, domāju, ka tā ir siena guba. Tā nav nekas vairāk kā no dubļiem un salmiem salipināts būcenis.

-Tu jauniņā?

Pamāju.

-    Vai es tev' neredzēju mežā?

Atkal pamāju. Dažas reizes biju ielavījusies mežā, tikai lai izpētītu to.

Tādā gadījumā esi labi uzmanīga, manu meit. Viņš pamāja vilka galvas virzienā. Neizskatās neko lielāks par suni, vai ne? Neļauj tam sevi apmuļķot. To, kas tiem pietrūkst lieluma ziņā, viņi atsver ar mežonību. Noskries tevi un pārplēsīs tev rīkli, nepaspēsi pat iepīkstēties.

Saiešanas nama durvis ir klātas ar paziņojumiem: daži ir jauni, tikko rakstīti, citi veci, to papīrs ir nodzeltējis, rakstīto knapi var salasīt. Paziņojumi par laulību noslēgšanu, rīkojumi un aizliegumi, kuru ir daudz.

"Tev nebūs…"

Pilsēta tiek pārvaldīta stingrā saskaņā ar Dieva likumiem. Jebkurš, kas tiem neklausa, var tikt ieslēgts siekstā vai nopērts, vai tam var nākties meklēt citu dzīvesvietu.

Svētdienas dievkalpojums jāapmeklē visiem, te nevar būt nekādu izņēmumu. Sods par neapmeklēšanu ir izraidīšana. Ne tikai no baznīcas, bet vispār no kopienas. Sprediķus lasa stundām ilgi. Tagad Elija Kornvels ir uzmeties par Aronu cienīgtēvam Džonsonam Mozum, un viņi bieži sprediķo viens pēc otra. Mēs sēžam rindās uz koka soliem, vienā pusē sievietes un bērni, otrā vīrieši. Mums jāsēž nekustīgiem kā olekti norijušiem. Ikviens, kas ir sakņupis vai klanās, saņem dunku mugurā no desmitās tiesas savācēja vai arīdzan asu sitienu pa galvu.

Cienīgtēvs Džonsons tiek sveikts kā pravietis. Ļaudis, kas ieradās šeit kopā ar viņu, gandrīz pielūdz viņu. Tie kāri tver katru viņa vārdu. Viņa vārds ir Dieva vārds, un Dieva vārds ir likums. Bieži vien tie pieraksta viņa sprediķus, lai vēlāk tos lasītu. Es sēžu, noliektu galvu, skricelēdama, taču es rakstu ar citu nolūku. Uz kanceles ir uzkrāsota liela acs. Dievs mūs redz visu laiku. Es rakstu savu dienasgrāmatu, Viņam mani vērojot.

Cienīgtēvs Džonsons tik tiešām nedaudz atgādina pravieti, jo viņam ir gari mati un kupla bārda. Turklāt viņš ir plecīgs, platām krūtīm un drukns. Viņš vairāk izskatās pēc kalēja nekā pēc sludinātāja. Roka, ar kuru viņš zveļ pa kanceles virsmu, ir resna kā šķiņķis un spalvaina kā vepra mugura.

Man viņš nepatīk. Man nepatīk viņa acis. Tās ir ļoti tumšas un starp viņa pinkainajām uzacīm un bārdas līniju izskatās pēc caurumiem, aukstas un tukšas kā musketes stobri. Mēģinu no tām izvairīties, kad tās veras uz manu pusi. Negribu, lai viņš mani ievēro.

Es sēžu blakus Martai. Mūs kā jaunpienācējus apsēdina labajā pusē, aizmugurē pie lielajām divviru durvīm. Ziemā te būs caurvējš, taču šī vieta man der. Tuvāk es nevēlos būt.

Pirmajā rindā sēž cienīgtēva Džonsona sieva un viņa bērni.

Cienīgmāte Džonsone ir tikpat tieva, cik viņas vīrs dūšīgs. Viņa stāv, atspiedusi roku pret muguru, viņas seja ir ļoti bāla, gandrīz pelēka. Viņas mute ir savilkta, it kā viņa sūkātu citronus vai mocītos ar sliktu dūšu. Marta man pačukst, ka viņa varētu būt gaidībās, tajā pašā laikā cerēdama, ka tā nav. Bērni, kas sēž vienā rindā blakus viņai, varētu būt skaitā kādi desmit, sākot ar četrpadsmit gadus vecu meiteni un beidzot ar pavisam maziem, kas tikko sākuši čāpot.

-    Ne jau ar to perējumu, kas viņai jau ir. Un kapsētā gul vēl milzum daudz. Nabaga mazulīši…

Martas čuksti nav neko skaļāki par murmināšanu, tomēr viens no desmitās tiesas savācējiem paskatās mūsu virzienā ar sarauktu pieri. Martas māsa sēž otrajā rindā kopā ar citu pilsētas valdes locekļu sievām. Viņa ar to ļoti lepojas un pat pagriežas, lai pavīpsnātu, kad mēs ienākam.

Mums priekšā sēž Riversi, Sāra, Rebeka un bērni. Džons sēž otrajā pusē, bet tuvāk kancelei. Kaut gan viņš te ir pārāk nesen, lai viņam šeit būtu teikšana, Džons Riverss savā baznīcā ir viens no vecajiem un ir ļoti cienīts.

Elija Kornvels kāpj lejā no kanceles. Lai uzstātos, augšā dodas cienīgtēvs Džonsons.

-    Atcerieties šo dienu, kad jūs izbēgāt no Ēģiptes…

-    Mēs esam Dieva izredzēta tauta, tāpat kā Israēla bērni. Vai mēs nepārvarējām grūtības mežos? Vai mums nerādīja ceļu? Vai mēs neieraudzljām gaismas staru, kas spīdēja no debesīm kā Dieva pirksts? Rādīdams mums šo vietu?

Mēs atradām jau nolīdzinātu kalnu, uz kura varējām būvēt mūsu pilsētu. Mēs nokļuvām šeit izsalkuši un tapām pabaroti. Mēs tikai mazliet uzrušinājām zemi, un tā pārpilnām deva mums savus labumus, un mēs ar tiem pārtikām visu ziemu un nebadojāmies. Mēs atradām šeit pļavas, leknas ganības un dzeramo ūdeni pārpārēm, lai cilvēki un dzīvnieki varētu zelt un plaukt.

Tās visas ir Dieva likteņa zīmes, kas liecina par Viņa gādību par mums. Mēs nodēvējām šo vietu par Bjūlu, Dieva līgavu. Mēs gaidām uz Viņa atnākšanu, un, es jums saku, uz to nebūs ilgi jāgaida. Jo savā valstībā ir atnācis Sātans. Viņš valda it visur. Mums visapkārt ir viņa spēki, pat šeit Jaunanglijā. Cienīgtēvs pagriež savu pinkaino galvu un vērš savas melnās uzacis uz mums, jaunpienācējiem. Mēs sirsnīgi sagaidām jūs, brāļi, un priecājamies, ka jūs esat nokļuvuši pie mums drošībā, bet, ja jūs domājat, ka esat atstājuši Nelabo mājās, tad jūs maldāties. Ja mēs gribam tikt pestīti, mums allaž jābūt modriem. Vai tad jūs nezināt, ka velns ir ārkārtīgi stiprs un viltīgs? Vai jūs nezināt, ka indiāņi ir viņa sabiedrotie, kas pielūdz viņu savā mežā? Viņa spēki uzglūn mums it visur, nogaidīdami slēpņos papardēs un biezoknī. Tie ir arī šeit, starp mums, tie slīd kā čūskas, viltīgi un neredzami, tie slēpjas kā zemi, rāpojoši radījumi…

Beidzot mēs cits aiz cita izejam ārā un dodamies atpakaļ uz mūsu puslīdz pabeigto māju. Mēs nedrīkstam strādāt, bet es redzu, ka Tobiasam niez rokas, lai paņemtu cērti un zāģi. Arī Džonam Riversam. Jonass labprātāk strādātu savā dārzā, taču, tā kā arī viņš nedrīkst to darīt, viņi stāv vienkopus, turēdami rokas bikšu kabatās, lūkodamies uz puspabeigto celtni un pusizrakto zemes gabalu.

Mēs būvējam savas mājas blakus, cieši kopā. Kā jaunpienācējiem mums piešķir zemi tālāk no centra, pie meža. Mūsu tuvākais kaimiņš ir tas vecais vīrs, Toms Kārters. Mēs nebūvējam kā viņš. Mēs būvējam no koka. Būvējam izturīgus namus. Visus smagos darbus dara Tobiass un Džons: gāž kokus, velk tos un zāģē. Džozefam, Džona vecākajam dēlam, tagad ir trīspadsmit gadu, un viņš strādā kā vīrs līdzās tēvam. Reizēm atnāk citi, lai viņiem palīdzētu. Līdz ziemai mums jābūt jumtam virs galvas. Tas ir svarīgi visai apmetnei. Jonass dod padomus būvētājiem. Mājas, kuru būvēšanu vada Jonass, atšķiras no pārējām. Viņš liek tās celt no veseliem, aptēstiem un kopā saliktiem koku stumbriem un starp kārtām spraugās likt sūnas. Viņš bija redzējis šādi būvējam Bohēmijā. Ziemā tas padara namus mājīgākus. Vasarai aizejot un atnākot rudenim, mēs gatavojamies ziemai, jo ziemas šeit ir bargas. Līdz tam laikam darbam jābūt pabeigtam, citādi nosalsim līdz nāvei un mūsu lopi līdz ar mums. Džons liek blakus mājai uzbūvēt laidaru lopiem, lai tiem būtu siltums un pajumte. Ja atstāsim lopus uz lauka vai mežā, tie var aiziet bojā, un šādi tiem būs vieglāk tikt klāt, kad sniegs būs dziļš un pat iziet ārā pa durvīm varēs ar lielām grūtībām.

Tagad mums ir ne tikai Martas vistas, kas dēj labi un ir veselas, bet ari govs un cūkas. Tobiass ir pārdevis dažus liekus instrumentus, un Jonass strādā par aptiekāru. Tā kā šeit nav ārsta, ļaudis ir sākuši vērsties pie viņa, lai viņš tos dziedētu, un maksā viņam graudā.

46.IERAKSTS

Visu mūsu laiku aizņem darbs un atkal darbs, taču beidzot Riversu māja ir pabeigta. Tajā mēs dzīvojam saspiestībā, kamēr tiks pabeigta otra māja.

Esmu pasākusi iet uz mežu, lai vāktu sūnas mājas būvniecībai un augus Jonasam. Viņi abi ar Martu ir iekopuši ārstniecības augu dārzu. Tobiass tagad būvē tam apkārt žogu, lai pasargātu to no cūkām, un viņi gatavo dobes sēklām un stāda no mājām līdzi atvestos spraudeņus. Salviju, mārsilus un rozmarīnu stāda podos, lai tos varētu ienest iekšā, kad atnāks sals; zeltlapu pītenītes, zilgalvītes, skābenes, biškrēsliņus, peonijas un magones sēs pavasarī. Jonasa paša zināšanas ir plašas, bet viņš tās papildina no Martas, pierakstīdams viņas teikto par lietām, ko viņš nezina.

-    Ko es tev varu pateikt, mīlā sirds? Es taču esmu parasta lauku sieva, Marta saka, izlikdamās nepacietīga.

-    Tu zini daudz, Jonasa tumšās acis iedzirkstas. Vairāk par dažu labu Londonas medicīnas doktoru.

Marta iebilst un nosarkst, sūtīdama viņu ratā, taču es redzu, ka viņai šī cildināšana glaimo. Viņa dedzīgi palīdz viņam, un viņai ir krietns zinšu krājums, mantots no viņas mātes un pirms tam no mātesmātes, bet neviens to nekad iepriekš nebija pierakstījis.

Jonass grasās uzrakstīt grāmatu, kas sauksies Jonasa Morsa zāļu un Vecās un Jaunās pasaules augu vēstures pilns izdevums. Pašreiz tas ir tikai liels papīru juceklis, kas glabājas kartona vākos. Visu savu mūžu viņš ir vācis augus, zīmējis un aprakstījis tos, nosaukdams to īpašības. Viņš to ir darījis katrā valstī, kurā paciemojies, un vēlas arī šeit vākt augus.

Viņš staigā pa mežu, un es eju viņam līdzi. Mēs vadāmies pēc nojautas, līdzības vai lasām neparastus augus, kas varētu būt interesanti. Dažus augus mēs jau pazīstam, tie tikai nedaudz atšķiras no tiem, kas aug mājās. Citus viņš pazīst pēc tā, ko viņam pastāstīja indiāņi pa ceļam uz šejieni, vai kā augus, ko Tradeskanta kungs atveda līdzi no Virdžīnijas. Par daudziem augiem mums nav nekādu zināšanu, nav zināmi pat nosaukumi, nerunājot nemaz par to īpašībām. Viņu interesē it sevišķi šādi augi. Viņš grib būt pirmais, kas tos aprakstīs. Viņš grib, lai viņa grāmata būtu pirmā, kurā minēta to iedarbība un pielietojums.

-    Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es braucu uz šejieni, Mērij. Saproti, tas ir mans mūža darbs.

47 IERAKSTS

Ne vienmēr es dodos uz mežu kopā ar Jonasu. Reizēm eju viena pati. Tuvojas rudens. Dienas joprojām ir karstas, bet naktis kļūst arvien vēsākas. Jonasam jāpalīdz būvēt kādu māju, kas jāpabeidz, pirms iestāsies ziema. Meži ir pārpārēm pilni ar dabas veltēm. Es dodos mežā, lai meklētu augļus, riekstus, sēnes, visu, ko varētu pievienot mūsu pārtikas krājumiem, un man jāatzīstas kādā briesmīgā lietā. Man ir kāds ļoti liels noslēpums. Ja kāds to atklās, mani smagi sodīs.

Esmu sākusi valkāt zēna drēbes, kad staigāju pa mežu vienatnē.

Taciņas ir šauras un nelielas. Mani garie lindraki ieķertos mežrozītēs un kazenājos, tie norautu manu aubi, saplēstu manu ņieburu, tāpēc es nočiepu Džozefam bikšu pāri, ko Sāra bija nolikusi malā lāpīšanai, un arī Tobiasam piederošu cepuri un izturīgu Jonasa ādas vamzi. Es tos glabāju, paslēptus doba koka vidū, ietītus vaskadrānā.

48.IERAKSTS

Šodien bija skaidrs un silts laiks un es biju aizmaldījusies tālu, tālāk nekā jebkad iepriekš. Klīdu apkārt līdz pēcpusdienai. Koku pavēnī bija ļoti karsts un tveicīgs, un mana nasta kļuva arvien smagāka. Iedomājos, ka vajadzētu griezties atpakaļ vai vismaz apstāties uz brīdi, kad nonācu pie liela dīķa, kam pāri nokarājās koki, un es gandrīz tajā iekritu.

Izskatījās, ka pie ūdens ir vēss, un es nokāpu lejā, kur kā saulesgaismas apspīdēta platforma rēgojās liels, gluds akmens. Pasniedzos uz leju, lai pasmeltu ūdeni padzerties. Ūdens bija auksts, bet ne ledains, un tas likās mīksts. Man bija karsti, es svīdu savās drēbēs, kā tas, šķiet, ir bijis visu vasaru. Dienas ir karstas, un mēs smagi strādājam. Cik bieži gan esmu ilgojusies pēc peldes? Taču tik reti izdodas būt vienai, ka šķiet neiespējami nomazgāt kaut ko vairāk kā rokas un seju.

Paraudzījos apkārt. Visu rītu nebiju nevienu redzējusi, turklāt biju vairākas jūdzes no ciemata. Ātri novilku drēbes un ieslīdēju ūdenī. Ūdens šķita liegs, tas apskāva manu ķermeni gluži kā tumši zaļš zīds. Man nebija ziepju, bet es noberžos, cik vien labi varēju, izmazgāju matus un izgriezu tos. Aizpeldēju līdz vidum un gulēju virs ūdens, skatīdamās augšup uz lapām un cauri kokiem uz saulesgaismu. Kad man uzmetās zosāda, izrāpos ārā un nogūlos uz saules sakarsētā akmens.

Droši vien biju aizmigusi, jo, kad es pamodos, saule debesīs bija kļuvusi citāda. Apķēros, kur esmu, un satvēru savas drēbes. Kad pacēlu saini, kaut kas no tā nokrita. Neliels lapu saišķītis. Pieskaroties lapām, tās šķita ziepjainas, vaskotas. Es tās stingri sažņaudzu rokā. Kad iegāju ūdenī, lapu šeit nebija. Par to es biju droša. Es tās nebiju iepriekš redzējusi. Kā tās šeit radās?

Paskatījos apkārt. Nebija nevienas zīmes, ka šeit kāds būtu. Visapkārt bija kluss, un ezers bija gluds kā spogulis. Piepešs kliedziens lika man satrūkties. Tas bija tikai sīlis, un viss. Šejienes sīļi ir gaiši zilā krāsā, un tie kliedz klusāk nekā mūsējie dzimtenē. Meklēju, kur pazibēs šīs krāsas, taču neko neieraudzīju, tikai vēlreiz izdzirdu kliedzienu. Atbalsodamies meža klusumā, tas izklausījās kā smiekli.

Paņēmu mazo lapu saišķīti un iebāzu savā sainī.

Atpakaļceļā man visu laiku šķita, ka mani kāds vēro, par to droši liecināja sajūta, it kā man durstītu ādu, taču es neko neredzēju. Vispirms iedomājos, ka tas ir kāds no kolonijas. Steidzos uz savu dobo koku, baidīdamās, ka mani atklās, tomēr kad vīri dodas mežā medīt vai gāzt kokus, viņi rada diezgan lielu troksni, kuru var dzirdēt jūdzēm tālu. Gandrīz sāku ticēt spokiem.

Jonass ļoti ieinteresējās par manu jauno augu. Viņš grozīja lapas rokās, pētīdams tās ar palielināmo stiklu, un paziņoja, ka tas esot kāds ziepjusaknes paveids. Viņš ieminējās, ka tas varētu būt noderīgs tajās reizēs, kad apkārt nav parasto ziepju. Viņš pajautāja, kur esmu to atradusi.

-    Pie kāda ezera, sacīju nosarkstot.

-    Hmm, hmm. Labi, labi.

Jonass neievēroja manu sarkšanu. Viņš uzmanīgi izklāja zariņu un sāka iezīmēt to savā Augu vēsturē, vispirms likdams man apsolīt, ka parādīšu viņam vietu, kur tas aug. Piekrītoši pamāju, gudrodama, ko gan viņam rādīšu, jo nemaz nebiju to atradusi kaut kur zemē augam.

49.IERAKSTS

Nākamreiz, kad gāju uz mežu, atkal sajutu, it kā man durstītu ādu. Es apstājos, lai ieklausītos un paskatītos apkārt, taču nevienu neredzēju un nesadzirdēju neko neparastu. Turpināju ceļu, tēlodama bezrūpību, taču visas manas maņas bija saspringtas. Tomēr briesmas vēl arvien nesajutu.

Viņš parādījās tik pēkšņi, ka es tik tiešām nodomāju, ka viņš ir spoks, un sāku atkāpties, negribot izrādīdama bailes.

Tas bija indiāņu zēns, kuru biju redzējusi Salemā un kurš bija palīdzējis atvest mūs uz šejieni. Vienā rokā viņam bija īss loks, pār plecu bija pārmests bultu maks ar bultām. Otru roku viņš turēja izstieptu pret mani ar atvērtu plaukstu, droši vien domādams, ka bēgšu no viņa, brīkš brākš metīšos projām kā kāds izbiedēts zvērs, kā būtu bēgusi Debora vai Sāra, vai jebkura no pilsētas meitenēm. Taču viņas nemūžam nebūtu gājušas tik dziļi mežā. Bailīgi sarāvušās, viņas tup mežmalā, raudzīdamās koku biezoknī kā izbijušies bērni. Es neesmu kā viņas. Kad saņēmu sevi rokās, paliku stāvam uz vietas.

-    Es nebaidos. Ko tu gribi?

Viņš paraustīja plecus un paskatījās uz leju. Viņa skropstas izrādījās garas un biezas kā meitenei, tās skāra melnās svītras, kas bija uzkrāsotas uz viņa vaigiem. Pēc tam viņš atkal pacēla skatienu uz mani; acis bija šķelmīgas.

-     Es esmu tevi redzējis vairākas reizes. Vispirms es domāju, ka tu esi zēns, bet tad…

Ja viņš atstāja ziepjusakni pie ezera, tad viņš ir redzējis mani…

Es lūkojos viņā ieplestām un izbija pilnām acīm, tas man radīja lielāku neomulību nekā viņa nazis, loks vai baismīgais izskats. Ieskanējās viņa smiekli, un no kaut kurienes meža dzīlēs vispirms atbildēja viens sīlis, pēc tam vēl viens. Viņš smējās vēl vairāk, kad atmiņu dēļ man dunēdamas sejā sakāpa asinis. Tagad gan pagriezos, lai bēgtu, taču viņš bija ātrāks par mani.

-     Paliec, viņš satvēra manu roku. Mūsu ļaudis, meitenes un sievietes bieži iet kailas tas neko nenozīmē.

-     Man gan tas kaut ko nozīmē. Atgrūdu viņu un skrēju, cik vien ātri varēdama.

-     Pagaidi! Apstājies! viņš sauca man pakaļ. Tu un tas vecais vīrs, Jonass…

Nedzirdēju pārējos viņa vārdus, turpināju skriet, līdz nonācu atpakaļ pie sava dobā koka.

50. ieraksts

Ar Jonasu ir atgadījusies nelaime. Viņš palīdzēja Tobiasam un Džonam zāģmateriālu laukumā… kad baļķis, kuru viņi lika vietā, paslīdēja un uzkrita viņam uz potītes. Kāja ir saliekusies nepareizā formā, un Marta domā, ka varētu būt lauzts kauls, taču to nav iespējams noskaidrot, jo locītava ir uztūkuši milzum liela. Viņa dod viņam magones, lai noņemtu sāpes, bet pieprasa asinszāli, sētvijas, tauksakni, dilles un skabiozu, lai uztaisītu kompresi. Nekas no tā šeit neaug. Es nezinu, ko iesākt.

51.ieraksts

Marta ir izdarījusi visu, ko varēja izdarīt ar saviem zāļu krājumiem, bet Jonasa kāja kļūst melna, un viņam ir drudzis. Apmetnē nav neviena ārsta. Pa visu koloniju ir tikai daži ārsti, un neviens īsti nezina, kur mēs varam atrast tādu, kas vēlēsies braukt mums līdzi. Ne visi saskata nepieciešamību pēc ārsta, par spīti Jonasa sliktajam stāvoklim. Cienīgtēvs Džonsons uzskata, ka šī lieta ir Dieva rokās.

Tobiass gatavojas jāt. Mums nav zirga, taču Džons Riverss piedāvā savējo. Tomēr ir pāri pusdienlaikam, un Džons uzskata, ka labāk būtu doties ceļā rīt no rīta. Nekas nav izlemts, taču mums ir skaidrs, ka Jonass zaudēs kāju, ja mēs nedabūsim palīdzību, un viņš var arī nomirt. Marta kož sev lūpā. Viņa domā, ka ir jau par vēlu. Es to varu izlasīt viņas acīs.

