Rungulis Māris

Aste, ko luncināt

Māris Rungulis

Aste, ko luncināt

Taurenis starp lapām,

Tolaik es strādāju vietējā muzejā un ekspedīcijās mani vienmēr ņēma līdzi. Arī tajā vēlajā pavasarī, kad apbraukājām vecos Rucavas ciemus, es muzeja autobusā kratījos kopā ar citiem.

Līdz krēslai vairs nebija tālu, kad pa alkšņiem aizaugušu ceļu pietuvojāmies kādām pasen pamestām mājām.

Ceriņi pilnos ziedos tik cieši ieskāva dzīvojamo ēku, ka, tikai izkāpuši ārā, mēs ieeju pamanījām no pagalma puses.

Ārdurvju slēdzene bija izlauzta ar gabalu, un pašas durvis stāvēja pusvirus.

Mani līdzbraucēji tūlīt izklīda pa istabām, cerot vēl kaut ko atrast muzeja vajadzībām, bet es, blakus lielai maizes krāsnij pamanījis nelielas durvis, nospiedu to rokturi. Šauras un krēslainas kāpnes veda augšā uz bēniņiem. Tur gan gaismas netrūka dziestošs saulriets lauzās iekšā gan caur izsistajiem gala lodziņiem, gan caur šķirbaino un satrupējušo lubu jumtu.

Pažobelē mētājās vairāki saiņi ar sešdesmito gadu mācību grāmatām, kuras vispirms bija noderējušas par labu labo graužamo pelēm un žurkām, bet vēlāk vēl cietušas no sniega un lietus.

Turpat līdzās mētājās melni, apputējuši gumijas zābaki, apelsīnu limonādes pudeles un visvisādas satrupējušas un appelējušas lietas. Es pagājos tuvāk skurstenim. Šeit, vēja norautas jumta lūkas vietā, gaisma žilbināja acis, tāpēc, pacēlis skatienu augšup, es uzreiz pat nepamanīju, ka aiz spāres ir kaut kas aizbāzts. Tikai atkāpies ēnā, saskatīju to, kas tur augšā īsti neiederējās. Izvilktā izrādījās zirnekļa tīklos ietīstīta klade brūnos dermantīna vākos. Nokrišņi to bija saudzējuši, peles tur netikušas klāt. Atradumu noslaucījis gar biksēm, es to atlupināju vaļā.

Kāda nezināma rakstītāja dienasgrāmata! Kā kaut ko neatļautu atvēris, es to tūlīt aizcirtu ciet.

-    Nu kā tur, bēniņos? No kāpņu gala atskanēja mūsu šofera balss. Vai kaut ko atradi?

-    Nē! Neko… tādu! es aši atbildēju, nezin kāpēc bīdamies, ka viņš varētu uzkāpt augšā un mani pieķert.

-    Tad laižam! Te, lejā, arī nekā nav! Viss vērtīgais aiznests. Tumsa nāk virsū ar joni… Šofera soļi dunēja uz mājas lieveņa.

Jau pastiepos, lai kladi aizbāztu atpakaļ aiz spāres, kad starp noputējušajām lapām pamanīju tumšu spraugu. Tāpēc vēlreiz atšķīru dienasgrāmatu tieši tajā vietā. Tur kā herbārijā nospiesta puķe atradās pilnīgi plakans nātru raibenis brūni dzeltens taurenis starp lapām.

Visticamāk, kādā rudenī, no ziemas slēpdamies, pats tur labprātīgi ielīdis. Un savus trauslos, skaistos spārnus tā saglabājis gadiem ilgi.

Un varbūt tieši šis atradums mani pamudināja neatstāt dienasgrāmatu bēniņos.

1

Viņš atkal atmodās slapjš, jo ne dienu, ne nakti kaut mirkli nespēja aizmirst Gunu ne jau pirmo reizi tā gadījās.

Kādu vakaru aizmiegot viņš pilnīgi skaidri sajuta Gunas lūpas, cieši piespiestas savējām. Un ne jau aukstas, sakniebtas, kā priekšdurvīs skūpstoties; tās bija siltas, nedaudz pavērtas, un Gunas mēles galiņš pieskārās vina zobiem.

Citu reizi atkal, noliekot galvu uz spilvena un aizverot acis, viņš Gunu redzēja, iežmiegtu baltā korsetē ar daudziem maziem āķīšiem aizmugurē. Augšējos atķibināt bija viegli, bet viņa pirksti ātri sāka pagurt, un viņš nomodā nekad netika līdz pašai apakšai…

Bet no rīta… No rīta, kad vajadzēja celties augšā, atkal bija jāgaida līdz mammas aiziešanai. Tomēr šorīt mamma vēl grozījās priekšnamā pie spoguļa, un viņš uz vannasistabu netika.

-    Gunār, vai tev nav jāiet uz skolu? Mamma laikam i nedomāja doties prom, viņu nedabūjusi augšā.

-    Man šorīt nav pirmās stundas, viņš meloja, izbāzies no segas apakšas.

-    Ka tik tu nenokavē arī otro! Gan jau izgulēsies svētdien. Cik nu vairs tālu! Mamma tomēr izšķīrās par promiešanu.

2 .sestdien,1967 gada 20. oktobrī

Dienasgrāmata, es nolēmu sākt Tevi rakstīt, jo gribas godīgi kādam pastāstīt par to, kas ar mani notiek, ko es pārdzīvoju kopš vakardienas.

Bet vakar pie manis bija atnākuši klasesbiedri Guna un Eidis,jo mums trijatā ir jāatbild par klases vakaru, kas notiks nākamajā nedēļā.

Mēs bijām gandrīz visu izrunājuši, un Guna jau gatavojās doties prom, kad Eidis ieminējās par slēpošanu. Ja vēl drusku uzsnigšot (un, ja pirmais sniegs iesniegot lapās, kā tas noticis šogad, ziema garantēta ilga, bez atkušņiem), tad vajadzētu braukt uz Balto Bernātu kāpu slēpot.

-    Man gan būtu bail! Guna tūlīt iebilda.

-     Tev bail ar slēpēm laisties no kalna1 ? Eidis brīnījās. Nopucēt lejā tā, ka sniegs gar ausīm noput…

-    Tur mana māsa pagājušā gadā salauza slēpes, Guna atcerējās.

-    Visādi jau gadās, piekrita Eidis. Ja viņai nepaveicās, varbūt tieši tev paveiksies.

=Man vispār nepatīk slēpot! Guna viebās. Un sniegu es nevaru ciest kā šķiru. Viņa pabeidza savu domu un nodrebinājās.

-    Tu nevari ciest sniegu ? Eidis it kā pārjautāja Gunai, bet skatījās uz mani un pat piemiedza ar aci.

-     Jā, es neciešu sniegu! Guna apstiprināja un priekšnamā stīvēja virsū zābakus.

-     Tu dzirdēji ? Eidis ierunājās varen šķelmīgi un, atvēris istabas logu, no palodzes pagrāba veselu sauju irdena sniega, tad, samīcījis to pikā, devās pie Gunas.

-    Tad tevi pie sniega ir jāpieradina. Un, jo ātrāk, jo labāk!

-     Nē, nē! Guna iespiedzās un ieskrēja virtuvē, bet arī tur nebija glābiņa, Eidis viņai sekoja un vēl vērsās pie manis:

-      Gunār, nāc palīgā! Tā meitene taču patiešām ir jāpieradina pie sniega. Kā var dzīvot mūsu platuma grādos un nemīlēt sniegu ?

-   Es mīlu sniegu! Mīlu! Tikai liec mani mierā! Guna turpināja spiegt.

-    Gunār, pieturi taču viņu, pieturi! Lai to sniegu iemīl vēl vairāk!

Es stāvēju Gunai aizmugurē, tādēļ saķēru viņu aiz rokām, bet Eidis, atrāvis Gunas blūzes augšējās pogas, sniegu bakāja viņas krūšturī…

Pārstājusi spiegt, Guna izrāvās no manām rokām un krāmēja Eidim. Un viņai tas izdevās tik stipri un precīzi, ka Eida kreisais vaigs un auss vispirms kļuva balti, bet tad ātri pielija ar rozā un beidzot vēl ar sarkanu krāsu.

Eidis no tik pēkšņas rīcības laikam bija apjucis un izskatījās arī apvainojies. Tāpēc viņš fiksi uzrāva mēteli un aizcirta dzīvokļa durvis no ārpuses, bet es paliku divatā ar Gunu. Viņa pagriezās ar muguru pret mani, ātri aizpogāja blūzi un ieraudājās.

-    Vai vēlies noslaucīties ? Es viņai sniedzu dvieli.

>

Guna dvieli paņēma gan, bet tad apdomājusies vilka ar to man pa galvu.

-            Par to, stulbeni, vajadzēja domāt, pirms tu turēji manas rokas! Viņa atkal ieraudājās.

-                  Vai saproti, tas jau bija tikai joks… es stostījos.

Baigie joki! Guna šņukstēja.

-             Nu, atvaino, lūdzu, atvaino! Es saudzīgi

uzliku rokas viņai uz pleciem. Patiešām P iznāca stulbs joks. Guna apsviedās un skatījās man sejā.

-     Tu to atzīsti ?

-    Nu protams!

Ar plaukstām noslaucīju viņas slapjos vaigus un piespiedu lūpas viņas puspavērtajai mutei. Viņa nepretojās, nē, nemaz nepretojās, bet arī neatbildēja. Un tajā brīdī manī iespēra gluži vai zibens esmu iemīlējies!!!

3

Viņa izlikās viņu nemanām un pirms literatūras stundas klases tālākajā stūrī pašlaik pārstāstīja Agnesei, ko trijotne iepriekšējā dienā bija norunājusi par klases vakaru. Turklāt izklāstot dažādus sīkumus: par ko strīdējušies, par ko uzreiz bijuši vienisprātis. Tātad atcerējās visu! Vai visu? Tas viņu darīja uzmanīgu un nemierīgu vienlaikus.

Palaikam paveroties uz abām meitenēm, viņš palaida garām latviešu valodas skolotājas Vārpas ienākšanu klasē.

-    Sākam stundu! Vārpa bija noskaņota lietišķi un izņēma no portfeļa sacerējumu burtnīcas, kas bija nodotas pirms nedēļas.

Nu arī Agnese un Guna apsēdās savā vietā, un viņš centās notvert Gunas skatienu. Bet viņa nenolaida acis no skolotājas un zaļās burtnīcu kaudzes uz galda. Vai tiešām viņa nemanīja, kā viņš grozās un cik bieži atskatās?

Skolotāja Vārpa to pamanīja gan.

-    Es tavu sacerējumu lasīju ar lielu interesi, Gunār, skolotāja uzrunāja tieši viņu, tādēļ vēlētos, lai arī tu izrādi kaut nelielu interesi par to, ko tagad stāstu.

Neko darīt viņš, kā skolotāja vēlējās, arī pagriezās un truli blenza tāfeles virzienā. Bet ne viņš spēja iedziļināties klasē runātajā, ne saklausīja to, ko skolotāja lasa citiem priekšā. Brīžiem viņam tas šķita drusku pazīstams, tomēr galu galā paslīdēja garām.

-    Un kas tad ir šī sacerējuma autors? Viņu pēkšņi atmodināja Gunas balss.

-    Pateikšu vēlāk! Skolotāja vēl uzturēja intrigu. Bet nu pēdējais fragments no šī darba:

"Es domāju, un par to esmu pilnīgi pārliecināts, ka mums vajadzētu celt nevis ilūziju pilis, bet vienmēr tikai realitātes bastīlijas…"

Skolotāja Vārpa brīdi klusēja, tad panācās līdz klases vidum un nolika burtnīcu viņam priekšā.

-    Tas tev izdevies, Gunār!

-    Man? Viņš trausās augšā, bet, uzmetis acis burtnīcas vākam un pazinis savu plašo rokrakstu, pēkšņi apjēdza visu kopsakarību. Tomēr viņš pat nepasmaidīja; šis sacerējums, tāpat kā viss pārējais, kas ar viņu bija noticis, pilnīgi piederēja pie citas dzīves pirms vakardienas, pirms Gunas ciemošanās pie viņa, pirms sniega viņas krūšturī, pirms viņš… Nē, viņi, nē, tomēr laikam viņš… Jā, pirms tā visa!

sļc * *

Starpbrīdī pēc literatūras stundas viņam beidzot izdevās sastapt Gunu vienu pašu. Viņa netālu no klases durvīm gaidīja kādu iznākam.

-    Kas noticis? Gunārs saķēra viņu pie rokas.

-    Nekas nav noticis! Viņa sparīgi atbrīvoja savu locītavu.

-    Kā nekas?

-   Ja nu vienīgi tas, ka tu vakar man aiz blūzes sabāzi sniegu…

-    Es sabāzu? Viņš izlikās sašutis.

-    Nu labi! Guna nedaudz piekāpās. Tu aktīvi piedalījies sniega bāšanā.

-    Bet, bet… Pēc tam… mēs… taču…

-Vai domā, ka tāpēc… Tāpēc, ka pēc tam līdi bučoties, es to cūcību esmu pilnīgi aizmirsusi? Viņa nevis jautāja, bet grāva viņa cerības. Tā tu domā? Viņa pikti skatījās viņam tieši acīs. Un tas gan nebija nekāds laipnais skatiens. Nē, neesmu vis aizmirsusi!

Viņa, papēžiem klaudzot, ātrā gaitā devās pa gaiteni prom.

Kamēr viņš vēl neizlēmīgi stāvēja pie klases durvīm, pa tām iznāca arī Agnese un piebiedrojās Gunai.

Dažus soļus tālāk, atspiedušās pret palodzi, viņas sabāza kopā galvas un sačukstējās. Kad tur vēl trešo galvu piebāza paralēlklases Ieva, visas trīs vienlaikus iesmējās… Skaļi un jautri.

No aizmugures uzgāzts spainis auksta ūdens nebūtu viņu šokējis vairāk.

Protams, viņam šķita, ka smejas tieši par viņu. Un nevienu citu. Vai tiešām viņš tik nemākulīgi bija skūpstījies?

Bet to viņš skaidri nevarēja zināt. Tā taču bija pirmā reize.

-             4

-    Kādas kūkas jums ir? Viņš uzgūla parka paviljona letei.

-    Eklēri un medus kūka. Pārdevēja, mazu, rišainu priekšautu apsējusi, gaidīja, ko viņš izvēlēsies. Bet viņš skatījās vienīgi uz Gunu.

-    Kuru tu ēdīsi?

-    Abas! Viņa sasita plaukstas un iesmējās.

-    Tātad abas, viņš atkārtoja Gunas izvēli. Un vēl kakao.

-    Labi, sēdieties pie galdiņa! Es aiznesīšu. Pārdevēja no liela un spoža bunduļa kantainās stikla glāzēs sāka tecināt kūpošu šķidrumu.

-    Kam medus kūku? Nebija ilgi jāgaida, un ar diviem šķīvīšiem rokā sieviete jau stāvēja pie viņu galdiņa.

-   Man eklēru! Guna atkal iesmējās un, tiklīdz šķīvis nonāca viņas priekšā, nokoda prāvu gabalu kūkas.

Gunārs gan savējai neskārās klāt un iestrēba kādu malciņu no kantainās stikla glāzes. Kakao bija šķebīgi salds.

-   Ja māsa mani te ieraudzītu, viņa būtu stāvās šausmās, Guna ierunājās ar pilnu muti. Viņai jau tā liekas, ka esmu par resnu… Bet ko es varu darīt, ja man garšo? Viņa iedzēra kakao un brīdi pat labpatikā aizmiedza acis.

Ol -

Eklēra šķīvītis bija tukšs. Gunārs lēnām iebāza roku savā mēteļa kabatā un zem cimdiem neuzkrītoši aptaustīja atlikušās vara monētas pāris tramvaja biļetēm tur iznāca gan, bet vēl vienai kūkai pilnīgi noteikti nepietika. Tāpēc viņš savu medus kūkas gabaliņu pabīdīja tuvāk Gunai.

-    Tu patiešām pats to negribi? Meitene vēl drusku tielējās.

-    Ka es tev saku! Viņš skatījās, kā Guna ar karotīti nokniebj no mīkstās kūkas mazu kriksīti, iebāž to mutē un atkal kārtējo reizi aizver acis.

-    Patiešām garšo pēc medus!

Tad viņš saprata, ka piemērotāka brīža vairs nebūs, un, mazliet stostīdamies, ierunājās.

otrdien, 31. oktobr ī

Šodien pēc stundām es Gunu sagaidīju pie skolas pagalma vārtiem. Par laimi, viņa nāca viena pati bez Agneses.

Turklāt, mani ieraugot, viņa nebija ne pārsteigta, ne pikta.

Tad, kad uzaicināju viņu uz kūku paviljonu parkā, viņa nedaudz saminstinājās:

"Kas tad tev par svētkiem ? Līdz Gunāriem jau vēl labs laiciņš jāgaida."

"Tevi satiku! Vai tad tie nav svētki ?" es atjokojos.

"Man gan tie nav svētki, ja kāds bāž aiz drēbēm sniegu."

Viņa neko nebija aizmirsusi, tomēr nāca ar mani kopā.

Te jāpaskaidro, ka kūku paviljons iepretim parkam man jau kopš 1. klases saistās ar svētkiem. Uz turieni katru reizi pēc liecības saņemšanas mani veda mamma un cienāja ar kūkām un kakao.

Un šodien, jo ātrāk tuvojāmies kūku paviljonam, jo es vairāk uztraucos. Ja nu manas bērnības vieta no svētkiem pārvēršas tādā rūgtumā, ka vairs nekad negribēsies iet garām ? Bet viss beidzās labi, pat pārāk labi! Kad bijām apēduši kūkas un izdzēruši kakao (atklāti sakot, es gan vairāk sēdēju un skatījos), piedāvāju Gunai draudzēties. Viņa gan man neko neatbildēja, bet smaidīja un neteica nē. Ar to man pirmajā reizē pilnīgi pietika. Ja kafejnīcu nesegtu jumts, es droši vien būtu uzlidojis gaisā. Tad gan tā pārdevēja, kas mūs visu laiku tik cītīgi vēroja, būtu pilnīgā autā.

5

Iegājuši pa ārdurvīm, viņi apstājās kāpņu galā. Viņas piere bija vēsa, bet vaigi un lūpas siltas. Varbūt sākumā mazliet atturīgas. Bet, kad viņu mēles saskārās, viņas lūpas kļuva pavisam maigas un atdevīgas.

Vienīgi nosalušie pirksti plānajos ādas cimdos atgādināja lāstekas. Tāpēc viņš atpogāja mēteli un paslēpa viņas rokas zem sava svītera. Tomēr viņi nejutās kā viens veselums. Viņas pūkainā apkakle kņudināja viņam kaklu, tās spalvas patrāpījās arī starp lūpām. īsi iesmējusies, viņa ātri atkņubināja vaļā arī sava mēteļa pogas. Nu gan viņus šķīra tikai viņa kautrīgums; pievilcis meiteni sev klāt, viņš iebāza degunu viņas kakla bedrītē.

-    Guna, kur tu paliec? Otrajā stāvā atvērās kādas neredzamas durvis, un norūpējusies sievietes balss sasniedza arī kāpņu apakšējo laukumu, kur viņi stāvēja, kopā sakļāvušies. Lūdzu, nāc augšā un aicini to puisi arī!

-   Mamma, tas ir Gunārs! Atraisījusies no viņa, Guna uzkāpa uz pirmā pakāpiena.

-    Ļoti labi! Aicini Gunāru augšā! Nav ko koridorā mīcīties! Mammas balss kļuva arvien uzstājīgāka.

Un tas laikam izšķīra turpmāko. Vēl vairāk sakautrējies, viņš izslīdēja ārā ziemas tumsā.

6

Ansis, kā parasti, ieradās pēkšņi ne piezvanījis, ne sekojot kādam iepriekš norunātam laikam. Pat tagad, ziemas mēnešos, vasarraibumainā seja bija piesarkusi un no sāniem iebuktētā berete ar piesprausto nozīmīti, uzsēdināta uz galvas, izskatījās pēc vecas bekas.

Tūlīt nolicis pie malas ģeometrijas uzdevumu burtnīcu, Gunārs uz dēļa sastatīja šaha figūras.

Kaut arī, pēc senas norunas, baltie vienmēr sāka, Gunārs pagrieza dēlīti tā, lai melnās figūras būtu viņa pusē, jo melno komplektā lēkāja viens zirgs, kuram viņš agrā bērnībā pats bija nograuzis krēpes, un tagad uzskatīja, ka tieši tas nes viņam veiksmi spēlē.

Ansis savukārt to sauca par klibo zirgu un vienmēr zobojās, ja Gunārs šo figūru taupīja visiem spēkiem un izvairījās ziedot pat tad, kad to prasīja spēles loģika.

Arī tagad, zobgalīgi pavēries uz klibo zirgu, Ansis ar vienu no centra bandiniekiem pagāja divus lauciņus uz priekšu.

-    Es vakar redzēju tavu Gunu! viņš ierunājās.

-    Kur? Arī Gunārs veica līdzīgu pretgājienu un cerēja, ka nav nosarcis tik kņudinoši patīkams un reizē mulsinošs šķita Anša teiktais.

-   Vakar vakarā atgriezos no basīša lokomotīves sporta zālē. Ansis arī otrajā gājienā vēl vienu bandinieku bīdīja tuvāk Gunāra melnajām figūrām.

-    Tad Guna bija mājās un palīdzēja mammai cept ābolmaizes. Gunārs savu bandinieku virzīja tā, lai labās puses laidnis drīz varētu doties uzbrukumā.

-    Kāpēc tu esi par to tik pārliecināts? Ansis jau stiepa roku, lai izdarītu nākamo gājienu, taču, neko neuzsācis, skatījās uz draugu.

-    Es viņai vakar zvanīju, un to man pastāstīja Gunas māsa. Sak, viņai rokas līdz elkoņiem ar miltiem, cepeškrāsns karsta, mamma būs ļoti cemmīga, ja viņa tagad pļāpās pa telefonu. Labāk piezvani vēlāk.

-    Bet es viņu patiešām redzēju ejam gar parku kopā ar nepazīstamu čali…

-Ar čali? Gunārs izlēca ar kreisās puses zirgu un apstājās savu bandinieku priekšā.

-    Ei, paga, paga! Ansis tā nebija ar mieru. Šis bija mans gājiens. Šķiet, ka viņi runāja krieviski. Cik nu pāri ielai varēja sadzirdēt!

-    Tu biji otrā ielas pusē un apgalvo, ka neapgaismotajā parka stūrī pazini Gunu un vēl dzirdēji, kādā valodā viņa runāja. Gunārs ar to pašu "klibo zirgu" taisīja vēl vienu lēcienu pretim baltajiem.

