Rungulis Māris

Avenes

Māris Rungulis

Avenes

1

Sibilla sēdēja uz barjeras, kas atdalīja futbola laukumu no skatītāju vietām. Labās puses vārtus, kam viņa atradās tuvāk, sargāja zem melnas naģenes paslēpies puisis, jo spilgtā pēcpusdienas saule viņam blieza tieši acīs, bet spēles rezultāts pirmā puslaika vidū vēl arvien bija 0:0.

Pēc kārtējā uzbrukuma saules apspīdētajiem vārtiem, kad vārtsargs veiklā līdakas lēcienā noķēra bumbu, Sibilla viņam pamāja un, paceltās rokas nenolaižot, viegli nošļūca no barjeras. Tad ātri norāva savu aveņkrāsas T kreklu un, kailajām krūtīm šūpojoties, uzskrēja uz laukuma.

Skatītāji viņu pamanīja uzreiz un iedūcās kā no stropa izsprucis bišu spiets. Vārtsargs ar melno naģeni tā arī palika sastindzis stāvam savu vārtu priekšā un, kad spēlētāju kamols ar bumbu centrā pēkšņi atkal sāka velties uz viņa pusi, no savas vietas vairs neizkustējies, caur kājstarpi ielaida bumbu vārtos… Tiesnesis iesvilpās, spēle apstājās, bet Sibilla tikmēr turpināja savu skrējienu uz laukuma centru. Nu viņu pamanīja arī citi spēlētāji un tuvojās meitenei no visām pusēm.

Tā Avene ir galīgi kreizī! Daži bija pilnīgi aizmirsuši par tikko notikušo rezultāta maiņu.

-    Re, re, kas viņai par pupiem!

-    Tai beibei gan ir iekšā…

-            Es ir autā! No kreisās puses vārtiem izskrēja pretinieku komandas vārtsargs un sekoja Sibillai.

Tagad arī kāds pašvaldības policists, kas sēdēja skatītājos, bija aptvēris, kā būtu jārīkojas.

Lēkdams pāri tukšajiem soliem, viņš arvien vairāk tuvojās barjerai, kas šķīra tribīnes no laukuma.

Bet Sibilla jau nebija tā, kas nekustīgi stāvētu un gaidītu viņu ierodamies. Sibilla laukuma centrā paklanījās pret abu komandu spēlētājiem, tad pagriezās pret skatītāju tribīnēm un, rokas augstu virs galvas pacēlusi, sāka uz vietas lēkāt sev vien zināmā ritmā. To tūlīt uztvēra spēlētāji un solos sēdošie:

-            A-ve-ne! A-ve-ne! A-ve-ne! viņi skandēja visi reizē.

Sibillas kailās krūtis pa brīžam kopā, pa brīžam atsevišķi arī lēkāja tajā pašā ritmā, un tas visus iekvēlināja vēl vairāk: A-ve-ne! A-ve-ne!

Šajā mirklī cauri citiem spēlētājiem bija izspraucies arī vārtsargs ar melno naģeni galvā. Sibilla viņu pamanīja tūlīt un, uz brīdi pārtraukusi lēkāšanu, paklanījās vārtsargam īpaši dziļi. Nespēdams notikušo mierīgi izturēt, puisis nometa zālē savu naģeni. Nu atklājās, ka viņa piere, vaigi, kakls ir vēl košākā aveņkrāsā nekā Sibillas getras un šorti, kurus gan viņa, kā redzams, nebiia iecerēiusi novilkt.

Bet puiša avenigo sārtumu tā ari neviens īsti nepamanīja, jo nu beidzot Sibillu bija sasniedzis pašvaldības policists un, stingri pie augšdelma satvēris, veda viņu nost no laukuma. Tomēr tas visus neatturēja skandēt jau iesākto:

A-ve-ne! A-ve-ne! A-ve-ne!

2

-     Raksti: "Esmu zilais", Signe diktēja.

-     Nē, nē, tas ir pārāk tieši! Santa atstūma datora klaviatūru. Neviens nenoticēs, ka kāds pats sevi sauc par zilo. Vajadzētu tā, lai izklausītos pēc visīstākā sludinājuma, kuru uzrakstījis puisis, kas patiešām meklē sev intīmu draugu.

Nav problēmas! Signe atgāzās krēslā. Tad arī liekam tādu virsrakstu: "Meklēju draugu!"

Tā jau ir labāk. Santa sāka klabināt taustiņus.

Un galā trīs izsaukuma zīmes! Signe nostājās Santai aiz muguras un pēc brīža nodiktēja arī sludinājuma pirmo teikumu. Tam tūlīt sekoja otrais un trešais, tad vēl pēdējais ar telefona numuru. To Signe atrada savā mobilajā.

-     Varētu domāt, ka tādus sludinājumus tu raksti katru dienu, beigusi klabināt taustiņus, uzrakstīto atzinīgi novērtēja Santa. Pēc skolas beigšanas tev vajadzētu iekārtoties darbā kādas redakcijas sludinājumu daļā.

-            Ak izklausās ticami? Arī Signe pati izskatījās apmierināta. Galvenais, lai kāds uzķertos un viņam piezvanītu.

Santa uzjautrinoties paķēra savu telefonu un atvēra tā vāciņu.

-            Hallo! viņa dudināja zemā balsī. Romāns uzmanīgi klausās. Ko?! Ko jūs teicāt? Viņa iepleta acis un turpināja satraukti runāt: Jūs esat kaut ko sajaucis! Jā, jā, tas ir mans telefona numurs, bet jūs esat kaut ko galīgi sajaucis… Muļķis gatavais! Viņa ar troksni aizcirta telefona vāciņu un nometa aparātu uz galda.

-            "Muļķis gatavais!" Tas bija tieši pēc viņa. Ka tik nu es nepiečurātu bikses! Signe pietvīka un ar papēžiem sadipināja grīdu. Tas tik būs prikols! Nē, tā es nebūšu iznesusi cauri vēl nevienu, bet viņš, čista, ir to pelnījis! Signe apklusa un aizdomājās. Tie sludini ir jāizlīmē šovakar pat. Viņa ielika datorā disku un

atvēra vairākas bildes. Kuru ņemsim?

>

-            Šo! Noteikti šo! Aplūkodama foto, uz kura bija redzams tikai šortos vien ģērbies puisis, Santa pat pieliecās tuvāk monitoram. Puisis stāvēja Daugavas krastā un vēlīgi smaidīja.

-            Uztaisījis modeļa smaidiņu un domā, ka ir neatvairāms, Signe komentēja. Nu redzēsim, cik no tavas pašpārliecinātības būs palicis pāri rīt!

* * *

-            Un cik eksemplāros šo pārsteigumu izdrukāsim? Signe ieslēdza printeri.

-    Divdesmit! Vismaz divdesmit!

-    Tik daudz? Santa brīnījās.

-    Lai pārsteigums būtu lielāks! Tā vien likās, ka Signes gandarījums ir tieši atkarīgs no skaitļa lieluma. Lai viņš to nekad neaizmirstu!

-    Tici man, arī piecpadsmit pārsteigumus viņš neaizmirstu nekad, Santa apgalvoja, tomēr kopiju

skaita lodziņā ierakstīja "20" un noklikšķināja "OK".

* * *

Vai tovakar krēsla pārklājās pār miglu vai migla pār krēslu, neviens īsti nevarētu pateikt, bet par to, ka šis vakars ir ļoti piemērots Signes un Santas sludinājumu izlīmēšanai, šaubu nebija. Viņu nelielajā pilsētiņā, kur cilvēki cits citu pazina, kaut ko slēptu paveikt izdevās tikai retajam.

-     Vispirms pie skolas vārtiem! Signe čukstēja, kaut ari visas ielas garumā bija redzamas tikai viņas abas vien.

Santa, gatava uzdevumam, izņēma no kartona mapes lapu ar Romāna fotogrāfiju, tās aizmugures malu apvilka ar līmes zīmuli un tad rūpīgi piegludināja pie skolas vārtu staba.

-     Pie lielveikala apgrozās vēl vairāk cilvēku! Šo parādi komandēja Signe un pa krēslainajām ieliņām vedināja draudzeni uz centru. Tur, apmierinātas ar paveikto, meitenes sasniedza dzelzceļa staciju, kuru aplīmēja gan no perona, gan no piebraucamā ceļa puses.

-    Vai tik mēs neesam aizmirsušas to afišas stabu, kas ir pie tirgus? Arī Santa arvien aktīvāk iesaistījās piedzīvojumā.

-     Tas ir īstais! Kā mēs kaut ko tādu gandrīz palaidām garām? Signe vairs nečukstēja. Nedrošība un bailes viņā bija pārvērtušās uzbudinātā pacilātībā, kas pieprasīja arvien lielāku risku un mazināja piesardzību. Citādi taču Signe, apkārt nevērdamās, nebūtu ātrā gaitā devusies pie pilsētiņas vienīgā afišu staba, kas atradās labi apgaismotā vietā, un, pat nepalūkojusies tam otrā pusē, ķērusies pie kārtējā sludinājuma līmēšanas. Tāpēc viņu vēl jo vairāk pārsteidza kāda pazīstama balss:

-    Tu arī te, pa vakariem piepelnies?

-    Es… piepelnos? Tajā brīdī Signe bija vien spējīga atkārtot saklausīto.

-    Ko nu kautrējies? runātājs viņu mierināja. Lieka naudiņa vienmēr noder! Es jau pāris gadu tā nopelnu pa kādam liekam cēnerim…

Nu tikai Signe bija spējīga atraut rokas no svaigi pielīmētā sludinājuma un paskatīties atpakaļ. Tur stāvēja viņas klasesbiedrs Klāvs ar lielu afišu rulli padusē un kaut kādu bunduli rokās, no kura rēgojās pagarš kāts. Klāvam blakus atradās ne mazāk apjukusi Santa. Bet ne nu Klāvs manīja abu meiteņu apjukumu, nekā! Savu jocīgo bunduli, kas izrādījās šķidras līmes pods, viņš nolika zemē, tad ar kātā iestiprināto suku nozieda uz afišu staba palielu laukumu, kam meistarīgi piespieda klāt vienu no afišām.

-    Tev gan veikli izdodas! Šis bija pirmais sakarīgais teikums, kuru nu izmocīja Signe.

-    Varu jums palīdzēt! piedāvāja Klāvs.

-   Mēs jau esam beigušas! žigli ierunājās Signe. Pēc šīs tikšanās viņa pat iedomāties nevarēja sludinājumu līmēšanu turpināt.

-   Žēl, Klāvs novilka, bariņā būtu jautrāk… Bet tālāk viņš neturpināja, jo meitenes steigšus devās prom.

Atkāpies dažus soļus no afišu staba, Klāvs vēl pārlūkoja savu pielīmēto reklāmu, tad uzmeta acis arī Signes piestiprinātajai lapai. Tās augšpusē, blakus fotogrāfijai, uz kuras bija redzams kāds puisis šortos, ar lieliem virsraksta burtiem sākās teksts:

MEKLĒJU DRAUGU!!!

CITIEM PUIŠIEM PATĪK MEITENES, BET MAN JAU KOPŠ BĒRNUDĀRZA ZĒNI.

TĀPĒC NOPIETNĀM ATTIECĪBĀM MEKLĒJU DRAUGU.

JA TU ESI TĀDS PATS KĀ ES, TAD NEKAUTRĒJIES UN PIEZVANI!

MANS TEL. 2658977.

ROMĀNS

Turklāt paraksts bija rakstīts ar roku.

"Man gan negribētos būt tā Romāna vietā!" Klāvs tikai nogrozīja galvu un ar savu afišu rulli padusē devās tālāk.

3

Padevusi policijas dežurantam strupu "Labrīt!", viņa paņēma no dēļa savu kabineta atslēgu, tad parakstījās žurnālā un devās pa kāpnēm uz otro stāvu. Tur garajā gaitenī, sasniegusi durvis ar plāksnīti "Nepilngadīgo lietu inspektore Sandra Stūrīte", viņa tās atslēdza un brīdi vēlāk jau stāvēja gaišas telpas vidū. Pēc vienmuļajām nedēļas nogalēm viņai pirmdienas patika vislabāk tās nesa gan iesākto darbu turpinājumus, gan bieži vien piespēlēja daudz ko jaunu un negaidītu. Tieši negaidītais viņu saistīja visvairāk. Tad Sandru neatstāja sajūta, ka viņas pašas dzīve kopā ar izmeklējamām lietām met straujus kūleņus un līkločus, ka viņa pati ir tā, kas mācās saprast sevi un citus, tā, kas katrā otrajā solī kļūdās un to smagi pārdzīvo, tomēr nekad nezaudē cerību gan jau galu galā viss tomēr beigsies labi un laimīgi.

Atvērusi logu, Sandra vēl nepaspēja iekārt skapī vējjaku, kad bez klauvēšanas atsprāga kabineta durvis un tajās policijas kapteiņa formas tērpā stāvēja viņas nodaļas priekšnieks Rihards.

Nu saki man: vai tās meitenes nav daudz dullākas par puišiem? viņš iesāka, viegli pamājis ar galvu. Tikko nāku no sapulces, kas notika pie lielā priekšnieka. Un, saproties, mūsu nodaļai iedeva izpētīt divas lietas. Un abas, ko neteiksi, saistītas ar meiteņu dullumu… Rihards ievilka elpu un zīmīgi skatījās uz Sandru. Iedomājies tik: viena skuķe spēles laikā pusplika izskrien futbola laukumā, parādot čaļiem savus jaukumus, bet otra pa visu pilsētu izlīmē lapiņas, kurās kādu puisi pataisa par zilo. Vecāki ir izmisumā. Šis pats vairs neiet ārā no mājas: nedodas ne uz skolu, ne arī kur citur. Varbūt zēnam tagad uz mūžu samaitāta reputācija! Kaut ko tādu jau vienmēr kāds atcerēsies. Un, ak tu neraža, Rihards sūrojās, tikai tagad ienākot kabinetā un rūpīgi aizverot durvis, tā puiša tēvs, pārupes lielākā gatera īpašnieks Rudeckis, ir mūsu policijas priekšnieka medību biedrs. Nu jau tu pati saproti, cik ieinteresēts konkrētās lietas noskaidrošanā ir Lielais. Rādās, ka mednieka gods ir vēl svarīgāks par policista godu. Rihards atkal brīdi klusēja. Saproties, kad mēs…

-    Tikai, lūdzu, nesaki: "kad mēs augām"! Sandra pasteidzās pirmā. Kad mēs augām… reiz ar klasi aizbraucām ekskursijā uz Rīgas jūrmalu. Tur svētdienā, protams, cilvēku ka biezs, bet tas nemaz netraucēja manas klases puišiem izģērbties pilnīgi plikiem un šajos Ādama kostīmos iet peldēties. To pēc tam apsprieda vairākās pedagoģiskās padomes sēdēs…

-    Mūsējie čaļi arī reiz, kādu aliņu iedzēruši… Rihards iesmējās, bet tad, attapies, kāpēc atrodas Sandras kabinetā, aprāvās un nolika uz viņa galda kartona vākus. Tātad abas meiteņu lietas uzticu tev. Kurš gan cits no mūsu nodaļas to spētu paveikt labāk? Tu taču viņas, nu, tās meitenes, saproti…

-    Kaut nu tā būtu vienmēr! ne visai pārliecinoši iestarpināja Sandra.

-    Tev allaž ir bijis labs kontakts ar viņām. Riharda roka jau atradās uz durvju roktura. Bet, lūdzu, nevelc garumā, sāc šodien pat!

4

Meitene ar spilgti krāsotām aveņkrāsas lūpām un tādiem pašiem nagiem sēdēja krēslā pie viņas galda un izskatījās aplam mierīga. Kā tik Sandra pacēla galvu no uzskaites blankas, tā svešā ar savām tumši brūnajām acīm droši vērās pretim. Un tas nebija ziņkārības pilns skatiens. Tur vairāk vīdēja tāda kā nepakļāvība un pat izaicinājums. "Es gan tā nespētu! Es droši vien būtu mazliet nobijusies," nosprieda Sandra. "Nejau katru dienu ar pavēsti izsauc uz policiju!"

-    Tātad Sibilla Bērziņa. Sandra rūpīgi un lēni uzvilka abus "1" burtus. Kurā gadā un datumā esi dzimusi?

-     1991. gada 16. maijā, meitene atbildēja skaidri un nepārprotami.