Es vairs nevaru palikt iekšā.

Paņemšu savu somu un iešu uz mežu. Zālīšu plūkšana tagad ir nevis vienkārša ziņkāres apmierināšana vai tiekšanās pēc zinātniskiem atklājumiem. Tā ir dzīvības un nāves jautājums.

52. ieraksts

Izvēlējos neiestaigātas takas un nevienam nezināmus ceļus. Es nebaidos apmaldīties. Es uzaugu mežā un draudzējos ar kokgriezēja dēliem un ogļdeģa bērniem; es iezīmēšu ceļu.

Sākumā es neredzēju indiāņu zēnu, bet tas nenozīmē, ka viņa tur nav. Gāju, kamēr atkal sajutu dūrienus ādā. Mēs spēlējām paslēpes, taču tagad tam bija jābeidzas.

Pasaucu viņu, lai viņš nāk ārā.

-    Ko tu gribi?

-    Man ir vajadzīga tava palīdzība.

Paskaidroju, kas bija atgadījies. Viņš klausījās uzmanīgi. Mans vectēvs atceras Jonasu. Viņš to uzskata par krietnu vīru. Jonass nelīdzinās pārējiem. Viņš ir dziednieks, tāpat kā

vectēvs. Mans vectēvs ir burvis. Viņš sarauca pieri, mēģinādams atrast veidu, kā izskaidrot šī vārda nozīmi. Vairāk nekā dziednieks garīgais vadonis.

-    Kā mācītājs?

-             Ne tāds kā Džon-sons. Viņš izrunāja vārda daļas atsevišķi, it kā tie būtu divi dažādi vārdi. Mans vectēvs noskārta, ko Jonass darīja mežā, un sūtīja mani palīdzēt. Es atstāju ziepjusakni kā dāvanu. Tad, kad es tevi atkal satiku, tu no manis aizbēgi.

-    Vai tagad tu mums palīdzēsi?

-    Es pajautāšu vectēvam. Viņš labāk zinās, kā līdzēt.

-    Aizved mani pie viņa.

-     Nē. Tas nav iespējams. Es pats atnākšu pie tevis.

-     Kad?

-    Drīz.

Viņš pazuda, pirms es paguvu uzdot viņam citus jautājumus.

53. ieraksts

Jonasam nekļūst labāk. Drudzis pastiprinās, un kāja kļūst arvien melnāka. Viņu ir pārnesuši no Riversu mājas uz ēku, kuru viņš būvē kopā ar Tobiasu. Tajā ir tikai kailas sienas, bet šeit vismaz ir kluss un nav bērnu. Marta viņu kopj, kamēr viņš drudzī mētājas un vaid. Visu nakti drudzis arvien pastiprinājās, un rīta pusē viņš jau murgoja.

Gribēju palikt nomodā un palīdzēt Martai, bet šķiet, ka būšu aizsnaudusies. Pamodusies ieraudzīju, ka Tobiass velk kājās zābakus.

Gaismai austot, debesīs ieskanējās meža putnu dziesmas.

Kauču tas putns vienreiz beigtu čivināt! Marta piespieda sev pie deniņiem pirkstus. Vispārējā putnu korī ieskanējās sīļa kliedziens, tad atkal un atkal.

Es metos pie durvīm un atrāvu tās vaļā. Vienā sliekšņa malā stāvēja liels grozs ar zālītēm. Prāvi stublāji un biezas.

spīdīgas lapas laistījās rasā, tik nesen plūktas, ka nebija pat nokārušas galvas. Otrpus slieksnim stāvēja mazāks groziņš, kas bija apklāts ar drāniņu. Šeit bija mazas ķirbja pudelītes, mazi māla podiņi un salocītas koka mizas dozītes. Pavēros uz augšu un sev apkārt. Sīļa kliedziens atskanēja tepat blakus, pavisam tuvu. Es sekoju tam mežā.

Zēns mani gaidīja koku ēnā. Viņš nodeva man sava vectēva instrukcijas. Grozā esošās lapas jānovāra un atdzesētas jāapsien ap kāju. Pulveri, kas atrodas bērza tāss dozītēs, jāiejauc ūdenī un jādzer, lai remdētu drudzi. Šķidrums māla podā domāts, lai attīrītu asinis no saindēšanās. Visbeidzot, ar mazās ķirbja pudelītes saturu jāierīvē āda, lai ātrāk sadzītu lūzums, kad būs saaudzis kauls un pazudis uztūkums.

Nezinu, kā viņam pateikties.

-    Viņš taču vēl nav izveseļojies. Es būšu šeit arī rīt, lai redzētu, kā viņam klājas. Ieklausies manos saucienos.

-    Pagaidi! Kā tevi sauc?

-    Sīlis. Vai tad to ir grūti uzminēt?

Ieskanējās viņa smiekli, un visapkārt mežā esošie putni atbildēja.

Kad es atgriezos būdiņā, Marta bija ienesusi grozus iekšā. Viņa bija uzminējusi, kam domāti lapu saišķīši, un jau vārīja tos katlā. Smarža, ko tie izgaroja, bija tīra un svaiga, tā pieveica slimības smaku, pildīdama istabu ar dziedinošu saldmi.

Es viņai pateicu, kā ieguvu šīs lietas, un smalki izstāstīju par ārstēšanu. Martai nepatīk, ka es klīstu pa mežiem, vēl mazāk viņai patīk mana tirgošanās ar indiāņiem un viņu pagānu dziedniecības līdzekļu izmantošana. Neslavē putru, ko pats neesi ēdis. Viņa zina, ka mums nav citas izvēles.

Nav vajadzīgs, lai Tobiass brauktu pakaļ ārstam. Sautējošā komprese ir noņēmusi uztūkumu, un pulveri ir mazinājuši drudzi. Ādas krāsa atkal kļūst normāla. Jonasa kāja nav vairs melna.

-    Zili brīnumi, teica Marta, attīdama pārsējus. Lūk, kas tas ir. Mēs visi esam Dieva bērni. Par spīti viņu pagāniskajam dzīvesveidam, viņi ir labāki kristieši nekā daži, kurus es vārdā nesaukšu. Viņa pagriezās pret mani. Es nesaku, ka man patīk, kā tu to visu dabūji. Šāda klaiņošana var pievērst ļaužu uzmanību. Ja tevi kāds būtu ieraudzījis… un ar viņu…

-    Bet es taču loti uzmanījos, lai mani neieraudzītu.

-    Bet ja nu…

Viņa paskatījās uz mani, viņas godīgā seja bija raižpilna, taču viņa pārstāja bārties, lai apkoptu Jonasu. Viņam vēl nav pārgājušas sāpes. Mēs ar Martu gatavojamies ievilkt kaulus atpakaļ vietā. Mums vajadzēs, lai Tobiass viņu pietur.

54. ieraksts

Man jāņem vērā Martas kurnēšana. Esmu ierobežojusi savus meža apmeklējumus, tomēr vēl arvien eju turp. Mūsu vienīgie kaimiņi ir Riversi, neskaitot veco Tomu Kārteru, bet viņš vienmēr ir vai nu piedzēries, vai izguļ dzērumu. Es nekad neredzu nevienu citu, tāpēc neviens neko nevar uzzināt.

Lai nu kā, bet Jonass domā, ka viņas bažas ir muļķīgas. Viņš mudina mani, lai uzzinu ko vairāk. Kailais sumaks, ārstnieciskais sasafrs, čūsku aristolohija, plankumainā krastkaņepe. Saraksts turpina augt garumā. Sīlis man parāda, kur meklēt ārstnieciskos augus un zālītes, dažus nosaukdams indiāņu vārdos, citus vārdos, kādos tos sauc kolonisti. Viņš paskaidro, kādas īpašības piemīt augiem, norādīdams, kuras to daļas ir indīgas, kuras nāk par labu veselībai, kuras var lietot, lai ārstētu noteiktas kaites. Es klausos uzmanīgi, lai varētu visu pastāstīt Jonasam.

-    Kā viņš jūtas?

-    Daudz labāk. Drīz viņš jau varēs staigāt ar spieķi. Pagaidām viņš vēl sēž, atslējis kāju, un strādā pie savas Vēstures.

-    Es pastāstīju par to savam vectēvam. Viņu interesē tas, ko jūs darāt. Viņš grib jūs satikt.

-    Tu droši vien domā Jonasu. Bet viņš taču nevar staigāt. Es tev jau teicu.

-    Ne viņu. Tevi.

-    Kādēļ mani?

-    To viņš tev pateiks.

-Kad?

-    Ne šodien. Paliek vēls. Tu uzzināsi, kad. Es tevi atradīšu.

Ar šiem vārdiem viņš aizgāja, pazuzdams mežā. Es zinu, ka nevaru viņu izsekot. Es pat nevaru noteikt, kurā virzienā viņš aizgāja. Viņa kājas nerada troksni, lapas zem tām nečaukst, zariņi nelūst, un es nekur nemanu viņu plankumainajās ēnās.

55. ieraksts

Es nekad nezinu, vai Sīlis tur būs. Viņš vienkārši parādās. Es nekad viņu neredzu. Viņš var būt izstieptas rokas attālumā, un es to nevaru uzminēt. Viņš māca mani, kā klusi uzvesties mežā. Kā būt pietiekami klusai, lai zvēri iznāktu no paslēptuvēm un nebītos. Un viņš māca man putnu dziesmas. Es protu sīļa kliedzienu gandrīz tikpat labi kā viņš. Tā es varu uzzināt, ka viņš tur ir. Es iekliedzos kā sīlis, un viņš man atsaucas.

Dažreiz viņš atstāj pie mūsu durvīm dāvanas. Mazus, no meldriem vai vītoliem pītus groziņus ar riekstiem un augļiem, plūmēm un mellenēm. Viņš zina, ka tās Martai garšo visvairāk; tās ir līdzīgas brūklenēm, taču saldākas un lielākas.

Viņš nekad nenāk uz pilsētu. To nedara arī citi indiāņi. Viņš ir vienīgais no viņiem, ko esmu redzējusi, kopš mēs šeit ieradāmies.

56. ieraksts 1659. G . OKTOBRĪ

-    Vai gribi zināt, kāpēc mežos neredz manus tautiešus?

Mēs ēdam zemenes mežā. Sīlis zina kādu vietu, kur šīs ogas

aug līdz pirmajam sniegam, ko vairs nav ilgi jāgaida. Mēs sēžam viens otram pretī. Tādēļ, ka esmu apģērbusies kā zēns, jūtos ērtāk kopā ar viņu. Viņš izturas pret mani kā pret brāli.

-     Labs ir. Es tev pateikšu. Kad pirmie kolonisti šeit ieradās, mūsējie viņus laipni uzņēma; bez mums viņi būtu gājuši bojā. Mēs iemācījām viņiem, kā šeit dzīvot, ko audzēt, ko sēt, kad novākt ražu. Mēs domājām, ka zeme ir pietiekami liela, lai visi šeit varētu dzīvot kopā. Taču tam nebija lemts notikt. Ieradās citi un vēl citi, gribēdami zemi, aizvien vairāk zemes. Viņi paņēma zemi līdumu zemi, kurā mēs bijām izcirtuši kokus, jo viņiem bija vieglāk tur apmesties. Bet ne jau tas nogalināja mūsējos.

-Jums uzbruka? Iznīcināja?

Viņš noliedzoši pakratīja galvu. Ne jau tādā veidā, kā tu to domā, ne jau ar šaujamajiem un ieročiem. Baltais cilvēks atveda sev līdzi slimības, sērgas. Tās iesākās pirms daudziem gadiem, pat agrāk, nekā Plimutā ieradās pirmie svētceļnieki. No Eiropas atbrauca zvejnieki, lai ķertu zivis ziemeļos. Katru ziemu viņi devās mājup, taču atstāja šeit savus karsoņus. Tad ieradās tirgoņi, tīkodami kažokādas, un arī viņi atveda slimības. Kad uzradās angļi, viņi atveda līdzi plankumaino slimību. Mūsu dziednieki bija bezspēcīgi pret slimībām, ko viņi agrāk nebija redzējuši, kas bija atnākušas no aizjūras zemēm.

-     Daudz, daudz mūsējo aizgāja mūžībā. Tie, kas palika dzīvi, bija pārāk vāji, lai medītu, zvejotu, sētu labību vai novāktu ražu. Mēs piederējām pie pentaketu ģints no penakuku cilts. Mūsu galvenais ciemats atradās ziemeļos Merimakas upes krastā. Izdzīvojušo bija tik maz, ka viņu zemi pārdeva angļiem. Mans tēvs bija virsaitis nelielam bariņam ļaužu, kas mitinājās tālāk no galvenās nometnes upes pietekas krastā. Viņš cerēja, ka saujiņa ļaužu, ko viņš vadīja, izbēgs no slimības, kas plosījās Merimakas krastos, taču tam nebija lemts notikt. Cilvēki nāca pie mums pēc palīdzības un atnesa sev līdzi sērgu. Viņš nomira, tāpat mana māte, māsa un brāļi, kā arī daudzi, daudzi citi. Kāds baltais vīrs, labs cilvēks, iežēlojās par mūsu bēdīgo stāvokli. Viņš darīja, ko vien varēja (kas bija par maz), palīdzēdams sasirgušajiem, un pieņēma mani un dažus citus pie sevis. Viņš gādāja par mums, skoloja mūs, izturējās pret mums kā pret savējiem.

-    Un tu pameti viņu?

-     Nebija grūti izdarīt izvēli. Es izaugu pietiekami liels, lai saprastu, ka, lai kļūtu par balto cilvēku, nepietiek iemācīties viņa valodu un valkāt viņa drēbes. Es gribēju atgriezties mājās pie savas tautas. Tā vietā uzzināju, ka man nav māju, nav arī tautas. Mans ciemats bija kļuvis par balto cilvēku pilsētu. Bjūlu.

-    Kas bija noticis? Kur viņi bija palikuši?

-     Mēs. nedzīvojam tikai vienuviet, kā to dara baltais cilvēks. Vietā, kuru jūs dēvējat par Bjūlu, bija mūsu vasaras mītne. Ziemā mēs devāmies dziļāk mežā, lai medītu un patvertos no bargās ziemas, un pavasarī atkal atgriezāmies, lai apstādītu laukus un zvejotu. Tā tas bijis vienmēr. Kādu pavasari mana cilts vai tas, kas no tās bija palicis, atgriezās un atrada, ka ciemats ir ieņemts. Viņu svētvietas bija sagrautas. Viņu senču kapavietas bija apgānītas, un uz tām bija uzbūvētas ēkas. Ēdiena krātuves bija uzlauztas, to saturs izlaupīts. Viņiem nebija citas izvēles kā doties tālāk.

-    Tātad neviens nebija palicis?

-    Tikai mans vectēvs. Viņš palika. Viņš pieskata svētvietas. Akmeņi vēl joprojām ir tur…

-    Kas tie par akmeņiem?

-     Kalna galā stāvēja dižakmeņi. Tie tur stāvējuši kopš laika gala, iezīmēdami šo vietu kā svētu mūsu tautai, bet tagad…

-    Tiem virsū stāv mūsu saiešanas nams.

Es atceros, ka biju ievērojusi, cik dīvainas formas šie akmeņi bija, tie nebija nesen kalti un tēsti, tie bija seni, laikazoba saēsti, vēja un lietus sagrauzti.

-            Mūsu dzimtenē ari ir tādi akmeņi. Pastāstīju viņam par akmeņiem, pie kuriem bija devusies mana vecmāmiņa, un par milzeņiem, kurus biju redzējusi Solsberijas līdzenumā.

-    Tad jau taviem tautiešiem vajadzētu tos godāt.

Tagad bija pienākusi mana kārta kratīt galvu. Viņi tos uzskata par pagāniskiem.

-    Pat no pašu ļaužu vidus?

-    Arī no pašu ļaužu vidus. Vai esi bijis pilsētā?

-    Pietiekami bieži.

Viņš nepaskaidroja, taču es sapratu no balss, kādā viņš to pateica, ka viņš nekad vairs neies uz turieni.

57. iieraksts

-            Klīst baumas. Es tev teicu, ka tā būs. Marta cieši raudzījās manī.

Mūsu māja ir pabeigta. Kad esam paēduši, mēs sēžam ap pavardu, līdz ārā iestājas tumsa. Martu apciemojusi viņas māsa, kas parasti sabojā viņai garastāvokli.

-    Baumas? Es paceļu acis no sava izšuvuma. Par ko?

-    Par tevi. Par tavu klaiņošanu mežā. Un vēl par daudz ko.

-            Kas tās par tenkām, Marta? jautāja Jonass, kuru darīja uzmanīgu raizes Martas balsī.

-            Džetro Veins sūdzas, ka viņa cūkas sasirgušas. Viņš apgalvo, ka kāds tām uzmetis ļaunu aci. Ļaudis redzējuši, ka Mērija atnāk un aiziet no vietas, kur tās klīst. Un vēl redzējuši, ka viņa vēro tās un kliedz, kā nolādēdama…

-            Es tās nenolādēju! Tu taču man liki tās aizdzīt, ja tās ienāk mūsu dārzā! Es kliedzu, jo tās ir bezkaunīgi radījumi, kas kļuvuši pusmežonīgi no dzīvošanas mežos. Tās aizgaiņāt nemaz nav tik viegli.

-    Kas tev to pateica?

-            Mana māsa Anna Frānsisa. Viņa gribēja mani brīdināt par ļaužu runām…

-    Klausies vien, ko viņa runā. Jonasa vaigs aptumšojās.

-     Viņa man rada uzbāzīga cilvēka iespaidu, kas jaucas citu darīšanās un labprāt pienes ļaunas vēstis. Nepievērsiet tai uzmanību.

-    Mūsu Annija neko nepalaiž gar ausīm. Viņai ir īpaša dzirde uz tenkām, to es varu apgalvot, un viņa visur bāž savu degunu. Marta pakratīja galvu. Tādēļ viņas brīdinājumam jāpievērš vēl jo lielāka uzmanība. Tu nepazīsti šos cilvēkus tik labi kā es.

-    Tas var būt, taču vienmēr ir rodams kāds saprātīgs izskaidrojums. -Jonass nopūtās. Ļauna acs? Kas par blēņām! Viņš ir zinātnieks un necieš māņticību. Var gadīties, ka Džetro Veina rukši saķēruši slimību no suķiem, kurus šurp atveda viņa brālis. Viņš atkal pievērsās savai grāmatai.

-    Manuprāt, tie izskatījās diezgan nīkulīgi.

-    Iespējams, ka tie saķēra to no paša Džeremija, sacīju.

Tobiass iesmējās. Džeremijam Veinam ir tādas pašas krāsas

mati kā viņa meitai Deborai. Viņam ir rūsgana bārda, garš deguns, un tādēļ viņš ļoti atgādina Temvortas vepri.

-    Tā nemaz nav smiekla lieta! Martas zaļās acis brīdinoši zibsnīja. Šādas runas ir bīstamas. Mēs visi zinām, pie kā noved šāda sačukstēšanās. Mēs negribam, lai ļaudis nostājas pret mums. Viņa pievērsās Tobiasam. Tu, cienītais, varētu salabot žogu. Es negribu, lai viņa cūkas tuvotos mūsu īpašumam. Un tu, tagad pienāca mana kārta, tu varētu mainīt savus ieradumus! Vairs nekādas iešanas mežā. Nekādas klaiņošanas. Lai ļaudis netrītu mēles vēl vairāk.

58. ieraksts

-    Viņi mitinās mežā kailumā, grēkā un pagrimumā. Viņi negūst no zemes neko. Viņi dzīvo sliktāk par ubagiem.

Atkal ciemos bija atnākusi Annas kundze, šoreiz vakarā, lai varētu uzrunāt mūs visus. Viņa dalījās ar mums jaunpienācējiem savā gudrībā un milzīgajā pieredzē. Viņas tēma bija vietējie indiāņi.

Marta sēdēja, aizklājusi seju. Ja nebūtu vietējo iedzīvotāju, kurus viņas māsa tik ļoti nicina, Jonass tagad būtu jau kapā. Viņas acis šaudījās augšup, brīdinādamas mūs, lai neko neiebilstam. Jonass, sēdēdams pie galda, zīmēja zariņu. Tobiass sēdēja stūrī, ar nazi drāzdams lelli Rebekas māsai. Es gribēju kliegt, brēkt, cik maz viņa saprot. Indiāņi caur šo pasauli iet viegliem soļiem, tas ir viss. Viņi darina sev mājas no dzīviem kokiem, paņemdami sev tikai to, kas nepieciešams, pirms dodas tālāk, lai lautu zemei no jauna dot ražu. Taču es turēju mēli aiz zobiem. Frānsisas kundze ir stulba, aprobežota, nezinoša un uzbāzīga sieviete, kas bāž savu garo degunu it visur, piepūzdama savus nokarenos vaigus, lai izteiktu savus spriedumus, un pēc tam sakniebdama muti kā savelkamo maku.

-    Ko tu tur raksti, bērns? Vai varu apskatīties?

Man nodrebēja pirksti, saplacinot spalvas uzasināto galu un pārvēršot burtu "g", ko veidoju, par greizu ķeburu.

-    Mērija man palīdz. Jonass man pasniedza nazi, lai es uzasinātu spalvas galu no jauna, ko es izdarīju, lai gan man drebēja roka. Ar Vēstures rakstīšanu.

-    Vai drīkstu apskatīt?

Frānsisas kundze izstiepa roku.

Jonass izlikās, ka šķiro papīrus sev priekšā, uzklādams tos virsū manis rakstītajam. Skaidrs, ka viņa gribēja, lai iedodu viņai to, ko rakstīju es pati, taču Jonass tā vietā viņai iedeva savu grāmatu. Viņa to paņēma. Viņa atvēra kartona vākus. Lapas čaukstēja un burzījās, kad viņa tās šķirstīja. Viņa uzmanīgi pētīja grāmatu, saraukusi uzacis, it kā viņa saprastu uzrakstīto, un viņas mute kustējās, it kā veidodama vārdus, un pirksti brauca zem rakstu rindiņām, liecinādami par to, ka viņa ir gandrīz neskolota.

-    Kas tas tāds?

Viņa bija apstājusies pie mandragoras. Uzzīmētā sakne izskatījās pēc maza cilvēciņa, pēc neliela homunkula. Stublāja pamatnē sakne sazarojās, sašķeldamās tris daļās. Viņa spalgi iespiedzās, to ieraudzījusi, izkliegdama savu riebumu.

-    Tā izskatās pēc lelles, pēc vaska figūras. Viņa nodrebinājās. Nešķīstība!

Jonasa acis iemirdzējās. Ne vairāk kā burkāni vai pastinaki.

Viņas plānās lūpas sakniebās un atkal uzpūtās, lēnām burtodamas vārdus, kas aprakstīja, kam augs ir domāts, un viņas ķites baltā seja nobālēja vēl vairāk.

