Rungulis Māris

Gliemežvāks

Māris Rungulis

Gliemežvāks

Garstasts

.

PIRMĀ DAĻA

1. Lācis

Tas bija lācis! Viņas būdā grozījās pakaļkājās saslējies lācis. Blāvā rīta gaisma caur mazo rūti diezgan skaidri zīmēja tā brūno, pinkaino kažoku.

Vēl vakar tēvs no kādas avīžu driskas bija lasījis viņai priekšā par grizlilāčiem tālajā zemē Kanādā, kur tie bieži apciemojot atkritumu izgāztuves, kaut ko ēdamu meklēdami, bet nu tāds milzenis atradās pavisam netālu no viņas… Lai pārliecinātos, ka nesapņo, viņa samiedza plakstus un tad atkal atvēra. Nē, viņa nesapņoja vis! Lācis turpat vien bija. Turklāt, uzgrūžoties izļodzītajam krēslam, tas apgāza bleķa krūzīti, kas šķindēdama aizripoja pa grīdu.

Viņa, baidoties izdvest kaut skaņu, tik uzvilka līdz acīm segu un pat aizturēja elpu.

Lācis arī kā sastindzis pagaidīja, kamēr troksnis apklust, tad turpināja rosīties. Ar ķepām, nevis ar purnu nu gluži kā cilvēks! viņš, kaut ko meklējot, taustījās pa tēva guļvietu. Tikai tagad Zita pamanīja, ka tā ir tukša. Tātad tēvs jau bija prom un viņa būdā atradās viena. Viena pati kopā ar lāci. Šāds atklājums nobaidītu jebkuru, un Zita nebija izņēmums.

Vairs nespējot domāt par sekām, viņa ierāvās būdas stūri. Vecais atspermatracis pat nedaudz iečīkstējās, bet lācis i to nesadzirdēja! Tik aizņemti viņš cilāja spilvenu un aptaustīja segu, tad noliecās un iebāza ķepu pagultē. Bet, neatradis meklēto arī tur, atrāva vaļā vāku vecajai, apkaltajai lādei, kas stāvēja tēva dzelzs gultas kājgalī.

Ar asajiem un garajiem nagiem izkārpītas, dažādas lietas nu lidoja kur kurā.

"Tālāk viņš nāks uz manu kaktu…" šausmās vai stingdama, Zita apjēdza un nekļūdījās lācis patiešām pēc brīža spēra vairākus smagus soļus uz būdas vidu, kur atkal nokļuva mazā lodziņa blāvās gaismas strēlē. Viņa šaurās, samiegtās ačeles stiklaini iemirdzējās un plaši atvērtā mute ar dzeltenajiem ilkņiem draudīgi sašūpojās to nu viņa labi redzēja no savas vietas.

"Tūlīt, tūlīt… viņš mani saodīs un tad…" Zita arī pāri galvai būtu uzvilkusi segu, ja vien šajā brīdī spētu pakustēties.

Tomēr notika pavisam citādi! Kaut arī divmetrigais zvērs bija izslējis degunu uz Zitas pusi, viņas klātbūtni tas tomēr neatklāja. Bet līdz viņai uzdvakoja asa un spēcīga smaka reizē pēc puvuma un deguma, reizē pēc trūdiem un vēl pēc kaut kā tāda, pēc kā varēja ost vienīgi… šausmas… Un, jo vairāk tās izplatījās būdā, jo lācis pats kļuva arvien tramīgāks.

Aizklumburējis līdz izejai un tur atbalstījies pret stenderi, viņš vēl ieklausījās, kā ārpusē aizcērtas kādas mašīnas durvis (Zita ari to labi dzirdēja!), un tad pēkšņi metās prom. Kā nemaz nebūtu bijis. Kā murgains Zitas sapnis. Pēc trūdiem, deguma un šausmām smirdošs sapnis.

2. Kalns

Vēl aizvien muguru sienai piespiedusi un segu līdz acīm uzvilkusi, Zita labu brīdi palika savā iepriekšējā vietā. Baiļu trīsas viņā pārvērtās piesardzībā, piesardzība vērīgumā. Pa lāča vaļā atstātajām durvīm ieplūda ne vien vēsums, bet arī dažādi trokšņi, kas liecināja tikai par vienu: Kalns strauji modās. To katru rītu Zita spēja sajust arī pa miegam kā jau ar Kalnu kopā uzaugusi un visus savus astoņus gadus tā pakājē nodzīvojusi.

Iešļūkusi kājas gumijas zābakos un pleciem uzmetusi virsjaku, Zita piesardzīgi spēra soli pāri slieksnim. Kalns kā ik rītu pēkšņi izauga viņas acu priekšā miglā un dūmos tīts, aizsedzot visu citu uz pasaules.

Pa dziļi iemītu taku Zita rāpās augšup uz plakano virsotni.

Kalns mozdamies smirdīgi nopūtās un kaut kur augstu virs Zitas galvas vēl arī smagi iedunējās. Tur cauri miglai un dūmiem iezibējās vairāku lukturīšu jāņtārpiņi, kā aicinot meiteni tiem ātrāk piebiedroties kaut vai tāpēc vien, ka Zitai patika skats, kas pavērās no pašas virsotnes uz šo pusi: vispirms jau priecīgā bērzu birzīte ar būdu rindu, tad tālāk biezais alksnājs, aiz kura aizvijās ceļš uz viņai pavisam svešo pasauli, kas vilināja, bet vairāk gan baidīja.

Tikko Zita bija sasniegusi Kalna virsotni, asas vēja brāzmas viens divi izgaiņāja dūmus un slapjo miglu, reizē kā baltas buras visapkārt uzbužinot neskaitāmas papīra lēkšķes. Un likās, Kalns tūlīt, tūlīt pacelsies, lai aizlidotu prom. Kurp? To nu Zita nekādi nevarēja izdomāt, jo nevienu citu vietu viņa savā dzīvē nebija redzējusi. Zita vienīgi būtu vēlējusies, lai tur ir priecīgāk, siltāk un lai tur dzīvotu… viņas mamma.

Sapurinājis Kalna baltās papīra lēkšķu buras, vējš aizsteidzās tālāk, atdodams vietu kādai citai rīta parādībai, kas Zitu vienmēr pārsteidza, pa Kalna stāvajām nogāzēm no visām pusēm kā zirnekļi sāka rāpties augšā tumši stāvi. Turklāt vieniem galvas bija sarkanas, otriem zilas, trešajiem zaļas, bet vēl citiem spilgti dzeltenas…

-    Tu, meita, jau esi uzcēlusies? No mugurpuses Zitai bija pienācis klāt kāds vīrs ar baltu ķiveri galvā un lukturīti rokā. Kāpēc tik agri? Še, uzkod kaut ko brokastīs! Un viņš no kabatas izvilka mīkstu, nomelnējušu banānu.

-   Man nemaz negribas! Zita papurināja galvu un nodrebinājās. Mūsu būdā šorīt bija lācis! nespēdama vairs ilgāk piedzīvoto paturēt pie sevis, viņa satraukti paziņoja.

Lacis? Tēvs iespīdināja lukturīša staru viņai t ieši seja, bet, tūlīt ari pamanījis viņas izbaiļu pilnās

acis, ātri izslēdza gaismu. Tu saki: lācis! Kur te tāds gadījies? Tēvs droši vien būtu pakasījis pakausi, bet ķivere to nu nekādi nepieļāva. Tāpēc nācās vien palikt pie kāda vienkāršāka un saprotamāka izskaidrojuma. Lai tev nerādītos slikti sapņi, es vakaros vairs nelasīšu tev priekšā visādas muļķības.

-    Tas nebija sapnis! Zita kliedza tā, ka no Kalna virsotnes atbalsojās plašā apkārtnē. īsts brūnais lācis: ar gariem, asiem nagiem un dzelteniem ilkņiem… Ja tikai tu būtu redzējis, kā viņš vandījās pa tavu gultu un šķārdīja krāmus vecajā lādē!

-     Nāc, kāpsim lejā, es tev iedošu cukurūdeni! Tēvs saudzīgi bīdīja Zitu uz takas pusi. Ja nu patiešām lācis… viņš vēl šaubījās, ja… lācis, tad, dritvaikociņ, palikušas taču… kaut kādas pēdas…

3. Ņina

Nu jau bija tik gaišs, ka Zitas piedzīvotais patiešām likās kā sapnis, kas palicis tur nakts un krēslas stundās.

Dubļainā zeme ap viņu būdu bija nopēdota no vienas vietas, bet skaidrākie nospiedumi noteikti piederēja gumijas zābaku rievotajām zolēm. Varbūt vēl atradās ari pa kādai retai gludai pēdai, bet lāča nagus mālainajos dubļos tēvam neizdevās saskatīt.

-    Ja nu vienīgi viņš atlaidies pa… gaisu un tāpat arī ticis projām… tēvs šo meklēšanu centās pārvērst jokā.

-     Bet savandītā būda un izsvaidītās mantas? Zita meklēja iebildumus.

-    Meita, mums tur vienmēr ir vairāk nekārtības nekā kārtības. Tēvs pa taku jau devās atpakaļ uz Kalnu. Parunāsimies vēlāk, kad būs vairāk laika.

Un Zita nespēja ne tēvu pārliecināt, ne aizkavēt ilgākiem meklējumiem. Palika vienīgi tas, ka viņa labi zināja, ko redzējusi pavisam tuvu, ko saodusi un saklausījusi. Jā, saklausījusi! Un tagad šī pati skaņa, kas lācim lika mesties prom, atskanēja atkal. Tik tuvu un pazīstami! Kā viņai agrāk nebija ienācis prātā tā taču katru reizi nobūkšķēja viņu tuvākās kaimiņienes Ņinas mikroautobusa durvis, kad viņa tās ar plašu vēzienu aizcirta. Arī šī reize nebija izņēmums. Ņina, tikko izrāpusies no mikroautobusiņa bez riteņiem, kas viņai kalpoja par mājvietu, draudzīgi pamāja Zitai un panācās tuvāk aprunāties.

-    Nu mans, Zitočka, vot ko tev teiks: smuka rīts. Bet ko jūs ar papa staigā gar būdu? Nauda pazuduši, vai? Viņa iesmējās kā par labu joku, paspīdinot savu vienīgo zobu. Ja vaig, Ņinočka pašurīs un moška atradīs. Ņinočkai saņķiku nekad nav par daudz. Un kuram tad i? Bet, nesagaidījusi no Zitas nevienu atbildi uz saviem jautājumiem un ar skatu pavadījusi viņas tēvu, kas strauji kāpa Kalnā arvien augstāk, viņa, gaisā izslējusi vienu netīru īkšķi, turpināja: Un mans vēl ko tev teiks tvojs papa ir īsta vīrs! Vai redzējuši jau baltā kaskā kā tāds načaļņiks staigā. Mans jau ar bez liela problēma buteles lasa. Viņa piesita pie savas zilās ķiveres. Bet tvojs papa ir vo! Ņina melno īkšķi pacēla vēl augstāk. Un mēs ir vo! Nu jau arī otrs īkšķis parādījās Zitas acu augstumā. Un te vispār ir vo! Vai tu saprot mēs ir dzīvojuši pie mūszemes pats augstākā kalna esot jau uzstumts 320 metr. Un apkart baltas berjozkas kā pie mājas, kur Ņinočka dzīvoja bērnībā. Mans nekur citur nemaz negrib. Šeita visa ira uz vietas: darbs, paika… Ņina pārmaiņus skatījās te uz Kalna pusi, virs kura klaigādamas nu riņķoja simtiem sudrabkaiju, te maigi vērās izstīdzējušajos purva bērziņos. Tu arī pārākais neraudi, ka tavu mamku tā žurka sakož! Kad viņu ātrie veda prom, es jau ar visu čuju zināj tas uz visiem laikiem, navsegda…

-    Un tu domā, ka viņa, mana mamma, vairs nekad, nekad neatgriezīsies? Zita šo jautājumu vairāk izčukstēja nekā pateica skaļi, bet Ņina tomēr sadzirdēja.

-     Nē, nē, šeita nekad! To mans tev saka. Točno. Viņa bija bijuši pārāk smalka, lai ar mums te kopā dzīvotu. Viņai, tavai mamkai, riebās visa kā smaka smirda, ka kaijas kliedza, kā žurki koža… Bet tāpēc, Zitočka, jau nav jārauda! Nāci, es tev saldu čaju uzvārīšu! Ņina apskāva Zitu un veda uz aprūsējušo mikroautobusu, kas joprojām greznojās ar sudrabainu uzrakstu "Latvija". Un atkal atskanēja pazīstamais durvju klikšķis, bet, iekams tam nebija sekojis aizciršanās būkšķis, Zita pirms iekāpšanas pie paša sliekšņa dubļos pamanīja milzīgas pēdas nospiedumu. Daudz garāku un platāku, nekā būtu atstājuši cilvēka apavi. Un kur lai tie ņemtu piecus asus nagus?

4. Saimnieks

— Zitočka, Zitočka, Saimnieks tevi bija meklējuši! Ņina no lielas steigas runāja aizelsusies. Teica, lai tu nākot tūlīta.

Un Zita arī nekavējās. Šī nedēļas diena viņai patika daudz labāk par citām, kas vienmuļas pagāja aukstajā

būdā vai augšā uz Kalna, līdzās tēvam.

* * *

Šeit kādu puskilometru no Kalna bija robeža ar pārējo pasauli. To skaidri un nepārprotami iezīmēja plati dzelzs vārti un milzīgs uzraksts vārtu viņā pusē:

PILSĒTAS IZGĀZTUVE.

Lielos burtus pa vienam vien Zita pazina un varēja pat skaļi nosaukt.

Tās dzeltenās atkritumu savācējmašīnas, kuras visi nezin kāpēc sauca par norbām, tikko iebraukušas pa izgāztuves vārtiem, drīz vien apstājās pie

Saimnieka mājas, un šoferi ar kaut kādiem papīriem rokās devās iekšā pa tumšajām dzelzs durvīm.

Arī Zitas nāciena mērķis bija šīs durvis, bet viņa vēl vilcinājās uzreiz iet mājā, pakavēdamās pie liela dzelzs režģa, kur bija sarindotas dažādu krāsu ķiveres. Bargs paziņojums turpat līdzās vēstīja, kā tās izmantojamas. Tēvs arī šo te bija desmitiem reižu lasījis priekšā, un viņa pēc atmiņas zināja vai katru vārdu.

UZMANĪBU!!! UZMANĪBU!!!

sauca pirmā rinda, bet tālākās turpināja:

Katram izgāztuvē strādājošam obligāti jānēsā tikai viņam piešķirtā ķivere.

Katras krāsas nēsātājs vāc un šķiro tikai šajā rīkojumā noteiktos atkritumus:

dzeltenķiveri makulatūru un lupatas,

zaļkiveri plastmasu,

zilķiveri stiklu,

sarkankiveri metālu,

baltķiveri krāsaino metālu.

Ši rīkojuma pārkāpējiem draud stingrs sods.

Ādmini strāc i ja

Rīkojuma pēdējo, grūtāko vārdu Zitai vienmēr bija visgrūtāk atcerēties. Tāpēc, ja vien tuvumā gadījās kāds lasītpratējs, viņa atkal un atkal lūdza vārdu atkārtot.

Saimnieks šodien nebija labā omā.

Nesaprotu, kur tu vazājies! Zitu viņš sagaidīja ar pārmetumu. Veļas dienā tu ierodies gandrīz pusdienlaikā. Un arī māja nav tīrīta vairākas dienas. Tu taču zini, ka nevienam citam es nevaru uzticēties, kopš tava māte ir prom. Šeit pat acis no pieres izzags kā nieku, ja nebūsi uzmanīgs! Viņš pāri galdam drūmi vērās Zitā. Bet, ja tu arī palaidīsi nagus, tad… sargies! Tagad nu aši pie darba!

Vai, to dzirdot, Zita apvainojās?

Nē, viņa neapvainojās!

Vai Zitai tagad gribējās drāzties atpakaļ uz būdu?

Nē, negribējās vis skriet projām no šīs skaistākās mājas, kādu viņa savā mūžā bija redzējusi!

Viņai patika istabas ar siltajiem radiatoriem, gaišajiem logiem un mazajiem, skujiņas rakstā sakārtotajiem grīdas dēlīšiem.

Viņai patika virtuve ar gāzes plīti, siltā un aukstā ūdens krāniem, ar lielo, klusi murrājošo ledusskapi.

Viņai patika vannasistaba ar baltajām sienu flīzēm un milzīgo, aprasojušo spoguli, kurā sevi varēja redzēt visā augumā.

Viņa pati sev patika šajā mājā šajā svešajā pasaulē, kura viņai piederēja vismaz pusi dienas katru nedēļu. Un viņai te gribējās uzturēties pēc iespējas biežāk kaut liekot mašīnā netīro veļu, kaut beržot mazos grīdas dēlīšus, kaut rūpīgi slaukot putekļus no daudzžuburu māla svečturiem, kas te atradās vai ik telpā.

Šeit viņa arī pirmo reizi bija sastapusi citu meiteni Saimnieka meitu Anžellu, kura, pēc Ņinas stāstiem, dzīvojot Saimnieka otrā mājā jūrmalā, tur iekšpusē zaļojot dārzs gan ziemā, gan vasarā, tur mazgāšanās telpā esot tik liela vanna, ka tajā satilpstot pat pieci cilvēki. Turklāt šī vanna vēl burbuļojot siltu ūdeni…

"To nu Ņina droši vien ir izdomājusi! Kāpēc vannai butu jāburbuļo?" Zita prātoja un, noāvusi zābakus, zeķēs vien iegāja Saimnieka virtuvē, kur viņu jau gaidīja ar apkaltušiem traukiem pilna izlietne. Un arī tos viņai patika mazgāt! Rūpīgi un nesteidzīgi katru šķīvi, katru karoti, katru dakšiņas zaru.

Tad nu vienā tādā trauku mazgāšanas dienā Zita ari pirmoreiz sastapās ar Anžellu, kas uz viņu bija skatījusies varen izbrīnīti. Tomēr ar neslēptām bailēm acīs.

-   Ja vēlies, tu vari ar viņu aprunāties! savu meitu centās iedrošināt Saimnieks. Liekas, utu viņai nav.

Tad Anžella, noklaudzinot pret grīdu savos mazos ādas zābaciņus ar smailajiem purngaliem, bija pienākusi viņai gandrīz klāt un iejautājusies:

-    Kas tev labāk patīk Bārbija vai Kens?

Bet viņa tikai klusējot toreiz vai aprija ar acīm Anžellas samtaino kleitu, garos auskarus, kas sašūpojās pie katras galvas kustības, un, galvenais, rokassprādzi ap nēsātājas kreiso delmu savijušās sudraba čūskiņas.

-    Nu saki, Anžella nerimās, Bārbija vai Kens?

-   Buratino! Zita pēkšņi atcerējās kādu noplukušu grāmatu būdas apkaltajā lādē.

-    Buratino? Kodīdama lūpas, lai nesmietos, Anžella vēl labu brīdi bija klusēdama vērusies viņai pretim un tad, ausu piekariņiem nošķindot, tomēr iespurgusies.

-    Tēti! Drīz vien pēc tam blakusistabā Zita saklausīja Anžellu runājam. Viņa nezina, kas ir Bārbija un Kens! Viņa Kenu jauc ar Buratino! Anžella gan pārsteigta, gan sašutusi turpināja.

-    Un kāds tur brīnums! meitai atbildēja Saimnieks. šajā Muļķu zemē daudz ko nezina un nesaprot. Viņa taču ne dienu nav gājusi skolā…

* * *

Vēl pēc nedēļas, kad Zita, uz ceļgaliem notupusies, ar asu suku berza lielākās istabas rakstā saliktos grīdas dēlīšus, pie pašiem logiem asi nočīkstēja bremzes. Ar tādu troksni nekad neapstājās atkritumu savācējmašīnas, tāpēc Zita paskatījās ārā: no neliela, sarkana auto, kas visvairāk izskatījās pēc vaboles, pa vienām durvīm izkāpa kāda sieviete platā, brīvi krītošā kažokā, bet pa otrām Anžella. Rokā viņa nesa garenu kartona kārbu, kas Zitai visvairāk atgādināja kurpju kasti, tikai šīs kārbas vāks bija caurspīdīgs.

Atcerējusies viņu iepriekšējo sarunu, Zita aši atlēca no loga un atsāka grīdas spodrināšanu. Bet izvairīties no tikšanās ar Saimnieka meitu viņai vienalga neizdevās! Kaut vai tāpēc vien, ka Anžella kopā ar kažokā tērpto dāmu ienāca tieši tajā istabā, kurā bija notupusies Zita.

Jocīgo kartona kārbu Anžella vēl joprojām turēja rokā, un laikam jau viņa bija nodomājusi arī šoreiz Zitu izprašņāt, un to viņa nekavējās tūlīt pat darīt.

-    Kad tev ir dzimšanas diena? Anžella jautāja.

Zita piesardzīgi caur pieri vērās abās ienācējās,

bet drošības labad stāvus vēl necēlās gan. Arī ar atbildi viņa vilcinājās.

-    Nebaidies nemaz! Nu sarunā iesaistījās arī dāma kažokā. Kādā mēnesī un datumā tu esi dzimusi?

Paraustījusi plecus, Zita ar suku rokās izslējās.

-    Es nezinu! viņa tomēr izlēma atbildēt. Mēs tur, viņa ar galvu pamāja uz Kalna pusi, dzimšanas dienas nekad nesvinam.

-     Mamma, Anžella kārtējo reizi bija apjukusi, viņa nezina, kad ir dzimusi! Tad jau tu dāvanas arī nesaņem! Nu Anžella atkal vērsās pie Zitas. Un nekad neesi pūtuši tortes svecītes? Tas Anžellai likās visdīvainākais.

-    Un kāpēc tās lai būtu jāpūš? tikpat lielā nesaprašanā bija arī Zita un jau gatavojās atsākt grīdas spodrināšanu. To laikam saprata arī Anžellas mamma un, mēģinot izkļūt no šīs situācijas, kuru bija radījuši meitas jautājumi, ierunājās:

-     Bet vienalga, lai kad arī tev būtu dzimšanas diena, dzimusi taču tu esi! Viņa iesmējās. Mēs tev dāvinām šo Bārbiju.

Tad Anžella vēl mazliet panācās uz priekšu un kārbu sniedza Zitai. Stiepjot tai pretim rokas, viņai zemē novēlās suka, bet, kad viņa to veicīgi pacēla, nu uz grīdas atradās kaste tik pārsteigta Zita bija… Kad beidzot, turot grīdas tīrāmo suku vienā rokā, bet lielo kārbu otrā, Zita ieskatījās tajā iekšā, zem caurspīdīgā vāka viņa ieraudzīja mierīgi guļam tievu lelli.

Valodu zaudējusi, Zita skatījās un skatījās uz šo brīnumu, līdz, pavisam negaidīti Anžellai un viņas mammai, pēkšņi skaļi ieraudājās. Tad tāpat vēl ar grīdas tīrāmo suku vienā rokā, bet kārbu otrā, joprojām neko nebilstot, Zita izskrēja no telpas un, notupusies vannasistabas tālākajā kaktā, nerimdamās turpināja raudāt. Tik žēli un ilgi, ka Saimnieks kādu aizsūtīja uz Kalnu pakaļ Zitas tēvam.

* * *

Tā tas notika lelles dāvināšanas reizē, bet šodien Saimnieks nebija labā omā un ik pa laikam, aizdomīgi glūnēdams, ienāca paraudzīties, ar ko viņa nodarbojas.

-   Tu varētu kustēties arī veicīgāk, man nav vaļas uz tevi gaidīt! Nu gluži kā aizmigusi… viņš piktojās.

Un kāpēc gan uz viņu būtu jāgaida? Zita nesaprata. Vai tad viņa vienmēr nebija veikusi sev uzticētos darbus kārtīgi un nesteidzīgi?

-     Zini ko? Šodien Saimnieks tik tiešām runāja mīklaini. Kā pabeidz grīdu šrubīt un vannu mazgāt, tā tinies! Veļu no mašīnas es pats izņemšu un izžaušu.

Tas nu bija kaut kas pavisam nedzirdēts Saimnieks pats žaus veļu! Zita brīnījās. Turklāt vēl, kad viņa skaloja prom no vannas pēdējās putas, Saimnieks jau stāvēja klāt un gaidīja ar ārdurvju atslēgu rokā. Man jābrauc uz pilsētu.

Vai tad viņš ari agrāk nebija dienas vidū braucis uz pilsētu un lidz atgriešanās brīdim Zitu atstājis pieskatīt māju?

Jā, pārlieku steidzīgi un nervozi viss notika. Un, tikai jau slēdzot durvis no ārpuses ciet, Saimnieks atcerējās par viņas šodienas darba algu.

—    Ak jā, pasaki tēvam atkritumu mašīna no ķīniešu bistro būs tikai piektdien pēc septiņiem, viņš vēl īsi izmeta un prom bija.

5. Piens

Bet vel pirms atgriešanas buda Zita izmeta nelielu līkumu līdz netālajai svina kausētavai, kur vairākas reizes nedēļā strādāja arī viņas tēvs.

Jau tuvojoties vien šai apdrupušajai vienstāva ķieģeļu mājai, asa skābes un deguma smaka iesitās nāsīs.

Apgājusi apkārt visīstākajai piramīdai, sakrautai no veciem automašīnu akumulatoriem, kam jau bija izlauztas svina ribas, viņa vēra durvis mājas vislielākajai istabai, kur visā izgāztuvē savāktais svins tika kausēts karsti uguņojošā krāsnī un tad sudrabaini blāvs izliets visdažādākajās formās.

-    Ar mūsu lietajiem atsvariem ir pilni visi makšķernieku veikali. Un cik tūkstošus Ziemassvētku laimes pakavu mēs esam izgatavojuši! mazliet iedzēris un piesarcis vienmēr lielījās tēvs, bet, kad piesarka vēl vairāk, brīžam pat ieraudājās:

-   Mīļā Zitočka, ilgi es tur neizturēšu tas svins ir pēc velna indīgs… Nejau velti mums tur dod pienu dzert! Bet ja vien tu zinātu, kā man tas piens riebjas, es taču neesmu vairs nekāds pienapuika! Citi vīri arī tam ne virsū neskatās. Tāpēc kanna gandrīz vienmēr ir pilna!