-    Tu esi vērsīte! Sandra pat aprauti iesmējās, bet tūlīt pat atkal savilka nopietnu seju. Nu stāsti! Viņa cieši lūkojās pāri galdam Sibillā.

-    Kas man jāstāsta? Meitene tikpat mierīgi un nopietni vērās pretim.

-    Kāpēc tu plika skraidīji pa futbola laukumu?

-    Es nebiju plika!

-    Nu labi pusplika… Sandra precizēja. Ar kailām krūtīm…

-    Tāpēc, ka man tās ir skaistas! Sibilla abām rokām apņēma sevi ap pleciem, un Sandrai jau vienu brīdi likās, ka viņa tās skaistās krūtis tūlīt, tūlīt parādīs arī šeit. Vismaz tā sakrustotām rokām viņa bija redzējusi sievietes novelkam sev pāri galvai kleitu. Bet Sibilla i negrasljās izģērbties. Varbūt tā viņa centās sevi norobežot no uzdotajiem jautājumiem.

-    Un kāpēc tās tavas skaistās krūtis bija jārāda uzreiz veselam puišu baram divām futbola komandām, tiesnesim, trenerim, skatītājiem un diezin kam vēl?

-    Vai nav vienalga, cik viņu tur īsti bija! Visi, viņa padomāja un tad turpināja, visi, nu lielākā daļa, tipa, ir kretīni…

-    Diezgan dzirdēts uzskats! Sandrai nevilšus paspruka, bet viņa ātri atgriezās pie Sibillas iztaujāšanas:

-    Kā liekas, tu neciet puišus?

-    Jūs arī! Meitenes tumšās acis bez kautrēšanās vērās pāri galdam.

-    Es? Savā kabinetā Sandra reti kad jutās apjukusi.

-    Nūja, pavisam mierīgi, bet nežēlīgi turpināja Sibilla. Tipa, gredzena pirkstā jums nav, smaržas nelietojat, nagus nelakojat, acis nekrāsojat tātad neesat precējusies un, visticamāk, arī bez drauga…

-    Tam man nav laika! Sandra sāka taisnoties šai meitenei, šai pusplikajai bizotājai… Bet paga, paga, šodien mēs runājam par tavu uzvedību sabiedriskā vietā. Kā-pēc, Sandra jau sāka attapties no meitenes trāpīgajiem vērojumiem un secinājumiem, kāpēc tu rādīji tās savas skaistās krūtis publiski?

-    Tāpēc, ka daudzi tās kāro un skatoties, tipa, siekalojas… Neviens uzdotais jautājums Sibillu nepārsteidza, neviens viņu neizsita no līdzsvara, un Sandra arvien vairāk aptvēra, ka šī saruna ir galīgi neizdevusies un pēc iespējas ātrāk beidzama neko jaunu viņa nebija uzzinājusi un sapratusi, ja nu vienīgi to, ka kurš katrs jau nu gan tādā paskatā nespētu publiski parādīties, kā to bija izdarījusi šī pašpārliecinātā meitene.

Jā, šodien mēs maz ko noskaidrojām, Sandra pielika sarunai punktu. Tāpēc trešdien pēc skolas pulksten sešpadsmitos tev pie manis jāierodas atkal. Lūdzu, visu pārdomā, lai notikušo vari izstāstīt skaidri un loģiski.

5

Pārnākusi mājās, Sibilla uz virtuves galda ieraudzīja tās dienas vietējo avīzi ar piespraustu zīmīti:

"Man gan par cilvēka būtību un dabiskumu ir cits viedoklis. Aprunāsimies vakarā. Mamma"

Paraustījusi plecus, Sibilla pārskatīja avīzi. Trešajā lappusē, kur parasti bija lasāmas sporta ziņas, meitene ievēroja virsrakstu, kas uzreiz piesaistīja viņas uzmanību:

"AVENE PARALIZĒ SPĒLI".

Tālāko viņa lasīja neatraudamās:

"Sestdien, mūsu pilsētas jauniešu futbola izlasei spēlējot ar Ogres komandu, laukumā izskrēja pusplika meitene ļoti pārsteidzot gan skatītājus, gan arī futbolistus.

Jautāta, kāpēc tā rīkojusies, sešpadsmitgadīgā Sibilla Bērziņa (viņa vairāk pazīstama ar iesauku "Avene"!) mūsu korespondentei pastāstīja: šī esot bijusi ilgi plānota mākslas akcija performance, lai parādītu, ka cilvēkam no sava kailā ķermeņa nav jākaunas kailums esot cilvēka būtības svarīga sastāvdaļa. Varbūt pat vissvarīgākā…

jautāta, kāpēc viņa nav demonstrējusi savas būtības svarīgāko daļu pilnībā, Avene vien paraustīja plecus un savilka smaidā spilgtās aveņkrāsas lūpas, tomēr neizslēdza iespējamību, ka nākamajā reizē viņa tieši tā arī rīkosies.

Neko vairāk no Avenes uzzināt neizdevās, jo ieradās pašvaldības policijas mikroautobuss un aizveda puskailo meiteni uz iecirkni, lai tur sastādītu protokolu par sabiedriskās kārtības traucēšanu."

Viņa bija kļuvusi slavena… Par viņu jau rakstīja avīzēs! Piegājusi pie spoguļa un sev uzsmaidījusi, viņa ar mobilo telefonu nofotografēja vairākus savus portretus. Tad, izvēlējusies, viņasprāt, labāko, aizsūtīja to vairākiem paziņām.

6

Signe nervozi krekšķināja un grozījās krēslā. Viņai likās, ka rīklē ir iesprūdusi sīka asaka, kas visu laiku kustējās augšup, lejup un kairināja kaklu. Brokastu pārslās asakas nu nekādi nebūtu varējušas iemaldīties, tomēr Signe kārtējo reizi iekrekšķējās. Lielā auguma sieviete viņpus galdam, liekas, vispār bija par viņu aizmirsusi. Kopš Signes ienākšanas brīža sieviete tikai vienu reizi bija pacēlusi acis no papīra, ko turēja pirkstos ar īsi apgrieztiem nagiem. Bet tur tiešām nebija tik ilgi ko lasīt! Vai garā policiste gaišajā blūzē, ar plakanajām krūtīm mācījās viņas šedevru no galvas? Signe atkal kārtējo reizi iekrekšķējās. Bāc! To uztraukuma asaku neizdevās un neizdevās norīt… Beidzot sieviete tomēr atcerējās par viņu:

-    Ja nemaldos, tu esi Signe Alksne?

-            Jā, Signe nočukstēja, un viņas gaišā, šaurā, bērnišķīgā seja pietvīka, vēl vairāk izceļot daudzos vasarraibumus.

-            Kad esi dzimusi? Lielā sieviete, kas bija stādījusies priekšā kā inspektore Sandra, nu nolika sānis sludinājumu un pievilka sev tuvāk kaut kādu veidlapu.

-             1991. gada 9. septembrī. Signes pietvīkums no vaigiem pacēlās līdz pat augstajai pierei, ko ieskāva sīksprogaini, gaiši, nebalināti mati.

Un tas patiešām likās neticami, ka šis kautrīgais eņģelis bija spējīgs izdomāt kaut ko tādu! Sandra pārmaiņus vērās te uz Signi, te uz ilgi pētīto sludinājumu.

-            Tev krīt uz nerviem puiši, kam patīk viendzimuma attiecības? Sandra meklēja kādu pieturas punktu, kādu diega galu, pie kā pieķerties.

-    Mani tas neskar!

-            Ar to puisi Romānu tu biji labi pazīstama? Sandra savas pārdomas izteica jautājumā.

-            Nedaudz! Signes sejā atkal atgriezās dabīgā krāsa, ari viņas gaiši zilās acis nu jau vērās pretim

nesamiegtas. Siguldas novada

Siguldas pagasta 1 ' bibliotēka

-            Bērnībā jūs kopā apmeklējāt bērnudārzu? Sandra minēja.

-    Taču ne!

-    Tad tu vēlāk uzzināji, ka viņam patīk puiši?

-    Arī ne!

-    Tu pati kaut kādā situācijā to saprati?

-Nē!

-            Tu uz to Romānu biji ne pa jokam sadusmojusies? Sandra savu secinājumu izteica jautājumā.

-     Jau siltāk!

-            Vai zini, no tevis katra atbilde jāvelk kā ar knīpstangām!

-    Kas tās tādas?

-            Instruments naglu izvilkšanai! Sandra nespēja palikt nopietna.

-            Par instrumentiem es neko daudz nezinu! Signe atcirta. Kad negāju vēl skolā, mans tētuks aiztinās un visus instrumentus arī paķēra sev līdzi.

-            Vai no tā jāsecina, ka tu neciet puišus, vīriešus nu vispār… pretējo dzimumu?

-            Nekas nav jāsecina! No tā, ka mans tētuks bija maitasgabals, nekas nav jāsecina! Signe brīžam veidoja arī garākus teikumus.

7

Tā bija divstāvu savrupmāja, iecelta starp priedēm, pašā Daugavas krastā. Sandra izņēma piezīmju lapiņu un salīdzināja adresi. īstā! Ārdurvju zvans kā veca,

pirmskara pulksteņa "bim bam" cēlās un noklusa kaut kur lielās mājas dziļumā. Bet visticamāk bija labi saklausāms arī iekšpusē, jo pagāja labi ja pusminūte, kad durvis atvēra vidēja auguma tumšmatains un izskatīgs puisis.

-    Labdien, tu esi Romāns, ja? Sandra neko vairāk par piesardzību viņa sejā gan neizlasīja. Tātad patiesi tu vairs neapmeklē skolu? Viņa gan secināja, gan pati bija pārsteigta par šo atklājumu. Ak jā, piedod, viņa sastomījās, es savukārt esmu nepilngadīgo lietu inspektore Sandra un izmeklēju to… izlīmēto sludinājumu… apmelojuma lietu… Vai aicināsi iekšā?

Pār Romāna seju piesardzības maska savilkās vēl ciešāk, bet tas viņam netraucēja paziņot:

-    Atklāti sakot, es pats nemaz negribēju, lai te iejaucas policija, bet sencis to visu pārdzīvoja vēl sāpīgāk par mani un jutās visas pilsētas priekšā apkaunots. Tāpēc arī uzrakstīja iesniegumu. Tad viņš pakāpās nedaudz sānis, un Sandra pārkāpa mājas slieksni.

-     Kur runāsim? Arī iekšpusē puisis izturējās tikpat lietišķi. Uzkāpsim manā istabā vai paliksim tepat… Viņš rādīja uz zemiem, ar baltu ādu pārvilktiem zviļņiem.

-    Kad nācu šurp, pamanīju upes pusē terasi, Sandra šajos zemajos viesistabas sēžamajos justos neērti, bet puiša istabā, viņa valstībā, bija mazāk cerību uz atklātību.

-    Var arī uz terases. Romāns atvēra divviru durvis no viesistabas uz āru.

Ērtāk iegrozījusies pītajā krēslā, Sandra paskatījās pāri margām:

-    Te jau Daugava kā ar roku sasniedzama! Uz kādu bridi viņa pat aizmirsa, kāpēc šeit ieradusies. Cauru dienu tikai sēdi un skaties…

-     Bet cik ilgi tā sēdēsi un skatīsies! Viņu atgrieza atpakaļ Romāns. Sencis uzskata, ka man steidzami ir jāmaina skola.

-    Tagad, mācību gada beigās? Sandra uzreiz aizmirsa par ainavu.

-    Tomēr visvairāk žēl, ka būs jāpārtrauc treniņi, Romāns vēl piebilda lielā nopietnībā.

-    Un tu nespēj visu tā vienkārši izmest no galvas un turpināt dzīvot kā iepriekš? Sandra centās iejusties puiša ādā, bet tas viņai neizdevās.

-     Kopš tā rīta, kad pie skolas ieraudzīju pirmo sludinājumu, es veselu nedēļu neesmu izgājis ārpus mājas… Un tie telefona zvani… pirmajā dienā, kamēr apjēdzu, ka jāmaina simkarte… Liekas, Romāns ne ar vienu par notikušo nebija runājis tik atklāti.

-     Es vairs nekad… saprotiet… nekad nespēšu aiziet līdz savai bijušajai skolai, līdz stacijai, kur bija izlīmēti pat divi sludinājumi… nekad līdz tirgum… Nekad! Vai saprotat nekad un nekur!

Abi labu brīdi klusēdami sēdēja un skatījās pāri margām uz plašo ūdens klaidu. Priekšpusē viļņu ņirba bija asi iezīmēta, bet, jo tālāk no krasta, jo izplūda kustīgākos, bezformīgākos un nesaprotamākos atspulgos.

Viņa tagad bija pilnīgi šī puiša pusē! Nevienam nav tiesību otru tā sāpināt.

-     Bet kā tu domā, kāpēc tā meitene tev to nodarīja? Sandra ierunājās pēc iespējas saudzīgāk, atkal vērojot sarunu biedru.

-    Gandrīz vai nezinu, Romāns izmocīja.

-    Gandrīz vai patiešām nezini? Pēc puiša atklātības brīžiem Sandra nu bija vīlusies dzirdētajā.

-     Vairāk nezinu nekā zinu! Nākamā atbilde bija vēl izvairīgāka…

-    Paklau, mēs te nepildām sociologu anketu, kurā pēc iespējas precīzāk būtu jādefinē tava attieksme. Mani interesē fakti, notikumi, cēloņi, kas palīdzētu saprast notikušo un reizē noteikt Signes vainas pakāpi.

-    Vainas pakāpi? Šie vārdi uz Romānu atstāja iespaidu.

-    Jā, cik lielā mērā Signe ir vainīga tavā apkaunošanā! Sandra vārdus kā naglas dzina grīdā.

-    Un kas viņai par to draud? Romāns satrūkās.

-    Tas atkarīgs no vainas pakāpes! Sandra atkal izmantoja jau pārbaudīto frāzi. Ja tu viņai neesi devis nekādu iemeslu tā rīkoties, tad… tad… lietas būtība ir pavisam cita. Tad te gandrīz redzamas nozieguma pazīmes.

-    Nozieguma pazīmes? Arī šī frāze nepaslīdēja Romānam garām. Patiesībā es… kā jau jums pirmīt teicu… patiesībā es… to iesniegumu nemaz negribēju rakstīt… un par kaut kādu ģimenes goda apkaunojumu pat neiedomājos, bet mans sencis sprieda citādi… Romāns kādas minūtes klusēja, un arī Sandra šo klusumu nepārtrauca, baidīdamās, ka tad viņš vairs nerunās nemaz, tomēr viņas piesardzība izrādījās lieka Romāns tik un tā neturpināja tālāk! Vai nu viņā atkal bija uzbangojis piedzīvotais, vai viņš vienkārši nevēlējās atklāt notikušo. Tāpēc Sandra jautāja tieši un bez aplinkiem:

-    Kas jūsu starpā bija noticis tāds, ka Signe šo te rakstīja un kopā ar tavu bildi izlīmēja pa visu pilsētu?

-    Nekā tāda\ Romāns ar atbildi nevilcinājās. Mēs bijām sarunājuši doties izbraucienā ar laivu, un es… nevarēju ierasties.

-    Tik vien? Sandrai paspruka. Viņa, policijas inspektore, nu nekādi nespēja būt neitrāla vērotāja no malas. Un vairāk nekas? Bet Romāns atkal klusēja. To, ka viņš tālāk neko nestāstīs, Sandra saprata skaidrāk par skaidru, tāpēc no mapes izvilka līdzpaņemto sludinājumu ar Romāna foto augšpusē.

-    Un kur tad uzņemta šī bilde?

-    Tur! Romāns norādīja pāri margām uz mauriņu upes malā.

8

-     Nu kā es jums patīku? Sibilla koķetēja un, tikko ienākusi pa durvīm, palika grozīties telpas vidū. Šoreiz viņa bija vēl avenīgāka: aveņkrāsas topiņš jo īpaši izcēla krūtis, ar kurām viņa tik ļoti lepojās. Šodien arī kastaņbrūnajos matos vīdēja iekrāsotas aveņkrāsas šķipsnas. Un getras bija spilgti avenīgas, un tas vēl vairāk kontrastēja ar viņas baltajām krosenēm.

-    Nu kā es jums patīku? viņa atkārtojot mazliet pietupās tā, ka minisvārki uzrāvās vēl augstāk.