-    Esmu dzirdējusi nostāstus par šo sakni. Tā aug tikai zem karātavām un kliedz cilvēka balsī, kad to rauj ārā no zemes.

-Tas viss ir maldi un blēņas. Vecu sievu tenkas. Stulbi murgi, ko izplata kaktu dakteri un zāļu tirgotāji. Saknei ir daudz labu īpašību. Tā veicina miegu, remdina sāpes. Uzmanies, kam tu tici, saimniec!

-     Labāk uzmanies, ko tu raksti savā grāmatā. Viņa aizcirta grāmatas vākus. Tādas grāmatas raksta burvji un tamlīdzīgi ļaudis, kas piekopj nelabā darbus.

-     Es esmu aptiekārs. Viņš atņēma viņai grāmatu. Man ir nepieciešams pierakstīt augu īpašības un dažādus faktus par ārstniecības līdzekļiem.

Frānsisas kundze sakrustoja rokas virs sava melnā ņiebura un savilka muti spītīgā grimasē.

-    Tādas lietas ož pēc pesteļiem.

Jonass nopūtās. Tā nav, Frānsisas kundze, tā nav. Tu nesūdzējies, kad es pārsēju tava vīra kāju, kad viņš to bija sagriezis, uzkāpjot uz izkapts. Tieši šeit es atradu zāles, lai dziedētu brūci un remdētu sāpes. Es šeit esmu vienīgais, kurš ir tikpat kā ārsts. Esmu rakstījis šo grāmatu visu mūžu. Man tā ir vajadzīga ārsta praksei, un es nepārtraukšu tagad to rakstīt.

Frānsisas kundze neizskatījās pārliecināta, taču viņa nespēja gūt virsroku pār Jonasu. Tādēļ viņa pievērsās man.

-    Jūs varat teikt, ko vien vēlaties, Morsa kungs, taču meitenei pavisam nepiedien ar tinti aptraipīti pirksti. Jūs izturaties pārāk vaļīgi. Viņa novērsa skatienu no manis un palūkojās uz māsu, kas sēdēja un šuva. Tev labāk pieklātos turēties kopā ar Martu un palīdzēt viņai. Klausi, ko es saku.

Viņa ieturēja pauzi un apsēdās taisnāk, iesūkdama gaisu un pēc tam piepūzdama vaigus un krūtis, tik acīmredzami gatavodamās izteikt kādu paziņojumu, ka pat Tobiass paskatījās.

-        Man tev jāsaka, mās, viņa pagriezās, uzrunādama Martu. Ka šis te, šis iekārtojums, viņa pavēcināja vienu roku, norādīdama uz istabu, mūsu māju, šis iekārtojums ir ticis apšaubīts.

-    Apšaubīts? Jonass pacēla skatienu. Kā tā?

-       Daži uzskata, ka jaunai meitenei nepienāktos dalīt māju ar vīriešiem, kas nav viņai rados.

Viņa pavirši paskatījās uz Jonasu, kas sēdēja pie savām papīra lapām. Ja viņš jau pirms tam bija aizdomās turētais, tad tagad vēl jo vairāk.

-        Kas to saka? Martas balss iedrebējās. Mēs šeit dzīvojam kā ģimene.

-        Tieši tā. Svētule Frānsisa savilka savu smaidiņu. Un jūs dzīvojat maldos. Būtu daudz piedienīgāk, ja šī meitene, viņa pamāja ar roku uz mani, dzīvotu pie Riversiem. Viņi ir kārtīga ģimene. Šī lieta ir nodota izskatīšanai cienīgtēvam Džonsonam.

-       Vai drīkstu jautāt, kas to izdarīja? Martas rokas drebēja, kad viņa nolika malā savu šuvekli. Redzēju, ka viņa sāk zaudēt savaldīšanos.

-       Cienīgtēvs apspriedīsies ar pilsētas valdi. Jums darīs zināmu, ko viņi būs nolēmuši.

Ar šiem vārdiem viņa piecēlās, lai ietu projām.

-       Pagaidiet, kundze, Jonasa sejā bija raižu grumbas. Vai mums šai lietā nav nekādas teikšanas?

-    Jaunpienācējiem šeit vēl pagaidām nav nekādas teikšanas.

-       Un kā tad Riversi, vai viņiem arī nav teikšanas? Tā būs viņa saime, kurai viņa pievienosies.

-       Viņi pakļausies lēmumam. Džons Riverss ir dievbijīgs cilvēks. Vai tad var būt citādi? Viņa runāja lēni un uzsvērti pacietīgi, it kā uzrunādama neaudzinātu bērnu baru. Ar cienīgtēva Džonsona stingrību un viņa vadībā sapulce vienmēr nonāk pie pareizā lēmuma. Caur viņiem runā Dievs, kā gan citādi mēs varētu uzzināt Viņa nodomu? Sapulces griba ir mūsu visu griba.

59. IERAKSTS

Tiklīdz viņas māsa bija aizgājusi, Marta sāka bārt mani un Jonasu par visu to, ko rakstām savās grāmatās. Bildu, ka svētule Frānsisa kundze neprot lasīt labāk par zīdaini un tāpēc neredzu iemeslu uztraukumam, bet Marta kratīja galvu, norādīdama, ka šajā vietā netrūkst mācītu cilvēku un ka viņi drīz varētu atsūtīt kādu, kas prot lasīt.

Mūžīgi līksmā sliktu ziņu nesēja Frānsisa kundze ir atgriezusies, lai paziņotu mums, ka man nudien jāsakravā lāde un jāpārvācas uz blakusmāju. Izskatās, ka viņa ir par to varen apmierināta. Marta ir vairāk nekā apbēdināta, bet viņa domā, ka tas varētu arī nākt par labu. Viņa nevēlas, lai uz mani kristu aizdomas, un domā, ka būšu lielākā drošībā pie Rebekas un viņas ģimenes. Man tas nesagādā grūtības. Rebeka man ir kā māsa, un, ja es uzskatu Martu par māti, tad Sāra Riversa man ir mīļotā krustmāmiņa. Džons Riverss ir labs cilvēks, gudrs un taisnprātīgs. Dzīvot ar viņiem nav spiesta lieta, taču, ja manas mājas būs pie viņiem, man vajadzēja dot iespēju to brīvi izvēlēties. Man nepatīk, ka mani pārbīda kā figūriņu uz šaha galda.

60. ieraksts1659. aada oktobra beigas)

Kaut arī rudens tuvojas beigām, debesis dienā ir skaidras, zilas un spožas. Meži laistās visās krāsās. Mājās lapas mainīja krāsu, šeit tās liesmo. Es gribu aizbēgt, bet ir daudz kas jāpadara, un esmu apsolījusi Martai, ka neiziešu ārpus apmetnes robežām.

Mājas ir uzbūvētas, bet daudz vēl ir darba, lai padarītu tās ērtas. Tās ir mazas, divas istabas apakšstāvā un viena garena augšstāvā, taču, ja būs vajadzība, varēs vēl piebūvēt kādas istabas klāt. Riversu māja ir nedaudz lielāka, tas ir labi, jo viņiem tagad būs jāatrod vieta arī man.

Kad mēs nestrādājam mājās, palīdzam saviem kaimiņiem novākt ražu, un jāsacērt arī ziemai malka.

61. iIERAKSTS

Dienas kļūst arvien īsākas. Putni lido uz dienvidiem. Rītos un vakaros milzīgi pīļu un zosu kāši zīmē debesīs robotas līnijas, viņu spalgie, stieptie kliedzieni skan kā pazudušu dvēseļu žēlabas.

Es klausos tajos un prātoju. No Sīļa nav ne miņas jau vairākas nedēļas. Varbūt viņš kopā ar vectēvu jau aizceļojis, varbūt arī viņi dodas uz dienvidiem.

62. ieraksts 1659. gada novembrĪ

Rītausmas vēl arvien ir zilas un spožas, bet ūdeni mucā klāj ledus kārtiņa, un zemi klāj sarma. Tuvojas ziema, un mēs tai esam gatavi. Labība ir novākta, mājas uzbūvētas, malka ir līdz pat jumta dzegām katrā pusē durvīm.

Vēlīnā rudens laikapstākļi ir mainīgi. Jebkuru dienu var sākt snigt, tā kaut kur dzirdējis Džons Riverss. Pēc brokastīm es paņēmu savu maisu un devos uz mežu. Šī bija mana pēdējā iespēja, pirms sāks snigt. Es zināju, ko biju apsolījusi Martai, taču tā iemesla dēļ, ka vairs nedzīvoju kopā ar viņu, es sevi pārliecināju, ka viņas aizliegums vairs nav spēkā. No ieplakām uz augšu zagās migla. Manas kājas pazuda tajā līdz pat ceļgaliem. Šķita, ka brienu cauri tikko izkārstai vilnai. Saule bija zemu, tikai nedaudz virs apvāršņa. Tā lēja dīvainu gaismu, apspīdēdama spilgti sarkanās lapas, kas nokarājās no koku zariem. Izskatījās, it kā no kokiem pilētu asinis.

Es atzīmēju savu ceļu, kā biju iemācījusies no malkas cirtējiem un ogļdeģiem, ar iegriezumiem un robiņiem un saliecot zarus. Mežs šorīt bija ļoti rāms. Nedabiski kluss. Atkal atgriezās durstošā sajūta ādā. Ilgu laiku stāvēju pavisam nekustīgi, apskatīdama katru laukumiņu, iegaumēdama to, meklēdama vismazākās izmaiņas, gluži kā man bija mācījis Sīlis, bet, kad no krūma gandrīz tieši manā priekšā atskanēja aizsmakušais kliedziens, es vienalga salēcos.

Viņš iznāca smiedamies, un putni viņam čivinot atbildēja.

Tev jāmeklē gan tuvu, gan tālu. Mans vectēvs grib tevi redzēt. Ejam!

Mūsu ceļš bija ilgs, bet tas neveda uz kādu nometni. Ap dienvidu mēs apstājāmies un dalījāmies ēdienā, ko bijām paņēmuši līdzi. Man bija maize un siers, viņam rieksti un žāvētas brieža gaļas šķēles. Mēs turpinājām ceļu pa garu un šauru ieleju, kurai abās pusēs slējās stāvas nogāzes, klātas ar kritušiem kokiem. Mums pie kājām tecēja strauts, balts ūdens gāzās pāri akmeņiem. Mēs virzījāmies uz kādu aizu starp pakalniem. Šeit strauts aizveda mūs pie ūdenskrituma, kura ūdens kaskādēm plūda lejup pāri klintsradzēm, kas bija tik gludas un līdzenas kā pilsētas bruģis. Es paskatījos uz Sīli, prātodama, ko mēs šeit darīsim. Viņš pasmaidīja un norādīja uz augšu. Es nebiju droša, ka šādu varoņdarbu ir iespējams paveikt; no apakšas šāds kāpiens šķita pārāk stāvs. Tas nebija tik grūts, kā man likās, kaut gan es nopriecājos, ka valkāju bikses, jo lindrakos šis kāpiens nebūtu bijis iespējams. Klintsradzes bija kā šauras un slidenas kāpnes. Sīlis man palīdzēja tikt pāri grūtākajām vietām, ieteikdams nesteigties, virzīties uz priekšu pamazām un neskatīties lejup, līdz būsim tikuši augšā. Tikai vienreiz es paskatījos sev zem kājām, lejā klintsbluķi atgādināja mazus oļus un strauts diega pavedienu.

Es vairāk uztraucos par to, kas būs augšā.

Virs mūsu galvām klintsradzes bija izvirzītas uz āru, cita pēc citas, kā kaudzē sakrautas grāmatas, kas teju, teju sagāzīsies. Tās, kas bija zemāk, bija sašķiebtas uz iekšu, bet radzes slīpums bija ačgārns. Augšā ūdens krita pāri platai pārkarei. Nekādi nevarēju iedomāties, kā mēs tur uzrāpsimies.

Silis pakāpās sāņus uz kāda klints izciļņa, rādīdams man, lai sekoju viņam. Ūdens krita garām kā kristāla aizkars. Tagad mēs bijām aiz ūdenskrituma. Gaiss bija drēgns, klints slapja un slidena, taču pietiekami plata, lai gar to varētu bez grūtībām virzīties uz priekšu. Uz sienas auga sūnas un papardes. Mēs lēnām virzījāmies, līdz nonācām pie kāda dziļa iedobuma. Sīlis iegāja tumsā. Mēs bijām nonākuši pie kādas alas.

Alas iekšpuse bija blāvi apgaismota. Gaisma sijājās cauri ūdens aizkaram, izraibinādama sienu un mezdama vizmojošas ēnas. Šķita, ka mēs atrodamies alā zem jūras. Sīlis piegāja pie kādas nišas un izņēma no tās lāpu priedes zaru, kuram galā bija sveķi. Viņš uzšķīla kramu, un lāpa aizdegās, atklādama mums alas dziļākos kaktus. Ala sašaurinājās, sazarodamās vairākos tuneļos. Sīlis paņēma mani aiz rokas un ieveda tunelī labajā pusē. Es sekoju kvēpošajai gaismai, cieši turēdamās pie Sīļa rokas. Tuneļi bija līkumaini, ar daudziem pagriezieniem kā labirintā. Es nemūžam neizkļūtu ārā viena pati.

Mēs gājām ilgu laiku, līdz lāpas liesma kļuva pavisam maza un sāka sprakšķēt, līdz pamazām tumsa priekšā sāka izklīst un šķita, ka ap mums ir vairāk telpas. Ala pamazām paplašinājās par apjomīgu telpu, kuras vidū mirgoja ugunskurs.

Mēs bijām izgājuši cauri visam kalnam. Tuneļos bija tik tumšs, ka es gandrīz biju sev iestāstījusi, ka ir nakts. Tagad iznācu pēcpusdienas saulē, kura lēja zeltītu gaismu pār plašo apvidu, kas bija tērpies kokos un izskatījās kā gobelēns. Mēs bijām ļoti augstu. Zem manis bija stāva krauja, un aiz tās visapkārt pletās zeme. Šur tur bija redzami pakalni un klintis, bet šķita, ka koku pārklājam nav ne gala, ne malas, tas stiepās, cik tālu vien sniedzās skats, saplūzdams ar izliektā apvāršņa violeto dūmaku.

-    Šī vieta manai tautai daudz nozīmē.

Patiešām, ala bija kā katedrāle. Gaišpelēkās sienas slējās uz augšu kā krokaini priekškari un kā smalkas, velvētas kolonnas, ko nebija veidojušas meistarīgās cilvēka rokas.

-    Šeit vienmēr ir vienādi, ziemā vai vasarā. Viņš sabikstīja ugunskuru. Mums ir patvērums no vēja un sniega. Alas izeja ir uz dienvidiem, tādēļ tai tiek tik daudz saulesgaismas, un tā ir tik augstu, ka no apakšas uguni nevar saskatīt. Dūmi ceļas un izklīst pa iekštelpām, kur neviens tos nevar ieraudzīt. Pa reizei iemaldās kāds lācis, bet, pamanījis, ka šī vieta ir aizņemta, viņš aiziet. Mums ir viss, kas vajadzīgs, lai paliktu šeit visu ziemu.

Es paskatījos visapkārt. Šeit bija gultas, taisītas no elastīgiem egļu zariem un mīkstām sūnām, pārsegtas ar biezām kažokādām. Gar sienām rindās bija salikti grozi un māla podi. Taču likās, ka šeit neviena cita nav. No viņa vectēva nebija ne miņas.

Vecais vīrs iznāca no ēnas, it kā manas domas būtu viņu paaicinājušas.

Viņš runāja savā valodā. Un zēns atbildēja: Es viņu atvedu.

Vecais vīrs kaut ko bilda. Tas izklausījās kā cilvēka vārds, bet ne tāds, ko es varētu uzrakstīt uz papīra.

-    Ko viņš teica?

-    Tas ir vārds, kurā viņš tevi sauc: mahigan shkiizhig. Tā viņš tevi godā. Vilka Acis.

-    Kāpēc viņš mani tā sauc?

-    Kāpēc? Tāpēc, ka, tieši tāpat kā mani smiekli līdzinās sīļa kliedzienam un tāpat kā man patīk tērpties gaišās krāsās, un tāpat kā mans vectēvs ir Baltais Ērglis savu matu dēļ un dēļ spalvas, ko viņš nēsā, gluži tāpat tev ir vilka acis.

Es saraucu pieri, mēģinādama saprast, ko viņš ar to domā. Vienīgie vilki, ko jebkad biju redzējusi, bija pie saiešanas

nama pienaglotās galvas, un to acis bija sastingušas nāvē vai bija tārpu izēstas.

-    Tavā dzimtenē nav vilku?

-            Varbūt ziemeļos Skotijā ir, bet ne Anglijā tur viņi visi ir nogalināti.

Sīlis to pastāstīja vectēvam, kurš pakratīja galvu. Sīlis atkal pagriezās pret mani.

-    Viņš saka tas esot slikti.

-            Kāpēc? es jautāju. Viņi nogalina aitas un jērus, reizēm bērnus un var uzbrukt pieaugušam cilvēkam.

Vecais vīrs paraustīja plecus un kaut ko pateica.

Sīlis pamāja. Viņš saka, ka visiem ir sava vieta uz pasaules, gan vilkiem, gan cilvēkiem.

Vecais vīrs atkal teica savu runu.

-            Tu viņam atgādini vienu jaunu vilcēni, ko viņš reiz pazina. Viņa bija mežonīga, lepna un drosmīga, taču nebija vēl spēku pilnbriedā. Viņa dzīvoja līdzās savam baram, kas viņu atstūma, bet viņa bija spiesta pie tā atgriezties, jo nebija pietiekami izaugusi, lai izdzīvotu bez viņiem. Viņš sajūt tevī to pašu mežonīgo lepnumu. Tu negribi neviena priekšā klanīties, bet tu vēl esi jauna, un dzīve meža malā ir riskanta.

-    Kas ar viņu notika, ar jauno vilcēni?

Vecais vīrs kaut ko atbildēja, bet zēns, šķiet, nevēlējās tulkot sava vectēva vārdus.

-    Ko viņš teica?

-    Viņš grib uzzināt par zaķi.

-    Zaķi? Par kādu zaķi?

Par ko viņš runāja? Daži kolonisti domā, ka indiāņi ir traki kā mēnessērdzīgi teļi. Varbūt viņiem ir taisnība.

-            Viņš redzēja mežā un laukos ap tavu ciematu kādu zaķi. Iepriekš tas tur nebija. Tas parādījās pēkšņi, kad ieradies tu kopā ar saviem ļaudīm.

-            Vai tad jums šai zemē nav zaķu? jautāju tāpat, kā viņš bija man jautājis par vilkiem.

-    Protams, ka ir. Lielajam Zaķim ir ļoti liela nozīme mūsu tautas stāstos, tāpēc ari mans vectēvs viņu ievēroja. Viņš domāja, ka tā ir zīme viņam no Lielā Zaķa.

Sirmgalvis pamāja. Viņš bija sekojis līdzi sarunai. Viņš saprata angļu valodu, kaut gan tajā nerunāja.

-    Šis zaķis, zēns turpināja, atšķiras no pārējiem zaķiem, kas šeit dzīvo. Tas ir mazāks un citā krāsā.

Ugunskura otrā pusē stāvošā vecā vīra acis sastapās ar manējām. Šo acu melnajās dzīlēs nozibsnīja divi vienādi liesmu punktiņi. Pēkšņi man ienāca prātā mana vecmāmiņa. Man šķita, it kā viņa sēdētu šeit alā man blakus. Es atceros nostāstus par viņu, ļaudis runāja, it kā viņa protot pārvērsties par zaķi. Viņa nekad par to nebija runājusi, nekad neteica, vai tas ir tiesa vai nav. Viņa daudz ko man nebija stāstījusi, varbūt viņa gaidīja, kad paaugšos lielāka, bet tam nebija lemts notikt. Es atceros, kā viņa gulēja man blakus gultā ar aizvērtām acīm, taču nomodā, gulēdama tik mierīgi, it kā būtu mirusi. Kā es varēju zināt, uz kurieni viņa devās?

Un tad vēl stāsts, ko man bija pastāstījis Džeks, par trusi uz kuģa. Zaķis vai trusis. Es toreiz pasmējos, bet matroži bija nobijušies…

Vecais vīrs kaut ko pateica zēnam.

-    Viņš teica, ka tu zinot.

-    Bet ko šeit dara mana vecmāmiņa? Kāpēc viņa izvēlējās zaķi?

-    Tavas vecmāmiņas gars ir pieņēmis zaķa izskatu, jo tas ir viņas dzīvnieks tāpat kā tavējais ir vilks, vectēva ērglis un manējais zilais sīlis.

-    Vai tas ir iespējams?

Vecais vīrs paskatījās uz mani tā, it kā es būtu apšaubījusi mēnessgaismas vai saullēkta esamību. Viņš savicināja rokas, savērpdams tās sev virs galvas. Augšā uzšāvās liesmas, un es ieraudzīju, ka alas sienas ir klātas ar dzīvnieku zīmējumiem: daži bija tikai četrstūri un trijstūri, citos varēja saskatīt briežus ar lieliem, platzarainiem ragiem, lāci, vilku, lauvu, arī ragainus un kuprainus radījumus, kurus es nepazinu. Ar tiem bija arī cilvēki, medījoši, staigājoši, dejojoši, daži kaili, citi tērpti ādās. Daži no gleznojumiem bija zīmēti ar ogli, citi izkrāsoti spilgtās krāsās, citi izgrebti klintī. Vecā vīra roku sarežģītās kustības šķietami iedvesa tiem dzīvību. Ugunskura mirgoņā dzīvnieki un cilvēki dejoja, viņa roku plivināšanās pavadīti. Tie kustējās pa sienām, brīžiem kā dzīvnieki, tad kā cilvēki, brīžiem visi kopā vienlaicīgi.

-    Šī ir mūsu senču mājvieta, zēns paskaidroja. Šeit mums apkārt jūtama viņu klātbūtne.

Atkal man radās sajūta, it kā es atrastos lielā baznīcā, vietā, ko piepilda gars, baznīcā, kas līdzinājās Vēju Templim Solsberijas līdzenumā, kur stipri jūtama agrākos laikos aizgājušo klātbūtne.

Es pastāstīju viņiem par savu vecmāmiņu un to, kas ar viņu bija noticis. Vecais vīrs atkal runāja.

-    Ko viņš saka?

-    Viņas garam nav miera lielā ļaunuma dēļ, kas viņai nodarīts. Tas tev sekojis līdzi pāri okeānam.

-    Kādēļ? Ar kādu nolūku?

Vecais vīrs ilgi skatījās ugunskurā. Pagāja labs brīdis, līdz viņš uzrunāja zēnu, taču runāja viņš gari un plaši. Zēns klausījās uzmanīgi, mādams, lai parādītu, ka ir iegaumējis un atstāstīs sirmgalvja teikto vārds vārdā.