-    Labi, šodien beidzam! Ansis vairs nepieskārās figūrām. Es, protams,

varēju to nestāstīt, bet domāju, ka tev tas būs interesanti.

Ļoti aizraujoši un interesanti! Gunārs ar rūgtumu ironizēja, vēl trešo reizi no šaha dēļa pakampjot savu veiksmes zirgu.

Ansim pat šķita, ka šoreiz Gunārs tam nokodīs visu atlikušo, kas palicis pāri no galvas. Bet, sastapies ar drauga skatienu, Gunārs zirgu vienkārši apgāza uz rūtotā galdiņa.

* * *

ceturtdien, 2.novembrī

Bija atnācis Ansis, mēs spēlējām šahu, bet partiju pa īstam pat neizdevās uzsākt. Kur nu vēl pabeigt! Jo Ansis sāka man stāstīt, ka vakar vēlu redzējis Gunu kopā ar svešu čali. Viņi runājuši krieviski, un Ansim pat licies, ka viņi stāvējuši Gunas mājas ārdurvīs. Tam man grūti noticēt. Vai Gunas māsa apzināti man stāstītu tādus pekstiņus? Vienkāršāk taču būtu bijis pateikt: nav mājās, kur aizgājusi nezinu. Ansis kļūdījies! Arī viņa apgalvojums par to, ka Gunas skaļos smieklus viņš pazītu pat pāri ostas kanālam, šķiet pārspīlēts.

Tur, neapgaismotajā parka pusē zem alejas kokiem, viņš kuru katru meiteni varēja noturēt par Gunu. Patiešām jāsmejas: ha-ha! Cik viegli no dažādiem pārpratumiem izdarīt kļūdainus secinājumus! Guna nav tāda!!! Es palūgšu, lai viņa mani uzcienā ar tām ābolmaizēm, un mēs kopā vēl pasmiesimies.

7

Pirkstu pacēlis pie zvana pogas, Gunārs nostāvēja labu bridi. Beidzot tomēr sadūšojās un piespieda to.

Durvis atvēra Gunas māsa Vineta. Un viņam nekas pat nebija jājautā.

-    Guna aizgāja uz zinātnisko bibliotēku, Vineta klāstīja detaļas un plati smaidīja. Viņai esot jāgatavojas sacerējumam. Jums gan daudz uzdod! Viņas smaids nu bija iegūlis vien lūpu kaktiņos. Mums pat desmitajā klasē pilnīgi pietiek ar skolas bibliotēku.

-    Paldies! Viņš atsmaidīja pretim un centās saprast, kāpēc viņa tik ilgi un pacietīgi ar viņu runājas.

Iznācis uz ielas un nekādā skaidrībā tā arī neticis, viņš pieaugošo nemieru spēja slāpēt, vienīgi dodoties uz pieturu un iekāpjot tramvajā.

Zinātniskajā bibliotēkā bija atvērtas tikai trīs lasītavas, un to pārlūkošana daudz laika neprasīja. Bet nevienā Gunu viņam neizdevās sastapt.

"Mēs noteikti esam samainījušies pa ceļam," viņš mierināja sevi un atkal sēdās tramvajā.

Šoreiz, lai nospiestu zvana pogu, vajadzēja vēl vairāk laika.

-    Nav viņa atgriezusies! Nav! Šķita, ka Gunas māsa tūlīt iespurgsies, aizsegs ar rokām seju un aizcirtis durvis, tomēr viņa savaldījās. Guna būs aizrāvusies tajā bibliotēkā. Kā likts! Varbūt grib kādu atzīmi izlabot. Pats saproti. Nu jau viņa spēja runāt ar pilnīgi nopietnu seju. Bet tu pirms nākšanas labāk piezvani! Nebūs velti jāstaigā!

-    Labi, piezvanīšu. Viņam gribējās pēc iespējas ātrāk izkulties no šīs neērtās situācijas.

Izgājis uz ielas, viņš apjēdza, ka nespēj mierīgi atgriezties mājās.

Netālu no pieturas pamanījis apgaismotas frizētavas durvis, viņš ieslīdēja priekštelpā. Šeit gan nevilka asais ziemelis, bet no tālākās telpas siltumu aizturēja nākamās stiklotās durvis. Aiz tām frizieris, šņakstinādams matu griešanas mašīnīti, ar melnām kāda vīrieša cirtām piebārstīja grīdu apkārt krēslam, uz kura viņš sēdēja.

Kad melncirtainais, spēcīgi smaržodams pēc odekolona "Šiprs", devās prom, viņa vietā iesēdās kāds liela auguma sarkanmatis. Bet arī tas pēc pārdesmit minūtēm spraucās Gunāram garām. Nu viņa vietā iesēdās sirms večuks.

Klausoties matu griešanas mašīnītes šņakstēšanā, Gunārs nepalaida garām nevienu pienākošo tramvaju un gājēju gar frizētavas durvīm.

Gandrīz stundu slapstīdamies frizētavas priekštelpā, Gunārs Gunu tā arī nesagaidīja.

Kad večuks, līdz acīm sev uzmaucis ausaini, arī devās prom, frizieris rūpīgi izpurināja klientam paredzēto paladziņu, tad nesteidzīgi no kakta līdz kaktam izslaucīja brūni krāsoto grīdu un beidzot ieskatījās priekšnamā.

-    Nu, vai te neesi nosalis?

Gunārs uzcēla sava mēteļa apkakli un klusēja.

-    Paklau, tu taču viss trīci kā apšu lapa! Frizieris nerimās.

Un patiešām vajadzēja vīram baltajā uzsvārcī tikai to konstatēt, kad zēnam auksti drebuļi pēkšņi pārskrēja pa muguru, kāju pirksti šķita kā lāstekas, bet no deguna tik ātri kaut kas nopilēja, ka viņš pat nepaspēja izvilkt kabatlakatu.

-    Nāc iekšā! Frizieris vēl joprojām durvis uz silto telpu turēja vaļā. Citādi man te viss siltums izies ārā. Varbūt pie reizes arī apgriezīsim matus un noskūsim bārdu.

-    Bārdu? Gunārs stīvām lūpām pārjautāja.

-    Jā, jā, bārdu! frizieris apstiprināja. Tu varbūt domā, ka vēl par agru ķerties tavām pūkām klāt? Bet, jo ātrāk sāksi regulāri skūties, jo vairāk tās augs. Un, tici man, meitenēm tādi asi rugāji patīk!

-    Nu tad lai iet! Gunārs izgrāba visas kapeikas, kas bija kabatā.

-    Zini, es tevi pirmo reizi par velti noskūšu! Tāpat šobrīd nav ko darīt… Tu kādu gaidi? Apsējis balto paladziņu viņam ap kaklu, frizieris skatījās spogulī.

-    Gaidu…

-    Un viņa kavējas? Frizieris, ar kreiso roku no sienas atvilcis platu ādas siksnu, sāka asināt bārdasnazi. Pēc noskūšanas es tevi vēl apsmidzināšu ar odieri. Kad viņu beidzot sagaidīsi, smaržosi kā svaigs gurķītis.

8 sestdien, 4. novembrī

Esmu apjucis, un man ļoti jāsaņemas, lai uzrakstītu to, kas notika šodien. Lai visu uzrakstītu godīgi. Kā gribētos, lai tā nebūtu noticis! Lai rakstot nevajadzētu vēlreiz atcerēties tik stulbi un pārsteidzoši tas bija.

Varbūt pārtraukt dienasgrāmatas rakstīšanu, lai pašam par sevi nav kauns ?

Var visu pārdomāt un tad censties pēc iespējas ātrāk aizmirst, bet, tiklīdz notikušo pierakstu, tā pats sev liekos tik muļķīgs un stulbs.

Tātad šodien pirms vēstures kontroldarba es vēl pārskatīju grāmatas nodaļas par Lielās Oktobra Sociālistiskās revolūcijas notikumiem Krievijā. Pustukšajā klasē man blakus apsēdās Guna.

-    Māsa stāstīja, ka tu vakar esot mani vairākas reizes meklējis, viņa ierunājās. Un pēc tam visu vakaru Vineta mani kaitināja: tev gan gadījies uzstājīgs brūtgāns! Ko gribēji ?

-    Gribēju uzzināt, kas uzdots algebrā, es pavisam mierīgi atbildēju.

-    Nu, uzzināji ? viņa vēl painteresējās.

-    Nē!

-    Nē? Ja manis nebija mājās, tu taču varēji kādam citam piezvanīt.

-    Man neiznāca laika, es paskaidroju.

-    Divas reizes gāji pie manis to gaisa gabalu, bet kādam piezvanīt neiznāca laika ?

-    Es gaidīju tevi atgriežamies no zinātniskās bibliotēkas.

-    Ak, es aizkavējos! Paņēmu vienu grāmatu, paņēmu otru… Un aizlasījos. Sacerējumam gatavoties nekad nav viegli… Tu taču zini, kā tas notiek.

-     Jā, zinu gan, apstiprināju. Tev patiešām nav viegli: vienu vakaru jāiet uz bibliotēku, otru jācep ābolmaizes.

-Kādas ābolmaizes? Viņa saspringa.

-    Nu tās, kuras cepāt kopā ar mammu.

-     Ak tās ? Viņa nervozi iesmējās. Meitenēm ir jāiemācās gatavot ēdienu.

-     To es saprotu.

Novērsos no viņas un sāku skatīties vēstures grāmatā, jo nākamo teikumu man patiešām nebija viegli izteikt.

-     Tikai nesaprotu, kā tu vienlaikus vari atrasties divās dažādās vietās: virtuvē cept ābolmaizes un pastaigāties gar parku.

-     Gar parku ? viņa piesardzīgi pārjautāja. Kur tu to ķēri ?

-Ansis teica, ka tevi tur redzējis kopā ar svešu čali…

-    Sāk izklausīties pēc greizsirdības scēnas! Viņa samiedza acis šauri šauriņas un tad, pārtraukusi blefot, metās uzbrukumā. Un es domāju, ka tikai meitenes ir pļāputašas, bet izrādās, ka čaļi ir tieši tādi paši. Vēl vairāk ne brīdi nespēj turēt mēli aiz zobiem.

-    Vai tad bija jātur1 ?

-    Vai tad ne? Vai esmu tev precēta sieva, ka jāziņo par katru soli? Pietiek ar mammu, kura pieskata un izseko mani. Pie loga gaida pārnākam un tūlīt sauc augšā… Viņa aizsvilās arvien vairāk. Tagad arī tu sāksi mani vajāt? Nu, aizgāju ar senu draugu Saņku uz labu filmu. Kas tur liels ?

-    Nekas! Ak tad viņu sauc par Saņku ?

-   Jā, viņu sauc par Saņku! Guna vārdus vēla kā ledainas sniega pikas un trāpīja pašās sāpīgākajās vietās. Varbūt tu man kaut ko pārmet?

-    Nē, neko! Es tagad brīnos, ka to neizkliedzu.

-    Tā tikai vēl trūka! Viņa nikni un sparīgi atgriezās savā vietā.

9

Vadīt klases vakaru kopā ar Gunu to gan Gunārs nespēja iedomāties. Tāpēc kādu stundu iepriekš viņš piezvanīja Eidim. Par laimi, Eidis vēl bija mājās. Bet viņa stāstam par pēkšņi sasāpējušo zobu Eidis nenoticēja uzreiz.

-    Liekas, es tādas zobu sāpes diezgan labi pazīstu… Tās šodien droši vien ieradīsies špiļkās un arī man vēl pieklabinās kādu kaiti, Eidis zobojās. Tomēr es tikšu galā, bet tu vari ierasties vēlāk tieši uz dejām, kad zobu sāpes būs nedaudz pārgājušas.

-    Šaubos, Gunārs atteica un patiešām sāka šaubīties, vai nepaklausīt Eida padomam.

Pēc nepilnas stundas viņš cīņu ar sevi bija gandrīz zaudējis un pavērās skapī, vai mamma balto kreklu ir izgludinājusi. Jā, krekls atradās savā vietā, un pat kaklasaite jau bija sasieta. Tā ka atlika vien to uzmaukt pāri galvai.

Kurpju nospodrināšana arī neaizņēma pārāk daudz laika.

-     Ā, pazudušais dēls ieradies! Eidis, kaut darbojās ar magnetofonu, viņu pamanīja uzreiz, tiklīdz viņš ieslīdēja klasē, kur bija izslēgts spilgtais griestu apgaismojums un gar sienām uz galdiņiem iededzinātas sveces.

-    Es tūlīt uzlikšu lēno gabalu, un tev zobu sāpes aizmirsīsies pavisam, Eidis stāstīja. Agnese jau vairākas reizes apjautājās par tevi un pat gribēja iet uz skolas kanceleju, lai tev piezvanītu. A, re, kur viņa pati!

-    Cik labi, ka tu tomēr saņēmies atnākt. Agnese smaidīja vismīlīgāko smaidu, un viņas tumšās acis sveču atspīdumos atgādināja ķiršogas Gunāra omammas dārzā. Vajadzēja tikai garas kāpnes, lai rāptos tām pakaļ. Es zinu, cik mokošas ir tādas zobu sāpes, bet, ja visu laiku par tām nedomā, tās dažkārt pāriet.

Viņa bija noticējusi uz ātru roku sacerētajiem pekstiņiem. Tāpēc, tiklīdz sāka skanēt Eida solītais lēnais gabals, viņam cits nekas neatlika kā Agnesi uzlūgt.

Kā viņi pārvērtās! Un ne jau pirmo reizi Gunārs to atklāja.

Meitenes, kuras ikdienā ar puišiem pat maz sarunājās, kur nu vēl koķetēja, uzlūgtas, pievērtām acīm, galvu partnera plecam uzlikušas, paļāvīgi šūpojās dejas ritmā.

Puiši, kas ikdienā tikai no attāluma skatījās uz klasesbiedrenēm, nu abām rokām tās vilka sev cieši klāt.

Neredzamās atsperes bija vaļā vai tieši otrādi savilkās vēl ciešāk, līdz pēdējai dejai, līdz garderobei, līdz piedāvājumam pavadīt uz mājām. Tā, protams, bija vakara kulminācija un varbūt arī mērķtiecīgs iznākums.

Vai viņš un Agnese arī pārvērtās?

Sajā ziņā atkal bija kā vienmēr to, ko viņš spēja pamanīt pie citiem, nekādi nespēja saskatīt sevī.

Kaut gan salīdzinājumā ar Ritu un Oskaru viņi nu nekādi neizcēlās.

Jau kopš dejas sākuma Rita, puisim pieglaudušies ar visu augumu, rokas apkļāva viņa kaklam, bet Oskars lūpas pielipināja Ritas kakla bedrītei zem plaši atpogātās blūzes. Un kustējās viņi gandrīz nemanāmi. Varbūt tik cieši kopā mūzika vispār nebija dzirdama? Gunārs vēroja, kā, skanot dejai, viņiem abiem bija pieticis laika tikai aizvirzīties no klases viena gala līdz otram. Tur Rita lēnītēm atlīmējās no Oskara un apmierināti ieķiķinājās. Arī Agnese iesmējās. Tagad nu Gunārs izbrīnīts paskatījās uz viņu.

Paldies par deju! viņa pavisam nopietni teica.

-    Ko nu! Apmulsis, turot pie elkoņa, Gunārs veda Agnesi atpakaļ uz vietu.

* * *

-    Dāmām! Baltā deja! Eidis atkal bija izvēlējies nesteidzīgu gabalu no ABBA repertuāra.

Agnese, novilkusi zempapēža laiviņu un iztaustījusi tās kapi, pašlaik stīvēja to atpakaļ, kad Gunāra priekšā noklabēja asie Gunas papēdīši. Nu, slimais, vai nāksi dejot?

-   Var jau. Viņš cēlās kājās tik aši, it kā baidīdamies, ka viņa varētu pārdomāt un doties pie kāda cita.

-    Žēl, ka neredzēji, kā mēs divatā ar Eidi novadījām to viktorīnu par vēsturi, kā apbalvojām uzvarētājus, viņa mēļoja bez mitas. Bet ko no tevis, slima, var gribēt? Viņa pēkšņi piespiedās Gunāram tik cieši, ka viņš sajuta pat viņas zeķu gumijas. Vai tagad zobi vairs nesāp? Viņa atkal bija atstatus un no apakšas skatījās viņam tieši sejā.

Un, kad deja beidzās, viņu lūpas šķīra vairs tikai daži centimetri. Ieķērusies viņam elkonī, Guna aizstūrēja viņu pie sava galdiņa, kas skolas sols vien bija, tikai apklāts ar kreppapīru un dažiem cepumu šķīvīšiem virsū.

Protams, tiklīdz Eida lenšu magnetofons sāka atskaņot nākamo deju, Gunārs uzlūdza Gunu. Šīs dejas ritms prasīja kustēties nedaudz ātrāk, tāpēc lielākā daļa dejotāju palika sēžam malā. Acu priekšā nu atradās tikai viņš ar Gunu un vēl Rita ar Oskaru. Šis pāris mūziku it kā vispār nedzirdēja turpat, kur viņi bija beiguši iepriekšējo lēno deju, arī pašlaik viegli, viegli līgojās.

Tagad gan Oskara lūpas no Ritas kakla bedrītes bija jau pavirzījušās augstāk, līdz meitenes mutes kaktiņam.

-    Kā es neciešu tos, kas dejojot uzreiz spiežas klāt un zāles tumšākajā stūrī vēl mēģina nosūkties! Rita un Oskars laikam Gunu satrauca.

-    Tad neskaties! Citu padomu Gunārs nezināja.

-    Viņi uzvedas kā… kā… Viņa meklēja vārdu un tā arī neatrada. Un man tāpēc kaunā būtu jānodur acis? Nu, zini, no tevis es to negaidīju gan!

Viņas papēžu skaļā klaudzēšana promskrejot klātesošo uzmanību pievērsa Gunāram, kas telpas vidū palika viens. Jūtoties neērti, viņš izgāja ārā. Gar sporta zāli

nelielas kāpnītes veda uz pagalmu. Turp viņš arī devās.

* * *

-    Ak, nelaimīgais Romeo, tu šeit! Vai vientulīgi lej rūgtas asaras? Skolas pagalmā bija iznācis vēl kāds, un tikai tad, kad viņš sērkociņu pietuvināja cigaretei, Gunārs pazina Oskaru.

-    Tu arī, rādās, esi bez savas Dulsinejas! Gunārs nepalika atbildi parādā.

-    Man un Ritai viss ir čiki briki, tā ka velti nerādi zobus! Oskars dziļi ievilka dūmu. Bet tu, šķiet, nevari to savu džudi dabūt aiz naga! Un vispār nesaprotu: kas tevi pie viņas velk? Apaļa kā bumbiņa, kājas kā stampas, uzrauts deguntelis, pričene arī nekāda… Oskars atkal pielika cigareti pie mutes. Droši vien tev uzsit asinis tas, ka šī ir tik dulla… Ap tādām čaļi vienmēr spieto bariem. Oskars cigareti aizlidināja tumsā un devās iekšā.

Aiziet vienmēr vieglāk nekā atgriezties Gunārs to zināja. Vēl nepaspējis spert soli pāri ll.b klases slieksnim, viņš sastapās ar Agnesi. Vai tiešām viņa bija gaidījusi viņu pie durvīm visu šo laiku?

-    Tūlīt būs dāmu deja. Agnese ar siltām plaukstām saķēra viņu pie rokas un ieveda pustukšajā telpā.

Un patiesi, Eidis mikrofonā iebļāva varen bravūrīgi:

-    Dāmas, čaļu pārdale atkal sākusies!

-     Vai tu Eidim speciāli pasūtīji? Gunārs mēģināja jokot.

-    Protams, speciāli! Agnese smējās pilnā balsī un savus matus noglauda gar viņa vaigu. Speciāli mums!

-    Es ir pagodināts līdz asarām! Viņš sagrieza viņu piruetē.

-    Vai, kā sareiba galva! Viņa, nekautrēdamās ne no viena, atkal smējās.

Un tad viņš pirmoreiz iedomājās, ka kopā ar Agnesi viss ir vienkārši un viegli.

-    Ko tu Gunai neizdarīji pa prātam, ja viņa tevi pameta dejas laikā? Agnese tomēr gribēja noskaidrot.

-    Neko tādu! Viņš šovakar pirmoreiz iesmējās. Oskars un Rita pārāk sirsnīgi ņēmās…

-    Un tu domā, ka Gunai kļuva žēl?

-    Es neko nedomāju. Šāda ideja viņam pašam nebija ienākusi prātā.

-    Man arī reiz tā gadījās, Agnese čukstēja viņam ausī. Pirms dažām dienām Guna atstāja mani vienu ielas vidū, ierūcās kā lauva un aizskrēja uz citu pusi. Un tikai par to, ka es…

-    Ierūcās kā lauva? Viņu vairāk interesēja šī nianse nekā iemesls, kāpēc Agnese pamesta ielas vidū.

-    Nūjā, kad Guna pa riktīgam sadusmojas, viņa… Varbūt ne gluži rūc, bet tā paskatās… tā paskatās, ka es sadzirdu gandrīz vai rūcienu. Agnese aprāvās pat čukstēt. Tikko arī. Viņai noteikti nepatīk, ka mēs tik ilgi dejojam kopā.

-    Rūc kā lauva! Viņš gan, Gunas kārtējo rūcienu nesaklausījis, tīksminājās par dzirdēto.

-    Man šoreiz patiešām labi neklāsies! Agnese atsāka čukstēt. Mēs taču esam draudzenes no 1. klases, bet tu… Viņa atdarināja Gunas intonāciju.

-    Draudzenes? viņš pārjautāja.

-    Jā, kopā sākām, kopā sēdējām vienā solā, kopā gājām mājās un kopā čurājām pavārtēs… Agnese varēja smieties par jebko, bet šis kārtējais smējiens sakrita ar dziesmas beigām.

-    Vai drīkstu tevi pavadīt uz mājām? Gunārs bija izšķīries.

»

10 otrdien, 7, novembrī

Mēs ilgi nostāvējām kopā, atspiedušies pret ārdurvīm. Viņa bija tik silta, tik… Brīžam liekas: ja es to uzrakstīšu, tas pazudīs. Un to nu man gribētos vismazāk! Kā meitenes krūtis var būt tik maigas un stingras! Vēl man

šķita, ka tās pulsē. Bet varbūt pulsēja manas rokas, kas turēja šīs krūtis ?

