Rungulis Māris

Divdabis

Māris Rungulis

Divdabis

Pirmā daļa

1. Meža pļaviņā

-            Vai tu nebaidies dabūt bērnu? Es liecos Indrai arvien tuvāk un tuvāk… Viņas acu zīlītes izpletās un kļuva daudz tumšākas.

-            Nē! Indra bez apdomāšanās atbildēja, cieši vērdamās manī.

-            Nē? es pārjautāju, uztraukumā aplaizot sausās lūpas.

-    Nē! viņa tikpat pārliecinoši apliecināja.

Inerces virzīts, es pieliecos Indrai vēl tuvāk, bet

tajā pašā mirklī jau zināju, ka esmu ieslēdzies atpakaļgaitā.. . Pīdamies palagā, es steidzīgi trausos augšā, bet, zaudējis līdzsvaru, visā garumā nostiepos zālē. Kāds sauss zars man iedūrās vēderā, tomēr vēl negribēju slieties stāvus, jo tad man uzreiz būtu jādodas projām.

Cerībā kaut ko saglābt, es atskatījos uz Indru. Viņa tāpat kā iepriekš gulēja uz muguras un likās nav pat izkustējusies. Tikai viņas tumšās acis stingi vērās manī. Un tas bija tāds skatiens, ka pēkšņi jutos… ļoti… apdraudēts… Tāpēc, pat kājās necēlies, parāpoju dažus metrus uz priekšu, paķēru savas zālē nomestās drēbes un, tikai ar palagu piesedzies, iespruku alkšņu audzē, kas ieskāva meža pļaviņu.

2.Jā-ā-ā!

Autobusa ugunis aiz parka līkuma iežilbinājās kā zvērīgas pūķa acis un noķēra mūs ar Indru.

-            Uz atvadām tu meiteni nenoskūpstīsi? Viņa nedaudz paliecās uz manu pusi, bet es pat nepaspēju sakustēties, kad Indrai aizmugurē grabēdamas jau atsprāga autobusa durvis un viņa, pa tām viegli ielēkusi, tikai pateica:

-     Par vēlu!

-            Par vēlu! Man atlika vien atkārtot un blenzt autobusa aizmugures gaismās, kas viens divi izkusa pilsētas miglainajā krēslā.

Bet mana sērīgā noskaņa tik ātri nezuda! Lai to vēl pastiprinātu, es novilku labās rokas cimdu un paostīju savu plaukstu, kas nepārprotami smaržoja pēc Indras vēsajiem pirkstiem, kurus pirms pusstundas biju turējis pēdējās dejas laikā.

Vai tajā brīdī es varēju iedomāties, ka patiesībā ostu Indras draudzenes smaržu flakonu, kas skolas meiteņu tualetē ticis izšķērdīgi lietots deju starplaikos?

Kaut gan arī zēnu tualetē tajā eglītes vakarā nekas taupīts netika!

Kādu bridi pacīnījies ar korķa izsišanu pret kurpes papēdi resnai, tumšai vīna pudelei ar jocīgu nosaukumu "Lāča asinis", klasesbiedrs Guntis to devīgi sniedza man:

-    Ierauj šo spēka dzērienu un bišķi izpalīdzi…

-    Ar lielāko prieku! Ietukšīto pudeli sniedzu viņam atpakaļ, uzklausīdams lūgumu, kas skanēja visai haotiski:

-    Tu jau zini, Guntis stostījās, ka mēs ar Kristu… Nu pats saproti… Bet šovakar viņai līdzi atnākusi kāda draudzene no iepriekšējās… lauku skolas… Nu meitenei jau nav nekādas vainas, tikai abas visu laiku klačojas un klačojas… Divas reizes gāju Kristu lūgt dejot, bet… viņa nedrīkstot… bērnības draudzeni atstāt vienu… Vai tu nevari padejot ar viņu?

-    Kāda runa! Ievilku no pasniegtās pudeles vēl vienu malku, un abi ar Gunti droši ieslājām zālē.

-    Šī ir Indra! Guntis man kā karalim stādīja priekšā meiteni ar matiem līdz pleciem un nolaistām acīm.

-    Zigmārs! Es sasitu papēžus un pat palocījos.

-    Bāc! Krista aizrīdamās iesmējās. Redzi, kādi mūsu klasē puiši!

Indra gan nesmējās, vien pacēla pret mani acis (bet jāceļ viņai bija augstu!) un dažas sekundes mani vērīgi nopētīja. Tomēr šis pirmais skatiens nepauda vien interesi labāk apskatīt lamzaku, kas iepazīstoties māžojas. "Iesim dejot!" teica acis un pirms plakstu nolaišanas vēl arī pavēstīja: "Nevienu citu tu šovakar vairs nelūgsi!"

Un tā tiešām arī notika!

Atkal novilku cimdu un paostīju savu plaukstu. Tad dziļi ieelpoju ziemas auksto gaisu un iebļāvos: Jā-ā-ā!

Bet parka sniegotie koki man nezin kāpēc neatsaucās.

3. Ziemas kokos putni plaukst

Pēc Ziemassvētku brīvdienām Krista mani klasē sagaidīja kā senu draugu.

-            Man tev kaut kas nododams! Viņa nepacietīgi rakājās pa somu, līdz beidzot atrada uz pusēm pārlocītu lapiņu. Jauno gadu tusējām kopā ar… Krista noslēpumaini ieturēja pauzi, …tu jau droši vien nojaut, ka kopā ar… Indru, un viņa mani lūdza tev nodot… lūk, šo te… Krista plivināja pārlocīto lapiņu un labi, ka nelika man dejot, jo es būtu ne tikai to vien darījis! Arī svilpojis un kūleņus metis… Arī līdis zem galda un gaudojis kā vilks.

Bet nu lapiņa bija manās rokās un es to gatavojos izlasīt ārpus klases.

-            Ver droši vaļā tepat! Krista zobojās. Nav jau mīlestības vēstule, nav!

-            Ak nav? pārjautāju un, atlocījis papīrīti, pamanīju steidzīgā rokrakstā uzšņāptu adresi.

Arī tas jau bija kaut kas!

Un no šī brīža sāku sacerēt vēstuli Indrai.

Vispirms mēģināju poētisku variantu:

Ziemas kokos Putni plaukst, Tavas lūpas Un Tavas plaukstas, Kas varbūt tagad Ir aukstas…

Bet tālāk nu nekādi netiku. Ar katru nākamo rindu mans uzrakstītais kļuva arvien saldāks un saldāks… Kā tēja ar četrām cukura karotītēm. Kaut ko tādu sūtīt nedrīkstēja šķebinās!

Nu labi, rakstīšu vienkārši jauku vēstuli:

Kad Tavs autobuss pazuda Liepājas miglā, es tikai atjēdzos, ka nezinu ne Tavu adresi, ne arī ko vairāk patievi kā vienīgi to, ka Tu labi dejo un jocīgi smaidi. Tāpēc…

Nē, šādi arī nederēja!

Šausmīgi bija iedomāties, ka Indra lasīs un sāks vēl mani uzskatīt par totālu stulbeni.

Rakstīšu skaidri un gaiši:

Gaidīšu Tevi divas dienas pēc kārtas no pīkst. 16.00 līdz 17-iem:

otrdien pie autobusu pieturas, kur šķīrāmies,

trešdien pie dzelzceļa stacijas.

Zigmārs

Varen apmierināts ar uzrakstīto un sevi, ļāvu vēstuli aprīt pastkastei.

Jā-ā-ā! atkal noskandināju pa visu ielu. Liekas, šoreiz nedaudz pat atskanēja.

4. Otrdien pie kalniņa

Pārdrāzies no skolas, iepriekšējā vakarā izmazgātos džinsus atradu vēl žūstam…

-            Ai, māt… nav vairs laika gludināt! aši rāvu bikses kājās, kājas pār pleciem ne vairs laika sūkstīties, ne pakāpienus skaitīt.

Līdz autobusa pieturai ejamās piecpadsmit minūtes aizskrēju deviņās!

-    Vai Durbes autobuss jau pienāca?

-    Es neievēroju, gaidu no Nīcas…

-    Bet jūs? Vai arī neredzējāt Durbes busiņu?

-    Nu… redzēju…

-    Kā? Jau pienāca?

-            Ko tu bļausties, dullais puika? Izaudzis garš kā šķeista, bet normāli pajautāt nespēj!

-    Piedodiet, uztraucos, ka nokavēju!

-    Ko nokavēji?

-    Taču autobusu no Durbes!

-            Tas pienāk ielas otrā pusē. Es redzēju durbenieku turpceļā.

-    A-ā!

-    Bē-ē! Durbenieki jau tik reizi pusstundā kursē.

-            Tad es neko vēl neesmu nokavējis! priecīgs nemetos vis pāri ielai, kur pietur autobusi, kas iebrauc pilsētā, bet pagājos dziļāk parkā. Tur atradās gludi noslidināts ledus kalniņš un arī no šejienes bija labi pārredzama ielas pretējās puses pietura.

-            Ja bez krišanas nolaidīšos lejā desmit reizes pēc kārtas, pie sevis zīlēju, tad Indra noteikti atbrauks…

O, mani zābaki bija īsti piemēroti šādiem nobraucieniem! Ledus švirkstēja, zoles viegli slīdēja pāri grumbuļiem.

-    Viens!

Trases vidū ar ragaviņām bija izdangāta tāda kā rene. Tā pamētāja mani no vienas puses uz otru, tomēr stāvus nonesa lejā.

-    Divi!

Jo lielāku ātrumu uzņēmu, jo vieglāk bija noturēt līdzsvaru. Izmēģināju, un izdevās arī.

-    Trīs!

Ar ieskrējienu gan riskēju trāpīt uz trases apsnigušajām malām, bet… man atkal izdevās.

-    Četri! Jau četri!

Piekto reizi slidinājos lejā lēni. Tikai daži ledus metri bija palikuši, kad ievēroju otrpus ielas nobremzējam autobusu… Mana kreisā kāja aizķēra labo bladāc!

Cepure nost, aiz piedurknēm sniegs, bet… no pienākušā autobusa Indra neizkāpa…

-            Ja vēl nolaidīšos stāvus pavisam divdesmit piecas reizes var arī nebūt pēc kārtas ar nākamo autobusu Indra atbrauks kā likts! Izķeksējis sniegu no piedurknēm, kārpījos atkal augšā kalniņā.

Pēc desmit veiksmīgām nošļūkšanas reizēm, bet jau novārtījies sniegā kā leduslācis, pamanīju kārtējo autobusu. Arī tas Indru neizlaida.

"Tikai nesatraucies!" sevi mierināju, kustinādams mitrajos cimdos stingstošos pirkstus. "Vēl tikai piecpadsmit reizes, un tad dūcošais "Ikaruss" iepriecinās visus salstošos Zigmārus-s."

Tomēr ari nākamais dūcošais neiepriecināja nevienu pašu salstošo.

Roku pirkstus nejutu jau labu laiciņu, bet nu palika stīvas arī kājas.

Manis spoži nopulēto ledus lauciņu jau klāja krēsla. Vienīgi garāmbraucošo mašīnu uguņos un autobusa pieturas laternas atspīdumā orientējos trases negludākajās vietās. Tomēr tramplīnu apakšā vairs nesaskatīju nemaz. Un tas arī man kļuva liktenīgi: uzmests gaisā augstāk nekā parasti, nācu lejā uz deguna… Kamēr ar stīvajiem pirkstiem izķeksēju kabatas lakatiņu, asinīm noziedos pamatīgi. Neziņā, ko iesākt tālāk, beidzot pavēros pulkstenī jau rādīja pusseši. Vilkos uz māju.

* * *

-    Ak Dievs! mamma mazgāja manu seju un šausminājās. Ģīmis asinīs, apģērbs pilns ar sniegu. Vai ar kādu sakāvies?

-    Nē, norūcu, jau lēnītēm atsildams.

-    Tikai nemēģini man iestāstīt, mamma nerimās, ka tu, kam drīz jau septiņpadsmit, slidinoties no kalniņa, pārdauzīji degunu!

5. Trešdien stacijā

Pulksten 16.03.

No ātrā gājiena aizelsies, atspiežos pret autobusa nojumes kolonnu un ar saviem radariem nopeilēju ielas, kas šeit krustojas.

Pa Dzelzceļnieku ielu redzamā attālumā tuvojas vien divi tantuki.

Rīgas ielu brīdi aizsedz tramvajs, bet, kad tas čīkstēdams izmet lielo līkumu, pamanu ātrā gaitā tuvojamies kādu meiteni. Savā postenī saspringstu, tomēr vēl paspēju pret džinseņu starām uzspodrināt zābaku purngalus.

Meitenes seju aizsedz koša kepka, bet priekšā šķērseniski kūļājas paliela vēdersoma. Nu saposusies uz pārāko! Bet Indra, liekas… tā… nav… Nē, droši, ka nav! Pilnīgi zaudējis interesi, pievēršos Emīlijas ielai. Tukša kā izslaucīta!

Pulksten 16.17.

Pāri tramvaja sliedēm pamanu preses kiosku. Vairākkārt atskatīdamies, lai neko nepalaistu garām, slāju turp. Iegādājos "Atpūtas Avīzi". Kāpēc, rakstot Indrai vēstuli, man neienāca prātā minēt šādu teikumu:

Tu mani pazīsi pēc avīzes labajā rokā.

Gan jau varbūt atcerēsies tāpat! Tā es sevi mierinu, bet, atgriezies pie autobusu nojumes kolonnas, drošības labad savu adīto cepuri iebāžu kabatā. Sabužinu arī piepresētos matus. Kārtībnieks!

Vēl pārlūkojis šurpnācējus, atšķiru avīzi un uzduros filmu anotācijām. Par kādu Holivudas grāvēju rakstīts melns uz balta:

Jauns policists, zaudējis sakarus ar savu iemīļoto, dodas to meklēt uz mazu provinces pilsētiņu, bet uzzina, ka meiteni nolaupījusi mafija. Policists nolemj cīnīties…

Tā tik ir ideja pašam doties meklēt! No kabatas zibenīgi izrauju labo roku ar izstieptu rādītājpirkstu un pif-paf piebeidzu visus Indras nolaupītājus.

Pulksten 16.32.

Jāieskatās arī stacijas uzgaidāmajās telpās, ja nu Indra tur ienākusi no perona puses.

Iekšā meiteņu vispār nav. Tikai daži drūmi tipi, sasēduši uz patālāka sola, spēlē kārtis. Pamanījuši mani, viņi pat brīdi pārtrauc trumpju sišanu un blenž virsū. Es, izliekoties šos neredzam, pieeju pie aptiekas kioska. Nezin kāpēc šeit pēkšņi sajūtu mežonīgu izsalkumu. Aši pārskatu stikloto vitrīnu. Hematogens! Visu bērnību, kā tik braucām pie omas uz laukiem, vienmēr pie šī kioska no mammas izdīcu brūno tāfelīti, kas esot gatavota no teļa asinīm un tāpēc baigi veselīga. Un vai tad man veselība nebija jāuzlabo pēc vakardienas pārsalšanas un asiņu zaudējuma?

Aši sameklēju santīmus:

-    Man, lūdzu, hematogenu!

-    Maziem bērniem tas ir ļoti ieteicams! Sirma pārdevēja, rakādamās pagaldē, paspēj uzmest ari man pa vērīgam skatam. Varbūt novērtēdama kā jaunu tētuku?

Beidzot smaržīgā tāfelīte man ir rokā, un, vēl neticis līdz savai novērošanas vietai, jau kāri iecērtu tajā zobus.

Pulksten 16.53.

Kļūst vēss. Nu iedomājos, ka stacijas pašā dziļumā atrodas arī tualete, to nespēju aizmirst vairs ne uz brīdi. Vēl pēdējās minūtes jau vajadzētu izturēt, bet… tomēr izšķiros par ātru pārskrējienu pāri uzgaidāmajai telpai.