-    Efektīgi! Patiešām efektīgi! Sandra nespēja atturēties no ironijas. Nemaz nav jāizģērbjas pusplikai. Tāpat labi izskaties.

-    Vai es ko citu saku? Sibilla vēl nesēdās, bet noķeksēja no pleciem nelielu aveņkrāsas mugursomu un izņēma atvāžamu spogulīti. Tā vāciņš, protams, arī bija avenīgs. Nu viņa mazajā spogulītī aplūkoja sevi no visām pusēm un pat apmierināti izbāza mēles galiņu…

Sandra skatījās šajā viņai domātajā izrādē un arī nolēma mainīt taktiku, jo iepriekšējā Sibillas izprašņāšana nebija devusi neko.

-    Tu pirms divām dienām man maz ko pavēstīji. Sandra norādīja meitenei uz krēslu iepretim galdam. Tāpēc šodien tev būs jāpaklausās, ko stāstīšu es.

-    Man nekas nav pretī! Sibilla pat mīļi pasmaidīja un ar spogulīti rokās apsēdās norādītajā vietā.

-    Tātad kāda sešpadsmitgadīga meitene X, kuras sirdsdraudziņš tā teikt, boifrends ir futbola komandas vārtsargs Y, aizgāja skatīties kādu izšķirošu spēli. Bet komandai, kuras vārtos stāvēja Y, todien spēlē diezin ko neveicās. Sandra stāstot neskatījās uz Sibillu, tomēr redzēja meitenes rokas, kas galda pretējā malā vēra vaļā un taisīja ciet aveņkrāsas spogulīša vāciņu. Viena bumba vārtos jau bija ielaista, bet vairākas citas knapi, knapi atvairītas. Sandra iejutās stāstījumā arvien vairāk, un arī aveņkrāsas spogulītis paātrināja savu ciet-vaļā ritmu. Un tad meitene, kurai vispār patīk izcelties un patīk, ka apkārtējie viņu ievēro, pēkšņi nolēma pastimulēt savu puisi un viņa komandas biedrus, pie reizes arī šokējot pretiniekus. Tāpēc X ātri norāva savu aveņkrāsas T kreklu un, tā kā viņa krūšturi vispār nevalkā, līdz vidum plika izskrēja laukumā…

-     Nav taisnība! Tas jūsu stāsts ir galīgi garām! Spogulīša vāciņš ar klikšķi aizcirtās. Pirmkārt, tā meitene nebūt negribēja pastimulēt savu puisi! Otrkārt, tai futbola komandai šajā spēlē veicās pavisam labi un pirmo bumbu tās vārtos iesita tikai pēc meitenes izskrējiena. Tā ka stimulēt nebija nekādas vajadzības. Treškārt, kā… jūs varat zināt, kā patiesībā viss notika?

-     Es tiešām visu nevaru zināt, bet varu iedomāties! Sandra iebilda.

-    Ne sūda jūs nevarat iedomāties! Sibilla niknojās un vārdus vairs neizvēlējās.

-     Lai man ne sūda nebūtu jāiedomājas, lūdzu, izstāsti. Sandra pavisam mierīgi vēroja pretimsēdētāju, un ilgi arī nebija jāgaida.

-    Tā nemaz nav, ka tai meitenei ļoti patīk, ka viņu visu laiku ievēro un apbrīno! Spogulīti Sibilla nometa uz galda. Ja to jūsu sagrozīto stāstu atceras pareizā secībā, tad tās meitenes izskrējiens uz futbola laukuma bija stāsta pašā nobeigumā.

-     Patiešām iespaidīgs nobeigums! Sandra redzēja, kā Sibilla ar lūpu kaktiņiem pasmaida, un apņēmās meiteni vairs nepārtraukt.

-     Bet sākums risinājās agrā pavasarī, kad sniegs tikko kā bija nokusis un uz futbola laukuma vēl pletās lielas peļķes, kurās futbolisti, tipa, mīcījās pa dubļiem.

Tā meitene kopā ar savu draudzeni garāmejot apstājās pie laukuma, kur, no galvas līdz kājām nošķiedušies, trenējās kaut kādi puiši. Treniņš kā jau treniņš, ja vien viņas nebūtu ievērojušas vārtsargu. Tas gan bija krūts nu īsts superstārs! Sibilla pat mirkli paklusēja. Viņš, tipa, ķēra gandrīz visas bumbas kaut arī brīžam pa viņa vārtiem dauzīja vai puse komandas. Ar "līdaciņu" izņēma no stūriem, ar izskrējienu nocēla no bučiem uzbrucējiem, uz kājām noturēdamies, nelaida iekšā pat visspēcīgāk sistos vienpadsmitmetriniekus…

Bet treniņš drīz vien beidzās, un meitenes pārcēlās uz parka kafejnīcu, kur piesaulītē jau bija iznesti pirmie brīvdabas galdiņi. Un tur, ticat vai neticat, pēc treniņa ieradās meiteņu ievērotais vārtsargs nu, superstārs un pienāca pie viņu galdiņa ar divām sidra pudelēm rokā. Turklāt tas izrādījās meitenes mīļākais bumbieru sidrs. Tas bija viņa pirmais bonuss.

Bet, kad vēlāk viņi sāka bazarēt, puisis pastāstīja, ka jau treniņa laikā, tipa, tās daudzās bumbas ķerdams, viņš ir pamanījis meiteni aveņkrāsas jakā. Par to viņš tūlīt saņēma otro bonusu, un meitene viņam ļāva sevi pavadīt uz mājām.

9

Kopš es uzzināju par to jūsu iecerēto laivu braucienu, man daudz kas kļuva skaidrāks… tikko Signe bija apsēdusies, bez ievada pateica Sandra.

-    Kas jums kļuva skaidrāks? Signe saspringa un sev raksturīgi iekrekšķējās.

-    Tagad es vismaz nojaušu dažus tavas rīcības motīvus. Sandra bija nolēmusi šo sarunu virzīt pēc iespējas mierīgāk un draudzīgāk.

-    Vai jūs nojaušat, kā es, muļķe, pie tās laivu piestātnes viņu gaidīju divas stundas? Signe pavisam negaidīti pielēca kājās un pietvīkusi kliedza. Viņas acis samiedzās un zīlītes kļuva tumšas.

Nezaudējot savaldību, Sandra klausījās, bet viņas miers vēl vairāk uzbudināja Signi. Vai jūs nojaušat arī to, ka es iepriekšējā dienā skraidīju pa veikaliem, pirku produktus un visu kaut ko gatavoju līdzi ņemšanai? Uz kosmētikas salonu aizgāju un, lai cik tas sāpētu, kājām epilēju matiņus, jo citādi mans jaunais peldkostīms ne pēc kā neizskatījās! Viņa kliedza vēl skaļāk. Tik skaļi, ka atvērās Sandras kabineta durvis un tajās pabāza galvu blakusistabas kolēģe Lilita:

-    Vai izsaukt dežurantu?

-     Nē, es pati tikšu galā! Sandra ar žestu lūdza kolēģei aizvērt durvis, bet arī šis pārsitiens ne par kripatiņu neatvēsināja Signi. Vēl joprojām neapsēdusies, viņa tikpat spalgā balsī turpināja:

-     Un, kad viņš neieradās un uz maniem telefona zvaniem neatbildēja, vai zināt, ko tad es darīju? Signe pāri galdam pieliecās Sandrai tuvāk.

-    Ko tad tu darīji? Sandra klusītēm ieprasījās.

-     Lūk to… to… jūs gan gribētu zināt! Signe atgāzās krēslā un varbūt vēlreiz pārdzīvoja notikušo, ko viņa pat dusmu brīdī nespēja izkliegt. Pēc tam viņa ilgi neizdvesa ne skaņas.

"Nevis tā klaigāšana bija tas briesmīgākais, bet klusums, kas iestājies tagad," Sandrai ienāca prātā. "Un es nezinu, kā tai meitenei palīdzēt."

-     Kad es pilnīgi skaidri sapratu, ka viņš neatnāks, uz tām laipām upes malā nosēdēju vēl nezin cik ilgi, Signe stāstīja neskanīgā balsī. Nu vairs nebija ne vēsts no tās dusmu pārņemtās meitenes, kuras savaldīšanai Lilita vēlējās izsaukt policijas dežurantu. Bet no turienes aiziet tāpat es vienkārši nespēju. Daudz vieglāk man būtu bijis laisties upē un peldēt… Varbūt uz pretējo krastu? Zinot, ka tik tālu tāpat nespēšu… Bet, jūs tikai nesmejieties, es baidījos no aukstā ūdens. Man vienmēr un visur salst… Signe nodrebinājās. Un pazust aukstā, tumšā ūdenī… Manuprāt, nekas nevar būt briesmīgāk. Tomēr no turienes aiziet arī nespēju. Un tad es iedomājos: ja ari viņam tikpat ļoti sāpētu, varbūt man kļūtu vieglāk… Es patiesībā nekad neesmu domājusi, ka viņš ir zilais, ka viņam puiši patīk vairāk par meitenēm, vienīgi gribējās, lai viņam būtu tikpat sāpīgi… Un tad es piecēlos un palaidu līdzpaņemto pārtikas grozu straumē. Bet tālu tas netika dažus metrus no krasta grozs piesmēlās, apgāzās un nogrima. Signe vairs neskatījās kabineta sienā, bet pāri galdam vērās Sandrai pretim.

-     Bet kā tev pašai šķiet, kāpēc jums izjuka tas laivu brauciens, kāpēc viņš neieradās? Sandra lūkojās uz meiteni. Signe novērsa skatienu. Skaidrs, ka par to viņa bija daudz domājusi.

10

Jau kopš darba sākuma policijā Sandra savas pārdomas, kas radās dažādu lietu izmeklēšanas laikā, ierakstīja biezā, zaļā kladē. Arī tagad viņa paņēma šo kladi un atšķīra baltu lappusi.

KĀDAS IR MŪSDIENU MEITENES?

Viņa uzrakstīja jautājumu un tūlīt stabiņā zem tā arī iespējamās atbildes:

-    hiperaktīvas, ar iniciatīvu;

-   ģērbjas spilgti, nav aizspriedumainas;

-    nebaidās no visa jaunā, cenšas daudz ko izmēģināt;

-    māk sevi aizstāvēt un par sevi pastāvēt;

-    agrāk interesējas par attiecībām ar pretējo dzimumu;

-   pārāk emocionālas un nesavaldīgas;

-           salīdzinājumā ar mana skolas laika meitenēm viņām ir lielākas krūtis un sievišķīgākas figūras.

Pēdējo teikumu Sandra nosvītroja.

11

Romāns viņu sagaidīja pie skolas. Signei kā parasti bija auksti. To tūlīt pamanīja Romāns, satvēris viņas garos, vēsos pirkstus. Un, lai Signe šajā siltajā pavasara dienā pilnīgi nenosaltu, viņš apskāva meiteni ap pleciem. Signe samulsa, un nu aukstuma skudriņas skraidīja viņai arī pa muguru zem virsjakas. Skolas

sporta laukumā, kam bija jāiet garām, vairāki puiši lēkāja ap basketbola grozu, un ne tiem bija laika, ne intereses viņus pamanīt. Bet, satiekoties ar pretimnācējiem, Signe pēkšņi sajuta Romāna rokas smagumu uz saviem pleciem. Un dīvainā kārtā to sajuta arī viņas vasarraibumi tie iezīmējās sejā spilgtāki…

-    Tu sarksti? Vienā tādā reizē to pamanīja arī Romāns un, nekautrēdamies nemaz, pieklāva viņu sev klāt. Nē, Signei tas nebija nepatīkami! Tomēr mulsinoši gan neviens vēl nekad nebija viņu uz ielas tā apmīļojis. Pat tie puiši ne, kas tumšos vakaros pēc skolas disenēm paretam bija viņu pavadījuši uz mājām.

-    Tā kā uz ielas tu esi briesmīgi kautrīga, Romāns ierunājās un piekļāva savu vaigu viņējam, tad man ir ierosinājums, nē, ielūgums. Es aicinu tevi ciemos!

-     Un vecāki, ko teiks tavi vecāki? Signe uzreiz iedomājās sava dzīvokļa lielo, bet vienīgo istabu, ko, pārdalītu ar skapi un grāmatu plauktiem, viņas apdzīvoja divatā ar mammu. Pēc darba vienmēr nogurušo mammu.

-    Lai tas tevi neuztrauc! Romāns skaidroja. Mani senči šo pēcpusdienu aizdzinās uz Rīgu iepirkties, bet pēc tam viņiem vēl ir teātris. Viņi būs vēlu. Tā ka šoreiz tev iepazīties neiznāks…

-     Žēl… novilka Signe, un tad viņi abi kopā smējās patiešām sirsnīgi un bezbēdīgi. Aukstuma skudriņas arī vairs neskraidīja pa Signes muguru, un viņi mērķtiecīgi pagriezās Romāna māju virzienā.

-            Kur tad apmetīsimies? Romāns, izrādījis Signei visu māju, vecāku guļamistabu ieskaitot, taujāja.

-            Tur! Signe noteikti norādīja ar pirkstu pāri terases margām uz mauriņu upmalā.

-            Ja vēlies tur, tad arī paliksim tur, Romāns neiebilda un, paķēris bārkstainu pledu, gāja pa priekšu.

Tik tuvu un labi pārskatāmu Daugavu Signe, liekas, savā mūžā vēl nebija redzējusi. Kaut visus sešpadsmit gadus tepat, šajā pilsētiņā, nodzīvojusi.

-            Un tu to vēro katru dienu?! viņa gan jautāja, gan secināja.

-            Ja iznāk laiks, Romāns novilka diezgan vienaldzīgi un no mugurpuses pēkšņi apskāva Signi. Viņa rokas sakļāvās uz meitenes krūtīm, bet viņa izturējās tā, it kā to vispār nemanītu.

-            Vai tev fočiks ir? Signe spēji pagriezās pret puisi.

-    Protams, ir! Romāns mazliet aizvainoti attrauca.

-            Tad, lūdzu, nofočē mani šeit, pie Daugavas! Viņa jutās kā ceļojumā vai ekskursijā pa kādu svešu un eksotisku zemi.

-            Ja tik vien tās bēdas, Romāns, vēl drusku sapīcis, noņurdēja un uzskrēja pa kāpnēm pēc prasītā.

-            Tikai fočē tā, lai Daugava būtu redzama. Signe izrīkoja.

-            Tu gribi portretu vai visā augumā? Romāns zūmēja savu digitālo kameru.

-            Vienalga kā, lai tikai Daugava būtu redzama! atkārtoja Signe.

-    Nu, vai tā būs labi? Pēc brīža Romāns safotografēto rādīja meitenei.

-    Jā, gandrīz… Viņa uz brīdi apklusa.

-    Tikai gandrīz? Romānam nebija vajadzīgs nopietns iemesls, lai sapūstos. Kāpēc gandrīz?

-    Tāpēc, ka man gribētos arī tevi tajā bildē! Signe bija gatava paskaidrot.

-    Tad noliekam to fotoaparātu uz pagraba palodzes un uzstādām autoknipsi! Romāns, paķimerējies ap kameru un pieskrējis līdzās Signei, paspēja viņu apskaut.

-     Un vēl es gribētu tevi vienu pašu nofočēt! Romānam likās, ka Signe apzināti velk laiku, bet viņš bija pacietīgs un nesteidzīgi rādīja, kā darbojas kamera.

-     Tev jāspiež šī te augšējā poga… Viņš skraidīja pa zālienu un, atgriezies vietā, kur zaļais mauriņš jau liecās lejup uz ūdens pusi, pēkšņi norāva virsjaku, tad apakšjaku ar kapuci un visbeidzot arī džinsus. Nu viņš, palicis vienīgi bokseršortos, krūškurvi izspīlējis, kā īstens modelis pozēja objektīva priekšā. Signe pārsteigta iespurdzās un nospieda kameras slēdzi. Bet viņš apņēmīgi mainīja pozu, un Signei atkal bija jāfotografē. Nu jau viņa smējās kā kutināta un uz katru jaunizdomāto ķēmošanos atbildēja ar slēdža klikšķi un skaļu spurdzienu.

Turpat Daugavas malā, vēl drēbes atpakaļ neuzvilcis, Romāns atkal apskāva Signi un ar savu muti notvēra viņas lūpas, bet tās, kārtējo reizi aprāvušas smējienu, sakniebās un gandrīz nemaz neatbildēja puisim.