Vēlāk

Tomēr jocīgākais ir tas, ka klases vakarā, kuru nokavēju kādu stundu, mēs labi sadejojāmies ar Agnesi, un es pat piedāvājos viņu pavadīt. Viņa piekrita, un mēs, ātri paķēruši mēteļus, devāmies prom. Jau tūlīt pie skolas durvīm Agnese man iekrampējās elkonī, un, goda vārds, mēs jutāmies gandrīz kā īsts pāris! Pie parka mūs panāca Guna. Agnese kā bruņurupucis pat nedaudz ierāva galvu plecos, bet Guna nemaz nelīdzinājās lauvai un arī negatavojās rūkt. Pieķērusies manam otram elkonim, viņa vienā laidā slavēja Eida ierakstītos mūzikas gabalus. Agnese gan piesardzīgi klusēja, un es pat cauri mētelim jutu, ka viņas pirksti ik pa laikam noraustās. Pa to laiku mēs bijām sasnieguši Gunas māju, bet viņa ierosināja, ka mums vispirms jāpavada Agnese līdz pašām ārdurvīm (tikai divas mājas tālāk), jo daudz kas varot atgadīties… Es vēl tagad atceros, cik

Agnese bija apmulsusi un uztraukumā nevarēja atrast ārdurvju atslēgu. Bet Guna (gatavā Lauva!) neatlaida manu elkoni un paziņoja, ka nu esot viņas kārta tikt pavadītai. Savu ārdurvju atslēgu viņa atrada bez minstināšanās un aicināja mani iekšā, jo mamma šovakar strādājot pēcpusdienas maiņā un neviens mūs netraucēšot aprunāties.

Cik es jutos laimīgs! Atklāti sakot, pat iedomāties nevaru un negribu, kā būtu tad, ja Guna mūs pie parka nepanāktu.

11

-    Šodien civilās aizsardzības stundu sāksim ar vielas atkārtošanu. Skolotājs Juris Mednis, garā un kalsnā auguma dēļ iesaukts par Grābekli, mazliet uz priekšu salīcis, vērās klasē. Tātad, kāpēc ir nepieciešama civilā aizsardzība? Aivar, kas tev būtu sakāms?

-    Lai civilie varētu aizsargāties! Aivars izgrūda.

-    Ļoti aptuvena atbilde. Skolotājs vēl vairāk salīka uz priekšu. Eidi!

-    Aizsargāties ir labi! Kas pats sevi sargā, to arī Dievs atceras, vienmēr saka mana omīte.

-    Te nu ar Dievu nav nekāda sakara! Gunār, kas tev sakāms?

-    Es pilnīgi piekrītu iepriekšējiem runātājiem.

-    Vai vari precizēt, kuram tieši?

-Abiem! Gunārs smaidot pavērās uz Gunu, kas tieši šodien bija apsēdusies viņam blakus.

Nu, tādā gadījumā es pats vēlreiz īsumā atkārtošu, kāpēc jāmācās civilā „ aizsardzība. Skolotājs Mednis brīdi klusēja un tad turpināja: Tāpēc, ka reakcionārās imperiālistisko valstu aprindas mēģina izraisīt jaunu pasaules karu un tajā lietot masveida iznīcināšanas ieročus, bet Padomju Savienībai, kas realizē miera un tautu draudzības politiku, jābūt tam gatavai. Un katram padomju pilsonim, arī jums, jāzina, kā iedarbojas ķīmiskie, bakterioloģiskie un kodolieroči…

Guna, kaut ko ierakstījusi burtnīcā, pastūma to Gunāram. Protams, viņš uzrakstīto nekavējoties izlasīja.

"Tu man vakar iekodi lūpā!"

"Tas notika nejauši," viņš aši atbildēja.

"Bet man sāp!"

"Ļauj, es Tevi ārstēšu."

"Kā?" Burtnīca ceļoja no vienas sola malas uz otru.

"Kā saslimdināju, tā arī izārstēšu…"

"Tagad? Stundā?"

"Jā, tagad, stundā!"

"Tūlīt?"

"Tūlīt!"

"Tu to nespēsi…"

"Spēšu gan!"

"Nobīsies!"

"Tad tu mani nepazīsti!" Viņš burtnīcu atkal pastūma Gunai un attapās tad, kad klasē iestājās klusums, jo Grābeklis pats bija atbildējis uz savu jautājumu. Tāpēc Gunārs ātri pacēla roku.

-   Skolotāj, vai tiešām mums jābaidās no tā, ka amerikāni uzbruks PSRS?

»

-    Tu par to vēl šaubies? Grābeklis pārjautāja. Amerikāņi, kuri savu ieroču arsenālu pēdējos gados ir palielinājuši trīs reizes. Amerikāņi, kuri gatavojas lidot uz Mēnesi, lai tur uzstādītu atomieročus. Amerikāņi…

No Gunas puses, turpinot iesākto saraksti, atceļoja burtnīca ar apgalvojumu:

"Es Tevi nepazīstot? Pazīstu pat vairāk, nekā Tu spēj iedomāties."

"Tātad Tu gribi, lai es tūlīt pierādu, ka tagad, stundas laikā, es nenobīšos Tevi noskūpstīt?" Viņa atbilde iznāca gara.

"Tam Tu esi pārāk kautrīgs!" Guna rakstīja īsāk.

"Es tas kautrīgais?"

"Tu! Tu!"

"Kā Tu vari par mani tā domāt?"

"Ko domāju, to rakstu."

"Nu labi, tad tik turies!"

-     Gunār, tu nemaz neklausies manu atbildi uz savu jautājumu. Grābeklis saraksti pēkšņi pārtrauca.

-    Es, skolotāj, visu pierakstu.

-    Pieraksti?

-    Nūjā, visu, ko jūs sakāt.

-    Vai tad tāpat atcerēties nevar?

-    Svarīgas lietas, skolotāj, vienmēr ir jāpieraksta.

Klasē, loga rindā, kāds iespurdzās. Grābeklis pavērās

turp.

-    Aivar, vai es kaut ko smieklīgu pateicu?

-    Man tikai šķiet jocīgi un grūti noticēt, ka amerikāņi ir gatavi uz visu, kā jūs sacījāt.

-     Pilnīgi uz visu! Grābeklis apstiprināja. Lai sagrautu un izpostītu pasaulē pirmo strādnieku un zemnieku valsti, viņi… Viņiem jebkuri līdzekļi liksies labi. Nu, piemēram. Grābeklis atvēra kartona mapi, ko turēja rokās. No tās viņš izņēma dzeltenīgu papīru. Vai atceraties pagājušo vasaru, kad pilsētās civilās aizsardzības štābs ar šādām skrejlapām brīdināja visus iedzīvotājus par to, ka Baltijas jūras neitrālajos ūdeņos ir izkaisītas saindētas Kolorādo vaboles?

-    Saindētas? Aivars pārjautāja.

-    To gan neizdevās konstatēt, jo, kamēr ar viļņiem tās nonāca pludmalē, iespējams, visa inde jau bija noskalota…

-    Bet varbūt tās nemaz nebija saindētas? Aivars nepiekāpās.

-           Labi, pieņemsim, ka nebija saindētas… Skolotājs, pārtraucis runāt, kaut ko pārdomāja. Bet kukaiņi jūrā, pie mūsu krastiem! Vai tad tas nav uzskatāms par provokāciju un mēģinājumu iznīcināt kartupeļu ražu, kas pagājušā gadā bija padevusies itin laba?

-       Vai jūs pats tām izkaisītajām vabolēm ticat, skolotāj? Aivars gan neticēja.

Bet kā tad, tavuprāt, vaboles nonāca jūrā?

Vējš iepūta! no savas vietas nepieceļoties, komentēja Aivars. Mans sencis toreiz bija komandējumā Kēnigsbergā'… Tu gribēji teikt Kaļiņingradā… Sen vairs nav tādas Kēnigsbergas! Grābeklis pārtrauca Aivaru. Tātad mans sencis bija komandējumā, Aivars turpināja. Un tur kartupeļi milzu platībās bijuši kā nosēti ar šo sērgu. Bet vai šie ķērušies pie vaboļu lasīšanas? Lika pagaidīt! No turienes kukaiņu barus ieskaloja jūrā un vēlāk pie mums izskaloja.

Bet kā vaboles radās tur, Kaļiņingradā? Grābeklis nepiekāpās.

[1] Kēnigsbergā lielākā Austrumprūsijas pilsēta. Otrā pasaules kara beigās Padomju Savienība to okupēja un pārdēvēja par Kaļiņingradu. Visus tās pamatiedzīvotājus izsūtīja.

-    No nevīžīgas saimniekošanas! Arī Aivars negatavojās mainīt savas domas.

-    Pirmkārt, kopš kura laika skolēni stundā runā nepieceļoties? Grābeklis mainīja sarunas tematu. Un, otrkārt, par vabolēm ir jau diskutēts pietiekami. Tagad es jums pastāstīšu un parādīšu, kā būvējamas patvertnes, kur paslēpties no atomsprādziena triecienviļņa. Grābeklis paņēma krīta gabalu un devās pie tāfeles.

-    Vai amerikāņu skolās arī māca būvēt patvertnes atomkara gadījumam? ieinteresējās Gunārs.

-     Par to neesmu informēts. Skolotājs šķērsgriezumā bija iesācis zīmēt patvertnes uzbēruma valni un ierakuma dziļumu. Turklāt viņiem, respektīvi kapitālistiem, virs lielākajām pilsētām ir uzstādīti raķešu lietussargi, kas atvairītu citu raķešu uzbrukumus. Nu jau Grābeklis patvertnes shēmai rakstīja klāt izmērus.

-    Vai mums nav tādu lietussargu? Gunārs gribēja zināt.

-    Tas ir valsts noslēpums. Grābeklis turpināja darbu pie patvertnes zīmēšanas.

-    Bet atomieroči mums taču ir? Gunārs neatlaidās.

-Arī tas ir valsts noslēpums! Grābeklim skicējot patvertnes pārsegumu, krīts sadrupa un drumstalas izkaisījās uz grīdas.

-    Tomēr raķešu bāzes atrodas arī Latvijas teritorijā, Gunārs apgalvoja.

-     Neizdomā visādas muļķības! Grābeklis, meklējot jaunu krīta gabalu, acīm redzami nervozēja.

-   Netālu no manas omammas mājas brienampurvā atrodas tāda bāze! Gunārs nerimās.

-    Tev gan ir spilgta fantāzija!

-    Tās nav ne muļķības, ne fantāzija! Gunārs skatījās apkārt, kā atbalstu meklējot. To man pastāstīja kāda omammas kaimiņiene, kas, lasot dzērvenes, bija apmaldījusies purvā, un tur karavīri viņu aizturējuši uz divām dienām, lai pārbaudītu, vai viņa nav amerikāņu spiedze.

-    Nu man vienreiz pietiek! Jaunatrastais krīta gabals krakšķēdams pārlūza Grābekļa pirkstos. Tu traucē stundu. Tūlīt atstāj klasi!

"Piedod, vēlāk!" Gunārs vēl ātri ieskribelēja Gunas burtnīcā un, paķēris somu, devās ārā.

12

Filma viņam galīgi nepatika nu īsts indiešu raudamgabals, kurā kāds pāris gandrīz trīs stundas mēģina savstarpēji dabūties, bet visu laiku kaut kas neiznāk… Kaut arī pašā filmas sākumā šie pat saderinās. Tomēr drīz pēc tam līgavainis cieš avārijā, paliek ar klibu kāju un ātri vien izlemj atteikties no skaistās līgavas, lai nekļūtu viņai par nastu. Un tā viņi meņģējas gandrīz trīs stundas līdz līgava arī izdomā, kā kļūt līdzīgai savam iemīļotajam. Viņa gaterī uzsēžas uz baļķa un, drausmīgi žēlīgai mūzikai skanot, lēnām, lēnītēm tuvojas drausmīgajiem lielā zāģa zobiem, kas tūlīt, tūlīt nošņāps skaisto kājiņu…

Gunai gan filma no paša sākuma līdz beigām gāja pie sirds. Kā viņa iesāka šņukstēt pirmās sērijas beigās, tā kabatlakatiņu vēl nebija noslēpusi, jau ejot mājās. Tāpēc ar asarainām acīm viņa nepamanīja kādu puisi, kas viņiem jau sekoja no kinoteātra. Un tikai tad, kad viņš apsteidza abus gājējus pa otru ielas pusi un pēkšņi nostājās tieši ceļā, viņa kā īsta filmas varone pacēla acis augšup un pārsteigta iesaucās:

-    Санька, это ты?[1]

-    Да, я![2] svešais (Gunāram svešais!) puisis atteica.

-    И что ты здесь делаешь?[3] viņa spēji atkāpās vienu soli.

-    Не бойся, тебя не трону!4 Viņš drūmi pablenza uz Gunu. Я только хочу поговорить с этим пацаном…5 Un, saķēris Gunāru aiz elkoņa, ievilka viņu tuvējā pavārtē.

Pavārte bija neapgaismota un tumša, bet sētas pusē virs vārtu velves kā žurkas acs spīdēja neliela spuldze. Tomēr ar to jau pietika, lai viņi saskatītu viens otru.

-    Ты что, спишь с ней?[4] saņka savu jautājumu papildināja ar bezkaunīgu žestu, kas nepārprotami nozīmēja tikai vienu.

Un tajā brīdī Gunārs uz viņa labās rokas virs ādas cimda pamanīja kaut ko, kas visvairāk izskatījās pēc sitamriņķa, zēni to vienkārši dēvēja par španneri[5]. Un tas jau daudz ko mainīja! Lai pavārtē nepaliktu ar lauztu degunu vai žokli, Gunārs izmisīgi centās izdomāt, kā izturēties būtu vispareizāk.

-Mēs… Gunārs iesāka un paspēra Saņkam soli tuvāk, bet tas kā dzelts atlēca atpakaļ, ietupās ceļgalos, pacēla uz augšu abas dūres sejas augstumā un palika tādā kā boksera aizsargpozā. Šis bija nopietns un pieredzējis pretinieks! Un tagad pat blāvā spuldzes gaismā pavisam skaidri varēja saskatīt, kas viņam īsti uzmaukts labajā rokā tas patiešām bija spožs alvas sitamriņķis, kas iekšpusē precīzi piekļāvās rokas krumšļiem, bet ārpusē bija robains, lai sitiena spēks radītu arī plēstas brūces.

Ну что молчишь, словно язык проглотил? Что, от страха в штаны наложил? Ты спишь с ней?2 Saņka kļuva nepacietīgs.

Nespējot nolaist acis no sitamriņķa, Gunārs tomēr izmocīja:

-    Mēs nopietni draudzējamies jau pusgadu.

-    Ах ты, бл…! А мне говорит, что ещё целка…[6] saņka nolaida rokas un it kā sašļuka. Viņš nospļāvās un, vēl reizi rupji nolamājies, izmetās no pavārtes ārā.

13

Lai ar španneri nedabūtu pa purnu, Gunāram pietika prāta, bet, kā tikt galā ar to melnumu, kas nu viņu apņēma no visām pusēm, to viņš nezināja. Tāpēc viņš izdomāja doties pie Anša, bet, ticis līdz stacijai, skaidri apzinājās: Ansim pat Ansim viņš nespēs atklāti izstāstīt, ka stāvējis pavārtē un drebējis kā galerts, spožo alvas sitamo no acīm neizlaižot.

Iespējams pat, ka Ansis viņu pārāk neapceltu, jo pats reiz vēlu vakarā bija saņēmis tādu štosi ar sitamriņķī iepakotu dūri un atcerējās vien spožas dzirksteles gar acīm.

Bet kā Ansim stāstīt par Gunu? Vai viņam lamāties kā Saņkam tajā pavārtē? Vai teikt: gan jau viss nokārtosies? Agri vai vēlu viss būs labi. Gan viņa sapratīs, cik ļoti es viņu… cik man tas ir svarīgi… Es viņai tik un tā piedošu, jo vēlos, lai… mums abiem būtu… Bla, bla, bla un vēlreiz bla…

Tad gan Ansis smīnētu un viņam kļūtu vēl riebīgāk, vēl tumšāk un neciešamāk.

Tāpēc Gunārs devās augšā uz kājāmgājēju tiltu, kas pie stacijas veda pāri daudziem sliežu ceļiem.

Šeit, vismaz trešā stāva līmenī, jūras vējš pluinīja visu, ko sastapa savā ceļā, un no nežēlīgas izpūšanas neglāba ne mēteļa apkakle, ne melna, uz sāniem nošķiebta mice. Bet tas viņu šovakar pat gandarīja! Tāpat kā pilnīgi neizprotami daudzie vilcienu sastāvi zem tilta, kas, šņākuļojošu lokomotīvju vilkti un bīdīti, nepārtraukti kustējās nesakarīgā ritmā.

Tik dziļi un strauji pārliecies tilta margām pāri, ka gar acīm nodzirkstīja zvaigznītes, viņš atkal nostājās taisni, bet pēc brīža tomēr nevarēja noturēties, to neatkārtojis. Un iespējamais kritiens lejā uz dārdošajiem vagoniem šķita mazāk sāpīgs nekā viss, kas ar viņu bija noticis un, iespējams, vēl tikai notiks.

Tomēr, lai tiktu līdz zvaigznītēm, ar katru nākamo reizi vajadzēja liekties vēl straujāk un tālāk uz priekšu… Vai nu viņš pierada pie šīs bīstamās sazvārošanās, vai zvaigznītes vienkārši pārvietojās arvien tuvāk vagoniem un cisternām apakšā. Un tad notika kaut kas negaidīts. Viņš, dziļi ievilcis elpu, gatavojās nākamajai, vēl straujākai zvaigznīšu sastapšanai, kad uz kāda apakšā skrejošā vagona jumta pēkšņi uzmirdzēja neskaitāmas spilgtas dzirksteles. Uzmirdzēja, sašķīda pavisam smalkās drumslās un nodzisa… Vagonu riteņi mala klusumu un tumsu, un viņam blakus stāvošais vīrietis, degošo izsmēķi nolidinājis lejā, aizsmēķēja jaunu cigareti.

Neliecies tik tālu pāri margām! viņš teica. Ja nu sareibst galva… Un vispār, labāk dodies mājās! Šī nu gan nav nekāda labā pastaigu vieta.

14 piektdien, 10. nov

Es tikai tagad saprotu, ka mīlestība ir nevis laime, bet gan šausmīga nelaime, kurai netieku pāri… Es viņu mīlu, bet reizē arī ļoti ienīstu!

Skolā katrs viņas skatiens man nozīmē piedurt pirkstu pie karstas plīts durvīm. Tēloju jautrību, pļāpāju, dzenu jokus, bet viss sanāk nožēlojami. Ik pa brīdim manas acis cenšas sameklēt viņu. Kad viņa kļūst jautra, tad man kļūst neizturami smagi.

Tas viss sākās vakar, kad pēc muļķīgas indiešu filmas gājām mājās. Netālu no tilta, Jūras ielā mūs panāca kāds čalis, kas izrādījās tas pats Saņka, par kuru Ansis man jau bija stāstījis un G. atzinusies, ka viņi kopā reiz gājuši uz kino. Un es, muļķis (kā viens cilvēks var būt tik liels muļķis!), biju iedomājies, ka viņu starpā nekā nav. Varbūt klusībā cerēju, ka vairs nekā nav ?

Bet tad, kad tas Saņka izlēca mums priekšā, es uzreiz nevarēju attapties un pat ļāvu, lai viņš mani iestiepj kādā tumšā vārtrūmē. Tur šis, španneri uzvilcis, sāka iztaujāt, kas man ar Gunu esot, vai mēs guļot utt. Un tad es noskaitos! Es viņam skaidri un saprotami, ar trīsstāvlgiem vārdiem pateicu, lai vācas prom un pēc iespējas ātrāk! Vai arī tūlīt no manis tā norausies, ka māte vairs nepazīs! Un šis, drosminieks, lamājoties aiznesās tumsā. Ceru, ka viņš turpmāk liks G. mieru.

1 5

Skolas kafejnīcā, kas nesen bija atvērta zāles balkonā, viņš paņēma tēju un nostājās pie balkona malas ar skatu pret zāli un skatuvi. Šeit viņam patika: skatuves abās pusēs, gandrīz aizsedzot pakāpienus augšup, milzīgos podos auga lielas palmas, radot sajūtu, ka viņš dažos mirkļos pārcēlies uz citu vietu daudz priecīgāku un bezrūpīgāku.

-Jā, palmas zaļo vienmēr![7] viņš aiz muguras izdzirda Agneses jautro balsi un tūlīt arī smieklus.

-    Es te tējiņu iestrebju. Sveiciena vietā viņš paskaidroja un pat centās pasmaidīt, kaut, kā vienmēr, iznāca tikai samocīta grimase.

Bet Agnesei pašai prieka un jautrības pietika. Neko viņai nevajadzēja no citiem. Ja nu varbūt kādu, kas šo jautrību šad tad ievērotu.

-    Tu viens? Viņa drusku pietēloja izbrīnu. Pavisam viens? Baidos, ka tūlīt ieradīsies Guna un uzstās, ka mani jāpavada līdz pašām parādes durvīm, lai kaut kas ļauns nenotiktu.

Viņa atkal smējās, un Gunārs, redzot, kā zibinās viņas acis un vaigos ievelkas bedrītes, arī pasmaidīja, šoreiz jau dabiskāk un nepiespiestāk. Tomēr tūlīt pavisam nopietni atteica:

-    Es negribu runāt par Gunu!

-    Kāpēc?

-    Negribu, un viss!

-    Tas ir kaut kas jauns! Agnese ar strauju galvas kustību atmeta no pieres tumšos matus, bet tie atkal noslīdēja iepriekšējā vietā.

-    Bet Guna gan izmanto katru iespēju, lai parunātos par tevi.

Gunārs iedzēra malku no tējas glāzes un klusēja.

-    Varbūt tāpēc, ka viņai pašai pēdējā laikā ne visai labi veicas… Agnese turpināja.

-    Kas ta šai kaiš? Liekas, ka viņš jau bija aizmirsis savu neseno nevēlēšanos runāt par Gunu.

-Viņai… viņai… ir lieli konflikti ar mammu… Vai nu Agnese klusēja, lai turpmākais skanētu nozīmīgāk, vai vienkārši vēlējās viņam to izstāstīt sakarīgi un saprotami. Mamma viņai noteikusi divu nedēļu mājas arestu: pēc skolas tūlīt mājās mācīties, lasīt, un basta! Nekādu ballīšu, kino apmeklējumu, randiņu nekā!

-    Bargi! Viņš gan piebalsoja Agnesei, bet nevarēja noliegt, ka šis Gunas mammas aizliegums viņam tīri labi patika. Un kāpēc? Viņš gribēja zināt arī iemeslu.

-    Es taču esmu pļāpa, vai ne? Agnese pēkšņi atbildēja ar pretjautājumu.

-    Nu kā to ņem. Viņš centās izvairīties no tiešas atbildes.