Kad jau mazgāju rokas pie nodzeltējušas izlietnes, tualetē iegāžas tie paši drūmie puiši, kurus jau iepriekš biju ievērojis sitam kārtis.

-           Tu kaut ko šeit, stacijā, gaidi? viens mani pēkšņi uzrunā.

-            Gaidu gan! lepni atcērtu, nopurinu slapjās rokas un taisos pa durvīm laukā.

-            Mēs arī gaidām… Divi citi man nostājas ceļā. …gaidām kādu, kas mums nosponsorētu ceļu uz Aizputi.

-            Nevarēšu palīdzēt. Kļūstu aplam steidzīgs, bet garākais par mani vēl pusgalvu garāks! i nedomā atkāpties. Diezgan brutāli bīda mani projām no durvīm.

-            Vai tā žēl zēniem palīdzēt uz mājām nokļūt? Kad ar bēbīšu saldumiem našķojies, skanošā pietika. Dod zivtiņu, un šķirsimies pa draugam!

Kā cerēdams uz brīnumu, lēni slidinu roku kabatā. Divlatnieks! No divas dienas neēstajām pusdienām sataupītais divlatnieks. Ne mirkli nešaubīdamies, lieku naudu atpakaļ, bet garākais ir ātrāks!

-            Govs! viņš gavilē, sagrābdams saujā sudrabaino ripiņu.

-    Tie ir divi lati! bauroju.

-            Tūlīt izmainīsim! Garais žigli izmetas pa durvīm. Un, protams, pārējie viņam uz neatgriešanos tikpat aši seko.

Pulksten 17.13.

Šodien gan man paveicās!

Pirmkārt, tualetē nenorāvos pa purnu!

Otrkārt, kafejnīcā nenotērēju kopā ar Indru naudu.

Treškārt, nenovārtījos sniegā un nepārsitu degunu. Ceturtkārt, man izbrīvējies vakars, lai sagatavotos rītdienas kontroldarbam ģeometrijā.

* * *

Nebiju vēl beidzis apcerēt savas veiksmes, kad iepīkstējās mans mobilais vecāku Ziemassvētku dāvana. Izlasīju šādu īsziņu:

UZTRAUCOS PAR TEVI. NĀC, LŪDZU, MĀJĀS! MAMMA

Tātad vēl arī, piektkārt, mobilo nepamanīja un neatņēma.

Un, beidzamokārt, labi, ka Indra pat nenojauš par manu pīkstuli viņa, visticamāk, būtu paziņojusi, ka nebūs, un lielākā daļa no manām šodienas veiksmēm vienkārši izpaliktu.

6. Fotogrāfija ar astītēm

Tu savā savādajā vēstulē raksti, ka otrdien un trešdien Liepājā esi mani gaidījis. Stāvēju pustumsā pie pastkastēm un acīm apriju katru Indras uzrakstīto vārdu. Brīnums, ka papīrā nepalika caurumi! Sen jau biju aizmirsis, ka, mammas sūtīts, devos pēc piena sestdienas brokastīm. Tavu vēstuli ar uzaicinājumu tici vai netici? saņēmu tikai ceturtdien pēc skolas. Vienlaikus ar Taviem pārmetumiem.

Tā pie mums notiek: kad pastniece slimo, vēstules krājas… Un pienāk pa pāriem…

Lai Tu mani neaizmirstu pavisam, šorīt agri braucu uz pilsētu nofotografēties.

Ja rūpīgi meklēsi, mani atradīsi!

Indra

Un patiešām aploksnes pašā stūrītī slēpās neliela "Polaroid" automātiskajā kabīnē uzņemta bildīte.

Priecīgas bedrītes bija ielēkušas Indras vaigos, lūpu kaktiņi pacēlušies augšup pretim jocīgi sasietajām matu astītēm, bet viena šķipsna nokarājās pāri pierei. Indra vērās cauri tai tieši man virsū.

Kā es tev patīku? sīkiem burtiņiem bija uzkricelēts fočenei otrā pusē.

Tikpat rūpīgi apskatīju arī aploksni. Tā bija bez markas un zīmogiem. Tātad šodien pa tiešo iemesta mūsu pastkastē! Varbūt pirms pusstundas, varbūt pirms dažām minūtēm Indra vēl stāvējusi šeit. Nezinādams, kur dēties, lēkšoju augšā pa kāpnēm.

-    Kur piens? Mamma kaut ko maisīja katlā.

-    Piens? Kā mēnessērdzīgs pārjautāju.

-    Nūja piens … Mamma iznāca priekšnamā.

-    Negribas man tās brokastis. Vairs negribas!

Un tā bija patiesība.

7. Divdabis

Es braukšu Indru atbrīvot! Tas nu ir skaidrāks par skaidru, ka viņa, tāpat kā tā jaunā policista līgava no trillera, nokļuvusi mafijas rokās un sestdien tikai uz

īsu brīdi izlavījusies, lai dotu man kādu ziņu. Redz', pat vēstuli nav sūtījusi pa pastu, baidīdamās, ka arī tur mafijai ir savi cilvēki. Un fotografēdamās Indra droši vien ir novērota, tāpēc maldinoši smaidījusi, lai nerastos aizdomas par viņas īstajiem nodomiem.

Melno kreklu, melno svīteri aši mugurā, protams, melnās džinsenes un melnos zābakus arī. Melno vējjaku pāri un melno micīti uz acīm.

Kā krauklis uz bērēm! atkal teiktu mamma, bet pašlaik viņa darbā pēdējo pusstundu veido savas statistikas tabulas, tāpēc jāpasteidzas.

Vēl domās pārbaudu šaujamo, ielaižu lodi stobrā, tad uzlieku uz drošinātāja un noklikšķinu ar mēli. Gatavs! Ceļā! Jožot uz autobusu, iedomājos, ka daudz iespaidīgāk būtu jāt ar zirgu, pakaviem pa tirgus laukuma bruģi klabot, bet tagad sniegā un salā… Ātri atmetu šo domu, paliekot pie siltā autobusa.

* * *

Kad gatavs cīņai Durbē izlidoju no autobusa, krēsla jau gandrīz sabiezējusi par tumsu. Paldies Dievam, šeit laternu maz un kupenas augstas, tāpēc iespējams pārvietoties nemanāmi un klusi. Tas gan apgrūtina uzzināt īstos ielu nosaukumus un māju numurus, tomēr liekas, ka lavos pareizajā virzienā.

Tuvojoties meklētajai mājai, no uztraukuma pat aizmirstu, ka patiesībā esmu jauns policists, un sava pielādētā ieroča vietā nezin kāpēc rokā žņaudzīju dzīvokļa atslēgas. Bet, par laimi, no mafijas neviens neparādās, un es uz pirkstgaliem slīdu pa čīkstošajām koka trepēm augšā. Saprotams, to nav viegli izdarīt ar maniem lielajiem, smagajiem zābakiem, bet piesardzība un Indras iespējamais tuvums mani ir pārvērtuši pavisam citā cilvēkā.

Nu liktenīgajam brīdim esmu pavisam tuvu manu acu priekšā rēgojas maziņa, pavisam mazītiņa zvana poga.

Grūti izšķirties, vai, izraujot pistoli un ar kājas spērienu atlaužot durvis, negaidīti gāzties iekšā vai arī viegli piespiest zvanu un palikt slēpnī. Izvēlos otro variantu.

Kling-klang! Dzīvoklī klusums, bet man deniņos kaut kas dauzās kā ostas pāļdzinis klusās vakara stundās. Droši vien otrreiz poga pat nav jāspiež. Tāpat dzirdams, ka atrodos aizdurvē.

Tomēr ne zvans, ne mans iekšējais pāļdzinis nekādus rezultātus nedod.

Kling-klang! Šļūcoši soļi aizdurvē. Pat uztraukumā apjēdzu, ka mana dzīvība ir patiesās briesmās, jo no iekšpuses var taču bez brīdinājuma šaut cauri durvīm. Tāpēc ar milzu lēcienu paslēpjos aiz brūni krāsota trauku skapīša.

Šļūcošie soļi pārvēršas atslēgas šķindoņā, tad spilgtā, šaurā gaismas strēlē.

-    Nāc iekšā! kāda vecīga balss aicina.

Nu, tik viegli jau es lamatās neiekritīšu! Tomēr no sava slēpņa izlienu un parēgojos gaismas strēlē.

-     Indra, tā neesi tu?! Sievietes balsī jūtams pārsteigums, tomēr ne izbīlis, jo laikam jau mafijas krustmātei (un kas gan cita viņa varētu būt?) bīstams neizskatos.

-    Nē, neesmu vis! mazliet aizžņaugtā balsī attraucu.

Tas sievieti pavisam atbruņo, un viņa bez liekas

taujāšanas saka:

-     Indras vēl nav mājās. Teicās, ka aiziešot kādu stundiņu paslidot.

-     Paldies, nomurminu un, zābakotās kājas droši piesperot uz vecajiem pakāpieniem, bezbailīgi dodos lejā. Liekas, Indras stāvoklis tomēr tik bezcerīgs nav… Pārvietošanās brīvība ir atļauta, varbūt vienīgi viņu pieskata. Bet vai tad mani nepieskata? Instinktīvi ķeru pie pīkstuļa no mammas vēl pagaidām nekādu norādījumu nav.

* * *

O! Uz ielas atkal atgūstu cīņas sparu, bet varbūt vecā sieviete, pie kuras Indra mitinās skolas laikā, jo vecāki viņai dzīvo laukos, pat nenojauš, ka mafija nabaga meiteni ir iesaistījusi tablešu un zālītes izplatīšanā. Un, protams, visizdevīgāk to ir darīt vietās, kur pulcējas jaunieši! Tātad slidotava šādiem mērķiem ir īsti piemērota. Tā man noteikti ir jāatrod, jānovēro un jācenšas Indru izpestīt.

Nu mazās pilsētiņas tumšās ielas atkal saasināja manu uztveri un jutekļus.

-    Gaismu un mūziku, čukstēju, gaismu un mūziku. Meklē, Zigmāriņ, meklē!

Un, bez šaubām, dīķis pie pilsdrupām atbilda visām pazimēm.

Gaismu gan šeit spīdināja viens vienīgs rozīgs prožektors, bet mūziku atskaņoja visparastākais maģis, pieslēgts milzīgām tumbām.

Savukārt pašas pilsdrupas bija ideāla vieta slepenai novērošanai. Iestājos kādā septiņus gadsimtus vecā loga ailē un… Indru pamanīju gandrīz uzreiz. Viņa kopā ar divām citām meitenēm meta lielus apļus pa dīķa nošķūrēto ledu.

Vēl vairāki sīkie dīķa vidū krita un cēlās, krita un cēlās, tik skaļi spiegdami, ka pat brīžam noslāpa atskaņoto dziesmu vārdi. >

Jau otru reizi šodien pārliecinājos, ka Indra nav ne varonīgi jāatbrīvo, ne raušus jāizrauj no narkotirgoņu ķetnām.

Arī dīķa ledus bija stingri sasalis, un likās maz ticams, ka tas pēkšņi ielūzīs un man, lienot uz vēdera, būs jāglābj Indra no āliņģa.

Un tas bija pats briesmīgākais un šausmīgākais! Nu man neatlika nekas cits kā vien atstāt augsto pilsdrupu logu, mierīgi nokāpt lejā un… sasveicināties ar Indru. Varbūt vienkārši pamāt?

Bet to nu gan es nespēju! Sasalt lāstekā, nejauši novelties kā sniega bumbiņai uz dīķa ledus šādas iespējas man likās daudz vilinošākas. Tomēr, tikko no stāvēšanas uz akmeņiem jutu stingstam kāju pēdas un pirksti ādas cimdos vērtās ledus tapās, es devos atpakaļ uz autobusu pieturu…

Pašam bija grūti tam noticēt, bet kājas mani nesa arvien tālāk un tālāk no pilsdrupām, no Indras, no tā, ko es pašlaik vēlējos visvairāk.

"No mafijas esam tikuši vaļā!" kāpdams autobusā, secināju. "Vēl tik… vēl tik… jāuzvar… deviņgalvainais Pūķis, kam garšo… Durbes meitenes."

Zigmār, jūs, liekas, esat divi:

Zigis + Māris (Z+M);

Lielais + Kautrīgais (L+K);

Drosmīgais + Bailīgais (D+B);

Pļāpīgais + Klusējošais (P+K) cik labi Tu māki stāstīt anekdotes, Krista man vairākkārt ir attēlojusi, bet eglītes vakarā no Tevis bija grūti pat vārdu izvilkt…

Gaidošais + Steidzīgais (G+S) atbraukt divdesmit piecus kilometrus līdz Durbei, satraukt manu tanti, uzkāpt pilsdrupās, vairāk nekā stundu vērot, kā es slidoju, un, pat nepienākot klāt sasveicināties, steidzīgi atgriezties Liepājā.

Vispār man jau riebjas, ja kāds slepus izseko un novēro, bet uz Tevi, DIVDABI, es nespēju dusmoties, jo atzīšos šajā alfabētā man patīk: L, D, P un G. Par Z vai M vēl neesmu tikusi skaidrībā.

Kad nākamreiz atkal kļūsi E+D (Enerģisks + Drosmīgs), atbrauc kādu vakaru uz Durbi paslidot. Iepazīstināšu ar draudzenēm un tanti.

Indra CG (Ciemos Gaidoša)

Iebāzu Indras vēstuli atvilktnē. CG atkārtoju. Tomēr jutos samulsis. Divdabis? Divdabis! Es divdabis? Lokāms vai galīgi nelokāms?

8. Apdauzījies

Es taču nevarēju, gadu neslidojis, braukt pie Indras un krizdams klupdams uzklumburēt uz dīķa ledus.

Sveiki. Būkš! Esmu Zigmārs no Liepājas. Bāc! Nepievērsiet man uzmanību. Bac! Es tik vienkārši nemaz neapdauzos. Bladāc! Par asinīm neuztraucieties. Cik glumš un slīdīgs jums te tas ledus… Brākš! Man deguns nav pārsists pirmo reizi. Nolāpīts, atkal guļus! Vai jūs nepalīdzētu zēnam… aizrāpot līdz slidotavas malai… Indriņ, lūdzu, neslauki mutautiņā manu asiņaino degunu! Ej labāk vēl drusku paslidot. Jā, jā, pie sāpēm esmu pieradis kopš bērnības. Tavas draudzenes saka, ka es esot apdauzīts, un smejas

līdz asarām? Lai jau smejas, lai! Varbūt mazāk čurās.

* * *

Bet es varēju pirms braukšanas uz Durbi dažas dienas patrenēties… kādā nomaļākā vietā.

Tāpēc, pārradies no skolas, sameklēju savas hokeja slidas, biezas vilnas zeķes un devos uz pārplūdušajām ezermalas pļavām.

No sniega šeit bija attīrīta ne visai liela platība, turklāt tās centrā vairāki zēni sabļaudamies šurpu turpu dzenāja visparastāko ripu. Man atlika paplata mala visriņķī, ko arī tūlīt sāku izmantot, metot ap spēlētājiem plašus lokus.

"Garais, tavas kājas ir kļuvušas diezgan stīvas…" nācās secināt, "bet gan jau, vecīt, iekustināsim i muskuļus, i rumpi!"

Tomēr kāju muskuļi pēc pārdesmit minūtēm nodevigi trīcēja, bet rumpis tā uzkarsa, ka drīz vien adītā cepure, cimdi un šalle atradās sniegā līdzās citām manām mantām.

Izlēmu arī pats turpat piesēst un, pa taisno šķērsojot laukumu, šļūkāju uz ārmalu. Un ne es sekoju līdzi hokeja ripai, ne arī tās dzenātāju ātrajiem pārskrējieniem, tāpēc, pēkšņi atrazdamies zibenīga uzbrukuma pašā centrā, par visprātīgāko uzskatīju pēc iespējas ātrāk pazust.