-    Tu atkal visa drebi! mazliet atvirzījies, Romāns secināja. Iesim iekšā, tur būs siltāk.

-    Bet kā es dabūšu tās bildes? Atraisījusies no Romāna, Signe ātri atžirga.

-     Es tev tās ierakstīšu diskā! Romāns viņu vedināja uz savu istabu augšstāvā. Un vēlāk no tā var nokopēt īstas bildes uz papīra.

Vēl silto disku Signe tūlīt iestūķēja skolas mugursomas ārējā kabatā, bet tā nebija vienīgā dāvana, ko viņa šodien saņēma. Beidzis darboties pie datora, Romāns pasniedza Signei ar auklu savelkamu dāvanu maisiņu, kas izskatījās tieši kā no Ziemassvētkiem nācis tā koši sarkanos sānus greznoja daudzas zelta zvaigznītes. Tomēr maisiņa saturs gan, Signesprāt, nevarēja būt dāvana, ko viņš pats būtu saņēmis no Ziemassvētku vecīša. Zaļās tējas krūzes osa ērti iegūla saujā, bet lielais uzraksts uz sāniem droši vien samulsinātu ne vienu vien un kur nu vēl Signi.

-    "BE1BE SEKSĪGA", viņa lasīja un pārlasīja.

-     Nu, vai patīk? Romāns bija pieliecies viņai pavisam tuvu. Kad es šo ieraudzīju Jurģu gadatirgū, uzreiz sapratu, ka tā ir tieši kā radīta tev! Signe ļāva viņam bužināt savas gaišās sprogas.

-    Ārprāts! Ar to meiteni ir pilnīgs negals! Romāns it kā kādam trešajam stāstīja par Signi. Viņa salst un drebinās arī šeit, siltumā…

-    Tāda nu es esmu! Signe apcirtās pret puisi un apsēdās uz palodzes.

-    Man ir laba recepte, kā tev beidzot sasildīties! Romāns tik cieši satvēra viņas vidukli un pietuvināja sev, ka izvairīties nebija iespējams.

Kā pamanīji, tad visas iepriekšējās nelīdzēja. Signe atspieda rokas pret puiša pleciem.

-            Šī līdzēs, noteikti līdzēs! Romāns savu degunu paberzēja pret Signes degunu. Kaut kur es lasīju, ka tā skūpstoties eskimosi.

-            Kas tad tā ir par brīnumrecepti? Tā vien likās, ka eskimosu skūpstīšanās Signei tīri labi patika.

-            Vai tu kādreiz esi bijusi burbuļvannā? Romāns nu centās aizstāt eskimosu parašas ar pasaulē vairāk pieņemtām tradīcijām.

-            Nē, nē, neesmu! Signe, grozot galvu, veikli izvairījās, tomēr puisi neatgrūda. Bet varbūt pamēģinātu gan. Šoreiz viņa ļāva Romānam īsi pieskarties savām lūpām.

-    Tad iešu palaist ūdeni. Tas Romānu pamudināja

rīkoties, nekavējoties ne mirkli.

* * *

-    Un vanna tā burbuļos visu laiku? Signe ne īpaši droši iegremdēja roku siltajā ūdenī. Bet nu, lūdzu, ļauj man noģērbties! Viņa skatījās te uz Romānu, te uz vannasistabas durvīm.

-     Nu labi, es uz to svēto brīdi iziešu ārā! Romāns, vairākkārt atskatījies, ne pārāk žigli atstāja telpu.

Aizlavījusies līdz durvīm, Signe sev par pārsteigumu atklāja, ka tās no iekšpuses nav aizslēdzamas. Nu viņa brīdi pārlika, kā rīkoties tālāk, bet tad, vērdamās uz vilinoši mutuļojošo vannu, izģērbās līdz biksītēm un krūšturim. Tādā izskatā viņa piesardzīgi ieslīdēja vannā un izstiepās visā garumā. Siltais ūdens gan kutināja muguru un kāju pēdas, gan cēla augšup… Dziļi ievilkusi elpu, viņa tīksmi nopūtās.

-     Vai ar tevi viss ir kārtībā? Bez klauvēšanas atvērās vannasistabas durvis, un tajās stāvēja Romāns, ģērbies vien savos bokseršortos, ar divām šampanieša glāzēm rokās. Siltais, Signes muguru glāstošais ūdens pēkšņi pārvērtās par aukstām un kņudinošām baiļu skudriņām.

-     Mani senči šeit vienmēr atslābinās divatā un lok šampanieti, viņš stāstīja, tuvojoties vannai. Tu neesi pilnīgi izģērbusies? Tad jau puse kaifa tev paies garām… Romāns vienu šampanieša glāzi nolika uz vannas malas un pats piesēda turpat līdzās. Signe centās zem ūdens paslēpties no Romāna, bet ķepurodamās aizķēra vannas malu un iegāza šampanieša glāzi ūdenī.

-    Ak tad ejam šampanieša vannā? Romāns fiksi izķeksēja no ūdens grimstošo glāzi, tad ielēja vannā arī savas saturu un ar galvu pa priekšu ienira pie Signes…

Nu viss sakūlās baltās vērpetēs un pārvērtās kustīgā, skaļā ņudzeklī: Signe spiedza, kūļājās kājām, šļakstījās rokām, Romāns te ienirdams, te iznirdams burbuļoja un elsoja kā ronis, pa starpām zem ūdens skūpstot Signes plecus, vēderu un kaklu. Šajā trakumā, izbīlī, zemūdens kūleņos Signe pēkšņi sajuta, ka viņas krūšturis ir atāķēts un lencītes no pleciem nost. Spēcīgi atspērusies pret vannas dibenu, viņa tomēr spēja izslieties stāvus un kopā ar kādu spaini ūdens uz vannasistabas flīzēm izlēca ārā. Arī Romāns tūlīt bija

stāvus un sekoja meitenei. Signe metās uz vannasistabas priekštelpu. Romāns pa pēdām. Turklāt ātri panāca viņu. Stāvēt viņa priekšā kailām krūtīm to nu gan viņa nespēja, tāpēc piespiedās Romānam klāt, aizsedzoties ar viņa augumu… Bet šo jocīgo slēpšanos Romāns uztvēra pilnīgi ačgārni: viņš glāstīja Signes muguru, plecus, slapjās biksītes un centās arī atrast viņas lūpas. Bet tās viņai bija vajadzīgas, lai izmisīgi čukstētu:

-    Šodien ne! Lūdzu, lūdzu, šodien ne! Tikai ne šodien!

-    Kāpēc ne šodien? Viņa glāstos parādījās apmulsums, un abas rokas sastinga uz meitenes kailās, slapjās muguras. Vai atceries? viņš čukstēja Signei ausī. Mēs taču runājām, ka drīz, pavisam drīz kopā dosimies divu dienu braucienā ar laivu, ka gulēsim kopā teltī… Tad jau tas notiks tik un tā…

-    Šodien ne. Šodien vēl ne… vienīgi tā viņa spēja atbildēt un, pāri puiša plecam uz pakaramā pamanījusi gaiši zilu halātu, atrāvās no sava siltā aizsega, lai kaut ko uzmestu sev virsū.

Un nu viņa pilošiem matiem sēdēja mīkstā zvilnī turpat vannasistabas priekštelpā, bet Romāns, viņai muguru uzgriezis, skatījās ārā pa logu. Arī šis rādīja kārtējo Daugavas ainavu, tomēr Signi interesēja kaut kas cits:

-    Tātad… tu neesi aizmirsis, ka mēs runājām… vairākas dienas… braukt ar laivu? Viņa vairs neizklausījās ne nobijusies, ne nosalusi.

-    Kāpēc lai es būtu aizmirsis? Romāns sapīcis turpināja pētīt ainavu aiz loga.

-     Un kad mēs brauksim? Viņa saspringa, gaidot atbildi, bet izdzirda kaut ko līdzīgu mierinājumam:

-     Kaut kad vēlāk, kad paliks siltāks, lai tev atkal nesaltu…

-    Man arī tagad nesalst, viņa apliecināja.

-     Brīnums! viņš burkšķēja, vēl joprojām aizgriezies.

-     Bet tā burbuļvanna bija tīri jauka. Viņa ar pirkstiem, tāpat bez dvieļa spieda no matiem ārā ūdeni.

-    Tīri jauka? Viņš apcirtās riņķī un nu stāvēja ar seju pret viņu. Tad kāpēc… kāpēc… tu tajā ielīdi ar… visām drēbēm?

-    Tu jau arī nebiji pliks! viņa koķetēja un nu pati vēlējās pieiet klāt tam sapīkušajam puisim un viņu noskūpstīt.

-     Tātad, ja es būtu… viņš apklusa un paraustīja bokseršortu gumiju, tu arī… rīkotos tāpat… Šis uzdevums teorētiski Romānam bija par grūtu, tāpēc viņš panācās tos dažus soļus līdz viņai un apsēdās uz mīkstā zviļņa malas. Nu arī ar zosādu klātais Romāna augums bija tik nosalis, ka viņa pieglauda savus slapjos matus puiša plecam. Un sīka ūdens tērcīte tūlīt notecēja viņam lejup pa muguru.

12

Uz pirmo satikšanos, kas bija norunāta pēc trim dienām, tā meitene gatavojās kā traka. Sibilla, visticamāk, vēlējās, lai viņas stāstu kāds dzirdētu. Viņa gribēja ierasties iedegusi, tipa, šokolādes brūnumā… Bet pilsētiņas vienīgajā solārijā rinda jau bija aizņemta nedēļu uz priekšu… Normāli, ja? Pilnīgākais sviests! Un tad meitene atcerējās, ka visvieglāk un ātrāk ir iedegt pavasara saulē, vienīgi zeme ir pārāk auksta, lai uz tās gulētu.

-    Un pirms pirmā pērkona nekādā ziņā nedrīkst pat sēdēt tā vienmēr brīdināja mana oma, arī Sandra dalījās pieredzē.

-    Tāpēc tā meitene atrada krūmu ieloku Daugavas malā, kur grozās mazāk cilvēku, un kaila tur nostāvēja vairākas stundas, Sibilla turpināja.

-    Kaila? Sandra nespēja būt pacietīga klausītāja. Un tā meitene nebaidījās, ka viņu tādu kāds ieraudzīs?

-    Tad lai skatās, ja patīk… No tā jau gabals nenokrīt tā atkal bieži atkārtoja mana vecāmamma, Sibilla stāstīja tālāk. Ar peldkostīmiem, arī bikini, taču nevar iesauļoties viscaur vienmērīgi.

-     Un kāpēc tas ir vajadzīgs? Sandra brīnījās, bet Sibilla pavērās viņā tik pārsteigta, ka Sandra spēja vien taisnoties:

-    Man vispār riebjas sauļoties un bezmērķīgi vārtīties pludmalē, es jau sen nelietoju divdaļīgo peldkostīmu. Tāpēc, cik pēc peldēšanās saule tiek klāt, tik arī gana.

-    Bet tā meitene gribēja būt šokolādes brūnumā! uzsvērti atgādināja Sibilla. Tomēr tajās dažās stundās viņa ieguva vien vieglu apsārtumu.

-    Es gan būtu sarkana kā vēzis! iestarpināja Sandra, bet tūlīt arī aprāvās.

-        Un nākamās divas dienas, kā par nelaimi, patrāpījās apmākušās, tāpēc tā meitene jau krita izmisumā, bet tad, iegājusi frizētavā, lai matus nokrāsotu koši avenīgus, viņa frizieres seju atklāja tieši tik šokolādīgu, kādu vēlējās pati. Un tas nebija ne solārijs, ne saulē iegūts brūnums, bet gan iedeguma krēms… Un tā bija izeja, brīnums, par kādu meitene varēja tikai sapņot…

-       Un vai tas vārtsargs, tas… superstārs, šo brīnumu novērtēja? Sandra par dzirdēto bija i pārsteigta, i ieinteresēta.

-       Liekas, ka novērtēja gan! Sibilla apliecināja. Viņš bija tik apjucis, ka pat nemēģināja meiteni noskūpstīt.

-       Varbūt viņam vēl likās par agru skūpstīties? Sandra minēja, tomēr Sibilla uz šo iebildi nereaģēja, viņa jau stāstīja tālāk:

-       Bet otrajai satikšanās reizei meitene arī bija sagatavojusi kaut ko īpašu uz pleca tetovētu čūskiņu…

-       Parādi! Nepilngadīgo lietu inspektore Sandra savā darba kabinetā veica nevis izmeklēšanu sabiedriskās kārtības pārkāpumā, bet aktīvi piedalījās kādas svešas meitenes randiņā.

-    To vairs nevar parādīt.

-    Kāpēc nevar?

-    Tā nogāja…

-     Kā nogāja?

-        Nebija īsta! Uzlīme, ko draudzene atveda no Polijas, bet pēc izskata kā īsta. Nu īstāka par īstu.

-       Vai viņš to pamanīja? Diezin vai arī šo detaļu noskaidrošana ietilpa izmeklēšanā, ko veica Sandra.

-            Nevarēja nepamanīt! Tā meitene pēc satikšanās vismaz trīs reizes apgriezās riņķī, lai čūskiņa pazibētu viņa acu priekšā.

-            Tad jau viņš noteikti kaut ko teica? Izprašņāšana turpinājās.

-            Jā, teica gan! apstiprināja Sibilla. Kopā ar meiteni, izgājis no kafejnīcas uz ielas, viņš novilka savu džinsu jaku, uzlika to meitenei uz kailajiem pleciem un teica: ka tik nu tev nepaliek auksti!

-            Bet tā čūskiņa jau nebija īsta! Ko tur daudz žēloties, Sandra pat mierināja Sibillu.

-            Tomēr pīrsings mēlē gan bija īsts! Sibilla pēkšņi mainīja sarunas tematu un izstiepa garu, sarkanu mēli, kurā rēgojās spoža bumbiņa… Vai spoguļa jums nav? viņa kārtējo reizi jautāja, bet, saņēmusi vien noraidošu galvas pašūpošanu, izņēma no somiņas jau pazīstamo perlamutrīgi avenīgo atvāžamo spogulīti un to tūlīt arī lika lietā.

-            Kad tad tā meitene paspēja ielikt mēlē pīrsingu? Sandra bija gatava vēl uz dažādiem pārsteigumiem.

-    Pirms trešā randiņa.

-    Un viņam tas patika?

-            Vairāk jau liekas, ka ne! Sibilla atkal izbāza mēli un aplūkoja to spogulītī. Kā viņa mēle pieskārās tai bumbiņai, tā viņš tūlīt atrāvās no meitenes un pat noņēma rokas no viņas gurniem.

-    Jūs skūpstījāties?

-            Nu, protams! Tas taču bija jau mūsu trešais randiņš… atbildot Sibilla šķita pārsteigta.

-    Un tālāk?

-    Tālāk viņš vairs nemēģināja meiteni skūpstīt. It kā sāka vairīties no viņas. Bet tomēr tajā vakarā meitene viņu pierunāja aiziet patusēties uz "Caurumu".

-    Kas tas tāds?

-    Tipa, deju zāle virs kafejnīcas "Saulīte".

-    "Caurums"! Nu gan vārdiņš… pie sevis pusbalsī atkārtoja Sandra.

-    Tāpēc, ka tur ir melni griesti un tumšas sienas. Puiši saka, ka tik tumšs esot vienīgi dibencaurumā… To viņa pateica vienkārši, bez stostīšanās, kā pašu par sevi saprotamu.

-     Un tur meitene ar vārtsargu dejoja?

-    Viņi abi ne! Viņš, tipa, aizgāja uz bāru pēc dzeramajiem, bet meitene palika viena sēžam. Ne uz ilgu laiku. Pēc brīža viņai jau bija citi zēni riņķi:

-    Nāc barā! Izrādās, šie visi bija no viņa futbola komandas.

Kad viņš atgriezās ar glāzēm, meitene jau kustējās zāles vidū. Meitene, protams, viņu sauca, bet viņš nenāca. Pēc laiciņa meitene viņu aicināja atkal pievienoties, tomēr viņš tik sēdēja iepriekšējā vietā un drūmi skatījās. Toties citi, meitenes vārdu pat nezinot, bet redzot, kā viņa ģērbusies, visu laiku skandēja:

-     "Avene, Avene, Avene". Sibilla no "Cauruma" uz brīdi atgriezās kabinetā pie Sandras, tomēr drīz vien turpināja: Vienā pārtraukumā, palikusi blakus kādam garam puisim, kas arī dejošanas laikā nebija atkāpies no viņas ne soli, meitene mēģināja noskaidrot:

-    Vai viņš tas jūsu vārtsargs vispār nedejo?