Un patiešām telpā ar plīti, kur acīmredzot kādreiz bija atradusies virtuve, stāvēja līdz augšai pielieta alumīnija kanna. Un vēl arī kausiņš karājās klāt. Tāpēc Zita nebija jāmudina apsēsties uz blakus noliktā beņķīša un iesmelt kausu piena.

Viņa dzēra lēnītēm, izgaršodama to savas bērnības laiku, kad tēvs vēl ar zaļu ķiveri galvā lielos maisos Kalnā augšā lasīja tukšās plastmasas pudeles, bet mamma ik dienas vienu no šīm pudelēm, izskalojusi netālajā novadgrāvī, atnesa viņai pilnu ar pienu. Toreiz viņai piens riebās tikpat ļoti kā tagad vīriem kausētavā, un, mammas klātbūtnē pagaršojusi vien kādu malku, viņa, mammai promesot, lielo pudeli, ar grūtībām saturēdama rokās, izstiepa ārā un izlēja aiz būdas.

-    Vai tu tiešām visu izdzēri, mazā knīpa? Mamma atgriezusies bužināja viņas gaišos matus. Vai tiešām?

-    Jā, viņa, mazliet glūnot caur pieri, meloja.

-    Nu tad rādi savas vēderbungas! Mamma viņu centās apķert.

-    Sāp, vai, kā sāp! Zita turpināja mānīties.

-    Ka tik nu tu nepārsprāgsti! mamma tad bažījās.

-   Nesprāgšu, nesprāgšu! Viņa tomēr neļāva mammai aptaustīt savas vēderbungas. Man piens… ļoti, ļoti… garšo.

-    Par to nu gan ir prieks! teica mamma.

"Varbūt arī tagad viņa priecātos…" Zita dzēra jau

otro kausu. "Un, ja es toreiz nemānītos, varbūt mamma pēc slimnīcas būtu atgriezusies un vēl tagad atrastos šeit!" Zita sev iesmēla ari trešo lielo kausu. "Es patiešām katru dienu izdzeršu tik daudz piena, cik mamma toreiz gribēja, un varbūt tad… viņa būs atpakaļ…" Zita, smagi nopūtusies, stiepās pēc ceturtā kausa.

6. Fēlikss un mamma

Tēvs pārnāca no Kalna agrāk nekā parasti un uzreiz atgūlās savā čīkstošajā dzelzs gultā.

Vaļā acīm tēvs klusēdams skatījās griestos. Un vai tā bija pirmā reize? Pēdējā laikā tas atgadījās arvien biežāk un biežāk. Šo iespēju Zita ari nolēma izmantot.

-    Tēti, kā tu domā: vai mamma pie mums vēl kādreiz atgriezīsies? viņa taujāja.

Bet tēva atbilde Zitu sāpīgi pārsteidza.

-    Lūdzu, vairs nesauc mani par tēti! Viņš gultā piecēlās pussēdus un vārdus vēla smagi kā lielus akmeņus. Sauc mani tāpat kā visi šeit, uz Kalna, par Fēliksu…

-     Kāpēc? Zitai likās, ka šajā brīdī viņa zaudē kaut ko tikpat svarīgu kā arvien bālākās atmiņas par mammu. Kāpēc, tēti? viņa tomēr atkārtoja.

-   Kāpēc, Fēliks? tēvs viņu pārlaboja. Tāpēc, ka esmu slikts tēvs! Tev vajadzētu dzīvot gaišā, skaistā mājā, katru rītu doties uz skolu, nevis mitināties te kopā ar mani un žurkām… Esmu ļoti slikts tēvs… viņš runāja arvien ātrāk un ātrāk.

-    Bet tēti! Zita centās iebilst.

-    Fēliks! Sauc mani par Fēliksu! tēvs vēl nekad nebija uz viņu kliedzis, bet tagad to darīja tik skaļi un nepielūdzami.

-    Fēliks, pavisam nedroši ierunājās Zita, jo citādi jau viņa šo sarunu nevarēja turpināt. Vai mamma kādreiz vēl atgriezīsies?

-    Es ceru, ka ne!

-   Un kādēļ tu tā ceri? Zita baidījās, ka tūlīt, tūlīt pilnā kaklā ieraudāsies un tā arī neko neuzzinās.

-   Tāpēc, ka jau ilgi pirms tā žurkas kodiena es viņu centos pierunāt aiziet no šejienes, jo viņa bija pelnījusi pieredzēt daudz ko labāku nekā dzīvot te, savā vecajā darbnīcā…

-     Ši ir mammas darbnīca? Zitai gandrīz katra tēva atbilde bija liels atklājums.

-   Jā, šeit kādreiz atradās Elizabetes, nu, tavas mammas, podnieku ripa, galds veidošanai, mulda mālu mīcīšanai. Tēvs vairs neizskatījās tik bargs kā pirms brīža, kad lika viņai sevi saukt par Fēliksu. Jā, toreiz, kad mūsu māja bija tur… Tēvs rādīja laukā pa logu…

-   Zem Kalna? Zita nudien nevarēja noticēt visam tam, ko tēvs te centās viņai iestāstīt.

-    Tu varbūt domā, ka mēs bijām tādi kā atkritumu rūķi, kas dzīvoja zem atkritumu kalna? Tēvs pat iesmējās. Toreiz tā Kalna šeit vēl nebija! Bet, kad Pilsētai ievajadzējās plašu vietu, kur izbērt visu nevajadzīgo, kas tajā uzkrājies, tad… pirmās atkritumu mašīnas ar gružiem sāka piepildīt mūsu purviņu, kur agrāk pat dzērves ligzdoja. Un, lai to izdarītu, Pilsētai pietika vien ar dažiem mēnešiem! Bet vērās vaļā arvien jauni veikali, paplašinājās tirgi, cēlās mājas, un Pilsēta savas atkritumu mašīnas jau sūtīja uz blakus esošo gravu. Vispirms, protams, buldozeri nolīdzināja mūsu māju tās malā un tikai tad pieblietēja pirmās atkritumu tonnas. Es, Zita, esmu beigts cilvēks! Tlīvs nevarēja vien beigt. Es vēl tagad sapņos redzu zem tā nolāpītā Kalna savas bērnības mājas un nespēju no šejienes doties prom… Kā mēs kaut kur citur dzīvosim? Neviens mūs negaida, nevienam neesam vajadzīgi…

-    Un mamma? Vai viņa arī baidījās no Pilsētas un negribēja pamest Kalnu?

-     Mamma vairāk baidījās no Kalna un negribēja pamest tevi un… mani šeit, tēvs atcerējās. Tāpēc mamma pavisam reti iznāca no būdas. Piemēram, tad, kad veidošanai bija jārok māli. Aiz birzs vēl tagad saglabājies dīķītis, kur viņa pati to labprāt darīja. Tēvs piecēlās un kā apstiprinājumu teiktajam paņēma no palodzes divus mammas veidojumus. Vislabāk viņai padevās gliemežvāki. Un daudzās mājās šajā apkārtnē vēl tagad glabājas tavas mammas atmiņas par gliemenēm, kurām viņa nirusi pakaļ, bērnībā dzīvodama pie jūras.

Arī svečturus viņai patika virpot un lipināt, tēvs turpināja. Varbūt tāpēc, ka, Kalnam augot, šeit kļuva arvien tumšāks…

-    Bet Saimnieka mājā ir tik lieli logi! Zita iedomājās tos daudzžuburu svečturus, no kuriem tik bieži bija slaucījusi putekļus.

-    Tā mamma mazliet piepelnījās, lai tev vienmēr būtu piens, tēvs negribīgi skaidroja.

-    Bet toreiz man tas tik ļoti negaršoja! Zita atkal juta krūtis sāpīgi sažņaudzamies. Kad viņa nākamo reizi būs Saimnieka mājā, tad rūpīgāk apskatīs svečturus un varbūt pat it kā nejauši pajautās:

-    Tu taču atceries, kas šos te veidojis? Un, kad Saimnieks iztraucēts pikti sarauks pieri, viņa tikai lepni pateiks:

-    Mana mamma taču!

Bet, tā fantazēdama, Zita pat nenojauta, ka Saimnieka mājas slieksni viņa vairs nepārkāps nekad un arī Kalnam līdzās dzīvo pēdējās dienas.

7. Priecīgi un bēdīgi

Kad Zita bija pārcilājusi uz būdas palodzes abus gliemežvākus, viņai nācās secināt, ka tikai no attāluma tie izskatās vienādi kā tādas kabatiņas, kā kaklā nēsājami maciņi kaut kam dārgam un vērtīgam. Bet tuvumā abi ļoti atšķīrās.

Ja viens, gaiši brūni glazēts, bija drosmīgi atvēries un ar savām robotajām maliņām uzsmaidīja katram, kas to paņēma rokās, tad otrs zilgani violets ārēji gan it kā bija vaļā, bet tā vāki jau piesardzīgi liecās uz iekšpusi, lai pie vismazākajām briesmām ātri aizvērtos ciet.

Diezin kurš gliemežvāks bija viņa pati? Smaidīgi atvērtais? Vai zilgani noslēpumainais? Jūru nekad neredzējusi, viņa varēja vienīgi iztēloties, ka pirmo mamma kādreiz atradusi saulainā seklumā, bet otrais izvilkts no tumšas dzelmes, kur visādu uzglūnētāju varbūt bija daudz un par ļaunu nenācās piesargāties.

Zita gan atcerējās kādreiz agrāk uz palodzes redzējusi vēl arī trešo gliemežvāku, bet par to viņa pajautās tētim. Nejau nu Fēliksam! Viņš tomēr viņai bija mīļš tētis, kaut arī pats sevi uzskatīja par sliktu un viņi nedzīvoja gaišā mājā. Gan arī mums tāda būs, Zita ticēja.

Nolikusi gliemežvākus, viņa no palodzes paņēma un paturēja plaukstās kādu vijīgu ķirzaku, tad ezi, kura adatas atgādināja ātri sasalušus ūdens pilienus, un beidzot mazu, mazītiņu kanniņu ar pīpi. Tādas varbūt lietoja vasaras rīti, lai izkaisītu rasu pār zālēm un puķēm viņu birzītē.

Bet, jo vairāk viņa pētīja šos mammas veidojumus, jo stiprāk vēlējās iziet cauri birzij līdz dīķītim, kur rakti māli.

Jau tūlīt pie pēdējiem bērziem pacēlās tāds kā uzkalniņš, un aiz tā ar novakares saulē zvīļojošu ūdens aci viņai pretim vērās dīķītis. Un nejau pirmo reizi viņa atradās šeit jau agrāk bija gan sēdējusi uzkalniņā, gan mērcējusi kājas mālainajā ūdenī, vienmēr brīnīdamās, kāpēc te jūtas tik labi un aizsargāti.

Bet vai viņa pati arī spēja kaut ko izveidot?

Pieliekusies tuvāk ūdens līmenim, Zita iegrāba pilnu sauju ar biezo, rūsgano un smago masu.

Ik pa brīdim apslapinot plaukstās, māls viegli noapaļojās gludā un smagā bumbā. To saplacinot, iznāca tāda kā pankūka, kurā ar turpat zemē atrastu zariņu varēja viegli iezīmēt acis, uzacis, deguna līniju un muti. Smaidoša mute. Kad izdzēsa to, lūpu kaktiņus tikpat viegli varēja noliekt uz leju. Nu viņai pretī vērās bēdīga seja. Iespējams, tikpat bēdīga kā reiz viņas mammai, šeit sēdot pēdējo reizi. Bet visticamāk mamma pat nezināja, ka tā ir pēdējā reize. Varbūt viņa sēdēja, žurkas sakosto un pagalam uzpampušo roku sev pie krūtīm piespiedusi…

-    Un tu mammu pēc aizvešanas uz slimnīcu vairs nemeklēji? viņa vakar vakarā bija jautājusi tēvam.

-    Meklēju, kā tad, ka meklēju! tēvs stāstīja. Pat vairākas reizes braucu uz to nolāpīto Pilsētu. Kad vajadzēja tikt vaļā no atkritumiem, tad bija ļoti devīga, bet, kad ierados kaut ko atprasīt, tā izrādījās skopa un neiecietīga. Tava mamma vispirms bija pārvesta no vienas slimnīcas uz otru, bet pēc tam uz vēl kādu citu ārstniecības vietu, kur mani sākumā nelaida klāt.

Kad tur atkārtoti ierados vēl pēc divām nedēļām, arī no turienes viņa jau bija prom… Nu domāju: viņa mani paklausījusi un nolēmusi šeit vairs nekad neatgriezties. Kļuvu gan priecīgs par viņu, gan bēdīgs par mums abiem.

Zita ievilka ar kociņu savā no māla izveidotajā sejā lielas asaras, jo viņai pašai atkal bija kļuvis neizturami bēdīgi un zudusi jebkāda vēlme vēl kaut ko veidot un zīmēt. Tāda bēdīga viņa vilkās atpakaļ.

Lēnām, no viena bērza pie nākamā, apskaujot katru raupjo stumbru, kas gadījās viņas ceļā. Tā negribējās atgriezties būdā, kur ik lieta nu atgādināja par mammu. Tik grūti nācās arī atrasties šeit, kur varbūt bija palikusi vēl lielāka mammas daļa.

8. Medības

Šajā rītā tēvam jau agri vajadzēja būt svina kausētavā, un viņš, tumsiņā uzcēlies, aši devās prom. Bet pusceļā pēkšņi atcerējās, ka būdā aizmirsis knaibles, kas bija neaizstājams darbarīks akumulatoru izjaukšanai. Neko darīt. Lai kā negribējās, nācās vien griezties atpakaļ.

Pa gludo taku gandrīz bez trokšņa tuvojoties būdai, kurā Zita vēl gulēja saldā miegā, viņš uz birztalas bērzu gaišo stumbru fona pamanīja tumšu stāvu. Tas, dīvaini grīļojoties labu gabalu pirms viņa, jau bija nonācis pie būdas stūra.

Tēvs palēnināja gaitu un centās saskatīt, ko grīļīgais nodomājis darīt, jo ne mazums visādus dīvainus ļaudis pievilka Kalns, kur varēja atrast gan vajadzīgas, gan nevajadzīgas lietas.

Grīļīgais aizlumpačoja uz to būdas pusi, kur atradās ieeja un logs.

"Durvis es taču aizslēdzu?" tēvs mēģināja atcerēties un uzmanīgi pabāza galvu gar būdas galu. Tomēr šeit vēl bija par tumšu, lai varētu saskatīt, ar ko īsti grīļīgais tur nodarbojas, tā lielais stāvs kā ēna saplūda ar būdas sienu. Taču tumsā sasprindzinās cilvēka dzirde, un nu tēvs skaidri saklausīja, kā nodžinkst mazā lodziņa rūts. Tātad grīļīgais to centās izņemt, lai pa turieni iekļūtu būdā…

Cik ļoti tas atkal pārbiedēs Zitu! tēvs iedomājās un, gatavojoties lēcienam uz svešā kramplauža pusi, kaut kam uzkāpa. Tā bija reiz saskaldīta, bet zālē nepamanīta malkas pagale! Nu tēvs jau drošāks, ar lielo pagali rokās lēnām tuvojās grīļīgajam, kas vēl joprojām ķimerējās ap rūti.

Ei, ko tu tur dari? tēvs iebļāvās un laida ar pagali tumšajam stāvam. Vai nu no pārsteiguma, vai sāpēm tas ierūcās, nē, drīzāk gan iekunkstējās un atrāvās no būdas sienas. Tagad grīļīgais atkal atradās pret bērzu baltajiem stumbriem, un tēvam mati uz pakauša būtu saslējušies stāvus, ja vien to ļautu ķivere: pavisam netālu no viņa, izslējies visā augumā, stāvēja… lācis… Tātad Zita neko nebija nosapņojusi! Tēvs nu dažus mirkļus gaidīja, kas notiks tālāk, bet lācis gan negaidīja: apsviedies riņķī, tas centās pazust tumsā. Uz birztaliņas fona to varēja labi redzēt.

Un, ja viens bēg, tad otrs sāk tam skriet pakaļ… Tieši tā arī rīkojās tēvs, bet pirms tam gan neaizmirsa paķert no zemes lielo pagali.

Uzgrūzdamies bērzu stumbriem, lācis nu loba projām, cik vien ātri spēja. Un tikai tad tēvam ienāca prātā, ka ķepainis taču vis nemetas četrrāpus, kā katram kārtīgam lācis pienāktos, bet pārvietojas stāvus. Tā viņš bija redzējis tikai cirka lāčus darām. Tātad vai nu tas patiesi bija dresēts miška, vai… Lai par to pārliecinātos, tēvs lielo šķilu atkal laida bēdzēja virzienā. Pagale tūlīt tumsā pazuda, bet arī lāča vairs nebija. Tikai nelielu gabaliņu tālāk kāds, tumsā pilnīgi neredzams, labu brīdi vēl rosījās, līdz apklusa pavisam.

Nu tēvs, pats jūtoties kā medījums, pilnīgi nekustīgi, pie kāda bērza piespiedies, nogaidīja, līdz debesis kaut mazliet pielējās ar pirmo rīta gaišumu. Un tikai tad viņš uzdrošinājās doties uz to pusi, kur lācis brīnumainā kārtā bija pazudis. Bet tālu viņam neiznāca iet, jo tepat aiz dažiem bērziem birzīti pāršķēla liels un plats novadgrāvis. Šajā gadalaikā izžuvis pilnīgi sauss. Kā viņam tas agrāk nebija ienācis prātā? Un novadgrāvja dibenā vientuļi gulēja lielā malkas šķila.

9. Zelta Vecis

Kad s nu gluži ka negudrs! no ārpuses zveteja pa viņu būdas durvīm. Kad Zita tās atvēra, pie sliekšņa stāvēja Ņina bez ķiveres, ar abu savu sen nemazgāto roku rādītājpirkstiem nostiepusi acu ārējos kaktiņus uz leju tā, ka starp plakstiņiem palika pavisam šauras spraudziņas…

-    Vai saprot? Ņina vēl arī laizījās. Kitajas ēdieni no bistro ir klāta… Nāka bistro!

* ^ *

Kad ieradās viņi ar tēvu, ap ugunskuru jau juku jukām rosījās bariņš ļaužu zilās, sarkanās, zaļās un dzeltenās ķiverēs.

-     O, priekšnieks arī! viņi uzreiz novērtēja tēva baltās ķiveres parādīšanos. Nu sarūmējas, sarūmējas, lai visiem būtu vieta!

Tajā dienā no bistro atvestie neapēstie ķīniešu ēdieni atradās lielā, melnā atkritumu maisā, tomēr ne sajaukti kopā pavārs, laikam taču domādams par vēl kādiem izsalkušiem ēdējiem, bija tos atsevišķi sapildījis caurspīdīgās rīsa paciņās.

Turpat melnajā maisā mētājās arī lietoti plastmasas šķīvji un pat vairāki koka irbulīši.

-    Nu kā restaurantā, patiesi! priecājās kāds liela auguma zilķiveris. Piesitīsim māgu ne sliktāk kā Pilsētas kungi!

-    Vēl labāk! Te ēdiena pietiks un vēl paliks pāri! Maziņš, kalsns dzeltenķiveris jau stiepa savas netīrās rokas pēc ceptas zivs.

-    Še! Kamēr citi ļauži nav apēduši! Ņina vienu sarkani pildītu maisiņu pastūma Zitai.

Tajā atradās mīklā ieceptas gaļas bumbiņas kopā ar plānām burkānu ripiņām un vēl klāt kāda Zitai nepazīstama, kraukšķīga augļa gabaliņi. Turklāt tam visam pāri bija pārlieta saldi smaržīga mērce.

-    Kā šķidra brūkleņu vai dzērveņu zapte. Kāds čāpstināja muti. Bet vispār mūsu pašu ķiļķeni ar gaļu. Un ievārījums klāt.

-    Ēd arī rīsus! Zitu mudināja tēvs. Citādi sātu nedabūsi.

Pievilkusi sev tuvāk koka irbuļus, Zita ar tiem mēģināja iedabūt rīsus mutē, bet dzeltenie, irdenie graudi bira klēpī, visapkārt viņai zālē un viena šķipsna pat tika aiz krekliņa apkakles. Ņina par to smējās aizrīdamās, bet tēvs bija dusmīgs.

-    Necūko ēdienu! viņš rūca, pats ar pilnu muti stūķēdams iekšā brūni apceptus gaļas gabaliņus. Un Zita atgriezās pie baltās plastmasas karotes.

Viņu visu dzīvi šeit mūždien pavadīja sudrabkaiju klaigāšana un nemitīgie lidojumi virs Kalna, bet šodien desmitiem putnu pievērsa uzmanību tieši viņu bariņam. Un sākumā izsalkuma pārņemtie, ap ugunskuru sasēdušies ēdēji to pat neievēroja. Bet, kad no Ņinas šķīvja pēkšņi pazuda tur tikko uzliktā gaļas bumbiņa un viņas seju skāra kāds ašs spārna pieskāriens, cilvēki apjēdza, ka kaijas, kas tāpat barojās no izgāztuves, ir vēl vairāk izsalkušas par viņiem.

Tāpēc kā briesmu signāls izskanēja Ņinas izmisuma sauciens:

-   Atdod, mans ķiļķens!

Bet kaijas jau bija sākušas uzlidojumu! Nākamajā to pikējumā kāds dzeltenķiveris zaudēja prāvu ceptās zivs kumosu, bet Zitas tēvs, kas savu ķiveri bija noņēmis un nolicis sev līdzās zālē, sargādams šķīvi, saņēma no kāda alkatīga knābja pamatīgu belzienu pakausī.

-     Ugunskuru vajag lielāku! komandēja lielais sarkanķiveris. Tad viņas atstāsies.

Bet uzreiz neatstājās gan! Pavilkušas sānis kādu nepieskatītu maisu ar vēl nenogaršotu ēdienu, kaijas to ķērkdamas saplosīja dažās minūtēs.

-    Sargi acis! Tēvs izskatījās patiesi uztraucies un savu balto ķiveri uzbāza galvā Zitai. Ko tik visu es šajos gados te neesmu pieredzējis…

Bet pa to laiku ugunskura liesmas jau uzplandījās spēcīgāk, arī krēsla nolaidās pār sēdētājiem, un kaijas savus lidojumus virs viņu galvām veica jau lielākā augstumā.

Lai nomierinātu putnu satrauktos prātus, ap ugunskuru pa riņķi sāka ceļot liela plastmasas pudele ar caurspīdīgu šķidrumu iekšā. To nu daudzi bija gaidījuši un droši vien tagad būtu gatavi arī jaunam kaiju uzlidojumam, bet lielie, ķērcošie putni šajā vakarā atkāpās uz neatgriešanos un cīņu ar tiem aizstāja sarunas, kas Zitai vienmēr likās visinteresantākās.

-    Man rādās, ka ķīniešu iecienītā čūsku gaļa te nevienam ēdienam nebija pielikta klāt! Viens atraugājās.

-   Čūskas, kas ta' čūskas! Es pats tās esmu ķēris un ēdis: vot, tik resnus zušus. Otrs runātājs rādīja uz savas rokas delmu. Un zuši jau tādas ūdens čūskas vien ir, bet dabūt iekšā medū vārītas žurkas to gan es nevarētu!

Tikko dzirdētais Zitai patiešām likās šausminošs. Viņai tūlīt ienāca prātā, ka vai ik pārdienas, ja gadījās būdā ieiet straujāk, lielas žurkas ar garām, kailām astēm spruka kur kurā. Žurkas grauzējas un ēdienu čiepējas, žurkas, kas aizmigušam cilvēkam varēja iekost pirkstā, kā tas bija gadījies viņas mammai, tādas Zita pazina! Bet no domām par žurkas cepeti viņai uznāca slikta dūša, un drošības labad Zita aizspieda muti ar plaukstu.

-    Var jau būt, ka, medū vārītas, tās ir tīri apetītlīgas. Nu vēl cits ēdējs, ar smilgu bakstot zobus, pievienojās sarunai. Droši vien tik pretīgi nesmird kā olas, ko ķīnieši pirms nobaudīšanas pūdējot veselu gadu.

Vakariņotāji kļuva arvien runīgāki.

Tā muldoties, vieni uz kādu laiku aizmirsa visas likstas, bet citi savukārt tās tikai atcerējās.

-    Mēs esam kā prusaki, kas pārtiek no tā, kas Pilsētai paliek pāri, Zitas tēvs pēkšņi drūmi ierunājās.

-    A kas vainas? Ņina vēl kaut ko šmakstināja savā bezzobu mutē. Silta, garšīga! Ko ļaužiem daudz vaiga? Ēdiena vēderā, drēbja mugurā…

-    Bet ne jau tikai ēdienu atliekas vien šajā Kalnā atrodamas… Ne jau ēdiens vien! pirmo reizi ierunājās kāds vīrs zaļu ķiveri galvā. Tā pagāšgad Vadims, nu, lupatnieks, kādā saplēstā zīda rītakleitā atrada… te stāstītājs uz brīdi apklusa un no smēķa dziļi ievilka dūmu, īstu… briljanta gredzenu! Ar to viņam pietika, lai nopirktu mašīnu un māju. Nu, varbūt ne tik glaunu kā Saimniekam.

-    Jā, un zelta ķēdītes, rokassprādzes, aproču pogas… Vai mazums dzirdēts! Lūk, šis te sudraba riņķis… svešais runātājs iestiepa roku ugunskura gaismas lokā, arī atrasts tur augšā. Viņš pamāja uz Kalna pusi, kas tagad tumši un draudoši meta ēnu pār tā pakājē sēdošajiem.

-     To nu labāk tūlīt velc nost un paslēp, cik labi vien spēj, nu pusbalsī ierunājās Zitas jau pirmīt ievērotais lielais sarkanķiveris. Vai tad tu nezini šejienes galveno likumu visas vērtslietas tūlīt pēc atrašanas ir jānodod Saimniekam. Ja viņš par to uzzinās, runātājs turpināja vēl klusāk, tad… āda pār kārti un gaļa baļļā!

-    Ha-ha! pēkšņi iesmējās Ņina.