Tomēr savā asajā izrāvienā ar slidām aizķēru ripu un reizē pievilku vairākas alkatīgas hokeja nūjas. Tās, ķeksējoties pēc melnā gumijas aplīša, spēji noturēja uz vietas manas trīcošās kājas. To, protams, nepamanīja rumpis un gāzās uz priekšu pāri nūjām.

Nu ripa bija brīva, un visa skaļā kņada aizvēlās tālāk.

Vienīgi es gulēju uz ledus (vai kāds nepalīdzētu zēnam aizrāpot līdz slidotavas malai?) un jutu, ka, mežonīgi smeldzot, potīte pietūkst arvien resnāka…

Kad brīdi vēlāk slidas nomainīju pret zābakiem, to rāvējslēdzēju vēl varēja aizvilkt.

Pēc aizklumburēšanas mājās dabūt to vaļā bija jau daudz grūtāk. Ieraudzījusi satūkušo, zili rozā potīti, mamma devās uz garāžu pēc mašīnas un aizstiepa mani uz poliklīniku.

Lauzts nav! ķirurgs pētīja pret gaismu manas kājas rentgenuzņēmumu. Visticamāk sastiepta dzīsla. Vakaros vēlamas etiķa kompreses, pārējā laikā kāja jāfiksē ar elastīgo saiti. Vismaz pāris nedēļu nav ieteicams staigāt.

Apdauzījies! Es Zigmārs no Liepājas biju kārtējo reizi apdauzījies… Indriņ, tavas draudzenes pareizi dara, ka smejas! Au! Tikko kāja pieskaras zemei, kāds tajā iedur ar dunci. Nē, taču daudz trulāk ar šašliku iesmu…

9. Draudzēsimies pa īstam!

Indra nesēdēja vis kaut kur kājgalī, bet man cieši blakus! Tik cieši, ka baidījos pat pakustēties, lai viņa neatvirzītos sānis.

Pēc zvana un ārdurvju atvēršanas nepagāja ne desmit sekundes, kad mamma ielaida Indru pie manis istabā. Es, vecajās, izstaipītajās treniņbiksēs vārtīdamies uz dīvāna, paspēju vēl tik līdz zodam uzraut segu, kamēr viņa savu vējjaku nometa turpat līdzās uz krēsla. Un tagad es gulēju, iespiests starp sienu un Indru, kautrēdamies uzslieties stāvus.

-    Tu tāds bāls! Viņa man gādīgi uzlika plaukstu uz pieres.

-     Bāls? Es arī aptaustīju sevi. Nu Indra ar saviem aukstajiem pirkstiem pieskārās manai rokai. Pat cieši satvēra. Es koncentrējos, lai to nejauši neatvilktu tik patīkami un satraucoši tas bija!

Ar otru roku Indra norāva cepuri nu man degungalā šūpojās tās pašas pazīstamās astītes.

-    Kā es tev patīku? viņa atkārtoja uz fotogrāfijas uzkricelēto jautājumu.

Es vienīgi aplaizīju lūpas.

-    Nu stāsti, kā tas notika? Indra mudināja.

"Hokeja mačs gāja pilnā sparā! Andris piespēlēja

man, es Kasparam, Kaspars atkal man atpakaļ. Līdz vārtiem vēl bija tikai daži metri, kad nokļuvu aci pret aci ar vārtsargu… Dzirdēju, ka cauri sejas aizsargam viņš no uztraukuma sēc. Jau spēcīgi atvēzējos ar nūju, kad…"

-    Kāpēc tu klusē? Domā, meitenes neinteresē puišu piedzīvojumi? Indra manu roku saspieda vēl stiprāk.

"…tātad spēcīgi atvēzējos, bet tajā brīdī pretinieka komandas uzbrucējs, baigi būdīgais čalis, kā ledusskapis uznesās man virsū! Es aizlidoju vairākus metrus un atsitos pret bortu… Laikam tajā brīdī sastiepu kājas dzīslu."

-     Lūdzu, ja nevēlies, nestāsti! Indras pirksti vēl joprojām bija vēsi un tik tikko manāmi pulsēja. Galu galā nav jau tik svarīgi, kā viss notika, bet gan tas, ka tu tagad esi apbužināms… To viņa gan nesāka darīt, tik sašūpoja savas matu astītes un pieklusināja balsi:

-    Zini ko… draudzēsimies… pa īstam! Tad Indra pēkšņi sakautrējās, pakampa no krēsla vējjaku un, ātri pieskārusies manam vaigam, izgāja no istabas. Es vēl jutu viņas siltās lūpas un vienlaikus jau dzirdēju aizdipošos soļus trepēs.

Lai kamols krūtīs mani nepārplēstu uz pusēm, paķēru no galda aizsāktu burtnīcu un uzrakstīju:

Vairāk jau nekas nebija -

tikai parasts smaids.

Tu atskrēji

reiz pie manis -

uz pleciem izlaistiem matiem -

un slaidajās plaukstās atnesi,

vārīgi turēdama,

pati sevi.

Ātri

atdevi man visus noslēpumus un, mulsumā tinusies, paliki stāvam.

Apstājās brīdi manas rokas ceļā

uz taviem pleciem, un lūpās palika patiesi vārdi.

Bet varbūt es visu izdomāju?

Vairāk jau nekas nebija -

tikai parasts smaids.

* * *

Dažas stundas vēlāk mani senči posās uz kino. Ap loksni ar dzejoli Indrai lūdzu iemest tieši galvenaj pastā.

Nākamās dienas pēcpusdienā man pienāca īsziņa no kāda sveša, nepazīstama numura. Kaut arī es Indrai nebiju pat ieminējies par mobilo, gaidītā vēsts bija tieši no viņas:

DZ + K (DZEJISKAIS + KAUTRĪGAIS) TU IZDOMĀ! TU VISU IZDOMĀ!

10. Okeānā uz "Titānika"

Vēl trešās nedēļas beigās, liekot sastiepto kāju uz zemes, katru reizi iekaucos. No Kristas iegūto mana pīkstuļa numuru Indra nebija aizmirsusi. Savukārt es, gāzdams krēslus ik reizes, kad mobilais signalizēja, uz vienas kājas lēcu pie tā, it kā pienākusī ziņa varētu pēkšņi izkūpēt.

MS (MAZLIET SLIMAIS), GRIBU IET UZ KINO! METALURGU KULTŪRAS PILĪ RĀDA "TITĀNI KU". PAŅEM BIĻETES RĪTDIEN UZ SEŠIEM VAKARĀ.

Tas tik bija skatiņš, kad es, vienu kāju piesperot, bet otru izmetot, bīdījos pāri tirgus laukumam uz kultūras pils pusi: klap švirk , klap švirk! Atbalsojās un švīkstēja virs negludajām akmens pierēm tik regulāri un uzkrītoši, ka nolēmu mainīt ritmu. Nu skanēja pavisam citādi: švirk klap, švirk klap!

Tomēr ritma maiņa manu neomulību nesamazināja ne par mata tiesu!

Ar līdzjūtīgiem skatieniem "nabaga puisītis viss mūžs vēl priekšā! Un viegls tas nebūs!" pie zivju būdas mani sagaidīja divas tantiņas, vilnas lakatiem apsējušās. Vai es ko varēju atbildēt? Vienīgi, velkot abas kājas: švirk švirk! Tas gan izklausījās vēl bēdīgāk… Tomēr, paldies Dievam, kino rādīšanas vieta arī vairs nebija tālu. Un biļetes pārdeva gan švirkstinātājiem, gan klapinātājiem. Bet, ieguvis tās, i nedomāju atlikušajā stundā vēl vienu reizi šļūkāt pāri tirgus laukumam. No plašā foajē ieklumburēju krēslainā gaiteni un, pie kādām durvīm uz grīdas apsēdies, līdzdziedot noklausījos "Līvu" jau iesākto mēģinājumu. Tomēr tas pārāk ātri beidzās, un ar ģitāru rokā no telpas izsprāga kāds nepazīstams čalis, paklupa pār manām kājām un iesaucās:

-    Nu moins!

Tad cēlos augšā un uzkliboju otrajā stāvā, kur kādi sīkie mēģināja "Sudmaliņas". Klip klap, klip klap! arī šeit es aktīvi piebalsoju un nebiju vēl ticis no šīs lecamās dejas ārā, kad pulkstenis jau rādīja Indras ierašanos.

Pareizāk sakot, viņa jau gaidīja mani lejā, tūlīt pat ieķērās elkoni un stabilā gaitā iestutēja zālē.

-     Klip klap! vēl nerimos, tomēr, Indras smaržu un siltā tuvuma pārņemts, arvien vairāk zaudēju bezbēdību.

Milzīgais ekrāns un zāle piepildījās ar Selīnas Dionas dziedāto dziesmu, ko pēdējo nedēļu negulētajās naktīs tik daudzas reizes jau biju klausījies dažādās radiostacijās. Tās saldais smeldzīgums stāstīja tieši par to, ko es nevarēju ne pateikt vārdos, n'e arī uzrakstīt, lai cik variantus svītrotu un lapas mestu ārā. Bet pavisam neiedomājami likās par to runāt ar Indru.

Vēl joprojām manā elkoni iekrampētā Indras roka atslāba, un abas viņas delnas maigi uzlika manu plaukstu uz sava ceļgala.

No zemūdens izsūtītā zonde virzījās uz priekšu pa nogrimušā "Titānika" gaiteņiem. Cēlas dāmas un eleganti kungi kāpa augšup pa kuģa trapu. Kāda jauna sieviete garām liesmojošām kurtuvēm bēga uz autoklāju. Milzīgs, sudrabains aisbergs aizsedza ekrānu. Cilvēki panikā kliedza. Dārdoši ūdenskritumi aizskaloja mūsu blakussēdētājus pa kreisi un pa labi. Tie, kas vēl bija palikuši, šņukstēja un paši lēca ledainajā okeānā. Mūsu cerības izdzīvot līdzinājās nullei, bet pēkšņi sakustējās Indras ceļgals, un tas bija glābiņš! Sajūtot savu pulsējošo plaukstu uz tā, es apjēdzu mēs izdzīvosim, mēs paliksim. Un šo iespaidu nepārmāca arī zālē ieslēgtā gaisma un paceļamo krēslu klaboņa.

11. Pinnes

Katru mīļu brīdi stāvēju pie spoguļa. Nē, ne jau, lai tīksminātos par sevi! Drīzāk ar šausmām vēros savā piņņainajā sejā, kas vērtās arvien raibāka un raibāka…

Ko tik daudz kreņķējies! mans sencis, kārtējo reizi pavēris vannasistabas durvis, lai tiktu pie skūšanās, deklarēja. Kārtīgi izspied tās pinnes un iezied ar odekolonu! Nepaies ne mēnesis, un par tām vispār aizmirsīsi.

Mēnesis! Man jāgaida vesels mēnesis… līdz… varēšu nekaunoties… satikties ar Indru…

Mamma situāciju vērtēja optimistiskāk:

-    ja regulāri smērēsi šo te ziedi, visi nesmukumi diezgan ātri pazudīs, tā vismaz man aptiekā teica.

Bet pinnes nepazuda ne nākamajā, ne aiznākamajā dienā, un arī ne divās dienās pēc tam!

Svētdienas vakarpusē, žēlojoties par galvassāpēm, devos ātrāk gulēt. Kā biju cerējis, mamma to pamanīja:

-    Tev nu gan neveicas… Ka tik rīt atkal nav jākavē skola.

Bēdīgi atmāju un aizvēru istabas durvis. No rīta septiņos kā parasti tiku gan modināts, bet ne pārāk uzstājīgi.

-    Nu negals ar to mūsu dēlu! Vēl dzirdēju mammu nosakām, un tad noklikstēja ārdurvju rokturis. Pagaidījis kādu brīdi, žigli rausos augšā pretpiņņu ārstniecības kursu biju sev noteicis dzelžainu: visas dienas garumā ik pēc pusstundas noziesties ar nepatīkamo smēri…

Pret vakaru gan tūbiņa bija gandrīz tukša, bet visas pinnes vēl atradās savās vietās. Manu pēdējo nedēļu nemieru nu nomainīja izmisums. Un, protams, signalizēja arī vēl pīkstulis:

TP (TUVAIS PAZUDUŠAIS), VAI TU SLĒPIES? SESTDIEN BRAUKŠU UZ MĀJĀM. APKĀRTĒJIE MEŽI JAU PILNI AR VIZBULĪTĒM. VARU PARĀDĪT TO LABĀKĀS MEDĪBU VIETAS.

Izlasījis Indras sūtījumu, atkal kārtējo reizi iespruku vannasistabā. No spoguļa man joprojām vērās pretim piņņainā seja. Bezgala nelaimīgā seja.

Nekas cits neatlika kā rakstīt Indrai vēstuli. Devos to iemest tajā pašā vakarā, bet pēc pastkastes klapītes aizciršanās, kad neko vairs nevarēju mainīt, vēl un vēl atmiņā pārcilāju aizsūtīto:

Atvainojies vizbulītēm manā vietā, lūdzu, (smalki un eleganti patiešām!), lai tās vēl bišķi pagaida. Mēs pašlaik fotopulciņā gatavojam gada atskaites izstādi (nav melots ne par naga mellumu!), tāpēc katru dienu pēc stundām (tikai mazliet pārspīlēts) fotografējam modeļus (neapstrīdama patiesība), kopējam un retušējam bildes (daudz veiksmīgāk nekā piņņainus purnus!).

* * *

Matemātikas stundā, kas bija pēdējā, mani īsi pirms zvana pamodināja mobilā pīkstiens: ZM (ZIGMĀR), ES VĒLOS BŪT TAVS MODELIS! SVĒTDIEN ESMU GATAVA POZĒT NO RĪTA LĪDZ VAKARAM.

Pārnācis mājās, atkal ieņēmu savu vietu pie spoguļa… Uz pieres dažas pinnes bija kļuvušas nemanāmākas. Varbūt līdz svētdienai… Vēl cerēju…

Ja tās pazudīs pavisam, solos nekad vairs nemelot un… Ātrumā nevarēju izdomāt, ko solījumam vēl piemest klāt, tāpēc savam stulbajam ģīmim vienkārši parādīju mēli: -Bē!

12. Liktenīga meitene

Pavisam nedroši izkāpu no vilciena. Indra jau drāzās šurp pa peronu un māja man. Viņa atkal bija matu astītes sasējusi uz augšu, bet brīvā cirta šūpojās virs degungala.

-    Vareni! izdvesu, no somas izceļot fotoaparātu un noklikšķinot. Liktenīgā meitene uz perona sagaida… Te es mazliet sastomījos.

-     …savu puisi! Indra pabeidza teikumu manā vietā. Bet šeit mūsu pagasta ļaudīm par prieku nefotografē gan! Kad nonāksim galā, pie manas vēžu upes, varēsi klikšķināt, cik vien tīk.

-    Pie tavas vēžupes? līksmi pārjautāju, pat aizmirsis savu iepriekšējo dienu uztraukumus.

-     Jā, un tā tek cauri manas bērnības mežam. To gan šogad pamatīgi izcirta… Viņa apklusa un sāka spēlēties ar savām matu peļastītēm, kā to bērnībā biju redzējis darām leļļu teātra zaķus: ar labo ķepu pa labo ausi ļek, ar kreiso ķepu pa kreiso ausi ļik!

Ļek ļik, ļek ļik, peļastītes lēkāja, bet es, pilsētas puika, bez savas vēžupītes un sava bērnības meža, tik un tā jutos viegli un priecīgi.

Pēc pusstundas gājiena mana iztēlotā droši vien tikai nedaudz par strautu platākā vēžupīte tagad, pavasarī, izrādījās kārtīga līkumota upe ar ēnainiem līčiem un plašām lankām, bet bērnības mežs lielas, apsūnojušas egles, zem kuru zariem droši vien varētu paslēpties pat no visspēcīgākā pērkona lietus.

Pāri upei stiepās īsts autotilts ar aptēstu baļķu margām. Uz tām novietoju fotoaparātu, ko biju mantojis no senča, rezerves objektīvus un filmas.