-    Lai brīdinātu, lai sargātu, lai pieprasītu atriebību. Viņš nav īsti pārliecināts. Tieši tāpat, kā viņas fiziskā forma atšķiras no šeit mītošām būtnēm, tā arī gars viņam ir svešs, tāpēc viņš nevar būt drošs. Viņš saka, ka došanās šādā ceļojumā liecina par lielu mīlestību vai lielām bailēm, vai ari par abiem. Viņš domā, ka viņa ir šeit, jo viņa raizējas par tevi. To, ko nodarīja viņai, var nodarīt arī tev.

Ar to mūsu saruna beidzās. Ar vienu plūstošu kustību vecais vīrs piecēlās. Viņš aizdedza ugunskurā vaska sveci un piegāja pie tālākās sienas. Šeit viņš atvilka malā piekārto segu,

kurā bija smalki ieaustas svītras un līnijas un sarežģīti raksti, un iegāja klintī izcirstā istabā.

Sīlis veda mani atpakaļ cauri alām, šoreiz pa citu ceļu.

-            Ko viņš sacīja par jauno vilcēni? Vai viņš pastāstīja, kas ar viņu notika? es jautāju, kad mēs vēlā pēcpusdienā beidzot izgājām no alas ārā.

-            Viņš to nezināja. Kādu dienu viņas tur vairs nebija. Varbūt bars viņu padzina vai arī…

-    Vai ari kas?

-    Vai arī tie vērsās pret viņu un saplosīja viņu gabalos.

Ne visai iepriecinošs stāsts. Nav nekāds brīnums, ka viņš negribēja man to stāstīt. Varbūt sirmgalvis bija kļūdījies. Varbūt tas viss pastāv tikai viņa iztēlē, varbūt tā ir iezemiešu izdomāta māņticība.

-    Kā tavs vectēvs tika pie sava vārda?

-    Tas ir stāsts citai reizei.

Mēs bijām krietnu gabalu no apmetnes, bet es varēju sadzirdēt suņu rejas un vīrus brīkšķot skrienam cauri mežam.

-    Mednieki no Bjūlas.

-    Kā tu to zini?

-            Viņi ir vienīgie baltie ļaudis vairāku jūdžu attālumā. Mūsējie netaisa tādu troksni. Man tevi tagad jāatstāj. Pieraugi, ka viņi tevi nepamana. Tavas drēbes.

Biju aizmirsusi, ka esmu ģērbusies zēna drēbēs,

-    Kad es tevi atkal redzēšu?

-    Varbūt pavasarī. Vai arī vasarā.

-    Tik ilgi?

-            Drīz mēs būsim ziemas gūstā. Uz rietumiem un ziemeļiem siro mohauki. Notiek karš, un daudzi baumo par karu. Ļaudis ir izkaisīti. Mans vectēvs dodas satikt savus brāļus, uzzināt, kas ar viņiem notiek.

-    Karš? Apmetnē par to neviens neko nav minējis.

-            Kādēļ gan lai to pieminētu? Tur taču indiānis nogalina indiāni. Baltos cilvēkus tas neinteresē.

63. ieraksts(1659. gada NOVEMBRA BEIGAS

Tobiass dodas uz mežu medībās. Viņš iet kopā ar diviem jauniem cilvēkiem, kas ir aptuveni viņa vecumā. Ar Džozaju Kromptonu, viena vecā kolonista dēlu, un Nedu Kārdvelu, Džetro Veina algādzi. Varbūt viņi bija tie mednieki, kurus dzirdējām, lai gan viņi tā trokšņoja, ka būtu brīnums, ja viņi kaut ko nomedītu, un Tobiasam un viņa draugiem, šķiet, ļoti veicas.

Šodien es viņus satiku nākam ārā no meža, nesot uz pleca uzmestus meža tītarus un zosis. Viņu suņi, divi biezspalvaini spanieli un raibs dzinējsuns, elsdami skrēja tiem pie sāniem. Suņi bija netīri, viņu sāni aplipuši ar dubļiem, tīra viņiem bija tikai šaura svītra uz muguras. Tobiasam nav pašam sava suņa. Suņu šeit nav tik daudz kā dzimtenē.

-Jums ir labi veicies.

Es pievienojos viņiem, kad viņi nāca atpakaļ, un, tuvojoties zemajām pilsētas mājām, mūsu soļi kļuva ātrāki. Lai gan stunda nebija vēla, nakts nāca virsū strauji. No dūmeņiem augšup griezās dūmi, izplezdamies debesīs smagi un pelēki. Aizejošā diena iekrāsoja to malas dzeltenīgā nokrāsā. Vakara zvans atskan, kad iestājas krēsla. Līdz tam laikam visiem jābūt iekšā; ja tu esi ārā, tātad tu esi nakts klaidonis, un tas ir noziegums. Vēl viens no pilsētā valdošajiem likumiem.

-Jā, Tobiass cilāja savas trofejas. Tītars ir Martai, un zoss Sārai.

-     Iedod viņai zosi, un tevi uzaicinās uz vakariņām, viens no jaunekļiem viņam pamirkšķināja ar aci.

Tobiass atsmaidīja. Sapratne, kas izveidojusies starp viņu un Rebeku ir visiem labi zināma.

-     Mums varēja veikties vēl labāk. Dzinām pēdas kādam garausim dienvidu pļavā. Līdz šim nebiju šai pusē redzējis zaķi. Domājams, viņš bija pavecs. Uzvedās jocīgi, viņam bija greiza galva, taču kustējās gan tas pietiekami naski.

-Jūs to nenoķērāt?

-            Nē, Džozaja Kromptons pakratīja galvu. Aizlaidās pat no vecā Toma, viņš norādīja uz dzinējsuni, kas skrēja mums līdzās. Iemuka mežā.

Es pieliecos, gribēdama pakasīt sunim spalvu uz viņa garās, kaulainās galvas laukumiņā, kurā nebija dubļu.

-Uzmanies, meitēn. Viņš nemīl svešus, brīdināja suņa saimnieks, bet tas, kas notika tālāk, pārsteidza pat mani.

Kolīdz suņa dzintardzeltenās acis sastapās ar manējām, viņa piere savilkās grumbās un tas sāka smilkstēt. Suns nogūlās, uzlicis galvu uz ķepām, atglaudis ausis, grozīdams dibenu, luncinādams asti, pēc tam apvēlās otrādi, rādīdams dubļiem apkaltušo pavēderi.

-            Tā, tā… sasper jods! Džozaja Kromptons pastūma atpakaļ cepuri, lai pakasītu sev galvu. Viņš nekad tā nav darījis. Vispār viņš ir vecs, nikns suns.

-            Viņam patīk smukas meitenes, lūk, tādas tās lietas! Neds Kārdvels pašķielēja uz mani.

-            Lieciet viņu mierā. Tobiass aplika man apkārt brālīgu roku, vezdams mani projām no viņiem. Nāc, Mērij. Marta būs satraukusies, un Sāra brīnīsies, kur tu esi palikusi.

64. IERAKSTS

Vilki ir atgriezušies. Pagājušajā naktī es viņus dzirdēju, arī aizpagājušajā.

Vējš pūš no ziemeļiem.

-    Sāks snigt. tā saka Jonass.

Ir laiks vest lopus mājās no ganībām. Jonass un Tobiass kopā ar Džonu Riversu ir devušies tos sadzīt barā. Es esmu Martas mājā. Visur blakus draiskojas bērni, bet man ir vajadzīgs klusums, lai rakstītu dienasgrāmatu. Es rakstu kamīna gaismā, kamēr Marta cep. Grūti pateikt, cik ir pulkstenis.

Gaisma šeit ir blāva, logus sedz sviestpapīrs. Mēs nevarētu atļauties stiklu ari tad, ja to varētu dabūt.

Šķiet, ir tumšāks, nekā vajadzētu būt. Nevar būt daudz pāri pusdienlaikam. Es atveru durvis un redzu krītam sniegpārslas, tik lielas un smalkas kā pūkainas putna dūnas. Sākumā tās krīt pa vienai un divām, lēni un graciozi. Paaicinu Martu, lai viņa nāk un apskatās. Viņa steidzas šurp, slaucīdama roku priekšautā, gribēdama uzzināt, kādēļ sacelta tāda kņada.

Mēs skatāmies debesīs uz sniegpārslām, kas virpuļo mums pretī, krizdamas arvien ātrāk un ātrāk.

Vecā kundze atkal plūkā savas zosis, viņa teic un tad paskatās pāri plecam, ātri un paslepus. Ļaudis šeit rauc pieri par tādu māņticību, un Marta baidās, kaut arī šeit nav neviena, kas varētu viņu sadzirdēt.

Vēlā pēcpusdienā sniegs sabiezē un kļūst par virpuļojošu baltu masu uz pelēka fona, tā, ka ir grūti ko saskatīt tālāk par dažām pēdām. Sniegs ātri pārklāj zemi, un pagaidām nav ne miņas no Džona, Jonasa un Tobiasa. Atnāk Rebeka, lai pajautātu, vai esam tos redzējuši. Istabā iešaujas sniegpārslas, kamēr Marta tipina šurpu turpu uz durvīm kā veca, satraukta vista. Viņa nobažījusies paskatās ārā, raizēdamās, vai viņi nav apmaldījušies vai iekļuvuši sniegputenī, vai ar viņiem atgadījies kas tamlīdzīgs. Es aizrādu, ka vēl nesnieg tik ilgi, lai tā notiktu, bet viņa nebūs mierā, kamēr neredzēs savus vīriešus atkal mājās drošībā.

Beidzot Tobiass un Jonass ķepurodamies nāk pa taku, vienā pusē apsniguši balti, pieturēdami cepures, miegdami acis zem to malām, jo viņu sejās put sniegs. Suņi ari ir apsniguši, tos kā otrs kažoks klāj bieza sniega kārta. Rebeka jautā, kur ir viņas tēvs. Viņš meklē aitas. Viņam tās jāatrod un jāsadzen aplokā. Ja tās atstās klīstot, tās pazudīs putenī, jo sniegs šeit sasnieg ļoti dziļš.

Viņi mūs atstāj, lai novietotu dzīvniekus kūtī. Viņiem atkal jādodas ārā palīdzēt Džonam.

65. IERAKSTS

Aitas ir dumji radījumi. Ja nav suņu, kas tās ganītu, aitas izklīst; savākt tās atkal kopā ir grūts darbs. Lielākā daļa tika nogādātas drošībā, bet divas nākamajā rītā tika atrastas pusaprītas, svaigo sniegu krāsoja viņu asinis.

66 IERAKSTS

Saiešanas nams nav apkurināts. Dvašas garaiņi plūda mums no nāsīm, pārklādami sienas ar sarmu un aizmiglodami dzedro gaisu.

Cienīgtēvs Džonsons par sava sprediķa tēmu bija izvēlējies aitas, bet mūsu locekli kļuva stingi, deguni un vaigi nejūtīgi.

-    Mēs visi esam noklīduši kā avis…

No visām Dieva radībām man vismazāk patīk, ka mani pielīdzina aitai.

-    Kā avis tos gulda kapā; nāve ar tiem barosies…

-    Vecajos starp jums es aicinu…

Viņš paskatījās uz pirmo rindu, kur viņam priekšā sēdēja vecajie, tērpušies melnā, rāmi un nekustīgi, it kā būtu izgriezti no ogļu slāņa.

-            Barojiet Dieva ganāmpulku… Un, kad parādīsies augstākais gans, jūs saņemsiet slavas kroni…

-    Tāpat jūs, jaunākie, paklausait tiem vecākajiem…

Viņa skatiens pavērsās uz aizmugurējām un malējām rindām, kur sēdēja bērni, zēni kopā ar tēviem, meitenes ar mātēm. Viņiem nebūs grūti paklausīt šai pamācībai. Stūrgalvīga vai dumpīga izturēšanās pret kādu no vecākiem ir noziegums, par kuru soda pakarot.

-Jā, pakļaujieties jūs viens otram un tērpieties pazemībā: jo Dievs soda lepnos un ir labvēlīgs pret pazemīgajiem.

Viņa skatiens tagad pārredzēja mūs visus, viņa acis bija dziļi iegrimušas un plaksti nemirkšķinājās.

Esiet prātīgi, esiet piesardzīgi, jo jūsu ienaidnieks Sātans staigā apkārt kā rēcošs lauva, meklēdams, ko aprīt.

Acs, kas lūkojas uz mums, ir tikpat nikna kā uz kanceles uzgleznotā.

67.  ieraksts 1659.gada DECEMBRĪ

Ziema iestājas gluži kā ielenkums. Sniega kupenas sniedzas līdz pat jumta dzegām, un katra jauna diena ir nelaimīgāka par iepriekšējo. Ārpasaules vienīgās krāsas ir pelēka, melna un balta. Lielākoties mēs esam ieslodzīti mājās. Mēs nekad nedodamies nekur tālu, šķērsodami tikai tos dažus jardus, kas šķir Martas māju no mūsējās.

Tuvojoties Ziemassvētkiem, dienas kļūst īsākas, vienīgi šeit nav Ziemassvētku. Tā būs kārtējā darbadiena, kas ne ar ko neatšķiras no citām, izņemot vienīgi, ja tā iekrīt svētdienā.

Mēs ar Rebeku bieži šķērsojam šos dažus jardus. Es eju apraudzīt Martu, bet viņa pavadīt laiku kopā ar Tobiasu. Viņi parasti sēž stūrī, čalodami savā starpā. Ārpus uguns apļa istaba ir nāvējoši auksta, bet viņi labprāt paliktu divvientulībā, ko viņiem dod tumsa, pat ja viņiem draudētu nosalšana. Martai vajadzētu uzmesties par meitenes aizbildni, bet viņa ir iecietīga pret mīlniekiem, kas grib palikt vieni. Rebeka bieži pavada Tobiasu, kad viņš iet apraudzīt lopus kūtī blakus mājai.

Mēs ar Martu darinām vatētu segu viņu laulības gultai. Mēs meklējam pieskaņotus auduma gabalus no Martas krājumiem. Tobiass viņai ir izgatavojis stelles, un Marta ir izlūgusies vilnu no tiem, kas tur aitas, pievienodama to vilnai, ko viņa ievākuši no dzīvžogiem un biezokņa. Es palīdzēju viņai to izmazgāt un izkārst, lai varētu taisīt polsterējumu. Iztrūkstošo mēs ņemsim no vecām segām, skrandām, krekliem un caurumainām, novalkātām, nesalāpāmām zeķēm.

Oderējuma audumu ar tapām iestiprina rāmī un ieliek polsterējumu, pēc tam uz abiem apakšējiem slāņiem uzliek virsējo oderējumu. Marta uz oderējuma atzīmē dūrienu vietas. Viņa izvēlas rakstu, ieskicēdama to ar krīta gabaliņu: rozes, līdzīgas tām, kas aug viņas dārzā, un ozolzīles ar ozola lapām no mežiem ap viņas ciematu, īstas mīlestības skūpsti, sirsniņas, kas apzīmē laulību, gliemeži un spirāles, kas riņķo bezgalīgā mūžībā. Mēs izšujam, sākot no centra uz ārmalām, pabeigdamas darbu ar nebeidzamu vīnogulāju, kas vīsies gar malu un nedrīkst pārtrūkt, jo tas apzīmē ilgu mūžu.

Rebekai nav atļauts palīdzēt. Rebeka smej un sola, ka izdarīs manis labā to pašu, kad viņa būs veca, precēta sieva. Viņa mani ķircina. Pēdējā laikā viņa ir mainījusies, viņa vairs nav kautrīga un noslēgta, bet gan smaidīga un jautra, pietvīkušiem vaigiem un mirdzošām acīm. Viņa ir gluži cita meitene.

68. ieraksts (1660. gada janvĀrĪ

Ir janvāris, un aukstums kļūst vēl lielāks, nesdams sev līdzi briesmīgas likstas. Sacietējumi un apsaldējuma čūlas mums bija dzimtenē, bet šeit sals tā saēd pēdas un pirkstus, ka miesa sāk pūt. Ir ne tikai parastais klepus un apsaldēšanās, bet vēl ari plaušu slimība, kuras dēļ daži spļauj asinis. Jonass ir bijis tik aizņemts, apmeklēdams slimos un izsniegdams zāles, ka pats ir saslimis.

Slimība paņēmusi savu tiesu, un šajā svētdienā sabata dievlūdzēju rindās ir vairāk tukšu vietu. Arī Elijas Kornvela šeit nav, un cienīgtēvam Džonsonam jāsprediķo vienam pašam. Viņa sievas, Džonsona cienīgmātes, arī trūkst, tāpat arī pusrindas bērneļu.

Pēc dievvārdiem Martu pieaicināja pie cienīgtēva Džonsona.

-    Tev būs jāapmeklē mana sieva.

-    Vai viņa ir slima? Marta izskatījās uztraukta. Džonsona cienīgmāte bija ar pilnu klēpi.

-    Viņa ne. Daži bērni ir neveseli.

-    Kas tiem kaiš?

Cienīgtēvs Džonsons izskatījās apmulsis, it kā viņam nebūtu daļas gar bērnu kaitēm.

-    To tev vajadzēs noskaidrot.

-            Es domāju, kas tiem sāp? Vai viņiem ir drudzis? Vai viņi klepo?

-            Klepus. Jā. Viņi klepo tā, ka mēs nevaram aizmigt. Es tikko spēju domāt. Es gribu, lai tu dari tam galu.

-            Es darīšu, kas vien ir manos spēkos. Mērij… Marta apgriezās, grasīdamās lūgt mani aiziet pakaļ viņas grozam.

-            Tu esi Mērija? Cienīgtēva Džonsona acis kā dunči vērsās pret mani.

-Jā, kungs.

-    Mērija? Bārene, kas dzīvo pie Džona un Sāras Riversiem?

Es pamāju.

-    Esmu par tevi dzirdējis.

-    Ko jūs esat dzirdējis, kungs? Ceru, ka tikai labu.

-            Ne gluži. Viņš noglaudīja savu bārdu. Esmu dzirdējis, ka tu staigā pa mežiem.

-    Tikai lai salasītu zālītes un augus Jonasam un Martai.

-            Esmu arī dzirdējis, ka tev ir daudz ko teikt par sevi. Pastāsti man, Mērij. Vai tu vairies Nelabā un viņa nedarbu?

-Jā, kungs.

-    Vai tici Dievam? Vai tu ievēro viņa baušļus?

-Jā. Jā, protams. Es enerģiski māju ar galvu. Kas tā par iztaujāšanu?

-            Cerēsim, ka tā tas ir. Jo es esmu Viņa pārstāvis šeit, šajā draudzē. Neaizmirsti to. Nav nekā, pilnīgi nekā tāda, ko es nezinātu. Viņš brīdi padomāja. Vai tu esi paklausīga?

-Jā, kungs. Es skatījos uz leju, mēģinādama izskatīties pienācīgi pazemīga.

-            Lai tā būtu. Atceries: "Nepaklausība ir kā burvības grēks," tā stāv rakstīts Samuēla grāmatā. Parūpējies par bērniem, Marta. Es negribu viņus dzirdēt šonakt.

Viņš mūs atstāja, otrreiz neatskatīdamies.

69. ieraksts

Cienīgtēva Džonsona māja ir lielākā visā kolonijā. Tā ir tikpat liela kā dažas, ko redzēju Salemā, divus stāvus augsta, ar piebūvēm sānos un frontoniem jumtā. Cienīgmāte Džonsone palūdza mūs nākt katru dienu, līdz bērniem klāsies labāk.

Marta ārstē cienīgtēva Džonsona bērnus ar māllēpju novārījumu un medū vārītu lakricu ar nedaudz etiķa. Viņa ieberž viņu krūtis ar zosu taukiem, ietin viņus flanelī un liek viņiem elpot tvaikus no katla, kurā viņa gatavo meža augu novārījumu: čemurainā palēka, citronliānas un vietējās mētras.

Bērni atlabst. Iekaisums sāk pāriet. Drīz viņiem būs labāk. Bet Martu uztrauc pati cienīgmāte Džonsone. Izņemot vēderu, kur guļ bērns, viņa ir ļoti izdilusi. Marta raizējas, ka bērna iznēsāšana viņu novājinās vairāk, nekā viņa spēj izturēt.

70. ieraksts

Ziema dziļi iecērtas mūsu visu dzīvē. Aukstums neatkāpjas, ja nu vienīgi kļūst vēl aukstāks, un ēdiena ir arvien mazāk, vismazāk ir palicis svaiga ēdiena. Jonass bīstas, ka sāksies cinga, kā tas notika uz kuģa. Viņa citronu sulas krājumi ir gandrīz izsmelti.

Vīri iet medīt, kad vien varēdami, bet medījamie dzīvnieki ir aizbēguši no šejienes mežiem, un viss, ko viņiem izdodas nomedīt, ir izdiluši dzīvnieki, vieni kauli un āda.

Mēs dalāmies ar citiem visā, ko varam atlicināt. Mani aicinājusi pie sevis cienīgmāte Džonsone. Marta piedāvājas iet pati, bet cienīgmāte Džonsone teic, ka jāiet ir man, ka Marta viņai nevar palīdzēt. Viņa grib man kaut ko lūgt.

71.  ieraksts

Cienīgmāte Džonsone aicina mani iekšā. Viņas acis izskatās milzīgas, un, kad viņa smaida, viņas āda izstiepjas tā, ka ir redzams galvaskauss zem ādas. Es viņai atnesu spēcinošu līdzekli no Martas, bet baidos, ka tas daudz nelīdzēs. Šķiet, ka bērns viņas miesās barojas no viņas, noēzdams viņu līdz pašiem kauliem.

Viņa ir laba sieviete un zina, ka mūsu krājumi iet uz beigām. Bērni ir atlabuši, un viņa grib izrādīt mums savu pateicību. Viņa mani apkrauj ar ēdienu, kurā mēs visi dalīsimies. Graudi, zirņi, auzu milti, pašas ceptie maizes klaipi, pat daži tik vērtīgie āboli ar sažuvušu mizu, toties saldu garšu.

Tagad par manu lūgumu. Viņa saņem mani aiz rokas; viņas pašas rokas ir aukstas un tik kalsnas, ka āda ir izstiepta un gandrīz caurspīdīga. Cienīgtēva Džonsona krustdēls Elija sastāda savu Brīnumu grāmatu, bet aukstuma dēļ viņa roku locītavas ir sāpīgi uztūkušas un viņam ir grūti rakstīt.

Līdz šim es izlīdzēju viņam ar rakstīšanu, bet man bieži nepietiek spēka. Viņš man teica, ka tu proti lasīt un rakstīt un ka tev ir glīts rokraksts, un ka tu tīri labi varētu mani nomainīt. Vai tu gribētu to darīt? Ja piekritīsi, tu varēsi, protams, šeit paēst, un es parūpēšos, lai tev iedotu, ko aiznest līdzi uz mājām.

Kā gan es varēju atteikties? Viņa ir iedevusi man tik daudz ēdiena, ka pietiek veselai nedēļai.

72. ierakstss

Savu apmeklējumu laikā es neredzu cienīgtēvu Džonsonu bieži, un tas mani iepriecina. Man nepatika, kā viņš mani izprašņāja. Viņa dīvainā iztaujāšana mani satrauca. Viņš nekad neēd kopā ar savu ģimeni un uzturas citā mājas daļā, cik tālu vien iespējams no bērnu radītā trokšņa. Kad es viņu redzu, viņš mani ignorē, it kā es nebūtu viņa ievērības cienīga.