Tomēr neviens, neviens pats viņai nepiebalsoja. Arī tēvs sakniebtām lūpām cieta klusu. Kaut arī Zitai varen patika Ņinas pēkšņā jautrība, viņa neuzdrošinājās skaļi tai piebiedroties. Vienīgi, paskatījusies uz Ņinu, klusītēm pasmaidīja. Bet citi i to neatļāvās! Saimnieka pieminēšana vien viņus visus jau darīja tramīgus. Aukstais ziemeļu vējš tur augšā Kalnā, vienmēr gruzdošie atkritumi, kaiju uzbrukumi viņiem likās mazāk biedējoši.

Klusumā, kas bija iestājies, sēdošos atkal pa loku apceļoja lielā plastmasas pudele, un tad no krēslas atskanēja kāda vīrieša balss ne īsti sveša, ne pazīstama:

-      Vai esat dzirdējuši par Zelta Veci, kas Kalnā parādās tikai tad, kad kāds pēkšņi atrod zeltu?

Sēdētāji ap ugunskuru mēmi sarosījās. Daži droši vien vēlējās tūlīt mesties tumsā uz savām būdām,

bet ziņkāre viņus turēja ciet kā pielīmētus bluķīšiem, uz kuriem tie sēdēja. Un kā nu ar bikšu dibenam pielipušu bluķīti tā celsies kājās un vēl smieklīgāk dosies projām! Tad jau tas jādara atmuguriski… Un tāpēc viņi palika savās vietās, nolēmuši, ka vienmēr paspēs nepamanīti aizslīdēt, ja stāsts pēkšņi vērsīsies pārlieku traks.

-    Pirms vairākiem gadiem, kad šis Kalns tāds paugurs vien slējās, pēc pauzes runātājs atkal atsāka stāstīt, — te iemaldījās viens virs. No skata viņš ne ar ko neatšķīrās no citiem tāds pats nošnurcis un izbadīs kā pārējie. Bet vīna deguns… deguns… bija īsts brīnums… Kā apmācīti policijas suni spēj saost pat visrūpīgāk noslēptās narkotikas, tā šī vīra šnābelis jau no liela attāluma sajuta… zelta smaržu.

-    Zelta smaržu! kāds no klausītājiem pat novaidējās.

-   Jā, itin viegli, apstiprināja stāstītājs, un, kādu nedēļu šeit grozoties, viņš jau bija pielasījis pilnu kabatu ar nejauši izmestiem laulības gredzeniem, karotītēm, cara laika zelta rubļiem.

-     Pilnu kabatu! atkal tāds kā vaids pāršalca klausītājus.

-     Un droši vien tā turpinātos vēl ilgi, ja viņš kādu dienu nesaostu lielu zelta biķeri, kas atradies vienā vecā lādē kopā ar citiem krāmiem. Biķeris bija ievīstīts rupjā, ar naftalīnu bagātīgi apkaisītā vilnas vamzī. Tik ļoti apkaisītā, ka pat vispēdīgie nabagi to nevilktu mugurā. Bet viņš pat cauri šai briesmīgajai smakai biķeri vienalga saodis, tad izvilcis gaismā un vēl noberzis ar piedurkni spožu. Nu tas novakares saulē vinu tā apžilbinājis, ka virs nepamanījis augstāk virs sevis Kalnā buldozeru, kas līdzinājis kārtējo atkritumu kaudzi. Šoreiz tie bijuši būvgruži no kādas nojauktas mājas. Un ķieģeli, akmeni, apmetuma gabali vīru tik pēkšņi aprakuši, ka viņš nav pat paspējis izlaist biķeri no rokām. Nu runātājs spēra soli tuvāk ugunskuram, un Zita tikai mirkli dabūja viņu pavērot gaimā. Stāstītāja galvu kā visus citus šeit sēdošos nesedza ķivere. Tā vairāk gan bija tāda kā kapuce, bet ak šausmas! zem tās neredzēja seju. Vai nu tā atradās kapuces ēnā, vai tās tur vispār nebija…

-     Nākamais buldozers pāri būvgružiem uzstūma biķera atradējam virsū vecu riepu kravu, tad kārtu kārtām citus atkritumus. Stāstītājs atkal bija izgājis no ugunskura gaismas loka. Un vinš… ar zelta biķeri sažņaugtā plaukstā tā arī palika tur apakšā zem būvgružiem… pavisam nemanāms, līdz brīdim, kamēr kāds atrod vai nu zelta rotaslietas, vai monētas, vai… Tad Zelta Vecis tūlīt ir klāt un pieprasa atdot vina daļu. Un, kas neatdod, tam vairs nav miera ne dienu, ne nakti…

-    Vai tam Vadimam, kas toreiz atraduši briljantu gredzena, viņš nebija prasījuši atdot? Ņina acīmredzot bija visdrosmīgākā un jautāja to, ko gribēja uzzināt daudzi.

-   Prasīja. Vadimam arī prasīja! apstiprināja balss no krēslas.

-    Bet viņš hi, hi nebija atdevuši! Māju, vot, uzcēluši, autiņu nopirkuši un brauc kā kunga…

Vairs nebrauc! Pagājušajā nedēļā viņš gāja bojā briesmīgā autoavārijā. Runātājs atkal panācās tuvāk, bet Zita, baidīdamās viņa sejas vietā zem kapuces ieraudzīt vien melnu tukšumu, šoreiz ar skatienu uzmeklēja tēvu. Viņam seja gan bija, bet… nenoslēpjamu baiļu pārņemta. Tātad tēvs, kas šeit Kalnā uzturējās varbūt par visilgāk no visiem, arī zināja kaut ko tādu, kas spēja pat viņam iedvest bailes… Tad kas tur ko brīnīties par citiem, kuri, vairs ne vārda nebilduši, pavisam klusi izslīdēja no ugunskura gaišā loka. Arī drosmīgā jautātāja Ņina. Tāpat nekur vairs nemanīja arī pašu stāstītāju. Vienīgi gaisā vēdīja dumu un puvuma smaka. Kā jau pie Kalna.

'Varbūt tas arī bija pats Zelta Vecis?" pēkšņi nodrebinājās Zita. "Cik daudz te atklājas noslēpumu un baiļu! Vēl arī tas krēslas lācis! Bet mums ar tēvu jau zelta nav, ko slēpt. Tāpēc par ko lai baidītos?" Zita sevi mierināja un cēlās kājās. Tēvs līdzi ar viņu. Nu tēva seja bija tāda kā parasti vakaros ar tumšiem bārdas rugājiem apaugusi un kausētavā nosmulēta. Ne baiļu acīs, ne prieka vaigos. Varbūt ugunskura mestās ēnas pirmīt bija tur ievilkušas to jocīgo izteiksmi?

Kad viņi atgriezās būdā, tēvs uzreiz neapgūlās kā citus vakarus savā čīkstošajā gultā. Atvēlis no tumsas resnu bluķi, viņš to viens divi saskaldīja un iekurināja mazo dzelzs krāsniņu būdas stūrī.

Malka sprakšķēja, liesmas cauri krāsniņas pusatvērtajām durvīm meta gaišus zibšņus uz sienām un griestiem. Ātri kļuva silti. Zita izstiepās savā guļasvietā. Tēvs sēdēja turpat līdzās ne piedzēries, ne dusmīgs.

"Jauks vakars!" Zitai likās, jo viņa noteikti būtu visparastākā meitene ar parastiem priekiem un bēdām, ja vien dzīvotu parastā mājā un istabā, ja viņas gaišos matus no rītiem pirms skolas parastās bizēs sapītu mamma un pa logu vēl pamātu atvadu sveicienu.

10. Gliemežvāks

Zita jau laidās miegā, kad izdzirda gaudojam tālu sirēnu. Pēc brīža pirmajai pievienojās otra, tad vēl viena. Un nemaz ilgi nebija jāgaida, lai saklausītu arī motoru rūkoņu un satrauktas balsis. Starp tām īpaši izcēlās Ņinas lauzīgā runa:

-     Es te piecus gadus ir dzīvojuši, jā, es lasu buteles, un Saimnieks man do vienu saņķiku par divām štukām… Tad Ņinas spalgo un uztraukto balsi pārmāca citi nesaprotami trokšņi, kas vairāk atgādināja laušanu un dauzīšanu. Nē, tajā busā ne! Es tur nebūs kāpuši! Tā atkal bija Ņina, bet tūlīt pēc tam atskanēja spēji klaudzieni pa viņu būdu.

-    Ei, jūs tur! Nāciet laukā! Policija!

Vējjaku virsū, gumijniekus kājās un Zita bija gatava, bet tēvs, aizdedzinājis sveces galu, gan nespēja uzreiz tik veicīgi apģērbties.

Un tā nu pēc brīža atkal smaga rīboņa no ārpuses.

-     Atveriet un veicīgāk laukā! Citādi uzlauzīsim durvis! Un, kā apstiprinot brīdinājumu, izdauzītās rūts asās šķēpeles tūlīt sabira uz grīdas.

Tagad arī tēvs bija gatavs. Paķēris savu ķiveri un uzbāzis to galvā, viņš devās pretī miera traucētājiem. Protams, Zita viņam sekoja.

Laukumiņā pirms būdām atradās vairākas policijas mašīnas ar ieslēgtām bākugunīm. To starmešu gaismas turēja gūstā visu būdu rindu un arī daļu no Kalna nogāzes.

Bet starp būdām rosījās tumši stāvi ar stekiem rokās. Tiem visiem mugurā bija labi saskatāmas, spilgti zaļas vestes ar lieliem burtiem uz muguras.

-    Po… li… ci… Zita mēģināja pa zilbēm salasīt, bet nepaspēja līdz galam, jo pie viņiem piesteidzās viens no zaļvestainajiem un ar savu gumijas nūju bīdīja prom no būdas. Nu aiz mašīnu starmešu loka Zita pamanīja stāvam arī lielu autobusu. Tur pašlaik divi policisti stīvēja iekšā Ņinu, kas nikni pretojās.

-    Es nevienam neko sliktu nav izdarījuši! Viņa atgrūda vīriešus no abām pusēm. Ne zaguši, ne laupījuši, tik godīgi buteles lasījuši.

-   Kāp mašīnā, policijā visu noskaidrosim! Pienāca vēl arī trešais un ar steku bakstīja Ņinai mugurā. Tad laikam arī Ņinas pacietības mērs bija pilns viņa spēji atgrūda bakstītāju un, izmantojot apjukuma brīdi, metās pie sava vienīgā glābiņa Kalna. Un, cik nu mašīnu starmeši to izgaismoja, tik varēja redzēt, kā viņa veikli rāpās augšā. Tie divi, kas viņu bija palaiduši, sākumā vēl centās Ņinu panākt, bet trešais policists abus apsauca.

-    Gan to bomzeni dabūsim rokā vēlāk, kad pārējie būs sasēdināti būri, bet nu ņemam šos! Un viņš ar steku norādīja uz Zitu un tēvu.

Atšķirībā no Ņinas tēvs nepretojās vis, un viņam līdzi uz autobusu tikpat paklausīgi devās arī Zita.

-    Ķiveri atstāj tepat! pirms kāpšanas iekšā tēvam vēl uzbļāva tas pats, kas bija pārtraucis Ņinas tvarstīšanu, bet, kad tēvs vilcinājās paklausīt, piebilda: Tā tev vairs nebūs vajadzīga!

Autobusa puskrēslā Zita pamanīja jau vairākus sēdošos tādus nobijušos, bet ari viņa jau nejutās citādi. Turklāt, pavērusies laukā pa logu to viscaur sedza uzreiz pat nepamanāms, smalks režģis viņa redzēja, kā uz autobusu stumj arvien jaunus un jaunus būdu iemītniekus. Un nejau nu visi izrādījās tik paklausīgi kā viņa ar tēvu.

-     Uz kurieni mūs vedīs? tie sparīgi pretojās. Kāpēc jākāpj iekšā?

-    Tāpēc, ka ar jūsu bomziju ir cauri un basta! paskaidroja komandējošais. Rīt pat jūsu smakas šeit vairs nebūs!

Un patiešām tikko būdas bija brīvas no iemītniekiem, ar žilbinošu bateriju rokās tās nesteidzīgi izstaigāja Saimnieks, un tad parādījās vēl ari kaut kādi nepazīstami vīri, kuri sparīgi vicināja laužņus.

Pieplakuši restotajiem logiem, viņi no autobusa vēroja, kā ātri un nežēlīgi iznīcina viņu vienīgās mājas, kur bija pavadīti gan lietaini rudens vakari, gan aukstas ziemas naktis, kur, Kalnam mostoties, sagaidīti agri rīti.

Stikli plīsa, sienu šķēpeles lidoja uz visām pusēm, jumti iebruka, un vakarā iekurinātās krāsniņas meta dzirksteļu spietus, kas, vējam uzpūšot, pārvērtās rūcošās liesmās.

-    Mammas gliemežvāki! Zita pēkšņi atjēdzās no sastinguma un metās uz izeju. Un neviens pats policists nespētu viņu aizkavēt, ja vien… ja durvis nebūtu nepielūdzami ciet…

-Apsēdies un nomierinies! Tēvs ar spēku novilka viņu sev līdzās un tad čukstēja: Visi gliemežvāki nepalika tur, būdā! Vienu tagad es gribu atdot tev. Viņš uz krūtīm atpogāja kreklu, noņēma no kakla auklu, kurā tik tiešām bija iesiets mammas veidots gliemežvāks līdzīgs pārējiem: kā kabatiņa, kā maciņš kaut kā vērtīga glabāšanai… Un nu tēvs to uzkāra kaklā Zitai. Bet tev man jāapsola, ka tu šo gliemežvāku nekad, nekad neņemsi nost ne dienā, ne naktī… Vai saproti? Nekad! tēvs vēl joprojām čukstēja.

-    Apsolu: nekad, nekad! tāpat čukstus viņam atbildēja Zita un, slēpjot gliemežvāku zem sava krekliņa, nepamanīja, ka viņu autobuss, vairāku policijas mašīnu pavadīts, jau slīd ārā pa izgāztuves vārtiem. Ārā viņai nepazīstamajā pasaulē.

11. Policija

Kad autobuss iebrauca Pilsēta, svīda gaisma. Satraukums un bailes par to, kas notiks tālāk, nebija ļāvušas Zitai ne mirkli iesnausties. Nu, ar plakanu degunu piespiedusies logam, viņa centās visu ieraudzīto iegaumēt, tik spēcīgi iespiest atmiņā, lai nekad, nekad vairs neaizmirstu. Bet svešā pasaule pat caur loga smalko režģi spraucās iekšā tādiem milzīgiem gabaliem, ka tie ātri klājās cits citam pāri, apakšējos nogremdējot dziļi, dziļi.

Kad autobuss iestūrēja kādas pelēkbrūnas ķieģeļu mājas slēgtā pagalmā, Zita jau bija tiktāl nogurusi, ka vienīgi pamanīja šīs mājas visus apakšējos logus sargāja restes.

Nu viņiem visiem lika no autobusa izkāpt. Tad veda pa mājas dzelzs durvīm iekšā. Zita cieši turējās pie tēva.

-   Te kāds bomzis ir kopā ar bērnu! Liekas, meiteni, viens policists izbrīnīti teica otram.

-    Noskaidrosim, visu noskaidrosim! uzrunātais atbildēja un varen vērīgi nopētīja Zitu.

Kad viņi bija sadzīti kādā lielā telpā, gar kuras vienu malu stiepās tāda kā lete, visiem uz tās lika izkrāmēt kabatas. Arī Zitas tēvs nebija izņēmums, bet, pirms doties turp, viņš pievilka Zitu sev klāt un nočukstēja:

-    Sargā un slēp gliemežvāku!

Bet kur nu vēl vairāk Zita par tēva brīdinājumu bija pat pārsteigta: gliemežvāks atradās zem viņas jakas un krekliņa tieši uz krūtīm. To viņa arī tagad sajuta, pat baidoties pievērst pārāk lielu uzmanību, aptaustot gliemežvāku no ārpuses.

Katru atvesto Kalna būdu iemītnieku pēc kabatu izkrāmēšanas vēl ari pārmeklēja kads policists un tad tūlīt ieveda kaut kur dziļāk iekštelpās projām no pārējiem.

Drīz vien pienāca arī tēva kārta.

-     Es tevi sameklēšu! Noteikti sameklēšu! Viņš vēl atskatījās un tad tika aizgrūsts projām.

Pēc tam gluži tāpat izrīkojās vēl ar diviem citiem vīriem, un tad lielajā telpā ar leti no visiem atvestajiem bija palikusi tikai viņa viena pati.

-    Un ko darīsim ar to meiteni? atkal sarunājās tie paši policisti, kas pirmīt bija sagaidījuši atvestos.

-     Kad atnāks priekšnieks, gan jau izdomās! Bet pagaidām lai pasēž tepat.

Un Zita sēdēja uz plata koka sola ar augstu atzveltni un roku balstiem galos.

Policisti vairs neveltīja viņai ne mirkli uzmanības un pavisam pat aizmirsa par viņu, kad pēkšņi atsprāga durvis un divi melnos formas tērpos ģērbti ieveda kādu trešo, kas pat uz muguras atlauztām rokām viņiem pretojās un nikni mētāja galvu.

-    Jau rāpās iekšā pa izdauzīto kioska lodziņu, skaidroja viens no roku turētājiem. Knapi izvilkām atpakaļ. Bija iesprūdis!

-    Iesprūdis? ieinteresējās policists, kas sēdēja aiz letes.

Nu tu, putniņ, gan iekriti! tikpat lielu interesi izrādīja arī otrs, kas visu laiku bija atradies telpā kopā ar Zitu.

Brīdi arī pavērojusi atvesto, Zita pēkšņi sajuta, ka viņu apņem vēsums. Un kāds tur brīnums, ja telpas durvis vēl joprojām atradās līdz galam vaļā. Zita piecēlās tās aizvērt, bet, neviena neievērota, sasniegusi durvis, negaidīti mainīja savu nodomu viņa pa tām vienkārši izgāja ārā… Tālāk sekoja garš gaitenis, kura galā trīs pakāpieni veda lejup pie nākamajām durvīm. To rokturis padevās pavisam viegli un bez trokšņa. Vēl solis pāri slieksnim, un viņa jau stāvēja uz ielas. Viena pati. Pilsētā.

12. Pirmo reizi uz ielas

Viņa atkal bija brīvībā. Ļoti nobijusies, bet brīva. Patiesībā jau viņa īsti nezināja, vai rīkojusies pareizi, iziedama uz ielas. Nevienu pašu viņa šeit nepazina, nevienam nebija vajadzīga. Kā tēvs viņu vēlāk atradīs? Cik tālu drīkstēja doties, lai nenomaldītos un vajadzības gadījumā varētu atgriezties atpakaļ?

Augstu māju rindas stiepās tik neiedomājami tālu, ka viņa pat necerēja reiz nokļūt līdz galam. Bet pie pašām mājām bija piegūluši tādi kā paaugstinājumi, pa kuriem steidzīgiem soļiem pārvietojās sveši cilvēki. Tas viņu sākumā pārsteidza visvairāk. Katrs pretimnācējs svešs, katrs, kas viņu panāca, arī svešs. Pie Kalna un augšā uz Kalna tikai reto viņa nepazina. Un, kad tāds parādījās, vienmēr pret to izturējās piesardzīgi. Nevarēja jau zināt, kas tas par cilvēku, kādi ir viņa nodomi. Bet nu viņai visapkārt bija tikai svešie… Un, jo viņa tālāk devās, jo vairāk saradās svešo! Tāpēc Zita ar labo plecu visu laiku spiedās pie māju sienām. Ja kāds pretimnācējs rīkojās tāpat, pagaidīja, kamēr tas izbrīnījies apmeta ap viņu loku.

Tā, Zitai vairoties no cilvēkiem, viņai cieši līdzās visu laiku atradās pirmo stāvu lielie logi, kuri viņu jo bieži apstādināja un vienkārši nelaida vairs tālāk.

Zita skaidri apzinājās, ka pret svešajiem uz ielas jāizturas piesardzīgi, tomēr tie, kas dažādās pozās stāvēja aiz stikliem, viņu mulsināja.

Vai vajadzēja atsmaidīt tām trijām sievietēm, kas, peldkostīmos vien, rokas uz gurniem uzlikušas, ar zaļām acīm skatījās tieši uz viņu?

Vai neapvainosies tas jauneklis melnajās ādas biksēs un uzspīlētajā T kreklā, ja viņa neatmās paceltās rokas aizstikla sveicienam? Un Zita atmāja!

Muļķe, tas taču ir manekens! viņa pēkšņi izdzirda sev līdzās kādu balsi. Tikpat labi tu varētu māt arī šitam te laternas stabam.

Pavērusies atpakaļ, viņa tuvākās mājas durvīs pamanīja tupam arī pašu runātāju — apmēram viņas vecuma zēnu līdz ādai nodzītiem matiem. Rokā viņš turēja baltu plastmasas glāzīti, ko stiepa pretim katram garāmgājējam.

-    Kur ir manekens? Lieki piebilst, ka šo vārdu Zita dzirdēja pirmo reizi.

-    Tur skatlogā, muļķe! Tas ir manekens! zēns strupi atcirta.

īsā brītiņā vairākas reizes nosaukta par muļķi (bet tieši tā viņa arī jutās!), Zita vērās te nedraudzīgajā zēnā, te atkal ādbikšainajā jauneklī. Viņa smaids tik tiešām bija nedabīgi sastindzis. Tad tādus sauca par manekeniem?

-    Bet nu tagad tinies vien tālāk! Citādi es šodien neko nenopelnīšu…

-    Tu šeit pelnies? Viss, itin viss Zitai bija jaunums. -Ak tad tā Pilsētā pelnās?

-   Jā, arī tā pelnās! zēns apstiprināja un pastiepa savu balto glāzīti pretim kādai vecākai sievietei, kas nesteidzīgi gāja garām.

-    Ko tu, puisīt, pirksi par to naudiņu? Sieviete apstājās zēnam līdzās. Konfektes vai maizīti?

-   Maizīti, protams, maizīti… Zēns nolaistām acīm skatījās savā tukšajā glāzītē un pastiepa to vēl vairāk uz priekšu.

Ilgi rakņājusies pa maciņu, sieviete beidzot vairākas monētas iemeta trauciņā un apmierināti turpināja ceļu.

-   Tev arī nav neviena, kam paprasīt? Zita vēl nedevās prom, iekams nebija uzzinājusi visu, kas viņu interesēja.

-    Kādreiz ir un kādreiz nav! Zēns monētas aši iebēra bikšu kabatā. Bet sākuma iemetieniem vienrocī [1] es parasti nopelnu uz ielas. Viņš piesita pie tās kabatas, kur žvadzēja monētas. Bet tad… tad, ja spēlējot paveiksies, es ilgi uz ielas neparādīšos. Un ko tu šeit dari? Arī zēns sāka izrādīt interesi par Zitu.

-    Es… es… Zita īsti nezināja, no kura gala sākt,

-    es izbēgu no policijas…

-   Jā, mūsējos briesmīgi trenkā! zēns apliecināja.

-    Tāpēc labāk patiešām izvēlies sev citu vietu! Paņems vēl mus abus vienlaikus pie dziesmas…

Un kas Zitai atlika? Doties vien tālāk.

13. tu!

Sieviete sēdēja lielā, sarkanā ziedā, un tāds pats tikai daudz mazāks vērās vaļā viņas matos. Un sieviete nemaz nekaunējās! Kaut arī tas zieds pie auss bija vienīgais, kas viņu piesedza garāmgājēju skatieniem šajā un tāpat otrā ielas pusē. Bet varbūt arī Zita nemaz nekautrētos, ja viņai būtu tik gluda āda, tik vijīgs augums, tik garas kājas un drošs smaids. Tieši tādu viņa iedomājās savu mammu, no kuras visi nevarētu ne acu novērst, un cauri jakai pieskārās gliemežvākam. Nu, varbūt vienīgi (Zita vēl netika īsti skaidrībā!) vai viņa vēlētos, lai mamma tā sēdētu daudzu cilvēku acu priekšā nu gluži kaila…

TU! viņa sasauca kopā lielus burtus uz fotogrāfijas līdzās sievietei.

"Tātad es, nevis mamma! ES! Es tāda varētu izskatīties pieaugusi."

Kaut gan bija grūti sevi iedomāties tik pieaugušu un drosmīgu! Cita lieta kā to meiteni spilgti baltajās kurpēs, kas skaistajai sievietei ziedā tikai uzmeta paviršu skatienu un nesteidzīgi devās tālāk. Tās vietā atrasties izrādījās vieglāk. Tāpēc Zita nu izsekoja ar acīm svešās apģērbam daudz uzmanīgāk.

Virs baltajām sporta kurpēm rotājās ugunīgi sarkanas zeķes, kas, tuvojoties celim, pazuda zem džinsu bikšu uzrotītajām starām. Ar sarkanajām zeķēm sasaucās tādas pašas krāsas ādas josta. Melnais, samtaini mīkstais džemperītis ap jostasvietu atstāja brīvu un nosauļotu kādu plaukstas tiesu no meitenes muguras. Bet tas nebija pats pārsteidzošākais! Meitenes tumšie mati uz pleciem gūlās tādās kā lokaini pūkainās cirtās. Ne pinot pie tādām varēja tikt, ne ar ķemmi saplucinot matus! To nu Zita zināja droši.

Pavisam nevilšus viņa bija sākusi iet pa pēdām tai sarkanzeķotajai meitenei. Un, kad viņa apstājās pie kāda skatloga (varbūt arī sasveicinājās ar manekeniem?), Zita pamanīja uz meitenes kreisās rokas daudzas krāsainas stīpiņas, kas brīvi kustējās līdz pat elkonim, bet labajai ap plaukstas locītavu bija saskatāms gaišs apsējs ar kaut kādiem iekšā ieaustiem burtiem. Visticamāk, tur rotājās meitenes vārds.

Bet netālu no skatloga, pie kura stāvēja svešā, kādās tumšās stikla durvīs Zita pamanīja vēl vienu neliela auguma meiteni. Viņas saburzītā, apdilusi vējjaka īpaši izcēla tumšās bikses ar izstaipītajiem ceļgaliem un zaļos gumijas zābakus kājās.

Gar meitenes palielajām ausīm nokarājās gaiši, bet sen nemazgāti mati nenolīdzinātiem galiem, kuri viņas seju ar satraukti mirkšķinošām acīm darīja tik nepievilcīgu, ka Zita pat novērsās. Un tikai tad apjēdza, ka tumšajās spoguļdurvīs visā augumā redz pati sevi! Nobijušos meiteni no Kalna, kas nu maldījās pa Pilsētu.