Kamēr es vēl krāmējos pa somu, Indra veikli paķēra fotoaparātu un dažus soļus atkāpās:

-     Saki, kas te jāspiež? Viņa ieinteresēti šūpoja galvu tā ka peļastītes atkal lēkāja.

-    Vispirms jānoregulē asums! skaitīju.

-     Darīts! Indra līksmi atsaucās. Tava seja ir kā uz delnas: ar visām nopietnajām sejas grumbām, ar… Viņa droši vien iekoda mēlē, bet es, pēkšņi atcerējies savas pinnes, likās, izkrītu tilta baļķu segumam cauri un no kauna ieveļos upē plunkš!

Acīmredzot mans baismais kritiens nepalika Indrai nepamanīts.

-     Tu pārāk par to nesatraucies! Indra nolaida fotoaparātu un pieskārās ar rādītājpirkstu savai sejai. Mūsu klases puišiem ir vēl trakāk… Meitenēm gan jau cauri. Pat aizmirsies, bet toreiz tas patiešām bija briesmīgi…

Vēl jau es nebiju pavisam izkāpis no patiltes, bet, pārņēmis aparātu, jutos ar katru brīdi mazliet labāk.

Ieskrūvētais teleobjektīvs pat no dažu metru attāluma Indras skropstas un liektās uzacis zīmēja asas un kontrastainas.

Es mainīju eksponēšanas laiku, piegriezu un atvēru blendi, es fotografēju Indru visā augumā uz neasa meža fona, es pievilku klāt tuvplānā viņas seju, tikai klikšķinot aparāta slēdzi un pārvelkot filmu.

Es neskaitīju izfotografētos kadrus, bet pilnīgi droši zināju, ka filmā to ir tikai 36! Tomēr nu jau sāka likties, ka esmu iztērējis daudz vairāk… Kā attapies no miega, ieraudzīju, ka kadru skaitītāja skala tieši pie šāda cipara bija arī apstājusies. Nu man daudz asprātības nevajadzēja, lai saprastu, ka jau pirms laba laika, enerģiski pārvelkot, filmas galu esmu izrāvis no fiksatora un tagad nu nekādi vairs nevarēju filmu attīt atpakaļ, lai ieliktu jaunu. Cik īsti kadru no fotopulciņā iesāktās filmas bija ticis Indrai palika liels noslēpums.

-    Vai tad jau viss? Indra, neslēpjot vilšanos, nostājās man līdzās. Varēji safotografēt vēl vairāk, lai tev būtu, ko skatīties un atcerēties… kādu mēnesi, jo, iespējams, tik ilgi tu mani vispār neredzēsi…

Atkal jutu sevi krītam tilta segumam cauri, bet Indras balss šoreiz neļāva atskanēt plunkšķim:

-    Līdz vasaras sākumam visas sestdienas un svētdienas būšu ļoti aizņemta, jo mani vecāki nolēmuši ar mūsu ģimenes rociņām vien atjaunot šoziem izcirsto mežu: stādīt eglītes simtiem, tūkstošiem…

-     …miljoniem, miljardiem, triljoniem, biljoniem… sparīgi piebalsoju, bet lielākus skaitļus vienkārši vairs nezināju.

-    Tu taču nāktu talkā? Indras pakausis atradās tieši zem mana zoda.

-    Noteikti! Nevaru apgalvot, vai no prieka pat nepalecos.

-    Tad man tevi būtu jāiepazīstina ar savu tēvu… Indra varbūt pirmo reizi izskatījās nomākta.

-    Kā gan citādi! Teļa sajūsmā jau apcerēju katru nedēļas nogali būt kopā ar Indru!

-    Bet to nu es nevēlos! viņa vēl drūmāk nobeidza.

No pārvilktās filmas bija iznācis tikai viens kadrs ar Indru pirmais pie vilciena fotografētais: "Liktenīgā meitene uz perona sagaida… savu puisi".

Nākamajā un filmas pēdējā kadrā sazīmēju savu piņņaino pieri.

I vēžupīti, i bērnības mežu, i izsmērētos egļu tālplānus, i precīzi zīmētos Indras tuvplānus biju fotografējis ar tukšu aparātu… bez filmas…

Bet cik perfektas tajā filmā pirms Indras izskatījās studijā bildētās modeles!

13. Ūpis

Mamma pārradās no darba, liekas, jau nedaudz saērcināta, ienāca pie manis un uzreiz izslēdza maģi.

-            Zini, Zigmār! Viņa pat apsēdās, būdama gatava lielai sarunai. Kā teiktu tu, man vienreiz ir piešķiebies…

-            Kas tieši, mamm? Pacēlos no savas guļasvietas pussēdus.

-            Tas, ka tu augām dienām vāļājies un drillē magnetofonā vienu un to pašu kā… mamma meklēja vārdus, kā… apreibis, kā galīgi apdullis…

-            Bet man tas gabals patīk! Saglabāju mieru, negribēdams mammu vēl vairāk uzvilkt. Tomēr viss velti, mamma acīmredzot bija gatava pagaram sprediķim.

-            Labi, piekrītu, tev patīk, mamma turpināja, bet kasetes abās pusēs ierakstīt vienu un to pašu dziesmu, kas bez pārtraukuma skan pusotru stundu, nē taču trīs, sešas, pat deviņas un divpadsmit stundas diennaktī! Vai rīts, vai vakars, vai nakts… tu nē mēs visi ģimenē desmitiem… simtiem reižu grimstam kopā ar to "Titāniku", un man jau liekas, ka labi sen visi mājojam okeāna dzelmē, kur valda tumsa un tās tavas žēlabainās skumjas. Mamma atvilka elpu.

-    Vai tev skolas laikā nebija savas mīļās dziesmas, ko gribēji klausīties vienmēr? vārdu plūdus apstādināju ar pretjautājumu.

-     Bija gan! Pat vairākas, mamma apstiprināja, bet tas jau nenozīmē, ka es tik ļoti ļāvos. Ar to jau jauns cilvēks atšķiras no citiem vecumiem viņš savās izjūtās un interesēs ir… mamma aizdomājās, daudzveidīgāks, vai? Nesastindzis… Tu taču neesi nekāds ūpis krātiņā, mamma argumentus sāka aizstāt ar emocionālu uzbrukumu, kas tik sēž un labākajā gadījumā groza galvu!

Bet man arī bija, ko likt pretim:

Every night in my dreams

I see you, Ifeel you,

That is how I know you go on.

Far across the distance And spaces between us You have come to show you go on[1].

Tas nu ir bezcerīgi! Mamma cēlās kājās, tomēr vēl kaut ko gatavodamās teikt. Tajā brīdī iepīkstējās mobilais. Es aši nospiedu pogu.

NJ (NETICAMI JAUKAIS), PAT SKOLĀ VAIRS NENOŅEMU AUSTIŅAS UN VISU LAIKU KLAUSOS TAVU IERAKSTĪTO KASETI. EVERY NIGHT IN MY DREAMS…

14. Znotiņš

Iegājis pagalmā, es jau zināju, ka esmu nokļuvis īstajās mājās, nojumē pie šķūņa, kur ziemā, visticamāk, stāvējusi malka, tagad rindojās kastes ar asi spurainiem egļu stādiem. Bet turpat līdzās traktora piekabē iekrautās eglītes acīmredzot gaidīja savu stādīšanas kārtu jau šodien.

"Un vai tad Indras tēvs kā tāda haizivs metīsies uzreiz man virsū?" Mazliet gan jutu nedrošību, bet, kā notiks īstenībā, varēju pārliecināties jau pēc dažiem mirkļiem, kad atvērās mājas durvis un pa tām iznāca spēcīgs, muskuļots vīrietis rūtotā kreklā.

-    Labdien! Vai tad talcinieki nav vajadzīgi? ne pārāk skaļi sveicināju.

-    Sveiki, sveiki, znotiņ! Vīrietis (tātad: Indras tēvs) apstājās pusceļā un nekautrēdamies nopētīja mani no galvas līdz kājām. Labāk vēlāk nekā nekad.. . viņš piebilda, norādīja uz soliņu zem atvērtajiem mājas logiem: Pēc ceļa vari apsēsties tur! un atkal iegāja iekšā, sparīgi aizcērtot durvis.

Es, znotiņš, pagalam apmulsis sēdēju kā uz eža un neparko nevarēju iedomāties, ko teiks Indra, mani ieraugot tik negaidīti atbraukušu.

Bet mājā satrauktas balsis kļuva te skaļākas, te pieklusa, lai atkal pēc brīža celtos augšā tik skaļas, ka es varēju sadzirdēt katru vārdu.

-    Indra arī ir pelnījusi kaut vienu atpūtas dienu! kāda sieviete (laikam Indras mamma) pastāvēja uz savu.

-Tu domā, ka esmu muļķis un nesaprotu… Lai jau Indra satiekas ar to savu… čali, lai viņi… tagad runāja tēvs, bet ka tik Indra… nedabūn bērnu… Ko tad mēs darīsim?

Ezis, uz kura sēdēju, man sāpīgi iedūra sēžamvietā, un es, pārskrējis pagalmam, paslēpos nojumē pie eglīšu kastēm.

Dažās minūtēs es jau biju paspējis tik daudz! Vispirms kļuvis par znotiņu, tad… tad… Reizē jutos gan apjucis, gan ļoti apvainots. Mēs taču ar Indru pat skūpstījušies nebijām! Kā varēja runāt par kaut ko tādu… Bet vai tad es to negribēju? Nē, gribēju! Ko gribēju? Bērnu? Nejau bērnu…

Nu es biju sapinies savās vēlmēs un izjūtās pavisam. Labi, ka no mājas iznāca Indra. Viņa ari izskatījās pagalam samulsusi, bet, pamanījusi mani zem nojumes, nedaudz atplauka:

-     Tu gan spēj sagādāt pārsteigumus! Viņa atguvās vēl vairāk. Bet brīvu pēcpusdienu man tomēr izkārtoji gan! Ejam fiksāk, ka tēvs vēl nepārdomā! Citādi tev arī iznāks dūšīgi palocīties izcirtumā.

-    Es par! Abas rokas uzmetu gaisā.

-    Es pret! Indra vien novilka un, no sāniem pašķielējusi uz mani, nosarka.

"Tētuks, nākamais tētuks…" bez skaņas ķiķināju par sevi un vairs nejutos tik aizskarts un apjucis. Tieši otrādi drošāks! Jo kā gan citādi es būtu spējis saņemt Indru aiz rokas. Un viņa atbildot saspieda manus pirkstus.

* * *

Mēs atkal stāvējām uz tā paša tilta, kur pirms vairākām nedēļām biju fotografējis Indru ar aparātu, kam beigusies filma, bet, paldies Dievam, viņa pat neapjautājās par bildēm.

Šoreiz Indra tūlīt piestāja pie margām un, pārliekusies tām pāri, neatraudamās vērās straumē. Es iemetu mutē košļenes spilventiņu, un, brīnīdamies pats par savu mieru (pakrūtē gan drusku kņudēja), arī iekrampējos rupji aptēstajā baļķī abpus Indrai. Nu viņa atradās manu roku ielokā, bet vēl arvien turpināja skatīties krāčainajā patiltē, izliekoties mani nemaz nemanām. Es jau atslābināju rokas, kad Indra pēkšņi apsviedās un es pirmo reizi sapratu, ka viņa arī ir tikpat apjukusi. Mūsu sejas šķīra vairs tikai daži centimetri, un tad tas notika! Mana mēle nezin kāpēc košļenes pikuci bija izplājusi tik plānu, ka tas pēkšņi piepūtās par burbuli un sprāgstot pielipa Indras lūpu kaktiņam… Uz mirkli vēl lielākā apjukumā Indras acis samiedzās pavisam šauras, un tad tā pati ar manu košļeni aplipinātā mute laida vaļā smējienu…

Es, pārdzīvojot visu sajūtu gammu no pliķa līdz šī notikuma komismam -, arī vāri pasmaidīju, bet Indra nerimās: vēl joprojām smējās aizrautīgi un nevaldāmi… Un man nekas cits neatlika, kā viņai pievienoties arvien skaļāk un bezbēdīgāk. Tad es satvēru Indru, pacēlu un no tilta uzbēruma nonesu viņu lejā pie pašas upes. Šeit straumes mutuļi griezās vēl ellīgāk.

* * *

Uz dzelzceļa stigas šķiroties, ierosināju:

-    Nākamsvētdien iesim uz jurcīti sauļoties!

-     Tēvs nepiekritīs, ka visu brīvdienu esmu projām, Indra noraidoši šūpoja galvu, kaut gan eglīšu stādīšana šogad jau tuvojas nobeigumam. Pat mežā zeme ātri izkalst. Kad vairs nespēšu izturēt, došu ziņu, viņa vēl centās mirkļus pastiept garākus, lai tu brauc šurp…

-     …sauļoties… es iestarpināju.

-     …sauļoties… Indra kaut kā komiski pamāja un iespurdzās.

15. Pusplikais mucējs

VB (VEIKLAIS BURBUĻPŪTĒI), ESMU NOPELNĪJUSI KĀRTĪGU BRĪVDIENU. TIKSIMIES RĪT PIE VĒŽUPĪTES.

Nākamajā rītā, uzcēlies pietiekami agri, lai paspētu uz vienīgo rīta vilcienu, izbāzos pa logu un pārliecinājos, ka šī diena ir tieši kā radīta, lai sauļotos.

* * *

-    Tur tev patiks! Indra noslēpumaini veda mani savā bērnības mežā, kur šaura taciņa izlīkumoja līdz nelielai, eglēm un alkšņiem ieskautai pļaviņai.

-     Sauļojamies? Es noplivināju zālē savu līdzpaņemto palagu.

-     Sauļojamies! Indra iesmējās, savu palagu nomezdama blakus manējam, un es atkal viņas vaigos ievēroju mazās bedrītes.

-     Tad ģērbjamies nost! Es pogāju vaļā kreklu un jutos varen pārsteigts, ka spēju to tik vienkārši un drosmīgi pateikt.

-     Ģērbjamies nost! Indra nu smējās aizgūtnēm, savu vasaras kleitiņu pārsegdama avenājiem, paliekot vienīgi dzeltenā peldkostīmā ar šaurām plecu lencītēm, no kurām viena bija sagriezusies. To iztaisnot nu gan nebija manos spēkos, bet, ticis galā ar kreklu, itin droši ķēros pie palaga izlīdzināšanas kuplajā zālē.

-    Tu sauļosies džinsenēs? Indra atkal smējās un pati sakārtoja savu plecu lencīti.

-     Nekādā gadījumā! apgalvoju un, pagriezis Indrai muguru, norāvu džinsus un aizlidināju pa roku galam.

-    Tu nu gan esi balts kā miltu maiss! Indra secināja un nesteidzīgi apgūlās uz palaga. Es, kārtējo reizi brīnoties par savu mieru (it kā viss nenotiktu ar mani, bet ar kādu citu!), izstiepos Indrai līdzās. Un viņa neatvirzījās nostāk! Tieši otrādi ar elkoni pieskārās maniem sāniem.

-    Sauļoties meža pļaviņā to tikai tu, pilsētnieks, spēj izsmadzeņot! Bet odi droši vien ir citās domās.

-    Odi? es, piecēlies pussēdus, tēloju ziņkārīgo. Kur ta šie ir?

-    Re kur! Indra ar kārtīgu belzienu vienu garsnuķaini nosita man uz pleca, bet otru piebeidza uz muguras. Pa to laiku nākamie desmit jau meklēja piemērotu vietu, kur nosēsties.

-    Dzīvus nokodīs! bauroju un uzrāvu mums pāri Indras līdzatnesto palagu.

Nu mēs bijām kā kūniņā no asinssūcējiem un visas pasaules paslēpušies! Vienīgi saule neganti karsēja un es, pavisam apdullis, apskāvu Indru, uzlikdams roku viņas plecam, uz kura pavisam nesen bija sagriezusies tā nepaklausīgā krūštura lencīte. Mūsu sejas un lūpas arī šķīra vairs tikai mazs gabaliņš, kad sasodīts! pēkšņi atkal atcerējos Indras mammas un tēva sarunu, ko biju nejauši noklausījies.