Eliasam Kornvelam ir pašam sava darbistaba, neliela istaba, paslēpta vītņu kāpņu galā. Tā ir maza un tumša, ar koka paneli. Kamīnā kvēlo uguns, un uz papīriem nokaisīta galda stāv labas sveces. Šeit viņš strādā pie savas brošūras. Tā sākās kā dienasgrāmata, ko viņš rakstīja uz kuģa klāja, bet tagad tā sauksies

Grāmata par brīnumdarbiem, liktenīgu sagadīšanos un daudziem ievērojamiem notikumiem (kas droši vien var notikt) Sarakstījis Eliass Kornvels

Es domāju, ka virsraksts ir par garu, bet neuzskatu, ka man vajadzētu iebilst pret to.

Viņš ir iecerējis doties uz Bostonu pavasarī, kad ceļi būs izbraucami, un tur iesniegt to iespiedējam, bet par to runāt ir daudz par agru. Viņš ir savācis milzīgu un ļoti savādu stāstu krājumu. Daži no tiem ir viņa paša pieredzēti; mūsu vienreizīgā izglābšanās jūrā, mūsu ceļš uz šejieni Dieva vadībā. Viņam ir arī stāstījums par pašas pilsētas brīnumaino dibināšanu, cienīgtēva Džonsona un pirmo kolonistu atstāstīts. Pārējais ir šur tur salasītu zīmju un pareģojumu krājums, sapņi un brīnumi, kas nezin kur sadzirdēti. Savādas gaismas, no debesīm krītošas komētas, dīvainu parādību apsēstas mājas, neredzamu zēnu bundzinieku radīts troksnis, sievietes un zvēri, kuru pēcnācēji ir briesmoņi, burvju grāmatas, kas nedeg, un sazin kas vēl. Nezinu, kas viņu tā muļķo, bet viņam tajā ir vairāk vecu sievu tenku nekā ikvienas ciemata vecenes galvā.

Kamēr es rakstu, Eliass ar soļiem mēra istabu, krakšķinādams pirkstus, lai izvingrinātu sarkanās, mezglainās locītavas. Staigājot viņš runā, un runājot viņa bālajās acīs mirdz tāda kā ledaina fanātiska uguns, tikpat dzedra kā saule, kuras stari ārā atduras pret ledu.

Ziema satver mūs ciešāk savās spīlēs. Bostonas ostā iesalst kuģi. Vilki kļuvuši pavisam pārdroši. Bērni slimo. Lopi sprāgst.

-    Bet tas taču notiek katru gadu.

-    Šogad ir ļaunāk, nākamgad būs vēl ļaunāk, un tā tālāk, līdz snigs visu cauru gadu. Ir 1660. gads. Mēs dzīvojam laiku galā, Mērija. Līdz 1666. gadam Nezvēra gadam ir palikuši tikai daži gadi. Vai tu to nesaproti? Visur valda Sātans. Mums jābūt vienmēr modriem, lai mūs nesamaitā kā pārējos. Tikai sirdsšķīstie, nenotraipītie būs piemēroti sagaidīt Kristus otro atnākšanu.

Reizēm viņš pienāk man tuvu klāt un pieliecas, lai apskatītos, ko es rakstu. Es sajūtu viņa zivjaino dvašu, sajūtu to uz sava vaiga un kakla un cenšos nerīstīties.

Viņš patiesi tic Kristus otrreizējai atnākšanai un tam, ka viņa valstības centrā būs Bjūla. Vienīgais, par ko viņš uztraucas, ka tas notiks, pirms viņš nogādās savu brošūru iespiedējiem. Man viņš šķiet pavisam ķerts.

73. tieraksts

Pilsētai uzglūn bads, un vilki patiešām kļuvuši bezkaunīgāki, tur viņam ir taisnība. Pagājušo nakti uzkrita svaigs sniegs, un šorīt Tobiass man parādīja pēdas, kas veda tieši pa galveno ielu. Platas priekšķepas, šauras pakaļējās.

-    Varbūt tas ir suns.

-    Tas nav suns.

Viņa draugs Neds nospļāvās. Ir tik auksts, ka viņa spļaudekļi sasala, pirms tie iekrita sniegā. Pēdas veda līdz pašam saiešanas namam. Tās apstājās zem rindā piekaltajām galvām, it kā dzīvnieks būtu saodis, ka augšā pienagloti viņa ciltsbrāļi, un tad turpinājis ceļu. Pie durvīm sniegs bija izkusis, sasalis dzeltens vietā, kur vilcene bija pietupusies.

-    Rāda, ko domā par šiem. Neds nosmīnēja, asinis no smaganām bija nokrāsojušas sārti svītrainas viņa sadzeltējušo zobu malas.

74. iieraksts

Tagad saslimušas cienīgmātes Džonsones vecākās meitas, tāpēc es bieži pavadu dienu pie viņas, palīdzēdama viņai ar mazākajiem bērniem, tāpat kā Rebeka palīdz Sārai. Es nejūtos kā kalpone. Cienīgmātei Džonsonei tuvojas dzemdības, un viņas vēders ir pavisam liels, tādēļ viņai ir nepieciešama mana palīdzība. Bez tam viņa ir bijusi pret mums laipna. Ja nebūtu viņas, mēs nomirtu badā vai ari mums nāktos ēst sēklas graudus. Ja mēs sadalīsim savā starpā to, ko viņa mums dod, tad varbūt iztiksim. Kad darbs ir padarīts un bērni ir klusi savā stūrīti, mēs sēžam virtuvē un viņa iedod man siltu alu ar garšvielām un mazliet plāceņa, ko tajā iemērkt. Viņa jautā man par manu pagātni. Esmu pastāstījusi viņai, ko vien varēju stāstīt, bet viņa nojauš, ka kaut ko noklusēju.

Nomācošs klusums iestājas starp mums, padarīdams dažus brīžus samākslotus un neveiklus, kamēr kādu dienu viņa man pajautā:

-    Tu man neesi pastāstījusi visu, vai ne, Mērij?

Es nevaru viņai samelot. Viņa ir tik laba, tik maiga, melot viņai būtu grēks.

-    Nevaicājiet man.

Es atkal dzirdu viņa vārdus: "Es esmu Viņa pārstāvis."

"Tev nebūs pieļaut, ka ragana dzīvo." Esmu dzirdējusi, kā viņš dārdina šos vārdus no kanceles.

-    Man liekas, ka es zinu. Neesmu vienmēr bijusi tāda, kāda esmu tagad. Viņas bālās acis dziļi ieskatās manējās, un šķiet, ka tās ir kļuvušas zili violetas. Kad es biju tavos gados, es nezināju miera. Arī es dzīvoju ar savu vecmāmiņu. Es nekad nepazinu tēva; viņš bija kareivis. Mana māte devās viņam pakaļ, un neviens viņu nekad vairs nav redzējis. Es izaugu par sievieti zemē, kas bija ierauta karā. Vairākos novados valdīja nelikumība, un šādos apstākļos parādījās vīri ar ļauniem nodomiem, tiecoties zvejot duļķainos un netīros ūdeņos. Domāju, ka tu zini, par kādiem ļaudīm es runāju. Viņi ieradās mūsu pilsētā, lai iznīdētu burvestības, tā viņi apgalvoja, bet viņu patiesie nodomi bija gūt savu peļņu, divdesmit šiliņus par pilsētas atbrīvošanu no raganām. Mana vecmāmiņa tad jau bija mirusi, paldies Tam Kungam, ka viņa tika pasaudzēta, bet viņas vietā viņi pievērsa uzmanību man.

Viņai runājot, mani pārņēma atmiņas, likdamas manām asinīm pārmaiņus te kaist, te atvēst, tās ritēja karstas no naida, aukstas no bailēm.

-Viņi notvēra mani kā dzīvnieku, sasēja un iemeta dzirnavu dīķī, lai pārbaudītu, vai es peldēšu pa virsu. Es nogrimu. Man bija sasietas rokas un kājas, es nevarēju uzpeldēt līdz ūdens virsmai, un, ja arī man tas izdotos, mani pakārtu kā raganu. Es slīku. Gulēju dīķa dziļumos un skatījos augšup uz viņiem. Es vēl arvien redzu viņu sejas caur ņirbu vilnīšu apļiem klāto ūdens virsmu, gaidot, kad tas notiks.

Tad piepeši ūdens virsma pāršķēlās ar milzu plunkšķi. Kāds nira lejā pie manis. Man apkārt apvijās stipras rokas, kas vilka mani uz augšu. Viņš bija jauns sludinātājs, ceļā pie savas pirmās draudzes. Viņš bija sekojis pakaļdzīšanās gaitai, un, kad viņš ieraudzīja, ko viņi izdarīja, viņš ienira, lai atgrieztu mani Dievam. Viņš apsūdzēja raganu mednieku un viņa vīrus kā šarlatānus, kas ir ieinteresēti naudā, nevis dvēseļu glābšanā. Viņš izdzina no manis dēmonus tieši tur uz vietas. Kopā ar milzu daudzumu ūdens, ko biju sarijusies. Viņa pasmaidīja, atcerēdamās to, un tad viņas lūpas savilkās rūgtā grimasē, it kā dzīve viņai nebūtu dāvājusi prieku un cerības, ko solīja tas brīdis. Viņš mani todien kristīja turpat dzirnavu dīķī kopā ar daudziem citiem. Un, kad viņš devās projām, es gāju viņam līdzi.

-    Viņš tevi izglāba?

-    Tā ir tiesa. Es esmu viņam parādā savu dzīvību. Es nozvērējos, ka būšu viņam laba sieva un dzīvošu dievbijīgi. Un esmu to darījusi. Esmu liekusi savu galvu lūgsnās un paklausībā, esmu dzemdējusi viņam bērnus. Viņa satvēra manas rokas. Es mainījos. Tu arī vari izdarīt to pašu!

-    Un ja nu es nevaru? Vārdi man iznāca čukstus.

Viņa novērsa no manis skatienu un atlaida rokas.

-    Tad lai Tas Kungs ir tev žēlīgs.

-    Es mēģināšu, Džonsona cienīgmāt. Es patiešām mēģināšu.

Es pateicu to, ko viņa gribēja dzirdēt, viņa bija laipna pret mani, un es gribēju viņu iepriecināt. Es nespēju pateikt to, ko patiešām izjutu: ja man būtu jāizvēlas viens no diviem dzīve, ko viņa dzīvoja, vai nāve noslīkstot, es izvēlētos pēdējo.

75. ieraksts

Es redzēju vilcēni. Biju mežmalā, meklēdama riekstus, ko atstājušas vāveres. Daži ir zaudējuši savu vērtību un ne pēc kā negaršo, tomēr tos var samalt kopā ar ozolzīlēm un pagatavot miltus, un valrieksti šim nolūkam ir vienmēr derējuši. Es tīrīju sniegu un kašņājos, kad sajutu it kā sīkus dūrienus ādā. Es pacēlu skatienu, domādama, ka tūlīt ieraudzīšu Sīli, un gudrodama, ko viņš šeit dara, kad pēkšņi ieraudzīju viņu, mazāk nekā desmit jardu attālumā. Viņa bija ļoti līdzīga sunim, bet lielāka, ar pelēcīgi rūsganu spalvu un nelielu baltumu pie kakla, kur spalva pārauga raupjās pinkās, un ar melnu svītru uz muguras. Viņai bija spēcīgas priekškājas, plati pleci un krūtis. Viņas sāni bija tievāki, elpojot tie ievilkās un izpletās, ķermeņa pakaļējā daļa bija šaurāka slaidas kājas un šauri gurni. Viņa elsoja, elpa aukstajā gaisā veidoja baltus garaiņus, viņas sarkanā mēle bija izkārusies starp garajiem, baltajiem ilkņiem. Acis bija zeltītā krāsā. Viņa vēroja mani, un es vēroju viņu.

Es nebaidījos. Es tikai gribēju, lai viņa aiziet. Viņas vēders bija ierāvies no bada, un es zinu, ka mežmalā ir izlikti slazdi ar ēsmu.

Mēs abas stāvējām pavisam nekustīgi, mirkļa satvertas, tad viņa apgriezās, it kā būtu sadzirdējusi manu vēstījumu, un aizskrēja, viņas tumšajai ēnai pazūdot melnajā koku biezoknī.

76. ieraksts (1660. gada FEBRUĀRĪ

Džonsona cienīgmāte ir mirusi. Viņa nomira pagājušā nedēļā. Februāra otrajā nedēļā. Viņa nomira dzemdībās.

-    Viņai nekad nevajadzēja ieņemt vēl vienu bērnu. Šis viņu var nobendēt.

Marta to atkārtoja atkal un atkal, steigdamās uz dzemdību istabu, pēc tam paraugoties pār plecu, vai kāds viņu nav dzirdējis. Viņas vārdus varēja saprast kā ļauna vēlējumu, un vecmātei vienmēr ir jāuzmanās.

Mēs abas ar Martu gājām saņemt bērnu. Džonsona cienīgmāte dzemdēja ilgi, līdz spēku izsīkumam. Dzemdības aizņēma veselu dienu un daļu nākamās. Džonsona cienīgmāte bija šaura gurnos, kaut arī viņa bija dzemdējusi tik daudz bērnu, un viņai nebija spēka to izspiest. Mazulis bija prāvs, un kad viņš nāca, nabassaite bija aptinusies tam ap kaklu. Man vajadzēja krietni papūlēties, lai dabūtu viņu ārā. Es pārgriezu saiti un iedevu bērnu Martai, kas uzmeta tam vienu skatienu un pārklāja to ar drāniņu.

Viņa paraudzījās uz māti, kas gulēja kā mirusi, un novērsās, viņas pašas seja bija pelēka un savilkta.

-    Baidos, ka viņi būs jāapglabā abi kopā.

Marta izmēģināja visu, ko mācēja, bet nespēja viņu glābt. Viņa bija atdevusi pēdējos spēkus un pameta mūs. Vienu reizi viņa pamodās un palūdza apskatīt jaundzimušo. Marta atbildēja ar vieglu galvas purināšanu. Viņa pagriezās ar seju pret sienu, acis bija aizvērtas, plakstiņi tumši violetā krāsā uz viņas dzeltenīgās ādas fona.

Viņa nekad vairs tās neatvēra.

Marta lika atsaukt cienīgtēvu Džonsonu. Viņš negribēja nākt iekšā istabā, kas oda pēc asinīm un dzemdībām. Viņš turējās pie Bībeles, kas mācīja, ka sieviete pēc radībām nav tīra.

-Ja vēlaties viņu vēl redzēt šajā dzīvē, tad nāciet tūlīt, Marta viņam teica. Un paaiciniet bērnus, lai viņi pasaka ardievas savai mātei un brālītim.

Džonsona cienīgmāte gulēja nekustīga, it kā jau būtu devusies savā pēdējā un tik ļoti bīstamajā ceļojumā, bet šķita, ka bērnu balsis un viņu asaras atsauca viņu atpakaļ. Viņas plakstiņi nodrebēja un tievā roka pakustējās uz gultas segas. Cienīgtēva Džonsona balss pacēlās skanīgā Tā Kunga slavināšanā. Mēs ar Martu attālinājāmies, atstādami ģimeni vienu, lai tā kopā pavadītu viņas pēdējos brīžus.

Ārā atkal sniga. Mēs lēni vilkāmies atpakaļ.

Vēl vienas labas sievietes vairs nav, Marta nopūtās, kad mēs bridām cauri sniegam. Viņa izskatījās nogurusi, sagrauta. Viņas sejā bija redzami visi viņas dzīves gadi. Mūsu amats nav no vieglajiem. Dzemdības un nāve nāk kopā biežāk, nekā man patiktos. Cerēsim, ka mums netiks uzvelta vaina par to.

Viņa neko vairs neteica, bet es sapratu, ko viņa domā. Būt vecmātei, būt dziedniekam bija bīstami. Ja viss izdevās labi, tad visi bija pateicīgi, bet, kolīdz kaut kas neizdevās, kā tas bieži gadījās, jā, tad bija cita lieta. Ļaudis sačukstējās, ka tie, kas var dziedēt, prot arī kaitēt; tie, kas māk ārstēt, var nogalināt.

Mēs gājām garām saiešanas namam. Bija nomedīts vēl kāds vilks, no viņa nesen nocirstās galvas pilēja asinis uz saputinātā sniega. Zobi bija izaicinoši atņirgti, un stiklainās, zeltainās acis pat nāvē vēl gailēja. Es ceru, kas šis nav tas pats, ko redzēju mežmalā, bet to nekādi nevar noteikt.

77. (IERAKSTS 1660. GADA MARTĀ)

Zeme ir cieta kā dzelzs. Neskatoties uz to, ko rāda kalendārs, šķiet, ka ziema negrib atlaist savu tvērienu. Cienīgmāte Džonsone ir nogulējusi pusmēnesi, un viņas kaps vēl joprojām nav izrakts.

Viņa un mazulis guļ ietīti tajos pašos autos, zem kādas nojumes, kur aukstums neļaus tiem trūdēt, līdz zeme būs pietiekami atkususi, lai varētu ņemt rokās lāpstu.

78. IERAKSTS 1660. GADA MARTA SAKUMĀ

Šodien apbedīja Džonsona cienīgmāti. Eliass Kornvels vadīja aizlūgumu. Cienīgtēvs Džonsons stāvēja noliektu galvu, viņam apkārt bija vecākie bērni asarainām acīm un šņukstoši mazākie.

-    Vīrs, kas dzimis no sievas…

Šie vārdi skanēja virs sniega klātā uzkalniņa, kad Džonsona cienīgmāti laida lejā kapā. Bija neaprakstāms aukstums. Cienīgtēvs Džonsons noslaucīja degunu un susināja acis, lai gan kas to lai zina, vai viņš raudāja no vēja vai sērās.

79. ieraksts(1660. gada marta beigas

Šosvētdien cienīgtēvs Džonsons lasīja svētdienas sprediķi no Svētā Pāvila grāmatas.

-     "Jo labāk iedoties laulībā nekā kaist kārībā."

Tikai nedaudzi viņa priekšā nesaprot teikto. Cienīgtēvs Džonsons skatās apkārt, meklēdams jaunu sievu, pirms zāle uz iepriekšējās kapa ir izaugusi par pirksta tiesu. Viņš grib atrast kādu, kas parūpēsies par bērneļu bariņu un sasildīs viņa gultu, viņš to neslēpj. Kandidātu netrūkst. Meitenes un viņu mātes sakasa visu, kas palicis viņu pieliekamajos, un cep viņam maizi, plāceņus un pīrāgus. Katru vakaru viņu aicina uz citām mājām vakariņot.

Debora Veina arī cenšas viņu savaldzināt. Viņa vairs nedīdās un nežāvājas svētdienas dievkalpojumā. Viņa vairs nav jāmodina ar dunkām. Tagad viņa sēž taisnu muguru, dedzīgām acīm, izdzīvodama ikvienu vārdu, kas atskan no kanceles, gandrīz nenolaizdama acis no cienīgtēva Džonsona, izņemot brīdi, kad izdara ierakstus mazā grāmatiņā, kuru viņa tur klēpī. Tikai ne tajās reizēs, kad pienākusi Eliasa Kornvela kārta sprediķot. Tad viņa sāk ķiķināt kopā ar savu māsu, čukstus izteikdama piezīmes par viņu, aizliekot mutei priekšā roku, kā viņa to darīja agrāk.

Ejas otrā pusē sēž Neds Kornvels, sarkanu kaklu un ausīm, pētīdams savus zābakus. Viņš ir algādzis, bet ar labu tiesu godkāres, un viņš nemaz nemēģina slēpt, ka dievina Deboru. Tajā pašā rindā arī Džozaja Kromptons ir sašļucis. Viņam arī bija savas cerības, vismaz tā man stāsta Tobiass. Debora nepievērš uzmanību nevienam no viņiem. Viņu interesē tikai cienīgtēvs Džonsons.

80. ieraksts (1660. GADA MARTĀ APRĪLĪ

Cienīgtēvu Džonsonu viņa neinteresē. Senāk es būtu bijusi priecīga par to, jo Debora man patīk apmēram tikpat daudz, cik es viņai, taču Deboras pazemojums man baudu nesagādā. Es novēlu, lai cienīgtēvs Džonsons viņu apprec, cik ātri vien iespējams. Tas būtu daudz, daudz labāk, nekā ir sanācis tagad.

Cienīgtēvs ir iekārojis Rebeku. Lai gan viņš zināja, ka viņa solījusies Tobiasam, tomēr viņš apciemoja Rebekas tēvu, lūgdams viņas roku.

Es uzgāju Rebeku raudam, kas mani nekādi neizbrīnīja. Es arī raudātu, lietu rūgtas asaras, ja būtu viņas ādā.

-    Ko domā tava māte?

-    Viņa ir manā pusē.

-    Vai tavs tēvs jau devis atbildi?

-    Vēl ne.

-     Tad aizej pie viņa. Lūdzies viņam. Viņš nestāsies ceļā tavai laimei.

Es pavilku viņu aiz rokas, mēģinādama piecelt kājās, bet viņa atslīga atpakaļ, saķērusi galvu, drebēdama jaunā šņukstu lēkmē.

-    Nāc, Rebeka. Nav jau tik ļauni…

-    Ir pat ļaunāk.

-    Ļaunāk?

Es neko nesapratu. Kas gan varēja būt ļaunāks par precībām ar cienīgtēvu Džonsonu?

Viņa nepacietīgi pacēla skatienu, viņas parasti bālā seja bija sarkana un uztūkuši no lielās raudāšanas.

-            Vai tu neko nesaproti? Vai tiešām man tas tev jāskaidro? Es esmu mātes cerībās!

Es saļimu blakus viņai.

-    Tu gaidi bērniņu?

-Jā, viņa nošņāca. Runā klusi un neatkārto visu, ko es saku.

-    Kā tā?

-    Un kā tu domā?

-    Tobiass?

-    Protams, viņš. Viņa izgrieza savu piemirkušo mutautiņu.

-            Mēs gribējām apprecēties pavasarī. Tagad šis… Viņas lūpas jau atkal trīcēja.

-    Un Marta? Viņa noteikti zinās, kā…

Viņa sagrāba mani, ieķerdamās man rokā ar pirkstiem.

-            Tu neko nedrīksti viņai teikt! Tas būtu nāves grēks, turklāt tas ir Tobiasa bērns!

-    Vai viņš to zina?

-    Pagaidām ne.

-           Tev viņam jāizstāsta. Tūlīt. Viņam ir jāiet pie tava tēva un uz karstām pēdām jālūdz atļauja tevi precēt.

-    Un kas notiks, ja mans tēvs to nedos?

-    Tad tev jāpastāsta viņam, kāpēc.

Viņas gaišbrūnās acis iepletās. Es to nevaru!