-     Esmu. Protams, esmu! Agnese kārtējo reizi iesmējās. Nemaz necenties to noliegt. Bet, ja jau paspēju tev tik daudz izstāstīt, tad pateikšu arī līdz galam. Gunas mamma visvairāk iebilst pret to, ka Guna vienu vakaru satiekas ar Saņku, otru ar tevi, trešo vakaru…

-    Ko? Ir vēl arī trešais? Nu viņš nevarēja nociesties ne mirkli, lai Agnese paspētu pabeigt teikumu.

-    Kāds trešais? Agnese pārjautāja.

-    Tu taču pati tikko teici: trešo vakaru. Tātad ar ko viņa tiekas trešo vakaru?

-    Es neteicu, ka trešo vakaru viņa tiekas ar kādu, es gribēju sacīt: trešo vakaru… iet uz kino vai kaut kur citur! Viņš Agnesi bija pagalam apmulsinājis.

-    A kāpēc mēs vienmēr runājam par Gunu?

-    A patiešām kāpēc? Pārvarējusi mulsumu, Agnese vaigos atkal ievilka koķetīgas bedrītes.

-    Pastāsti, ko tu dari vienu vakaru, otru vakaru… Bet vissvarīgākais ar ko tu satiecies trešajā?

-    Labāk pastāstīšu, ar ko es gribētu satikties ik vakaru!

-    Lai iet! Klāj vaļā!

-    Tātad es pirmajā, otrajā un trešajā vakarā gribētu… Agnese ar abām rokām atglauda matus no ausīm. Nē, labāk teikšu tā: es visos vakaros līdz Jaunajam gadam…

-    Tikai līdz Jaunajam gadam? viņš iestarpināja.

-    Paga! Netraucē! Ļauj pabeigt! Agnese ar abām plaukstām atbalstījās pret balkona malu un sāka no sākuma: Es visos vakaros vēlētos satikties ar… ar… Bet tā arī viņai neizdevās tikt līdz teikuma beigām, jo atskanēja zvans uz stundu. Nu gan esmu

aizpļāpājusies! Agnese jau steidzās uz durvju pusi. Man pirms stundas vēl vajadzēja ieskatīties bioloģijas grāmatā.

Un tā nu Gunārs viens pats palika pie balkona malas, virs zāles lielo palmu galotnēm, kas pēc grāmatās lasītā atgādināja kādu bezrūpīgu Dienvidjūras salu, un šodien nebūt nevilka viņu lejā kā tovakar zibošās, ņirbošās un pēc naftas smirdošās cisternas tur, zem stacijas gājēju tilta.

16

Guna bija nikna un to nemaz neslēpa. Viņa pat izskatījās mazliet bīstama, un Gunārs uzreiz atcerējās Agneses stāstīto par ierūkšanos… Patiešām lauva kas lauva! Turklāt šī lauva viņu apstādināja pie skolas ēdnīcas durvīm, un bija skaidrs, ka prom nedosies, kamēr nebūs uzzinājusi to, kas viņu interesēja.

Ko tu pateici Saņkam, kad mēs todien vinu satikām? vina rūca.

-Ja tu nebūtu aiztinusies, tad varbūt pati izdzirdētu! Gunārs arī atrūca, labi apzinoties, ka nemaz nebūtu gribējis, lai todien tajā pavārtē viņa atrastos līdzās.

Un tu domā, ka man bija uz ielas jāsalst un jāgaida, kamēr jūs, puiši, kārtojat savas attiecības?

Mēs savas? Nu viņš pa īstam sāka piktoties. Tu runā tā, it kā par Saņku neko nebūtu zinājis. Viņa nedaudz mainīja taktiku, tomēr tik un tā vēlējās saņemt atbildi uz savu jautājumu. Viņš man piezvanīja, sarunāja rupjības un nometa klausuli.

Tad jau viss ir kārtībā! viņam paspruka gandrīz nevilšus.

-    Kas ir kārtībā? Viņa ar skatienu bija gatava viņu pārmācīt.

-    Saņka ir satriekts! Tas nu kārtībā! viņš runāja lēni un ar gandarījumu.

-     Tu gan esi nelietis! viņa apgalvoja. Kā viens cilvēks var būt tāds nelietis?

Tad Guna apcirtās un sev raksturīgā manierē uzskrēja pa kāpnēm augšā.

otrdien, novembri

Šodien skolā pie ēdnīcas durvīm Lauva uz mani sakliedza, jo es neatzinos, par ko es un Saņka runājām tumšajā pavārtē. Bet, ja es būtu atzinies, vai tad būtu labāk ? Drīzāk jau otrādi!

Pēc mūsu konflikta nezinu, kur likties, kā mūsu attiecības vērst par labu. Pie viņas doties es nespēju, bet… Ja viņa atnāktu pie manis un solītos ar Saņku vairs nesatikties, es… visticamāk, viņai piedotu.

17

"Mūsu baļļuks ir apdraudēts!" Ģeometrijas stundā Eidis Gunāram atsūtīja zīmīti.

"Kāpēc apdraudēts?" Gunārs jautāja otrā zīmītes pusē, tad, salocījis to, jau gatavojās mest atpakaļ, bet kāda roka ar sarkanu gredzenu zeltnesī zīmīti pārtvēra viņam no deguna priekšas.

Viņš pārāk labi pazina šo roku un zināja arī to, ka rūpīgi krāsotas lūpas tūlīt sacīs kaut ko indīgu. Un tieši tā arī notika!

-    Labāk tu būtu painteresējies, kāpēc ir apdraudēta tava ceturkšņa atzīme ģeometrijā! Matemātikas skolotāja nekautrēdamās zīmīti turēja atlocītu.

-    Un kāpēc? viņš pajautāja.

-    Tāpēc, ka tu matemātikas stundās visu laiku esi aizņemts ar kaut ko citu.

-    Vispār, skolotāj, viņam ģeometrija tīri labi patīk. Eidis vēl centās glābt situāciju. Es ar viņu visu laiku konsultējos.

-    Tieši to arī es pirms brīža pamanīju! Atņemto zīmīti viņa vicināja gaisā kā mazu uzvaras karodziņu.

Tas, protams, klasē sacēla pamatīgu jautrību, un droši vien viss beigtos kā parasti ar viņa izsaukšanu -, ja vien neatskanētu zvans.

-    Šo te konsultācijas paraugu es tomēr paturēšu sev par piemiņu. Gredzenotā roka no iegūtās trofejas neatteicās.

"Tātad nākamreiz noteikti pie tāfeles!" Gunārs sapīcis sagrūda portfelī visas lietas.

-    Nu, vai es tevi izručīju? Eidis jau stāvēja viņam līdzās.

-    Patiešām, gandrīz vai ieručīji kārtējo cāli! Gunārs ironizēja.

-    Bet man joki nemaz nav prātā, Eidis klāstīja. Tu tikai iedomājies: mani senči piektdien brauc uz laukiem, es jau esmu iegādājies divus skābuļus, bet baļļuks katastrofāli draud izjukt.

-    Izjukt?

-    Tas viss ir saistīts ar Gunu.

-    Ar Gunu? Gunārs ieinteresējās.

-    Nuka, es tev saku. Viņai māmiņa uzlikusi mājas arestu… Eidis sakrustoja roku pirkstus nepārprotamas restes.

-Un tāpēc vien ilgi štukotais baļļuks pačibēs? Gunārs spēja tomēr izlikties vienaldzīgs.

-    Ja nenāks Guna, sāks šaubīties arī Agnese. Un Valdis saka, ka bez viņām nebūs jautri… Tad jau mēs divatā vien tos skābuļus sūksim. Kas tas par baļļuku! Eidis apķēra viņu kā deju partneri un savilka lūpas taurītē kā uz skūpstīšanos. Baigi kapitāli, ne?

-    Vēl jau varētu uzaicināt Ansi, Eidis ierosināja. Kaut nav klasesbiedrs, bet ir foršs džeks.

-    Tas ģeld! Eidis piekrita. Tad mēs jau trijatā varētu ramtairīdi, ramtairīdi, ramtairīdi, rallalā!

-    Bet Oskars un Rita?

-    Vēl jautrāk! Viņi visu laiku sūksies, bet mēs ramtairīdi…

-    Ko tad tu iesaki?

-    Vai nu mēs divatā metam tos skābuļus tukšus, vai nu tu dodies pie Gunas māmuķīša un izprasi meitu uz vienu vakaru…

-    Es?! Gunārs ne izlikās, ne pietēloja. Viņš vienkārši bija apstulbis vai, kā Eidis pats teiktu, autā… Tu zini… Man un Gunai šobrīd… ir vairāk tā kā īsais…

-    Un tu domā, ka es pats tev iesaku doties pie Gunas muteres? Viņa to izdomāja!

-    Mutere? Pati?

-    Tu galvu esi saspiedis, vai? Guna tokš! Ne jau mutere.

-    Vai tad Guna pati izdomāja, lai es dodos pie mammas un palūdzu viņu laist uz tavu baļļuku? Gunārs pārjautāja lēni un pamatīgi.

-    Aga! Eidis māja ar galvu. Tieši tā un ne citādi. Tu uz viņas muteri vienmēr atstājot varen labu iespaidu…

-    Tomēr es tam neticu!

-    Ka tu spēj atstāt labu iespaidu? Eidis zobojās.

-    Tu kaut ko te muhļī!

-    Neko es nemuhļīju! Eidis apgalvoja. Pasaki, kā es muhļīdamies, piemēram, varu zināt, ka Gunas mutere tieši šovakar būs mājās. Aizej un pats pārliecinies! Un gādā, lai Guna piektdienas vakarā būtu uz strīpas. Viņa vēl solījās paņemt līdzi savu māsu. Tad man arī būs ar ko ramtairīdi, ramtairīdi… Eidis, atkal savilcis lūpas tūtītē un neredzamu partneri apķēris, bīdījās šurpu turpu gar skolotājas galdu.

-   Ja tu, Eidi, mani tagad centies piekāst, es arī piektdien nebūšu… viņš vēl piedraudēja. Kāpēc Guna pati par to neieminējās?

-    Meitenes vienmēr mums ir liels noslēpums! Eidis,

neredzamai partnerei galvu uz pleca uzlicis, noskandēja.

* * *

Kad Gunārs ieradās, Guna nemaz nebija pārsteigta. Bet pārāk runīga arī ne.

-    Varbūt dzersi piparmētru tēju? viņa tikai pajautāja, bet, kamēr viņš nevarēja izšķirties, ko atbildēt, pati turpināja: Iesim uz virtuvi! Tur mamma pašlaik cep kotletes. Varbūt tev arī kāda tiks. Ja nesakaitināsi viņu… Guna iespurdzās un jau vēra virtuves durvis, pa kurām izvēlās tik garšīgs smaržu mākonis, ka viņa vēders iekurkstējās. Mums ir ciemiņš!

Grūti pateikt, kam viņa to paziņoja, jo mamma zēnu tikko pamanīja ienākam.

-    Man jau pēdējā panna, viņa teica. Cerams, ka ciemiņš nesmādēs svaigas kotletes.

-    Nesmādēs, nesmādēs! jocīgi vaikstīdamās, Guna apgalvoja un uzlika viņam uz šķīvja pat vairākas. Es tikai bīstos, ka viņš izsalkumā nenorij arī mēli. Guna viņam atgādināja īsto nāciena iemeslu.

-    Gunas mamma! Viņš iestūķēja mutē gandrīz veselu un varen karstu kotleti. Piektdienas vakarā mūsu klases Eidis rīko pie sevis… dejas… Karsto kotleti viņš beidzot bija dabūjis lejā.

-    Un tu gribētu aicināt arī mani? Pēdējo kotleti ar platu nazi ievēlusi emaljētā bļodā, cepēja atvēra virtuves logu.

-    Eidis domā, ka… Gunārs tūlīt ķērās klāt otrajai kotletei. …ka bez Gunas vakars nebūs jautrs…

-    Tas tiesa, viņš ir gudrs zēns! Gunas mamma apsēdās viņam pretim. Jā, viņa mums pēdējā laikā patiešām ir liela jautrībniece! Bet, ja tu apsolies ne vēlāk par pusnakti Gunu atgādāt mājās, man nav iebildumu. Mamma vēl brīdi vēroja, kā viņš pārsteigts pēdējo kotleti norij nesakošļātu, un tad pēkšņi pagriezās pret meitu.

-    Tu gan esi špicīga un viltīga! viņa runāja tieši un paskarbi. Nejau Gunāra dēļ man konflikts ar tevi. It kā tu to nezinātu!

Māte piecēlās un tūlīt atstāja virtuvi. Tikpat aši un enerģiski, kā viņš to jau iepriekš bija redzējis Gunu darām.

18

Vai nu glāzes bija par lielu, vai Eidis to skābo bulgāru rīslingu lēja pārāk bieži, bet drīz vien abas pudeles bija tukšas… Tad vēl Oskars no somas izvilka liķieri "Moka". Tas tāpat pazuda kā nebijis. Agnese jau vienā laidā smējās. Ansis viņai piebalsoja. Oskars, iesēdies Ritai klēpī, to skūpstīja bez pārtraukuma. Guna par kaut ko sačukstējās ar savu māsu. Nesen atnākušais Valdis vēl neatrada sev vietu un izgāja ārā uzpīpēt, bet viņš, Gunārs, kļuva arvien drūmāks.

Protams, viskustīgākais bija Eidis. Te uzlika magnetofonam jaunu lenti, te paspēja no virtuves atnest rasolu, te garāmejot ar kādu aprunājās. Bet galvenais viņam gribējās vakara noskaņu uzturēt tādu, lai nevienam nebūtu garlaicīgi. Tāpēc viņš palaikam ar katru apspriedās:

-    Nu ko, tauta! Viņš uz brīdi apstājās istabas vidū. Vai tagad uzlikt deju mūziku vai uzspēlēsim kādu spēli?

-    Spēles! Mēs gribam spēles! Agnese nepalaida garām iespēju iesmieties.

-    Tad griežam pudeli, ko? Eidis paķēra no galda tukšo vīna trauku un sniedza to Agnesei.

-    Tu visvairāk gribēji spēles, tu arī pirmā sāc! Man vislabākā bučošanās vieta liekas virtuve. Es jau tur izslēdzu gaismu.

-    Labi, es sāku! Tiklīdz citi bija satupuši lokā, Agnese savirpināja garkaklaino pudeli.

Tā apstājās pret Gunu.

-    Kas vēl nebūs! viņa protestēja. Kaut arī tu esi draudzene, es ar tevi virtuvē nelaizīšos. Griez otro reizi!

Un Agnese grieza. Šoreiz pudeles kakls apstājās pret Ansi.

-Agnese un Ansis, varbūt rodas Jancis… Eidis skandēja, abiem priekšā plaši atverot virtuves durvis.

Un viņš, Gunārs, pēkšņi pie sevis īgni secināja, ka ne visi Eida joki ir asprātīgi un interesanti…

Nākamajam aplī pudele bija jāgriež Valdim, to viņš arī nekavējoties darīja.

-    Nu arī Guna pabūs manā virtuvē! Eidis vēroja, kā pudele apstājusies. Bet jūs pārāk ilgi nezīdieties, man arī kādu bučiņu gribas.

"Nē, patiešām, viņa joki ar katru reizi kļūst arvien stulbāki!" Gunārs knapi valdījās, lai to nepaustu skaļi.

No virtuves vini iznāca ātri. Turklāt Guna vēl drūmāka, nekā ejot iekšā.

"Viņai, tāpat kā man, šodien nav garīgā," vienīgais, ko Gunārs varēja izdomāt. Un šī atziņa viņu pat gandarīja.

-    Ko jūs tik īsā laikā varējāt paspēt? brīnījās Eidis un pats ķērās pie pudeles griešanas.

Tagad pudeles kakls norādīja uz Gunas māsu Vinetu.

-    Eidi, viņa ir nepilngadīga! brīdināja Guna. Tu, lūdzu, prātīgi. Norunāts?

Bet Eidis, apķēris Vinetu ap vidukli, gandrīz nēšus viņu ienesa virtuvē. No turienes kādu laiciņu nu skanēja Eida bravūrīgā balss un ik pa brīdim arī Vinetas ķiķināšana. Un tad viss apklusa. Nezin kāpēc tieši šoreiz arī istabā valdīja pilnīgs klusums, un citi spēles dalībnieki it kā koncentrējās uz to, kas pašlaik notika virtuvē.

-       Ei! Vai dzirdat, jūs abi? Pirmā šo klusumu neizturēja Guna. Nu jau pietiek! Vineta, es sūdzēšos mammai! Un tie patiešām neizklausījās pēc draudiem vien.

-    Liecies mierā! Gunai roku uz pleca uzlika Valdis. Lai pabučojas! Vai viņas lūpas kāds ziepju gabals nenodils taču…

-    Tā tomēr ir mana māšele! Guna nikni nokratīja Valda roku. Es labāk zinu, kas viņai nodils un kas nenodils. Donžuāns atradies! Pirms brīža virtuvē tu…

Guna aprāvās un, strauji piecēlusies, devās uz virtuves durvīm.

-    Rimsties, nepiebaidi šiem bērnu! Valdis vēl centās viņu atturēt, bet, ja Guna kaut ko bija iedomājusies, tad nenovirzījās no tā ne par matu.

Sparīgi atrāvusi durvis, viņa sastinga uz sliekšņa. Stāvēja un nebilda ne vārda. Tad arī pārējie kļuva ziņkārīgi, kas viņu tā bija sastindzinājis. Jau no sliekšņa bija redzams, ka virtuve ir tukša un logs uz ielu vaļā.

-    Nu bērnudārza jociņi! secināja Oskars un, pievilcis sev klāt Ritu, palika ar viņu cieši kopā. Ne viņam pudeles griešana bija vajadzīga, ne tumša virtuve ar aizvērtām durvīm.

-    Ha, kā mēs…! Atvērās dzīvokļa ārdurvis, un pa tām ienāca Eidis kopā ar piesarkušo Vinetu.

-    To nu gan es no tevis negaidīju! Pavisam pūcīgi māsai uzklupa Guna.

-    Ko negaidīji? brīnījās Vineta.

-    Tu pati labi saproti! Guna dusmīgi atbildēja un vērsās pie Eida. Varbūt beidzam tās bērnu spēlītes un uzdejojam, ko?

-    Tūlīt! Eidis telpas stūrī sāka ķimerēties ap "Dainu"[8].

To brīdi gaidījis, viņš, Gunārs, uzlūdza Gunu.

Cik nu cilvēkiem iespējams neitrāli izturēties vienam pret otru, tik viņi arī izturējās. Un nejau tāpēc, ka viņš nevēlētos izrunāties. Nejau tāpēc! Viņam šķita, ka katrs neapdomīgi izteikts vārds varētu atkal radīt pārpratumus, tāpēc viņš klusēja. Un dejoja viņi kā pirmoreiz, kā sveši, kā deju kursos atstatus viens no otra.

Pa to laiku Eidis, uzgriezis skaļāk "Dainu", kopā ar Vinetu lēni un nesteidzīgi iebīdījās tumšajā virtuvē. Kaut gan tik tumša tā vairs nešķita, jo uz plīts dega gara svece.

Eidim tūlīt sekoja Oskars un Rita. Vēl pēc brīža Valdis prasmīgi tur iedejoja ar Agnesi. Nevarētu teikt, ka Gunāru tas ļoti satrauktu, bet labprātāk arī viņš vēlējās dejot sveces gaismā. Tomēr tālāk par virtuves slieksni viņi netika, jo Guna kļuva arvien mazkustīgāka, līdz apstājās pavisam.

-    Zini, man šodien nemaz nav noskaņas mīcīties pa virtuves pustumsu, beidzot viņa pateica skaidri un gaiši.

Ja ne, tad ne! Citi pāri kustējās šaudīgajās sveces ēnās, bet viņi abi ar Gunu priekšistabā. Vienīgi Ansis pie magnetofona pētīja Eida lenšu kolekciju.

-    Kas gan šodien lēcies? Gunārs tomēr mēģināja uzsākt sarunu.

Bet Guna, acis nepacēlusi, klusēja.

-    Ei, tu snauduļo? Viņš vieglītēm sapurināja viņu.

-    Beidz grūstīties! Guna strauji atstūma Gunāru un izskrēja gaitenī.

Kā zobu sāpēs saviebies, viņš apsēdās līdzās Ansim. Un nemaz ilgi nebija jāgaida, lai no gaiteņa atskanētu Gunas šņuksti.

Kad beidzās lente un visi, ja neņem vērā Oskaru un Ritu, iznāca no virtuves, Gunu sadzirdēja arī Vineta. Aizsteigusies pie māsas, viņa drīz vien atgriezās viena.

-    Guna grib iet mājās, un es došos kopā ar viņu!

-    Es, es taču apsolījos viņas mammai šodien viņu pavadīt! Gunārs vēl cerēja kaut ko saglābt.

-    Par to vajadzēja domāt tad, kad sabojāji viņai garīgo! Viņam negaidīti uzklupa Eidis. Eh, baļļuks tik labi sākās un… un… Šis ņem un salaiž visu grīstē! Varbūt tu dodies mājās un viņa lai paliek, ja jau abi nevarat pat atrasties kopā vienā telpā?

-    Kā vēlies! Gunārs priekšnamā ķēra pēc sava mēteļa, bet tas, šķiet, jau neko vairs nemainīja.

-    Vai nu tu iesi, vai paliksi, Guna dosies projām tik un tā! Visam treknu punktu pielika Vineta.

* * *

sestdien, ±g. novem^lon

Vakar baļļukā pie Eida es centos ar Lauvu salabt, bet iznāca vēl sliktāk viņa aizskrēja raudādama. Tādu (nopinkškējušos!) es viņu nebiju redzējis kopš tās reizes, kad Eidis, man piepalīdzot, bāza viņai aiz blūzes sniegu. Bet pats lielākais stulbums bija tas, ka visa vakardienas kompuška metās virsū man, it kā es būtu viņu saraudinājis un sabojājis vakaru. Pat Eidis un Ansis tā domāja. Bet es gan zinu, ka nebiju pie vainas!

Kas tad viņai notika?

Varbūt vēl tagad cemmējas Saņkas sakarā ? Tad gan man vajadzētu pēc iespējas ātrāk pazīšanos ar Gunu pārtraukt. Tomēr, domāju, ka tas nebija Saņkas dēļ. Tad jau viņa nebūtu runājusi ar Eidi, lai es eju lūgties pie viņas mammas.

Tātad iemesls ir cits. Viņa tomēr spēra pirmo soli, lai mēs salabtu, bet es… Pareizi vien pārējie darīja, ka man uzklupa par vakara sabojāšanu! Man, iespējams, vajadzēja viņai pateikt kaut ko mīļu, un viss būtu kārtībā.

Tu gan, Gunār, esi aunapiere!