-            Viņš dažkārt mums tāds pakautrīgs… Uzrunātais neizteica visu līdz galam. Parasti gan viņam patīk citādas meitenes.

-    Kādas?

-            Nu tādas pelītes, ko citi negrib uzreiz nocelt, kuras ātri pakļaujas un… visu laiku viņu apbrīno…

-            Es arī viņu apbrīnoju! meitene piebilda. Tipa, kā vārtsargu.

-            Tas viņu noteikti kaifo! Bet mūsējie ap tevi aplipuši kā bites ap medu, un tas viņu dara nemierīgu.

-            Tad kāpēc viņš tagad sēž malā? meitene vēl joprojām nesaprata.

-            Zēns droši vien ir sabesījies… Puisis kļuva arvien vaļsirdīgāks. Un vēl ko es tev teikšu: tu viņam esi pārāk liela ekstra! Patiesībā tu esi mans tips. Man patīk… es močīju jo trakāk, jo labāk…

13

-            Piedod par manu nākamo jautājumu, Sibilla. Sandra vērās uz Avenes īso un spilgto topiņu ar dziļo izgriezumu un lielai ķiršogai līdzīgo karekli tieši krūšu bedrītē. Vai tava mamma arī ģērbjas tik… tik… Šeit ļoti svarīgi bija atrast pareizo vārdu.

-            Jūs domājat tipa, tik uzkrītoši? Avene viņai pasteidzās priekšā. To jūs gribējāt jautāt?

-    Apmēram! Sandra jutās atvieglota.

-            Mana mamma jūs pārsteigtu! Viņa patiešām jūs pārsteigtu! Avene iesmējās.

-     Pārsteigtu? Sandra gaidīja, ko vēl izdzirdēs.

-     Kaut gan varbūt nepārsteigtu nemaz. Avene atkal aprauti iesmējās. Viņa, tipa, necieš neko no tā, ko es velku mugurā, ko ēdu, kādu kosmētiku lietoju…

-     Kosmētiku? Sandra pieķērās pie pēdējā vārda un centās pati ar sevi tikt skaidrībā, vai nu jūtas pārsteigta, vai tieši otrādi. "Kā man agrāk tas neienāca prātā?" Viņa brīnījās par sevi.

-     Kosmētiku, tāpat kā jūs, mana mamma vispār nelieto! Tas jau mūsu mājā ir liels notikums, kad mamma, kaut kur pošoties, izņem no spoguļa atvilktnes tēta pirms pieciem, bet varbūt pirms septiņiem gadiem no Francijas atvesto smaržu pudelīti un iepūš sev aiz ausīm… Avene ievilka elpu, lai tūlīt arī turpinātu. Ak es minēju vārdu "spogulis"? Tas mammai vispār nav nepieciešams… Nu labi, pārspīlēju reizi dienā, no rīta, viņa, pie tā stāvot, izsukā matus.

"Cik reižu dienā es pagrozos pie spoguļa?" Sandra centās saskaitīt, bet tā arī nepaspēja, jo Avenei bija daudz sakāmā.

-    Un vai jūs zināt, kā mūsu mājā mazgā veļu? Mamma tirgū pērk veco laiku veļas ziepju gabalus nu tos lielos, brūnos! tad tos sīki sagriež un aplej ar verdošu ūdeni. Pēc tam šo glumo, smirdīgo žļurgu lej veļas mašīnā. Tas, lūk, esot dabīgi tipa, ne veselībai, ne dabai kaitīgi! Labi, Avene nerimās, ka mēs veļas dienās neejam uz Daugavmalu velēties… Šādu ainu iedomāties bija tik komiski, ka Sandra pat pasmaidīja un, mēģinot uz šīs komiskās nots novirzīt arī Aveni, ierunājās:

-    Tas nu patiešām būtu dabīgi dabai un veselībai nekaitīgi. Kur nu vēl dabīgāk!

-     Dabīgi! Dabīgi! Nu jau Avene viņu izmēdīja. Kā es neciešu šo vārdu! Dabīga pārtika diedzētu redīsu, lapu sinepju, kviešu un velis zina kādi vēl asni. Dabīga materiāla drēbes, kas vienmēr izskatās saburzītas kā bomžu no misenes izvilktas. Dabīgi mati dabīgā krāsā pelnu pelēkas šķipsnas, kas žēli nokarājas un vēl galos uzliecas uz augšu. Dabīga gaita kurpēs bez papēža. Sandra instinktīvi pavilka savas kājas zem krēsla, bet ne jau par to Avene tagad domāja. Dabīga ķermeņa un sviedru smarža! Avene spēji pacēla roku un paostīja savu kreiso padusi. Tas, ko viņa tur saoda, acīmredzot viņu nedaudz nomierināja, un meitene uz kādu brīdi apklusa.

14

Protams, arī sestdienas rītā viņa pamodās kā parasti pirms astoņiem. Vienīgi šorīt kopā ar karsto tējas krūzi viņa atgriezās gultā. Bet arī šeit ieradums drīz vien celties vinu nelika mierā. Pēc dušas kādu stundu padarbojusies ar putekļsūcēju, viņa savā nelielajā dzīvoklī vairs neredzēja, ko nu vēl kārtot, ko uzspodrināt. Pat doma šajā saulainajā rītā ilgāk uzturēties telpās viņu kaitināja.

Pa garās, gar upes krastu izstieptās pilsētiņas galveno ielu viņa devās ārā. Cilvēku un mašīnu vēl bija maz, bet saule jau tagad mīlīgi sildīja plecus un pakausi.

Upes pusē aiz pilsētiņas pēdējām mājām sākās krūmājs, kurā ik pēc laiciņa spraucās iekšā makšķernieku takas. Izvēlējusies sausāku, viņa devās lejā uz upi un drīz vien cauri kārklu audzei sasniedza nelielu zāļainu klajumiņu ar balti izskalotu sērīti upmalā tieši kā radītu, lai ērti iebristu ūdenī. Šeit, krūmu ieskāvumā, rīta saule likās vēl maigāka, vēl vilinošāka… Un viņa pēkšņi atcerējās to avenīgo meiteni ar jocīgo vārdu.

"Nē, nē!" viņa uzreiz šīs atmiņas pārtrauca. "Es jau nu gan neizmetīšos kaila tāpēc vien, ka šogad vēl neesmu sauļojusies."

"Bet varbūt šis ir vienīgais racionālais iemesls, kāpēc būtu vērts to darīt?" iebilda kāda cita viņas prāta daļa.

"Jāsmejas!" pretojās pirmā. "Tā nu es balta kā miltu maiss un kaila! slapstīšos pa krūmiem!"

"Bet baltu un kailu publiskā peldvietā tu taču sevi pat iedomāties nevarētu?" otrā neatlaidās.

"Ko vēl ne!" pirmā sašuta un sāka jau nedaudz piekāpties. "Protams, tik baltai, kāda esi tu, varbūt patiešām labāk ir pirmo reizi pasauļoties vietā, kur citi neredz. Un vēl jau ir par agru citiem atpūtniekiem. Ja nu vienīgi kāds makšķernieks…"

"Makšķernieki tad jau būtu priekšā!" kategoriski iebilda otrā. Un viņa piekāpās ne pārāk steidzīgi zālē nometa blūzīti, tad garās, tumšās bikses, ar kurām devās pastaigās, un… visbeidzot… visu pārējo…

Tas tiešām bija tā vērts saule no kakla, pāri pleciem un krūtīm pārlija visam augumam. Viņa pievēra acis un vēl iedomājās, ka otrā upes krastā stāvošajiem gan vajadzētu spēcīgu binokli, lai viņu šajā krūmu ielokā vispār pamanītu.

Reiz vidusskolas laikā pēc basketbola spēles viņa bija ilgi runājusies ar treneri un iegājusi dušā tad, kad citas meitenes jau devušās prom. Tikpat mierīgi kā tagad viņa bija nesteidzīgi ļāvusies mieram un siltumam, kad pēkšņi atvērās dušas telpas durvis un tajās stāvēja puisis no paralēlklases, kura klātbūtnē, pat gaitenī sastopot, viņa vienmēr bija jutusies apjukusi, baidīdamās, ka varbūt nosarkst… Un nu viņi abi pilnīgi kaili stāvēja kādu gabaliņu viens no otra, nezinādami, kā izturēties.

-    Zēnu duša bija ciet… murminādams kaut ko tamlīdzīgu, pirmais tomēr attapās puisis, un es domāju… man likās… te neviena nav… Un viņš bija aizbēdzis, aizcirzdams durvis…

-     Un tu viņam patiki? par šo notikumu uzzinājusi, draudzene smiedamās bija apjautājusies.

-    Kā es to varu zināt! Sandra toreiz bija atcirtusi.

-    Un viņš tev? draudzene neatlaidās.

-    Es jutos tik apjukusi, tik…

-    Un tu viņu pat neapskatīji? Nu jau draudzene bija smējusies skaļā balsī.

-    Tu ko? Vairāk par viņa pārsteigto seju es neko neredzēju… Tas draudzenes smējienu pārvērta īstā smieklu lēkmē, kurai arī viņa pati beidzot piebiedrojās.

Vai viņa toreiz tam puisim patika? Vai viņa toreiz un tagad patika pati sev?

"Kādas tik jocīgas domas maisās galvā, ja tu, cilvēks, pliks gozējies saulē!" viņa brīnījās. "Jā, vai viņa sev patīk?" Par to tagad varēja pavisam vienkārši pārliecināties līdz Daugavai bija vien daži soļi. Stāvot krastā, viņas atspulgu ūdenī nemanīja, tur kustējās vien kaut kas ēnai līdzīgs. Kad iebrida sērītes seklumā, ūdenī jau ievizējās viņas garās, baltās kājas. Kad viņa spēra vēl nedrošu soli uz priekšu, augums jau sāka iegūt sievišķīgus apveidus. Vai tāda viņa sev patika? Paskalinājusi ūdeni, viņa vēlējās sevi redzēt arī profilā, bet tajā brīdī, kājām notirpstot, Sandra pēkšņi sajuta, ka uz viņu kāds skatās… Un pietika vien ar sekundes desmitdaļu, lai viņa jau ūdenī atrastos tupus, ciešā kamoliņā sarāvusies un savu kailo augumu ar ceļiem un rokām aizsegusi.

Nē, upē šļakstinādamās, viņa nebija izdzirdusi ne skaņas, bet skaidri zināja: kāds viņu novēro. Un vēl briesmīgāk bija iedomāties, ka šis svešais, nezināmais to dara jau ilgu laiku.

Tāpat tupus viņa pētīja krūmus. To zaļajā, ņirbīgajā lapotnē nekas aizdomīgs nebija manāms. Arī vietā, kur taciņa pāršķīra kārklus, neviena paša nemanīja.

Ne par sprīdi augstāk nepaceļoties, viņa kā iepriekš tupus pa ūdeni lēni, lēni kuļājās uz krastu. Vēl viņa nezināja, kā vajadzētu rīkoties tālāk, kurā brīdī lēkt stāvus un skriet pēc savām drēbēm.

Ūdens patiešām bija vēss! Vismaz tajās vietās noteikti, kur tas saskārās ar viņas ķermeni.

Nošvīkstēja krūmi, un no tiem izlīda… liels, pinkains suns… Nospriedusi, ka slepenais glūnētājs beidzot ir atklājies, Sandra izslējās visā augumā un brida no ūdens ārā, lai ātrāk tiktu pie drēbēm, bet suns tām

bija tuvāk. Apošņājis Sandras kurpes, viņš uzgūlās virsū viņas biksēm un blūzei, turklāt vēl visu laiku nenolaižot acis no viņas pašas.

-     Nu paldies par to pašu! Sandra nekavējās uzģērbt apakšveļu un, satvērusi bikses aiz vienas staras, centās tās izvilkt no suņa apakšas. Viņam, pinkainajam, tas nepatika. Viņš ierūcās.

-    Vai tu apjēdz? Sandra skaldīt noskaldīja katru zilbi. Tās ir manas drēbes! At-dod!

Viņš gan drusku paluncināja asti, bet, tikko Sandra noteiktāk pavilka bikšu staru, ierūcās atkal.

"Tas noteikti ir mājas suns," Sandra mierināja sevi, "un varbūt grib tikai paspēlēties… Bet mājas suņi jau reti kad klīst vieni paši…" Nākamā doma Sandru jau šausmināja: tātad tūlīt, tūlīt vajadzēja parādīties arī saimniekam! Šis izskrējis tikai pa priekšu… Tāpēc Sandra, neskatoties ne uz ko, no visa spēka vilka bikses uz savu pusi:

-    At-dod!

Suns kārtējo reizi ieņurdējās, tomēr padevās. Atri uzvilkusi atgūto, Sandra nu lūkoja, kā piekļūt pie sava pēdējā apģērba gabala. Baltā krūšturī vien viņa nevarēja sevi iedomāties pa galveno ielu atgriežamies mājās. Turpat netālu izdegušā ugunskurā pamanījusi resna zara nodeguli, Sandra nolēma cīnīties ar pinkaino par savu blūzīti. Bet, tikko viņa pacēla zaru no zemes, lielais suns pielēkšoja viņai klāt un, pakaļkājās uzslējies, centās zaru atņemt. Kā bērnībā pie vecmammas Sandra uzspļāva zaram un ielidināja to upē. Pinkainais tūlīt metās tam pakaļ. Nu blūzīte pilnlgi piederēja viņai. Pat suņa spalvas nenopurinājusi, viņa to pārmauca pāri galvai. Uffi Nu te varēja ierasties kaut visa ģimene, kurai piederēja šis suns. Jā, īsti piemērota viņa nebija, lai pat nomaļā vietā sauļotos kaila! Nebija gan! Vēl tikai kurpes kājās un pa taciņu atpakaļ uz ceļa. Bet viņas lielo atvieglojuma mirkli galīgi sajauca auksta ūdens šalts no pinkainā kažoka. Spēlēties kārais suns upē iemesto nodeguli bija atnesis Sandrai atpakaļ un gaidīja, kad viņa to lidinās atkal.

15

-    Tātad tajā dienā jums tuvu attiecību nebija? Iztaujājot Sandra jutās nedaudz neērti, bet nejau pirmo reizi šajā izmeklēšanā.

-    Vēl pēc burbuļvannas? Signe pārjautāja. Pēc burbuļvannas es drīz vien apģērbos un devos prom.

-    Ar slapju veļu un nesen izlīdusi no vannas? Sandra gandrīz vai neticēja. Tu pat neizžāvējies?

-     Tam nebija laika! Signe paskaidroja. Romāns atcerējās, ka pēcpusdienā apsolījušies atnākt ciemos viņa klasesbiedri.

-    Tā pēkšņi ņēma un atcerējās?

-    Jā, atcerējās, Signe apstiprināja.

-    Un tu uzreiz aizgāji, un jūs abi vairs ne par ko neparunājāt? Sandra centās sevi iedomāties Signes vietā.

-     Runājām gan, Signe iebilda, bet Romāns teica, ka arī kopā ar klases puišiem esot plānojuši kādas dienas pakuģot pa Daugavu, tāpēc vēl īsti nevarot pateikt, kurā laikā to varēsim darīt mēs.

-    To viņš ari tikai tad atcerējās? Sandra neslēpa savu sašutumu.

-    Jā, to arī atcerējās.

-    Un tu?

-    Es lūdzu, lai Romāns to noskaidro un man piezvana. Vai vismaz atraksta uz e-pastu. Nākot no skolas, man pa ceļam ir interneta kafejnīca.

-    Un viņš?

»

-    Apsolīja. Un es tūlīt devos prom. Tās dienas notikumus Signe atminējās labi. Bet pie ārdurvīm es tomēr sadūšojos un viņu noskūpstīju, kā arī biju vēlējusies, tieši uz lūpām.

-     Pēc visa notikušā? Šis pavērsiens Sandrai likās neloģisks, tomēr viņa steidzināja meiteni: Un ko tad Romāns?