-            Tev tas ir jādara! Ja reiz tā ir atgadījies, tur nekā vairs nevar darīt! Viņš dos atļauju, citādi kauns būs pārāk liels. Viņš negribēs, lai tevi uzskatītu par nešķīstu…

-            Es ari to negribu! Viņas seja kļuva vēl sārtāka. Es neesmu! Un es negribu, lai mans tēvs par mani tā domātu.

-            Tad ej pie mātes. Izstāsti viņai. Taču dari to drīz, lai tavs tēvs nepagūtu nolemt izdot tevi par sievu cienīgtēvam Džonsonam.

84. IERAKSTS 1660 GADA APRĪLĪ

Zeme jau kļuvusi pietiekami mīksta, lai to varētu uzart. Džons Riverss visu dienu ārā strādā, kapādams zemi kā ienaidnieku, dzīdams savu vēršu pajūgu, gluži kā gribētu ieart zemē visu ciemu. Viņš sāk darbu rītausmā un atgriežas ap saulrietu, nerunādams ne ar vienu, viņa melnās uzacis ir apmākušās, žokļi sastinguši, it kā tie būtu kalti granītā.

Kad Sāra pajautāja Martai, vai Rebeka ir nākusi pie viņas pēc padoma, viņai nevajadzēja ilgu laiku, lai apjaustu esošo stāvokli. Marta piedāvājās palīdzēt, cik vien būs viņas spēkos, taču atkal saņēma atteikumu.

Abas sievietes sēž kopā pie krāsns un runājas, mani neviens neaicina pievienoties apspriedei. Es eju pie Rebekas, kas neiziet no savas istabas, kur viņa raud un skumst, gaidīdama tēva lēmumu.

Tobiass cenšas nerādīties. Kad viņš parādās, Jonass un Marta krata galvu uz viņa pusi, un viņš uzmanīgi uz pirkstgaliem aiziet tālāk. Viņš lielākoties slēpjas kūtī pie lopiem vai arī mežā.

Mēs visi gaidām, ko nolems Džons Riverss. Viņa atbilde ilgi nav jāgaida. Viņš mīl savu meitu, un Tobiass viņam pavisam labi patika pirms pašreizējiem notikumiem. Viņš nav tas vīrs, kas iebildīs savai sievai, un pēc viņas ilgas lūgšanās dod savu piekrišanu.

Svētdien Rebekas un Tobiasa uzsaukums jau plivināsies uz saiešanas nama durvīm, un viņi precēsies mēneša beigās.

82. ieraksts

Cienīgtēvs Džonsons mani notvēra pēc svētdienas dievkalpojuma, kad es lasīju paziņojumus uz saiešanas nama durvīm.

-    Es gribu ar tevi parunāties, viņš sacīja.

-    Ar mani, kungs? Par ko?

Viņš neatbildēja, varbūt tāpēc, ka uzskatīja manu jautājumu par nekaunīgu. Viņa tumšās acis ieurbās manī. Viņš saķēra mani aiz zoda, pagriezdams manu seju pret sevi.

-        Nešķīstais sātans bieži vien slēpjas aiz daiļa vaiga, vai esi dzirdējusi par to, Mērij?

Es neko nevarēju pateikt, viņa jautājums nobiedēja mani un iedvesa šausmas. Es kratīju galvu, cik vien enerģiski varēju, notverta viņa dzelžainajos pirkstos.

Izskatījās, ka viņš nemaz negaida atbildi.

-        Es to esmu dzirdējis. Jā, un redzējis arī. Viņš palaida vaļā manu zodu. Man šķiet, ka tu iejaucies lietās, kas tevi neskar.

-    Es? Jaucos? Es jūs nesaprotu.

-    Man šķiet, ka saproti gan.

Viņš vairāk neko neteica, vienkārši stāvēja, salicis rokas, vērdamies uz laulības paziņojumu.

Jaunskungs Tobiass Morss arRebeku Riversas jaunkundzi…

Es ātri novērsu skatienu, jo negribēju izrādīt, ka esmu viņu sapratusi.

-Ja esmu jūs aizvainojusi, kungs…

-        Nemēģini mani mānīt ar viltotu pazemību. Viņa dziļā balss bija klusa, bet tajā pašā laikā draudīga, gluži kā pērkona dārdi tālumā, solot vētru. Tevī ir kaut kas tāds, kas nevieš uzticību. Eliass domā, ka tu esi nekaitīga, bet varbūt es atklāšu, ka ir citādi. Man šķiet, ka viņu vada nevis prāts, bet kaut kas cits. Varbūt tu esi viņu apbūrusi?

-    Nē, kungs, es…

-        Tu ienāc manā mājā, viņš turpināja, it kā es neko nebūtu teikusi, it kā viņš runātu pats ar sevi. Un mana sieva mirst, arī mans bērns. Varbūt tu arī viņus apbūri?

-    Ak nē, kungs…

Vārdi izžuva man mutē. Asinis aizplūda no sejas. Es elpoju ātri, maziem elpas vilcieniem. Domāju, ka paģībšu. Viņa apvainojumi bija tik nopietni, ka man apreiba galva un es ne par ko vairs nespēju domāt.

-    Es meklēju sev citu sievu, arī tas man tiek izjaukts. Cik gan daudz var neveikties vienam cilvēkam, kamēr viņš tam neatrod cēloni?

-    Cēloni, kungs?

-    Pesteļi. Viņš pieliecās pavisam tuvu, čukstēdams šo vārdu man ausī, runādams tik klusu un tuvu, ka es sāku šaubīties, vai esmu viņu pareizi sadzirdējusi. Es jutu, ka viņa melnās acis raugās manī, bet es neiedrošinājos paskatīties uz viņu. Es skatījos lejup, nenovērsdama acis no zemes. Nezinu, ar ko tas būtu beidzies, ja viens no pilsētas valdes locekļiem nebūtu pienācis, lai aprunātos ar viņu.

-    Ej savu ceļu, Mērij, cienīgtēvs Džonsons teica, atlaizdams mani. Taču es tevi brīdinu. Ja vēl ko par tevi dzirdēšu, tavas dienas šeit būs skaitītas.

Es aizgāju, viņa brīdinājumam skanot man ausīs. Daļēji es saprotu, kāpēc viņš ir tik neapmierināts. Viņš ļoti gribēja Rebeku un pareizi uzminēja, ka esmu stājusies ceļā viņam un viņa cerībām uz viņu. Viņš ir gudrs vīrs, taču viņa ticība burvestībām un pesteļiem izkropļo viņa uztveri un vērš to necilvēcisku.

Mūsu saruna beidzās minūtes laikā. Reizēm es domāju, ka esmu to nosapņojusi. Citreiz apjēdzu, ka tas tā nav, ka tā patiešām ir notikusi. Visniecīgākās atmiņas par jebkuru šīs sarunas sīkumu liek man pamosties nakts vidū un uzdzen drebuļus.

Es nestāstīšu neko Martai. Viņa no raizēm nezinātu, kur likties. Es mēģināšu netrāpīties viņam ceļā, cik vien tas ir iespējams, un nedarīšu neko, neko tādu, kas varētu pievērst viņa uzmanību.

83. ieraksts

Ziema beidzot atlaida savu tvērienu. Ir nolijis milzum daudz lietus, izkausēdams atlikušo sniegu. Silda saule, un visur skan tekoša ūdens čaloņa. Pienācis aršanas un stādīšanas laiks. Mūžsenam dzīves ritmam ir pakļauta pat šī Jaunā pasaule ar tās mežonīgajiem zvēriem un milzīgajiem, drūmajiem mežiem un tās aukstuma un karstuma galējībām.

Katru dienu pār mums laižas lieli zosu un pīļu kāši, kas atgriežas no dienvidiem. Atcerējos Sīli un Balto Ērgli. Neesmu viņus ne redzējusi, ne arī dzirdējusi par viņiem. Uztraucos par to, jo Sīlis pieminēja karu un baumas par karu. Domāju, kur gan viņi varētu būt un vai viņi atgriezīsies šai pusē, un vai es viņus vēl kādreiz redzēšu.

Dažiem no tiem augiem, kurus viņi atgādāja Jonasam, dīgst jauni asni, un viņš saista lielas cerības ar sēklām, ko ievācu viņam. Ārstniecisko augu dārzs liek man ilgoties pēc mājām. Mazās saraustās dobītes izveidotas precīzās ģeometriskās figūrās gluži kā skvaira mezglu dārzs, un salvijas un mārsila puduri izdala smaržu, kas man tik ļoti atgādina manu vecmāmiņu un zālītes, ko viņa audzēja, ka man ļoti gribas viņu atkal redzēt.

Biju gandrīz aizmirsusi par zaķi. Nebiju to redzējusi, nedz arī dzirdējusi par to stāstām visu cauru ziemu. Līdz vakarvakaram.

Es biju ielejas pļavā. Tā ir netālu no mežmalas. Gaisma jau zuda, un nāca virsū nakts. Es vedu govis augšā uz slaukšanu, un tad pēkšņi no kaut kurienes tieši man priekšā izšāvās garausis. Man nebija ne jausmas, ka tas tur bija, taču tie ir ļoti viltīgi dzīvnieki, grūti pamanāmi savās slēptuvēs. Viņi ir arī ļoti bikli un parasti bēg no cilvēkiem, taču šis gan tā nedarīja. Tas paskatījās uz mani, un viņa acis bija apaļas un brūnas; dzeltenbrūnajā dzīvnieka sejiņā bija cilvēka acu pāris. Platais deguns noraustījās, pavelkot uz augšu garo, šķelto augšlūpu.

Es zinu, ka tā ir viņa, bet kāpēc viņa ir atnākusi? Lai brīdinātu, lai sargātu, lai prasītu atriebību? Kādu brīdi likās, ka viņa mani uzrunās, bet no pilsētas puses atskanēja suņa rējieni, un zaķis ar savām garajām pakaļkājām lieliem līkločiem aizlēca koku virzienā.

84. IERAKSTS

Tobiass un Rebeka ir apprecējušies. Es pārvācos atpakaļ pie Martas. Istabā, kuru es mēdzu dalīt ar Rebeku, ir ievācies Tobiass. Viņam ir pašam sava zeme, uz kuras viņš būvēs viņai māju, taču, kamēr tā nav pabeigta, viņi dzīvos pie viņas mātes un tēva mazajā istabiņā mājas aizmugurē. Mēs ar Martu palīdzējām Sārai to viņiem sagatavot. Vatētā sega uz laulības gultas izskatās lieliski.

Patiesībā tie ļaudis, kas ieradās uz kāzām, apbrīnoja segu tik ļoti, ka vairāki ir lūguši Martu pašūdināt arī viņiem tādu. Marta domā, ka viņa varētu ar to kaut ko nopelnīt, it īpaši, ja es palīdzēšu, bet viņai ir palicis maz auduma un nav to kur ņemt. Audums jāved no Salemas.

Pilsēta izvairās no sakariem ar apkārtējo pasauli, un pavasara atkusnis ir pārvērtis visus ceļus par purviem, bet, līdzko kļūs iespējams ceļot, Tobiass ir iecerējis braukt ratos uz Salemas tirgu. Visu ziemu viņš ir bijis aizņemts, darinādams galdus, krēslus un mucu dēlīšus. Viņš tos iemainīs pret audumu, naglām, sēklām, slēģiem, eņģēm, lietām, kas mums ir vajadzīgas un ko nevaram izgatavot. Viņš tās atvedīs uz šejieni, lai pārdotu. Viņš vienmēr ir bijis strādīgs, taču tagad viņš strādā vēl vairāk. Viņam ir daudz plānu un ieceru, kā nopelnīt naudu. Viņš ir apņēmies Rebekai un mazulim nodrošināt labu dzīvi.

85. ieraksts 1660 gada maijĀ

Ne visi priecājas par Rebekas un Tobiasa laulību. Šosvētdien cienīgtēvs Džonsons drūmi raudzījās uz visiem no kanceles un viņa sprediķis bija drūmāks nekā parasti. Debora Veina dala viņa dusmas. īgnums ir piemeties arī viņas māsai Hannai un draudzenēm Sārai Gārnerei un Elizabetei Deningai. Baznīcā viņas lūkojas uz mums ar piemiegtām acīm un vienmēr

sačukstas, kad redz mūs ar Rebeku kopā. Biju domājusi, ka viņas ir nekaitīgas, tikai nedaudz apnicīgas kā odi vasarā, kamēr kādu rītu sastapu viņas nākam no meža. Viņām ir grozi, pielasīti ar puķēm, kas tur aug. Meži tagad tinas zaļā rotā, un tos klāj krāsains ziedu paklājs. No viņu groziem birst ārā pavasara ziedi: ziedu vārpas, lobēlijas zariņi, smalkas sārtas rozes, orhidejas un lilijas, taču apakšā es pamanīju pavisam cita veida augus: sarkanās kurpīšu galviņas, kaut ko līdzīgu velnarutkiem, asi smaržojošas nezāles ar sulīgām lapām un tādu kā meža Arona nūju, kas neizskatās pēc puķes.

-            Uz kurieni tu ej? Vai uz mežu? šķietami nevainīgi jautāja Debora, kamēr pārējās ķiķināja.

-Jā. Man arī bija grozs un lāpstiņa. Es eju satikties ar Jonasu. Mēs kopā vāksim dēstus. Viņš saka, ka dārzs prasa vairāk krāsu.

Tagad ķiķināšana pārvērtās atklātos smieklos.

-    Tu neej mežā lasīt puķes. Sāra Gārnere smīnēja man sejā.

-            Un tu neej kopā ar Morsa kungu, piebilda Elizabete Deninga.

-    Tā? Un ko tad es, tavuprāt, tur daru?

-            Mēs zinām. Debora palūkojās uz pārējām, kas muļķīgi smaidīja, viltīgi saskatīdamās.

-    Mēs zinām, viņas atkārtoja visas kopā.

-    Ak tā. Un ko tad jūs zināt?

-            Ka tu tur dari ne tikai to. Debora pieliecās pie manis, čukstot pielikusi mutei priekšā roku pārspīlētā noslēpumainības žestā.

-    Ko jūs zināt?

-            To, ka tu sarunājies ar zvēriem. Ka tu pakļauj kokus savai gribai. Sauc garus. Satiecies ar indiāņiem. Dejo kaila, viņa nošņāca un locījās smieklos. Redzat! Viņa sarkst!

Pārējās pievienojās viņai, ļaunā priekā klaigādamas, izsmejot mani.

-            Kurš tad nenosarktu? Es sajutu karstuma vilni. Tik nekautrīgs mājiens!

-            Tu sarksti, jo esi vainīga. Mēs to zinām, Debora uzsver katru vārdu, bakstot mani ar pirkstu. Tu nobur cilvēkus. Neuztraucies. Viņa paskatījās uz pārējām. Mēs nevienam neteiksim. Ja tu tikai apsolies mums palīdzēt.

-Jums palīdzēt? Kādā veidā? Es centos runāt nosvērtā balsī, taču es viscaur nosvīdu. Viss, ko viņas runāja, biedēja mani aizvien vairāk.

-            Netēlo nevainīgo! Mēs zinām, ko tu proti. Šodien ir Maija svētku vakars lieli raganu svētki, man tā šķiet. Viņas acis atkal kļuva viltīgas. Nakts, kurā var daudz ko ieraudzīt.

-            Piemēram, nākamo vīru, piemetināja Hanna. Un pieburt viņu sev, tu taču to proti! Pēdējos vārdus viņa gandrīz vai izkvieca, viņas zebiekstei līdzīgie sejas vaibsti liecināja par uzbudinājumu. Tieši tā tu vari mums līdzēt.

-    Es nevaru. Man nav tādu prasmju, par kādām tu runā.

-            Mēs zinām, ka tu to māki. Debora smaidīja. Tu taču palīdzēji Rebekai, tātad vari palīdzēt arī mums.

-Ko?

-            Rebeka un Tobiass. Tu izmantoji burvestību, lai piesaistītu viņu pie viņas. Mīlas burvestību. Pārējās meitenes ķiķināja. Tas bija tavs darbs.

-            Tā patiešām ir burvestība, es mēģināju jokot. Bet ne manējā.

-            Nemaz nemēģini mūs piemuļķot. Tu gādāji, lai Tobiass piederētu viņai. Viņš nebūtu viņu izvēlējies, kādēļ gan lai viņš to darītu? Viņa ir neglīta. Tu pat novērsi cienīgtēvu Džonsonu no manis un piebūri viņai! Viņas acis sašaurinājās. Vai varbūt tu viņu gribi sev!

-    Es un cienīgtēvs Džonsons! Man bija par to jāsmejas.

-    Tagad es zinu droši, ka jūs murgojat!

-    Tādā gadījumā ar Eliasu Kornvelu! izmeta Sāra Gārnere.

-     Nevienam nav noslēpums, ka viņš necieš, ja par tevi runā sliktu, un ieredz tevi labāk nekā visus citus!

-Varbūt tas tā ir, bet es neko neesmu darījusi, lai mudinātu viņu uz to.

-    Esi gan! šņāca Debora Veina.

-    Neesmu vis! Es noliedzoši kratīju galvu. Jūs esat jukušas. Jūs visas…

Tad tādas ir tās lietas. Sāra Gārnere grib Eliasu Kornvelu sev. Viņa ir gara un izstīdzējusi, ar garu, kalsenu seju. Viņa viņam piestāvētu kā sieva, bet es viņai nepalīdzēšu, arī pārējām ne. Viņas visu ir izplānojušas. Debora grib cienīgtēvu Džonsonu, un Elizabete Deninga grib Džozaju Kromptonu. Un viņas vēlas, lai es noburtu tos un tie kļūtu viņām par vīriem.

-    Un kā ir ar tevi? Es papliķēju Hannu zem viņas asā, mazā zoda. Vai tik tu neesi par mazu, lai tev jau būtu iecerētais!

Es smaidīju, vēl arvien mēģinādama raudzīties uz šo lietu kā uz joku. Viņai nevar būt vairāk par deviņiem vai desmit gadiem.

-    Es nemaz neesmu par mazu, viņa man atsmaidīja, rādīdama savus mazos, skabargainos, adatiņām līdzīgos zobus. Es gribu sev Tobiasu, viņa nošļupstēja. Es gribu, lai tu uzliec Rebekai lāstu. Uztaisi lelli. Sadur tajā adatas.

-    Rebeka ir mana draudzene. Es satvēru viņas zodu ciešāk. Un ja jūs kaut nedaudz nodarīsiet viņai pāri vai arī viņas bērnam…

-    Izbeidz! Viņa izrāvās no mana tvēriena. Debora, viņa man dara pāri!

-    Es izdarīšu ne tikai to, ja jūs neuzmanīsieties. Paskatījos uz viņām visām. Es jums nepalīdzēšu. Un iesaku jums likties mierā.

Es turpināju savu ceļu mājup, mēģinādama aizgaiņāt viņu vārdus kā bērnišķīgu spītu un draiskulības. Viņas aizgāja tālāk, un es pamanīju, ka viņu grozi ir pilni ar ziediem Maija vainagiem, taču tie šeit ir aizliegti. Arī zālītes, kas atradās zem ziediem groza apakšā, bija domātas raganu dzirai. Nojaušu, ko viņas grib darīt, un šī nojauta mani stindzina, sasaldējot asinis manās dzīslās, padarīdama manu sirdi smagu kā akmeni.

86. ieraksts 1660 gada maijĀ)

Mežā atrastas zīmes, ka šeit kāds nodarbojas ar pesteļiem un derdzīgām burvestībām!

Cienīgtēva Džonsona balss dārd no kanceles. Runāt ir aizliegts, taču draudzei pāri nošalc satraukums, gluži kā lapas vējā. Es paskatos uz baznīcēnu rindu. Debora Veina kļuvusi pavisam balta, tāpat kā viņas māsa blakus viņai. Sāra Gārnere un Elizabete Deninga pēta savas kurpes. Visu nedēļu klīst baumas par šo lietu. Meža izcirtumā atrastas ugunskura pēdas. Uz zemes pelni, vaska sveču nodeguļi un kaut kādas ellišķīgas dziras atliekas, smirdošas zāles un balti novārītas vardes.

-Sātana darbi. Šeit, Bjūlā. Zaimi! Nekrietnība! Es jūs brīdinu, mani ļaudis, mums jābūt vienmēr modriem! Vienmēr jābūt vērīgiem. Ļaunais nezvērs un viņa pakalpiņi ir visapkārt pat šeit, Bjūlā! Tie lēkā un vāvuļo pa mežu, piekopjot savus pagānu rituālus šeit, nepilnu jūdzi no Dieva nama!

Viņš runā par indiāņiem. Viņš turpina šo tēmu, arvien vairāk iekarsdams, brīdinādams, ka viņi ir it visur, ka tie dzīvo mežā, ka viņu ir tik daudz, cik blusu suņa kažokā. Tas, ka mēs viņus neredzam, padara tos vēl bīstamākus. Viņi esot velna palīgi, kas noslēguši savienību ar pašu Nelabo, un grib mūs izdzīt no mums piederošās likumīgās vietas šajā zemē. Viņš norīko patruļas vīrus ar musketēm , kas staigās pa mežu un sargās koloniju.

Es redzu, ka meitenes atkal uzelpo. Viņas sēž, aizvērušas acis, skaitīdamas pateicības lūgsnas. Hanna sasmaidās ar savu māsu un sāk rotaļāties ar lelli, ko viņa tur klēpī.

87. ieraksTs

Klausos, mēģinādama sadzirdēt Sīli, atšķirt viena putna kliedzienu no citiem, gaidīdama, kad viņa sauciens ieskanēsies starp putnu tukšajām klaigām. Šovakar man likās, ka dzirdu to, ritmisku, neatlaidīgu, kaut kur tuvu pie mājas.

Lai kā man gribētos viņu satikt, Marta man ir aizliegusi iet uz mežu Tādēļ es gaidu, kad viņa dosies pie Sāras tepat kaimiņos. Man jāiet un jābrīdina viņš. Es nedrīkstu pieļaut, ka viņš nāk šurp, kur viņam draud briesmas. Briesmas šeit ir pārāk lielas. Patrulēšana turpinās. Ja viņu vai viņa vectēvu ieraudzīs šajā apkārtnē, viņus nošaus.

Viņš ir tieši pašā mežmalā, netālu no mājas. Es priecājos viņu redzēt. Viņš sniedz man dāvanu, ar krellītēm rotātu mokasīnu pāri, tādus pašus, kādus viņš valkā mežā, taču man ir maz laika viņam pateikties, jo man viņš ir jābrīdina. Gandrīz uzreiz pēc mūsu satikšanās dzirdu, ka mani sauc Marta. Es paslēpju mokasīnus zem plecu lakata, cerēdama aizlavīties garām Martai, bet viņa mani notver. Viņa ir ļoti norūpējusies, viņas seja ir bāla un lāsumaina. Jonass ir prom, viņš palīdz Tobiasam celt Rebekai māju. Mēs esam vienas pašas.

-    Ko tu darīji viena pati mežā?

-    Neko. Tāpat vien, pastaigājos.

-    Tu taču zini, ka esmu tev to aizliegusi! Tu zini, kādas par tevi klīst baumas! It īpaši tagad…

-Jā, un esmu tev allaž paklausījusi. Izņemot šovakar. Man bija kas darāms.