Kamēr es visu to rakstu, ar vienu acs kaktiņu vēroju, ka mans sencis šodien uzvedas pavisam dīvaini: no grāmatu plaukta apakšējiem skapjiem, kur stāv dažādi pirmskara izdevumi, viņš izvilcis vairākas nodzeltējušas kartes, kurās Latvija sadalīta pagastos. Tagad, piemēram, viņš pēta biezu maza formāta grāmatu ar lielu virsrakstu: "Ceļvedis pa dzimto zemi".

-    Tu kaut kur taisies braukt? es tomēr nenocietos nepajautājis.

-    Nē, tikai domās mazliet ceļoju atpakaļ laikā, viņš diezgan miglaini atbildēja.

Domās ? Tieši tāpat kā es vakardienas baļļukā!

-     Eh, ja nebūtu bijis tā 1940. gada… Sencis savu sakāmo nebija beidzis. Tad Latvijai tieši pēc gada paliktu apaļi piecdesmit.

Vai nav ārprāts! Cik tālu atpakaļ vai uz priekšu viņš maldās savās domās!

Ja es zinātu, kas ar mani un Lauvu notiks pēc mēneša!

19

-    Vai tu tiki galā ar Annas Sakses "Pasakām par ziediem"? Bija patīkami klausulē dzirdēt Gunas balsi. Lasu, lasu un nevaru saprast.

-    Kas tur ko nesaprast? Gunārs nedaudz brīnījās.

-    Un, kad tu nāci pie manis ar algebras uzdevumiem, es arī brīnījos, kā var nesaprast tik vienkāršas lietas. Gunai uzreiz bija ko iebilst. Tātad tu nevēlies ar mani kopā mācīties?

-    Protams, jā!

-    Ko nozīmē tavs "jā"? Vēlies "jā" vai nevēlies "jā"?

-    Ļoti vēlos ar tevi kopā mācīties! viņš runāja lēni, uzsverot katru zilbi, kaut gan sirds no uztraukuma kūleņoja, bet to Gunai nevajadzēja sajust.

Tomēr, liekas, viņa sajuta gan. Tad es būšu pēc pusstundas!

* * *

Nu viņi katrs ar savu grāmatu rokās sēdēja uz dīvāna.

-    Kā atceries, skolotāja Vārpa katram ļāva izvēlēties vienu pasaku, ko analizēt. Viņa salīgi nodrebinājās un pavilka sev apakšā kājas. Es paņēmu "Naktsvijoli".

Nu arī viņš uzšķīra šo pasaku un sāka skaļi lasīt:

-    "Jāņu vakarā līgotāji pulcējās baros, jo, liekot balsis kopā, atbalsis atsaucas no lielākiem tālumiem.

Tikai pats Jānis, kā katru gadu savas goda dienas priekšvakarā, nebija labā omā un diezgan agri likās gulēt. Bet, kā katru Jāņu nakti, viņu traucēja skaļie līgotāji."

Guna atkal nodrebinājās un pārtrauca viņa lasīšanu. Vai tev nav kāda sega, ko uzsegt kājām?

-    Protams, ir! Viņš atvēra skapīti dīvāna galā un pārsedza viņai segu.

-    Tā ir labāk! viņa atzina un no savas grāmatas turpināja lasīt pasaku:

-     "Tikpat tie diedelnieki neliks miera gulēt, norūca Jānis un cēlās augšā.

Viņš saģērbās un pa ganu ceļu, slapstīdamies no jautrajiem Jāņu bērniem, iemanījās Melnajā silā. (..)

Jānis nevarēja izprast, kas viņu tik neatvairāmi vilka uz Melno silu. (..)

Arī Jānis kādreiz bija baidījies no tumsas un izdaudzinātās sila burvības, bet, kopš bija pazudusi līgava Zane, kājas pret paša gribu bieži ieveda silā."

Guna, uz brīdi pārtraukusi lasīt, arī viņam pārklāja segu. Man liekas, ka tu salsti tāpat kā es. Nāc tuvāk, tā būs omulīgāk!

Un viņš paklausīgi izstiepās viņai blakus.

-    "Ap Jāņiem, kad ziedēja smaržīgās naktsvijoles, viņu pārņēma dīvains nemiers." Guna atsāka lasīt un, satvērusi viņa kreiso roku, ielika to starp saviem siltajiem ceļgaliem. "Katru nakti viņš, bezmiega mocīts, klīda pa mežu un, atradis naktsvijoles, apgūlās viņu tuvumā, ļaudamies to mulsinošajam skurbumam." Guna ar ceļgaliem cieši, cieši saspieda viņa nosvīdušo plaukstu. Varbūt tālāk lasi tu?

Viņa neatlaida savu ceļgalu stingro tvērienu un smaidīdama vērās viņā. Un viņš, nepazīstot savu balsi tik satraukti dobja tā bija kļuvusi -, atkal paklausīja Gunai.

-    "Arī šonakt Jānis gāja tur, kur zināja augam naktsvijoles. Tas bija tālu, sila vidū.

Viņš atrada laukumiņu, no vietas apaugušu naktsvijolēm, kas kā sveces kvēpināja uz debesīm smaržu vīraku.

Jānis apgūlās ziedu pudura malā un atkal domāja par savu Zani."

Gunārs nedaudz sakustināja savus notirpušos, starp meitenes ceļgaliem iespiestos pirkstus.

Tev tā nepatīk? Guna nelaida viņa plaukstu vaļā un pat negaidīja atbildi, vienīgi sagrozījās, un nu viņa roka pieskārās arī augstāk tur, kur beidzās viņas zeķu maliņa…

Es pasaku tālāk zinu no galvas. Viņš, tirpstošos pirkstus tā arī neatbrīvojis, vēl neatsāka lasīt. Izrādās, Zane, tā pasaku Jāņa līgava, pirms daudziem gadiem kādā Jāņu naktī bija sajutusi, ka, zāles lasot, viņu kāds sauc meža dziļumā, un no attāluma sasmaržojusi dīvainu puķi, ko vēlējusies atnest līgavainim. Un kā gājusi, tā arī aizgājusi… Jānis, protams, devās viņu meklēt, bet veltīgi. Tomēr… Gunārs atkal ieskatījās grāmatā.

"Meklējot un saucot viņš bija nonācis pašā sila vidū. Te viņš ieraudzīja savādu, nekad neredzētu puķi, kas izplatīja skurbinošu smaržu.

-    Tā laikam ir tā pati, kuras smarža Zani reibināja vairāk nekā mani skūpsti un kura Zani ievīla biezoknī! iesaucās Jānis un dusmās gribēja to noraut. Piepeši viņa kāja aizķērās aiz sakārņa, un viņš nokrita zemē, sadurdams rokas un kājas līdz asinīm."

Gunāram šī lasīšana šķita par gausu, tāpēc viņš tālāk stāstīja īsi un ātri:

-    Protams, savādo puķi viņš nenorāva, bet pēc gadu desmitiem tajā pašā mežā redzēja vīziju it kā savu pazudušo līgavu Zani, kas nu pārvērtusies par naktsvijoli, un viņa Jānim saka…

-    Paga, paga, es to nolasīšu! Guna uzšķīra savu grāmatu.

-    "Draugs, mans uzticīgais draugs, dvesa smaržaina elpa, kāpēc tu toreiz, mani meklēdams, nenoplūci to naktsvijoli, pēc kuras sniegdamies paklupi? Tad tavi mati nebūtu nosirmojuši veltās ilgās un man nebūtu uz mūžu jāpaliek te kā puķei." Guna beidza lasīt un skatījās uz Gunāru.

-Viss ir skaidrs! viņš atguvies secināja. Ko tu nesaprati šajā pasakā?

Viņa neatbildēja, bet, atkal ieskatījusies grāmatā, citēja vēl dažas lappuses tālāk:

-    "Mans draugs, mans uzticīgais draugs, kāpēc tu nenoplūci mani pēc tās Jāņu nakts! izdvesa smaržainā elpa, un miglainais tēls sāka irt." Guna aši nometa segu un piecēlās. Nu man jāiet! Šodien vēl jāmācās arī fizika. Rīt būs kontriķis.

20

Trešdien Gunas skolā nebija. Bet Agnese zināja stāstīt, ka viņa guļot slima ar gripu, un mamma esot pat izsaukusi ārstu, kas Gunas gripu nodēvējis par īpaši lipīgu.

-Tad jau nedrīkstēs pie viņas iet ciemos! Gunārs laikam izskatījās norūpējies.

-    Es drīkstēšu! apliecināja Agnese.

-    Kāpēc tad tieši tu drīkstēsi? Viņš drusciņ īgņojās.

- Tāpēc, ka es šo gripu esmu jau izslimojusi! viņa smējās. Bet, ja es nebiju skolā, tu droši vien to pat nepamanīji. Šoreiz viņa nesmējās gan. Tomēr… Viņa atguva dzīvesprieku.

-  Tomēr… es varu būt jūsu sakarniece… Un pat solos tavas rozā vēstules ar sirsniņām nogādāt viņai, tajās nemaz neieskatījusies… Tā ka raksti droši!

* * *

Un viņš rakstīja:

No skolas Elles slimības Paradīzei. Šodien bija kontroldarbs fizikā nezinu, vai uzrakstīju.

Rīt jānodod sacerējums latviešu literatūrā vēl jo vairāk šaubos, vai šovakar paspēšu to pabeigt.

Bet vislielākais pārbaudījums un kontroldarbs šajās dienās ir neredzēt Tevi. Gandrīz katru mācību stundu es vairākas reizes pagriežos, lai paskatītos, ko Tu dari, bet Tavs sols ir briesmīgi tukšs…

Tu tikai nesāc šķielēt! Pēc krievu litenes mani pat apsmēja Valdis, un, atklāti sakot, es jau arī šķielētu, ja šķielēdams pēkšņi varētu saskatīt Tevi.

Guli, dzer zāles un ātrāk ierodies skolā! Vai vismaz izveseļojies tik tālu, lai es varētu iet pie Tevis ciemos…

Potenciālais Skielacis Gunārs

* * *

Un viņa atbildēja:

No slimības Paradīzes skolas Ellei.

Kas man ? Guļu, ēdu, iedzeru zāles, atkal guļu, ēdu, iedzeru zāles utt. Ja gribi uzzināt visu, ko daru, lasi atkal no sākuma!

Ak jā vēl šad tad palasu grāmatu un atceros Tevi. Visvairāk jau to, kā mēs lasījām pasakas. Varbūt mums abiem vajadzētu iestāties pašdarbības pulciņā un no skatuves pasakas citiem lasīt priekšā ? Nu nenosmieties patiesi!

Vēl gribu Tev izteikt savas māsas lūgumu: viņa lūdza pateikt, lai Tu katru starpbrīdi nestaigājot viņai pakaļ un visu laiku nejautājot par manu veselību. Viņa jau baidoties iet ārā no klases, jo tūlīt draudot sastapšanās ar Tevi. Bet tas nu tā nenopietni.

Guna,

kas atkal tūlīt gulēs, dzers zāles un, mammas spiesta, ēdīs un ēdīs… Kaut tikai Tu pēc tam apaļajā bumbiņā pazītu mani!

Un viņš rakstīja atkal:

No skolas Elles slimības Paradīzei. Par to pašdarbības teātri patiešām nav slikta doma: mēs abi no skatuves sasmīdinātu citus un smietos arī paši. Tikko iedomājos, vai Tu, pasaku lasot, spēlēji teātri ?

Kaut šodien civilās aizsardzības stundā Grābeklis apmēram pusstundu skolas pagrabā mums lika tupēt gāzmaskās, lai mēs zinātu, kā rīkoties atomkara gadījumā. Garīgais man ir labs. Vienīgi esmu nedaudz nobēdājies par Tevi. Ja nu tie uzbruktkārie kapitālisti uzmetīs mums atombumbu un Tu nezināsi, kā pareizi rīkoties…

Zvēru, ka Tavai māsai es likšu svētu mieru! Bet sveicināt viņu taču drīkst?! Toties, kā ieraugu Agnesi, tā kļūstu priecīgs: ja nu atkal ir kāda vēstulīte no Tevis.

Gunārs

* * *

Un patiešām Agnesi sastopot, viņiem abiem nekad netrūka, par ko parunāt un pasmieties.

-    Pasta balodi! Gunārs viņu uzrunāja.

-    Mīļais meli! viņa atbildēja.

-    Es tas melis? viņš brīnījās.

-    Tu, tu! viņa apstiprināja.

-    Kāpēc melis? Gunārs jau kļuva nopietnāks. Labi, labi. Viņš piekāpās. Katrs drusku pieblefo, bet kāpēc mīļais?

-     Kā? Vai tu pa radio nekad neesi dzirdējis angļu aktrises vēstules nu tam… tam… rakstniekam. Viņa atcerējās ar grūtībām. To gabalu sauc "Mīļais melis".[9]

Tas viņu pilnībā apmierināja.

Turpmākais stāstījums lika viņam nedaudz saraukt pieri, bet drīz vien visas rievas izlīdzinājās.

-     Vakar pilnīgi nejauši satiku Ansi, Agnese klāstīja, un viņš mani uzaicināja uz franču kinokomēdiju, ko rāda tikai šonedēļ. Saucoties "Kas nav noķerts, tas nav zaglis". Zāle smejoties līdz ārprātam. Viņa gan iesmējās kā parasti: jautri un bezbēdīgi. Ansis jau esot vienu reizi redzējis un nu gribot atkārtoti izzirgoties. Viņa brīdi klusēja. Vai tu negribi mums piebiedroties?

-    Līdz ārprātam smieties noteikti ne! viņš, uzreiz neaptverot, ko atbildēt, tielējās.

-    Tad smejies tikai līdz asarām!

-    Tas jau skan labāk! Viņš apdomāja. Ansis tevi aicina uz ķini, bet tu sauc līdzi mani.

-    Viņš taču ir tavs draugs! Agnese iebilda.

-    Bet tu Gunas draudzene! viņš tikpat mīklaini atbildēja.

-    Tad jau mēs esam kviti! Viņa vairs nevaldīja savus smieklu treļļus.

-    Tev uz kino nemaz nav jāiet! Viņš jau bija piekritis. Tu tāpat nepārtraukti smejies.

-    Vai tas ir slikti? Viņas baltie zobi atkal mirdzēja.

Patiešām, jau no komēdijas pirmajiem kadriem zāle viļņojās lielākos vai mazākos smieklu viļņos. Te tie uzbangoja priekšējās rindās, te vēlās no aizmugures, pārņemot arī abos sānos sēdošos. Bet vēl pārsteidzošāk bija tad, kad smiekli kā lieli un skanīgi krusas graudi krita visiem uz galvas no balkona.

Agnese sēdēja starp Gunāru un Ansi, ar abiem elkoņiem palaikam viņiem iebakstot, un, uz priekšu saliekusies, visu laiku vīpsnāja, rādīja zobus, spurdza, ķiķināja, irdza, ļirināja, sprauslāja, rēca, grudzināja, zvīgāja, guldzināja…

Kaut arī viņi bija ieradušies trijatā, Gunāru mulsināja šī sēdēšana Agnesei blakus, bet, paskatījies uz smieklos piesarkušo, laimīgo Ansi, viņš atkal jutās bezbēdīgi.

* * *

-    Nē, tas bija nepārspējami! Viņš to žandarmu zem ūdens saķēra aiz kājas īkšķa! Ansis vēl nevarēja rimties arī mājupejot. Es šajā nedēļā paspēšu to filmu noskatīties vēl trešo reizi.

-    Ha, ha, vēl trešo! Agnese atkal bija savā elementā.

-    Kur tev iekšā vienmēr rodas tas smejamais? Gunārs skatījās uz Agnesi.

-    Kur? Man rodas?

Vai viņa spēj kaut šo jautājumu atkārtot ar nopietnu sejas izteiksmi?

Un tad Gunārs iedomājās, nē, viņš bija pilnīgi drošs par to, ka šovakar no kādas tumšas pavārtes priekšā neizlēks nikns Saņka ar španneri uz rokas. Ari viņš skaļi un jautri sāka atcerēties filmas amizantākās epizodes, bet ilgi tā neturpinājās.

-    Gunai arī noteikti būtu paticis! pēkšņi pavisam nopietni ierunājās Agnese.

-    Ja vien viņa nesāktu raudāt un nebūtu izskrējusi ārā! Ansis turpināja.

-    Un es pie tā būtu vainīgs! Gunārs neizturēja nepiebildis.

-     Toreiz tam ar tevi nebija nekāda sakara, Agnese atklāti ierunājās. Pēc pudeles griešanas Eida virtuvē Valdis Gunu bija rupji atgrūdis un pateicis, lai viņa sūcas ar tiem, kas viņu pavada uz mājām…

-    Vai tikai tu neesi kaut ko pārpratuši, pasta balodi? Gunārs juta nevis gandarījumu, bet gan asu, negaidītu dūrienu.

-     Tici tam, kam tev labāk patīk ticēt, Mīļais meli! Viņa apklusa.

21 sestdien, 2.5. novembrī.

Tas bija tik pārsteidzoši: šopēcpusdien pie ārdurvīm atskanēja zvans. Senči pavisam nesen bija devušies uz pilsētu, bet es, iekārtojies uz tahtas ar žurnālu "Liesma" rokās, gatavojos lasit tur publicēto stāstu.

Neko darīt cēlos un gāju atvērt. Guna!!! Uz sliekšņa stāvēja Guna. Dzīvāka par dzīvu, veselāka par veselu.

-    Vai iekšā neaicināsi ? Viņa noslēpumaini smaidīja.

-    Lūdzu! Es tūlīt pakāpos sānis, un mana mute no prieka un brīnumiem droši vien bija vaļā līdz ausim.

Daudz nevilcinoties, viņa ari ienāca, tad novilka mēteli un… palika stāvam istabas vidū. Nu moins! Tas patiešām bija efektīgi: savā jaunajā, sarkanajā kleitā (es agrāk tādu nekad netiku redzējis!) viņa izskatījās uz Ūsiņu. Daudz slaidāka un figūrlgāka, daudz lepnāka un pieaugušāka. Ceru, ka man siekala nenotecēja… Es, protams, piesprāgu viņai tūlīt klāt un centos apskaut, bet viņa veikli izlocījās un pagājās pa istabas vidu.

-    Nu kā? -Te viņa stāvēja pret mani profilā, te parādīja muguru, bet pēc brīža atkal nostājās pretskatā. Vari ari neatbildēt. Tāpat jau redzu, ka tev patīk.

Un viņa nekļūdījās. Ne drusciņas nekļūdījās.

-    Vai vēlies apsēsties ? Es viņu vilināju uz tahtu, cerot tur brīnumainajai būtnei pieskarties.

-    Nē, man tepat ir labi! Viņa kā modele pa mēli staigāja no galdiņa līdz durvīm, no durvīm līdz rakstāmgaldam. Un tā neskaitāmas reizes pēc kārtas.

-    Vai tu jau neesi nogurusi ? es, nespējot apsēsties, saudzīgi pajautāju.

-    Nē taču! Vienīgi mazliet trūkst gaisa. Vai vari atvērt logu?

Protams, es to varēju, un viņa turpināja savas jaunās kleitas demonstrēšanu, tomēr man jau sāka likties, ka ar viņu kaut kas nav lāgā. Katru reizi, nonākusi gaismā

pie loga, viņa izskatījās bālāka nekā parasti. Bet galu galā ko var gribēt no cilvēka, kas gandrīz nedēlu nav bijis laukā, tikai gulējis un droši vien aprijis milzumdaudz tablešu ?

Bet arī visskaistākās kleitas demonstrējums ar laiku var krist uz nerviem, un man patiešām jau krita. Taču viņa, to redzot, ne apstājās, ne apsēdās. Un tas jau šķita pavisam jocīgi.

-     Vai otru pusi loga tu arī nevari dabūt vaļā? Viņa elpoja smagi un piespieda roku pakrūtei. Man šodien trūkst gaisa!

-Ārā taču ir mīnus desmit grādu! es iebildu un atrāvu vaļā abas loga puses.

Tomēr labāk viņai nekļuva. Viņa nevis izskatījās bāla, bet seja vizēja

krīta baltumā. Arī viņas teik-

>

tais kļuva arvien haotiskāks un nesaprotamāks:

-    Es laikam ģībšu… Žigli taisi to logu ciet un aizgriezies! Vai tu fiksāk nevari?! Tikai nelūri, vai dzirdi ?

Man aiz muguras, liekas, švīkstēja apģērbs, tad dzirdēju, ka, atsperēm krakškot, viņa nometas uz tahtas. No turienes nu skanēja tā kā elsas, tā kā stenēšana. Smagi elpojot, pēdējiem spēkiem viņa izdvesa:

-     Tev tomēr būs jānāk palīgā… Es viena pati nespēju…

To izdzirdis, es apsviedos un steidzos pie viņas.

Guna, ceļgalos nometusies uz tahtas, tupēja ar seju pret sienu, bet mugurā viņai bija pavisam jocīgs apģērba gabals vienlaidus kopā gan krūšturis, gan zekturis… Gar sāniem liecās tādas kā ribas, bet tieši muguras vidū stiepās gara āķīšu rinda gandrīz no kakla līdz pašai apakšai. Un šos daudzos āķīšus, rokas nedabiski atpakaļ atliekusi, viņa tagad centās dabūt vaļā, bet tikai daži augšējie viņai bija padevušies.

Kaut arī pirksti no uztraukuma trīcēja, es āķīšus tomēr citu pēc cita dabūju vaļā. Un ar katru nākamo viņa jau spēja elpot dziļāk un vienmērīgāk. Turklāt tikai tagad aptvēru, ka viņai mugurā ir korsete. Par tādiem sieviešu apģērba gabaliem es biju lasījis Balzaka romānos, bet nevarēju pat iedomāties, ka tos vēl nēsā mūsdienās.

-    Bet kā tu tos dabūji ciet? Knubināju vaļā pēdējos, apakšējos āķīšus.

-     Māsa tos aiztaisīja! Viņa pēkšņi tupēja manā priekšā tikai baltās biksītēs, ar abām plaukstām aizsegusi krūtis.

-Es esmu resna? Resna, ja? Viņa, krūtis vairs neslēpjot, nu aizsedza seju.

-    Nemaz tu neesi resna! Nemaz!

-     Kā man gribējās šos plecus, šo muguru apskaut un ar lūpām pieskarties kaklam tajā vietā, kur rēgojās mazā, brūnā dzimumzīmīte!

Bet laikam biju sakautrējies vairāk par viņu… Un viņa arī atguvās ātrāk pastiepusi roku, paķēra turpat blakus nomesto kleitu, un viens divi uzstīvēja to pāri galvai.

Tagad gan manas rokas apvijās viņai apkārt, bet lūpas kleitas izgriezumā atrada pirmīt ievēroto dzimumzīmīti. Viņa mani neatgrūda. Nē, neatgrūda! Tikai piecēlās, sakārtoja uzrāvušos kleitas apakšmalu un pateica:

-     Savu iespēju tu šodien atkal palaidi garām!