-     Viņš man atbildēja negribīgi ar sakniebtām lūpām. Signe bez kautrēšanās to nespēja pastāstīt. Viņas vasarraibumi gaišajā sejā nu atkal iezīmējās asāk, bet sprogainie mati virs nosarkušās pieres čirkojās uz visām pusēm kā apmulsuši. Mēs bijām it kā apmainījušies vietām, meitene klusītēm turpināja. Es biju kā viņš pirms dažām stundām, bet viņš kā es, kad ierados pie viņa ciemos. Un nu, stāvot pie ārdurvīm, man ļoti negribējās iet projām. Es vēl aizvien cerēju, ka Romāns mani uzaicinās palikt un iepazīstinās ar tiem saviem klasesbiedriem. Un, goda vārds, es tam biju pat gatava! Kaut gan tas būtu ārprāts, jo man cauri džinsiem jau spiedās slapjās biksītes… Tomēr man viss bija vienalga kaut tikai paliktu kopā ar viņu!

16

Nākamajā rītā viņa nobastoja pirmo stundu, tās vietā iegriezdamās interneta kafejnīcā, kur portālā "Draugiem.lv" iegāja savā profilā un ielika trīs bildes no Romāna vakar ierakstītā diska. "MĒS"viņa nosauca šo bilžu galeriju. Kreisajā pusē bija redzama viņa pati uz Daugavas fona, vidū atradās bilde ar viņiem abiem kopā, bet trešajā fotogrāfijā Romāns viens pats bokseršortos upes malā.

Kad starpbrīdī pirms otrās stundas viņa to pastāstīja Santai, draudzene uzreiz novērtēja situāciju:

-            Meitene, liekas, ir samīlējusies kā teiktu mana mamma!

-            Un sāk mazdrusciņ patikt arī pati sev! Signe smaidīja.

-     Es par tevi runāju! precizēja Santa.

-    Es arī par sevi! piebalsoja Signe.

-            Tad tik tālu vismaz esam tikušas skaidrībā. Ko tālāk?

-    Tālāk man gribētos sazvanīt Romānu!

-    Tad zvani! Kur te ir problēma? Santa brīnījās.

-    Viņš neatbild, tur tā problēma!

-    Zvani vēl un vēlreiz! Santa nebija oriģināla.

Un Signe starpbrīžos desmitiem reižu zvanīja, bet

stundu laikā sūtīja īsziņas.

Visupirms jautājošas: Kur tu esi pazudis? Kāpēc tu neatbildi? Vai kaut kas ir noticis?

Tu vēl klusē?

Cik ilgi cilvēks var klusēt? Vai klusēt ir patīkami? Ko sliktu esmu izdarījusi? Kāpēc tu esi tik cietsirdīgs? Tad raudulīgas un iežēlinošas: Es ļoti gaidu no tevis kādu ziņu! Man šodien ir tik skumji… Pēc vakardienas par kaut ko citu es vairs nespēju domāt.

Man patiešām ir sāpīgi. Es to vairs nespēju izturēt. Vai tev manis nemaz nav žēl? Mums nevajadzētu tā šķirties! Sekoja dažas norājošas īsziņas: Tā taču nedrīkst! Meitenes arī ir cilvēki! Vai puiši vienmēr tā izturas? Pēc tam sekoja paškritiskas:

Jā, es būtu varējusi izturēties citādi! Arī man tagad ir drusku žēl. Es neiedomājos, ka tu esi tik jūtīgs un viegli aizvainojams.

Ja es vēlreiz ciemotos pie tevis… Nevaino mani, es jau pati jūtos vainīga. Paškritiskās īsziņas nomainīja erotiskas: Tu labi skūpstījies! Man vēl tagad pietūkušas lūpas. Tālāk sekoja cerīgas un apsološas īsziņas: Es vēl nekad neesmu gulējusi teltī.

Kā es gaidu to laivu braucienu!

Es domāju par tām dienām, kad būsim kopā.

Bet arī uz daudzajām īsziņām Romāns neatbildēja, un Signes telefonam bija tukša baterija. Tāpēc nākamajā starpbrīdī viņa iedomājās par Santas mobilo:

-    Ja nu es viņam piezvanītu no tavējā?

-    Zvani, vai man žēl!

Un Signe nekavējās.

-            Hallo! atbildēja zema balss. Romāns uzmanīgi klausās!

-             Yes! Viņa brīvo roku strauji izmeta gaisā un, mazliet piesarkusi, ierunājās:

-    Čau, tā esmu es!

-    Tu? zemā balss pārjautāja.

-    Jā, es Signe!

-            Sveika, Signe! Ko labu pateiksi? Zemā balss bija pilnīgi neitrāla ne tā izrādīja prieku, ne skanēja noraidoši.

-            Gribēju pajautāt: kad tad mēs brauksim ar to laivu?

-    Ar laivu?

-            Man vajag dažas dienas, lai sagatavotos. Signe šajā sarunā nedroši taustījās uz priekšu. Tāpēc… Ko tu esi izlēmis?

-    Pagaidām vēl neko.

-            Tad braucam šajā sestdienā! Signe kļuva enerģiskāka.

-     Šajā sestdienā?

-            Nūja, laiks taču ir īsti piemērots. Signes mulsums zuda ar katru sarunas mirkli. Cikos tad parasti izbrauc ar laivām?

-            No rīta. Zemā balss nebija ne par kripatu vairāk sajūsmināta, kā šo sarunu sākot. Ap kādiem septiņiem.

-            Nu tad tiekamies sestdien septiņos pie vecās ostmalas laipām! Signe ātri pabeidza sarunu un atkal izmeta roku gaisā: Yes! Vienīgi šoreiz varbūt ne tik pārliecinoši.

-            Nu, brauksiet? kaut arī stāvējusi turpat līdzās, vēl pārjautāja Santa.

-    Sestdien pulksten septiņos!

-            To es pati dzirdēju. Santa vērās draudzenē. Un tu domā, ka viņš būs?

-    Domāju, ka… būs…

-    Izklausās diezgan nepārliecinoši.

-            Būs, noteikti būs, ka es tev saku! Signe gan vairāk pārliecināja pati sevi, nevis Santu.

-            Ka tik nu tu nepieviltos! Santa tik ātri vis nemainīja domas.

-            Būs, deram, ka būs! Signe palika pie sava un steidzīgi stiepa Santai roku. Bet tajā vēl atradās draudzenes telefons.

-            Uz manu mobilo nederam gan! Santa protestēja. Tas man pašai vēl būs vajadzīgs.

* * *

-            Aiziesim uz šodienas futbola spēli? Signe jutās drošāk kopā ar Santu.

-            Tu tikai pārāk nesaceries ar viņu tur satikties un parunāties! Santa brīdināja.

-    Tātad nolemts ejam! Signe, liekas, dzirdēja tikai sevi.

Kad viņas tuvojās stadionam, jau pa gabalu bija dzirdams, ka spēle ir sākusies. Tribīņu pašā augšā viņas apsēdās blakus kādai meitenei aveņkrāsas T kreklā un tādos pašos šortos.

-     Kāds rezultāts? Signe pieliecās blakussēdētājai.

-    Nulle nulle, tā atbildēja, cītīgi veroties, kā vārtsargs, kas sargāja saules apspīdētos vārtus, veikli ar kāju atsit bumbu. Kad tas bija izdarīts, meitene īsi iesmējās un, meklējot kādu, ar ko dalīties savā priekā, pievērsās Signei un Santai. Viņas, protams, draudzīgi atsmaidīja pretī. Bet avenīgā meitene, sarunu neuzsākot, drīz vien piecēlās no savas vietas un pa vidus eju nokāpa lejā līdz aizžogojumam, kas atdalīja tribīnes no laukuma. Uzmetusies uz aizžogojuma, viņa kādas minūtes tāpat vien kūļāja kājas, bet tad pēkšņi, norāvusi T kreklu, līdz vidum kaila izskrēja laukumā.

* * *

Tam puisim dušā, izrādās, viņa bija patikusi! Un pēc nākamās basketbola spēles, sagaidīta pie ģērbtuvēm, viņa jutās gan apmulsusi, gan iepriecināta. Viņi satikās vairākus mēnešus un, pie namdurvīm atvadoties, arvien biežāk skūpstījās tik ilgi, ka sūrstēja lūpas. Tad viņi par kaut ko sastrīdējās... Tagad viņa pat nespēja atcerēties, par ko īsti. Un viņš pēc spēlēm viņu vairs nesagaidīja. Un viņa, labi zinot puiša mājas telefona numuru, tomēr ne reizi viņam nepiezvanīja. Kad viņi nejauši atkal satikās pēc pāris nedēļām, viņa lepni izlikās, ka nav viņu pamanījusi, bet viņš tikpat lepni pagāja viņai garām…

Lai pārtrauktu savas atmiņas, Sandra pāri rakstāmgaldam pievērsās Signei:

-            Un tu domā, ka meitenei, kam patīk kāds puisis, tas ir jāizrāda pirmajai?

-            Un vai jāslēpj? Signe atbildēja ar pretjautājumu. Kā tad tas puisis uzzinās, ka viņš viņai patīk?

-    To jau tāpat jūt, Sandra bilda.

-            Bet ja nu tas puisis nejūt? Arī Signe bija par to domājusi.

-            Ja nejūt, tad… tad… vai vērts vispār savu patikšanu izrādīt?

-            Un nosēdēt visu vakaru malā, kad citi tusējas… Iespējams, ka Signe runāja pēc savas pieredzes.

-            Tā nu gan man nekad nav bijis, ka es dejās visu vakaru nosēdētu malā! Arī Sandra savu pieredzi neslēpa.

-            …un īstais puisis tieši tas, ar kuru tev visvairāk gribētos būt kopā, vienkārši tusējas ar citu, tāpēc, ka tu neesi bijusi pirmā vai esi vilcinājusies… Signe turpināja iesākto domu. Un tas ir tik sāpīgi!

-            Bet attiecības meitenei ar puisi vai puisim ar meiteni nav taču pats galvenais cilvēka dzīvē! Sandra pastūma sānis vairākas darba mapes uz sava galda.

-            Bet kas ir galvenais? Signe nevēlējās klausīties garu lekciju.

-           To nemaz nevar tā vienā teikumā pateikt. Sandra atgaiņājās. Tomēr es pilnīgi droši zinu, ka nedrīkst visu, visu koncentrēt tikai uz attiecībām. Sandra brīdi klusēja. Tādā gadījumā katra šķiršanās pārvēršas par… par… par kaut ko tādu… tik briesmīgu, ka atliek vien ielēkt Daugavā…

Par to es domāju visas tās stundas, kamēr sēdēju uz vecās ostmalas laipām, ne pārāk skanīgā balsī bilda Signe. Jūs man tā arī nepateicāt: kas ir galvenais? Kas ir vēl galvenāks par attiecībām?

17

-     Bet atgriezīsimies pie dejām tajā… "Caurumā", tikko Avene bija apsēdusies, Sandra uzreiz ierunājās. Vai no turienes tu aizgāji kopā ar to puisi, kas apgalvoja, ka tu esi viņa īstais tips?

-    Ne uz to pusi! Garām! Avene noliedza un atkal turpināja par sevi stāstīt trešajā personā. No "Cauruma" meitene devās prom nevis ar Raivo, bet gan kopā ar viņu savu vārtsargu.

-    Tad jau jūsu attiecības nebija samaitājušās pavisam, Sandra secināja.

-    Bet pārāk runīgs viņš gan nebija, Avene novilka.

-     Un ko tu gribēji? Lai viņš, visu vakaru nosēdējis malā un vērojis, kā tu līksmojies ar citiem puišiem, būtu baigā starā? Sandra, aizstāvot Avenes draugu, nu tikai apķērās, ka arī viņas runas veids vairs daudz neatšķiras no meiteņu teiktā. Bet to taču viņa, policijas inspektore, nevarēja pieļaut, tāpēc tūlīt izlaboja: Lai viņš priecātos? Tomēr Avene, cenšoties atcerēties tālāko, iespējams, pat nepamanīja šo viņas misēkli.

-     Kad nākamajā dienā meitene zvanīja viņam, lai sarunātu kaut kur tikties, viņam bija nolikts treniņš. Avene restaurēja notikumu secību. Vēl dienu vēlāk viņam bija jāpalīdz papucim remontēt mašīnu…

-     Bet varbūt patiešām bija jāpalīdz? Sandra puisi aizstāvēja arī tagad.

-    Savukārt trešajā dienā viņš jutās, tipa, apslimis! Meitenei tas jau sāka piešķiebties, tāpēc viņa skaidri un gaiši viņam noprasīja: varbūt tev ir cita beibe? Šis: kā tu vari tā runāt? Vai es pēc tāda izskatos? Kāpēc tad es ar tevi iepazinos? Bla, bla, bla… Tīrākais sviests un nekas vairāk. Grūti pārbaudāms sviests. Tomēr meitenei likās, ka viņš kaut ko slēpj, kaut ko nepasaka. Kādi gali tur palika ūdenī. Vismaz vienu viņa uzreiz saprata skaidri.

-     Ko tad viņa uzreiz saprata skaidri? Arī Sandra vairs neklausījās vienaldzīgi.

-    Pīrsings! Viņam, tipa, tā sudraba bumbiņa meitenes mēlē negāja pie dūšas! Tāpēc tajā pašā dienā meitene devās uz salonu, kur pīrsingu bija ielikusi, un lūdza to izņemt.

-    Un tālāk?

-     Kaut arī meitenei mēle vēl sāpēja, viņa piezvanīja savam superstāram un paziņoja: mums šodien noteikti jāsatiekas kaut vai uz desmit minūtītēm, man priekš tevis ir lieli jaunumi!

-    Tas līdzēja?

-     Jā, viņš ieradās, un meitene uzreiz viņam parādīja savu mēli. Arī tagad Avene izbāza mēli, bet tā atkal bija caurdurta! Turklāt viņš izskatījās tik apjucis, ka nezināja, kā izturēties, bet meitene, kas tik ilgi bija gaidījusi šo brīdi, lēcienā apvijās viņam apkārt un ar savu mēli tūlīt sameklēja viņējo… "Nu, vai tagad ir labāk?" atguvusi elpu, viņa prasīja. "Jā!" viņš spēja tikai pamāt un šoreiz pats ar savām lūpām aizspieda meitenes muti. Nu, liekas, viss bija kārtībā. Viņš pat nākamajā dienā uzaicināja meiteni, tipa, pavizināties ar laivu. Un ko tu padarīsi, ja kādam nepatīk pīrsings mēlē! Avene apbrīnojami prātīgi beidza šo stāsta daļu. Bet tad meitenei pienāca tā īsziņa no Raivo…

-     No Raivo? Kā tad tas Raivo bija uzzinājis meitenes telefona numuru? Sandrai atklājās arvien jaunas detaļas.

-     Kad viņi dejoja "Caurumā", meitene tā pa jokam viņam to nosauca. Un viņš uzreiz bija iegaumējis.

-    Apbrīnojama atmiņa! Sandra komentēja dzirdēto.

-    Meitene arī par to nobrīnījās, kad saņēma īsziņu, Avene piekrita.

-    Un ko tad Raivo rakstīja?

-    Neko jau oriģinālu! Avene mazdrusciņ paklusēja, lai atcerētos precīzāk. "Varbūt šovakar tiekamies? Raivo."

-     Patiešām, nekā oriģināla! Sandra apstiprināja. Un ko tad meitene?

-    Meitene tieši tobrīd pildīja matemātikā testu un izrubīja telefonu, bet, kad ieslēdza atpakaļ, atklāti uzrakstīja tam Raivo:

\

"Sorry, šovakar nevarēšu, man randiņš ar citu." Un aizsūtīja. Bet nepagāja ne minūte, kad atkal pienāca īsziņa, bet šoreiz ne no Raivo:

"Ar citu?"

Nu meitene ielīda nosūtītajās īsziņās un viņai pielēca, ka to atvainošanos aizsūtījusi nevis Raivo, bet viņam savam superstāram… Protams, viņa savu kļūdu tūlīt laboja, paskaidrojot:

"Piedod, tā ī/z nebija domāta tev. Tu esi tas cits!"

Tomēr atbilde arī šoreiz ilgi nebija jāgaida:

"Sorry, es vairs negribu būt tas cits!"

-            Un tūlīt pēc tam meitene to sudraba bumbiņu ielika mēlē atpakaļ? Sandra brīnījās.