-    Vai tu nebaidies dabūt bērnu? es, liekdamies Indrai arvien tuvāk, pajautāju.

-    Nē! viņa bez domāšanas atbildēja.

Un tas izšķīra visu!

…Kad puspliks, ar palagu vien apsedzies, pamuku no meža pļaviņas un turpat krūmos apģērbos, vairs nespēju atgriezties pie Indras, lai vismaz pārmītu dažus vārdus.

Mājās pārrados ar pēdējo vilcienu, tā arī neapjēdzot, kur daudzās stundas esmu blandījies, ko darījis.

16. BB!

Mobilo turēju sasvīdušajā plaukstā un vislabprātāk būtu to sašķaidījis pret grīdu, lai tikai atkal un atkal nebūtu jāieskatās displejā, uz kura bija tikai daži vārdi:

TU ESI BB (BRIESMĪGI BĒRNIŠĶĪGS)!

Pārvarot savu bezspēcību un varbūt vēl cerot uz kaut ko, paņēmu piezīmju blociņu un lappuses augšmalā uzrakstīju abus lielos, šokējošos burtus -

BB.

Zem tiem stabiņā man iznāca arī citi sakāmie, kā sevi nosaukt:

baigais bērns, bišķi bīdīts, baismīgs bizdinkš, badīgs burbuļpūtējs, briesmīgs bulduris, bailīgs bizenis, bebrs baravikās.

Otrā daļa

1. Karaoke

Kaspars nometa Zigmāram priekšā uz galda alus kausu, pats arī apsēdās uz bluķīša iepretim un ievilka vienu lielu malku. Zigmārs savam alum vēl neskārās klāt, bet pāri pretimsēdētāja plecam pārlūkoja visu alus krodziņu. Šodien, piektdienas vakarā, te bija biezs kā murdā, jo pēc brīža vajadzēja sākties karaoke dziesmu konkursam, kura galvenā balva skrejritenis jau nedēļu karājās virs krodziņa ieejas durvīm.

-    Vai tad mans atnestais "Zelta alus" nemaz negaršo? Kaspars atkal pieplaka kausam. Neesi taču vēl ne lāsīti pamēģinājis!

-    Nekāda vaina tam tavam zeltiņam, Zigmārs atrauca, bet, ja nu man būtu atļauts izvēlēties, tad labāk pasūtītu "Lāčplēša tumšo".

-    Tu nu gan šajā vasarā esi kļuvis varen izvēlīgs! Kaspars kārtējo reizi cilāja kausu. Jā, jā, un tas tavs mīļais alutiņš arī visvairāk atgādina mātes pieniņu tāds salds un tumīgs… Tā jau visi iesācēji sākumā darās, kamēr…

-Kas… kamēr? Zigmārs varen lecīgi pavērās draugā.

-    Ko nu uzreiz sprēgā! Kaspars dudināja jau samiernieciski. Vai tad bišķlt pamuldēties nedrīkst? Man pašam ari pagājušajā vasarā tumšais tīri labi gāja pie dūšas… Bet nu, piedod, kamēr vēl nesākas tā bļaustīšanās, aprunāšos ar dažiem čomiem.

Sekojot ar acīm aizejošajam Kasparam, kas spraucās gar krodziņā papildus sanestajiem krēsliem, Zigmārs dažus galdiņus tālāk ievēroja kādu meiteni, kuras augšdaļu sedza vien melns krekliņš ar šaurām, šaurām plecu lencītēm. Tāpēc viņas baltās, apaļīgās rokas izskatījās īpaši garas un vijīgas, un likās pat mazliet pārsteidzoši, ka tās tagad mierīgi gulēja uz galdiņa, apkampušas vien alus kausu.

Pa to laiku dīdžejs jau bija videomagnetofonā ielicis kaseti, un telpas dziļumā uz nostieptā ekrāna parādījās "Prāta vētra" ar Renāru Kauperu.

-Lidmašīnas… lidmašīnas… lidmašīnas… turpat zem ekrāna kustējās un dziedāja kāds puisis, kas Zigmāram pat vistumšākajā naktī nešķistu līdzīgs Kauperam.

Tāpat kā Zigmārs šovakar nebija līdzīgs pats sev. Pēkšņi izdzēris Kaspara atnesto alus kausu, viņš aizgāja pēc vēl viena un kopā ar citiem krodziņā piebalsoja piedziedājumam:

-    Kur ir mana lidmašīna, kur ir mana lidmašīna, kur tā ir?

Un tā daudzas reizes, kamēr nomainījās pieci dziedātāji.

Uz nākamo dziesmu tika uzaicināta kāda kalsna divdesmitgadniece džinsos, un Zigmārs uzreiz vilka tai līdzi:

-      Vēlreiz tavas rokas sasildīt vēlos, vēlreiz tavai pierei pieskarties vēlos… kamēr rīts nav atmodies tev sejā…

Bet nebija jau viņš vienīgais, kas vēlējās vēlreiz pieskarties… Pēkšņi, aizsedzot Zigmāram ekrānu, no netālā galdiņa pacēlās jau pirmīt ievērotās baltās, garās, sievišķīgās rokas un sāka līgoties kā ūdenszāles. Zigmārs vairs tikai daļu redzēja un tikpat mazu daļu arī dzirdēja, jo baltās rokas, kas nenogura jau trešo dziesmas reizi, šūpojās un ievilka arī viņu arvien dziļāk savā vijīgajā ritmā.

Nedaudz vēlāk izrādījās, ka baltās rokas ir ne vien vijīgas, bet arī ļoti jutīgas. Tās drīz vien mazliet mainīja ritmu un pamāja viņam. Zigmārs paklausīgi, pat apjukumā paķēris līdzi tukšo alus kausu, tūlīt pat pārcēlās pie meitenes galdiņa. Nu arī viņa rokas pacēlās augšup kā ūdenszāles un ielīgojās balto diriģētajā straumē. Un tā bija karsta. Tāpat kā plaukstas, kas nu turēja viņējās, pilnīgi pakļaujot savām izjūtām un glāstošajiem viļņiem.

īsi pirms pusnakts, nesagaidījis karaoke konkursa beigas, no krodziņa viņa gala atstreipuļoja Kaspars un paslepšus iespieda Zigmāra brīvajā rokā prezervatīvu.

-     Es nu laikam došos! Tad, mazliet ķēmīgi paklanījies uz meitenes pusi, viņš vēl piebilda: Starp citu, es neesmu jūs vēl iepazīstinājis: Sanita, šis ir Zigmārs!

-    Ļoti patīkami, nenolaidis pacelto roku, atbildēja priekšā stādītais.

-    Patiešām jauki! ierunājās Sanita, vēl turpinot kustināt ritmā pacelto roku. Vai mēs ari dosimies?

-    Kaut tūlīt! pamāja Zigmārs, un abi vienlaikus nolaida savas nogurušās, bet jau iekarsušās plaukstas.

Uz ielas, pie krodziņa durvīm, kur vēl aizvien karājās skrejritenis, Zigmāru gaidīja daži pārsteigumi.

Vispirms Sanita no savas plecā iekārtās somiņas izņēma pleijeru un iestūķēja dziļi ausīs austiņas. Tad viņa mīļi pavērsās augšup Zigmārā un aplika roku viņam ap vidukli. Tā kā vairāki pārīši tieši tāpat saķērušies staigāja krodziņa tuvumā, arī Zigmārs atbildēja ar tādu pašu žestu. Cauri plānajam krekliņam Sanitas siltums sīksīkām adatiņām nu durstīja viņa roku un plecu. Un tā bija tik neparasta sajūta, ka Zigmārs pat aizmirsa savas likstas, to, ka vēl pirms mēneša bijis BB, ar kuru droši vien neviena normāla meitene pat nevēlētos satikties.

No krodziņa viņi, tāpat vēl saķērušies, pa mazām, patumšām ieliņām virzījās no pilsētas centra ārā ne runādami, ne jokodamies. Tas gan nemaz nebija iespējams, jo Sanitas ausīs dziļi, dziļi vēl joprojām atradās mazītiņās pleijera austiņas.

Un varbūt tāda situācija Zigmāram pat bija pa prātam atkrita izklaidējošas pļāpas un pārrunāšana, kurp tālāk doties. Bet nu viņi, viens otra vadīti, kopā saspiedušies, atstāja arvien tālāk un tālāk aiz sevis pilsētas gaišās ugunis.

Kad viņi šķērsoja Ganību ielu, Zigmārs zināja, ka ezermala vairs nav tālu.

Trotuāri kļuva nelīdzenāki, un vienā tādā vietā, kad Sanitai samežģījās kāja un viņa ar visu augumu uzgūla Zigmāram, viņi pirmoreiz saskūpstījās. Tālāk jau viņi skūpstījās bieži māju ēnās, vecajām liepām piespiedušies, ielu pagriezienos, un pleijera vadi kutināja Zigmāra vaigus un kaklu, Sanitas austiņu mūzika skanēja arī Zigmārā arvien skaļāk un nevaldāmāk.

Mazā, tumšā ieliņa pēkšņi pārgāja zāļainā klajumā, un aiz tā nakts blāvumā vizēja ezers. Turp, tāpat kā iepriekš, ne vārda nepārmīdami, viņi arī devās.

Tomēr, lai piekļūtu ezeram, vēl vajadzēja izspraukties gar vecajām laivu būdām. Šī nu atkal bija vieta, kur netraucēti varēja skūpstīties. Meitenes mēle Zigmāram likās tikpat gara kā viņas sievišķīgās rokas, bet viņš bija jau tā aizrāvies, ka vairs nekas nespēja pārsteigt un apturēt. Arī ne nākamajā brīdī atskanošais mobilā telefona zvans un displejā mirgojošais uzraksts "MĀJAS". Šo zvanu viņš vienkārši atvienoja un telefonu pārslēdza uz "klusumu".

Bet pa to laiku Sanita izvijās no viņa rokām un iespraucās starp būdām. Kad beidzot arī viņš tur nonāca, meitene jau stāvēja kādas laivu būdas atvērtajās durvīs. Kā viņa bija dabūjusi tās vaļā, Zigmāram palika noslēpums, bet tagad minēt nu nemaz nebija laika. Sanita devās būdā iekšā, un Zigmārs viņai akli sekoja…

.. .Vecās laivas šķirbainā dēļu grīda viņam nedaudz spieda muguru, un tas bija gandrīz vienīgais, ko viņš skaidri apzinājās.

Meitene ar pleijera vadiem ausīs, garās, augstu paceltās rokas, baltās krūtis, ko vairs nesedza krekliņš, dejoja virs viņa sev vien zināmā ritmā un likās nosapņotas. Tā ar viņu nevarēja būt, bet tomēr notika. Un šis meitenes ritms ar katru brīdi kļuva arvien straujāks un straujāks līdz garās rokas pēkšņi sāpīgi ieķērās Zigmāra plecos un tad kā nopļautas noslīga pār viņu…

* * *

Kad bija nonākuši atpakaļ līdz Ganību ielai, viņa izslēdza pleijeru, pat izvilka vadu galus no ausīm un palēkusies kādu brīdi iekārās viņam kaklā.

Tālāk pavadīt mani nevajag! tā karājoties, viņa vēl paspēja pateikt un, līdzko kājas atkal pieskārās zemei, ātri izkusa tumsā vai, visticamāk, pazuda kādā no tuvējām šķērsielām. Kā vispār nebijusi. Kā Zigmāra izdomāta.

Karaoke bija beidzies.

Nesenās saldās sajūtas Zigmāram nu mijās ar izmisuma brīžiem, kuros viņš labprāt drāztos tumsā Sanitai pakaļ. Un vienā tādā mirklī viņa kabatā tā ievibrējās telefons, kā tikai tad, kad pienāca īsziņas.

Nē, šoreiz viņš to BB nelasīs! Lai vai kas, tikai ne tagad! Bet, ātri apjēdzis, ka nebija iedevis Sanitai telefona numuru un arī neuzzinājis viņējo, Zigmārs iedrošinājās atvērt mirgojošo pastkastīti:

KUR TU ESI? KĀPĒC NEATBILDI? VAI KAUT KAS ATGADĪJIES? MAMMA.

Viņš ātrā gaitā tūlīt uzsāka iet tilta virzienā. Velti mamma tā uztraucās. Ar viņu viss bija kārtībā.

2. Tomēr BB!

Divas dienas Zigmāram izdevās sevi pārliecināt nedoties uz alus krodziņu, lai satiktu Sanitu. Trešajā dienā, ar želeju rūpīgi ieziedis matus un murminot: Skaidrība tomēr labāka par neskaidrību! viņš ieradās pazīstamajā vietā.

Skrejritenis virs ieejas durvīm vairs nekarājās. Tātad karaokes kaislības tik tiešām bija cauri. Un punkts.

Ar apbružātām lādēm, koferiem piekrautajā telpā vietu nu bija atliku likām. Vien daži apmeklētāji pašā dziļumā pie bāra, bet to vidū Sanitu nemanīja. Paņēmis glāzi aukstas sulas, Zigmārs ari nolīda kādā kaktā un vīlies sāka aplūkot vecās fotogrāfijas pie pretējās sienas.

Atklāti sakot, sen mirušās sievietes ar platmaļu cepurēm viņu interesēja gaužām maz. Arī lielūsainie kungi, kas, elegantus spieķus vicinādami, kātojuši pa šīs pašas pilsētas trotuāriem, varēja doties dažas mājas tālāk. Tāpat viņš nekad nebija ieinteresējies par savas vecāsmammas biezajiem albumiem, kuros bēres mijās ar kāzām, kāzas ar kristībām, bet kristības atkal ar bērēm. Vai nebija vienalga, kas tieši stāvēja nelaiķa galvgalī, bet līgavai ar garu plīvuru aiz muguras?

Ja varētu uzrakties albumam, kurā atrodamas bildes ar notikumiem pēc desmit gadiem. Jā, labi par daudz prasīts! Pēc gada piedzīvotais būtu īsti laikā. Vēl par tālu? Tad uzzināt, kas notiks tuvākajā mēnesī? Nu vismaz šovakar vai ir iespējams ieskatīties?

-    Pie mums var dabūt visu, ko vien vēlaties! bārmenis aiz letes paskaļi skaidroja kādam pienākušam puisim. Nu gandrīz visu!

-    Tādā gadījumā man džinu ar toniku, bet meitenei kaut ko garšīgu…

-     …Sanitai? bārmenis pārjautāja. Viņa dzer tikai alu!

-    Kā jūs to zināt? puisis pie letes savu izbrīnu neslēpa.

-    Viņa te pie mums iegriežas katru vakaru, bārmenis mierīgi paskaidroja un ar plašu žestu nodancināja no plaukta džina pudeli. Ejiet pie galdiņa, tūlīt es visu aiznesīšu!

Un puisis gāja ari aiz melnkoka bufetes, kuru karaoke konkursa laikā, izrādās, aizsedza lielais ekrāns, vēl atradās kādas durvis.

Zigmārs nekavējoties sekoja viņam pa pēdām.

Visticamāk, Sanitai pie jostas piestiprinātais pleijeris skanēja maksimālā skaļumā, jo no tā, ko puisis pašlaik runāja, viņa acīmredzot nedzirdēja nekā. Vienīgi visam atbildēja ar galvas klanīšanu sava atskaņotā diska ritmā.

Protams, Zigmāru durvīs un brītiņu vēlāk ienākošo bārmeni viņa arī nepamanīja, bet paskatījās augšup tikai tad, kad bija ieraudzījusi alus kausu sev parādāmies priekšā. Un te viņu skatieni sastapās. Ari tagad, ne uz brīdi nepārtraukusi klanīt galvu, viņa uzsmaidīja Zigmāram, pat apliecinot viņu pazīšanos, tad rotaļīgi sašūpoja virs galvas garās, baltās rokas un atkal pievērsās pretimsēdošajam puisim, kas vēl joprojām centās viņai kaut ko izstāstīt.