22

Pilsētas vienīgajā puķu veikalā viņš gar skuju kronīšiem jau bija nostaigājis vairākas reizes, un tikai tāpēc vien, lai tūlīt nebūtu jādodas pie kallām, kas augstā māla vāzē stāvēja uz letes.

-    Vai citu puķu nav? Gunārs tomēr pajautāja.

-    Kādas citas puķes tagad var gribēt? Pārdevēja kallas vāzē nedaudz pārkārtoja. Ir taču ziema. Nu, gandrīz ziema. Kas tad šīm vainas? Paskaties, cik svaigas! Kā baltās taurītes labi sapas ar zaļajiem, sulīgajiem kātiem!

-    Man jau nevajag salātiem, bet dāvināšanai, viņš centās jokot.

-    Sim nevajagot salātiem! Pārdevēja, šķiet, apvainojās un pievērsās citam pircējam, bet tas, tāpat vien nostaigājis gar kapu kronīšiem, tūlīt arī izgāja ārā.

-    Vai tad pasaku par cūkausīti neesi lasījis? Pārdevēja atkal atgriezās pie viņa. Es vienmēr, redzot šīs puķes, atceros pasaku.

-     Man gan vairāk patīk tā par naktsvijolēm. Viņš vilka laiku un iedomājās, cik labi un zīmīgi būtu tagad, ja viņi toreiz izvēlētos pasaku par cūkausīti, nevis censtos atminēt, kāpēc, lūk, Jānis pirms daudziem gadiem nav noplūcis savu iemīļoto.

-     Tad tu ņemsi vai neņemsi? pārdevēja kļuva uzstājīgāka. Cēlas, patiešām cēlas puķes! Un es nezinu nevienu, kam tās varētu nepatikt. Vai tev, piemēram, nepatīk?

-    Man, piemēram, patīk… Viņš jau bija gandrīz padevies un arī izrēķinājis, ka ar mammas iedoto pusdienu naudu visai nākamajai nedēļai trīs kallas viņš varētu nopirkt.

-    Un viņai, kam tu šīs puķes pasniegsi, tici, arī patiks… Pārdevēja jau kallas ņēma ārā no vāzes un ļāva viņam izvēlēties.

-    Bet vai tās nenosals? Viņu tomēr vēl mocīja šaubas. Ārā taču mīnus desmit.

-    Nenosals, kur nu nosals! Es tev tās ievīstīšu divkārt apakšā likšu avīzes, bet virsū biezo ietinamo papīru.

…Kad viņš ar milzīgo saini kā zīdaini uz rokas iznāca no puķu veikala, viņā vēl bija stipra pārdevējas pārliecība par to, ka kallas noteikti patiks visiem tātad arī Gunai. Bet, jo tuvāk viņš nonāca pie viņas mājām, jo vairāk šī pārliecība pārvērtās nedrošībā un mulsumā. Tomēr, atkal un atkal atcerējies pārdevējas optimismu, viņš ceļu turpināja.

Ja tas būtu viens egļu zars ar čiekuriem, viņš to pārnestu mājās un ieliktu vāzē mammai par prieku, bet par trīs kallām, kas, viņaprāt, maksāja veselu bagātību, mamma viņu tirdītu visu vakaru un beigās, smagi nopūtusies, piespiestu viņu pusdienu naudu paņemt otrreiz.

* * *

Durvis atvēra Guna pati.

-    Tas tev! Viņš sniedza viņai resno un garo tīstokli.

-    Man? Viņa pasniegto piesardzīgi paņēma gan, tomēr tūlīt arī iespurdzās.

-    Visu ko citu jā, bet bērnu gan es no tevis negaidīju!

-    Bērnu? Viņš patiešām izskatījās apjucis.

-    Viņš nosarka! Kā biete nosarka! Guna runāja par viņu trešajā personā, Gunāram pa priekšu devās uz savu istabu un tur tīstokli nolika uz galda. Bet man šodien nav nekādu svētku!

-    Un tu nemaz neattīsi papīrus vaļā? Viņa apjukums nepārgāja.

-    Nojaušu, ka tur ir puķes. Guna skatījās uz viņa nesumu. Bet kas tad meitenēm tās pasniedz ietītā veidā?

-    Es tūlīt! Viņš drudžaini novilka biezo ietinamā papīra ādu, pēc tam ķērās klāt avīzēm. Un tad viņš stāvēja ar izstieptu labo roku, kurā turēja cūkausīšus ar platām, lielām lapām. Kaut gan ļoti būtu vēlējies, lai tās būtu paša plūktas naktsvijoles…

Bet viņa tikai skatījās un skatījās uz kallām, roku pretim nepastiepusi.

-    Man tās vēl par agru! Beidzot viņa izšķīrās par pirmo sitienu. Līdz divdesmit pieciem gadiem nevienu par vecmeitu nevar uzskatīt.

-    Tad jau nav ko uztraukties! Viņš gan nespēja slēpt savas sajūtas. Lūdzu, ņem!

-    Vai tu zini, kur es pēdējo reizi redzēju šīs puķes? Pirmajam sitienam drīz vien sekoja arī nākamais. Kad mēs apglabājām tanti Bambusa kapos…

-    Bet pārdevēja teica, ka tev noteikti patiks… Viņš nolaida savu nogurušo roku.

-    Man kallas vispār nepatīk! Kā puķes! viņa nežēlīgi deklarēja.

-    Sniegs tev nepatīk kā šķira, kallas kā puķes… Gunāra apjukums pārvērtās īgnumā.

-    Piedod, bet mājās es šīs puķes nevaru paturēt! Māsa un mamma mani noteikti apsmies… Un pēkšņi Guna

kallas izķēra viņam no rokām. Zini, aizvedīsim tās lācītim!

-    Kādam lācītim?

-Jūrmalas parkā, netālu no karuseļiem stāv tāds akmens lācītis. Vai tu nekad to neesi ievērojis?

-    Esmu jau, esmu.

-    Tam arī aizvedīsim! Viņš ķepas ir tieši tā salicis, lai tur kā vāzē varētu iebāzt puķes.

-    Lāčuk, daudz laimes dzimšanas dienā! Guna iesprauda lācītim padusē no sala un asā vēja divos papīros rūpīgi sargātās kallas. Tad panācās tuvāk un centās Gunāru noskūpstīt uz vaiga, bet viņš aši pakāpās atpakaļ.

-    Lācītim puķes, viņu arī bučo!

23

Ansi Gunārs nebija redzējis gandrīz nedēļu, tāpēc otrdien pēc stundām pats devās pie viņa. Šķita, ka, viņu ieraugot, Ansis izskatījās pat nelaimīgs.

-    Kur tu biji pazudis? Gunārs taujāja.

-     Mums daudz uzdod, Ansis sev pilnīgi neraksturīgi vispirms sāka runāt par mācībām, jāzaurē. Neviens jau par maniem truļiem liecībā nepriecājas.

-    Un sestdien varbūt pat uz dejām kultūras namā nebiji? Gunāru tomēr nepārliecināja stāstītais par mācīšanos un atzīmēm.

Atbildes vietā Ansis saviebās.

-    Pa maku norāvies? Gunārs minēja tālāk.

-    Es ne, bet tev gan spīd pašā tuvākajā laikā. Ansis lēnām padevās.

-    Man? Kāpēc man? Es taču neeju tvistot uz tavu iemīļoto danču placi, viņš nesaprata.

-    Ja es stāstīšu, tu atkal neticēsi. Ansis vilka garumā laiku. Bet Guna iet, un tur viņai atkal uzradies jauns pielūdzējs. Viņa ar to kā salipusi nodejoja kopā visu vakaru…

-    Kā viņa nokļuva tajās dejās? Gunāru vairāk interesēja kaut kas cits. Agnese vēl vakar stāstīja, ka viņai mājas arests nebūt nav atcelts un ar mammu viņa vairs nerunā.

-Varbūt viņa tur bija atkal kopā ar tevi? Ansis minēja.

-    Ar mani?!

-    Jā, tāpat kā tajā baļļukā pie Eida.

-    Ko tik tu visu neizdomā! viņš iebilda.

»

-    Tad es tālāk nemaz nestāstīšu. Ansis neslēpa, ka ir apvainojies.

-    Stāsti, kāpēc gan ne! Gunārs gan īsti nezināja, vai patiešām vēlas visu uzzināt.

-    Tātad Guna ar to svešo džeku nodejoja līdz mūzikas beigām…

-    To jau tu pirmīt teici! Viņš pret Ansi juta tādu kā īgnumu.

-    Un, kad es garderobē, mēteli gaidot, pārmiju ar Gunu tikai dažus vārdus, viņš, tas Gunas štuceris, jau blenza uz mani ar baltu aci un garāmejot it kā netīšām spēcīgi man uzgrūdās ar plecu. Ansis pat atkārtoja šo aso kustību, un Gunārs draugu vairs nepārtrauca, kaut arī knapi, knapi novaldījās, lai neapsauktu viņu par vārdiem "Gunas štuceris".

-    Un nezinu, kā tas beigtos, ja tie čaļi, kas bija kopā ar viņu, nebūtu šo atturējuši: "Димка, прекрати! Неужели ты не видишь, что этот парень не имеет к ней никакого отношения!"[10]

-    Dimka? Gunārs pārjautāja. Tu droši vien pārklausījies. Gunai bija tāds paziņa Saņka.

-    Dimka, ka es tev saku! Ansis palika pie sava. Saņkam salīdzinājumā ar šo ir vēl mātes piens uz lūpām…

-    Ja tam ar španneri bija mātes piens uz lūpām, tad šis no cietuma tikko iznācis, vai? viņš brīnījās.

-    No cietuma ne! Arī to Ansis zināja. Bet esot tupējis kaut kādā mazgadīgo kolonijā par kaušanos. Tāpēc tur, dejās, no viņa visi raustās. Un arī tev iesaku piesargāties.

* * *

Viņš nesen bija atgriezies mājās, kad iezvanījās telefons.

-    Es tevi meklēju jau visu pēcpusdienu. Kāpēc tu necel klausuli? Gunas balsi viņš pazina uzreiz. Vai tu nevarētu man palīdzēt uzrakstīt sacerējumu? Guna, šķiet, juta viņa garastāvokli. Tu, Vārpas mīļākais skolnieks, vari liet par jebko un… zilus brīnumus…

-    Saki tematu, es uz rītdienu tev uzrakstīšu! Gunārs bija apmierināts, jo spēja ar viņu runāt tik lietišķi.

-    Tā nu gan es negribu! Guna iebilda. Nejau pilnībā no tevis nospiest… Lūdzu, atnāc šovakar pie manis, un uzrakstīsim kopā…

-    Man vēl kas cits paredzēts!

-    Tad atnāc pēc tam. Tu taču labi zini, ka man ir mājas arests.

-    Pat pārāk labi! Viņš rūgti ironizēja.

-    Nu re! Guna viņa repliku izlikās nedzirdam. Vai atnāksi? Un tas jau skanēja kā lūgums.

-    Vēl nezinu. Viņš gan vārdos palika noraidošs, bet jau zināja, kur pavadīs šo vakaru.

* * *

-    Un par kādu temata tad kopā liesim tos… zilos brīnumus? Gunārs sēdēja Gunas istabā, kājas izstiepis un par Anša piedzīvoto jau gandrīz aizmirsis. Nu, varbūt tas vēl kā sīks zvirgzds, iekļuvis kurpē, šad tad lika par sevi manīt.

-    Es izvēlējos trešo tematu, ko skolotāja piedāvāja.

-     "Par ko es vēlos kļūt?" viņš pārjautāja. Nu viņa gan spēja pārsteigt! Un, iespējams, tieši tāpēc viņš palaikam bija tik bezspēcīgs. Tu gribi, lai es palīdzu tev uzrakstīt sacerējumu: par ko tu vēlies kļūt? Viņš pat paliecās uz priekšu, cenšoties nepalaist garām nevienu viņas vaibstu.

-    Kas tevi tā pārsteidz? nu atkal viņa brīnījās. Esmu izdomājusi, ka vēlos kļūt par dārznieci, bet nespēju viena pati to pārliecinoši uzrakstīt…

-    Par dārznieci? viņš atkārtoja dzirdēto.

-    Jā, par dārznieci! viņa apstiprināja. Jo man, piemēram, patīk puķes.

-    Kallas! Viņš zibenīgi izšāva.

-    Mīļo lācīti! Viņa pienāca klāt un iesēdās viņam klēpī.

-    Tu pat neapzinies, cik ļoti tās kallas tev piestāvēja!

Uz tādu pavērsienu viņš nebija gatavs, bet nepaspēja reaģēt pat nepareizi, jo atvērās istabas durvis un tajās stāvēja Gunas mamma. Viņa bija vairāk samulsusi nekā pati Guna, kura ne pārāk steidzīgi pārsēdās uz krēsla.

-    Liekas, ka iztraucēju! Mamma bija aizmirsusi sava nāciena īsto iemeslu. Vai tu ciemiņam tēju nepiedāvāsi? viņa tikai izmeta un, durvis neaizvērusi, pagaisa abu skatienam.

-    Man kaut kas jālūdz, Guna bez apjukuma iesāka.

-   Ja mamma jautās par sestdienu un dejām skolēnu kultūras namā, lūdzu, apstiprini, ka mēs tur bijām kopā. Nu ko es varu darīt, ja tu esi tik grūti iekustināms, bet man tā patīk dejot? Viņas acis samiedzās šauras šauriņas un lūpu kaktiņi izstiepās smaidā. Neba nu Ansis būs noklusējis par mūsu tikšanos…

-     Bet ja neapstiprināšu? Gunārs šoreiz bija apņēmības pilns.

-    Tad mamma man aizliegs tikties arī ar tevi! viņa atbildēja.

* * *

Atpakaļceļā Gunāru sagrāba bailes un piesardzība. Anša stāstītais tagad, parka alejas ēnās, šķita tik reāls un baiss, ka viņš atskatījās vienā laidā. Ja pamanīja pretim nākam kādu jauniešu bariņu, tūlīt šķērsoja

ielu. Viņš varēja sevi saukt par zaķpastalu kaut desmit reižu pēc kārtas, bet tāpēc jau drošāk nekļuva.

Līdz mājām vairs nebija tālu, kad tumšajā Jelgavas ielā viņu panāca divi puiši viens galvastiesu mazāks par Gunāru, otrs apmēram viņa augumā.

-    Закурить не найдётся?1 Mazākais neļāva Gunāram iet tālāk, bet garākais palika aizmugurē.

1   Vai ir ko uzpīpēt?

2    Nē!

-     Нет!2 viņš atbildēja baiļu aizžņaugtā balsī un, ierāvis galvu plecos, gaidīja sitienu.

24 Trešdien, 29. novembri

Tikko biju izgājis pa Gunas priekšdurvim, man jau sāka likties, ka kāds seko… Tomēr sākumā vēl šaubījos par to. Bet, reiz y, atskatoties, jau skaidrāk sazīmēju divus tumšus stāvus, kas slapstījās gar ielas malā augošu liepu stumbriem. Es pieliku soli un domāju, ka esmu ticis vaļā, bet viņi mani tomēr panāca…

Kad prasīja uzsmēķēt, man jau bija skaidrs, kas tūlīt sekos. Un sekoja arī: nozibot zvaigznītēm gar acīm, es atmuguriski noplanēju uz apledojušās ietves… Bet, kamēr viņi vēl nevarēja izšķirties, vai mani nospārdīt uzreiz vai vēl pēc mirkļa, es uzlēcu stāvus un pa vārtiem ieskrēju netālajā sētā. Viņi, protams, pakaļ! Sētas mājā gaiši dega vairāki logi, un es metos turp. Un tad pie mājas lieveņa es pamanīju pieslietu sniega lāpstu. Tas

bija mans glābiņš! Kā ar zobenu cērtot, es dabūju gar zemi pirmo vajātāju, kas bija mazāks par mani. Otrs, garākais, laikam vēl nesaprotot, kas īsti notiek, arī pieskrēja par tuvu. Tam, lāpstai nobūkškot, tā iemaucu pa kobi, ka šis, izmetis kājas gaisā, uzreiz nostiepās. Bet pa to laiku augšā rausās pirmais. Tam arī es nu biju spiests vēl pāris reižu kārtīgi iekraut…

…Iezvanījās telefons. Gunārs no tikko pārdzīvotā kautiņa piemiegtām acīm skatījās visriņķī, lai saprastu, no kurienes nāk šī dīvainā skaņa, kas tik ļoti neiederējās tumšajā pagalmā. Tad, turpat uz rakstāmgalda pamanījis telefonu, aizlidināja tālu sniega lāpstu un pacēla klausuli. Zvanīja kāda mammas darbabiedrene, un viņš devās uz virtuvi, lai mammu pasauktu. Tur, ielējis sev krūzē tēju, gaidīja, kad saruna beigsies un būs iespējams turpināt rakstīt. Bet mamma ienāca daudz ātrāk nekā parasti tādos gadījumos, turklāt ar pavisam savādu sejas izteiksmi.

-    Tu man piedod, viņa ierunājās klusā balsī, kamēr runāju pa telefonu, es pilnīgi nejauši… izlasīju to, kas stāv uz galda… Vai tu patiešām tos abus siti ar sniega lāpstu, līdz tie palika guļam? Mamma nespēja rimties. Es saprotu: viņi tev uzbruka, bet tik nežēlīgi sist ar lāpstu… pa galvu… vēl un vēlreiz… Viņš klusēja, un mamma turpināja: Vai tiešām esmu izaudzinājusi tādu mežoni? Nespēju tam noticēt.

-    Nu, tā jau nebija, ka viņi palika pilnīgi beigti guļam… Gunārs centās uzrakstīto mīkstināt. Kad es gāju projām, viņi jau slējās augšā. Varbūt es drusku pārspīlēju…

Drusku pārspīlēji? Mamma vērās viņā, acis nenolaižot. Vai tev tomēr nevajadzētu meklēt kādu citu draudzeni? Zini, pat tādas… varmācīgas domas… īsti neiederas cilvēka galvā. Viņa kādu brīdi domīgi kodīja lūpas, tad pēkšņi pat nedaudz pasmaidīja. Piedod, piedod, kā var tev kaut ko tādu pajautāt! Tu taču esi mans dēls… Viņa atkal paklusēja. Vai tu kladē saceri stāstus?

25

-    Pēc ziluma spriežot, tu esi sastapies ar Dimku. Ansis bija vērīgs pat krēslainajā priekšnamā.

-    Kas nu vairs par zilumu! Gunārs aplūkoja sevi spogulī. Vien tāds dzeltens pusriņķis.

-    Kā tad tas notika? Viņi abi iegāja istabā un apsēdās.

-    Es devos mājās, un Jelgavas ielā, pie vecā gaļas skārņa, man prasīja uzpīpēt… draugam stāstot, viņš detaļās neielaidās.

-    Un tu nepaspēji laikus piecirst pēdu?

-    Kā redzi. Viņš piedūra pirkstu vaigam.

-     Tas Dimka bija viens? Jo atturīgākas bija atbildes, jo Ansis vairāk vēlējās zināt.

-    Nē, viņi bija divi!

-    Tad tev gan ir laimējies! Ansis apgalvoja. Reiz pēc dejām viņi kādu čali arī esot apstrādājuši divatā turklāt pa jūrnieku modei: ar jostām, kas aptītas ap roku. Un, ja ar tām bļembām[11] trāpa pa rumpi, tad enkuru tetovējumi paliekot uz mūžu. Tagad tu vismaz čohnī, kāpēc jāpiesargās? Ansis savu stāstu beidza ar kārtējo jautājumu.

-    Es nemaz neesmu tik pārliecināts, ka tas vispār bija saistībā ar Gunu.

-    Neesi pārliecināts? Ansis brīnījās.

-    Man prasīja uzpīpēt man nebija, ko iedot, un…

-    …un tāpēc norāvies pa purnu? Ansis nespēja noslēpt neticību. Kā viņi abi izskatījās?

-    Viens apmēram manā augumā, otrs… kādu galvastiesu garāks. Gunārs to pateica tik pārliecinoši, ka Ansis skaļi aizdomājās.

-     Bet tas Dimka ir mazs rumpītis viņš nav ne kripatu lielāks par Gunu, tātad ievērojami mazāks par tevi. Es viņus abus kopā redzēju uz tanču plača, Ansis ieturēja pauzi. Pēc tava stāstītā iznāk, ka Dimkas tur patiešām nav bijis. Bet varbūt viņš tev uzrīdīja kādus citus čaļus? No savas versijas Ansim bija grūti atkāpties.

-     Zēni, nāciet ēst kāpostu zupu! Durvis uz istabu atvēra mamma. Es jau jums ielēju. Arī manā bērnībā: jo aukstāks laiks, jo mana mamma biežāk vārīja skābētus kāpostus.

sļc * *

Pēc pusdienām viņi atgriezās istabā, bet vairs neturpināja par iesākto.

-    Es un Agnese bijām slidotavā, Ansis stāstīja. Un baigie cunduri: kamēr gājām turp un uzvilkām slidas, kamēr nācām atpakaļ, viņa visu laiku mani izprašņāja par tevi. Šķiet, ka Ansis gribēja uzzināt, ko viņš par to domā. Kaut arī Agnese man patīk. Cik var stāstīt, kā mēs bērnībā kuģojām pa ezeru uz riepu kamerām, kā ar izpletni lēcām no torņa… Viņš, plātoties rokām, gaisā uzvilka tādu kā izpletņa kupolu. Ja tevis toreiz tur nebūtu bijis, droši vien viņai tas, kā es gandrīz pusstundu, tirinot kājas, paliku karājamies gaisā, pat neliktos ne smieklīgi, ne interesanti… Ansis gaidīja un sagaidīja viņa atbildi.

-    Es un Agnese savukārt visu laiku runājam tikai par Gunu. Ko viņa teikusi, ko domājusi, ko nosapņojusi. Tas arī kaut kā ačgārni sanāk, Gunārs skaļi prātoja.

-    Pavisam ačgārni, Ansis piekrita. Vai zini, kamēr tu ar Lauvu nebūsi ticis skaidrībā, es Agnesi vairs nekur neaicināšu, jo iznāk it kā… Pats saproti… Citādi man reiz gribēsies atnākt un… sadot tev pa purnu. Ansis vēl kaut ko pārdomāja. Bet viņa gan ir… maita!

-    Agnese? Gunārs pārsteigts skatījās uz draugu.

-    Nē taču! Lauva! Tev vajadzētu pēc iespējas ātrāk kratīties no viņas vaļā.

"Arī mamma tā domā," viņš atcerējās, bet skaļi neko neizteica.