-    Tas notika vēl vēlāk! Avene precizēja.

18

No rakstāmgalda atvilktnes izņēmusi savu zaļo pārdomu kladi, Sandra ierakstīja kārtējo jautājumu, uz kuru pati meklēja atbildes.

KĀDAS MEITENES PATĪK/NEPATĪK PUIŠIEM?

-            Pievelk meitenes, ar kurām pēc iespējas ātrāk izveidojas tuvas attiecības, bet lielāko tiesu tās nav ilglaicīgas;

-ja meitenes ir atturīgas, puiši vai nu iemīlas, vai meklē citas partneres;

-            krīt uz nerviem (atbaida) meitenes, kas pašas uzmācas;

-   patīk, ja meitenes viņus apbrīno: izskatu, asprātību, humora izjūtu utt.;

-  patīk modernas, stilīgas meitenes, nepatīk, ja viņas ir spilgtākas par pašiem;

-    patīk, ja viņu meitenes citi ievēro, bet ļoti nepatīk, ja visu laiku jācīnās ar sāncenšiem;

-   ja jāizvēlas starp modernu meiteni un mazāk stilīgu, padevīgu peli, tad nav izslēgts, ka pelei tiek dota priekšroka…

Pie pēdējā teikuma Sandra pielika vairākas treknas jautājuma zīmes.

19

Pēc Avenes aiziešanas uz krēsla, kur viņa bija sēdējusi, Sandra pamanīja mazo, avenīgo spogulīti ar atvāžamo perlamutra vāciņu. Nolikusi to sev priekšā, Sandra, tāpat kā Avene pirmīt, izbāza garu mēli, tad pa meitenes modei savilka lūpu kaktiņus smaidā un visbeidzot pavisam mierīgi sāka aplūkot savu seju. Tāda savas mīmikas paškontrole viņai patika. Bet nevarēja taču visu laiku ņemt no kaut kurienes ārā atvāžamo spogulīti, lai sevi aplūkotu! Cik komiski tas izskatītos, nepavisam nebija grūti iedomāties… Tāpēc nākamajā rītā Sandra ieradās policijā ar pelēkā papīrā iesaiņotu, noslēpumainu četrstūri padusē.

-    Jūras ainava? Dežurants, sniedzot viņai kabineta atslēgas, aizsapņojās. Ja tikai kāds zinātu, cik ilgi es neesmu bijis pie jūras.

-     Tavs portrets? Ari uz kāpnēm viņas saini pamanīja kāds policists. Pareizi, ka pasūtīji tagad. Jaunība jau ātri beidzas, un tad vismaz ir, kur paskatīties un ko atcerēties.

Lai sarunu laikā kontrolētu savu sejas izteiksmi, spogulis pie brīvajām sienām nu nekādi neiederējās vai nu bija nedabiski jāstaipa kakls, vai katru reizi jāceļas augšā. Tādējādi palika skapis. Skapja durvis. Ja pie tām būtu spogulis un ne pārāk augstu, Sandra, nepieceļoties no vietas, varētu būt pati savā redzeslokā.

Iedzīt naglu skaidu plates durvīs arī nebija nemaz tik vienkārši mazākās liecās, bet ar lielākām bija žēl bojāt skapi. Saceļot pamatīgu kņadu, Sandra tomēr iecerēto paveica.

Jā, spogulis karājās pareizajā augstumā gan, viņai sēžot pie galda, tas neatradās par augstu, gan, stāvot tam pretim, vēl labi varēja apskatīt, kā mati gūlās pakausī. Tagad, sev spogulī uzsmaidot, Sandrai nācās grūti saprast, kā viņa, te piecus gadus strādājot, bija iztikusi bez drošības izjūtas, kā, klausoties tik dažādajos stāstos un notikumos, pratusi pasmaidīt tad, kad tas bijis nepieciešams visvairāk, vai palikt nopietna, ja to prasījusi situācija. Piemēram, tagad veroties uz sevi no malas viņa izskatījās pārāk stīva un pareiza! Turklāt baltā blūze to paspilgtināja vēl vairāk. Tāpēc, atpogājusi vienu augšējo podziņu, viņa jutās jau brīvāk, bet, atknibinājusi arī otru, pat sāka sev patikt stīvais stingrums bija jau drusku atkāpies…

-    Ko tu te dauzies, ka rīb viss iecirknis? Pie viņas ienāca kolēģe Lilita no blakus kabineta un tūlīt pamanīja pielikto spoguli.

-            Bija jau ari pēdējais laiks sākt pievērst savai ārienei vairāk uzmanības! Lilita teica tieši un paskarbi. Citādi vēl paliksi vecmeitās.

-            Man jau vairs nav ko zaudēt, es jau esmu. Sandra vēl joprojām sevi aplūkoja spogulī.

-            Mīļā, Lilita nepiekāpās, vecmeita nav vecums, bet gan attieksme par dzīvi. Piemēram, ja kaķis patīk vairāk par vīriešiem!

-            Nē, kaķa man vēl nav! Sandra aprauti iesmējās un beidzot atkāpās no spoguļa.

-            Tad jau vēl viss nav zaudēts! Lilita mēļoja un nopētīja viņu no galvas līdz kājām. O, tu esi sākusi arī mūsdienīgāk ģērbties!

-            Ko niekus! Tie paši brunči un blūze, kas ik dienas, atgaiņājās Sandra.

-            Bet… Lilita nebija tik viegli norunājama, …bet… podziņas taču ir vaļā… Tas patiešām nav saprotami: kāpēc tu tik cītīgi slēpi savu gulbja kaklu? Lilita arī sevi aplūkoja spogulī. Un vēl vairāk tu kādam patiktu, ja valkātu kaut ko piegulošāku… Teiksim…

-            Teiksim… aveņkrāsas topiņu līdz nabai. Lai vēders paliek pliks! Sandra iesmējās.

-            Kāpēc uzreiz tik pārspīlēti? Šo joku Lilita nesaprata.

20

-           Tu ne reizi neesi pieminējusi, kā iepazinies ar Romānu, Sandra uzrunāja Signi.

-     Uz kalna, Signe atbildēja nevilcinoties, pat uz vairākiem kalniem.

-     Uz vairākiem? Sandrai likās, ka viņa ir pārklausījusies.

* * *

Ja vien to pieļāva laiks, no sava profila Signe bieži aizsērfoja pie draugiem, tad pie draugu draugiem un dažkārt apciemoja arī draugu draugu draugus.

Viņa vēra vaļā albumus un nereti kopā ar svešiem cilvēkiem devās ekskursijās, apmīļoja viņu suņus un kaķus, piedalījās kāzās, dzimšanas dienu ballītēs, ar dēli brauca Alpos un Žagarkalnā.

Un tieši pagājušajā, bezsniega ziemā viņa portālā ievēroja gaišmatainu puisi, kas katru pirmdienu aprakstīja savus piedzīvojumus un sniega meklējumus uz dažādiem Pierīgas kalniem.

Dēļa un slaloma slēpju Signei nebija, bet no kalna, meistarīgi vairoties no dažādiem šķēršļiem, viņa laidās regulāri. Nekad tik asi un sveloši viņa vēl nebija sajutusi salu un vēju trases apakšdaļā, kur ātrums ievērojami pieauga. Vēl nekad agrāk viņai lēciens no tramplīna nebija sagādājis tādu putna brīvību, kad visas kustības gaisā ir vadāmas un var nolaisties tieši tajā vietā, kur vislabāk patīk. Pārnākusi mājās, ik vakaru pirms aizmigšanas viņa ilgi lidoja, ilgi planēja līdz kļuva pavisam, pavisam viegla un saistīta tikai ar vienu. Un tas bija viņas nemainīgais partneris gaišmatainais puisis no "Draugiem". Arvien biežāk Signei likās, ka viņi abi tā kopā ir nedalāmi jau kopš neatminamiem laikiem, tikai kādam vajadzēja to pateikt un atklāt pirmajam. Un kāpēc tā nevarēja būt viņa?

Kārtējā pirmdienas vakarā, kā TV seriālā, pabijusi ar viņu kopā šoreiz uz bīstama un nogludināta ledus kalna Baldonē, Signe nu vērās pazīstamajā fotogrāfijā un lasīja parakstu zem tās:

Romāns Rudeckis

(Romka) Es zinu, ko es gribu!

"Es arī zinu, ko gribu," viņa vienkārši uzrakstīja, "es gribu tevi satikt!"

Tajā vakarā viņa atbildi nesaņēma, bet nākamajā dienā, lai viegli un laimīgi bezsvara stāvoklī planētu gaisā, viņai pat nebija jāgaida vakars un ielīšana gultā. Tikko viņa atvēra "Draugu" logu, tā viss notika! Tomēr vienai viņai prieka bija par daudz. Tas varēja viņu saraustīt driskās kā pārāk uzpūstu balonu. Tāpēc Signe, aizvērusi acis, spēji atgrūdās pret datora galdu. Ritošais krēsls, iekaucies pret grīdu, ietriecās interneta kafejnīcas aizmugures sēdētājos.

-    Ķertā! No tās vietas tikpat strauji aizstumta, nu viņa taranēja savu iepriekšējo blakussēdētāju.

-     Yes! Yes! Yes! viņa čukstēja vēl joprojām aizvērtām acīm. Tad mazliet attapās un atkal pavērās datora ekrānā. Tur varēja lasīt:

"Sveika, Signe! Izrādās, mēs dzīvojam vienā pilsētā. Tad jau satikties ir pavisam viegli. Vai Tu rīt pēcpusdienā varēsi?"

Vai viņa varēs rit pēcpusdienā?! Rit? Vai varēs? Pēcpusdienā? Tas bija tik vienkāršs jautājums, bet cik ļoti vajadzēja saņemties, lai saprastu tā jēgu. Tātad Romāns viņu aicina rīt pēcpusdienā. Izlasītais vēl joprojām bija kaut kas neticams un netverams. Vai viņa varēs?

"Jaaaaaaaaaaaaaa!!!!!!!!!!!!" Viņas pirksti, šo kavēšanos nevarēdami vairs izturēt, jau lēkāja pa taustiņiem, uz dažiem mulsumā, bet varbūt sajūsmā aizkavēdamies: "Cikossssssssssssss? Kuuuuuuuuuuuuuuur?"

-    Tev jāārstējas! Steidzami jāārstējas! Viņas taranētais blakussēdētājs, izslēdzis datoru, devās prom.

* * *

Viņi satikās pie kokzāģētavas, kas atradās veca ceļmalas kroga gari izstieptajā ēkā. Vai simtām reižu pētījusi Romāna foto, Signe nešaubījās, ka viņu uzreiz pazīs, bet ieradās cita izskata puisis. Nu gandrīz cits! Šim tumšmatainajam tomēr neliela līdzība ar "Draugos" redzēto bija gan!

-    Tas esi tu? viņa apjukumu centās aizgaiņāt ar jautājumu.

-    Nu, protams, es! svešais, bet varbūt tikai daļēji svešais, apliecināja.

-     Bet tajā bildē…

-    Toreiz es speciāli izbalināju matus, lai būtu mazāk pazīstams, viņš neslēpa. Nu, vai izdevās? Viņš apmierināti smaidīja, un šis smaids galīgi pārliecināja Signi, ka viņai līdzās stāvošais tumšmatis ir tas puisis no "Draugiem", ar kuru kopā viņa tik daudzus vakarus pēc kārtas bija lidojusi un arī aizmigusi. Bet to viņam pašlaik nevajadzēja zināt. Tomēr viņš zināja! Varbūt tāpēc, ka uztraukumā viņai vienmēr sala.

-    Te, ēnā, tu pavisam zila esi sadrebinājusies! Romāns veda viņu apkārt zāģētavai. Pasēdēsim uz baļķiem sētas pusē.

Bet arī pusdienas saulē viņa uzreiz nepārstāja trīcēt. Nekad agrāk viņu nebija sagrābis tāds aukstums pat visledainākajā vējā ne, kad viņi kalna virsotnē atvilka elpu pirms kārtējā nobrauciena. Tomēr priežu sveķu smarža viņu pārņēma arvien noteiktāk, brīžiem no tās pat noreiba galva kā pēc pārdrošāka lēciena no tramplīna.

-    Un tā mēs visu laiku klusēsim? Viņš ar papēdi zīmēja uz zemes noslēpumainas figūras.

-    Vai tev ar mani ir garlaicīgi? Viņa paņēma kādu zaru un smiltīs veikli kā bērnībā savilka "klasītes". Tad uz vienas kājas ielēca pirmajā rūtī.

-     Man vairs nav auksti! Katrs lēciens uz priekšu nesa sev līdzi vienu īsu vārdu vai garāku vārda zilbi. Tikai reibst galva. Viņa bija sasniegusi "klasīšu" galu pirms elles un debesīm un, apgriezušies ar seju pret Romānu, skatījās uz viņu.

-    Nu gatavais bērnudārzs! viņš čukstēja, paliekot savā iepriekšējā vietā.

-    Bet uz kalna es jūtos daudz drošāk! Viņa atkal bija nonākusi pie Romāna, kas no iepriekš dzirdētā maz ko saprata. Tomēr ir ļoti jauki -ka mēs sa-ti-kā-mies… Kaut kur "klasīšu" vidū viņa mainīja kāju. Man vienmēr ir gribējies savu puisi! "Klasīšu" vistālākajā punktā, paliekot ar muguru pret Romānu, viņa pēkšņi sakautrējās un nolaida zemē arī otru kāju. Nu gan viņš slējās stāvus, lai pieietu pie viņas.

21

No policijas uz mājām Signei bija jāiet cauri nelielam parciņam, kas bija vien tāds kokiem apaudzis četrstūris ar apcirptu diagonālu liepu aleju un dažiem soliņiem malās. Jau būdama pie pirmajām liepām, Signe ievēroja puisi un meiteni tālāk, alejas vidū, kas, iespējams, bija šeit satikušies un tā arī palikuši stāvam pavisam cieši kopā sakļāvušies… Ne viņi manīja garāmgājējus, ne mātes ar bērnu ratiņiem, kas viņiem apbrauca apkārt, ne dīkdieņus, kuri turpat līdzās pārmeklēja atkritumu urnas. Bet viņa toreiz, viņa… cik viņa toreiz… aiz zāģētavas bija apdullusi, kad Romāns, ar dažiem soļiem pārlēcis visām klasītēm pāri, pēkšņi apskāva viņu. Ar vienu kāju stāvot ellē, ar otru debesīs, viņai likās, ka tūlīt nokritīs zemē, kur no zāģu skaidām un koku mizām plūda tikpat spēcīga sveķu smarža kā no baļķu grēdām abās pusēs. Viņai reiba galva, trūka elpas, bet saule nebeidza karsēt un Romāns i nedomāja atlaist rokas.

Ja mēs būtu iznākuši no kāda barčika, es teiktu, ka tu esi galīgā ķirsī… Romāns centās ieskatīties viņai sejā.

-            Man no tās sveķu smaršas reibst galva. Viņa piespieda pieri pie viņa krūtīm.

-            Ar tevi gan iznāk lēti un labi, viņš jokoja. Pilnīgi pietiek ar sveķu smaržu!

-            Ar mani nepavisam nav labi, viņa nejokoja. Ja es kritīšu, tu mani noturēsi?

-            Vai tev randiņos vienmēr ir tā? Viņš gribēja zināt.

-    Randiņos man?

-    Randiņos tev!

-            Man randiņos? Viņa taču nevarēja stāstīt, ka nekad, nekad nav bijusi uz randiņiem un nemaz nezina, kā ir vienmēr.

…Pārītis liepu alejā vēl joprojām nebija izkustējies no vietas. Iespējams, arī tai meitenei reiba galva. Bet šeit, parkā, taču ne drusciņ nesmaržoja pēc priedēm un sveķiem vienīgi tas Signi mulsināja.

22

-            Nu, vai es tev jau reiz neteicu, ka tās meitenes ir dullākas par puišiem? Sandras priekšnieks Rihards smagi atzvēlās vienā no brīvajiem krēsliem viņas galda priekšā.

-            Zini, bet arī puiši, maigi sakot, nav bez savām īpatnībām! Sandra tajā brīdī atcerējās Romānu.

-            To es arī nekad neesmu noliedzis. Augšanas grūtības pārdzīvo gan vieni, gan otri. Rihards daudznozīmīgi paklusēja. Bet, pirms ķeramies pie jaunās lietas, lūdzu, īsumā pastāsti, kā virzās izmeklēšana tajās abās meiteņu lietās, ko es tev iedevu pagājušajā nedēļā.