"Tātad BB! Tomēr BB!" Zigmārs, atgriežoties pie savas sulas glāzes, tikko pieredzēto nekā citādi nespēja izskaidrot.

Vēl pēc pusstundas, bet varbūt pēc stundas, kad āra krēsla jau bija sabiezējusi par tumsu, Sanita kopā ar Zigmāram nepazīstamo puisi iznāca no istabiņas aiz melnkoka bufetes un, nošķindot ārdurvju zvaniņam, atkal izgaisa viņa skatienam kā nebijusi.

"Vai viņa šovakar arī devās uz ezermalas laivu būdu?" Zigmārs iedomājās. Bet tas bija tik sāpīgi un aizskaroši, ka viņš nopurināja šo jautājumu kā suns ūdeni pēc peldēšanās.

3. Pats pirmais puisis

Nu nevarēja taču tā būt, ka BB vienmēr skaidri un saprotami izlasāms viņam uz pieres! Brīžam Zigmāram tā vien gribējās ar plaukstas vēzienu noslaucīt pieri tīru.

Vai arī šī meitene tramvajā divas vietas tālāk lasīja un saprata to, ko jau bija izsecinājušas Indra un Sanita?

Tomēr Zigmārs nenovērsa skatienu un droši vērsās svešajai tieši pretī. Arī viņa i nedomāja nolaist acis! Tās iesākumā bija runču zaļas, bet tad arvien vairāk koncentrējās un satumsa. Zigmārs neomulīgi nodrebinājās un sakrampēja plaukstas. Tumšās acis to noteikti nepalaida garām un kļuva gandrīz melnas. Lai noslēptu pietvīkušo seju, Zigmārs uzmauca dziļāk naģeni, bet izturēja, plakstus nesamirkšķinājis.

Tagad nu melni spožās acis vēl arī nedaudz palielinājās, tomēr, nepiespiedušas Zigmāru novērsties, pēkšņi atkal kļuva runču zaļas un pavērsās uz durvju pusi, jo tramvajs, tuvojoties pieturai, strauji bremzēja. Tad svešā meitene, it kā acu kauja viņai itin neko nenozīmētu, mierīgi izkāpa ārā. Nu tikai Zigmārs atjēdzās, ka šī ir arī viņa pietura, un pirms durvju aizciršanās vēl paspēja izlēkt no tramvaja. Zaļo acu īpašniece turpat vien bija un pat uzlūkoja viņu ar smaidu.

-            Tu esi izturīgs! meitene teica. Citi manu skatienu nevar ne minūti paciest, tev izdevās pat veselas piecas… Bet droši ilgāk tu nespētu gan!

-    Spētu, spētu arī ilgāk! Zigmārs iekveldējās.

-    Nespētu!

-    Spētu!

-            Nu tad izmēģināsim! viņas acis kļuva daudz izteiksmīgākas, bet ne tumšas.

-            Izmēģināsim! Zigmārs knapi valdījās, lai atkal nenodrebinātos.

-            Un kur tu mani aicināsi? Viņa nezin kādēļ paraustīja plecus un ar pašu mēles galiņu aplaizīja savas pilnīgās lūpas, kas nu spīdēja pavisam valgas.

-            Iesim pie manis! Zigmārs pats brīnījās par savu uzdrošināšanos un asprātību.

-    Un vecāki arī būs mājās? viņa taujāja.

-    Teicās iet uz teātri, Zigmārs skaidroja.

-    Teicās vai aizgāja? viņa noprasīja pavisam tieši.

-            Par to var viegli pārliecināties. Zigmārs izvilka no kabatas savu "Eriksonu", atvēra vāciņu un ātri sameklēja mājas telefona numuru. Skanēja garie pīkstieni. Tātad aizgājuši.

-    Un cik ilgi velkas tāds teātris? viņa prašņāja tālāk.

-    Kādas divarpus, trīs stundas kā minimums, Zigmārs pat sastostījās, bet, ar plaukstu pārbraucis pierei, kļuva atkal drošāks.

-    Tad jau… viņa vēl nedaudz šaubījās, tad jau… ejam… bez kavēšanās. Laika nav pārāk daudz. Tagad nu viņa sastomījās. Man šovakar agri jābūt mājās.

* * *

Zigmāra istabā viņa uzreiz jutās kā mājās iemetās lielajā klubkrēslā, novilka savu samtaino vestīti un aizlidināja to uz dīvāna pusi. Tad spēji piecēlās un, piegājusi pie magnetofona, nospieda atskaņošanas taustiņu.

Nu tikai uz meitenes gaišā T krekliņa muguras Zigmārs ieraudzīja sarkanu pusloka uzdruku:

mīli mani Elīza

Vēl neattapies no uzraksta iespaida, Zigmārs tūlīt saņēma nākamo belzienu istabā sāpīgi un smeldzīgi ieskanējās Selīnas Dionas dziedātā dziesma no "Titānika".

-    Tikai ne šo! Zigmārs pielēca pie magnetofona un nospieda "STOP".

-     Ja tev tā nepatīk, kāpēc tad tā kasete atrodas maģī? Elīza bija patiesā neizpratnē, bet, atbildi nesagaidījusi, vairs arī neprašņāja. Ja nevēlies nevajag, tad es sameklēšu kādu mūzičku uz rādžīša. Tu pa to laiku varētu man atnest kaut ko padzerties.

Kad Zigmārs pēc brīža atgriezās istabā, nesdams aukstas kolas glāzi, pa ceļam vairākkārt ar plaukstu aizmēžot no pieres prom, iespējams, tur atkal parādījušos nodevīgos burtus, Elīza plivinājās istabas vidū:

-     Kad sāksim manu izturības pārbaudi?

Zigmārs piegāja viņai klāt, sniedza glāzi un vienkārši noskūpstīja.

-    Tūlīt, tūlīt! Elīza iedzēra malciņu, nolika glāzi uz magnetofona un panācās atkal tuvāk. Tas Zigmāru iedrošināja viņu noskūpstīt otrreiz. Bet šī otrā reize saplūda kopā ar trešo, ceturto, piekto un neskaitāmām citām reizēm.

-    Man jau sūrst lūpas, viņa aizelsusies čukstēja, un nu pāri istabai aizlidoja arī viņas T krekliņš ar sirsniņu. Tu man būsi pirmais puisis… pats pirmais, ar kuru es… Vai saproti? Viņa piekļāvās Zigmāram pavisam klāt. Tāpēc mēs varam nosmērēt tava guļamā pārsegu… Uzklāj vismaz palagu!

Noliecies pie veļas kastes, Zigmārs, vēl īsti neticēdams notiekošajam, pavērās uz Elīzu. Viņa stīvēja nost savus uzspīlētos džinsus. Tomēr, pamanījusi Zigmāru skatāmies, pēkšņi uzšļāca viņam kā aukstu ūdens spaini:

-    Ko lūri? Viņas balss skanēja pavisam pikti. Bet, tikko Zigmārs atkal aizgriezās, piebilda jau mierīgāk: Nu pacieties, vēl nedaudz pacieties…

Un Zigmārs, pavisam apjucis, cietās rūpīgi izlīdzinot itin visas palaga krunciņas. Bet tas bija velts darbs, jo brītiņu vēlāk Elīzas vēsais un mīkstais augums palagu atkal savilka īstā murskulī.

Tomēr visvairāk Zigmāru pārsteidza Elīzas acis. Kad viņi vēl gulēja līdzās, tās blāvoja savā runču zaļumā. Kad bija kļuvuši pavisam tuvi, acis it kā no iekšpuses izgaismojās un nogatavojās gandrīz melnas.

Katru viņa kustību un glāstu acis atbalsoja un iesūca sevī, un, jo vairāk viņa seja pietuvojās acīm, jo paplašinājās zīlītes līdz tajās viņš redzēja atspoguļojamies sevi, turklāt bez nodevīgajiem burtiem BB uz pieres.

Un tas bija kā pēkšņi apmaldīties augusta novakares miglā viss apkārtējais pēkšņi izgaisa, palika tikai viņš un bezgala dzīvās acis…

Palags tik tiešām bija sasmērēts!

Iebāz to uzreiz veļas mašīnā, pat ne pleķītis nepaliks, Elīza deva padomu. Un ko viņam atlika darīt vien doties uz vannasistabu. Laiski velkot palagu aiz sevis, viņš nejauši to pārstiepa arī pāri klubkrēslam, uz kura roku balsta atradās Elīzas vaļējā somiņa. Novēlusies uz grīdas, tā izbēra savu saturu tieši pie Zigmāra kājām. Un pirmais, ko viņš ievēroja, bija zaļa paciņa ar uzrakstu Always. Kādās dienās sievietes šīs paciņas lietoja to nu gan viņš no TV reklāmām zināja!

-"Tu man būsi… pirmais puisis"… viņš klusi atkārtoja, bērdams pulveri veļas mašīnā, "pats pirmais"… un, paskatījies vannasistabas spogulī, liekas, atkal pamanīja abus lielos burtus parādāmies sev uz pieres.

-            Tev bijuši ciemiņi? tikko pārkāpusi viņa istabas slieksni, mamma jau uzreiz taujāja.

-    Kāpēc tu tā domā? Zigmārs vairījās.

-            Nu, pirmām kārtām jau kolu tu pats nekad nelietu glāzē. Pieliktu pudeli pie lūpām un… bez problēmām…

-            Šodien man gribējās tā kulturālāk, kā tu mēdz izteikties, Zigmārs tik viegli vis nepadevās.

-            Bet vai šajā kulturālajā dienā tu lieto arī meiteņu dezodorantus? Mamma gandrīz uzvaroši grozīja rokā rozā flakoniņu. Šis te atradās vannasistabā uz ieslēgtas veļas mašīnas. Kad tu viņu satiksi nākamreiz, noteikti atdod!

-            Diezin vai es viņu vēl kādreiz satikšu! Zigmārs par sacīto bija gandrīz pārliecināts.

-            Tu steidzies! Tu pārāk steidzies! Mamma sniedza viņam mazo rozā flakoniņu.

4. Muša un zirneklis

viņš gulēja un truli blenza griestos radio klusēja telefons klusēja tikai no ielas iespiedās tāli trokšņi ienāca mamma un aicināja brokastīs viņš nepakustējās pa logu ielidoja liela augusta muša apriņķojusi griestu lampu tā apsēdās uz stikla kupola pacēla augstāk vēdergalu tad to nolaida un sāka ar priekškājām tīrīt spārnus spārni nedaudz vibrējot metāliski iespīdējās muša notīrījusi spārnus nu berzēja labās puses priekškāju pret vienu no kreisajām pakaļkājām ienāca mamma un atkārtoti viņu aicināja brokastis viņam negribējās beigusi mazgāties muša no lampas kupola pārlidoja uz aizkaru vienubrīd kādā ielocē viņa pazuda skatienam bet tad pavisam skaidri iznāca uz dzeltenas puķes ar sūnu zaļu kātiņu un brūnu viduci tur mušai vislabāk patika viņa apstājās mēmā sajūsmā un ar snuķīti pagaršoja puķi acīmredzot nekas labs tas nebija un muša devās tālāk uz kāda gaiši zaļa auga atkal ienāca mamma sacīja kad sagribas ēd brokastis atstāju uz galda es aizbraukšu līdz lielajam tirgum jānopērk kaut kas pusdienām viņam ēst negribējās viņam vispār neko negribējās gaiši zaļais augs mušai iespējams atgādināja salātlapu to arī viņa pagaršoja bet pavisam vīlusies no aizkara metās uz loga rūti ar knikšķi atsitusies pret stiklu muša nu riņķoja un sīca riņķoja un sīca bet savā apmātībā tikt laukā viņa nepamanīja ka no istabas tālākā kakta lēni kājas cilādams izlien zirneklis ticis līdz griestu vidum viņš kā izmēģinot sava pavediena stiprumu nolaidās pa to kādu metru bet tikpat veikli uzrāpās atpakaļ ievilkdams pavedienu sevī muša sitās spindzēja knikšķēja pret loga rūti un pavisam apdullusi domāja kā tikt laukā par tādu zirnekli viņai savā dullumā bija nospļauties pa to laiku zirneklis aizrāpojis līdz griestu šuvei virs vaļējā loga atkārtoti laidās lejā pavedienu nu piestiprinājis rāmja augšmalai viņš to pārvilka arī šķērsām loga atvērtajai daļai zvanīja pie ārdurvīm viņš pat nepakustējās viņam bija galīgi vienalga zvanīja vēlreiz lai zvana lai klingina viss apnicis apriebies apnicis apriebies nākamo pavedienu zirneklis vilka pirmajam pa diagonāli lēnām veidojās tīkla skelets muša nogurusi no dauzīšanās pret rūti tāpat vien stingi vērās laukā vēl vairāki spoži pavedieni krustu šķērsu un vaļējā loga augšmala gandrīz jau piederēja zirneklim tomēr viņš i nedomāja atpūsties pāri tīkla šķidrajiem metiem vēl vajadzēja pārvilkt stiprinošus apļus lai neviens cauri neizsprauktos lai tūlīt sapītos un pieliptu zirneklis sāka ar ārmalas apli pēc tam vilka nākamo vidum tuvāk un vēl tuvāk pēdējo aplīti sevišķi rūpīgi pabeidzis zirneklis dažās vietās pārbaudīja tīkla stiprumu un apmierināts garu pavedienu aiz sevis velkot iekārtojās loga augšmalā vienīgi viņa acis šad tad atrada un uzzibināja kāds nejauši iemaldījies saules stars vai viņš atspīdēja zirnekļa acīs bet kāda gan tam bija jēga atspīdēt neatspīdēt redzēt neredzēt just nejust priecīgi sāpīgi galu galā sāpīgi tik un tā sāpīgi ļoti sāpīgi muša sasparojās atkal atrāvusies no loga rūts vispirms izmeta kādu loku pa istabu tad drāzās uz gaismu brīvībā bet neatskanēja parastais knikšķis pret stiklu jo muša bija trāpījusi zirnekļa tīkla pašā viducī izpletuši spārnus viņa iespindzās sarāva vairākus tīkla pavedienus un atbrīvodama kājas ar spārniem pielipa tīklam zirneklis aši aši atsteidzās pie sava medījuma drošības pēc vēl vairākus pavedienus pārmeta mušas kājām un tad viņu nesteidzīgi kārtu pa kārtai aptina kā avīzes bumbiņu vecmāmiņas dzijas kamola vidū tu vēl neesi izkustējies mamma atgriezusies no tirgus stāvēja līdzās viņa guļasvietai nu nepārdzīvo tik ļoti nepārdzīvo varbūt mēģini satikt to meiteni vēlvienreiz vismaz piecelies un aizej kaut vai izklaidēties uz jūrmalu šodien rietumu vējš siltais ūdens noteikti sadzīts pie krasta pēc izpeldēšanās paliks vieglāk un priecīgāk nu neguli kā nelaimes čupiņa vai dzirdi

5. Brīvs un tīrs!

augusta gubu mākoņi bija tik zemi un pūkaini, ka noteikti kutināja jūrmalas kārkliem nāsis tāpēc tie plivināja lapas locīja lokanos augumus un brāzmaini atbildēja putās sakultajai jūrai cik nu ar skatienu varēja ietiekties tālu labi lai kuļas lai maļas ka tik viņam neuzbāžas ar padomiem un mierinājumiem gan jau viņš pats kad visu būs izdomājis un sapratis gan viņš pats vai tu nepieskatītu manas mantas kamēr es peldēšos sievietes balss kaut kur blakām kā citā pasaulē kurā viņš nemaz neatrodas

gan jau viņš pats ar visu tiks galā jā pilnīgi bez citu palīdzības tikai jāpaiet kādam laiciņam

ei vai tu esi aizmidzis atkal tā pati balss lūdzu pieskati manas mantas kamēr es peldēšos

Labi, viņš sacīja un uzslējās pussēdus. Slaida, neliela auguma sieviete ar meitenīgu augumu raibā peldkostīmā, palēkdamās pretim skrejošos vilnīšos, devās iekšā jūrā.