26

-    Kā es sabijos, kad Ansis vakar stāstīja, ka tu paliki karājamies trosēs zem izpletņu lēcēju torņa! Agnese apsēdās Gunāram pretim pie galda skolas ēdnīcā.

-    Pirmkārt, tas notika pirms astoņiem gadiem. Viņš ar dakšiņu noknieba gandrīz trešdaļu no kotletes un iebāza mutē. Un, otrkārt, tas nebiju es.

-    Tas nebiji tu? Agnese savam ēdienam vēl neskārās klāt.

-    Izpletnī pakārās Ansis. Gunārs jau uzdūra nākamo kotletes gabalu. Es biju smagāks un pats tiku lejā, bet Ansi nocelt pēc kādas pusstundas ieradās ugunsdzēsēji…

-    Ugunsdzēsēji? Viņa skaņi iesmējās un, savu kotleti nolikusi uz šķīvja malas, uzdūra kartupeli. Bet man vakar šķita, ka tas viss noticis ar tevi.

-    Un kā tad jums gāja slidotavā? Ar kotleti Gunārs bija ticis galā.

-    Vai tev slidas ir? viņa jautāja.

-    Es nemāku slidot, viņš bija spiests atzīt, ātri leksējot iekšā kartupeļus ar mērci.

-    Un es domāju, ka tev padodas viss. Viņa uzdūra savu kotleti un pārcēla to uz viņa šķīvja. Vai gribi? Man šodien kartupeļu diēta…

-    Paldies! Viņš paskatījās pāri galdam un pasmaidīja. Varbūt man arī viss padodas, tikai neesmu vēl visu izmēģinājis…

-    Tad Gunai būs jāatsaka, viņa apmierināti atbildēja smaidam. Guna lūdza, lai tu pierunā viņas mammu atļaut jums abiem aiziet uz slidotavu, jo katru vakaru būt mājās Gunai esot nāvīgi apnicis.

-    Katru vakaru mājās? Tā Guna teica? Gunārs pārjautāja. Tu viņai esi kāda aģente, vai? Viņš dusmojās.

-    Zini, viņai tagad neiet viegli. Agnese pārliecās pāri galdam un čukstēja:

-    Mamma esot atradusi Gunas dienasgrāmatu, no viena gala līdz otram izlasījusi un kliegusi uz viņu, ka nepieļaušot… Agnese dziļi ievilka elpu un apklusa.

-    Ko nepieļaušot? Viņš skatījās uz runātāju.

-    …ka viņas bērns kļūstot pa ielasmeitu… Agnese atkal klusēja. Un tajā pašā vakarā Guna piezvanījusi uz Jūrmalu tēvam, vai nevarot pārcelties dzīvot pie

vina.

»

-     Un ko tēvs? Gunārs pēc iespējas vienaldzīgāk pajautāja un pēkšņi apjauta sevī absolūti pretrunīgas jūtas: satraukumu, ka Guna patiešām varētu pārcelties dzīvot citur un… lielu atvieglojumu.

-    Kas tev notika? Agnese vērās pāri galdam. Acīmredzot pēkšņais apjukums bija saskatāms arī viņa sejā.

-    Man šķiet, ka svešas dienasgrāmatas un vēstules nevajadzētu lasīt. Viņš ķērās pie pirmās domas, kas iešāvās prātā.

-    Bet tas tomēr varētu būt ļoti interesanti, Agnese pat neiebilda, tikai skaļi prātoja. Man, piemēram, būtu grūti atturēties…

-    Vai tad tu manas vēstules Gunai lasīji, kad biji pasta balodis? viņš jautāja un iedomājās Agnesi ar savu dienasgrāmatu rokās.

-    Nu vispār, mīļais meli, tas bija… bija… ļoti amizanti! -Viņa iesmējās pilnā kaklā, un zēnā tūlīt sāka bālēt tās Agneses tēls, kas turēja rokā viņa dienasgrāmatu.

-    Ja nu pie tevis nejauši nonāktu kāda pilnīgi sveša cilvēka dienasgrāmata? Agnese, laikam pirmīt sajutusi viņa aizdomas un bailes, vinu kaitināja. Dienasgrāmata, ko nevar pat atdot, jo nav kam atdot. Vai tu tajā ieskatītos? Atkal vienīgais mērs Gunāram bija sava gandrīz ik pārdienu rakstītā klade. Vai viņš gribētu, lai kāds to kādreiz lasītu un šausminātos par viņu? Nē, to viņš noteikti negribētu! Bet, ja nu šis svešais lasītājs justu viņam līdzi un žēlotu viņu? Arī to ne! Kam viņam tā

žēlošana un jušana līdzi! Un varbūt tieši šajā brīdī Gunārs pirmoreiz iedomājās, ka ar viņa dienasgrāmatas lapām reiz būtu jāiekurina plīts vecmammas mājās. Vai… varbūt tā klade…

vienkārši jānoslēpj tik tālu, tik grūti pamanāmā vietā, ka… ka…

Ei, vai tu vēl esi šeit? Agnese purināja viņu aiz rokas. Jau noskanēja zvans. Mums jāiet uz ķīmiju.

27

Pēdējā laikā tas vairs nenotika tik bieži: Guna apsēdās Gunāram līdzās tukšajā solā.

-    Par ko esmu tā pagodināts? Viņš atkal bija gatavs visu iepriekšējo aizmirst, bet centās to noslēpt ar joku.

-    Es sestdien gribu uz dejām! viņa runāja tieši. Vai uzaicināsi mani?

-     Lai es tur sacenstos ar Dimku? Protams, Gunāram gribējās visu vakaru dejot ar Gunu, bet viņš vēlējās arī kaut pieticīgāko solījumu par to, ka viņa… ka viņi kopā… Nu, kaut mājienu, ka sestdien viņi abi būs pāris.

-    Ka mani citi nelūgs, to nu es nevaru garantēt! Viņa šķita nedaudz sašutusi. Vai tu tagad spēj paredzēt, ka tevi neviena neuzlūgs uz dāmu deju? Nu, piemēram, Agnese noteikti nepalaistu garām tādu iespēju! Vai man žēl? Lai jau viņai tiek! Guna savus vārdus papildināja ar izteiksmīgām roku kustībām.

-    Bet tam, kas nāk uzlūgt, var taču arī atteikt! viņš iebilda.

-    Mīļais Gunār! Tādu uzrunu viņa nekad agrāk nebija lietojusi. Ja es eju uz dejām, kāpēc man kādam dancinātājam ir jāatsaka?

-    Bet tur taču būšu es! Es! Nu arī viņš enerģiski plātījās ar rokām un ar abām norādīja tieši uz sevi.

-    Mums vēl ir par agru spēlēt vīru un sievu! viņa apgalvoja. Tieši tad ir interesanti, ja mainās partneri…

-    Tādā gadījumā atvaino… Viņam nepavisam nebija viegli to pateikt.

-    Tu atkal man atsaki? Viņa vēl necēlās augšā. Jau slidotavas sakarā pasūtīji trīs mājas tālāk, bet tagad, vai zini, man reiz pietiek! Pašai savu ziepju par daudz. Un nu tu vēl man uzgāz savējos. Paldies!

Ar blīkški atmetusi sola atlokāmo malu, vina uzlēca kājās. Tuvāk sēdošie jau no paša sākuma bija sekojuši skaļajai sarunai, un tagad viņu nesaskaņas vēroja arī visi citi klasesbiedri. Arī Valdis logu rindā. Uztvērusi viņa skatienu, Guna nešaubīdamās devās turp. Tikpat enerģiski un skaļi noklaudzinot arī šo solu, viņa apsēdās blakus smīnīgajam puisim.

-    Tā turēt, Guni! No aizmugures viņam iebelza Oskars. Nav ko piekāpties!

-    Ak nevajag piekāpties? Rita ieknieba Oskaram.

-    Ai, ai! viņš bļāva tik skaļi, ka pa vaļējām klases durvīm tas bija dzirdams arī gaitenī. Spīdzini mani, spīdzini, bet es, vienalga, teikšu nē!

-    To mēs tūlīt redzēsim! Rita no somas izvilka cirkuli un ar tā aso galu centās iebakstīt Oskaram.

-    Palīgā! Palīgā! viņš bazūnēja pilnā rīklē un, uzlēcis no savas vietas, palīda zem skolotāja galda.

Tajā vēstures stundā Gunārs tikai vienu reizi pavērās uz logu pusi. Guna, noliekusies pār burtnīcu, kaut ko ātri rakstīja. Neviens cits klasē tik cītīgs nebija, un viņš secināja, ka viņa pilda kādu nepabeigtu mājasdarbu.

Fizika vienmēr notika fizikas kabinetā, un tur Valdis sēdēja viņam priekšā. Guna arī šeit iekārtojās Valdim blakus, un tāpēc tagad viņam visu laiku bija jāskatās uz Gunas muguru zilajā skolas kleitā. Ja vien tikai uz muguru! Guna nepārtraukti grozījās, knosījās, te pārmīdama kādu vārdu ar kaimiņu pa kreisi, te kaut ko pasacīdama Valdim. Un arī aizmugurē sēdošie viņu interesēja ne mazāk. Tajās reizēs viņa it kā nejauši centās noķert arī Gunāra skatienu. Un, ja tas izdevās, tad ātri novērsās.

No garā starpbrīža viņš baidījās visvairāk, jo tad satikties ar Gunu bija vislielākās izredzes. Bet arī šajās divdesmit minūtēs viņš izspruka sveikā, vienīgi pamanīja, ka Guna kopā ar vairākām meitenēm bija nostājušās pašā gaiteņa galā netālu no tualetes un klusītēm kaut ko pārrunāja.

Iedomājoties vien, ka tur tiek apspriesta Gunāra izturēšanās, viņam uzradās nepatīkama kņudoņa. Kaut gan bija kāds patīkams sīkums meiteņu bariņā pie loga Agnesi viņš neredzēja.

Pēc garā starpbrīža meitenēm sākās mājturības nodarbības, bet viņiem, puišiem, darbmācības kabinetā mācīja iekšdedzes dzinēju uzbūvi. Stundām beidzoties, viņi satikās reti. Un tā notika arī šoreiz.

Mājup ejot, viņš kādu gabalu gāja kopā ar Oskaru.

-    Pat aklais redzētu, ka tev un Gunai kaut kas neklapē… Oskars aizsmēķēja, tiklīdz viņi bija nedaudz attālinājušies no skolas. Tāpēc došu tev labu padomu.

-    Padomu? Gunārs neslēpa izbrīnu.

-    Nopērc kādu liķierīti… Es zinu, ka džudēm garšo "Moka"… Abi iedzersiet pa glāzītei, izrunāsieties, un lieta aizies pati no sevis…

-    Un tā vienkārši… aizies?

-    Ka es tev saku! Oskars pastiepa viņam roku uz atvadām. Silti iesaku no paša pieredzes.

28

TresdueiA,, g. decembrī

Cik labi, ka man ar Lauvu viss ir beidzies, cauri! Man taču nav viņai visur jālēkā līdzi! Brīžiem jūtos kā aste, ko viņa luncina, kā vien vēlas… Var dzenāt mušas, bet var arī tāpat kustināt, kādu kaitinot. Turklāt šī aste (loģiski) velkas viņai visur līdzi, lai kur viņa ietu, lai kur vazātos, lai darītu vienalga ko.

"Ardievu, Lauva! Es pats sevi nocērtu un turpmāk mēģināšu dzīvot tā, kā man pašam patiksies…

Ar sveicienu!

Tava (agrāk Tava!) plušķainā Aste.

Pēc stundas

Kad es atceros, kā fizikas stundā viņa ar skatienu meklēja mani, man šķiet, ka jau tad viņa bija apjēguši: dejas ir mazāk vērtas nekā mūsu attiecības. Un, starp citu, šī nav pirmā reize. Bet tāds viņai raksturs: viņa nekad skali nespēj atzīt savas kļūdas. Kaut gan tāpēc vien man vienmēr nebūtu jāpiekāpjas un jāmeklē samierināšanās.

Krēslā

Sēžu pie loga, skatos, kā dziest diena, un domāju. Patiešām savstarpējās attiecībās ir ne tikai jāpiekāpjas, jālūdz piedošana un jāmēģina samierināties. Vienmēr un visupirms ir jāizrunājas un jātiek skaidrībā, lai nerastos visādi pārpratumi. Un es ticu, ka, saskaņojot viedokļus, nejaušie pārpratumi pazūd, kā nebijuši.

"Mīļā Lauva, varbūt Tu, būdama tik pēkšņa un neaprēķināma, mani dažkārt luncini pārāk neapdomīgi un strauji un tāpēc nostādi neērtā situācijā. Mums par to vēl reizi būtu lēnām un prātīgi jāizrunājas.

Uz redzēšanos!

Vēl joprojām Tava plušķainā Aste."

29

Ejot gar parka malu, Gunārs bija pārliecināts, ka tagad rīkojas pareizi. Savā vārdadienā viņš ieradīsies

ciemos pie Gunas ar meiteņu iemīļoto liķieri, ja vien Oskaram var ticēt.

Zvanot pie viņas durvīm, viņš savu pārliecību jau bija pārvērtis vienīgā un loģiskā cerībā: tikt par visu skaidrībā un atrast pareizo risinājumu, kas būtu pieņemams viņiem abiem.

-    Labi, ejam uz dejām! Viņš bija izdomājis, ko teikt. Bet kā pāris! Un neslēpsim ne Dimkam, ne kādam citam, ka mēs patiešām esam pāris… Tad izdejosimies. (Ja cits grib kādu no mums uzlūgt, lai uzlūdz goda vārds, man pret to nav ne mazāko iebildumu!) Pēc dejām kopā iesim mājās. Atkal kā pāris.

Un savā vēlmē salabt ar Gunu viņš nebija aizmirsis ne Dimku un viņa draugus, ne sāpīgo sastapšanos tumsā pie vecā gaļas skārņa, bet tobrīd tas viņam nešķita svarīgi.

Guna atvēra durvis un, pavisam dīvaini pasmaidījusi, sveiciena vietā vien pateica: "Kur ir, tur rodas." Un pēkšņi viss bija mainījies. Gunārs, dodoties pa krēslaino gaiteni, vēl to neaptvēra. Bet, pārkāpjot pāri viņas istabas slieksnim, Gunārs uzreiz visu saprata un aptvēra. Istabā, ērti izstiepis kājas, sēdēja Valdis.

-    Zēni, jūs kādu brīdi aprunājieties, bet es aiziešu uzvārīt tēju.

Un atkal Gunas sejā iezīmējās dīvains smaids, ko viņš iepriekš nekad nebija pamanījis. Un šis smaids nebūt neliecināja par apmulsumu, kā Gunāram sākumā šķita. Viņa jutās, un to nemaz neslēpa, kā zivs akvārijā citādi viņš Gunas mazo istabiņu nemaz nevarēja nosaukt. Un tieši šo situāciju, kas Gunu tagad gan uzjautrināja,

gan uzbudināja, lieliski demonstrēja viņas dīvainais smaids.

"Varbūt toreiz tumsā, kad pēc kino pie viņiem piestūrēja Saņka ar sitamrinki uz rokas, vina arī tā smaidīja?" Gunārs iedomājās. "Smaids, kas vislabāk parāda to brīdi, kad divas astes tiek luncinātas vienlaikus un it kā netīšām vēl sapiņķerējas viena ar otru…"

Valdis nesmaidīja gan! Ar drūmu izteiksmi viņš sēdēja uz istabas vienīgā krēsla un pat nedomāja celties augšā.

-    Vai tu atkal esi atnesis kādu kallu pušķi iemīļotajai meitenei? Valdis norādīja uz Gunāra izspīlēto mēteļa kabatu, kur atradās aizmirstā "Mokas" pudele. Bet varbūt uzreiz esi atnācis ar kapu sveci?

Kā šis varēja zināt par kallām, Gunāram uzreiz bija skaidrs. Un, ja būtu, ko atbildēt, viņš varbūt justos labāk. Tomēr Valdis jau negaidīja, kad viņš izdomās asprātīgu atbildi, bet centās trāpīt pēc iespējas sāpīgāk.

-    Zini, ko es tev teikšu?

-    Pat iedomāties nevaru! Gunārs bija tiktāl saņēmies, ka spēja pavīpsnāt.

-    Tu viņai esi apnicis kā galvassāpes! Vai tiešām esi tik stulbs, ka neredzi viņai labāk patīk cits…

-    Varbūt tu?

-    Varbūt es!

-    Tad… paliec kopā ar… ar… viņu! Ja kāds zinātu, kā viņam vajadzēja saņemties, lai pieklājīgi pabeigtu šo teikumu.

Protams, kārtējās dusmās un aizvainojumā Gunārs bija pārliecināts, ka vairs neļaus ne sevi locīt, ne samezglot ar kādu citu asti. Un vispār arī aste viņš vairs nebūs!

3 0

Liķieris bija šķebīgi salds un lipīgs. Tāpat kā šīvakara saruna, kas bija salipusi kopā ar dienas notikumiem un jau vairāk par stundu ripinājās un lipinājās uz riņķi vien…

-    Tu saproti, es pie viņas kā draugs, kā… Bet viņa tikai bezkaunīgi… luncina un luncina mani, nē, savu asti…

-    Kur viņai radās aste? Ansis brīžiem vairs nevarēja izsekot sarunai.

-    Aste pati pieauga! Gunārs skaidroja.

-    Vai tad viņai tās nebija jau kopš dzimšanas? -Varbūt bija kāda cita aste, bet šī pati gribēja un…

pieauga!

-    Esmu dzirdējis, ka dažas astes… nocērt… Ansis mēģināja iedziļināties sarunā, bet tas izdevās arvien grūtāk. Bet, ja pieaug, tad tikai… ķirzakām… Vai šī ir

kirzakas aste?

»

-    Nē, šī ir Lauvas aste! Ļoti, ļoti uzstājīga… Lauvas aste…

-    Tātad lauvām arī… astes pieaug?

-    Jā, dažām pieaug.

-    Bet kur palika iepriekšējā aste? Nu tā, kas nokrita? Es nekad nevienu lauvu neesmu redzējis bez astes… Arī nokritušas astes ne. Kaut vairākas reizes esmu bijis zoodārzā.

-    Varbūt arī iepriekšējo asti viņa tik ilgi luncināja, līdz tā nokrita…

-    Ļoti neparasts stāsts! Es to vēl pārdomāšu! Un, kamēr mans sencis atgriezīsies no vakara maiņas, es drusku pagulēšu… Ansis no dīvāna kastes vilka ārā segu un spilvenu, bet Gunārs posās prom, jo atcerējās, ka viņa mamma no rīta bija piekodinājusi laikus būt mājās: dēla vārdadienai par godu cepšot plātsmaizi.

3 1

-    Es galīgi nesaprotu, kas patīk meitenēm. Ko viņas vēlas? Gunārs pārsteigts sev atzinās, bet varbūt tikai tāpēc, ka līdzās bija Agnese.

-    Tu domā kādu konkrētu meiteni vai jebkuru? Agnese piesardzīgi apjautājās.

-    Jebkuru. Viņš pēdējās dienās centās vairs nedomāt par to konkrēto meiteni, kas viņam bija sagādājusi tik daudz pārdzīvojumu. Protams, ne katru reizi tas izdevās.

-    Meitenēm patīk, ja viņas ievēro, un patīk, ja ieklausās viņu sacītajā… Agnese aizdomājās.

-    Vai arī tad, ja vienreiz viņas apgalvo vienu, bet otrreiz pavisam kaut ko citu?

-    Arī tad! Agnese iesmējās. Tad vēl jo vairāk.

-     Trīs vai četras reizes klausoties dažādos viedokļos par vienu un to pašu, puisis apjūk, jo nezina, kā būtu jārīkojas pareizi…

-    Var taču izrunāties!

Šo Gunāra domu savukārt nesaprata Agnese.

-    Izrunāt nevar neko! viņš noskaldīja, atceroties savu pēdējo gājienu pie Gunas. Ar runāšanu nevar izmainīt notikušo!

-    Varbūt to, kas jau noticis, patiešām nevar, bet to, kas vēl priekšā, var mēģināt… Agnese iebilda.

-    Man šķiet, ka arī to, kas vēl varētu notikt, runāšana vien neietekmēs… Gunārs patiešām nebija noskaņots cerīgi.

-    Bet jācenšas! Agnese uz to raudzījās no gaišākās puses. Es vismaz mēģinu. Viņa atgriezās ierastajā manierē un iesmējās.

Nu arī viņš jutās drošāks un turpināja:

-    Un attiecībās ar puišiem? Kas meitenēm patīk vai nepatīk?

-Vai, vai! Agnese ķiķināja. Man liekas, ka visi jautājumi koncentrējas tikai vienas, pavisam konkrētas un mums labi zināmas personas virzienā…

-     Jā, tā patiešām ir! viņš sacīja. Man vajadzēja jau uzreiz jautāt konkrētāk: kas tev patīk attiecībās ar puišiem?

-    Man? Šoreiz viņa iesmējās no apjukuma, tad apstājās un, piespiedusi roku pie krūtīm, pārjautāja: Man? Tu jautā par mani? Ja kāds teicis, ka tu spēj sagādāt pārsteigumus, tad viņam ir pilnīga taisnība! Un es domāju, ka mēs visu laiku runājām par… par…

Agnese vilcinājās un teikumu tā arī nepabeidza. Pirms brīža Gunārs šo sarunu nebija gribējis tik ļoti konkretizēt, bet tagad vairs nevarēja atkāpties.

-    Man patīk domāt par attiecībām. Agnese parka alejā kā valsī apmeta loku un, nepamanījusi ieslidinātu ledus taku, atmuguriski nokrita, tad, īsi iekliegdamās, paslīdēja dažus metrus un visbeidzot, pametusi gaisā skolassomu, apsēdās alejas malā sašķūrētajā sniegā.

-    Tas tev tiešām izdevās! Viņš pieslidinājās klāt un rāva viņu augšā.

Un viņa viegli atkal uzlēca stāvus un tikpat viegli, apskāvusi viņu, noskūpstīja uz vaiga.

-    Tev arī izdevās! Paldies, ka ieinteresējies par Pelnrušķīti! Vismaz, kamēr Hortenzijas nav blakus…

-    Un viņas patiešām nav blakus! viņš apgalvoja un pats tam arī ticēja.

-    Vai viņas vairs nav blakus, to es patiešām nezinu, bet par to, ka drīzumā noteikti nebūs blakus, esmu pilnīgi pārliecināta, Agnese apgalvoja.

-    Tad jau viņu, Hortenziju, būs noskatījis kāds svešzemju princis, viņš gan turpināja Agneses iesākto, bet nebija īsti pārliecināts, vai vēlas dzirdēt arī atbildi, kuru, šķiet, pats izprovocēja.