-    Es izrunājos ar meitenēm, daudz ko noskaidroju, bet uzskatu, ka abos gadījumos nav pat uzsākamas uzskaites lietas, Sandra klāstīja.

-     Arī par šefa medību biedra Rudecka dēla apmelošanu ne? Rihards neslēpa neapmierinājumu. Tēvs taču ir uzrakstījis iesniegumu. Mūsu Lielajam tas patiešām nepatiks.

-    Es vēlreiz aprunāšos ar dēlu, un domāju, ka tēvs iesniegumu paņems atpakaļ, Sandra bija pārliecināta.

-Ja tu tā saki… Rihards pārdomāja dzirdēto. Un tev ir tik pārliecinoši argumenti, ka Rudeckis varētu atsaukt savu sūdzību?

-    Ir gan! Sandra apliecināja vēlreiz.

-    Tad labi. To visu tu man uzrakstīsi ziņojumā.

-     Bet tikai ne šodien un rīt, man vēl šis tas jānoskaidro.

-    Vairāk laika nemaz arī nav, Rihards turpināja, viegli ar plaukstu uzplājot pa galda virsmu, jo tā "Melnā roze" nevar gaidīt!

-    "Melnā roze?"

-    Saproties, policija kādā Rīgas klubā saņēmusi ciet skuķes, kas apvienojušās bandā ar nosaukumu "Melnā roze". Un viņas visas, izrādās, ir no mūsu pilsētiņas. Piektdienas un sestdienas vakaros braukušas no šejienes "viesizrādēs" uz Rīgu un tur, klubos, terorizējušas apmeklētājus gan meitenes, gan puišus.

Pašas izvēlējušās sev partnerus. Bet, ja tie trāpījušies no kāda kopā atnākuša pārīša, paaicinājušas meitenes ārā un pieštaukājušas bez žēlastības… Tāpat klājies arī tiem puišiem, kas centušies aizstāvēt savas meitenes! Pat viens kluba apsargs smagi norāvies aizvests uz slimnīcu ar smadzeņu satricinājumu. Kā tās skuķes tikušas galā ar šo lielā auguma trenēto vīru, ir pilnīga mistika.

-     Un tu gribi, lai es to visu noskaidroju? Sandra apjukusi skatījās uz Rihardu.

-     Ak jā, aizmirsu tev pastāstīt. Priekšnieks jau stāvēja atvērtās durvīs. Vai zini, kā izdevās noteikt vairāku mūsu meiteņu piederību tai bandai? Viņas sev uz labā pleca ir uztetovējušas melnu rozi!

23

-     Un ne jau tā niecīgā pārpratuma ar īsziņu dēļ tu puskaila izskrēji uz laukuma? Sandra, runājot ar Aveni, spogulī ik pa laikam palūkojās uz sevi. Manuprāt, tādi sīkumi kaut ko maina vien TV seriālos. Dzīvē cilvēki var satikties vai sazvanīties un visu ātri noskaidrot.

-    Arī tai meitenei likās, ka sūtīt nikno īsziņu puisi bija pamudinājusi, tipa, pēkšņa greizsirdība, piekrita Avene. Bet tajā vakarā tā arī neiznāca laika viņam piezvanīt, jo meitene iegāja "Draugos" un aizrāvās… Viņa kādu nedēļu nebija tur sērfojusi un nu dabūja zināt daudz ko jaunu gan par draugiem, gan par daudziem paziņām. Tipa, viens iegādājies suni, cits moci, bet trešais ar īrētu mašīnu izbraucis vai pusi Eiropas. Avene stāstīja plaši, un Sandrai arvien vairāk likās, ka tas ir ievads kaut kam svarīgākam.

-     Pēc pusnakts, kad meitenes mamma jau vairākkārt bija virinājusi durvis un atgādinājusi par veselīga miega nozīmi cilvēka dzīvē, viņa pusaizmigusi iegāja kādas blondas beibes profilā, un meitenes miegs pazuda uzreiz tipa, kā pēc auksta ūdens spaiņa uz galvas. Avene apklusa, bet tūlīt turpināja. Šī blondīne starp citu, viņu sauca Signe savā albumā bija ielikusi trīs bildes un nosaukusi tās "Mēs". Vienā no tām meitenes vārtsargs, superstārs nu kaprīzais Romāns taču! bija nofotografēts upes malā, apķēris to Signi. Visticamāk jau, viņi stāvēja mauriņā aiz šā mājas…

-    Kā atjautīgā meitene to tik labi varēja zināt? Sandra atcerējās savu apciemojumu pie Romāna.

Avene, ne vārda nesakot, atraisīja mugursomas auklu un izņēma aveņkrāsas maku, ko atvērtu pasniedza Sandrai. Nelielajā fotogrāfijā viņa bija redzama kopā ar Romānu, bet aizmugurē saulē vizēja Daugava.

-    Tu arī esi tur ciemojusies? Spogulis pretim Sandrai rādīja viņas pārsteigto seju.

-    Un kā jūs domājat? Avene pārjautāja un, pašsaprotamo atbildi no Sandras negaidot, turpināja pati:

-    Tomēr meitene vēl cerēja, ka viss ir izskaidrojams kaut kā vienkārši un varbūt pat smieklīgi… Tāpēc viņa tūlīt piezvanīja Romānam.

-    Tūlīt naktī?

-    Vai tad meitene varēja gaidīt līdz rītam? Avene atjautāja un turpināja iesākto. "Hallo! Romāns uzmanīgi klausās!" viņš kā parasti atbildēja. Atbildēja nevilcinoties. Tātad, iespējams, priecājās par meitenes zvanu pēc tās dusmīgās īsziņas, bet viņš vēl nezināja par meitenes atradumu internetā.

-    Es redzēju tās "Draugos" ieliktās Signes bildes! meitene pateica bez ievada.

-     Ak tās? Romāns nelikās pārāk pārsteigts. Tās jau daudzi ir redzējuši un uzskata mūs par pāri. Viņš iesmējās kā par labu joku. Neņem taču galvā tās vecās bildes, ko viņa, ķertā, tagad ir ielikusi!

-     Tātad tu gribi teikt, ka… Meitene šādam apgalvojumam nebija gatava, tāpēc viņai vajadzēja drusciņ laika, lai visu saprastu, bet Romāns šādu laiku nedeva.

-     Es gribu teikt, ka tikko beidzu zaurēt rītdienas ieskaitei angļu valodā un tūlīt iešu gulēt, jo rīt pēc tās ieskaites man vēl arī svarīga spēle. Vai atnāksi? Varbūt atnesīsi veiksmi? Šoreiz man tā patiešām būs ļoti nepieciešama.

* * *

-    Skatītāju vietās meitene apsēdās patālāk no laukuma, bet tik un tā redzēja, ka Romāns ir labā formā viņš ķēra un atsita bumbu pēc bumbas. Pirmais puslaiks jau bija gandrīz pusē, un Ogres futbolisti izskatījās diezgan apjukuši. Lai runātu tālāk, Avenei laikam vajadzēja saņemties. Un tad man blakus apsēdās divas nepazīstamas meitenes, viņa vairs nestāstīja par sevi trešajā personā tik personīgi tas bija! Sākumā nepazīstamas. Bet, kad es palūkojos uzmanīgāk, vienā uzreiz atpazinu to blondo, to Romāna par ķerto nosaukto meiteni no fotogrāfijām "Draugos". Savu garo kaklu uz priekšu izstiepusi, viņa sekoja vai katrai Romāna kustībai laukumā. Kā negudra plaukšķināja, kad viņš bez piepūles atsita lēni ripojošu bumbu, bet lēca stāvus un neiedomājami spiedza, ja viņš ar līdaciņu izņēma kādu bumbu no stūra… Tās nebija vecas bildes, un Signe nebija ķerta! Es biju tā ķertā, ka ticēju viņa meliem. Un es ienīstu sevi, kad man nav taisnība, kad jūtos stulba un apmuļķota! Avene negaidīti iešņukstējās, un no viņas tumši krāsotajām acīm pa vaigiem noritēja melnas straumītes. Cenšoties tās notraukt, viņa izsmērēja lūpu krāsu. Tāpēc viņas mute tagad izskatījās liela un šķība.

* * *

Kad es uzskrēju uz laukuma, Romāna komandas biedri mani pazina uzreiz! Mēs taču veselu vakaru bijām kopā tusējuši "Caurumā"! Un daži kautrīgākie pat skatījās sānis, bet Raivo kā negudrs lēkāja man apkārt, un es varu galvot: ja nebūtu uzradies tas policis, viņš izmestos pavisam pliks un mēs divatā varētu tā arī izskriet cauri pilsētai… Avene piecēlās, izvilka no mugursomas paciņu ar papīra mutautiņiem un pie spoguļa izberzēja melno straumīšu pēdas. Kad viņa atkal apsēdās, arī lūpu krāsa vairs neizšķobīja viņas seju, vien acis bija vēl spožākas nekā parasti. Ak jā, tajā pēcpusdienā es atkal aizgāju uz salonu un ieliku to plrsingu atpakaļ. Viņas garā mēle arī šoreiz pastiepās uz Sandras pusi.

24

-     Kad tā plikā meitene izskrēja futbola laukumā, sākās briesmīgs ļembasts. Signe centās atcerēties notikumus pirms pāris nedēļām. Tiesnesis svilpa, skatītāji aurēja, mūsu komandas futbolisti bija tik apjukuši, ka sekoja nevis bumbai, bet meitenei ar kailajām krūtīm, un pretinieku gandrīz no centra sistā bumba lēni ieripoja Romāna vārtos. Tad no kaut kurienes atskrēja pašvaldības policists. Tāds, ģērbies viscaur melnā, Signe precizēja, un meiteni ātri aizveda prom. Viņa jau arī nepretojās. Spēle atsākās, bet līdz pirmā puslaika beigām Romāns ielaida vēl trīs golus. Treneris viņu nomainīja pret rezerves vārtsargu, un, sākoties otrajam puslaikam, viņš vēl nebija iznācis no ģērbtuvēm. Beidzot viņš parādījās, jau ģērbies ielas drēbēs, ar lielu sporta somu uz pleca. Mani un Santu viņš pat nepamanīja. Es viņu panācu tikai pie stadiona vārtiem un saķēru aiz rokas. Kā es tajā brīdī vēlējos viņu apskaut un mierināt! Jo pat es sapratu, ka tik labam vārtsargam četras ielaistas bumbas vienā puslaikā ir kaut kas briesmīgs…

Mani ieraudzījis, viņš apstājās.

-    Tu arī šeit? Un visu redzēji, ko? To viņš pat nepateica, bet nikni izspļāva caur zobiem.

-    Redzēju… Ko gan citu es būtu varējusi atbildēt? Tad viņš nosvieda sporta somu zemē un saķēra

mani aiz pleciem.

-    Tu stulbā aita! Viņš mani nežēlīgi purināja.

-     Kāpēc tu ieliki tās bildes internetā? "Mēs!" viņš mēdījās. "Mēs!" Te nu esam mēs! Vai zini ko? Tajā brīdī es aizvēru acis, jo domāju, ka viņš man sitīs.

-    Vai zini ko? Viņš arvien vairāk uzvilkās.

»

-    Nezinu… es, acīm ciet, spēju vienīgi atbildēt.

-            Ak nezini? Viņš mani sapurināja atkal. Šļūc d….!

Tad viņš neatskatījies izgāja pa stadiona vārtiem.

25

-            Paga, paga. Es kaut ko nesaprotu! Sandra jutās pārsteigta. Pēc tam kad Romāns tik rupji pret tevi izturējās stadionā, tu viņu vēl vairākas stundas gaidīji pie vecās ostmalas laipām?

-            Ja tas būtu tik vienkārši! Signe centās paskaidrot. Pēc futbola spēles ilgi izsēdējusies pie Santas, es, atgriežoties mājās, atkal iegāju internetā kafejnīcā un "Draugos" Romāna dienasgrāmatā izlasīju… Signe apklusa.

-    Ko tu tur izlasīji? Sandra gan nespēja klusēt.

-           To es vēl tagad vārds vārdā zinu no galvas. Un Signe nesteidzīgi turpināja:

"Šodien man ļoti smagi nepaveicās kamēr vien stāvu vārtos, vēl nekad, nevienā spēlē neesmu salaidis iekšā tik daudz bumbu. Un tieši šodien, kad skatīties spēli bija atbraucis "O. Vilku" treneris, lai mani izvēlētos rajona izlasei.

Mīļā Signe, ja tu lasi šo ierakstu, lūdzu, piedod man! Tu taču saproti, ka draugi visvairāk ir nepieciešami, kad ir riebīgi un grūti. Man patiešām tagad ir riebīgi, grūti, pretīgi utt. Ja vien tu vari man šajā reizē piedot, tad brauksim ar laivu sestdien un svētdien kā runājām iepriekš. Sākt septiņos būtu īstais laiks."

-            Un tu noticēji? Sandrai izspruka gluži nevilšus.

-            Un jūs pēc "Draugos" izlasītā nebūtu ticējusi? Signe atbildēja ar pretjautājumu.

26

Šoreiz Sandra nedevās pie Romāna, bet gan piezvanīja un uzaicināja viņu uz policiju.

-            Jūs taču zināt, ka kopš tā gadījuma es… viņš pretojās.

-            Vai man aizsūtīt pēc tevis dežūrmašīnu ar pavēsti? Sandra bija nepiekāpīga. Un Romāns padevās stundu vēlāk viņš jau sēdēja Sandras kabinetā.

-            Tu taču pēc tās neveiksmīgās spēles pat negrasījies kopā ar Signi doties laivu braucienā? Sandra mazāk jautāja, bet vairāk apgalvoja. Varbūt tāpēc Romāns, brīdi paklusējis, izmocīja:

-    Taisnību sakot, jā.

-    Ko jā?

-    Es biju tik noskaities, ka man pat prātā nenāca kopā ar viņu vēl kaut kur doties.

-    Tad kāpēc tu viņu aicināji? Sandra centās noskaidrot. Ko tu domāji, rakstot to… it kā atvainošanos?

-     Ne jau par Signi tad es domāju! Romāns neslēpa. Es biju pilnīgi pārliecināts, ka to dienasgrāmatas ierakstu izlasīs Avene un tas viņu padarīs traku!

27

Iedama pa policijas garo gaiteni, pavisam netālu no Sandras kabineta durvīm Signe ieraudzīja sēžam meiteni. Kaut tikai vienu reizi redzēta, viņa nu gan nebija sajaucama ne ar vienu citu! Bet meitene aveņkrāsas topiņā arī pazina Signi un, tikusi Avenei līdzās, tūlīt ierunājās:

-    Tu taču esi Signe, vai ne?

-    Jā, Signe, viņa ne pārāk pārliecinoši atbildēja un apstājās.

-    Vai Romāns tev arī uzdāvināja tējas krūzi, tipa, BEIBE SEKSĪGA? Avene prasīja.

-    Uzdāvināja… Signe skatījās uz Aveni un pēkšņi sasēja kopā sevi, Romānu, Aveni, viņas pliko skrējienu un savas briesmīgās gaidīšanas stundas sestdienas rītā. Bet jocīgi viņa nejuta nepatiku pret Aveni. Drīzāk jau īgnumu pati pret sevi. Es to krūzi noslīcināju Daugavā kopā ar pārtikas grozu.. Signe atspiedās pret gaiteņa sienu.

-    Kurā vietā? Avene ieinteresējās.

-            Pie vecās ostmalas laipām! kaut pārsteigta par šo jautājumu, Signe tomēr atbildēja.

-            Tātad jūs nekur neaizbraucāt, secināja Avene. Pie vecās ostmalas laipām… Tad man savējā BEĪBE SEKSĪGA arī turpat būs jānoslīcina, to gan viņa teica vairāk sev, bet viņas abas pirmo reizi sasmaidījās.

-            Meitenes, nāciet, lūdzu, iekšā! Atvērās kabineta durvis, un tajās stāvēja Sandra.

Pie Sandras galda sēdēja Romāns un skatījās uz ienācējām kā spoku ieraudzījis.

Māris Rungulis AVENES

Redaktore Aija Lāce

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā-6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2560. A/s Preses nams

Content

Rungulis Māris Avenes