Un nebija jau ari to pieskatāmo mantu nezin kāds kalns dvielis, klikatas, vasaras kleita un apdrukāts maisiņš. Kam tās vajadzīgas! Vairāk pieskatāma bija viņa pati. Lielie viļņi aiz otrā sēkļa te pilnīgi apraka sievietes trauslo augumu, te atkal uzgrūda virspusē kā tādu pludiņu, un baltajās putu vērpetēs brīžiem knapi, knapi varēja saskatīt viņas tumšmataino galvu. Zigmārs, lai labāk redzētu, nu bija pat piecēlies stāvus un nomāktības stingums viņam jau gandrīz pārvētās par uztraukumu.

Atkal liels vilnis brāzās peldētājai pāri, kā tādu skaidu pasviežot uz krasta pusi, bet šoreiz viņa vairs nedevās atpakaļ dziļumā, ļaujot ūdenim sevi nest laukā.

Zigmārs atvieglots apsēdās.

-    Tas nu gan bija vienreizēji! Sieviete matus purināja kā izmircis suns un laimīgi smējās.

-    Man arī laikam nekaitētu pamērcēties. Zigmārs slejās kājās.

-    Noteikti nekaitētu. Sieviete atkal smējās. Un tagad es pieskatīšu tavas mantas.

-     Ko niekus! Zigmārs meta ar roku. Nav nekā vērtīga…

-     Tad nu uzmanīšu tevi pašu! sieviete nepalika parādā un savieba tik draudīgu grimasi, ka Zigmāram pirms došanās jūrā bija jāiesmejas.

Izniris no kārtējā viļņa, Zigmārs pavērās uz krastu: sieviete tiešām stāvēja pašā ūdens malā, sasprindzināti sekojot viņa kustībām.

Zigmārs juta sevī ieplūstam enerģiju un arī prieku māžoties.

Vienam vilnim tikko pārskrienot pāri, viņš pietupās un ļāva arī diviem nākamajiem sevi stumdīt un ņurcīt, bet tā, lai no krasta paliktu neredzams, ar putām aizsegts, ar šalkoņu apslāpēts.

-            Eu! Ilgi nebija jāgaida. Eu! Parādies! Sieviete lēkāja, māja ar rokām, un Zigmārs, pilnīgi gandarīts, varēja brist krastā.

-            Tā nebija runāts! viņa sacīja, pat nedaudz aizelsusies. Mēs vēl neesam iepazinušies, bet tu jau pazudi jūrā…

-            Mamma vēl šorīt mani sauca par Zigmāru. Viņš dvielī bužināja matus.

-            Bet mani vīrs pirms nedēļas par Rutu. Viņa pat pakniksēja un pastiepa Zigmāram pretī roku. Tajā viņš tūlīt ievēroja plānu zelta stīpiņu nu gluži kā viņa mammai.

-    Kāpēc pirms nedēļas? Zigmārs taujāja.

-            Tāpēc, ka tieši tik ilgi dzīvoju Liepājā tā teikt, komandējumā un šovakar braukšu atpakaļ uz mājām. Faktiski jau visi pienākumi beidzās vakar, bet, tā kā atvaļinājums šogad nespīd, vienu dienu vēl nolēmu pavaļoties. Vai tu man palīdzēsi pilsētā apmaldīties? Nē, taču neapmaldīties! Viņa pēc pārteikšanās neveikli iesmējās un pat nosarka.

-Palīdzēšu, noteikti palīdzēšu! Bez manis tev… apmaldīties nemaz nebūtu iespējams.

Un nu viņi smējās abi priecīgi katrs par sevi un

varbūt tāpēc, ka bija kopā.

* * *

Pie viesnīcas viņi apstājās.

-            Esmu tev parādījis, kā mēs te dzīvojam, Zigmārs sadūšojās, bet nu varētu tu… starp citu… es tur viesnīcā iekšā… nekad neesmu bijis…

-     Jā, par Liepāju man tagad ir pavisam cita saprašana! Skaties, šī te ir "bādiestāde", Ruta atdarināja Zigmāra balsi, kuru, liekas, uzcēla par godu kādam Krievijas caram, kas te ciemojies. Dūņu vannas, dušas nu, vienvārdsakot, Ķemeri kas Ķemeri… Viņa, ilgāk vairs nespēdama māžoties, iesmējās skanīgi un aizrautīgi. Nu labi, uznāc augšā pie manis uz kādu brītiņu!

…Istabiņa bija maza, šaura, un Zigmārs, iespiests apbružātā klubkrēslā, jutās diezgan neomulīgi. Ruta sēdēja gabaliņu nostāk uz gultas:

-    Nu redzi, kā es te dzīvoju!

Zigmārs, nervozi čīkstinoties klubkrēslā, apņēmīgi piecēlās un apsēdās Rutai līdzās. Nē, viņa pat tālu neatvirzījās. Vienīgi tik daudz, lai redzētu viņu. Un tūlīt arī viņa pamanīja Zigmāra vasaras krekliņa līdz krūtīm atpogātās podziņas. Pieliekusies tuvāk, viņa, sākot no augšas, tās lēnitēm pogāja ciet. Vienā brīdī viņas īsi apgrieztie mati atradās Zigmāram pašā degungalā, un to smarža, kas nebija vien no sāļā jūras ūdens nākusi, pievilka Zigmāra degunu un lūpas pavisam klāt.

Kā nejutusi šo bezgala maigo pieskārienu, Ruta rūpīgi aizpogāja vēl pašu apakšējo podziņu, tad atliecās un teica:

-     Bet nu tagad, lūdzu, dodies prom! Man vēl jāieiet dušā un jāpaspēj uz Rīgas vēlo autobusu.

Zigmāram divreiz tas nebija jāsaka! Viņš nekavējoties cēlās kājās, bet, meklējot atvadu vārdus, kādu mirkli vēl palika turpat stāvam. Ruta sēdēja, vērās viņa sejā un, varbūt tajā pamanījusi vilšanos vai aizvainotu pašcieņu, steigšus piebilda:

-    Tikai nesaki neko! Man šī bija bezrūpīgākā un jaukākā diena pēdējo gadu laikā. Lūdzu, nesabojā to!

"Lūdzu", "paldies" vai viņš bija kāds kaitnieks vai ļaundaris, kas citiem bojāja dienu un garastāvokli? Viņš neteiks, viņš klusēs kā zivs un pazudīs nemanāmi kā ēna, kad izslēgta gaisma!

Garajā viesnīcas gaitenī viņa solis bija drošs un pārliecināts. Uz kāpnēm viņš jau nedaudz palēnināja gaitu, bet, ticis otrajā stāvā, apstājās kā iemiets. Atpakaļ doties nedrīkstēja to Zigmārs skaidri saprata, bet iet projām vienkārši nespēja. Kā meklēdams glābiņu, viņš vērās visriņķī un pēkšņi arī to atrada aiz ziedošas Ķīnas rozes un panīkuša gumijkoka vīdēja uzraksts: "KAFEJNĪCA".

Izvilcis no kabatas mammas šorīt atstātos piecus latus, viņš devās pie bāra. Lielāko daļu pudeļu nepazīstot, viņa skatiens, pārslīdējis pāri džiniem, viskijiem, degvīniem, apstājās pie šampaniešu sudrabainajiem korķiem.

-    Pudeli šampanieša, lūdzu! Cik nu nevērīgi spēdams, viņš savu naudas zīmi nometa uz letes.

-    Vai tev šodien svētki? Bārmene tikpat cieši kā vēl pirms brīža Ruta vērās viņā un vilcinājās ar pasūtījuma izpildi.

-    Dzimšanas diena! arī balsī viņš centās būt nevērīgs, bet, acīmredzami neatstājis uz sievieti vajadzīgo iespaidu, vēl piebilda: Mammai!

Tas uzreiz mainīja lietas būtību! Bārmene atmaigusi tomēr novilka:

-    Mēs gan neatkorķētas pudeles dodam tikai viesnīcas iemītniekiem. Kurā numurā tu dzīvo?

-    335! To viņš zināja droši.

-     No 335. šeit pagājušo nedēļu brokastoja viena jauna sieviete. Bārmene izcēlās ar labu atmiņu.

-    Tā jau ir mana mamma! viņš meloja uz velna paraušanu.

Bārmene paņēma nolikto naudu un meklēja kasē atlikumu: Un cik tad tavai māmiņai šodien paliek? Briesmīgi jauna gan izskatās…

Satvēris saujā norasojušo šampanieša pudeli, viņš apjucis klusēja.

-    Mammas gadi nu būtu jāzina gan! bārmene neatturējās no pamācīšanas. Bet vismaz labi, ka par šampanieti iedomājies. Steidzies nu viņu apsveikt! Sieviete vērīgi noskatījās, vai viņš tiešām dodas uz trešo stāvu. Un viņam arī nekas cits neatlika, kā kāpt vien augšā.

Nonākot atkal garajā, patumšajā gaitenī, viņa bravūra un bezrūpība sašļuka kā pārdurta kamera. Bet, nostājoties pret Rutas durvīm, kaut kur kuņģī pat ietrīsējās zaķa ļipa, kurai pēc anatomijas tur nu nekādi nevajadzēja būt. Tāpēc, sakņupis uz gaiteņa grīdas, viņš attaisīja vaļā šampanieša pudeli. Korķis izsprāga līdz griestiem, bet viņa degunā pēc pirmā malka kņudēja un lēkāja gāzes burbulīši.

Vēl viens garš ievilciens! Daudzie burbulīši ar milzīgu paātrinājumu no viņa kuņģa nu riņķoja pa asinīm, un pēc brīža viss viesnīcā notikušais tāds sīkums vien likās. Viņš tūlīt celsies kājās, pieklājīgi pieklauvēs pie durvīm Ruta būs aptinusies ar dvieli kā jau pēc dušas -, un viņš bez problēmām viņu apskaus, tad ostīs viņas rūgtos matus, kuros pie jūras aromāta nu vēl būs nākusi klāt kāda šampūna smarža, un tad… tad… atķibinās to dvieli…

Bet kaut kas neapzināti bremzējošs tomēr traucēja viņam izrīkoties tik vienkārši un skaidri.

Lai to labāk nofiksētu, viņš atkal ievilka no aukstās pudeles.

Optimisms, ka viss būs, viss notiks tik vienkārši un skaidri, viņā kusa kā cukurs tējā. Visticamāk Ruta, stāvot kā mūris atvērtajās durvīs, pikti sarauks uzacis, mierīgi viņu noskatīs no galvas līdz kājām un paziņos: Es taču tevi lūdzu doties projām un nesabojāt man šo jauko dienu!

Vienīgi malks šampanieša no strauji plokošās pudeles varēja šo iespējamo ainu aizbaidīt. Tomēr neaizbaidīja gan!

Viņš taču nesāks pinkšķēt viesnīcas gaitenī. Vajadzēja slieties kājās un aši tīties. Bet tikko viņš muguru atvilka no sienas, tā kājas diezgan ļodzīgi viņu atkal atgrūda turpat atpakaļ.

Kārtējo reizi attupies pret sienu, viņš aiz Rutas istabas durvīm saklausīja rosību, vēl pēc mirkļa atslēgas šķindoņu, un tad jau nāca ārā Ruta pati ar palielu ceļasomu rokās.

-Es tev… palīdzēšu… Viņš tik pikti atgrūda sienu, ka šoreiz pats atradās pusguļus gaiteņa vidū, bet tukšā šampanieša pudele aizripoja Rutai pie kājām. Un patiesi apbrīnojami viņa nevaicāja neko, nolika somu zemē, notupās pie viņa un centās dabūt stāvus.

-     Māmiņ, apsveicu tevi dzimšanas dienā! viņš šļupstēja. Bet puķu man nav!

-     Man pietiek jau ar šo pārsteigumu! Pilnīgi pietiek! Rutai tomēr izdevās viņu uzstutēt un iedabūt istabā.

-    Tev ļoti nekaitētu palīst zem aukstas dušas! viņa šodien jau otro reizi darbojās gar Zigmāra krekla pogām.

-     Jā, māmiņ, protams, māmiņ! viņš tikai klanīja galvu. Liec mani zem dušas, nomazgā vannā, apguldi gultiņā, baju, baju\

* * *

Vēsā ūdens strūklas mijās ar karstām. Karstas ar vēsām. Tad tecēja tikai vēss, vēsāks, auksts, vēl aukstāks un pašās beigās ledains ūdens.

Likās, viņa āda ir atmiekšķējusies un tūlīt nomauksies kā odzei. Nu vismaz daļa no šampanieša burbulīšiem arī bija prom un, pasniegusi dvieli, Ruta atstāja viņu vannasistabā vienu.

Bet viņš vēl i nedomāja slaucīties! Ilgi vērās savā miglainajā spoguļatspulgā, tad turpat uz plauktiņa sataustīja Rutas aizmirsto lūpu krāsu un trekni uzzīmēja sev uz pieres divus milzīgus burtus: BB. Tāds arī viņš izlampačoja no vannasistabas un, sakot: Lai tu, māmiņ, zini, ar ko tev ir darīšana! atkrita klubkrēslā.

-    Ko tas nozīmē? Ruta, kodīdama lūpas, noprasīja.

-Baigi bērnišķīgs! Baigi, baigi… bērnišķīgs… Viņš jau bija tiktāl atžirbis, ka spēja visu savu rūgtumu ielikt vārdos. Vai tad es tev tāds neliekos?

-           Tu esi normāls sava vecuma puisis. Smiekli viņai vairs nenāca.

-            Bet baigi bērnišķīgs, Zigmārs mala kā veca plate. Ja jau tik normāls, tad kāpēc tu mani izmeti pa durvīm?

-           Tāpēc, ka man mājās jau ir divi vīrieši! Ruta skaidroja. Vīrs un dēls.

-Mājās! Bet kāpēc tad tu man visu dienu ļāvi… cerēt? Zigmāra jautājumi bija vienkārši un secīgi. Bet arī atbildes izskanēja tādas pašas.

-           Tu biji tik jautrs, es jutos pavisam viegli un pat neiedomājos, ka tu mani pārpratīsi…

-Baigi bērnišķīgs… Ņēma un pārprata… Zigmārs nebija tik viegli apstādināms.

-            Liecies gultā slīpi. Ruta no somiņas izņēma mitrās salvetes. Es tevi atbrīvošu no šīm kara krāsām.

-            Baigi bērnišķīgs, viens B jau bija pieveikts, kad viņš vēl skandēja un skandēja. Drīz ari otrs izgaisa kā nebijis.

-            Tā! Nu tu esi brīvs un no visiem grēkiem tīrs… Ruta sasmērētās salvetes vēl žņaudzīja saujā, kad viņš jau bija aizmidzis.

* * *

Modās viņš lēni un mokoši, pārsteigtām acīm slīdot pār puķainu tapešu sienu, apbružātu klubkrēslu un mazu galdiņu. Mazliet pagrozījies, viņš secināja, ka gultā nav viens un, uzmanīgi paliecis galvu, sev blakus pamanīja pilnīgi apģērbtas sievietes muguru… Ruta!!! Arī viņa, sajutusi Zigmāru sakustamies, mainīja pozu.

-            Labrīt! viņa teica. Tu gan gulēji kā miltu maiss.

-            Vai tad tu vakar neaizbrauci? Viņš pa kriksītim visu lika kopā.

-    Kā redzi, viņa pa gultas kājgali izrāpās ārā,

-    biju spiesta apmainīt biļeti uz šodienu.

Tagad Zigmārs jau atcerējās tik daudz, ka atturējās vēl kaut ko jautāt.

Nu tikai viņš uz mazā galdiņa pamanīja savu mobilo telefonu un gandrīz lēcienā paķēra to. "7 neatbildēti zvani," bija bezkaislīgi rakstīts uz displeja.