Vairīdamās vēlreiz pacelt acis, viņa, vairs nešļūkājot zābakus pret asfaltu, gāja tālāk. Pat skatlogos nemaz vairs neveroties, jo nu viņa jutās tik maziņa, tik vientuļa un lieka, ka jebkurā brīdi būtu varējusi pilnā kaklā ieraudāties, ja vien atrastos kāds, kas viņu kaut mazliet pažēlotu… Bet arī tāda neviena šajā Pilsētā nebija!

Tā nezin cik reizes mainot iešanas virzienu, viņa nu atradās gludi nopļautā kanālmalā.

Ūdenī ievelkot spožas vadziņas, viņai tūlīt pieslīdēja klāt vairākas pīles ar zaļām galvām, tomēr arī tās Zitu atstāja gandrīz vienaldzīgu. Bet, kad pīlēm pēkšņi ātri un veikli piebiedrojās dažas kaijas, Zita pat nedaudz pasmaidīja un atguva nelielu interesi par notiekošo.

Skaidrs, ko pīles un kaijas no viņas gaidīja! Bet arī viņas pašas vēders ierūcās arvien noteiktāk, jo pēc ķīniešu vakariņām tas nebija dabūjis ne kripatas.

14. Viltnieki

Jā, viņai neatradās nekas, ar ko uzcienāt pīles, turpretī divi vīri kādu gabaliņu tālāk gatavojās tās barot ar baltmaizi. Veselu puskukuli salauzuši daudzos kumosos, viņi vispirms meta maizi patālu no krasta, tad arvien tuvāk un tuvāk… Ātri vien pie barotājiem saradās pīles arī no kanāla otras malas. Nu vīri vairs tik devīgi nedrupināja maizi, bet atvēra brūnu, nobružātu skolnieku portfeli ar plastmasas rokturi. No tā viņi izcēla visparastāko diega spolīti un sāka steidzīgi atritināt. Kad baltais pavediens, viņuprāt, bija jau pietiekami garš, tā galā tika piesiets liels makšķerāķis, bet uz tā uzmaukts prāvs maizes kumoss, kura garozā āķis labi turējās.

Apšvītinājis diega galu ar ēsmu virs galvas, viens vīrs nu palaida to pīļu barā.

Pēkšķes grūstīdamās veikli saplosīja maizi, un plikais āķis vīriem drīz vien bija jāvelk ārā.

Bet pirmā makšķerēšanas neveiksme jau nespēja vīrus apstādināt! Otrais un trešais kumoss drīz vien tikpat veikli iegūla pīļu barā.

Un tad kāda par citām mazāka, viscaur brūna pīle lielā ēdelībā nevis saplucināja pamesto ēsmu, bet pakampa knābī kopā ar āķi…

Piecērt nu! tas bez auklas komandēja otru pīļu makšķernieku. Tas otrs, protams, piecirta, un, spārniem sakuļot kanāla tumšo ūdeni gluži vai baltu, mazā, brūnā pīle nu tika vilkta uz krastu. Tomēr

viegli nebija. Vilcējs elsa un pūta, diegu arvien īsāku uztinot savai kreisajai dūrei. Pa to laiku otrs makšķernieks, pietupies kanāla malā, rokas izstiepis, jau gaidīja, lai varētu sakampt guvumu. Un viņu no pīles šķīra labi ja plaukstas tiesa, kad ķērējs vilcējam deva kārtējo komandu:

-    Rauj nu fīksi krastā!

Vilcējs nekavējoties rāva, cik spēka, pīle, uzplivinājusies gaisā, trāpīja ķērējam sejā, bet no knābja izsprukušais āķis ieķērās viņa paša plaukstā.

-    Nevelc! Laid vaļā! nu atkal komandēja ķērējs, bet, nesagaidījis, kad nostieptais diegs atslābs, pats piestreipuļoja pie vilcēja.

Tomēr vislielākajās sprukās nu bija Zita! Viņa labi apjēdza, ka smieties tagad nedrīkst, bet augums jau , raustījās trīsās, kuras Zita nespēja valdīt.

Nu, kad makšķerēšana bija beigusies, Zita spēja arī uzmanīgāk aplūkot abus vīrus.

Vilcējs, kam diegs vēl joprojām bija aptīts ap roku, valkāja lielrūtainu žaketi ar diviem šķēlumiem mugurpusē, kas ļoti izcēla viņa platās un saburzītās bikses.

Savukārt ķērējs, plaukstu ar ierauto āķi gaisā vicinot, plandīja ap sevi izstaipītu un garu vilnas džemperi, kuram priekšpuses adījumā rēgojās divi melni, ar ragiem kopā saķērušies brieži.

Vai, cik daudz tādu un līdzīgu drēbju Zita bija redzējusi vakaros uz Kalna, kad lupatnieki šķiroja savu dienas guvumu!

Tāpēc, zaudējusi jebkuru interesi, viņa pagājās gar krastmalu tālāk līdz augstam tiltam, kas veda pāri uz kanāla otru pusi, kur jau rēgojās vecpilsētas dakstiņu jumti.

Šeit Zita tūlīt pat ievēroja pajaunu sievieti. Viņa tupēja, pret tilta margām atspiedusies. Rokās sieviete turēja viscaur ietītu bērniņu, bet sev priekšā bija nolikusi papīra šķīvīti, uz kura jau atradās dažas naudiņas.

Garāmgājēji, pa vairākiem celiņiem šķērsojuši parku pirms tilta, visi kā viens nonāca pie šīs sievietes. Un liela daļa negāja vis tūlīt garām, bet atstāja uz šķīvīša vienu vai vairākas naudiņas. Kad naudiņu bija sakrājies pavairāk un tuvākie nācēji vēl atradās labu gabalu no tilta, sieviete steidzīgi nolika bērniņu sev līdzās uz zemes, paplēta platāk jakai uzšūto lielo kabatu un iebēra visas naudiņas iekšā. Tad, izķeksējusi vienu šķīvītim, atkal paņēma bērniņu un sēdēja vien tālāk.

Ir gan viņš jums mierīgs! Cita jauna sieviete bija apstājusies līdzās. Ne jūs ucināt, nekā! Pienācēja centās ieskatīties vīstoklī. Vai visu laiku guļ? Varbūt actiņas ir vaļā? Bet uz tilta sēdošā tik piespieda bērnu ar vienu roku sev ciešāk klāt, bet ar otru noteikti atbīdīja uzbāzīgās pirkstus, kas jau bija paspējuši atsegt mazu sejiņu. Nu gluži kā lellei, ko Saimnieka meita Anžella viņai reiz atnesa! Patiešām kā lellei. Jā, tā bija visīstākā lelles seja! Tātad arī tīstoklī atradās lelle…

Vai ziņkārīgā pienācēja to pamanīja, Zita nevarēja izspriest, bet, cik steidzīgi viņa devās prom, to redzēja gan.

Zita apsēdās uz soliņa pie lielas, baltas mājas ar kolonnām priekšpusē. Bet viņa vēl nebija izstiepusi no iešanas nogurušās kājas, kad invalidu ratiņos viņai klāt piebrauca melnīgsnējs vīrietis. Tā garās, stiegrainās rokas ar netīriem nagiem veikli piegrieza ratiņus tieši Zitai līdzās.

-     Te ir mana vieta! viņš tikai īsi pateica un nometa uz zemes sev priekšā tukšu skārda bundžu. Kam tā paredzēta, Zita saprata uzreiz.

-    Es tikai nedaudz atpūtīšos un tad iešu tālāk! viņa atbildēja.

-     Vai tu nedzirdēji? Te ir mana vieta! vīrietis atkārtoja un, izvilcis no ratiņiem garu lietussargu ar koka rokturi, centās iebelzt Zitai.

Zita pielēca kājās un pārgāja uz soliņu krūmu ielokā, kur iemaldījās tikai retais garāmgājējs. Bet no šejienes visa lielā, baltā māja bija vēl labāk pārskatāma. Arī stūris ar plašajām ieejas durvīm. Pie tām savukārt dežurēja kāds cits ubags, kas pāri ceļam bija pārstiepis baltu, resni apsaitētu kāju. Zitai tā visvairāk atgādināja bērzu malkas šķilu. Protams, kājai blakus atradās neiztrūkstošā kārba, kurā mest naudiņas.

-   Vai tev ko uzpīpēt ir? tam ar balto kāju uzsauca niknais ratiņos sēdošais.

-    Atradīsies! uzrunātais atsaucās un aicinoši pamāja ar kruķi.

Ratiņos sēdošais pavērās pa kreisi, pavērās pa labi, tad žigli izkāpa no sava braucamrīka un joza pie baltās, resnās kājas. Saņēmis smēķi un tūlīt aizpīpējis, viņš, kavējoties atmiņās, ierunājās:

-   Man arī reiz tāds lūzums bija… Bet es gan vairs nekad tīšām locekļus nelauzīšu, lai tur vai kas. Nelāgi sāp un briesmīgi traucē arī! Bet cilvēki to saprot un naudiņu nežēlo. Viņš ievilka dūmu. Cik ilgi tev tā kāja vēl jātur ģipsī?

-    Cik ilgi gribēšu, tik ilgi turēšu! vaļsirdīgi atzinās uz baltās mājas kāpnēm sēdošais. Tu domā, es arī vakaros un naktīs tā mokos? Viņš ar kruķi piedauzīja ģipsim tik stipri, ka tas dobji iedunējās.

-    Bet kā tad tu dabūn to kāju laukā? Jautātājs bija pat aizmirsis par pīpēšanu.

-   Tu domā, es kāds duraks, vai, kas ieģipsējis pliku kāju? Es vispirms uzvilku gumijas zābaku un tikai pēc tam to ģipsi apkārt! Runātājs viegli izvilka kāju no baltā tīstokļa un tikpat viegli iestūma to atpakaļ…

-    Tas man gan nebūtu ienācis prātā! Nometis izsmēķi turpat zemē, otrs nu lavījās atpakaļ pie saviem invalīdu ratiņiem un garā lietussarga ar koka rokturi.

15. Vai tev nauda ir?

Zita bija nonākusi tādā kā laukumā, kuru no vienas puses ieskāva lielas, stiklotas, pat mazliet līdzīgas ēkas, bet otrā krustojās vairākas platas ielas. Un, tiklīdz dīvainajos, augsti paceltajos lukturos nomainījās krāsainās gaismas, tā vai nu iedūcās un sakustējās plata mašīnu straume, vai raibs cilvēku pūlis žigli metās brauktuvēm pāri. Kādu laiku pavērojusi visu šo kņadu un kustību, Zita pievienojās kārtējam cilvēku pūlim un ātri vien nokļuva uz palielas saliņas laukuma vidū. Tās tālākajā stūri no ķieģeļiem celta piecstāvu māja visu skatam bija pagriezusi savu gala sienu ar tumšu skursteni. Un pāri šai sienai ik pa brītiņam skrēja un atkal pazuda milzu burti.

-    VAI TEV N… IR? Zita pusbalsī burtoja. VAI TEV NAU… IR? arī otrajā reizē viņa visu salasīt nepaspēja. VAI TEV NAU-DA IR? Tikai trešajā reizē Zita apjēdza visu teikumu un tūlīt arī atbildēja:

-    Nav! Man naudas nav! Un, lai būtu vēl pārliecinošāk, viņa pat piesita savas vecās jakas kabatai. Nav! Nemaz nav!

Bet lielie, skrejošie burti jau negaidīja Zitas atbildi tie tik atkārtoja un atkārtoja savu nemainīgo jautājumu:

-    VAI TEV NAUDA IR?

Vēl īsti nesapratusi šo Pilsētas svarīgāko vaicājumu, Zita pašā ielas malā ievēroja mazu, no dēļiem būvētu mājiņu ar divslīpju jumtu. Bet pats brīnumainākais bija kas cits pirmkārt, mājiņai apakšā atradās nelieli gumijas ritenīši, un, otrkārt, tā neatvairāmi smaržoja… To bija pamanījis arī kāds mazs, plušķains šunelis, kas, nemaz nekautrējoties, ostīja garšīgo gaisu un laizījās. Tad ar priekšķepu pakasīja savus blusainos sānus un laizījās atkal. Arī Zita aplaizījās un, sānus nepakasījusi, pagājās vēl dažus soļus mājiņai tuvāk.

Izrādās, garšīgā smarža plūda laukā pa vienu no mājiņas priekšpuses lodziņiem. Turklāt aiz lodziņa stikla rosījās kāda sieviete baltā uzsvārcī, bet augstāk virs lodziņa rēgojās balti burti. Šie gan neskrēja un ik pa brīdim nepazuda, bet tāpēc jau tie nebija Zitai vieglāk salasāmi.

-   BEĻ-AŠ… viņa, dziļi ieelpojot garšīgo gaisu, kas smaržoja pēc gaļas, sīpoliem un cepameļļas, centās atšifrēt uzrakstu. BE-ĻA-ŠI. Pēc brītiņa vārds gan sanāca, bet viņai tas neizsacīja itin neko. BEĻAŠI, Zita kārtējo reizi atkārtoja un nostājās tieši pretī atvērtajam lodziņam. Šunelis arī neatkāpās ne soli un nu tikai, mājiņā pamanījis balto sievieti, pēkšņi žēli iegaudojās. Un tas nu sievieti neatstāja vienaldzīgu viņa pavēra plašāk lodziņu, izliecās laukā, stingri nopētīja gan Zitu, gan šuneli un izdvesa:

-    Nu nestāviet, lūdzami, šeit! Es taču nespēju pabarot visus izsalkušos… Vakar jau vienu pacienāju… Un pagājušajā nedēļā arī! Lūdzami, dodieties prom! Vislabāk jau uz tirgu. Tur vienmēr kaut kas atlec… Re, kur trolejbuss pienāca! Sieviete norādīja uz ielas malu. Tikai viena pietura, un jau būsiet galā!

Neko darīt. Zita paklausīja sievietei, bet šunelis neizkustējās ne no vietas, viņš palika stāvam pie beļašu mājiņas. Varbūt viņam vienam bija lielākas izredzes.

16. Balodis tirgu

Lai nokļūtu tirgū, vispirms bija jānokāpj pa platiem pakāpieniem pazemē. Un Zitu neapņēma vis melna tumsa kā viņa, kāpdama lejā, bija baidījusies! Šeit, kādu stāvu zem zemes, stiepās pavisam cita pasaule tuneļa gaismas no viena gala līdz otram, tirgotāju būdas garās rindās. Arī tie, kas pārdeva visādus sīkumus, stāvēja cits pie cita, pazemes sienām pieplakuši, bet viņiem aiz muguras uz gaišajām flīzēm rindojās ar melnu un sarkanu krāsu uzpūsti visdažādākie zīmējumi. Tas Zitu pārsteidza visvairāk. Kad viņa ar dažiem pustukšiem, uz Kalna atrastiem krāsas baloniņiem bija tikai pamēģinājusi kaut ko uzpūst Ņinas guļamautobusam, tad no tēva saņēma pamatīgu brāzienu, bet Pilsētā tas bija atļauts! Jo kā gan citādi kāds varētu dabūt virsū uz sienas šo te lielo četrkrāsu pūķi, kuram pa muti gāzās ārā nevaldāmas liesmu mēles. Vai atkal to ainiņu kā no grāmatas izplēstu lapu, kurā melns vīrietis kaut ko nesaprotamu saka melnai sievietei. Un ik pa gabaliņam tie daudzie lāči uz flīzēm citi jauki un mīlīgi, bet citi, brr… Zita pēkšņi atcerējās lielo un smirdošo lāci savā būdā naktī… Un uzreiz viss prieks par zīmējumiem bija vējā un ātrāk gribējās tikt no pazemes ārā.

Bet vēl pirms kāpšanas augšā viņa kā iemieta apstājās pie pēdējās kolonnas, kas turēja tuneļa griestus. Šoreiz Zitu garām nelaida kāds vīrs, kas uz ķeblīša bija uzlicis palielu plastmasas bļodu ar ūdeni, kurā žigli, žigli, spārniņus vēcinādamas, peldēja daudzas koši dzeltenas pīlītes… Un, kā tik kāda rima kustēties, tā vīrs to aši izcēla no ūdens, pāris reizes uzvilka atsperi tai zem vēdera un palaida bļodā atpakaļ.

Turklāt vēl, slapjām rokām darbodamies, vīrs grozīja galvu uz visām pusēm kā tāda pūce un ik pa laikam iesaucās:

Pīlītes, pīlītes jūsu bērniem vannā! Vai, kā viņi mazgāsies, ne ārā kāpt gribēsies!

Arī viņu, Zitu, mamma nekad nebija varējusi dabūt laukā no tēva uz lauku plītiņas uzsildītā lielā bleķa katla, kas viņiem kalpoja i par vannu, i par veļas baļļu. Tas droši vien vēl tagad atradās zem sagrautās būdas, bet par papu un mammu vispār nekas nebija zināms… Tomēr, neļaujot Zitai ieslīgt skumjās, viņas vēders ierūcās tik briesmīgi skaļi, ka, pametusi pīlīšu tirgotāju, viņa pa kāpnēm izskrēja virszemē tieši tirgus burzmā. Bet šeit izrādījās pat neiespējami apstāties pie kādas no letēm un žēli skatīties, līdz kāds to pamana. Garām plūstošie pircēji mētāja Zitu kā straumē nejauši iekļuvušu zariņu te pastūma uz priekšu, te atkal tik sāpīgi iebelza, ka asaras viņai izsprāga tīri nevilšus.

Kaut gan vēl pēc brīža viņai palaimējās kāds ratiņstūmējs ar augstu kastu kravu, aizsmakušā balsī bļaudams: Ceļu! Ceļu! tā pašķīra tirdziniekus, ka Zita paspēja iesprukt spraugā starp diviem aprūsējušiem treileriem. Un viņai pat pietika vietas, lai atspiestu muguru un mierīgi pavērotu, kas notiek priekšā.

Bet tur uz gara galda pelēkos maisiņos pārdošanai bija izliktas visdažādākās sēklas. Turklāt katrā sēklu maisiņā vīdēja arī iesprausta krāsaina bildīte, kas rādīja, ko dārzkopjiem būs iespējams novākt rudenī. Pie puķu sēklām, protams, tie bija ziedu attēli, pie dārzeņiem gari, sulīgi burkāni, resnas, sarkanas bietes, mazi, dzelteni rācenīši, pie pākšaugiem melnas, spožas sviesta pupiņas, lieli, saldi zirņi… Jā, un pēdējos labi bija ievērojis arī kāds vecs, izspūris un tirgū rūdīts balodis! Tikko sēklu pārdevēja aizgriezās, lai papļāpātu ar savu tuvāko kaimiņieni, tā vecais balodis žigli nolaidās no treilera jumta uz atrotītā zirņu maisiņa un nu tik pildīja guzu, cik vien ātri spēja. Tikko pārdevēja atgriezās pie savas preces, balodis jau sēdēja iepriekšējā vietā un pacietīgi gaidīja nākamo ēdienreizi, kas drīz vien arī pienāca, jo sēklu pārdevēja izrādījās aplam runīga… Nē, sausus zirņus Zita savā ēdienreizē nevēlējās, nē, viņa vispār nevēlējās… kā tas balodis… paslepšus un zagšus, bet izsalkums, vairs neizturamais izsalkums, viņai jau gandrīz bija aizdzinis kauna sajūtu.

Izgājusi no drošās paslēptuves starp treileriem, viņa drīz vien nonāca līdz galdiem, kur tirgoja augļus. Cik daudz svaigu un sulīgu vīnogu, arbūzu, apelsīnu, ābolu un bumbieru te varēja ar skatienu nogaršot! Bet daži nomelnējuši banāni gulēja kādā kastē uz zemes, līdzās augļu pārdevējai. Un, kamēr viņa svēra kādai rudmatei veselu apelsīnu kalnu, Zita žigli noliecās un… mīkstais banāns… jau atradās viņas plaukstā. Bet vēl pēc brīža vēderā.

Vecā baloža mācība darbojās!

Tomēr mazais, mīkstais, nomelnējušais banāns tikai vēl palielināja Zitas izsalkumu. Nu vēdera kurkstēšanai piebiedrojās arī viegls reibonis. Viņa šeit nedrīkstēja atrasties, bet, ja atradās, nevarēja sevi piespiest nerīkoties tā, kā rīkojās tagad. Izbāzusi roku kādai pircējai caur padusi, viņa pievāca lielu apelsīnu…

Ātri plēšot nost augļa sulīgo mizu, Zitai acīs iecirtās kodīga sula, tomēr tas viņu neatturēja iebāzt mutē uzreiz pusi no lielā augļa un pussakošļātu censties to norīt. Apelsīna sula nu iekļuva balss rīklē, viņa smakdama rīstījās, bet ne kumosu neizlaida no mutes.

Šausmīgi to bija apzināties, bet augļi nedeva sātu! Labi, ka turpat tuvumā atradās lete, kur tirgoja maizi un bulciņas. No to smaržas vien viņai vēders sarāvās kā krampjos.

…Celofānā ievīstītais baltmaizes radziņš bija labs ķēriens! Siltu maizi viņa nekad savā mūžā vēl nebija ēdusi un tagad cerēja ar to pilnīgi apmierināt izsalkumu, bet visu acu priekšā no galda nekaunīgi pakamptais kārums piesaistīja daudzus cilvēkus.

Tai zaglei bija zaļi zābaki! visskaļāk tomēr kliedza pārdevēja. Viņa aizskrēja uz zivju paviljona pusi! sieviete turpināja aurēt, un ne viens vien ieinteresējās pavērties, kā izskatās tā zagle zaļajos zābakos. Tomēr vairāk par ziņkārību viņi nekādu citu aktivitāti neizrādīja, un Zitai ar lielo radziņu rokā jau bija izdevies attālināties pietiekami lielu gabalu,

kad viņa nejauši aizķērās aiz kaut kādas kastes un nostiepās visā garumā. Celofānā plēvē ievīstītais guvums nu aizlidoja uz priekšu, bet viens zaļais zābaks palika kādu gabalu iepakaļ gandrīz līdzās liktenīgajai kastei.

Te ir viens zaļš gumijnieks! kā atmodies pēc vispārējās kņadas, iebļāvās pavecāks pircējs ar brezenta mugursomu plecos.

Nu, raušoties augšā, Zitai bija jāizšķiras, vai atgriezties pēc sava pazaudētā zābaka vai, traucoties prom, no zemes vēl paķert nokritušo radziņu. Un viņa, bezgala izsalkusi, izlēma par labu radziņam… Ar vienu kāju klumburējot, bet silto maizīti spiežot rokās.

Gar zivju paviljona galu viņa drīz vien izdrāzās kanālmalā un parāpās zem kāda vītola nokarenajiem zariem.

Pēc trakā skrējiena ne viņa vairs spēja normāli paelpot, ne, sirdij tik traki dauzoties, notiesāt kāroto guvumu! Vienīgi, mazliet atlupinājusi celofānu, viņa silto, mīksto radziņu piespieda vaigam.

Vēl pēc kādām minūtēm sirds jau lēnām nomierinājās, bet arī neremdināmais izsalkums līdz ar uztraukumu un bailēm bija kaut kur izčibējis. Tomēr Zita vairs necēlās augšā, jo nu pār viņu gūlās liels nogurums, kas drīz vien pārgāja nemierīgā snaudā.

17. Es norīšu to slieku!

Zita atmodās, ne īsti saprotot, cik ilgi gulējusi, ne arī to, kur atrodas pašlaik. Vēl neizkustoties, viņa atmiņā pārcilāja notikušo. Tagad nu bēgšana ar radziņu rokā likās kā nosapņota. Jā, patiesi kur tad palicis tas smaržīgais, celofānā ievīstītais radziņš? Zita pacēlās uz elkoņa un palūkojās sev līdzās. To nekur nemanīja! Varbūt patiešām tikai sapnī redzēts? Bet zābaks, zaļais zābaks? Arī tam tajā sapnī vajadzēja pazust! Un zābaks patiešām bija pazudis! Zita samulsa un, pašķīrusi vītola līdz zemei nokārušos zarus, izlīda no paslēptuves. Viņa atradās kanālmalā iepretim tirgus paviljoniem. Tātad nosapņots izrādījās vienīgi radziņš! Varbūt tā notiek ar pārāk izsalkušajiem? Un kurkstošais vēders tūdaļ piebalsoja viņas domām. Tāpēc Zita savā sapnī vairs neiedziļinājās un izkleberēja kanālmalā. Ja tagad viņa izstaigātu tirgus placi, iespējams, arī pazudušais zābaks atrastos…

Bet tirgus lielie vārti izrādījās ciet. Tālāk vairs žoga nebija, to aizvietoja vecie spīķeri. Gar tiem Zita nonāca nelielā pagalmiņā. Savukārt tur pašā dziļumā vīdēja mazi dzelzs vārtiņi, ar aprūsējušu ķēdi aizdarīti. Tomēr palikusī sprauga bija īsti piemērota, lai Zita varētu iespraukties iekšā. Nu viņa stāvēja tajā tirgus daļā, kur pa dienu pārdeva stādus un puķes. Tāpēc arī tagad zem nojumēm atradās ar zemi pilnas kastes, kurās rēgojās dažnedažādi Zitai pilnīgi nepazīstami augi. Lai nokļūtu tuvāk paviljoniem, Zita pagājās vēl uz priekšu un pēkšņi saklausīja paskaļas balsis. Tātad viņa tirgū nebija viena pati?

-    Uz cik līgsim, ka tu to nevarēsi? viena, šķiet, Zitai pat pazīstama balss bravūrīgi kacināja otru.

-    Tur nav ko līgt, — atbildēja otra, pavisam nepazīstama balss, par katru, ko norišu, dosi divus banānus.

-    Lai iet! tūlīt piekrita pirmais runātājs.

-    Lai iet! bez kavēšanās piebalsoja otrais runātājs. Dod tik ātrāk šurpu, lai varu tos tavus banānus saēsties…

Un nebija Zitai nemaz tālu jādodas, lai nonāktu gandrīz līdzās zēnu bariņam, kuru balsis viņa tik labi pirms brīža saklausīja. Tomēr, būdama piesardzīga, Zita vēl uzkavējās nojumes ēnā tā visu ērti redzēdama, bet pati paliekot uzreiz nepamanāma.