-    Tu taču negāji burties? Šeit neviena cita nav, tomēr Marta runā klusi, it kā pat sienas varētu mūs nodot. Viņa netic, ka mežā atrastais ir jebkādā veidā saistīts ar indiāņiem.

-    Kuš, Marta! Tā nebiju es. Tu taču zini, ka es nemūžam nedarītu kaut ko tik muļķīgu!

-    Es nedomāju, ka tā biji tu. Tomēr tu rakstīji šo!

Viņa parāda man manu dienasgrāmatu.

-    Kur tu to atradi?

-    Tavā lādē.

Es to mēģinu izraut, taču viņa to tur cieši. Pirmā lapa pārplīst mūsu abu rokās.

Es turu dūrē saburzītas pirmās rindas.

Es esmu Mērija. Esmu…

-    Ragana! šņāc Marta, bāla kā krīts. Tu esi jukusi, rakstīt tādus vārdus! Ja es to varēju atrast, tad to varēs arī citi. Tevis dēļ mūs visus var pakārt!

-    Tu zināji, ka es rakstu dienasgrāmatu.

-    Bet es nezināju, ko tu raksti! Nekad neesmu centusies tevi izokšķerēt, Mērij. Es tā nemēdzu rīkoties. Domāju, ka tu raksti tāpat kā citas meitenes par ikdienišķām lietām, par iemīļotajiem un sapņiem. Man to vajadzēja iedomāties! Viņa cieši sažņaudz lappusi, saburzīdama to. Tu neesi tāda kā citas meitenes, vai ne?

Viņa ar strauju kustību dodas pie krāsns, lai iemestu ugunī manus rakstus, taču es viņu apsteidzu. Apturu viņu, pirms viņa nokļūst līdz pavardam.

-    Nē, Marta. Tu to nedarīsi.

Vārdiem ir spēks. Raksti pieder man. Viņai nav tiesību tos iznīcināt. Apņēmība pamet viņu. Viņas rokas nolaižas.

-    Tad izdari to pati.

-    Es to izdarīšu, es apsolu.

-    Izdari to tagad. Nepaies ilgs laiks, kad aizdomas novērsīsies no indiāņiem un maldugunīm, no lietām, kuru nav. Sāksies meklēšana. Viņi nāks meklēt pierādījumus. Lelles, burvestības, lāstus, piezīmes. Ja es to varēju atrast, tad arī viņi varēs. Un, ja viņi to atradīs, tad nekāda vara uz šīs zemes vairs nespēs tevi glābt. Viņa vicināja papīrus man sejā un tad nometa tos uz galda man priekšā. Sadedzini to! Tiec vaļā no tās.

Ar šiem vārdiem viņa aizgāja, atstādama mani vienu. Es devos uz savu mazo istabiņu mājas aizmugurē un izvilku savu lādi no gultas apakšas. Pašā augšā ir vatētā sega, ko mēs ar Martu šujam. Zem tās ir mana soma. Es paņēmu papīra strēmeli, kas joprojām saburzīta atradās man rokā, salocīju to pavisam maziņu un ieliku somiņā blakus savam nelielajam naudas krājumam, medaljonam, ko man bija iedevusi vecmāmiņa, mātes gredzenam un pusei sudraba šiliņa, ko bija dāvājis Džeks. Es noglabāju ar krellēm rotātos mokasīnus dziļi kastē un gāju uz galveno istabu, patiešām grasīdamās izdarīt to, ko Marta no manis gaidīja.

Ilgu laiku sēdēju krēslā, vērodama, kā uguns sarkanā sirds sadrūp pelnos.

Mani sarosināja trokšņi virs galvas. Pietrūkos kājās, domādama, ka Marta nonāks lejā un ieraudzīs, ka neesmu izdarījusi, ko viņa lika. Nekādas skaņas vairs nevarēja sadzirdēt, nedz arī soļus uz kāpnēm, droši vien viņa tikai pagriezās uz otru pusi gultā. Es atslābu, bet mans skatiens palika vērsts uz griestiem, to pievilka vatētā sega.

Es zinu, ko darīšu.

88. ieraksts

Sāku darboties tajā pašā naktī, salocīdama lapas, cik plāni vien iespējams, un bāzdama tās polsterējumā starp segas virsējo un apakšējo audumu. Tagad viņi var meklēt, cik viņiem tīk, neko viņi neatradīs.

89. ieraksts 1660 GDA JŪNIJĀ

Ap vasaras saulgriežiem dienas izstiepjas garākas, pat vēlu naktī vēl ir gaišs. Kad dienas darbi ir pabeigti, Tobiass un Jonass iesaiņo sev vakariņas un dodas ceļā uz Tobiasa zemes gabalu. Viņi izmanto izdevību, ko sniedz gaišās naktis, lai līstu līdumu un strādātu pie mājas. Reizēm Džons Riverss iet kopā ar viņiem. Sāra un Rebeka sēž ārā kopā ar mani un Martu, lai šūtu manu segu.

Tā ir darināta no lieliska rupja pusvilnas auduma gabala, ko Tobiass man atveda no Salemas. Krāsa ir zila kā tumši zilas pusnakts debesis, un es izšuju uz tās pašas izgudrotu rakstu: puķes apzīmē vecmāmiņas dārzu, buras kuģus, kas mūs uz šejieni atveda, priedes un ozollapas mežu, spalvas ļaudis, kas tajā dzīvo, mazi namiņi mūs.

Marta rauc pieri un šķendējas, šāds raksts neesot tradicionāls, taču tā ir mana sega, un man itin nemaz nerūp, ko viņa domā. Viņa var izšūt savu segu ar spirālēm stūros un bezgalīga vīteņauga ietvaru. Es negribu, ka aiztiek manus izšuvumus. Es tos veidoju platus, kā mazas kabatiņas. Vēlāk es gluži kā Penelope izārdu dienas laikā padarīto un lapu pa lapai iešuju segā dienasgrāmatu.

90.  ieraksts

Vasaras saulgriežu dienā bija tāds karstums, kādu vēl nebiju pieredzējusi, kaut gan saule nespīdēja. Biezi mākoņi karājās zemu virs pilsētas jau no paša rīta. Tas bija nomācoši. Gluži kā smakt zem biezas, slapjas segas. Krēsla pienāca ātri, skaļa circeņu un varžu kora pavadīta. Pēkšņi tas apklusa, un iestājās nakts, tumša kā ziemā.

Bija pārāk maz gaismas, lai varētu strādāt; sega pieskaroties šķita mitra, tā uzsūca gaisa mitrumu. Marta piedāvāja iet iekšā un aizdegt sveces. Viņai likās, ka tuvojas vētra, un, gluži kā apstiprinot viņas vārdu patiesību, dienvidos pie apvāršņa uzplaiksnīja gaisma. Pagaidām tā bija tālu projām, taču pietiekami tuvu, lai mēs savāktu segu.

Rebeka ir piektajā mēnesī. Tobiasa tonakt nebija mājās, viņš līda līdumu savos akros un strādāja pie mājas. Ar viņu kopā bija Jonass un Džons Riverss ar vecāko dēlu Džozefu. Mēs, sievietes, bijām palikušas vienas mājās. Aizgājām uz Sāras māju, un Rebeka man palūdza, lai palieku kopā ar viņu. Labi, ka viņa tā izdarīja. Arī Marta palika. Viņai nepatīk pērkons, un viņa negribēja palikt viena vētrā, kas nāca arvien tuvāk.

Gaidot to, mēs aizsnaudāmies, taču pamostoties mums tiešām likās, ka pasaulei drīz pienāks gals. Es nebaidos no vētrām kā Marta, bet šī bija visbriesmīgākā no visām, ko biju piedzīvojusi. Mēs ar Rebeku turējāmies viena pie otras, kad baismīgie baltie un zilie zibšņi izgaismoja istabu. Lietus lija ar negantu spēku, bungodams pa jumtu un mājas sienām. Augšstāvā ieraudājās mazie. Kāpnes čīkstēja, kad pie viņiem devās Sāra, un bērnu kliedzieni pārvērtās žēlabaina izblla šņukstos.

Pēkšņi cauri trakojošajai vētrai rēcošajā haosā bija dzirdama cilvēka balss, kas šausmās kliedza. Bet neviens nebija pietiekami drosmīgs, lai ietu apskatīties, kas tas ir, vai lai riskētu izmirkt, piedāvājot palīdzību.

Nākamais rīts uzausa ar skaidrām debesim, lietus bija prom, taču vētra bija nodarījusi daudz posta. Bija izskaloti ceļi un takas. Labība laukos bija gandrīz nosista pie zemes. Martas puķēm bija norautas visas ziedlapiņas.

Mums nevajadzēja ilgu laiku, lai noskaidrotu, kas bija pagājušās nakts kliedzējs. Tas bija Toms Kārters, vecais virs, kas dzīvo meža malā. Viņš ir viens no tiem nedaudzajiem vīriem, kam šeit piešķirta zeme. Viņš ir nožēlojams, kuprains un klibs, un ari būdiņa, kurā viņš mitinās, nav nekas vairāk kā grausts. Viņš neko daudz neaudzē, bet pelna sev iztiku, brūvējot stipras dziras no tā, ko atrod mežā.

Viņš stāstīja, ka nakti, kad bija vētra, esot iegājis kokos, lai atvieglotos. Piepeši zibens šautra pārvērtusi apkārt valdošo tumsu par dienu, un tad viņš esot tos ieraudzījis rēgu baltos stāvus, kas lidinājušies pa mežu, bēgdami no koka uz koku.

ŠI aina likusi viņam mesties uz pilsētu ar kreklu pa pusei ārā, turot bikses, it kā visi pekles velni sekotu viņam.

Daži smējās, it īpaši tie, kas viņu ieraudzīja, un novēla vainu uz viņa krājumiem, ka viņš pats esot dzēris no tiem, taču bija arī tādi, kas domāja citādi.

Rēgi un stipras vētras jāuztver nopietni. Tomu Kārteru aizveda pie cienīgtēva Džonsona un Eliasa Kornvela, lai viņš izstāstītu viņiem savu stāstu. Viņi aizveda joprojām izbiedēto Tomu atpakaļ uz mežu kopā ar Džetro Veinu, Nataniēlu Klenču un Ecēkielu Frānsisu, kas ir pilsētas valdes locekļi un pilsētas policisti, un ar citiem pilsētas sargiem.

Viņi kaut ko ir atraduši. Baumas izplatās pilsētā straujāk nekā uguns kūlā, taču neviens īsti nezina, kas ir atrasts.

91  ieraksts

Viņi netērēja laiku velti. Atskanēja klaudzieni pie durvīm. Marta tās atvēra un ieraudzīja tur stāvam Džetro Veinu un Ecēkielu Frānsisu ar vienu no policistiem.

-    Jums abām jānāk mums līdzi.

-    Kādā nolūkā? Marta ieskatījās Frānsisam acīs. Svaini?

-    Cienīgtēva uzdevumā. Ecēkiels nosarka kā tītaru tēviņš.

-    Vai mūs apcietina?

-    Nē. Bet…

Šķita, ka viņa acis vēsta pagaidām ne.

-            Tad ejiet savu ceļu. Man ir daudz darāmā. Jāpabaro izsalkušie vīri. Dažiem nav laika blandīties pa ciemu, baidot cilvēkus. Viņi strādā ārā uz lauka un drīz būs mājās.

-    Tā ir cienīgtēva pavēle.

-            Ja cienīgtēvam Džonsonam ar mani ir kāda darīšana, viņš var pats atnākt pie manis.

Džetro Veins spēra soli viņas virzienā, it kā gribēdams aizvest viņu sev līdzi ar varu, bet abi pārējie vīri vilcinājās. Viņi saskatījās, abu sejās bija acīmredzams mulsums. To viņi nebija gaidījuši. Viņi nezināja, ko darīt.

Beidzot Ecēkiels Frānsiss sacīja: Mēs vēl atgriezīsimies.

Viņi aizgāja, atstādami Martu pavisam satriektu. Viņa kādu brīdi centās atgūties un tad teica man: Ej un atved Sāru. Mums jābūt visām kopā, kad viņi atgriezīsies. Mēs nevaram paļauties uz vīriem vien. Līdz vakaram viņi vēl neatnāks, lai ko arī es būtu viņiem pateikusi.

Viņi atnāca barā un pārvērta māju par tiesas namu, ar viņiem bija arī cienīgtēvs Džonsons un Nataniēls Klenčs. Nataniēls Klenčs ir tiesnesis, kam jānodrošina tiesa un taisnība, bet visiem ir zināms, ka viņš ir Džonsona rokaspuisis.

-    Kur tu biji pagājušajā naktī vētras laikā?

Pratināšanu veica cienīgtēvs Džonsons.

-    Gultā, aizmigusi, atbildēja Marta.

-    Tu ne, Marta. Viņš pievērsās man. Tu.

-    Gulēju savā gultā. Tāpat kā viņa.

-    Tu negāji ārā no mājas?

-Nē.

Viņa uzacis saraucās. Pirms viņš paspēja apšaubīt manus vārdus, Sāra ierunājās.

-            Viņa bija kopā ar mums. Mūsu vīrieši bija projām, tāpēc mēs nakšņojām kopā. Mērija gulēja blakus Rebekai.

Šādu iejaukšanos Džonsons nebija gaidījis. Viņš paraudzījās uz Sāru, nepacietībā ņurdēdams kā plēsoņa, no kura izbēdzis upuris.

-            Mēs bijām visas kopā, viņa uzstāja, runādama mierīgā un klusā balsī.

Rebeka un Marta pamāja, apstiprinādamas viņas teikto.

Viņš griezās pie Rebekas.

-            Un jūs nekur negājāt? Atsevišķi? Viņš apstājās, viņa sejā sāka veidoties smaids. Viņa balss kļuva klusāka, līdz tā bija gandrīz murrājoša. Vai ari kopā?

Mēs pakratījām galvas.

-            Kāpēc jūs mūs pratināt? jautāja Sāra. Viņa griezās pie cienīgtēva Džonsona, taču viņas acis zvēroja pret pārējiem vīriem. Nataniēls Klenčs ir viņas svainis. Viņš nodūra acis un lūkojās grīdā.

-            Es tevi nepratinu, cienīgtēvs Džonsons atbildēja. Es pratinu viņas. Mežā notikusi pulcēšanās. Mēs atradām pierādījumus.

-    Pulcēšanās? Kādā nolūkā?

-            Lai izsauktu garus, sieviete! Ecēkiēls Frānsiss ierunājās. Tu taču esi dzirdējusi par Tomu Kārteru. Viņš ir aculiecinieks.

-            Kam tad? Sāra nicīgi pasmīnēja. Pats saviem dzēruma murgiem?

-            Mums ir pierādījumi, ka tur piedalījušās vairākas sieviešu kārtas būtnes. Cienīgtēvs Džonsons paskatījās uz mani un Rebeku. Vai jūs pazīstat šīs mantas?

-Mana meita ir gaidībās! Sāra spēra soli uz priekšu, tagad jau pamatīgi aizkaitināta. Vai tiešām jūs domājat, ka viņa riskētu ar vēl nedzimušo radībiņu, lai skraidītu pa mežiem nakts laikā? Viņa pakratīja galvu. Nē. Jums jāmeklē citur.

-    Varbūt viņas izgāja, tev nemanot. Ecēkiēla piemiegtās acis pievērās vēl vairāk.

-    Mūsu mājā ir tikai vienas durvis. Viņām vajadzētu pārrāpties man pāri, lai nokļūtu līdz tām. Vai varbūt jūs domājat, ka es viņām pievienojos? Viņas tonis varēja pārvērst ūdeni ledū. Šādi jautājumi taču vedina uz to, vai tad ne?

Sāra uzlūkoja vīrus ar savu stindzinošo skatienu. Viņas svainis Nataniēls Klenčs izskatījās vēl vairāk samulsis. Arī daži citi. Mēs ar Martu bijām viegls medījums, taču Sāra Riversa bija kaut kas pavisam cits. Viņa bija ar labiem sakariem, un viņus ar Džonu ļoti cienīja.

-    Mēs neko tādu neapgalvojam. Džonsons pamanīja Klenča reakciju un knosīšanos starp pārējiem vīriem un pamāja Frānsisam, lai viņš apklust. Taču tā nu tas ir gadījies, ka šīs mantas tika atrastas, un tie ir sieviešu apģērba gabali.

Es pagāju uz priekšu, lai tos aplūkotu. Cepurīte un apakšsvārki. Abi bija stipri saņurcīti un samīdīti meža dubļos un mitri no iepriekšējās nakts.

-    Tie nederētu nevienai no mums. Apakšsvārki man ir par lielu, bet Rebekai par mazu. Cepurīte ir par mazu, lai derētu kādai no mums.

Cepure bija tik maza, ka tā varētu derēt bērnam. Apakšsvārku mala bija izšūta.

-    Kādēļ jūs nākat pie mums? Jums jāatrod meitene, kas ir nedaudz lielāka par bērnu un valkā zem apģērba dažādas greznumlietas.

Es paraudzījos uz Džetro Veinu. Šis apraksts labi derēja viņa krustmeitām, nevis mums, un viņš to zināja.

92. IERAKSTS

Sāra skaļi pauda savu sašutumu par to, ka aizdomas kritušas uz mums, bet mēs ar Martu klusējām. Mēs zinājām, kā šīs lietas var izvērsties. Viņa ir runājusi ar Džonu, un viņš ieteicis piesargāties. Viņš domā, ka šai lietai ir kāds vienkāršs izskaidrojums un ka viss pāries gluži kā vasaras vētra.

93. IERAKSTS 1660 GADA JŪLIJĀ

Patiešām, Deboru Veinu un Hannu nopratināja, un, bez šaubām, viņas savā starpā bija sarunājušas stāstīt ticamu stāstiņu. Viņām ir bijis pietiekami daudz brīdinājumu un laika, lai to izdarītu.

Viņu stāsts ir šāds. Pirms vairākām dienām viņas esot pastaigājušās pa mežu, un pēkšņi esot uznācis tāds karstums, ka viņām esot bijis jānovelk šādi tādi apģērba gabali un, ak jā, tie bija apakšsvārki un arī cepurīte. Viņas gājušas tālāk, vēl arvien ļoti nogurušas, un minētās drānas mežā aizmirsušas.

Viņu stāstam notic. Protams, ka notic. Viņas ir Džetro Veina krustmeitas, un viņš pilsētā ir ietekmīgs vīrs.

LIECINIEKS

..

94 IERAKSTS (1660. gada augustĀ jŪlijĀ

Rakstu šos vārdus, cik ātri vien iespējams, un iešuju tos segā. Metu valdziņu un rakstu, šuju un rakstu visu nakti.

Meitenes tiešām bija saukušas garus tajā naktī mežā. Es zinu to tikpat droši, it kā būtu bijusi tur kopā ar viņām. Taču viņas iztraucēja vētra, likdama pārtraukt tās muļķības, ko viņas tur darīja, un panikā mesties bēgt. Tad ari Toms Kārters viņas ieraudzīja.

Es biju domājusi, ka tas liks viņām apstāties. Taču tā nebija.

Viņas gandrīz noķēra, un tam vajadzēja būt pietiekamam brīdinājumam. Tam, kas notika vasaras saulgriežu naktī, vajadzēja pārtraukt viņu ārprātu. Taču tas viņas tikai vēl uzkurināja. Tagad viņas domā, ka spēj izsaukt vētru. Viņas ir izdēdējušas, viņu acis deg. Es zinu, kāds ir raganu kalendārs. Katru mēnesi, pilnmēness laikā, meiteņu uzvedība kļūst vēl dīvaināka. Hanna jau divreiz ir izraidīta no svētdienas dievkalpojuma par sprediķa traucēšanu, skaļu runāšanu, ķiķināšanu un nevaldāmu smiešanos. Tas, ko viņas dara, ir kā sērga, kā drudzis. Viņas buras ne tikai mežā, bet arī šķūņos, viena otras mājās. Esmu viņas vērojusi. Redzēju, kā mirgo sveces, kā pa sienām kustas dejojošu stāvu ēnas.

95. ieraksts 1660 GADA SEPTEMBRĪ

Meži sāk krāsoties. Rudenim nākot, nobriest labības lauki, bet gadalaiku maiņa ir atnesusi līdzi nelaimju virkni: lopi ir nobeigušies bez jebkāda iemesla, citi dod biezu un dzeltenīgu pienu, kas spainī tek, sajaukts ar asinīm, un uznāk stipra krusa, kas izposta labību. Šķiet, ka drūms, melns mākonis būtu apstājies virs pilsētas kā ļauna priekšnojauta tūlīt, tūlīt notiks kaut kas briesmīgs.

Cienīgtēvs Džonsons ir izsludinājis Pazemības dienu, kad visiem klusībā jālūdz Dievs un jāgavē, tas ir laiks, kad jālūdz Dieva piedošana, jo mēs esam izpelnījušies Viņa nosodījumu.

96. ieraksts

Pazemības diena.

Viņš bija tikko uzsācis savu sprediķi, kad sākās kņada. Hanna Veina no savas sēdvietas nokrita bezsamaņā. Tad blakus viņai noslīga Debora un viņas māsīca. Meitenes krita ārā no soliem kā nosaluši strazdi. Cienīgtēvs Džonsons pārtrauca sprediķi un lika iznest viņas laukā. Viņas aiznesa, citu stīvu un nelokāmu kā baļķi, citu tik ļenganu un smagu, ka bija vajadzīgi divi vīri, lai panestu.

Nelaime ir sasniegusi kopienu, bērnus. Tā ir ļoti liela burvestība…

Cienīgtēvs Džonsons runāja čukstus, draudīgi savilktu seju, ieplestām acīm, kuru dzīlēs bija redzamas bailes.

97. ieraksts

Meitenēm nav kļuvis labāk. Dažas ir zaudējušas valodu un guļ kā mirušas, citas melš niekus un murgo, plēsdamas sevi un savas drānas, lādēdamas un lamādamas visus, kas tām iet tuvumā. Džetro Veina un citu mudināts, cienīgtēvs Džonsons ir aizsūtījis Eliasu Kornvelu uz Salemu pēc palīdzības, pēc ārsta.

Pa to laiku klīst baumas. Nostāstu fragmenti tiek nodoti no mutes mutē. Saliekot tos kopā, tie nonāk tuvu patiesībai par to, kas noticis.

Tā stāsta Marta, kam savukārt to izstāstīja viņas māsa Anna Frānsisa.

Debora un Hanna Veinas, Sāra Gārnere, Elizabete Deninga un citas nepazīstamas meitenes tika atrastas dejojam klēti kailas. Kāds saimnieks bija izdzirdējis baurojam savus lopus, un no trokšņa, ko tie bija sacēluši, viņš sapratis, ka kaut kas tos iztraucējis. Apbruņojies ar musketi, viņš gājis skatīties, kas tad tur ir, domādams, ka tie varētu būt indiāņi, kas kaut ko zog no viņa. Kad atvēris durvis, viņš esot ieraudzījis meitenes steigšus izklīstam un mēģinām paslēpties siena ķīpās.