-            Pēc kāda trešā es pārslēdzu uz klusumu, skaidroja Ruta. Un ko gan es būtu varējusi pateikt tam zvanītājam no tavām mājām?

-    Tā droši vien bija mamma, Zigmārs burkšķēja.

-    Viņa droši vien ir šausmīgi uztraukusies.

-            Droši vien! apstiprināja Ruta. Es arī esmu uztraukusies, ka jau vakar nesastapu savu dēliņu. Viņa paskatījās pulkstenī. Mans autobuss ir tieši pēc divām stundām.

-            Vai es drīkstēšu tevi pavadīt? Zigmārs žēli apjautājās.

-Ja vien piezvanīsi uz mājām un… apsolīsies… vairs nekad nelietot manu lūpu krāsu…

-    Solos. Viņš pirmo reizi šorīt vāri pasmaidīja.

6. Sāncensis

Klasesbiedreni Kristu viņš sastapa tirgū pie dārzeņu stenda.

-    Vai gurķojies?

-    Gurķojos.

-    Labi esi iekārtojies!

-     Patiešām labi.

-            Mēs ar Indru gan pa vasaru raujamies melnās miesās.

-    Nu un kādus tad kalnus esat apgāzušas?

-            Es dārzniecībā palīdzu mammai pie tomātiem, pipariem, bet Indra… viņa apklusa.

-             …ko Indra? Šī pauze viņam likās daudz par garu.

-Indra… Skaidri bija redzams, ka Krista testē viņa izturību. Ak jā, Indra… tirgojas ar saldējumu…

Nu, beidzot taču izmocīja! Un varen apmierināta par savu joku, viņa vēl Zigmāram dāvāja platu smaidu.

-            Kurā vietā tad var dabūt to Indras saldējumu? viņš it kā starp citu apjautājās.

-            Nu Durbē! Durbē taču! Tur viņa braukā ar dzelteniem ratiņiem no viena pilsētiņas gala līdz otram: še jums, še mums gardum gards saldējums.

-            Tu laikam pārkarsti tajās siltumnīcās, viņš vīpsnāja.

-            Ak, es, runājot atskaņās, esmu pārkarsusi! Krista bija gandrīz sašutusi. Bet, kad tu bezatskaņu poētismus sūti mīļotajām meitenēm, kas tad ir noticis ar tevi?

Tas nu bija sitiens zem jostasvietas! Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa, Indras draudzene, varēja būt labāk informēta par citiem.

Bet viņš jau nu neizrādīs, ka trāpīts tik precīzi un sāpīgi.

-            Tad jau man būs jābrauc uz Durbi tai Indrai palīgā!

-            Vai tik tu, draudziņ, neesi nokavējis? Kristas jautājums bija tīri retorisks.

-            Kā vasarā var nokavēt saldējuma andelēšanu? Viņš izlikās naivs, kaut arī sajuta pavisam bīstamu dūrienu.

-            Redz', Indrai tur Durbē uzradies kavalieris, Krista lika visas kārtis galdā, kas uzmana katru viņas soli. Stumda Indras nolāpītos dzeltenos ratiņus, kad tik ir brīvs. Un pats galvenais katru vakaru nopērk visus neizpārdotos saldējumus un…

-            …apēd! Zigmārs vēl paspēja iestarpināt, pirms viņi abi uzsprāga smieklu lēkmē.

-    Ņam ņam! rīstījās Krista.

-            Šmak šmak! izbāzis mēli, sprauslāja Zigmārs. Kaut gan viņam nebija ne mazākā iemesla smieties. Tāds čalis bija pavisam nopietns sāncensis!

-            Tad jau drīz šim piemetīsies angīna, un es tikšu pie tiem dzeltenajiem ratiņiem, Zigmārs tomēr vēl jokoja.

-            Man gan liekas viņš ir daudz cietāks rieksts! brīdināja Krista. Un, ja tu tur maisīsies, tad pamatīgi norausies…

-            Ņam ņam! Zigmārs gan vēl atbildēja, bet ne vairs smieklos vaibstoties.

7. Glūņa

Abi pagāja garām autobusu pieturai, kuras ēnā Zigmārs bija ieslēpies, un pat nepamanīja viņu.

Indras platpapēžu kurpes tikai šad tad nošvirkstēja pret bruģi, bet svešais savās baltajās krosenēs, liekas, vispār slīdēja gabaliņu virs zemes.

Tāpat ne vārda nepārmijuši, viņi ienira sudrabvītolu alejā.

"Pēc saldā pārīša nu neizskatās gan," Zigmārs gandarīts secināja un arī klusāks par klusu vilkās viņiem nopakaļ… Tāda kā neērtības sajūta bremzēja viņa soļus. Tāda kā spīts un neizprotama cerība savukārt dzina viņu uz priekšu.

Svešais, kas augumā bija vismaz galvas tiesu mazāks par Zigmāru, apķēra Indras vidukli.

Indra kā vilciņš veikli izrotēja no svešā tvēriena. Svešais tikpat veikli nostājās Indrai ceļā un abām rokām saņēma viņas plecus. Indra šīs rokas nokratīja kā nebijušas un, apgājusi šķērsli, turpināja ceļu. Nu svešais viņu panāca un kaut ko žestikulēdams stāstīja.

Nesadzirdējis no tā ne vārda, Zigmārs tomēr redzēja, cik noraidoši un noteikti Indra turpināja ceļu uz mājām. Un viņš, čukstot: Ložņa, lūriķis, glūņa… nepārstāja abiem sekot.

Kaut ari šajā pēckrēslas stundā vairs tikai retais kaķis atradās ārpus veco koka māju apgaismotajiem logiem, svešais, it kā samierinājies, tomēr mierīgi soļoja blakus Indrai.

Pie pazīstamajām parādes durvīm, aiz kurām kā Zigmārs zināja čīkstošās kāpnes veda augšup uz tantes dzīvokli, Indra brīdi apstājās, pamāja pavadītājam ar roku un klusēdama gāja iekšā. Bet viņa vēl nebija pavisam aizvērusi durvis, kad svešais aši iebāza kāju spraugā un atrāva durvis vaļā…

Nu apgaismotās trepju telpas spuldzes strēlē pavisam skaidri bija saskatāms, kā Indra no jauna cenšas durvis aizvērt, bet, nespēdama to izdarīt, nikni dodas uz kāpnēm. Tomēr arī šoreiz svešais pamanījās būt ātrāks viņš no mugurpuses saķēra Indru un kā mazu, lēkājošu ķiparu izstiepa atpakaļ uz ielas.

-    Laid! Indras vieglās vasaras kurpes aizlidoja kur kurā, un viņa pati, piespiesta pie mājas sienas, centās svešo atgrūst.

-    Laid! Zigmārs pieskrēja abiem klāt, ieķērās puiša T kreklā un rāva no visa spēka. Laid viņu vaļā!

-     Kas tu tāds? svešais spēji apcirtās, un tuvumā bija redzams, ka viņš ir gan vecāks, gan ari plecīgāks par Zigmāru.

-     Es… tik vien paspēja izšļupstēt Indras glābējs, kad pavisam negaidot saņēma spēcīgu sitienu zem ribām tieši pa saules pinumu. Bez elpas, sarāvies čokurā un plātot muti, viņš vēl pavērās augšup, lai saņemtu otru belzienu pa kreiso vaigu.

-    Turpmāk zināsi, kā maisīties citu darīšanās! jau gulēdams zemē, viņš dzirdēja svešo turpat runājam.

-     Zigmār! nu viņu atpazinusi, ar izbaiļu saucienu liecās klāt Indra. Zigmār…

-     Tpu! svešais nekautrēdamies spļāva gulošā virzienā. Liekas, ka mums te darīšana ar mazliet pajukušu mīlas pārīti. Kā es, duraks, to uzreiz nesapratu… "Laid, laid vaļā"… puisis mēdījās, tad, dusmās iespēris vēl joprojām gulošajam Zigmāram pa sāniem, laidās prom.

-    Celies augšā! tikai pēc brīža klusītēm ierunājās Indra. Uzkāpsim dzīvoklī, es tev apkopšu to asiņaino vaigu.

-     Bet tante, ko teiks tava tante? Zigmārs, jau uztrausies pussēdus, spieda plaukstu pie pušuma, kam visapkārt uz vaiga vēl arī iekrāsojās par zilumu.

-     Viņa aizbrauca uz laukiem, pie maniem vecākiem, tāpat pusbalsī atbildēja Indra.

8. Divi iespējamie nobeigumi

A. Man gribas tevi apēst!

-    Tu gan ieradies īstajā brīdī! Indra ar ūdeņraža pārskābi tīrīja Zigmāra brūci.

-     Jā, jā, īstajā brīdī un īstajā vietā, lai norautos pa aci! Un vēl spērienu pa sāniem… Viņš savu rūgtumu centās aizstāt ar ironiju.

-     Bet mani tomēr izpestīji, Indra atkal cieši piespieda marli pie asiņojošajā vaiga. Viņš viebdamies liecās atpakaļ.

-    Nu pieķeries vismaz ķeblītim, citādi vēl novelsies! Viņas balsī skanēja tāds mīļums un rūpes, ka viņš pieķērās Indrai pašai… Un šoreiz viņa neizgriezās kā vilciņš, lai tikai izkļūtu no roku tvēriena, bet ari tuvāk nepanācās vienīgi viņas pirksti dega uz Zigmāra vaiga. Un tas viņu pamudināja paslēpties. Piespiedis Indrai galvu, viņš jutās atpestīts no visām vilšanās reizēm, un arī šodienas pazemojums arvien vairāk attālinājās, atbrīvojot vietu maigumam, kas nu neapturami brieda viņā. Ap Indru apkļautās rokas sažņaudzās vēl stiprāk, un, kad viņa, karsti elpojot Zigmāram uz pakauša, iečukstējās: Tu mani nospiedīsi! viņš acumirklī Indras lūpas noslāpēja ar savu muti. Tomēr savu ciešo tvērienu neatslābināja. Šajā brīdī nebija tāda spēka, kas spētu viņam Indru atraut. Un arī viņa pati turējās pie Zigmāra tik izmisīgi, it kā baidītos, ka šoreiz atkal kāda neparedzēta straume varētu viņus aiznest katru uz savu pusi.

Tomēr tapa arvien skaidrāks Zigmāra rokas un lūpas to nepieļaus! Un viņa noticēja! Ļāva savām krūtīm iegulties viņa plaukstās, savām lūpām atrast viņa kaklu, savam vēderam piespiesties tik spēcīgi viņam klāt, ka Zigmārs aizvēra acis un ar prātu vairs nevaldīja pār savu ķermeni.

-    Tikai, lūdzu, lūdzu, esi maigs… vairāk gan viņas lūpas dvesa bez skaņas, ļoti, ļoti maigs…

Bet viņš jau lasīja viņas ķermeņa valodu elpā, kustībās, lūpās, kas atbrīvojās mīkstas un maigas.

Un tad viņi elpoja kopā. Katrs elpas vilciens un kustība kopā. Arvien straujāk un straujāk. Viņu augumus mētāja glāstu viļņi, kas pārvērtās vibrācijā. Indra ievibrējās pirmā un iekodās Zigmāra plecā, viņš vēl kādas sekundes devās viņai pretī un tad brāzmaini viss kļuva par Indras daļu…

-    Man gribas tevi apēst! viņš čukstēja.

-    Ēd, mīļais, ēd mani visu, ja tev garšo! viņa atbildēja.

-            Es nebaidos dabūt bērnu, nemaz nebaidos! Indra, atspiedusies uz elkoņa, ķiķināja un no sāniem skatījās blakus gulošajā Zigmārā. Un esmu arī dabūjusi vienu mīļu, maigu puisīti…

-            Ak es tas puisītis? Zigmārs, palīdis zem segas, virzījās Indrai tuvāk.

B. Sanitas rokas un Elizas acis

-            Velti tu iejaucies! Indra lēja ūdeņraža pārskābi uz marles uz apmazgāja Zigmāra brūci. Gan jau es pati būtu tikusi galā. Ne jau pirmā reize! Viņš kļūst uzmācīgs, kad…

-            …kad apēdis par daudz saldējuma… Zigmārs iestarpināja.

Indra atkāpās kādu soli un pavērās viņā:

-            Tu satiki Kristu? Vai ne? Un, kā uzzināji par Ivaru, tā drāzies šurp?

-    Ak viņu sauc Ivars?

-            Ņem roku tūlīt nost! komandēja Indra. Vai tādēļ es to pušumu apkopju, lai tu atkal inficētu? Viņa atsāka ar marli rūpīgi mazgāt Zigmāra vaigu. Un, starp citu, šodien es saldējumu netirgoju, jo man bija brīvdiena, bet vakarā Ivars mani uzaicināja uz kafejnīcu. Tur viņš tā pavairāk iedzēra alu…

Zigmārs neslēpjoties viebās.

-            Tu esi pilnīgi bāls! Indra griestu lampas vārajā gaismā izdarīja atklājumu. Vai tev slikti? Dikti sāp? Vismaz pieturies pie ķebļa, ka nenovelies!

Tomēr Zigmārs izstiepa rokas un pieķērās Indras viduklim. Nē, šoreiz viņa nesagriezās vilciņā, kā uzcēla. Tad, iedrošinājies vēl vairāk, Zigmārs piespieda galvu Indrai.

-    Trakais! viņa uztraucās. Tu nosmērēsi manu blūzi ar asinīm… Tomēr neatgrūda Zigmāra galvu un arī neatkāpās. Viņa bija silta un smaržoja tik patīkami! Tieši tāpat kā toreiz meža pļaviņā, kad viņas plecs ar sagriezušos krūštura lencīti pulsēja zem viņa plaukstas.

…Viņš, ne vārda nesakot, novelk šo lencīti pāri plecam, tad tikpat viegli noslidina arī otru. Un Indra pakļāvīgi pieglaužas viņam cik nu vien cieši ir iespējams… Bet tad pēkšņi kā ūdenszāles virs viņiem savā ritmā sāk dejot Sanitas garās, baltās rokas. Viņš visiem spēkiem cenšas tās neievērot, tomēr Indra saspringst. Glāstot viņas gludo, maigo ādu, viņam atkal izdodas meitenei pietuvoties, bet tad kaut kas nepatīkams viņam iekņudas pakausi. Aši atskatījies, viņš tūlīt sastopas ar Elīzas runču zaļajām acīm, kas vēro katru viņa un Indras kustību.

Ne brīdi viņi vairs neatrodas divatā, Zigmārs satriekts secina. Sanitas rokas un Elīzas acis viņus pavada visu laiku…

…Indra atvirzījās no sēdošā Zigmāra nostāk:

-    Brūce vairs nemaz neasiņo! Vai tev kļuva labāk?

Viņš bēdīgi vērās Indrā:

-    Man laikam tomēr jāiet… Autobusi jau nekursē visu nakti…

Indra klusēja, un viņš cēlās kājās, lai tūlīt dotos prom.

[1] sapņos tevi ik nakti redzu es, jūtu es, Tāpēc zinu, cik satraukta tu.

Lai mūs tālumi šķir,

Cauri tiem jānāk tev,

Lai es redzu, cik satraukta tu.

No angļu valodas atdzejojis Jānis Baltvilks.

Content

Rungulis Māris Divdabis

Pirmā daļa

1. Meža pļaviņā

2.Jā-ā-ā!

3. Ziemas kokos putni plaukst

4. Otrdien pie kalniņa

5. Trešdien stacijā

6. Fotogrāfija ar astītēm

7. Divdabis

8. Apdauzījies

9. Draudzēsimies pa īstam!

10. Okeānā uz "Titānika"

11. Pinnes

12. Liktenīga meitene

13. Ūpis

14. Znotiņš

15. Pusplikais mucējs

16. BB!

Otrā daļa

1. Karaoke

2. Tomēr BB!

3. Pats pirmais puisis

4. Muša un zirneklis

5. Brīvs un tīrs!

6. Sāncensis

7. Glūņa

8. Divi iespējamie nobeigumi

B. Sanitas rokas un Elizas acis