Pazīstamais runātājs nu stāvēja pret Zitu ar muguru. Vienā rokā viņš turēja milzīgu banānu ķekaru, bet otrā un to Zita spožajā novakara saulē saskatīja itin labi! lielu, sarkanu slieku, kas nemierīgi meta cilpu cilpas viņa pirkstos.

Bet otrs, kas pirmīt par katru norīto slieku bija priecīgs saņemt divus banānus, nu vilcinājās… Vai nu šī slieka izskatījās pārāk liela un lokana, vai viņš vienkārši bija pārvērtējis savu lielo kāri pēc banāniem.

-    Nu drošāk, nu saņemies… ar muguru stāvošais atkal kacināja otru un vēl pakratīja vilinošo banānu ķekaru.

Tomēr kustīgā slieka acīmredzot spēja atņemt jebkuru, pat vislielāko vēlmi pēc augļiem.

-     Vai tiešām tu atteiksies no šiem te? Kārdinātājs ar ķekaru piegāja tam otram pavisam tuvu klāt. Tad varbūt kāds cits grib nogaršot šo smuko slieku kopā ar banānu salātiem? Tomēr tirgus laukumā zem nojumēm bija iestājies jocīgs klusums. Un šajā klusumā skaļi jo skaļi atkal iekurkstējās Zitas vēders, kā apliecinot, ka divi lieli, saldi un miltaini banāni ir vienas nieka sliekas vērti! Un tāpēc, piebalsojot vēderam, tūdaļ ierunājās Zitas mute:

-    Es norišu to slieku! Turklāt Zita nemaz nebija pārsteigta par savu drosmi, viņu pārsteidza pavisam kas cits kad, atsaucoties viņas teiktajam, zēns ar banāniem un slieku rokās apcirtās, Zita viņā pazina to pašu puiku bez matiem, kas ar balto plastmasas glāzīti rokā šorīt bija ubagojis santīmus no garāmgājējiem un pat divas reizes nosaucis viņu par muļķi.

-    Kas tā tāda? Nu citi tirgus plača zēni gandrīz draudīgi bija apstājušies viņai apkārt.

-    Tā arī no mūsējām! Laikam jau bezmatainais Zitu nebija aizmirsis, bet tāpēc vien viņš nemainīja spēles noteikumus, un nu sarkanā slieka locījās Zitai pašā degungalā. Ne mirkli nedomājot, Zita slieku iemeta mutē un bez sakošļāšanas norija…

Blīvais zēnu bariņš viņai visriņķī pašķīda uz visām pusēm, un Zita varētu galvot, ka pirms tam bija saklausījusi pat skaļu noelšanos. Bet, kamēr viņa steigšus notiesāja abus nupat iegūtos banānus, zēni viņu pētoši vēroja un, bez šaubām, bija arī pamanījuši kreisās kājas zābaka trūkumu. Daži par to neslēpti smikņāja, bet kāds garš un izstīdzējis, rādīdams uz viņas neapauto kāju, smējās, vēderu abām rokām turēdams.

-   Tā "Baiļu faktora" čempione savu zābaku laikam arī ir notiesājusi…

Zita gan tur nekā smieklīga nesaskatīja.

-   Tepat tirgū pa dienu pazaudēju… viņa nopietni paskaidroja.

-    Tad jau droši vien biji līmi saostījusies! garais, izstīdzējušais atkal nelikās mierā.

-    Līmi? Zita pārprasīja.

-     Re, kā bola nevainīgas acis! nu ķircināšanai pievienojās arī tas zēns, kuram domāto slieku Zita bija notiesājusi. Varbūt šī pat neatceras, ar ko īsti sakaifojusies… Bet, ja jau tik viegli rij sliekas, tad noteikti pohas moka… Zēns stiepa vārdus un liecās Zitai arvien tuvāk. Varbūt vēl vienu garšīgu, ņam, ņam, slieciņu gribēsi?

-    Bet tev jau nav banānu! Zita viņam uz to rāmi atbildēja un uztrausās uz kāda tirgus galda blakus stādu kastēm.

-    Gan jau Jurčiks nepažēlos… tādai skaistulei kā… tev… Zēns aši noliecās, norāva viņai arī labās kājas zābaku un, to vēl rokās turēdams, vērsās pie Zitai pazīstamā, īsmatainā puikas: Jurčik, ei, Jurčik, vai dosi vēl divus banānus, ko gaļai uzkost virsū? Un zēns, paurķējies tuvējā dēstu kastē, izvilka slieku. Šī bija daudz mazāka par iepriekšējo un izskatījās tāda kā pusdzīva…

-    Pats sagādā! par Jurčiku uzrunātais ne visai laipni atbildēja un paslēpa banānu ķekaru aiz muguras.

-    Tad še šitais! Zēns laida Jurčikam ar Zitas zaļo zābaku.

Ar vienu roku to noķēris, Jurčiks nu sastapās ar viņas skatienu un diezgan neveikli zābaku centās piespēlēt Zitai pašai. Bet garais, izstīdzējušais izrādījās ātrāks viņš zābaku pārķēra, pirms tas sasniedza Zitas galdu.

-     Viņai nedrīkst! Aprīs, noteikti aprīs… Bet, ja Jurčiks žēlo banānus, varbūt mēs tai tārpu rijējai varam noķert kādu žurku. To te patiešām netrūkst! Un slaidā basketbolista palēcienā garais, izstīdzējušais zaļo zābaku uzlidināja uz stādu nojumes jumta, kur tas nograbējis arī palika.

-    Žurku ne! Tikai ne žurku! Zita visiem negaidīti ieraudājās balsī. Žurka sakoda manu mammu.

18. Visi, kas pazuduši

-     Un kāpēc tā žurka uzklupa tavai mammai? iejautājās Jurčiks, kad tumsā viņi gulēja netālu viens no otra katrs savā olu kastē, jo tās te, tirgus plača malā, izrādījās vislielākās.

-    Laikam bija izsalkusi, klusi un bēdīgi no savas vietas atbildēja Zita, skatīdamās Pilsētas debesīs, kas pat tagad, ap pusnakti, nelikās tik tumšas, kādas parasti bija pie Kalna. Mammas roka pa miegam pārkārās gultas malai, un žurka viņai iekoda īkšķī… Zita uz brīdi apklusa. Bet, kad roka vēlāk satūka zili zaļa to es labi atceros -, Saimnieks izsauca ātro palīdzību un… mamma pazuda…

-    Kā pazuda? Jurčiks izliecās no savas augstās kastes un skatījās uz Zitu.

-    Tā vienkārši ņēma un pazuda, Zitai gandrīz vai nebija vairāk ko piebilst. Paps mammu vairākkārt izmeklējās pa slimnīcām, bet mamma bija pazudusi…

-    Cilvēks nevar tā vienkārši pazust! Jurčiks apšaubīja Zitas teikto.

-    Kā nevar? viņa nogurušā balsī iebilda. Var gan! Mamma taču pazuda. Es viņu neesmu redzējusi kopš aizpagājušā pavasara.

-    Es savu mammu neesmu redzējis nedēļu, jo viņa ļoti vēlu atgriežas no darba, Zitai nepiekrita Jurčiks, bet viņa taču nav pazudusi!

-    Ir gan pazudusi! neskanīgi atsaucās Zita. Ja tu savu mammu neesi redzējis tik ilgi, viņa ir pazudusi tāpat kā manējā.

-     Bet mans tētis atrodas komandējumā ārzemēs jau otro gadu, mēs katru mēnesi no viņa saņemam vēstules, Jurčiks turpināja. Tu taču neteiksi, ka viņš, tāpat kā mamma, ir…

-    Kad jūs pēdējo reizi ar tēti aprunājāties? Zita prašņāja.

-     Es jau stāstīju: tētis ir projām divus gadus! Jurčiks savās atbildēs vairs nebija tik drošs.

-    Tad viņš arī ir pazudis! Varēja dzirdēt, kā Zita nošņaukājas. Un es par savu tēti neko nezinu… jau veselu… garu dienu… Nu Zita pinkšķēja, tomēr vēl pajautāja: Vai tāpēc tu… garāmgājējiem lūdz naudiņas un spēlē tās… spēles… ar… vienroci?

Tomēr no blakuskastes līdz viņai neatlidoja ne visīsākā zilbe. Brīžam pat likās, ka Zitas sarunu biedrs aiztur elpu. Bet varbūt tā nemaz nebija elpa?

-    Un ko tu rīt teiksi, kad pārnāksi mājās? Zita savas šaubas un bailes centās pārvarēt ar runāšanu.

-   To neviens pat nepamanīs! Jurčiks patiesā niknumā atcirta.

^

Gaismai svīstot, viņus abus uzmodināja liela un dzeltena atkritumsavācējmašīna, kas bija ieradusies pēc daudzajām tukšajām tirgus kastēm.

-     Labrīt no rīta! Šoferis izskatījās patiesi iepriecināts, vēl kādu tik agri sastopot. Ceru, ka pārāk jūs netraucēšu, ja savākšu gulēšanai nepiemērotās kastes. Bet tad, ieskatījies vērīgāk, viņš caur zobiem iesvilpās: Johaidī, tā taču ir Zita! Sveika un vesela! Es jau vakar dabūju dzirdēt par jūsu izpostītajām būdām un par to, cik veikli tu esi aizšmaukusi no policijas!

Un nu arī Zita pazina šoferi vienmēr priecīgo vīru, ko agrāk bieži bija sastapusi Saimnieka mājās visādus viņai nesaprotamus papīrus kārtojam.

-   Bet šeit, Pilsētā, tev gan nav nekada palikšana! Šoferis ātri novērtēja situāciju. Pēc šo kastu savākšanas tūlīt braukšu uz citu tirgu Jūrmalā. Mazgā muti, padzer kafeju un posies man līdzi! Atpakaļceļā ievedīšu pie sevis mājās. Gan jau mana sieviņa izdomās, ko tālāk iesākt!

Nesteidzīga un apjukusi Zita iztrausās no lielās kastes.

-    Ei, neaizmirsti savas balles kurpes! šoferis mēļoja. Basām kājām nepieklājas sēsties tik smalkā mašīnā kā manējā!

-    Savus zābakus es… pazaudēju! Zita izstomīja, bet arī šī ziņa nepadarīja šoferi drūvīgu.

-    Nu, izņēmuma kārtā… kādreiz izvizinu arī baskājes… Tik nesašmucē zeķes! viņš smējās. Tomēr nepaspēja Zita aiziet līdz mašīnai, kad viņu panāca Jurčiks un stiepa viņai pretim savas apnēsātās krosenes…

Zita nu stāvēja starp mašīnu un Jurčiku un, nespēdama izšķirties, kā pareizi rīkoties, pa brītiņam tikai sašūpoja te labo, te kreiso kāju. Te atkal labo, te atkal kreiso.

-    Nu gan cipari! Šoferis ilgi nespēja klusēt. Šī tikai nepilnu dienu Pilsētā, bet jau uzradies kavalieris, kas pēdējās kurpes novelk un ar prieku atdod! No tādas dāvanas, Zita, nu gan nedrīkst atteikties. Vēl jo vairāk tāpēc, ka mani bērni ir izauguši un tev piemērotu apavu mājās nebūs.

-    Bet kā viņš pats? Zita nevērsās vis pie Jurčika, bet skatījās uz šoferi.

-    Man mājas ir tepat netālu vien divas pieturas ar tramvaju! nejautāts atbildēja Jurčiks. Un nu tikai Zita pavērās zēnā un paņēma viņa krosenes. Tomēr, vēl neuzdrošinoties tās uzvilkt, zeķēs vien iekāpa mašīnā. Šoferis tūlīt iedarbināja motoru un, draudzīgi piemiedzis ar aci palicējam, stūrēja no tirgus plača ārā.

-     Nu, vismaz pamāj tam zēnam, kas tur bez kurpēm stāv! Šoferis iebukņīja Zitai. Vispirms viņa šoferī stingi pavērās, tad mazliet atjēdzās, un viņas labās rokas pirkstu gali jau mazliet pavēcinājās Jurčika virzienā. Bet, jo vairāk mašīna attālinājās no zēna, jo viņas roku kustības kļuva arvien enerģiskākas un drudžainākas: vispirms viņa tikai māja, tad jau vēcināja roku kā uz visātrāko ieslēgts mašīnas logu tīrītājs, un visbeidzot viņa ar plaukstu jau skaļi plakšķināja pa rūti.

-     Nu jau pietiek, Zita. Pilnīgi pietiek! šoferis viņu mierināja, bet viņa vēl nerimās un nerimās…

OTRĀ DAĻA

1. Neskaidras atminas

Katru reizi, kad es sēžu jūras krastā, man liekas, ka tūlīt, tūlīt es atcerēšos par sevi visu… Tomēr tā nenotiek. Pilnīgi līdz galam nenotiek. Es atceros daudz ko. Šīs atmiņas ir neparastas un aizraujošas, bet es nekad netieku skaidrībā par visu kopā. Piemēram, kāpēc es atrodos šeit, jūrmalā?

Kad es par to kādam jautāju, man atbild: šeit ir atpūtas centrs, tev jāatgūst spēki pēc ilgas slimošanas.

Tāpēc man nekas cits neatliek, kā pašai vien rūpīgi likt atmiņu gabaliņus citu citam līdzās. Varbūt tad blakus zināmajam pēkšņi uzradīsies kaut kas tāds, kas visu sasaistīs cieši un saprotami.

…Viļņi pret krastu sitas trokšņaini un putaini balti, bet jūra tālāk ir tikai zaļganām ieplakām un uzkalniņiem sašūpota. Kad tur, pāri sēkļiem, nokļūst, ienirt vairs nesagādā ne mazākās grūtības. Un dzelmē iestājas pavisam negaidīts klusums. Turklāt tas viss, no augšas zaļgani apgaismots, līdz balto smilšu dibenam nu pieder vienīgi pašam nirējam, kas tagad brīvs kā liela zivs var ūdenī mest cilpu cilpas, var plivināties, knapi pieskaroties smiltīm, kamēr vien pietiek gaisa. Un tikai tad, paķerot līdzi kādu lielāku gliemežvāku, sākt lēnām slīdēt augšup.

Vēl tagad redzu lielu cepumu kārbu pilnu ar šādiem no jūras dzelmes izceltiem gliemežvākiem.

…Bet gliemežvāki man saistās ar vēl kādu citu atmiņu drumslu. Tur gan neredzu jūru. Stāvu nelielā, patumšā telpā pie maza lodziņa, un rokas man ķepīgas no māliem. Ar dūri es izplacinu kādu treknu, labi izmīcītu piku un nesteidzīgi to izplāju it kā pusīti vienam divvāku gliemežvākam. Tad no nākamās pikas izplāju arī otru pusi. Nu tikai gliemežvāks apakšmalā kā tāds pelmenis vēl jāsaspiež kopā, kad telpā pēkšņi ieskrien maza knīpa gaišiem matiem un palēkusies iesaucas:

Man arī! Man arī kaut ko uztaisi! Es šodien labi uzvedos…

Bet man tomēr jāpabeidz iesāktais, tāpēc es knīpai vienkārši iedodu māla piku un darbojos tālāk. Beidzot man izdevies salipināt gliemežvāka abas pusītes, un es apmierināta pieeju pie lodziņa.

Nu cauri tā netīrajai rūtiņai es pavisam tuvu redzu lielu, stāvu kalnu. Te pavisam negaidīti uzpūš vējš, un kalns tā saplanda savas netīrās papīra buras, ka liekas tas tūlīt, tūlīt aizlidos prom no šejienes. Tomēr galu galā neaizlido vis! Vienīgi daudz spēcīgāk izplata ap sevi gruzduma un puvuma smaku… Bet tā nemaz neatbaida milzīgus kaiju barus, kas riņķo debesīs.

Arī šeit, jūrmalā, ap kādu izskalotu zivi sarodas kaijas, bet tur… tur (vai tiešām es pati to esmu piedzīvojusi?) ķērcoši kaiju tūkstoši. No tiem satrūkusies, es ar skatu atgriežos patumšajā telpā. Gaišmatainā knīpa, kurai pirms brīža iedota māla pika, nu to ir izplājusi pavisam plakanu un ar kociņu uz tās uzvilkusi smaidošu sejiņu. Es arī pasmaidu. Un tādai smaidošai man nu pienāk klāt māsiņa baltā uzsvārcī.

-     Elizabete, jums jānāk uz procedūrām! viņa saka. Es tūlīt ceļos un dodos māsiņai līdzi, tomēr brīnos, vai tiešām "Elizabete" ir mans vārds? Kā viņa to zina?

2. Pie jūras

-       Es tevi pirmīt tik traki steidzināju, ka tu, liekas, rīta kafeju tā arī nedabūji padzert! Atkritumu mašīnas šoferis no sāniem paskatījās Zitā un, ne uz bridi nepārtraucis stūrēt, izvilka sainīti ar sviestmaizēm un sniedza to viņai. Uzkod! Varbūt arī vakariņas tajā tirgus placī nedeva nekādas sātīgās… Un Zita, kā dabūjusi sainīti rokās, tā zaudējusi jebkuru kautrību, tūlīt iecirta ēdamajā kārus zobus.

-    Ar ko tad šorīt tās maizītes ir? šoferis, saspringti skatīdamies uz ceļu, apvaicājās.

-Ar desssu… Zitai bija tik pilna mute, ka visas skaņas pat neizdevās izrunāt.

-Ar mīksto vai žāvēto? šoferis, tikai mirkli paveroties uz Zitu, tincināja tālāk. Tas man vienmēr tāds rīta noslēpums: ko sieva maizītēm uzlikusi virsū.

-    Ar mīksto! Zita atkal, vārdus viļājot mutē, izžļeberēja, vēl joprojām nepārtraucot košļāt un rijot lielus kumosus kā jau tas ļoti izsalkušiem cilvēkiem dažkārt gadās.

-    Bet vai majonēzi mana sieviņa arī iesmērējusi?

-   Ko iesmērējusi? Zita tādām izbīļa acīm pavērās šoferī, ka viņš laida vaļā smējienu. Majonēzi, Zita, majonēzi! Ēd droši, tā patiesi nevienam nekaitē…

-    Nav tur majonēzes! Zita iebāza mutē pēdējo kumosu un jutās varen apmierināta it kā svešas, nepazīstamas bailes pazaudējusi.

Pa to laiku bija jau sasniegts tirgus laukums jūrmalā. Tur atkritumu mašīna neiedomājamā rijībā iepresēja savā lielajā vēderā kasti pēc kastes… Bet tad pēkšņi tās motors mazliet tā kā aizrijās, pēc tam vēl iesprauslojās un beidzot noslāpa pavisam.

Jau paskatoties vien uz šofera sejas izteiksmi, kādu šim jautrajam vīram Zita nekad agrāk nebija pamanījusi, viņa uzreiz apjēdza, ka tagad nu joki mazi.

-    Tā vien rādās, pēc brīža jau Zitas pieņēmumu apstiprināja šoferis pats, ar šo vainu mēs paši galā netiksim, būs vien jāskatās pēc palīgiem. Un tas var vilkties kādu stundiņu, bet varbūt pat divas. Tāpēc, laiku īsinādama, tu pavisam nesteidzīgi vari aizčāpot līdz jūrai tepat aiz kāpas jau vien atrodas.

Un patiesi Jurčika krosenēm kājās kas viņai varēja liegt to prieku?

Tomēr, ejot pa celiņu starp kārkliem un jau saklausot, kā bangas veļas uz krastu, viņa negaidīti apstājās un nobijusies (kāpēc no jūras būtu jābīstas?) pieķērās pie sava amuleta kaklā uzkārtā gliemežvāka. Varbūt tas palīdzēja, bet varbūt pats baiļu mirklis bija tik īss, ka, vēl īsti nesācies, jau pārgāja ziņkārē un nepacietībā ātrāk, pēc iespējas ātrāk ieraudzīt jūru.

Un redzētais pārspēja visu, ko viņa bija savā mūžā piedzīvojusi!

Neizsakāmi liels un smeldzīgs plašums. Nevis acis viņai iesāpējās, cenšoties aptvert visu šo spožo, saules pielieto ņirbu, bet krūtis smeldza no tā, ka viņa kaut ko tādu agrāk pat nebija spējusi iedomāties. Un atkal vienīgais glābiņš un mierinājums bija zem krekliņa lielais gliemežvāks. Varbūt mamma, to veidojot, bijusi tāda paša mulsuma un smeldzes pilna? Un nu tikai viņa aptvēra, kā mamma jutās, kad lielais, smirdīgais Kalns ar katru dienu nāca arvien tuvāk un tuvāk. Varbūt arī viņa, jūru iepriekš redzējusi, censtos vairs nekad, nekad, nekad neatgriezties pie Kalna…

* * *

Kā šī diena pagāja, viņa pat īsti nepamanīja… Protams, arī to ne, kad beidzās laiks, pēc kura bija jāatgriežas pie lielās, dzeltenās atkritumsavācējmašīnas. Varbūt tieši tad viņa bradāja pa balti putojošajiem vilnīšiem? Bet varbūt jūras mēslos lasīja gliemežvākus? Kaut gan tikpat labi viņa varēja arī sēdēt uz kāpas un tikai skatīties, skatīties, skatīties…

Tomēr pievakarē, kad Zita atjēdzās, viņa vairs nevarēja ne atrast celiņu uz tirgus laukumu, ne arī vēlējās to darīt. Nu svarīgāka likās vieta, kur varētu tepat pārlaist nakti, lai rīt no paša rīta atkal būtu šeit piejūras.

3. Ātrāk pazudi no šejienes!

N o policijas iecirkņa viņus atbrīvoja atvešanas dienas pievakarē. Vienkārši izlaida uz ielas pa tām pašām durvīm, kuras, klusi atverot, rīta agrumā aizšmaukšanai bija izmantojusi Zita.

-    Šie kaut ko meklēja! Noteikti meklēja, bet neatraduši neko darīt! dabūja laist mūs vaļā, Fēliksu uzrunāja kāds liela auguma vīrs, kas uz Kalna parasti staigāja zilā ķiverē.

-    Kāpēc tu domā, ka kaut ko meklēja? Fēlikss pagriezās pret runātāju.

-    Vai nu tāpat par velti visas būdas salauza un mūs pa diedziņam vien izkratīja! Lielais vīrs bija aizdomu pilns. Tāpēc labāk tur vairs nerādīties! Kazi, varbūt par to Zelta Veci nav gluži viss izdomāts? Lielais vīrs ierāva galvu plecos, un tas patiešām izskatījās tik jokaini, ka Fēlikss nevarēja atturēties, nepazobojies:

-   Tad jau varbūt kāds zelta puteklis tev pašam būs nejauši pieķēries…

-    Pasarg Dievs! Lielais vīrs atgaiņājās. Es jau tikai, kā noteikts, lasīju pudeles un burciņas. Pudeles un burciņas vien…

-     Tad jau tev patiešām nav ko bīties! Fēlikss kļuva nopietns. Bet man gan tūlīt jādodas uz Kalnu. Varbūt Zita tur ir atgriezusies. Citādi patiešām nezinu, kur viņu meklēt.

:): * *

Pēc pusstundas brauciena ar elektrisko vilcienu līdz Kalnam vēl kādu stundu bija jāiet kājām.

Kā jau bija licies tajā iebrukuma naktī, būdu rindas vietā rēgojās tikai krāsmatas. Vienīgi Ņinas mikroautobuss stāvēja, kā stāvējis. Pārlaižot tam paviršu skatienu, Fēlikss tomēr pamanīja, ka tik tikko sakustas vienam autobusa sānu logam priekšā aizvilktā lupata. Pagājis vēl tuvāk, Fēlikss aiz netīrā stikla ieraudzīja Ņinas izbijušos seju. Viņu acīmredzot pazinusi, Ņina piesardzīgi izbāzās pa durvīm un pat veltīja atnācējam savu bezzobaino smaidu.

-    Vai tu Zitu atgriežamies neesi manījusi? Fēlikss uzreiz jautāja tieši, bez aplinkiem.

-    Zitočka šite nav bijuši! Ņina apgalvoja. Točno nav bijuši. Ja būtu bijuši, es noteikti būtu redzējuši…

-     Es arī viņu tad būtu redzējuši! pēkšņi abiem aizmugurē atskanēja spēcīga un zobgalīga vīrieša balss. Ņina kā ēna pēkšņi pazuda autobusā, bet Fēlikss apcirties ieraudzīja savā priekšā stāvam Saimnieku. Zobgalīgo izteiksmi viņa sejā nu bija nomainījušas dusmas.

-   Fēliks, te tev vairs nav ko darīt! Ja vien nevēlies atkal satikties ar policiju… Saimnieks draudoši brīdināja.

-    Kāpēc?

-     Pats labāk zini, kāpēc! Saimnieks garos paskaidrojumos neielaidās. Bet tagad pēc iespējas ātrāk pazūdi no šejienes!

-    Es meklēju Zitu, Fēlikss, saglabādams vēsu prātu, skaidroja.

-    Es arī labprāt ar to tavu bēguļojošo skuķi aprunātos… Saimnieks novilka. Un, tici man, es darīšu visu, lai viņu dabūtu rokā.

-    Man viņa jāatrod pirmajam! soļodams atpakaļ uz staciju, kā pantiņu skandēja Fēlikss. Pirmajam! Pirmajam! Pirmajam!

4. Aizmirst! Visu aizmirst!

Ik sīkums, kas manās atmiņās uzpeld nezin no kurienes, reizē gan mulsina, gan dara prieku, jo arvien vairāk apjēdzu, ka arī es, tāpat kā citi cilvēki, esmu daudz ko piedzīvojusi.

…Piemēram, šodien savās mantās es atradu lielu divvāku gliemežvāku, kādu atceros sevi veidojam patumšajā telpā ar mazo logu. Gliemežvākam augšmalā bija pat caurumiņš, kur ievērt auklu. To arī izdarīju un gliemežvāku tūlīt pat uzkāru kaklā.

Kad atkal centos atsaukt prātā visus sīkumus, kā es atrasto gliemežvāku veidoju, man atmiņās atkal ieskrēja tā gaišmatainā knīpa un sauca:

Man arī! Man arī kaut ko uztaisi!

Tomēr… kāpēc viņa uzrunāja tieši mani, to nu nekādi nesapratu.

Taču visās savās nākamajās atmiņās nekur tālu no šīs patumšās telpas prom netiku.