To Jonass uzzinājis no Toma Kārtera.

Tas nebija vis kaut kāds saimnieks, bet gan pats Džeremijs Veins, pilsētas valdes locekļa Džetro brālis. Viņš noķēra pats savas meitas un vienu no savām krustmeitām. Ļoti pārbijies, viņš pavēlēja tām apģērbties un nozvērēties turēt šo lietu slepenībā, likdams tām apsolīt nekad vairs tā nedarīt. Neviens par to nekad nebūtu uzzinājis. Ja ne…

Tā vēstīja Rebeka, kam to pateica Tobiass, kuram to savukārt izstāstīja Neds Kārdvels.

Neds bijis sienaugšā un viņas izspiegojis. Viņš to bija darījis ari iepriekš. Šī dejošana, kā viņš stāsta, esot bijusi regulāra padarīšana. Neds ir Džetro Veina algādzis. Veins ir slikts saimnieks un vecs sīkstulis. Neds bija saskatījis veidu, kā no viņa varētu kaut ko izdabūt. Viņš dodas pie Veina, pieprasīdams sev brīvību un naudu, lai varētu iekārtot pats savu dzīvi. Viņš grib dabūt arī Deboru, ja vecais vīrs tam piekritīs, vai arī Neds ies pie Džonsona, izstāstīs viņam, ka viena no Veina meitām un divas viņa krustmeitas ir stājušās sakaros ar pašu Sātanu. Veins apsola, ka viņš par to padomās. Neds brīdina Deboru, lai viņas tēvocis labāk domā ātrāk, citādi viņš izstāstīs visu, ko zina.

Debora to pastāsta Hannai, kas jau tāpat ir pusjukusi, un Hanna mēģina glābties, izliekoties par plānprātīgu. Pārējās meitenes seko viņas pēdās. Tagad viņas visas ir jukušas.

Es to visu paskaidroju Rebekai, jo viņa, šķiet, to nespēj izprast.

Kamdēļ gan tēlot apsēstību? Viņa nesaskata tajā nekādu jēgu. Viņa neredz, kā tas varētu mīkstināt viņu vainu.

-    Tam ir gan jēga, es mēģināju paskaidrot. Ja viņas ir velna vai kāda cita gara apsēstas, tad ne jau viņas, bet gan gars nes atbildību par to, ko viņas dara.

Rebeka savādi uz mani paskatījās. Kā tu tik daudz par to zini?

Es paskatījos uz viņu. Viņa ir vecāka par mani, taču šķiet jaunāka, lai arī viņa jau ir sieviete un viņai būs bērns. Viņa ir pieņēmusies miesās, viņas vaigos parādījies sārtums. Viņa jūtas laimīga kopā ar Tobiasu, un māja, ko viņš viņai ceļ, ir gandrīz pabeigta. Es lūdzu Dievu, lai nekaitētu viņu kopdzīvei.

-    Būs labāk, ja tu nezināsi.

Es novērsos, cenzdamās pārvarēt bailes. Sirdzējas netiks vainotas. Viņi meklēs citu vainīgo, un es baidos, ka tā būšu es. Šīs meitenes vienmēr ir mani ienīdušas. It īpaši Debora, un viņa ir pārējo vadone. Viņu moka greizsirdība pret Rebeku, un viņa ir pārliecināta, ka es vienmēr esmu stāvējusi ceļā viņas nodomiem.

98. ieraksts

No Salemas ir ieradies ārsts, kuru ir atvedis Elija Kornvels. Ārsts ātri aplūkoja meitenes un paziņoja, ka šo slimību nevar izārstēt ne ar kādām zālēm. Trakumu esot izraisījušas burvestības. Viņš apstiprināja to, ko cienīgtēvs Džonsons bija domājis jau pašā sākumā. Ārstu atlaida, un Nataniēls Klenčs aizsūtīja Kornvelu atrast kādu, kas varētu pierādīt, ka šeit vainīgas burvestības. Kornvels stāsta, ka kolonijā nesen esot ieradies kāds vīrs, kam esot šādas zināšanas.

Pēc viņa ieradīsies miertiesneši un tiesneši. Likums ir nepārprotams. Ja kāds vīrs vai sieva tiek atzīta par raganu vai burvi, to soda ar nāvi.

Otrajā Mozus grāmatā 22:18 stāv rakstīts: "Burvi neatstāj dzīvu."

Trešajā Mozus grāmatā 20:27 ir teikts: "Bet, ja jūsu vidū, lai tas būtu vīrietis vai lai tā būtu sieviete, ja tik jūsu vidū būtu kāds pareģis vai kāds zīlnieks, tad viņiem ir mirtin jāmirst."

Šeit valda Dieva likumi.

99. ieraksts(1660. gada oktobrĪ)

Šie, iespējams, ir pēdējie vārdi, ko jebkad rakstīšu. Šo vārdu rakstīšana man atņem dārgo laiku, un man ir lielas bailes par savu dzīvību, taču jūtu, ka man jāsniedz sava liecība.

Vīrs, ko viņi gaidīja, ir ieradies.

Šodien pasludināja vēl vienu Pazemības dienu. Visus sasauca uz dievkalpojumu saiešanas namā. Nedrīkstēja būt nekādu izņēmumu. Neierašanās tiktu uzskatīta par vainas atzīšanu.

Nams bija pilns. Sirgstošās meitenes bija priekšā. Dažas sēdēja sagumušas, citas gulēja uz cisām. Viss bija sācies ar piecām meitenēm Deboru, Hannu, viņu māsīcu Džudīti Veinu, Sāru Gārneri un Elizabeti Deningu. Tagad viņu bija vairāk. Viņām bija piešķirts vesels sols. Hanna Veina sēdēja galā, kaut ko pie sevis murminādama, grozīdama lelli. Viņai tas ir atļauts, jo viņa vēl ir bērns Taču viņa nav bērns. Kad mēs ieņēmām savas vietas, viņa saķēra lelli ap vidukli, nikni to gumzīdama un locīdama. Rebeka man blakus sāpēs saliecās, saķērusi vēderu. Viņa izdvesa, ka sāpes ir sākušās, bērns nākot par agru. Es paskatījos uz Hannu, kas grieza galvu uz riņķi, izkārusi mēli. Viņas acis ļauni spīdēja, un mazie, asie zobiņi man uzsmaidīja, tad viņa turpināja savu stulbo pantomīmu.

Sāra un Marta palīdzēja Rebekai piecelties. Es gāju kopā ar viņām, lai izvestu viņu laukā. Mēs atradām, ka ceļš mūsu priekšā ir aizšķērsots. Durvju priekšā stāvēja divi desmitās tiesas savācēji.

-    Neviens nedrīkst iziet. Cienīgtēva Džonsona pavēle.

-    Vai jūs gribat, lai viņa dzemdē bērnu saiešanas namā? Sāras balss ieskanējās pietiekami skaļi, lai to sadzirdētu mūsu vīrieši. Tobiass un Jonass pielēca kājās, kopā ar viņiem arī Džons Riverss.

Desmitās tiesas savācēji saskatījās. Neviens no viņiem nav radis nepaklausīt pavēlēm.

Nez no kurienes parādījās Eliass Kornvels.

-    Viņas drīkst aiziet. Viņa balsī skanēja neīsta žēlsirdība. Tu ne, Mērij. Tev jāpaliek. Viņš čukstēja un pūta savu zivs elpu manā ausī. Viņa tievā roka stūma mani atpakaļ manā vietā. Viņš pamāja vīriem, kas stāvēja aiz manis, un devās uz priekšējām rindām.

Bija pilnīgs klusums. Pat sirgstošās meitenes pārtrauca buldurēšanu, kad istabā ienāca cienīgtēvs Džonsons.

Viņš nebija viens. Viņam līdzi bija vēl kāds. Ne Eliass Kornvels, viņš bija nostājies blakus slimajām meitenēm. Tas bija kāds, ko neviens agrāk nebija redzējis. Izņemot mani.

Kā transā skatījos, kā Obadaija Vilsons uzkāpj kancelē, it kā caur kristāla bumbu vērodama pati savu pagātni. Viņš kustējās lēni, turēdamies pie margām, kas vijās augšup gar kanceles malu. Viņš stāvēja tur augšā, un viņa pirkstu kauliņi izspiedās balti uz apaļās balustrādes. Es zināju, ka tas ir viņš, kaut arī viņa mati bija plānāki, viņa bālais ģīmis izkaltis, un augstu uz viņa savilktajiem vaigiem bija redzami drudža plankumi. Arī viņš mani pazina. Ar savām bālajām acīm viņš meklēdams vērās pāri visu sanākušo ļaužu galvām, līdz kamēr atrada mani. Tad viņš sāka runāt, bet viņu pēkšņi pārņēma klepus. Viņš pielika mutei priekšā nēzdodziņu. Kad viņš to noņēma, uz baltā auduma bija redzami spilgti asins traipi. Tad viņš atsāka savu runu.

-    Starp jums ir kāds… Balss bija zema un aizsmakusi, tā bija tikai mazliet skaļāka par čukstiem, kā graudu sēnalu čirkstēšana, kad tās berž, tomēr tā ieskanējās zālē kā taures

skaņas. Starp jums ir kāda, kas nāk kā vilks starp avīm. Starp jums ir kāda, kurai ir nezvēra zīme!

Viņš stāvēja, izstiepis savu melno roku, rādīdams tieši uz mani ar savu kaulaino pirkstu.

Viņa izdēdējušais krūškurvis cilājās, kad viņš ievilka elpu, lai teiktu ko vairāk, bet Hanna jau bija piecēlusies no savas vietas. Viņa nav pateikusi nevienu sakarīgu teikumu kopš savas slimības sākuma. Tagad viņa kliedza:

-    Mērija! Tā ir Mērija! Viņa nāk pie manis kā gars.

Visapkārt zālē atskanēja izsaucieni.

-    Viņa runā! Viņa runā!

-    Burvestība ir lauzta!

-    Lai slavēts Tas Kungs!

Tad viņas visas piecēlās, visas pārējās meitenes, un sauca vienā balsī:

-        Mērija! Mērija! Mērija! Viņas pagriezās, rādīdamas tajā pašā virzienā, kurā rādīja Obadaijas Vilsona pirksts. Mērija! Mērija! Mērija!

-        Vai viņa ir atvedusi sev līdzi vēl kādu? Obadaijas Vilsona balss uzstājīgi čukstēja no kanceles.

-        Viņa sev līdzi ir atvedusi Nelabo! Viņa lika man rakstīt viņa grāmatā! Hanna atbildēja. Pēkšņi viņa iesmilkstējās, it kā viņai kāds būtu iekniebis vai iedzēlis. Viņa sašķobīja seju un grābstījās ar rokām pa ķermeni, skrāpēdama un plēsdama drēbes. Viņa mani moka! Viņa sūta savu garu pret mani! Nevajag, Mērij! Nevajag, Mērij!

-Nevajag, Mērij! Nevajag, Mērij! Viņas visas sāka kratīties un raustīties kā kopā sasietas lelles. Viņas ēna nāk pār mani! Man salst! Man salst!

Cienīgtēvs Džonsons pagāja uz priekšu un pēc kārtas pieskārās meitenēm.

-        Viņas ir aukstas! Viņa tonis bija izbrīna pilns. Tā ir patiesība! Tā ir patiesība!

-Tagad viņa ir putns! Hanna savicināja rokas pret spārēm. Skat, kā viņa lido! Viņa lido!

Meitenes, visas kā viena, lūkojās uz augšu, izstiepušas kaklus, grozīdamas galvas uz vienu un otru pusi, it kā sekodamas putna lidojumam, ko varēja saskatīt tikai viņas pašas.

Obadaijam Vilsonam nekas vairāk nebija vajadzīgs.

Ņemiet viņu ciet! Vediet viņu pie manis!

Viņa aizsmakusi balss izķērca šo pavēli, un cienīgtēvs Džonsons pamāja desmitās tiesas savācējiem, kas stāvēja pie durvīm. Viņi nāca uz priekšu, lai sagrābtu mani, bet saiešanas nams bija pārvērties par trako namu. Visapkārt ļaudis cēlās kājās un grūstījās, lai redzētu, kas notiek.

Visas meitenes spiedza, vicināja rokas, ģībonī krita gar zemi. Es noliecos, izvairoties no elkoņiem, kāpjot pāri soliem, lai tiktu uz saiešanas nama aizmuguri. Tobiass bija ieraudzījis mani. Viņš atstāja savu vietu vīriešu solos un pacēla durvju aizbīdni. Zem viņa rokas es izslīdēju ārā, un durvis aiz manis aizcirtās. Dzirdēju, kā viņš aizliek durvīm priekšā aizbīdni, un redzēju, kā durvis izliecas, kad viņš atspieda pret tām savu lielo augumu.

Esmu paslēpusies Rebekas dzemdību istabā. Rebekas dzemdību laiks ir tuvu, ļoti tuvu. Marta ir pārliecināta, ka viņi neiedrošināsies šeit ienākt. Sāra ir atnesusi man visu, ko lūdzu: ēdienu, zēna drēbes, segu. Es izņemu no savas lādes mokasīnus un ari mazo ādas maisiņu, ko uzkaru sev kaklā. Tas ir viss, kas man dzīvē līdz šim ir piederējis. Viss, kas man jāpaņem līdzi mežā. Tagad man jāizmēģina laime tur. Ja palikšu šeit, mani noteikti pakārs. Es vēlos palikt. Vēlos redzēt piedzimstam bērnu. Rebekas dzemdību sāpes kļūst arvien biežākas, nav vairs ilgi jāgaida, bet es nedrīkstu vairs ilgāk palikt. Marta grozās ap mani kā izbiedēts putns un

Mērijas dienasgrāmata šeit beidzas.

Liecība

Šīs lapas, rakstītas citā rokrakstā, tika atrastas iešūtas segas malās.

Es esmu neizglītota sieviete, bet gribu turēt savu solījumu viņai un pabeigt viņas stāstu (to, ko es zinu).

Viņa gribēja palikt, bet viņai nebija izvēles, viņai bija jādodas projām. Viņi nāca šurp tieši no saiešanas nama, pareizi uzminēdami, ka viņa kā lapsa alā meklēs glābiņu savās mājās. Mēs darījām, ko varējām, lai sagādātu viņai ēdienu un pienācīgas drēbes, jo naktis kļūst ļoti aukstas un viņa aiziet neapdzīvotos mežos.

Atnāca vesela delegācija, cienīgtēvs Džonsons, Eliass Kornvels kopā ar Nataniēlu Klenču un kārtībsargiem, un veselu baru citu. Džons Riverss un Tobiass stāvēja gatavībā ar musketi un zobenu, bet Sāra aizliedza viņiem cīnīties.

Viņa un Džons teica tiem, ka Mērija bija šeit ienākusi, bet pēc tam aizgājusi.

Džons un Sāra ir cienījami ļaudis, un Sāra ir rados ar vairākām izcilām ģimenēm, un viņa nekad nav aptraipījusi savu vārdu. Ari Džons nav. Kārtībsargi mīņājās neziņā, skatīdamies uz Nataniēlu Klenču bara priekšā, ar kuru Sāra ir rados. Pēc viņa norādījuma viņi jau gatavojās doties prom, bet cienīgtēvs Džonsons panācās uz priekšu un pavēlēja tiem pārmeklēt māju.

Meklējiet, cik vien gribat, Sāra teica Džonsonam. Viņas šeit nav.

Tie patiešām meklēja, abās mājās, no jumta līdz pagrabam, bet neko neatrada. Tādēļ atnāca atpakaļ, pieprasot, lai tos ielaiž tur, kur neviens vīrietis nedrīkst kāju spert.

Tur jūs neiesiet, es panācos uz priekšu. Nekādā ziņā kopā ar viņu. Kopā ar viņiem bija kāds svešinieks. Kā nokaltis koks, kāsēdams un spļaudams asinis mutautā. Ar nāves zīmogu sejā. Viņš ilgi vairs nedzīvos šai saulē. Viņam ir kāss, visticamāk, dilonis. Vai jūs gribat, lai viņš uzpūš savu nelabo elpu tikko dzimušam bērnam un pielipina ari viņam savu kaiti? Ejiet savu ceļu, cienīgie. Mums priekšā stāv darbs, sieviešu darbs. Kad bērns būs piedzimis, jūs varēsiet meklēt, cik vien jaudas.

Es stāvēju viņu priekšā ar asiņainām rokām. Aiz manas muguras Rebeka kliedza stiprās sāpēs. Viri atkāpās, kā tiem pienācās. Tobiass pagāja uz priekšu un Džons līdz ar viņu. Plecu pie pleca viņi stāvēja pie durvīm. Lai iekļūtu iekšā, vīriem būtu bijis jāiet viņiem cauri.

Tie aizgāja, brīdinot mūs, ka atgriezīsies. Tobiass stāvēja sardzē līdz rītam. Tad bērns jau bija piedzimis un Mērija bija aizgājusi. Džons Riverss piedāvāja viņai savu zirgu, bet viņa atteicās no tā, sakot, ka tur, kurp viņa dodas, zirgs būs lieks. Viņš darīja visu, ko varēja, pavadīdams viņu ceļā no ciemata uz mežu. Tālāk viņa gāja viena pati.

Rebekai piedzima meitiņa. Viņa nosauca to par Mēriju Sāru, bet bērnu nekristīs šeit.

Mēs brauksim projām, cik ātri vien iespējams. Tagad, kad tracis ir sācies, tas nerimsies. Tagad, kad viens upuris tiem izsprucis, tie medīs citus. Visticamāk mani un Jonasu. Mums nav daudz cerību, jo viņš ir svešinieks un es esmu dziedniece, un Jonass šajā jautājumā man piekrīt. Viņi varbūt atturēsies uzbrukt Džonam un Sārai viņu cienījamā stāvokļa dēļ, bet kas lai zina. Ne viena vien bagāta un cienījama sieviete ir karājusies pie karātavām. Jonass kravā vezumu. Tikko viņš pabeigs, mēs dosimies prom.

Sāra un Džons ar Rebeku un Tobiāsu mums sekos, tiklīdz Rebeka būs pietiekami stipra, lai ceļotu. Es viņiem teicu, lai ilgi nekavējas.

Mērija parādīja man, kur viņa ir noglabājusi savus pierakstus. Rakstot savējos, es tos iešuju līdzās pārējiem. Kad es došos projām, viņas lādi un segu paņemšu sev līdzi. Varbūt kādu dienu viņa mūs atradīs un savu stāstu varēs paņemt. Līdz tai dienai es to glabāšu drošībā. Tad viņa uzzinās, ka vārdu esmu turējusi.

Mēs dodamies uz Salemu, un neviens mūs neaiztur, bet mēs esam nolēmuši no turienes braukt tālāk uz dienvidiem. Jonass ir dzirdējis par brīvākiem apvidiem, kur cilvēks var rīkoties pēc savas sirdsapziņas, kas ir viens no iemesliem, kādēļ mēs šķērsojām okeānu. Mēs atstāsim viņai ziņas ikvienā vietā, kurā nokļūsim.

Pēcvārds

Pēc tam kad šis dienasgrāmatas tika atrastas, ir daudz kas darīts, lai iegūtu kādas ziņas par Mēriju Ņūberiju un citiem cilvēkiem, kas minēti šajos pierakstos.

Ja jums ir zināma kāda informācija par atsevišķiem cilvēkiem un ģimenēm, kas šeit pieminētas, lūdzu, paziņojiet uz mūsu mājas lapu vai elektroniskā pasta adresi:

Elisona Elmane elisona-elmane@raganasbērns.com

Content

Rīsa Sīlija Raganas bērns

SĀKUMS

1. IERAKSTS 1695 G MARTA SĀKUMĀ

2. ieraksts

3. ieraksts

1. CEĻOJUMS

4. IERAKSTS 1659. GAD MARTS

5. ieraksts

6 . ieraksts

7. ieraksts

8. ieraksts

9 . ieraksts

10. ieraksts

2. GEĻOJUMS JŪRASBRAUCIENS

11 IERAKSTS 1659 G MARTĀ

12. ieraksts

13.IERAKSTS

14. ieraksts 1659bg aprĪlĪ

15. ieraksts

16.IERAKSTS

17. ieraksts 1659 g maijĀ

18. ieraksts

19. ieraksts

20. ieraksts

21. ieraksts

22 . ieraksts

23. ieraksts(1659. gada MAIJĀ UN JŪNIJĀ

24.IERAKSTS

25. ieraksts

26. IERAKSTS

27. IERAKSTS (l659. Gada jūnijā un jūlijā in<Jā?J

JAUNĀ PASAULE

28. ieraksts

29. ieraksts

30. ieraksts

31.IERAKSTS

32. iieraksts

33. ieraksts

34. ieraksts

35. ieraksts

3. CEĻOJUMS sMEŽONĪGIE APVIDI

36. ieraksts 1659 g jŪlijĀ

37. ieraksts

38. ierakstso

39. ieraksts

40. ieraksts

41. iERAKSTS

42. eraksts

43. ieraksts-

KOLONIJA

44. Ieraksts 1659 G AUGUSTS

45. ieraksts 1659 G SEPTEMBRĪ

46.IERAKSTS

47 IERAKSTS

48.IERAKSTS

49.IERAKSTS

50. ieraksts

51.ieraksts

52. ieraksts

53. ieraksts

54. ieraksts

55. ieraksts

56. ieraksts 1659. G . OKTOBRĪ

57. iieraksts

59. IERAKSTS

60. ieraksts1659. aada oktobra beigas)

61. iIERAKSTS

62. ieraksts 1659. gada novembrĪ

63. ieraksts(1659. gada NOVEMBRA BEIGAS

64. IERAKSTS

65. IERAKSTS

66 IERAKSTS

67.  ieraksts 1659.gada DECEMBRĪ

68. ieraksts (1660. gada janvĀrĪ

69. ieraksts

70. ieraksts

71.  ieraksts

72. ierakstss

73. tieraksts

74. iieraksts

75. ieraksts

76. ieraksts (1660. gada FEBRUĀRĪ

77. (IERAKSTS 1660. GADA MARTĀ)

78. IERAKSTS 1660. GADA MARTA SAKUMĀ

79. ieraksts(1660. gada marta beigas

80. ieraksts (1660. GADA MARTĀ APRĪLĪ

84. IERAKSTS 1660 GADA APRĪLĪ

82. ieraksts

83. ieraksts

84. IERAKSTS

85. ieraksts 1660 gada maijĀ

86. ieraksts 1660 gada maijĀ)

87. ieraksTs

88. ieraksts

89. ieraksts 1660 GDA JŪNIJĀ

90.  ieraksts

91  ieraksts

92. IERAKSTS

93. IERAKSTS 1660 GADA JŪLIJĀ

LIECINIEKS

94 IERAKSTS (1660. gada augustĀ jŪlijĀ

95. ieraksts 1660 GADA SEPTEMBRĪ

96. ieraksts

97. ieraksts

98. ieraksts

99. ieraksts(1660. gada oktobrĪ)

Liecība

Pēcvārds