-    Kā jūs, princi, visu tik labi varat paredzēt? Jums gan piemīt liela gaišredzība! Agnese uzreiz neklāja vaļā visu, ko zināja.

-    Savā karaliskajā guļamistabā to vakarnakt vienkārši nosapņoju! Mute gan vēl turpināja āzēšanos, kaut viņš pats bija sasprindzis.

-     Ak, princi, tad jau jūs droši vien nosapņojāt arī to, ka… Agnese atkal veica pirueti uz parka slidenās alejas, un, ja ari šoreiz viņa nokristu, viņš diezin vai spētu izturēties mierīgi. Hortenzijas tēvs, kas dzīvo un valda Jūrmalas karaļvalstī, Agnese turpināja, savai meitai jau atradis jaunu skolu.

-    Vai tad gada vidū tā var mainīt skolu? Gunāram arvien grūtāk bija iekļauties bezbēdīgajā sarunas stilā.

-    Laikam jau var, jo Hortenzija mācības mūsu skolā beigšot līdz ar otrā ceturkšņa liecības saņemšanu.

-    Un turpmāk Guna dzīvos un mācīsies Jūrmalā? Viņš gribēja pilnīgi skaidru un nepārprotamu atbildi.

-    Jā, princi, jūs visu vienmēr saprotat no pusvārda!

Nu Agnese veica vēl trešo straujo griezienu, un tas

beidzās tieši tāpat kā pirmais ar atkritienu netīrā sniega čupā. Bet šoreiz viņš nesteidzās, lai palīdzētu viņai piecelties.

Viņš laidās miegā, varbūt jau bija aizmidzis. Un pēkšņi vairs neatradās savā istabā. Šī telpa šķita daudz lielāka un pletās arvien plašāka, līdz galu galā sasniedza zāles izmērus. Tās grīda bija kā šaha dēlis ar gaišākām un tumšākām rūtīm, bet sienas ar strīpotām tapetēm: no augšas uz leju. Melna josla, balta josla, melna josla, balta josla… Sākumā kontrastainās joslas tā arī stiepās no griestiem līdz grīdai, no grīdas līdz griestiem, bet tad ieskanējās mūzika, un joslas kā dinozaura ribas sāka izliekties uz zāles pusi. Platās ejas izlaida dejotājus tikai puišus, kas vieni nemaz negrasījās sākt dejot. Viņi, izplestas rokas vēzējot mūzikas taktī, ritmiski, apņēmīgiem soļiem gāja uz to vietu, kur atradās viņš, Gunārs. Un, jo tuvāk, jo labāk viņš pazina katru seju. No kreisās puses, papēžus piecērtot, virzījās Saņka, taisni pāri zāles vidum nāca Dimka, ap roku aptinis jūrnieka siksnu ar enkurotu sprādzi, bet labajā pusē no sienas pēkšņi iznira Valdis. Patiešām nevarēja zināt, kurš galā nonāks pirmais, jo zāles ribas aiz šiem trijiem izlaida vēl daudzus stāvus ar svešām sejām.

Pārņemts ar dejotāju vērošanu, Gunārs pēkšņi saklausīja nočīkstam krēslu un tikai tagad pamanīja uz tā ačgārni sēžam Gunu. Ar atzveltni pret zāli, viņa tomēr neslēpās no viņa. Un viņš tūlīt saprata, kāpēc baltajai korsetei, kas viņai arī tagad bija mugurā, neatkabināti

vīdēja tikai daži, apakšējie āķīši… Ja viņš tos paspētu laikus atķibināt, tad viņa būtu glābta un arī viņš būtu glābts no daudzajiem kavalieriem, kas bez apstājas tuvojās un tuvojās…

Kad Gunārs ar trīcošiem pirkstiem dabūja vaļā pirmo āķīti, mūzika ieskanējās daudz skaļāk, daudz uzstājīgāk, un tikai tad viņš aptvēra, ka tas ir tango, kura soļus viņš deju kursos tā arī nebija iemācījies.

Kad viņš ķērās pie otrā āķīša, grīdas rūtis saviļņojās

kā ūdens virs atvara un pirmie nācēji grīļīgi palēnināja soļus.

Kad viņš satvēra pēdējo āķīti, sienas ribas atkal pavērās un centās ievilkt kavalierus atpakaļ. Viņa pirksti no pārpūles bija kļuvuši stīvi kā tapas un tik nejūtīgi, ka viņš palaida āķīti vaļā… Nākamajā mirklī Gunārs, rupji atgrūsts, jau redzēja, ka puiši stājas Gunai riņķī un v kopā ar krēslu aizrauj viņu prom. Un tas bija tik sāpīgi, tik šausminoši, ka \ viņš, viss nosvīdis

slapjš, atmodās.

33 Trešdien, gada 2.0. decembrī

Es jau sen neesmu neko pierakstījis. Kopš savas nelaimīgās vārdadienas izvairos arī runāt ar Lauvu. Faktiski viņa vairs nav Lauva, un es neesmu viņas aste! Ko viņa tagad luncina, es pat nezinu. Klasē viņa šad tad sēž blakus Valdim. Lielākoties citur. Izskatās sērīga. Vai es esmu tāds pats ? Man jau šķiet, ka ne. Bet, kad nejauši uzķeru kādu norūpējušos Agneses skatienu, sāku domāt, ka Agnese manu garastāvokli jūt pat labāk par mani pašu.

Jā, tagad ar mani viss ir puslīdz kārtībā, bet pirmajās dienās, pašās pirmajās… es pat vairākas reizes nobastoju skolu, lai tikai nebūtu ar Gunu jāsatiekas. Un tas telefons! Klausuli es vēl tagad izvairos celt, bet toreiz vienkārši to turēju uz galda un stundām spēju paciest riebīgi uzmācīgos pīkškus. Visvairāk es raustījos, ka kāds no senčiem varētu pie telefona patrāpīties pirms manis. Vai, izdzirdot viņas balsi, es spētu atteikt aicinājumam ierasties ciemos un parunāties ?

Un tad pienāca kāda svētdiena, kad es, jūtoties labi un viegli, aptvēru, ka visu dienu neesmu par viņu domājis. Pat vēl vairāk: kopš rīta es nebiju viņu pat atcerējies!

Tajā svētdienā es kopā ar Agnesi nolēmu tāpat vien paklimst pa jūrmalu. Aizbraukuši līdz tramvaja galapunktam, pārbridām pāri kāpai. Jūra tālumā bija vaļā, bet čagans ledus traucēja piekļūt ūdenim. No ziemeļiem vilka ass putenis, bet, ejot pretējā virzienā, mēs nekādi nevarējām nokļūt atpakaļ pilsētā, vienīgi robežsargu kontrolpostenī uz Bernātu pusi. Tāpēc, klupdami pāri ledus kukuržņiem, devāmies pret vēju. Kā tas svilināja! Mēs tikai gājām un gājām, jo sarunāties nebija iespējams. Vējš rāva elpu ciet.

Bet ne jau asais ziemelis bija lielākais brīnums! Pēc kādas pusstundas es sāku apbrīnot Agnesi: vilnas cepuri pāri pierei uzvilkusi, ar šalli aizsējusies tā, ka vien tumšās acis bija redzamas, viņa neatpalika ne soli. Kad mēs beidzot paslēpāmies kāpas aizvējā, viņas deguns un vaigi bija sarkani, bet pirksti plānajos cimdos aukstāki par lāstekām ledusskapja saldēšanas kamerā. Es šausmās, protams, tūlīt norāvu savus dūraiņus (kā man, teļam, tas līdz šim neienāca prātā?), un viņa, it kā visa trakā gājiena nebūtu bijis, skanīgi iesmējās vienīgi viņa tā prot!

Šodien skatījos kalendārā: līdz ziemas sākumam palikušas divas dienas, līdz Gunas aizbraukšanai deviņas.

34

Kādā starpbrīdī, ejot garām Gunāra solam, Guna klusējot nolika viņam priekšā trīsstūrī salocītu līniju burtnīcas lapu. Bet viņš saņemto pat neatvēris iemeta savā somā.

Līdz mājām viņš pārāk nemocījās ar ziņkārību, bet, tiklīdz noģērba mēteli, tūlīt vēra vaļā somu un ķērās vēstules trīsstūrītim klāt.

Tajā iekšā atradās neliela Gunas fotogrāfija. Tā bija zaļgani tonēta un uzņemta fotodarbnīcā. Visticamāk, fotogrāfs viņai bija licis pagriezt galvu nedaudz uz sāniem un skatīties augstāk par aparātu. Droši vien tas, kā viņa šeit izskatījās, viņai pašai patika, jo vai gan citādi viņa vēlētos to kādam atstāt par piemiņu. Gunāram gan šī seja un izteiksme bija pilnīgi sveša un neatsauca atmiņā neko no redzētā un piedzīvotā.

Tad viņš pagrieza fotogrāfijas otru pusi. Uzrakstu uz tās viņš pazina no pamatskolas atmiņu albumiem.

Nevis -paskatoties atminies, bet atm,ii>u>ties -paskaties!

Tava uauva

Nolicis fotogrāfiju uz galda, viņš pievērsās izplēstajai burtnīcas lapai, no kuras vēstules trīsstūris bija salocīts. Tagad viņš turēja rokās pirmo lappusi no Gunas sacerējuma "Manas domas par A. Sakses "Pasakām par ziediem". Arī viņš nebija aizmirsis gatavošanos šim sacerējumam! "Kāpēc vispirms viss ir jāsalaiž dēlī un pēc tam jācenšas atminēties?" Tā viņam vēl joprojām palika mīkla.

35"

Pirmdien,25 decembri

Vakar Ziemassvētkus sagaidījām laukos pie omammas, mana papa mammas.

Svinēt pilsētā un slēpties aiz aizkariem, tas nu gan ir stulbāk par stulbu! apgalvoja mans sencis un mani un mammu aizvilka uz Rucavu.

Labi, ka Ziemassvētku vakars šogad laimīgi patrāpījās svētdien. Kamēr sasaiņojām dāvanas, kamēr nokļuvām galā, klāt jau bija pusdienlaiks. Kamēr atnesām eglīti, kamēr sagatavojāmies, iestājās krēsla.

Omamma iepriekšējā vakarā bija izkurinājusi veco maizes krāsni, un mājā patiešām jautās omulīgs siltums. Tikai man nekāda dižā svētku garīgā nebija. Pats nesaprotu, kāpēc, nebija, un viss.

-    Viņš vienkārši ir noguris, ceturkšņa beigās daudzos trijniekus labodams! manu ne pārāk priecīgo ģīmi omammai komentēja paps.

-    Tūlīt būs brīvdienas, tad viņš drusku atvilks elpu arī no randiņiem, mamma piemeta savu artavu.

-    Vai liksiet puiku mierā? Viņi tūlīt dabūja brāzienu no omammas. Vai paši mazums uz randiņiem esat skrējuši ? Kā tad šis (t. i. es!) jums gadījās ? Vai čigāniem no ratu pakaļas izkrita, vai ?

-    Tā, mamm, man brīžam arī šķiet, mans sencis nevarēja beigt zoboties.

-     Vai dzirdat baznīcā zvana! Papa runas plūdus pārtrauca omamma. Ja vējš no jūras, tad atpūš arī līdz šejienei.

Un, uzmetusi plecos pufaiku, viņa izgāja uz lieveņa.

Un tur nu mēs pagalma vidū aiz veciem ceriņiem visi kopā stāvējām, pa vējam atklapējuši ausis.

-    Kamēr es še desmitiem gadu mītu, šī ir tikai otrā reize, kad Ziemassvētkos mūsmājās dzird zvanus. Omamma bija man līdzās. Un toreiz, nākamajā gadā, notika lielas pārmaiņas. Redzēs, ko šoreiz Jaungads atnesīs. Priecīgus Ziemassvētkus, mazdēliņ! Omamma pēkšņi apraudājās.

Tas bija vakar vakarā, bet šorīt agri, ar pirmo autobusu dzināmies atpakaļ uz pilsētu, jo man bija jābūt skolā, bet senčiem darbā.

Guna brauks projām pēc četrām dienām.

3 6

-    Es no Gunas par piemiņu saņēmu fotogrāfiju. Gunārs apsēdās uz Agneses izvelkamā dīvāna.

-    Es arī! Agnese apstiprināja.

-    Nevis paskatoties atceries, bet… viņš citēja. -Man gan otrā pusē bija rakstīts citādi: "Lai Tev

izdodas viss, ko esi iecerējusi!"

-    Un tev izdodas?

-    Jā! Viņa smējās kā kutināta. Jā, man izdodas!

-   Ja jau tu esi tāda veiksminiece, tad pasaki, kāpēc meitenes uzvedas tik jocīgi?

-    Jocīgi? Gunārs šoreiz nevarēja izskaidrot Agneses smaidu. It kā mudina uz attiecībām, it kā vairās…

-    Tu saproti… Meitenēm patīk romantiskas attiecības, kā jau reiz stāstīju. Patīk domāt par to, bet nepatīk uzreiz… Agnese uz brīdi apklusa.

-    Nepatīk kas? Viņš bija nepacietīgs.

-    Nu, nopietni, pa īstam. Uzreiz pa īstam!

-    Kā pa īstam? Vai tā? Viņš apskāva Agnesi un noskūpstīja uz lūpām.

-    Tā viņām patīk! Agnese apgalvoja un nedaudz atvirzījās.

-    Un tā? Viņš skūpstīja Agnesi vēl un vēl.

-    Arī tā patīk! viņa čukstēja, atguvusi elpu.

Viņš bez apstājas glāstīja viņu un, atpogājis Agneses blūzīti, iebāza degunu starp viņas krūtīm.

Sākumā Agnese bija saspringta, tad ar katru mirkli vairāk atraisījās… Nekas vairs viņus nešķīra, neviens netraucēja. Tikai viņi abi un vēl kaut kas lielāks, kaut kas daudz spēcīgāks, kam viņi abi pakļāvās. Tas kļāva viņus kopā un turēja tik cieši, ka viņi vieni paši to nespētu. Liekas, viss iepriekšējais bija noticis tikai tādēļ, lai šis mirklis uzbangotu ar tādu spēku un visu citu aizskalotu prom.

…Cik viņš jutās viegli! Kā lielu akmeni ilgi nesis un tad pēkšņi nometis… Cik viņa bija apbrīnojami mierīga un skaista! Viņas āda uz krūtīm un vēdera ziemas vakara saulē vizēja gaišiem lāsumiņiem, kas viņam šķita kā mazi atspulgi no viņas priecīgajiem smiekliem. Un viņš ne mirkli nešaubījās, ka šis miers un atspulgi nav mānīgi un neizgaisīs, tiklīdz viņi piecelsies.

Un tā arī bija viņa piecēlās, basām kājām piegāja pie loga un iesmējās.

-              37

-     Tātad tu tomēr nebaidījies tā nopietni, pa īstam? Gunārs, paslējies uz elkoņa, vēroja, kā Agnese vēl joprojām, vakara saules apspīdēta, stāv pie loga.

-    Ar mani ir drusku citādi…

-    Kā citādi?

-    Man kādu gadu bija draugs, tikai rudens pusē izšķīrāmies.

-    Kā es to nepamanīju? viņš brīnījās.

-    Kopš tā laika, kad sākām mācīties 11. klasē, tu redzēji un pamanīji tikai vienu. Viņa īsi iesmējās. Bet tai vienai, kuru tu tik cītīgi vēroji, īsta drauga nekad nav bijis, jo viņa baidās no tuvām attiecībām ar puišiem. Viņa tālāk par skūpstīšanos ne un ne. Agnese aizdomājās. Un, ja ne un ne, tad puiši bieži zaudē interesi…

-    Vai tā uzreiz zaudē? viņš iebilda Agnesei.

-    Tu varbūt esi izņēmums. Viņa atkal iesmējās un turpināja: Bet Guna ļoti vēlas satikties ar puišiem. Vēlas, lai viņu aplidotu, lai pavadītu uz mājām un pēc

tam vēl zvanītu… Tas vinu reibina.

>

-    Un tevi nereibina?

-    Mani arī drusku reibina. Piemēram, tagad. Viņa, pirkstgalos pacēlusies, pienāca klāt un pieglauda viņam vaigu. Un, lai visu laiku būtu uzmanības lokā un drusciņ arī spītējot tiem, kas par viņu vairs neinteresējas, Guna koķetē ar vairākiem vienlaikus… Turklāt puišus dricelēt viņai padodas.

-    Patiešām padodas! Gunārs juta Agneses siltās lūpas sev pie auss. Un visvieglāk ir dricelēt, ja vispirms čaļiem dod cerības, bet pēc tam atsaki…

-    Tu runā kā tāds meiteņu nīdējs! Agnese iekoda

viņam ausī. Bet tāds taču tu neesi!

-    Vai tad ne?

-    Nē, nē un nē! Tad tevis tagad nebūtu šeit!

-    Bet varbūt tieši tāpēc esmu šeit.

-    Lūdzu, tā nejoko! Agnese apsēdās kājgalī, kādu gabaliņu atstatus.

-    Labi, labi, tā vairs nekad nejokošu. Ja tu tik labi visu zini par meitenēm, tad pasaki, kāpēc viņas baidās no tuvām attiecībām?

-    Tici, meitenes par to ļoti daudz domā!

-    Bet Guna?

-    Guna… baidās… iemīlēties un palikt stāvoklī… Tā gadījās viņas vecākajai māsai, kura tagad dzīvo atsevišķi… kopā ar savu puisi.

-    Bērna viņai taču nav!

-    Mamma viņu piespieda aiziet pie ārsta un… Agnese aprāvās. Nu gan esmu tev par daudz sapļāpājusi! Tomēr viņa ilgi neklusēja. Vai atceries paralēlklases Valdu?

-    To, kas aizgāja no mūsu skolas?

-    Tu gan esi naivs! Viņu izslēdza. Tiklīdz direktore uzzināja, ka Valda ir stāvoklī, viņu izslēdza no skolas un aizsūtīja uz nepilngadīgo meiteņu koloniju.

-Vai tad tu nebaidies… iemīlēties? Gunārs aizlīda līdz meitenei dīvāna kājgalī.

-    Man tas nedraud! viņa apgalvoja un šoreiz nesmējās.

-    Nedraud? Viņš atliecās, lai redzētu viņas seju.

-   Nemaz nedraud! Agnese apstiprināja. Tāpēc, ka es jau sen tāda esmu… Es vienmēr iemīlos tad, kad puiši to vēl nenojauš.

-   Es nojautu! Gunārs pieglauda viņu sev klāt. Tagad gan viņa smējās tā, ka Gunāra rokas lēkāja uz meitenes kailajām lāpstiņām.

-   Ja tu zinātu, kā es apskaudu Gunu, kad viņa stāstīja par to, ka tu esi bāzis sniegu viņas krūšturī. Nevienu noslēpumu Agnese nespēja paturēt pie sevis.

-    Tas nebiju es! viņš noliedza. Tomēr šī kļūda ir labojama. Es tevi tagad varu sapikot. Lēcienā Gunārs jau atradās pie loga un atrāva to vaļā.

-    Nē! viņa spiedza.

-    Jā! Viņš mīcīja sniegu lielā, irdenā pikā.

38 svētdien,1967 gada 31. decembrī

Kamēr visi gatavojas 1968. gada sagaidīšanai togad man jābeidz vidusskola es vēl uzrakstīšu, kas noticis pēdējās dienās.

Guna aizbrauca vakarā pēc liecības saņemšanas. Agnese gāja viņu pavadīt. Tur, stacijā, pavadītāju vidū esot bijis arī Dimka kopā ar draugu. Katrs palīdzējis stiept vienu čemodānu. Bet Valdis, lai nedabūtu pa purnu, stāvējis pie stacijas durvīm perona pusē

un uzdrošinājies tikai pamāt Gunai, kad vilciens jau sācis kustēties. Jā, manis gan tur vēl trūka!

Šodien pārskatīju visu, ko es te, dienasgrāmatā, esmu sarakstījis, un mani pārņēma šausmas. Iznācis gandrīz vai romāns, kuram varētu likt virsrakstu: "Kā es neveiksmīgi centos pavest Gunu".

Nē, varbūt labāk tā: "Spēle bez noteikumiem".

Kaut gan visprecīzāk būtu: "Aste, ko luncināt".

Lai manus piedzīvojumus kāds reiz nejauši neizlasītu, es dienasgrāmatu vairs nevedīšu atpakaļ uz pilsētu, bet atstāšu tepat, laukos. Es jau pārliecinājos, ka bēniņos, aiz spāres, pie skursteņa neviens to neuzokškerēs. Omammai sāp kājas, tāpēc diezin vai viņa augšā kādreiz vispār uzkāpj.

Nu man jābeidz. Jau smaržo tikko cepti speķa rauši. Negribētos, lai, virtuvē mammai un omammai

beigusi palīdzēt, te iespertos Agnese un vēl palūrētu, ko es rakstu!

Laimīgu Jauno gadu! Laimīgu Jauno gadu, Agnese! Smejies tikpat sirsnīgi arī nākamgad! Ja omamma tevi liks gulēt istabā mājas galā (ne velti tā šodien ir izkurināta), es ielavīšos pie tevis, un 1968. gadu mēs sagaidīsim kopā. Bet rīt atbrauks Ansis, un mēs trijatā dosimies slēpot. Cauri mežam, pāri upei; es zinu vairākus labus nolaidienus. Eidis teicis: pucēt lejā tā, ka sniegs noput gar ausīm… Un jocīgi, bet varbūt pat neticami to atcerēties man vairs nav sāpīgi.

BEIGAS

Māris Rungulis ASTE, KO LUNCINĀT

Garstāsts

Ilzes lsakas vāka dizains Mākslinieciskā redaktore Inguna Kļaua

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2950. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] saņka, tas esi tu? (Šeit un turpmāk Vladimira Novikova tulkojums krievu valodā.)

[2] jā, tas esmu es!

[3] un ko tu šeit dari?

[4] tu guli ar viņu?

[5] Španneris vai španriņķis liels metāla uzbāznis dūrei, lai kautos; iespējams, atvasināts no krievu vārda шпана banda. Sitamais, ko lieto banda. Cits sinonīms kastete.

[6] ak tu m…! bet man saka, ka ir jaunava…

[7] "palmas zaļo vienmēr" sešdesmitajos gados populāra Ventas Vlgantes luga par skolu un jauniešiem.

[8] "daina" tolaik populārs lenšu magnetofons.

[9] "mīļais melis" Džeroma Kitlija komēdija, kuras pamatā ir aktrises Stellas Kembelas un rakstnieka Bernarda Šova vēstules.

[10] "dimka, beidz! vai tu neredzi, ka šim puisim ar viņu nav nekāda sakara?"

[11] bļembas metāliska jostas sprādze.

Content

Rungulis Māris Aste, ko luncināt

Taurenis starp lapām,