…Likās, ka biju gulējusi un pēkšņi atmodusies ar asām sāpēm rokā. Mirgojošā sveces liesmā redzēju, ka no mana īkšķa uz grīdas pil asinis. Bet tālāk, tās pašas telpas dziļumā kā nosapņots murgs! sēdēja liela žurka un ar savām spožajām ačtelēm pētoši vērās manī. Es paķēru zābaku, atvēzējos, tomēr neaizmetusi noliku atpakaļ uz grīdas, jo pēkšņi sapratu: nejau žurka ir ielavījusies manā Cilvēku pasaulē, bet es dzīvoju viņas Žurkas valstībā!

Un tas bija tik biedējoši, tik šausmīgi, ka, izbīlī apkārt veroties, centos to aizmirst. Uz visiem laikiem aizmirst! Citādi likās es pati tūlīt, tūlīt arī pārvērtīšos par tādu pašu lielu žurku ar spožām, pētošām ačtelēm.

…Vēl cita atmiņu lauska. Sāpošu roku pie krūtīm piespiedusi, ievēroju, ka mans iepriekš sakostais īkšķis kļūst arvien resnāks un resnāks: sākumā kā limonādes pudele, tad kā malkas bluķītis, beidzot jau, pāraugot mani pašu, lēnām piepilda istabu… Bet tas vēl nebija pats briesmīgākais! Tumšais Kalns aiz loga piepūtās daudz straujāk par manu slimo īkšķi un drīz vien sāka atgādināt milzīgu, rijīgu žurku, kas, aizsedzot nakts debesis, uzbrūk būdai, kurā es guļu. Jau nokrakšķēja jumts, jau izbira mazās, netīrās rūtis, un es bļaudama izdrāzos ārā. Tur mani tūlīt noguldīja uz nestuvēm un ātri stiepa kaut kur projām… Nepazīstami cilvēki kaut ko vēl man sacīja, blakus kāda meitene puņķodamās raudāja, bet es, liekas, aizmirsusi visu, ko tik ļoti arī vēlējos aizmirst, vairs nejutu ne biedējošas šausmas, ne bailes neko.

5. Dzimusi garā un aukstā ziemā

Bērnu rehabilitācijas [2] centra pavāre, agri ieradusies darbā un izstaigājusi dārzu, no kritušajiem vasaras āboliem nolēma izvārīt ievārījumu, ko palaunagā pieēst maizītēm. Bet šim nolūkam bija nepieciešams kāds lielāks katls. Tādu viņa atcerējās redzējusi vecajā mantu noliktavā pagalma dziļumā.

Šauboties, vai noliktavas durvis nebūs slēgtas, viņa tomēr atklāja tās viesmīlīgi pusvirus. Taču šķūnītī neviena iekšā nebija.

Kamēr pavāres acis pierada pie puskrēslas, viņa tomēr paspēja ievērot no trim veciem, kopā sabīdītiem krēsliem izveidotu guļvietu. Un, tā kā šajā noliktavā bija pieejami vēl arī citi krēsli, pavāre tūlīt secināja, ka šo guļvietu naktī izmantojis kāds mazs cilvēkbērns, kuram kājas nestiepās pārāk garas. Šo pieņēmumu tāpat apstiprināja nelielas, rievotas pēdas nospiedums irdenajās smiltīs pie sliekšņa.

Par redzēto pārsteigta, pavāre virtuvē atgriezās bez katla, bet, dodoties tam pakaļ otru reizi, celofāna maisiņā paņēma līdzi dažas brokastu biezpienmaizes un ābolus. Cienastu nolikusi izveidotajā guļvietā un šoreiz arī veiksmīgi sameklējusi katlu, pavāre, pagaidām nevienam nestāstot, ko atklājusi, nolēma par savu pieņēmumu pārliecināties nākamajā rītā.

Bet ari tad viņa nokavēja! Jā, mazais cilvēkbērns bija atkal ieradies, biezpienmaizītes apēdis, ābolus ari. Turklāt ar visām serdēm… Tātad droši vien ļoti izsalcis pavāre secināja. Noliktavā mētājās tikai tukšais maisiņš un biezpienmaizes drupačas uz krēsliem.

Nu pavāri šis noslēpumainais viesis sāka interesēt arvien vairāk. Lai to pieradinātu šeit vēl atgriezties, šoreiz pavāre tukšajā maisiņā iesaiņoja gan vakariņu, gan brokastu tiesu. Ar āboliem ari viņa neskopojās. Un gadījumam, ja nu noliktavā nakšņojošais cilvēkbērns izrādītos saldummīlis, pavāre rūpīgi izmazgātā krējuma trauciņā atstāja arī nesen vārīto ievārījumu, kas rehabilitācijas centrā dzīvojošajiem bērniem bija labi garšojis.

No rīta viss atstātais atkal izrādījās notiesāts pa tīro un ievārījuma trauciņš izlaizīts spožāks par spožu! Pavāre, turot to rokās, pat iztēlojās, kā viens mazs zeperis trauciņu vispirms no malām aplaiza ar mēli, bet tad bāž pirkstu dziļumā un spodrina, spodrina līdz tur vairs nav palicis ne kripatiņas no salduma.

Pēc brīža, pārlaidusi acis noliktavai, pavāre pamanīja arī to, ka nakšņotājam guļot ir bijis auksti un tas no krāmu kaudzes apakšas izvilcis kādus vecus aizkarus, lai apsegtos.

Pēdējais vērojums mudināja pavāri tomēr iepazīties tuvāk ar saldumkāro pajumtes meklētāju un varbūt pat mēģināt viņu iekārtot uz dzīvi centrā.

Palikusi darbavietā daudz ilgāk nekā parasti, pavāre pa virtuves logu ik pa laiciņam pavērās uz krāmu noliktavas durvīm. Tomēr nevienu tur nemanīja!

Šodienas avīze jau bija izlasīta līdz pēdējai rindiņai, biezais žurnāls izšķirstīts krustu šķērsu un katrs attēls iegaumēts, visas reklāmas ieskaitot.

Dziļā krēslā pavāre aizgāja uz noliktavu paskatīties, bet maisiņā ieliktais ēdamais vēl stāvēja neaiztikts.

Tā kā mazliet vīlusies, pavāre nolēma centrā arī pārnakšņot. "Vismaz rīt nebūs tik agri jāceļas," viņa izsprieda. Bet miega pavārei pietika vien līdz ausmai. Tikko pirmie saules stari ielavījās pa neaizvilkto logu, sieviete jau cēlās augšā un, daudz nekavēdamās, izgāja pagalmā. Noliktava kā no vakara bija ciet. Izstaipījusies un saldi nožāvājusies, pavāre atrāva čīkstošās durvis, tad nesteidzīgi lika kāju pāri slieksnim un… tā arī palika stāvam. Uz kopā sabīdītajiem krēsliem kāds gulēja! Nevis izspūris un manīgs, vienmēr izsalcis, neliela auguma zeperis, kā viņa bija iedomājusies, bet meitene! Gaišmataina meitene, abas rokas zem labā vaiga pabāzusi.

Viņas abas viena otrai līdzās gāja pa garu gaiteni. Kad Zita atpalika, tad sieviete ar priekšautu viņu pagaidīja, jo pavārei šķita, ka šī meitene pēkšņi var pazust, turklāt tikpat pēkšņi, kā parādījusies.

Gaiteņa pašā galā atradās kādas durvis ar gaišu plāksnīti "DIREKTORE", un pie tām nu pavāre pieklauvēja.

Kā jau iepriekš stāstīju, te ir tā meitene, kurai arī vajadzētu mazliet atpūsties un atkopties… Pavāre ielaida Zitu telpā un, pati no ārpuses verot ciet durvis, vēl piebilda: Man nu jāsteidzas brokastis pabeigt.

Aiz galda sēdošā sieviete tūlīt izbrīnīta pavērās ienācējā, tad nesteidzīgi piecēlās.

-   Nāc, apsēdies! Viņa draudzīgi norādīja uz platu un ērtu atpūtas krēslu. Tu taču zini savu vārdu?

-   Zita! Tik vienkāršs jautājums Zitu varēja vienīgi pārsteigt. Tāpat kā viņas iztaujātāju pārsteidza Zitas nespēja atbildēt uz nākamo jautājumu:

-    Bet uzvārds?

Vispirms Zita pavērās pāri galdam, tad uzmeta acis kokam aiz loga un visbeidzot, kad jau likās, ka viņa tūlīt, tūlīt kaut ko atcerēsies, apmulsusi izgrūda:

-    Es nezinu.

-    Kad tu esi dzimusi? Iztaujāšana turpinājās.

-    Tētis stāstīja, ka tajā gadā bijusi ļoti gara un dziļa ziema, Zita skaidroja.

-    Visticamāk, tas būs noticis 1996. gadā! sieviete, bridi padomājusi, secināja. Un kādā mēnesī, datumā?

-    Tajā dienā pie mūsu mājas visa zeme bijusi kā nosēta ar zilajām vizbulēm…

-   Tu esi pavasara bērns. Varēja redzēt, ka sievietei šī saruna liekas interesanta. Dzimis aprīlī vai maijā. 1996. gadā vizbules varēja arī ziedēt vēlu. Un kur tagad atrodas tavs tētis?

Zita tikai paraustīja plecus.

-    Un mamma? sieviete Zitu tincināja tālāk.

Bet viņa atkal atbildēja ar to pašu skopo žestu.

-   Labi, par to mēs parunāsim vēlāk! Direktore uz mirkli pieklusa. Bet, kamēr viss noskaidrosies, tu varētu padzīvot pie mums centrā.

-    Šajā lielajā, gaišajā mājā pie jūras? Zita bija uzlēkusi kājās un stāvēja, skatīdamās uz plašumu aiz loga, kas augšā pazuda mākoņos, bet apakšā pārvērtās balti putojošos viļņos.

-   Jā, šajā mājā, direktore apstiprināja un pavērās kaut kādā papīrā, kas bija piesprausts pie sienas. Tu dzīvosi piektajā stāvā. Tur jūra būs redzama vēl labāk.

-   Tagad man tevi jānosver un jāizmēra, cik gara tu īsti esi. Māsiņa spoži baltā uzsvārci pacietīgi gaidīja, kamēr Zita noģērbjas.

"Bet tev man jāapsola, ka tu to nekad, nekad neņemsi nost ne dienā, ne naktī…" Zita pēkšņi atcerējās tēvam doto solījumu un gliemežvāku, protams, atstāja kaklā. Tas liels un smags sitās viņai pret krūtīm, kad Zita kāpa uz svariem.

Māsiņa tikai izbrīnīti sarauca uzacis un pēc brīža skaļi nolasīja svēršanas rezultātu:

-    Divdesmit viens kilograms un trīssimt gramu. Bet tad viņa, nenoņemot no Zitas kakla gliemežvāku, to vienkārši saņēma plaukstā un nu, veroties svaru bultas rādītājos, pat noelsās: Divdesmit kilogramu un astoņsimt divdesmit gramu! Vai tu apjēdz, ka tas tavs kareklis sver gandrīz puskilogramu? Un tik smagu tu visu laiku nēsā kaklā!

-   Es tētim apsolīju to nekad, nekad neņemt nost, Zita paskaidroja.

-    Nu tad staipi vien, kamēr iedzīvosies līkā mugurā, māsiņa pikti atbildēja un iegāja blakustelpā, kur vannā sāka tecēt ūdens.

-    Tev vannas šampūnu ari likt klāt? viņa pa atvērtajām durvīm sauca.

-     Vannas šampūnu? Zita pārjautāja. Jā, viņa bija dzirdējusi par šampūnu galvas mazgāšanai. Bet vannai? Kāpēc tai vajadzīgs šampūns?

-    Nu, vai vēlies ūdenī putiņas? māsiņa pārjautāja, bet, atbildi tā arī nesagaidījusi, turpināja: Tici man, tev noteikti patiks!

…Mīkstajās putās viņa ienira un iznira, noskaloja seju un atkal ienira…

Pēc laiciņa ienāca māsiņa, turklāt tieši tajā brīdī, kad Zita iznira.

-    To karekli tu arī vannā neesi noņēmusi? māsiņa vairāk secināja nekā jautāja.

-   Tas man nemaz netraucē! uz to vienīgi attrauca Zita un atkal ienira čaukstošajās putās.

-    Kādi tev gaiši un zīdaini mati! Māsiņa Zitu ietina un bužināja lielā dvielī.

-    Es kopš pavasara nebiju mazgājusi galvu. Zita paslēpa dvielī arī seju.

Kamēr viņa ilgi jo ilgi plunčājās vannā (un neviens viņu nesteidzināja, neviens neatgādināja, ka siltais ūdens ir jātaupa!), citi bērni bija jau pabrokastojuši, un pavāre apņēmās viņu kārtīgi pabarot vienatnē. Mazā istabiņā blakus virtuvei uz liela galda bija nolikts šķīvis, nazis, dakšiņa un karotīte. Bet visapkārt šķīvim dažādi ēdieni.

-   Te nu ir viss, ko varēju sataupīt! Pavāre apsēdās viņai pretim un smaidīja. Kopš mūsu bērni katru dienu vairākas stundas pavada pludmalē, viņiem apetīte ir kā maziem vilcēniem…

Bet arī Zita par ēstgribas trūkumu nevarēja sūdzēties.

Uzlikusi uz šķīvja lielu gabalu omletes, kā te jocīgi sauca ceptas olas, viņa ar karoti kārtīgi iegrābās arī sagriezto gurķu un tomātu šķīvī (savukārt tos pavāre dēvēja par salātiem). Tam visam klāt viņa vēl dūšīgi piekoda rupjmaizes riku ar biezu sviesta kārtu. Arī piens no lielās krūzes plaka acīmredzami.

-     Kā tas viss satilpst tavā mazajā vēderiņā? Pavāre vēl joprojām sēdēja viņai pretī un vēlīgi smaidīja. Ja tikai tu redzētu, kā tie mūsu bērni cļažkārt ņēckājas! Te šis negaršo, te tas…

Pēc omletes un salātiem Zita ķērās pie biezpiena ar krējumu un cukuru.

-     Tu tikai pataupi vēl vietu desertam, pavāre brīdināja un piestūma viņai tuvāk trauku ar apelsīniem, banāniem un kādiem palieliem, pūkainiem augļiem.

Kad Zita pabailīgi tiem piedūra pirkstu, pavāre smējās kā kutināta:

-    Manas bērnības pasaku grāmatās tos sauca par firziķiem, bet tagad tie vienkārši ir persiki.

Tomēr, vai nu tos dēvēja par desertu vai firziķiem, vai pat par persikiem, Zitai visa kā bija gana. Ar šausmām viņa vērās ēdienā, kas vēl palika uz galda, bet norīt vairs nevarēja ne niecīgāko kumosiņu.

-   Mīļā meitenīt, tikai nesatraucies, ja vairs nespēj, tad neēd! Pavārei likās, ka saprot Zitu. Tu patiešām neesi nekāda ņēcka. Ja visiem tā garšotu, man būtu daudz lielāks prieks strādāt.

-     Bet žurkas? Zita izskatījās patiesi izmisusi. Kā visu neapēsto tagad nosargāt no žurkām?

-    Kādas žurkas? Nu tuvu izmisumam bija pavāre. Vai tu šeit esi pamanījusi kaut vienu žurku?

-     Nē! atzinās Zita. Bet žurkas sakoda manu mammu, un es no tām baidos.

* * *

Pēc brokastīm Zitu veda ar liftu augšā, lielās ēkas piektajā stāvā. Un šeit viņu atkal gaidīja pārsteigums, ja, protams, neskaita pašu liftu: tas bija viņas pirmais brauciens, un viņai viegli reiba galva.

-    Nebīsties, tev nebūs jādzīvo vienai! pa ceļam Zitu mierināja sieviete ("Vari saukt mani par Anitu!"), kas viņu pavadīja. Istabā tevi jau gaida Rita. Varbūt abas vēl sadraudzēsieties.

"Zita un Rita!" Zita jau uzreiz uzķēra abu vārdu līdzību un, tiklīdz spēra soli pāri slieksnim, jau juta prieku un simpātijas pret istabas biedreni. Rita arī (viņa tobrīd gulēja gultā) tik mīļi uzsmaidīja Zitai, ka Anita, to no malas vērodama, pavisam apmierināti ierunājās:

-    Liekas, jūs patiešām sadraudzēsieties. Un viņa vēl piemetināja: Bet tev, Zita, drusciņ būs jāpalīdz Ritai. Viņa te atgūstas pēc kājas lūzuma.

-   Es palīdzēšu, noteikti palīdzēšu! apgalvoja Zita un, nepamanījusi pie Ritas gultas gala pieslietos kruķus, tiem uzgrūdās. Kruķi, nekavēdamies ne mirkli, tūlīt gāzās pāri Ritas naktsskapītim un vēl paķēra līdzi baltu tējas krūzīti. Par tās krāsu varēja spriest tikai pēc lauskām, kas bija izkaisījušās gandrīz vai līdz istabas vidum.

Iespiegusies Zita tūlīt nometās suķes lasīt, bet Anita smējās pilnā kaklā:

-   Tev nevajadzēja ha, ha pat ne pusminūtes, lai ha, ha lai palīdzētu ha, ha, ha Ritas krūzīti sadauzīt sīkās drumslās…

-    Es netīšām. Zita jau bija savākusi lauskas un nu turēja tās vienkopus saujā.

-    Tam es ticu, Anita vēlreiz iespurdzās un tad norādīja uz tukšo gultu iepretim Ritai. Dzirdēju, ka tu pēdējās naktis neesi diezin cik ērti gulējusi, tāpēc tagad vari ielīst mazliet nosnausties.

-    Man nemaz negribas gulēt! apgalvoja Zita.

-     Nu tad dari, kā zini! Anita jau vēra durvis. Tiksimies pusdienās! Un prom viņa bija.

Zita stāvēja spraugā starp Ritas un savu gultu, īsti nezinādama, ko iesākt. Pēdējās naktis viņa patiešām bija gulējusi gluži vai kā zaķis ar vaļējām acīm. Un tad vēl visi šīrīta piedzīvojumi… Viņa pēkšņi sagrīļojās.

-    Ei, tu vēl aizmigsi stāvus! Zita kā no tālienes izdzirda Ritas balsi. Labāk jau apgulies.

Šoreiz viņa nepretojās piegāja pie gultas, sabužināja spilvenu un atklāja vaļā palagus. Tie bija tik žilbinoši balti, ka viņa apmulsa, bet tikai uz īsu bridi. Tālāk jau viņa zināja, kā jārīkojas. Atmetusi segu, viņa vienu pēc otra noņēma abus palagus un, rūpīgi salocījusi, nolika uz naktsskapīša. Tad vēl, pa kārtai palūkojusies uz svītroto matraci un savām tīrajām drēbēm, kuras pēc vannas viņai bija iedevusi māsiņa, Zita palīda zem mīkstās segas un aizvēra acis.

Rita klusēdama izsekoja visām savas jaunās kaimiņienes darbībām, bet tā ari neko nebilda.

6. Ko slēpj "Piena lāse"

Pēc satikšanās ar Saimnieku Fēlikss patiešām jutās apjucis. Vai Saimnieks zināja Fēliksa tik rūpīgi glabāto noslēpumu? Vai viss notikušais liecināja, ka tas jau daļēji atklāts?

* *

Tajā dienā, kārtējo reizi atgriezies no pilsētas un arvien mazāk ticot, ka Elizabeti vēl kādreiz atradīs, jo viņas pēdas no kārtējās slimnīcas jau atkal bija pazudušas, Fēlikss bezmērķīgi klīda pa Kalnu un ievēroja pašizgāzēju, kas, nemākulīgi manevrējot, centās atrast vietu, kur izgāzt no Pilsētas atvestos gružus. Iežēlojies par jauno, apjukušo šoferi, viņš ne tikvien norādīja uz ērtu vietu, kur piebraukt, bet arī ar žestiem palīdzēja mašīnai tur iegriezties.

Laimīgi atbrīvojies no kravas, šoferis viņam vēl priecīgi uzsmaidīja un, pamājis atvadas, aizplēsa, ka putekļi vien nokūpēja.

Pavēries uz jaunpievedumu, Fēlikss jau uzreiz bija secinājis, ka ir atvesta kāda veca, visticamāk, citā saulē aizgājuša cilvēka visa mantība bez šķirošanas. Kas dzīvoklī bijis, tas mašīnā iekšā un šurpu.

Turpat degungalā pamanījis apbružātu ķeblīti, viņš uz tā apsēdās un smagi nopūtās tik vien bija palicis pāri no cilvēka dzīves. Bet pēc viņa paša arī ne tāds mazums nepaliks, jo kas gan kādreiz atradīs viņa vecāku un paša jaunības lietas tepat dziļi, dziļi apakšā zem Kalna… Un tajā brīdī viņa skatiens atdūrās pret sašķiebtu naktsskapīti bez vienas kājas. Skapītis bēdīgi gulēja uz sāniem, un tā augšējā atvilktne vīdēja līdz pusei vaļā. Pēkšņi ieinteresējies par šo mēbeli, kas pat dažu metru attālumā oda pēc sirdszālēm, viņš nesteidzīgi piecēlās un, kāpdams pāri citām lietām, sasniedza skapīti. Tad vēl piecēla to stāvus. Nu augšējā atvilktne pavisam izslīdēja laukā un, zāļu pudelītēm notinkšķot, viņa skatam atsedza platu un zemu karameļu kārbu, kas uz vāka vēl glabāja viņa bērnības mīļāko konfekšu vārdu: "Piena lāse". Paņēmis kārbu rokās, viņš jau uzreiz novērtēja tās svaru konfektēm daudz par lielu…

Pūloties kārbu dabūt vaļā, nolūza viens nags, bet tie nu viņam patiešām nebija nekādi trauslie, koptie kā modes dāmai. Bet kārbas saturs izrādījās krietni vairāk nekā viena naga vērts! Karameļu vietā tur atradās mazas, plānas, sarkanīgi rūsganas monētas apmēram pirms gadiem simt kalti rubļi. Vēl cara laika zelta rubļi. Vesela karameļu kārba ar cara zelta rubļiem!

Tomēr viņš vēl neticēja savai veiksmei! Uzpūtis vienai monētai dvašu, viņš to paberzēja gar biksēm. Liekas, ka bija īsta. Ne vara, ne apzeltīta, bet, visticamāk, patiešām kalta no zelta.

Sirdij salecoties, viņš uzlika atpakaļ vāku un iestūķēja kārbu jakas kabatā. Taču pilnīgi drošs pāršāvu atradumu viņš varēja būt, vienīgi mēģinot monētas kausēt.

Viņu gan māca šaubas, vai krāsnī, kur kausēja svinu, izdosies sasniegt tādu temperatūru, lai arī zelts pārvērstos… tekošā straumītē…

Tomēr velti viņš šaubījās! Krāsns izrādījās daudz jaudīgāka, nekā viņam bija licies, un, kad tīģelī [3] ieliktā pirmā monēta pēc laiciņa sāka čokuroties un blāvi izplūda pa kausējamo trauku, viņš no sajūsmas pat iebļāvās. Jā, iebļāvās kā tāds puika pirms lēkšanas upē no tilta un tūlīt pat aprāvās, pats sev aizspiežot muti, jo bija taču dziļa nakts un viņš slepus ielavījies svina kausētavā.

Kad bija pārliecinājies, ka monētas tik tiešām ir no zelta un labi kūst, viņam vajadzēja formu, kur pārkausēto zeltu ieliet un pie viena arī droši paslēpt. Tāpēc tonakt viņš meta mieru un devās atpakaļ uz būdu, lai liktos uz auss.

Tomēr pēc visa piedzīvotā nekāds dziļais miegs viņu neiepriecināja. Jau gaismai svīstot, viņš atkal bija kājās un pa mazo lodziņu saspringti skatījās uz dūmakā tīto Kalnu.

Paslēpt tā, lai nevienam pašam neienāktu prātā, kas tur paslēpts… viņš čukstēja, vērodams kādu lielu mēslu mušu, kas sīca pie loga. Paslēpt un vienlaikus visu laiku paturēt tuvumā, viņš attīstīja savu domu tālāk, izsekodams mušas izmisīgajiem mēģinājumiem tikt ārā. Pāris reizes ar spalgu knikšķi atsitusies pret stiklu, muša nokrita uz palodzes augšpēdus. Augšpēdus starp Elizabetes kādreiz veidotajiem māla gliemežvākiem. Paņēmis rokā vislielāko, viņš ilgi un domīgi uz to skatījās… Šķiet, šeit

visam izkausētajam zeltam vajadzētu satilpt.

* * *

Vēl pēc dažām naktīm no tām izvēlējies vienu patiesi lietainu, vējainu un tumšu viņš atkal ielavījās svina kausētavā un ieslēdza krāsni.

Taču, viņam pārberot monētas no karameļu kārbas tīģelī, vārgajā gaismā vairākas nokrita uz cementa grīdas un aizripoja kur kurā… Ar vienmēr līdzi nēsāto kabatas lukturīti viņš telpu izložņāja krustu šķērsu un, liekas, visas nokritušās atrada.

Tāpat kā pirmā, arī citas monētas kusa labi, un viss kausējums patiešām satilpa lielajā gliemežvākā. Turklāt, blāvi zvīļodams, tas ātri vien dzisa, pieņemdams Elizabetes kādreiz doto gliemežvāka formu.

Turpat pie dziestošās krāsns, kas ik pa brītiņam ietinkšķējās, viņš vēl karstajā gliemežvākā ievēra auklu un uzkāra sev kaklā. Zem krekla gliemežvāks dedzināja krūtis, tāpēc nācās to izvilkt virspusē. Protams, izejot ārā vējainajā naktī, viņš virsjaku aizpogāja

ciet. Nu gliemežvāka siltums patīkami izplatījās pa visu ķermeni.

Pārkāpis būdas slieksnim, viņš pēkšņi jutās ļoti noguris un nakts atlikušo daļu gulēja dziļā miegā.

7. Saldējums

Uz pusdienām Zita un Rita brauca lejup ar liftu. Un diezin vai Rita, savus kruķus klabinādama, vispār būtu spējusi pa kāpnēm sasniegt apakšējo stāvu.

Ēdamistaba izrādījās plaša zāle nu, noteikti vislielākā telpa, kādu Zita vispār bija redzējusi.

Viņu abu galdiņš atradās pašā tālākajā stūrī, par ko Zita ļoti nopriecājās, jo vēl nespēja iedomāties, ka viņai būtu jārunājas ar daudziem bērniem un visiem jāstāsta par sevi…

Bet, lai nokļūtu pie šī nomaļā galdiņa, iznāca spraukties garām daudziem jau sēdošajiem pusdienotājiem, kuri tūlīt pievērsa viņai uzmanību. Visaktīvākie bija zēni.

-    Sveika, lielacīt! kāds ar vasarraibumiem uz deguna viņai uzsauca, un citi pie tā paša galdiņa tūlīt iesprauslojās.

-     Tas ir Pēteris! Uz vasarraibumaino nekavējās norādīt blakussēdošais puika, kam jau pa gabalu varēja pamanīt lielas, sarkanas ausis. Viņš ir īsts jokupēteris un sveicina visas jauniņās… Un atkal tuvākie zēni iesprauslojās, bet nu jau viņas abas bija sasniegušas savu galdiņu, tomēr Zitai likās, ka zēniem jāatbild.

-    Mani sauc Zita! viņa pirms apsēšanās vēl paskaidroja.

-    Zita un Rita! Tas zēnos izsauca jaunu smieklu vilni.

-    Kā podiņš ar vāciņu! kāds trešais, zupu smalstīdams, secināja.

Citi jau bija ķērušies pie ēšanas, un arī Zitai ar Ritu priekšā stāvēja ar piena sakņu zupu pielieti šķīvji.

-    Kā man riebjas tās plēves! čukstēja Rita un ar karoti bīdīja malā savārījušos krējuma kārtiņu.

Zita gan izēda i pienu, i saknes. Bet šķīvim ar kartupeļiem un lielu kotleti viņa vēl neķērās klāt. Kad Rita pēc smagas pūšanas un viebšanās beidzot bija tikusi ar zupu galā un pievilka sev klāt lēzeno šķīvi, Zita cītīgi vēroja, ko viņa darīs ar nazi un dakšiņu. Tomēr Rita no abiem izvēlējās tikai dakšiņu, par nazi vispār nelikdamās ne zinis. Zita tūlīt sekoja galda biedrenes piemēram, taču uzdurtais kartupelis viņai ievēlās atpakaļ šķīvī, bet mērce iztecēja cauri dakšiņas retajiem zariem. Tāpēc kotletei viņa vispār nepieskārās. Pareizi vien bija, ka viņi tur pie Kalna lietoja vienīgi karotes, gan ēšana padevās ātrāk, gan vienmēr varēja būt droši, ka ēdiens nonāks tieši mutē.

Pa to laiku ēdamzālē vairākas sievietes, baltus priekšautus aizsējušās, sāka iznēsāt trauciņus uz kājas, tajos iekšā bija kaut kas balts…

-     Kas neizēdīs otro, tas saldo nedabūs! viņas turklāt vēl skandēja. Un patiešām tie, kas nesniedza pretim tukšu šķīvi, jocīgo trauciņu ar nezināmo, bet vilinošo ēdienu nedabūja. Tomēr Zitai gan laimējās: kad sievietes bija paņēmušas Ritas izēsto šķīvi, uz galda uzradās divi trauciņi un divas karotītes.

Rita tūlīt savā trauciņā dziļi iegremdēja karoti un, piemiegusi acis, ielika mutē veselu kalnu baltās masas.

-    Tas ir ar vaniļu, viņa labpatikā secināja, bet, kad atkal atvēra acis, ievēroja, ka Zita savai porcijai nav pat īsti pieskārusies. Tikai mazu kriksīti uzlikusi uz mēles, viņa izbrīnīti vērās trauciņā.

-    Ko tu tik ilgi skaties? Rita taujāja. Ēd taču ātrāk! Izkusīs! Vai tad saldējumu nekad neesi redzējusi?

-    Tas ir saldējums? Zita atkal ar karotītes pašu galiņu pieskārās baltajai, mīkstajai masai. Bet es visu laiku domāju, ka tas ir… saldāks, aukstāks un garšīgāks… Daudz garšīgāks! Ja jau tas Anžellai garšojis rītā, pusdienas laikā un vēl arī vakarā.

-    Kādai Anžellai? iejautājās Rita.

-   Saimnieka meitai! Zita atbildēja. Gribi, es tev par viņu pastāstīšu?

Viņas atstāja ēdamzāli pēdējās. Kamēr Rita, kruķus smagi cilājot, lēni devās uz izeju, Zita aši atgriezās pie viņu galdiņa un ar pirkstiem paņēma neaiztikto kotleti. Tad, brīdi svārstījusies, ko darīt tālāk, viņa kotleti iebāza kleitiņas kabatā.

8, Kur iekrita? Kur izkusa?

Kur cilvēks, kas ilgi dzīvojis pie Kalna, butu atrodams Pilsētā? Šo jautājumu tēvs sev uzdeva rītā un vakarā. Kur pēc maldīšanās pa ielām, laukumiem, parkiem un pagalmiem Zita agri vai vēlu ierastos?

Kas Pilsētā ir visvairāk līdzīgs Kalnam? Kur nonāk viss vajadzīgais un nevajadzīgais?

Tirgū taču!

Tur viņš pats pēc atbrīvošanas no policijas piepelnījās, no saldētavām un noliktavām rītos vedot ārā daudzās preces. Bet Zitu nesastapa. Varbūt tāpēc, ka nebija iedomājies, ka var viņu tur sastapt?

Nu viņš par to domāja un gribēja sastapties ar savu pazudušo meitu, tāpēc, tikko agrā preču vešana bija galā un tirgus atvērts pircējiem, tēvs uzsāka meklēšanu. Turklāt viņš nestaigāja, uz labu laimi acis bolīdams. Sadalījis tirgu sektoros, viņš gāja pa konkrētiem maršrutiem, cerot, ka reiz tomēr sastapsies ar Zitu vaigu vaigā.

Zivju paviljons dārzeņu paviljons piena paviljons, tad līkums pa laukumu līdz autoostai un gaļas paviljons. Šeit nu, liekas, Zitai vismazāk bija ko darīt, tāpēc tam ātri cauri un, metot lielu loku gar puķu kiosku aizmuguri, varēja nonākt pie dēstu nojumēm. No turienes nebija tālu līdz vārtiem uz rūpniecības preču tirdziņu.

Un kur nu vēl vecie spīķeri ar veikaliem kā bāztin piebāzti!

Pēc katra šāda maršruta tēvs kādu pusstundu sēdēja ēnā un tad no jauna uzsāka garo, nogurdinošo gājienu, kurā saņemto dunku, sastapto cilvēku un saklausīto lamu vārdu viņam pilnīgi pietiktu visam atlikušajam mūžam.

Tomēr diena tirgū bija galā, bet no Zitas ne vēsts.

Dažas stundas pasēdējis kanālmalā zem kāda nokarena vītola zariem un vēl nodomājis, ka bērna vietā viņš paslēptuvi meklētu tieši šeit, tēvs tirgū atgriezās vakarpusē. Vārti gan bija ciet, bet iekšā, pie stādu nojumēm, dzirdēja balsis. Tēvs, daudz nedomādams, rāpās vārtiem pāri un devās uz runātāju pusi.

Puiku bariņš, par bumbu izmantojot piepūstu polietilēna maisiņu, mēģināja trāpīt vārtos, kas savukārt bija visparastākās dēstu kastes kreisajos vārtos ziedēja petūnijas, bet labie greznojās ar zaļiem ziemciešu dēstiem.

Tēva pēkšņā ierašanās puikas uzreiz darīja rāmus un pat pieklājīgus.

— Mēs jau ejam! Viņi aizmirsa i par spēlēšanu, i par bļaustīšanos.

Tūlīt aptvēris, ka puikas, iespējams, viņu notur par tirgus laukuma sargu, tēvs bargi aizšķērsoja viņiem ceļu un iejautājās:

-    Vai arī meitenes vakaros šeit uzturas?

—  Kādas meitenes? Jūs taču redzat: mēs esam vieni paši ne pīpējam, ne ko citu… sliktu nedarām… nu, futeni joka pēc uzsitām. Bet tās kastes mēs tūlīt noliksim atpakaļ.

-   Es meklēju vienu meiteni tādu augumā nelielu, ar pagaišiem matiem, tēvs precizēja.

-    Neatceros gan! steidzīgi atkratījās kāds garš, izstīdzējis zēns. Pārāk steidzīgi tēvs secināja un vērsās pie kāda mazāka puikas, kura nodzītie mati bija jau sākuši mazliet ataugt.

-    Vienu vakaru te tāda bija… mazliet negribīgi atbildēja uzrunātais.

-    .. .un rija sliekas bez aizķeršanās, vēl piebilda cits no šīs tirgus kompānijas. Slieku rīšana pēc Zitas gan nemaz neizskatās, tēvs iedomājās, bet garais, izstīdzējušais, nu arī pēkšņi atguvis atmiņu, pat apvaicājās:

-    Vai viņai bija zaļi zābaki?

-    Liekas, ka bija gan. Tēvs aizdomājās.

-    Tad viens vēl tagad ir te. īsmatainais norādīja uz kādu nojumi, bet garais, izstīdzējušais, dažus soļus ātri atkāpās.

-    Un kur palika tā meitene? Tēvs, nojaušot par šeit notikušu konfliktu, pagājās īsmatainajam zēnam pavisam tuvu klāt. Tomēr tas nenobijās un neapmulsa.

-    Kad ieradās misenes mašīna pēc tukšajām kastēm un tās šoferis Zitu pazina, viņa aizbrauca tam līdzi. Liekas, uz jūrmalu.

Par nakts sarunu, guļot blakus kastēs, un uzdāvinātajām krosenēm Jurčiks gan nebilda ne vārda.

Nu jau kādu pusi dienas tēvs stāvēja ceļa malā netālu no Kalna un stopēja atkritumsavācējmašīnas. Daudzus to šoferus viņš pazina, bet tas vienīgais, kas vedis Zitu, nedevās un nedevās rokā.

"Braukšu tik un tā uz jūrmalu un meklēšu, meklēšu… kamēr atradīšu Zitu." Tēvam apņēmība mijās ar bezcerību. "Kur tieši meklēt? Tas būtu tāpat kā censties kāpās uziet to kārklu, zem kura bērnībā, smilšu kūkas cepot, reiz pazaudēju lāpstiņu!"

Nokaucoties bremzēm, tēvam mazliet priekšā bija apstājusies dzeltena mašīna. Jā, viena no tām, kuras tēvs te stopēja jau visu rītu. Vēl bezprieka domu pārņemts, tēvs nesteidzīgi tuvojās mašīnai, bet šoferis paspēja izlēkt, vēl pirms viņš bija piegājis klāt.

-     Vai saproties, šoferis uzreiz sāka bez sveicināšanās un ievada, es to tavu meitu jūrmalā vienkārši pazaudēju! Kamēr ņēmos ar salūzušo mašīnu, kamēr izsaucu avārijas brigādi, viņa ņēma un iekrita kā… Te nu runīgais vīrs aprāvās, jo apjēdza, ka nav atradis īsto salīdzinājumu. Viņa izkusa kā… cukurs tējā…

-    Iekrita? Izkusa? Tēvs vēl kādu brīdi maldījās tikko dzirdētajos vārdos. Kur iekrita? Kur izkusa? Kur tu viņu pazaudēji?

-    To es tev varu izklārēt sīki un saprotami, arī šoferis nu bija pārvarējis satraukumu, jo pēdējās dienās man par Zitu nācies stāstīt ne vienu reizi vien. Ne jau tu vienīgais par viņu interesējies!

9 Raudoša un smaidoša mamma

-       Kāda ir tava mamma? Zita uz kāpas sēdēja līdzās Ritai un skatījās, kā viņa ērtāk izstiepj savu ieģipsēto kāju.

-     Vienmēr noraudājusies… Rita vērās viļņos.

-    "Ak, tu manu mīļo meitenīt, kā es dzīvotu tālāk, ja ar tevi būtu atgadījies pats briesmīgākais…" Rita acīmredzot atkārtoja savas mammas teikto.

-   Un kas ar tevi varēja tāds briesmīgs atgadīties? Zita gribēja zināt. Rita klusēja. Bet varbūt atcerējās notikušo un pārdomāja, vai to stāstīt Zitai. Aizdegās māja, kurā mēs dzīvojām. Viņa laikam bija izšķīrusies runāt. No īssavienojuma kaimiņu dzīvokļa vados. Pa visām spraugām sāka velties iekšā biezi, melni dūmi… Es mājās biju viena pati. Rita apklusa.

-   Un kāpēc tad nebēgi ārā? Zita skatījās Ritā un sajuta, ka tā kaut ko nevēlas stāstīt.

-     Durvis bija aizslēgtas! Rita beidzot izmocīja.

-    Es iepriekšējā vakarā pārnācu mājās no draudzenes stundu pēc norunātā laika, un mamma, no rīta ejot uz darbu, durvis aizslēdza ar savu atslēgu, bet manējo vienkārši paņēma līdzi.

-    Un kā tad tu tiki laukā? Zita nesaprata.

-    Izlēcu pa logu! Rita savu lauzto kāju pievilka tuvāk. Kad vēl sēdēju uz palodzes, cerēju paglābties liepā, kas auga zem mūsu trešā stāva logiem, bet sapinos zaros un nonācu lejā puķu dobē…

Nu viņas abas sēdēja un klusēja. Pāri kāpu kārkliem pārskrēja vēja brāzma. Pašā ūdens malā nolaidās divas vārnas un sāka ķīvēties ap kādu beigtu zivi.

-     Un tava mamma? iejautājās Rita. Kāda ir tava mamma?

-    Mana mamma? Zita atkārtoja, jo patiesībā jau centās mammu iedomāties, bet… acu priekšā redzēja vien lielo reklāmu, ko bija apbrīnojusi Pilsētā.

-    Mana mamma visu laiku smaida. Un, kad viņai ir labs garastāvoklis, un tāds viņai ir vienmēr, mana mamma matos iesprauž sarkanu ziedu.

-    Sarkanu ziedu? pārjautāja Rita.

-Jā, un vēl viņa… Zita sastomījās, jo pavisam jocīgi būtu, ja viņa vēl stāstītu, ka mamma gandrīz kaila sēž lielā, sarkanā ziedā. Tāpēc Zita turpināja citādi:

-   Un vēl viņa… prot visu kaut ko taisīt no māliem.

-    Kur tad viņa tagad ir? Liekas, ka Rita neticēja visam tikko dzirdētajam.

-     Tagad mamma ir… slima, bet drīz viņa mani apciemos, apgalvoja Zita.

10. Bomzene Zita

…Vairāki puisīši omulīgi sēdēja uz podiņiem. Tad ienāca vēl viens puisītis un arī apsēdās līdzās…

Zita pat paliecās uz priekšu, lai labāk saskatītu, kas notiks tālāk. Bet tālāk viss risinājās mazliet jocīgi puisīši sāka izritināt kaut kādu papīra rulli. Garu, garu, tad pavisam garu…

Pirmajai bez pārtraukuma tūlīt sekoja otra filmiņa.

…Divi svītraini minkas ļoti apmierināti meta sev mutē kaut kādus graudiņus un murrājot stāstīja, ka nu viņi būšot dzīvespriecīgi.

Arī šo Zita skatījās, elpu aizturējusi, bet bija arvien grūtāk kaut ko sadzirdēt un ieraudzīt, jo, tikko šīs filmiņas sākās, citi bērni tūlīt lēca no savām vietām augšā un skaļi sarunājās.

Tomēr Zita vēl sēdēja un vēroja zēnu Kārlīti, kas cieši gulēja, bet mamma viņam nezin kāpēc bāza pie deguna zilu dvieli, sakot, ka tā viņš noteikti atmodīsies…

-     Tu tās stulbības vēl neesi atskatījusies? Zitai blakus, pat pārkliedzot filmiņu skaļumu, ierunājās kāds zēns, kas sēdēja ratiņkrēslā. Reklāmas taču! Tagad īstais laiks, lai virtuvē paņemtu čipsus un ielietu kolu.

-      Mans tētis reklāmu laikā vienmēr dodas pēc jauna aliņa. Nu Zitai līdzās stāvēja arī kāds zēns, kam kaklā bija pakārta ieģipsēta roka.

-    Bet man patīk! Zita apgalvoja. Es nekad tās neesmu redzējusi.

-    Kā neesi redzējusi? brīnījās ratiņkrēslā sēdošais. Reklāmas taču televīzijā rāda katru vakaru!

-   Mums tur, pie Kalna, ne elektrības, ne televizora vispār nebija, skaidroja Zita.

-     Pie kāda kalna? Nu Zitai visriņķī bija apstājušies arī citi, kas atradās kopējā atpūtas telpā.

-    Pie mūsu zemes visaugstākā kalna, ko buldozeri uzstūmuši no Pilsētas atkritumiem. Vai tad Zitai bija grūti izstāstīt, ja viņi nezināja?

-     Visaugstākais ir Gaiziņš! apgalvoja zēns ar kaklā pakārto roku.

-     Bet Ņina teica, ka mūsu Kalns esot visaugstākais! Zita palika pie sava.

-    Kas tā par Ņinu? Nu jautātāja bija kāda meitene, un pat lakatiņš nespēja noslēpt, ka viņai ir līdz ādai nodzīti mati.

-     Nu vienzobainā Ņina taču, kas uz Kalna lasa pudeles, Zita stāstīja nekautrēdamās.

-     Lasa pudeles? Tā jau tikai bomži dara! Vai tu dzīvoji kopā ar to Ņinu? Nu jautājumi jau mijās ar secinājumiem.

-    Nē, es dzīvoju blakus būdā, Zita pacietīgi atbildēja.

-     Šī dzīvojusi blakus! Būdā! Zēns ratiņkrēslā pabrauca gabaliņu nostāk. Es viņai vairs neesmu blakus! Un smiekli, kas tūlīt atskanēja no daudzu mutēm, Zitai vairs nelikās nejautri, ne labvēlīgi. Viņa jutās tā, kā pirmoreiz satiekoties ar Saimnieka meitu Anžellu, kura tad skatījās uz viņu gan ar interesi, gan ar lielu piesardzību. Varbūt pat pretīgumu…

Bet tajā pašā brīdī atsākās filma, kuras reklāmas pauzē bija notikusi šī saruna, un visi atgriezās savās vietās.

Kad pēc filmas abas istabas biedrenes uzbrauca līdz piektajam stāvam un pa garo gaiteni nokļuva līdz savām durvīm, pie tām bija piesprausta dzeltena, labi pamanāma līmlapiņa ar uzrakstu

ŠEIT DZĪVO RITA UN BOMZENE ZITA.

-   Kas tas ir bomzis? Zita dzelteno lapiņu rādīja māsiņai Anitai.

-     Tas ir cilvēks bez noteiktas dzīves un darba vietas, skaidroja Anita.

-    Bet man bija, kur dzīvot! Un tētis katru dienu strādāja! Zita sašuta.

-   Tu to pārāk neņem pie sirds. Anita nomierinoši turēja Zitu pie elkoņa. Tev jāsaprot, ka slimi bērni dažkārt piktojas uz savām slimībām, bet dusmas un nepatiku izrāda pret apkārtējiem… Tomēr tu taču esi vesela! Anita kaut ko pārdomāja un tad turpināja: Un vēl es tev došu padomu, pļāpiņa Zita!

Varbūt citiem visu tik atklāti nestāsti par sevi…

^ ^

Izgājusi pagalmā, Zita atspieda muguru pret veco noliktavu, kur bija pavadījusi vairākas naktis, un noslīdēja zālē. Krēsla sabiezēja lēni un neapturami. Un pirmo reizi, kopš viņa atradās šeit, Zita pēkšņi sāka ilgoties pēc Kalna. Cik tur viss bija vienkārši un saprotami! Gandrīz katru cilvēku viņa pazina, arī skaidri zināja, ko drīkst un ko nedrīkst stāstīt. Tur visi, izņemot Saimnieku, līdzinājās cits citam un bija… nē, tomēr nebija… kaut kādi tur… bomži, kā viņu apsaukāja te, jūrmalā.

Pirms pilnīgas tumsas iestāšanās uzvēdīja vējelis, un tajā Zita nekļūdīgi sajuta labi pazīstamo puvuma un gruzduma smaku… Tā vienmēr oda, kad vējš pūta no Kalna puses, tā arī smirdēja lācis, kas bija ielavījies viņas būdā.

Zita, vēl aizvien piespiedusies noliktavas sienai, lēni pieslējās kājās. Taču ēku un koku ēnas jau bija par tumšu, lai tajās saskatītu kaut ko aizdomīgu. Zita nodrebinājās, tomēr uzreiz nesaņēmās doties uz durvīm, pa kurām pirmīt bija iznākusi. Bet tajā brīdī, kliedējot baigās ēnas, pagalmā iedegās vairākas naktsspuldzes. Pēc sasprindzinātās skatīšanās tumsā Zita no sākuma redzēja maz. Tomēr acis drīz vien aprada ar gaismu un rādīja, ka pagalmā, izņemot viņu, neviena paša nav. Vēl piesardzīgi Zita sasniedza slieksni un jau drošāk vērās visapkārt. Smiltīs līdzās pirmajam pakāpienam vīdēja lielas un iegarenas pēdas nospiedums. Turklāt garie nagi bija atstājuši daudz dziļākas bedrītes nekā pēdas apaļīgie spilventiņi.

11. Mērkaķitis virtuvē

Agrāk pie Kalna Zita nedēļas dienas neievēroja, varbūt vienīgi svētdienas mazliet atšķīrās no citām tad ieradās mazāk atkritumsavācējmašīnu.

Tagad jau no paša rīta piektdiena sevi pieteica ar lielu rosīšanos. Māsiņas un veļas pārzines apstaigāja istabu pēc istabas, ņēma nost lietotos palagus, spilvendrānas, no vannasistabām nesa ārā dvieļus.

Drīz vien pienāca arī Ritas un Zitas kārta.

O, Zita, tu gan esi čakla! priecājās māsiņa Anita. Gultas veļa jau salikta uz skapīša. Bet, ieskatījusies uzmanīgāk, Anita plaukstas vien sasita. Mīļā Zita, tu veselu nedēļu esi gulējusi bez palagiem! Bet tie taču ir pilnīgi tīri…

-    Tieši tāpēc, Zita pat netaisnojās, bet skaidroja. Es biju tīra, un palagi bija tīri, kāpēc tos velti smērēt? Viņa pārāk labi atcerējās, par kādu ķēpu vienmēr izvērtās veļas mazgāšana: ūdens stiepšana no krāna pie izgāztuves vārtiem, lielās vannas uzstādīšana uz ķieģeļiem, ugunskura kuršana zem tās… Par sataupīto veļu viņa bija pelnījusi uzslavu! Bet Anita, šķiet, tā nedomāja.

-    Pie mums katrs bērns katru nakti guļ tīros palagos, viņa pacietīgi skaidroja un, iegājusi vannasistabā, iznāca no turienes ar patiešām netīru dvieli rokās. Vai tu ziepes nemaz nelieto?

-     Ziepes ir jātaupa! Nu atkal bija Zitas kārta skaidrot Anitai. Viss, ko nevar atrast, bet kas ir jāpērk veikalā, ir jātaupa…

-     Kur tad vēl, izņemot veikalu, var kaut ko atrast? -Anita patiešām nesaprata.

-   Pie mums, uz Kalna, visu, nu gandrīz visu varēja atrast, Zita nesamulsa.

-    Bet zobu birstītes? Tās tu vispār nelieto? Anita apklusa, jo iedomājās, ka uz Kalna atrastās zobu birstītes patiešām nevajadzētu lietot. Tomēr arī šeit Zitai bija savs viedoklis.

-     Mūsu kaimiņiene Ņina, kas dzīvoja autobusā, visu mūžu bija tīrījusi zobus, un beigās viņai mutē rēgojās tikai viens priekšzobs… Es gribu, lai man būtu visi zobi! Un Zita nekavējās parādīt savu priekšzobu rindu. Re, skaties veseli un balti!

-    Varēja jau būt baltāki! Anita pasmaidīja. Bet tu man vēl pasaki, kāpēc tev kleitiņas kabata un sāni ir ar tauku pleķiem?

-    Zita kabatā bija ielikusi kotleti! sarunā iesaistījās Rita.

-    Kotleti? Anita pat pēc visa iepriekš dzirdētā izskatījās samulsusi.

-     Ēdienu uz šķīvja nekad nedrīkst atstāt! apgalvoja Zita.

-    Pilnīgi pareizi, Anita piekrita un, lai nesāktu skaļi smieties, atstāja istabu.

-   Zita, vai tu man šodien bišķi nepalīdzētu virtuvē? Zitu uzrunāja pavāre, kad meitene pa mazo lodziņu bīdīja iekšā novāktos traukus. Man palīdze sasirgusi, un viena vairs netieku galā. Jābeidz mazgāt trauku kalnus un ar steigu jāsāk gatavot pusdienas.

-     Es pie traukiem, ja? Zita ķēra lielo gumijas priekšautu, kā bija noskatījusies virtuvenes darām, un nostājās pie izlietnes.

-   Es atkal pie plītīm, ja? pavāre mēļoja. Interesanti, kas sanāktu, ja mēs abas apmainītos vietām?

-    Es māku cept zaļus kartupeļus ar sāli, arī gogelmogeli sakult. Tam es vienmēr taupīju cukuru un tāpēc dzēru rūgtu tēju, Zita stāstīja. Bet vislabāk no gatavotiem ēdieniem man garšo iebiezinātais piens, kad tas ilgi vārīts. Tādu bundžiņu tētim gan reti izdevās dabūt. Ja tikai tu zinātu, viņa vērsās pie pavāres, cik daudz malkas vajag, lai to veselu stundu vārītu ugunskurā!

-      Varu iedomāties! Pavāre atvēra lielo ledusskapi, paņēma saldā iebiezinātā piena kārbu un, ielējusi mazā katliņā ūdeni, ielika Zitas lielāko kārumu vārīties. To Zita nepamanīja, bet īsajā ledusskapja durvju atvēršanas brīdī abus tā apakšējos plauktus, pilnus ar banānu ķekariem, tos viņa ievēroja gan.

-    Tātad šodien pusdienām cepam zaļus kartupeļus ar sāli, tiem dodam klāt labi sakultu, makten saldu gogelmogeli, bet desertā vārītu iebiezināto pienu… pavāre turpināja uzsākto sarunu.

-    Iebiezināto pienu ar banāniem! precizēja Zita.

-   Arī tie tev garšo?

-    Varu ēst no rīta līdz vakaram!

Pavāre atkal atvēra ledusskapi, no kāda ķekara atdalīja vienu dzeltenu kā mēnessirpi un sniedza Zitai.

-    Šie gan ir domāti palaunagam, bet tādai palīdzei kā tev patiesi nav žēl… Re, trauki jau gandrīz nomazgāti!

Tūlīt apēdusi iegūto banānu, Zita, pa atvērtajām durvīm pavērojusi, kā blakustelpā pavāre ar virtuves kombainu smalcina dārzeņus, no jauna atgrieza ūdenskrānu, tomēr nepalika vis pie izlietnes, bet pati atvēra ledusskapi un no ķekara atdalīja vēl vienu banānu…

Tagad nu atlikušo trauku mazgāšana viņai mijās ar banānu ēšanas pauzēm.

Divi šķīvji, divas karotes, divas krūzītes skats uz blakustelpu (pavāre sasmalcinātos dārzeņus bēra lielā katlā) trešais banāns no iesāktā ķekara.

Viena dakšiņa, viens nazis, salātu bļodiņa, trīs tējkarotītes skats uz blakustelpu (pavāre ar lielu nazi šķēlēja jēlas gaļas gabalu) ceturtais banāns no pusēstā ķekara.

Divas lielas, brūnas paplātes, piecas glāzes ar zilonīšiem, dziļais šķīvis, kam zila maliņa, skats uz blakustelpu (pavāre mizoja sīpolus) piektais banāns no gandrīz jau apēstā ķekara.

Vesela kaudze mazo tējkarotīšu, lipīga ievārījuma burciņa, augstā sulas krūze skats uz blakustelpu: pavāre steidzīgi nāca šurp, devās pie ledusskapja, kaut ko meklēja, bet, aizmirsusi par meklēto, kādu brīdi klusējot vērās uz apakšējo plauktu, kur no tuvākā banānu ķekara pretim vērās vairs tikai viens vienīgs auglis.

-    Mums virtuvē ir ielavījies mērkaķitis! pavāre sacīja bēdīgā balsī, par to ne drusciņas, ne kripatu nepriecādamās. Patiesi veikls mērkaķitis, kam ļoti garšo banāni!

Un vairāk nekā! Ne dusmojās, ne nosodīja šo mērkaķīti.

Zita aizgrieza ūdens krānu, un iestājās liels klusums, kurā bija vien dzirdams, kā pavāre atkal atver ledusskapi un šoreiz paņem to, pēc kā bija nākusi iepriekš.

-    Trauki ir nomazgāti, Zita sacīja.

-    Paldies! atbildēja pavāre. Tālāk jau es pati tikšu galā.

Un Zita skaidri saprata, ka ir jāiet. Lai kā viņai to negribētos. Pavāre, pat nepaskatoties uz viņu, ne vien atstāja virtuvi, bet ari vēl aizvēra durvis no ārpuses.

Nu Zita bija vienatnē ar ledusskapi un visiem banānu ķekariem tajā, bet viņa pat iedomāties nespēja, ka vēlreiz varētu pieiet tur klāt.

"Nav virtuvē mērkaķīša, vairs nav!" Viņa šņukstot lasīja banānu mizas, ko pirmīt ātrumā bija metusi tieši zem izlietnes. "Patiešām nav! Kaut varētu to kādam pierādīt!"

12. Mana mamma mani pazitu!

Pēc brokastīm māsiņa ar ratiņkrēslu atbrauca pakaļ Ritai.

-    Dakteris tevi sveicina! māsiņa jautri tērgāja. Bet tu, Zita, pa to laiku vari aizstaigāt līdz pludmalei. Tikai nesadomā līst ūdenī, tad mani vilka pase sveicinās…

-    Vilka pase? brīnījās Zita.

-    Tu nezini, kas ir vilka pase? Māsiņa ar Ritu ratiņkrēslā apstājās pie durvīm. Ja tev tāda ir, tu vari iet, kur gribi, un darīt, ko vēlies…

Pašā ūdensmalā bija vislabāk vilnīši, cits citam pāri veldamies, pa kārtai laizīja krastu un tad, mēles ierāvuši, atgriezās atpakaļ, kur kādu laiciņu saņēmās, lai atkal pagaršotu smiltis. Dažkārt tiem izdevās pieskarties Zitas krosenēm. Bet tikai retu reizi, jo Zita patiesi veikli spēja atlēkt īstajā brīdī.

-    Tā tu saslapināsi kājas! Zita izdzirda sievietes balsi sev aiz muguras, un tieši tajā brīdī liels vilnis pavisam negaidīti ne tikai sasniedza viņas kroseņu purngalus, bet arī paskrēja tālāk un devīgi iešļācās kurpēs.

-     Nu ko es tev teicu! Sieviete iesmējās īsi un aprauti. Man arī tā vienmēr gadās. Tu, cilvēks, domā: piemānīšu jūru, bet pēc brīža še tev! kurpes slapjas, un prieks vējā… sieviete pavisam skumji nobeidza.

Tagad, velkot nost piešļāktās krosenes, Zita varēja bez steigas pavērties uz runātāju, un viņas mazā sirsniņa tā sažņaudzās, ka meitene sajuta pat asu dūrienu pakrūtē. Tie paši vaibsti tikai daudz, daudz skumjāki! Tās pašas acis vienīgi ne tik tumšas un pētošas! Vairāk no sevis un citiem projām vērstas.

-    Pirms nonācu šeit, pie jūras, sieviete it kā turpināja iesāktu stāstu, es pēc slimnīcas dzīvoju vietā, kur garām lēni plūda upe, tad ilgi uzturējos kādā sanatorijā pie ezera. Tur arī bija liels ūdens plašums, bet tikai… sieviete vēl joprojām skatījās viļņos, tikai… daudz mierīgāks plašums… Tur, krastā stāvot, bija pat grūti saslapināt kājas. Sieviete nu pavērās Zitā. Un tagad Zitai likās, ka sievietes acis ir atguvušas agrāko vērīgumu.

"Nu, lūdzu, lūdzu!" Zita bez skaņas atkārtoja. "Pazīsti taču mani! Lūdzu! Lūdzu!"

Bet sieviete no viņas novērsās, jo pēkšņi jutās pavisam apmulsusi. Atkal viņai rokas līdz elkoņiem bija ar māliem, atkal patumšajā telpā ieskrēja mazā knīpa ar gaišajām biželēm un sauca:

-    Man arī! Man arī kaut ko uztaisi!

Bet, tikko viņa sasprindzinājās, lai atmiņā atsauktu šīs knīpas acis, degunu, pieri, zodu, vaigus, tā attēls uzreiz izplūda, izzuda it kā no kaut kurienes būtu atskalojies liels vilnis un šo zīmējumu smiltīs nodzēsis.

Tāda pati apmulsusi sieviete piecēlās un vēl reizi atskatījās uz Zitu.

-    Nu tev tās kurpes būs ilgi jāžāvē, viņa vēl noteica un lēnām devās projām. Tomēr, Zitas skatienam pavisam nepazūdot, pa kādām dēļu laipām nogriezās uz kokos ieslēptu māju.

"Ja nu tā patiešām nebija mamma?" Zita izlēja ūdeni no kurpēm un vēl skatījās uz tālajām dēļu laipām. "Mamma taču mani pazītu. Noteikti pazītu! Mana mamma mani pazītu."

13. Saruna ar Anitu

Kādu brīdi pastavejusi pie māsiņu istabas, Zita tomēr sadūšojās un vēra durvis.

Telpā Anita atradās viena pati. Tas Zitu vēl vairāk iedrošināja.

-   Vai var tā notikt, ka cilvēks aizmirst visu, visu? viņa jautāja tieši un skaidri.

Anita aizdomājās.

-   Tā mēdz gadīties… kādreiz pēc smagiem galvas sasitumiem… Mums te, centrā, ārstējās viena meitenīte, kas Lieldienās bija izkritusi no šūpolēm, un viņa sākumā pat savu mammīti nepazina…

-     Bet vai ir iespējams, ka… Zita skatījās grīdā un ļoti centās izdomāt, kā labāk Anitai paprasīt, ka… mamma pazaudējusi atmiņu un nepazīst… pati savu meitu…

-    Slimojot visādi gadās, Anita atbildēja izvairīgi, jo nesaprata, ko Zita no viņas vēlas.

-    Bet tā mamma nav ne izkritusi no šūpolēm, ne sasitusi galvu… Mums tur šūpoļu vispār nebija! Bet tai mammai žurka iekoda pirkstā, un tad viņu aizveda uz slimnīcu.

-      No žurkas koduma atmiņa parasti nezūd. Anita arvien vairāk apjēdza, cik svarīgi Zitai saņemt no viņas kādu atbildi, tāpēc viņa izteica minējumus:

-     Varbūt tā mamma no kaut kā nobijās? Varbūt viņa vispār ļoti baidījās no žurkām un, pēc koduma saslimusi, lielās bailēs aizmirsa visu…

-Arī savu meitu un mājas? Zita izmisīgi jautāja, bet tad pēkšņi iedomājās tumšo būdu, kuru arī pati bieži vēlējās aizmirst…

-    Lai nebūtu bail, Anita turpināja, tā mamma, iespējams, centās neatcerēties visu nepatīkamo un briesmīgo, bet kopā ar to no atmiņas pazuda arī pārējais.

-    Bet vai viņa… pazaudēto vēl kādreiz… atradīs? Zita pat paliecās uz priekšu, gaidot atbildi.

-    Viņai… tai mammai ir jāpalīdz atcerēties kaut ko patīkamu, ko ir prieks atsaukt atmiņā, tad… tad… varbūt bailes pazudīs un…

-    Es zinu! Es zinu! Zita turēja abas rokas sev uz krūtīm, kur vienmēr par sevi atgādināja smagais gliemežvāks. Es zinu, kas viņu iepriecinās!

14. Visvairāk un vismazāk

Pēcpusdienā debesis arvien biezāk aizkrāsoja tumši mākoņi, un pēc vakariņām jau uz balkona iepakšķējās pirmās lietus lāses. Zita izstiepās savā gultā, kuru jau vairākas dienas klāja arī palagi, un pievēra plakstus.

-    Tu gulēsi? Rita izklausījās vīlusies.

-    Nē! atsaucās Zita un atkal atvēra acis.

-    Tad uzspēlēsim kādu spēli! Rita atvilktnē jau meklēja papīrlapas un zīmuļus. Tāpat nav ko darīt! Un, negaidīdama Zitas piekrišanu, Rita vienu lapu un zīmuli sniedza viņai. Vienā pusē tev jāuzraksta tas, ko visvairāk gribētos, bet otrā, ko vismazāk…

-    Es… es… neprotu… rakstīt… Zita nemaz nesniedzās pēc rakstāmrīkiem.

-   Nu tad rakstīšu es! Rita neapmulsa. Tātad ko tev pirmām kārtām gribētos visvairāk?

-    Lai… es… uzzinātu, kur ir mamma… Zita atkal stostījās. Lai… tētis… atrod… mani…

-   Kā pirmo tikai vienu vēlēšanos! Pašu lielāko! Rita vēl nerakstīja un gaidīja, kamēr Zita pārdomā.

-    Tā arī ir mana lielākā vēlēšanās! Zita pastāvēja uz iepriekš teikto. Gan mamma, gan tētis!

Rita nu rūpīgi pierakstīja dzirdēto, bet tad taujāja tālāk:

Bet otra lielākā vēlēšanās? Un nepagāja ne pusstunda, kad papīra lapas vienā pusē bija rakstīts, lūk, kas:

ZITA

Ko man visvairāk gribētos?

1.  Lai mamma mani pazītu un es satiktu tēti.

2.   Dzīvot mums visiem trijiem atkal kopā.

3.  Kaut man būtu draudzene.

Pēc tam, apgriezusi papīra lapu otrādi un atkal iztirdījusi Zitu, Rita uzrakstīja: Ko man vismazāk gribētos?

1.  Atkal satikties ar lāci.

2.   Vēlreiz saost to briesmīgo smaku.

3.  Kādu dienu palikt neēdušai.

Apmierināta ar paveikto, Rita nu paņēma jaunu lapu un sāka aizpildīt to:

RITA

Ko man visvairāk gribētos?

1.  Lai es ātrāk varētu staigāt bez krukiem.

2.    Lai mamma brauktu biežāk ciemos un katru reizi neraudātu.

3.   Lai man atļautu ēst vairāk saldumu. Savukārt lapas otrā pusē Rita uzrakstīja: Ko man vismazāk gribētos?

1.  Ilgi palikt slimai.

2.   Vēl vienu gadu neiet skolā.

3.   Šajā istabā atkal dzīvot vienai.

Pabeigusi darboties ar zīmuli, Rita vadīja iesākto spēli tālāk.

-    Bet tagad kārta metamajam kauliņam! Par kuru vēlēšanos no lapas vienas puses uzmetīsim visvairāk punktu, tā noteikti piepildīsies! viņa pārliecināti paziņoja.

Nekad vēl Zita nebija turējusi rokā metamo kauliņu, nekad arī tik viegli kāda viņas vēlēšanās varēja piepildīties vai… nepiepildīties… Tāpēc viņa vilcinājās, žņaudzīja saujā dzelteni punktoto kauliņu un izpelnījās Ritas nepacietību.

-    Nu met taču! Kā būs lemts, tā arī notiks!

-    Bet ja nu es nemaz nevēlos uzzināt, kura vēlēšanās piepildīsies, kura ne? Zita vārgi pretojās.

-     Vēlies! Tu noteikti vēlies! apliecināja Rita. Visi vēlas!

Un tad Zita kauliņu izlaida no plaukstas. Atsities pret grīdu, tas aši, aši paripoja zem naktsgaldiņa…

Zita tā arī palika istabas vidū stāvam, bet Rita, slimā Rita, bez kavēšanās nometās četrrāpus un izvilka kauliņu ārā.

-    Četri par mammu un teti! viņa satraukti paziņoja. Turpini mešanu!

Nu Zita kauliņu ripināja durvju virzienā un pati to arī panāca.

-    Pieci!

-   Tas par kopā dzīvošanu, skatoties lapā, skaidroja Rita. Pirmajā tūrē tev atlicis vēl viens metiens.

-    Viens! Pēc kauliņa ieraudzīšanas Zita bija apmulsusi, bet Rita gan ne.

-    Tev jāpārmet! Jāpārmet! viņa skandēja.

Un to Zita tūlīt arī izdarīja.

-    Trīs! Nu Rita palika mierā un paziņoja rezultātu. Tātad visvairāk piecus punktus tu uzmeti par to, lai jūs visi atkal dzīvotu kopā…

-    Bet mamma? Bet tētis? Zita tomēr visvairāk bija cerējusi uz citas vēlēšanās piepildīšanos.

-    Un kā tad tu domā kā var dzīvot kopā ar saviem vecākiem, ja mamma tevi nepazīs, bet tēti tu nebūsi satikusi? Rita gandrīz vai dusmojās, un tas Zitu mierināja. Turklāt nebija arī daudz laika pārdomāt rezultātu, jo nu kauliņš jau atradās Ritas rokās. Bet viņa to tāpat vienkārši neripināja gan! Vispirms ielikusi kauliņu zobu skalojamā glāzē, Rita to dūšīgi sakratīja un tikai pēc tam laida pret grīdu. Un tā visas trīs reizes.

-    Tu redzi, kas sanāca! Viņa savu vēlmju lapiņu ar ciparu pierakstiem rādīja Zitai. Man atļaus ēst vairāk saldumu!

-     Bet vai tu varēsi drīz staigāt bez kruķiem un tava mamma vairs neraudās? Zita atcerējās istabas biedrenes citas vēlēšanās.

-    Protams! Rita labprāt būtu lēkājusi. Ja jau man atļaus ēst vairāk saldumu, tad taču es būšu vesela: varēšu staigāt bez kruķiem, un par ko tad lai mamma raudātu?

Līdzīgi ar metamā kauliņa palīdzību Zita un Rita izzīlēja atbildes uz jautājumu "Ko man vismazāk gribētos?".

Kā iesākusi kauliņa kratīšanu glāzē, tā Rita to turpināja arī tagad. Tomēr šoreiz trīs metienu rezultāts viņu atstāja bēdīgu.

-    Kauliņi rāda, ka šajā istabā man atkal būs jādzīvo vienai. Tu laikam tiešām drīz dosies prom…

Tomēr arī Zitas kauliņi uz otro jautājumu neatbildēja iepriecinoši.

-    Lai kā arī nepatiktu, ar lāci tev tomēr vēl iznāks satikties! paziņoja Rita.

15. Sminīgā žurka atkāpjas

-        Nu, vai brāzienu par slapjajām kurpēm nedabūji? Viņas abas atkal bija satikušās iepriekšējā vietā.

-    Nē! Zita apliecināja. Neviens pats nepamanīja. Noliku uz balkona, un līdz rītam izžuva.

-    Tu dzīvo viena? Elizabete tincināja.

-     Nē! Zita atbildēja īsi un aprauti. Mēs istabā esam divas: es un Rita. Un, kā apstiprinot teikto, Zita pacēla vienu plakanu akmeni un tūlīt ielidināja jūrā. Tad, tāpat noliekusies, sniedzās pēc otra akmens, lai ar to rīkotos līdzīgi, bet lielais, smagais gliemežvāks, kas tagad atklāti virs krekliņa karājās viņai kaklā, nemierīgi sašūpojās. Tomēr tas netraucēja Zitai pacelt ievēroto akmeni un ar trim palēcieniem atdot viļņiem.

Nu bija pa akmenim gan Zitai, gan Ritai, bet visu laiku paslēptais gliemežvāks Elizabetei tieši degungalā. Turklāt tas daudz neatšķīrās no gliemežvāka, kuru viņa pati kādu laiciņu jau izmantoja kā rotaslietu! Varbūt vienīgi meitenes zaļgani glazētā gliemežvāka augšējās, robotās malas bija daudz vairāk aizliektas ciet. Tur droši vien i ieskatīties nevarēja ne svešs, ne pats, kam tas karājās kaklā. "Gliemežvāks ar noslēpumu," iedomājās Elizabete un tajā mirklī aptvēra, ka viņa atkal, jau kārtējo reizi atrodas patumšajā telpā, pa kuras čīkstošajām durvīm ieskrien mazā knīpa. Un, šķiet, tūlīt, tūlīt viņas seja būs labi saskatāma, kad meitenītei priekšā pēkšņi izlien smīnīgā žurka un knīpa spēji apstājas ēnā, kur viņas vaibstus vēl nevar tik labi saredzēt. Turklāt Elizabete juta, ka baidās no tās žurkas, un tāpēc nespēja ļaut meitenītei pieskriet tuvāk.

-     Vai tev ir iznācis no kaut kā ļoti sabīties? Elizabete bija atkal atpakaļ jūrmalā un jautāja meitenei, kas stāvēja viņai blakus.

-    No lāča! bez apdomāšanās atbildēja meitene, kurai, kad viņa sakustējās, uz krūtīm lēkāja gliemežvāks ar aizliektajām malām. No viņa briesmīgās smakas pēc gruzduma, pēc puvuma…

-   Man arī šī smaka liekas pazīstama, domīgi bija spiesta atzīt Elizabete. Pastāsti man kaut ko vairāk par to lāci! Kur tu ar viņu sastapies?

-    Mūsu būdā, atbildēja meitene. Es to lāci lielu un briesmīgu redzēju puskrēslā. Cik nu rīta gaisma iespīdēja pa mazo lodziņu.

-     Es atkal kādā tumšā vietā reiz sastapos ar… žurku, Elizabete atcerējās, bet tomēr vēl šaubījās par meitenes teikto. Varbūt tu to lāci vienkārši nosapņoji?

-    Nē taču, nē! Tētis vispirms ari tā domāja, bet es dubļos vēlāk redzēju lāča lielās pēdas…

-    Jā, patiesi, piekrita Elizabete, sapņi nevar atstāt pēdas dubļos.

-   Un tad tā… smaka, par kuru jau stāstīju… Pirms laiciņa es to sajutu ari šeit.

-    Šeit? Elizabete ieveroja, cik sabijusies un neaizsargāta ir meitene.

-    Vispirms smaku, tad atkal redzēju lielās pēdas nospiedumu… smiltīs… meitene čukstēja, vērsdamās tieši pie viņas un izmisīgi lūdzot palīdzību.

Nu smīnīgā žurka pret milzu lāci Elizabetei likās tāds sīkums vien, jo pat vislielākā žurka nevarēja būt bīstamāka par briesmīgi smirdīgo lāci! Viņai bija jāaizstāv šī meitene! Un viņa to noteikti aizstāvēs, par smīnīgo žurku vairs neliekoties ne zinis!

Un tad patumšajā telpā ar mazo logu pie Elizabetes atkal iedrāzās mazā, gaišmatainā knīpa… Bet smīnīgā žurka kā parasti izlīda knīpai priekšā. Bet nu Elizabete drosmīgi piespēra grīdai kāju, un žurka uzreiz pārstāja smīnēt, tomēr prom nelasījās. Tad Elizabete ar abām plaukstām vēl ciešāk saspieda māla piku, no kuras tobrīd kaut ko veidoja, un meta žurkai…

Kur tā palika, Elizabete pat nepaspēja ievērot, bet mazo knīpu vairs nekas netraucēja izskriet telpas vidū nelielā lodziņa gaismā. Tagad Elizabete skaidri varēja saskatīt mazās seju. Un redzētais viņu pat nepārsteidza tā knīpa bija apbrīnojami līdzīga šai meitenei ar gliemežvāku kaklā.

-    Zita? Elizabete izdzirda sevi jautajam.

-    Mammīt! Viņa tūlīt pat arī saņēma atbildi.

16. Miroņsvece

Zita un Rita jau bija gultās, kad pie durvīm kāds piegrabināja un tūlīt pēc tam jau nospieda rokturi.

Zita mazliet pacēlās pussēdus un tā arī palika, jo ieraudzītais viņu gan pārsteidza, gan stindzināja.

Pa šķirbiņā pavērtajām durvīm lēni slīdēja iekšā kaut kas balts un kustīgs te tas izpletās resnāks, te atkal saplaka tievs un garš… Turklāt jocīgā stāva galvasdaļā vīdēja tā kā acis, deguns un mute. Bet acis nevirinājās un arī mute visu laiku turējās ciet.

Kad baltais, kustīgais bija jau pavisam iekšā istabā, durvīs parādījās vēl otrs tāds pats.

Nu abus baltos pamanīja arī Rita. Viņa nekavēdamās nometa segu, uz veselās kājas aizlēca līdz tuvākajam ciemiņam un veicīgi norāva tam visu baltumu nost. Nu Zita telpas galā ieraudzīja apjukušu kaimiņu istabas Pēteri zēnu ar vasarraibumiem apkaisīto seju un visparastāko palagu uz grīdas.

Otrs baltais tūlīt atklāja sevi pats. Arī to Zita pazina! Tas bija Pētera istabas biedrs Aleksis, kura lielās, sarkanās ausis viņa bija jau ievērojusi, pirmo reizi ieradusies kopējā ēdamzālē.

-    Gribējāt nobaidīt, bet neizdevās! gavilēja Rita.

-     Kad gulēju slimnīcā, zēni bieži ar flomāsteriem sakrāsoja palagus un tēloja spokus.

-    Bet Zita nobijās! Pēteris pacēla no grīdas savu palagu un paplivināja to.

-    Tas… tas tomēr nebija tik briesmīgi kā… Zelta Vecis spoks, ko redzēju pie Kalna, atzinās Zita.

-    Vai varat iedomāties? Viņš pats visiem parādījās un… pats pastāstīja par sevi… īstu stāstu!

-    Tu to vēl atceries? iejautājās Aleksis un apsēdās uz Zitas gultas.

-    To nemaz nevar aizmirst! apgalvoja Zita.

-    Tad pastāsti mums arī, nerimās zēns.

-     …un viņš ar zelta biķeri sažņaugtā plaukstā tā ari palika tur apakšā zem būvgružiem… Un ir pavisam nemanāms līdz brīdim, kamēr kāds kaut kur Kalnā atrod vai nu zelta rotaslietas, vai monētas, vai… Tad Zelta Vecis tūlīt ir klāt, pieprasot atdot savu dalu. Un, kas neatdod, tam vairs nav miera ne dienu, ne nakti… Zita beidza savu stāstu ar smagu nopūtu un pavērās klausītājos. Jūs manu seju tagad redzat, bet tur, pie Kalna, kad es šo stāstu klausījos, Zelta Vecim sejas vispār nebija. Vien melns caurums sejas vietā! Vai varat iedomāties? Man skudriņas visu laiku skraidīja pa muguru.

-   Tā notiek arī tad, ja stāsta par kapiem un dedzina miroņsveci… Pēteris pavisam nopietni skaidroja.

-    Miroņsveci? ieinteresējās Rita. Kas tā tāda?

-    Svece, kas vismaz vienu nakti pabijusi kapos! Pēteris, liekas, zināja vislabāk.

-    Un kur tu tādu dabūn? Zita jau atbildi nojauta gan, bet vēl gribēja pārliecināties.

-     Kā kur? Pēteris tūlīt apstiprināja Zitas nojausmas. Kapos taču!

-    Mana mamma saka, ka no kapiem neko nedrīkst līdzi ņemt, teica Rita. Tā varot pārnest mājās arī nelaimi…

-    …un šausmas… piebilda Pēteris.

-    …un bailes… lielas acis izbolīja Aleksis.

-     Nu, vai gribat pamēģināt… baidīties? iejautājās Pēteris.

-    Tev ir miroņsvece? lēni un ne pārāk skaļi ierunājās Rita.

-    Vakar mēs abi pat divas pievācām! Pēteris norādīja uz Aleksi, kura ausis, liekas, iekrāsojās vēl spilgtākas.

Arī kapus Zita nekad nebija redzējusi, tāpēc viņa ne šausminājās, ne vaibstījās kā Rita. Bet pēc klusuma brīža, mazliet nomierinājusies, tieši Rita bija tā, kas, rokas dūrēs sažņaugusi, noslēpumainā čukstā pavēstīja:

-     Pamēģināsim… Vai tā… miroņsvece patiešām palīdz baidīties?

-    Un kā vēl! abi zēni apgalvoja gandrīz reizē, bet Pēteris vēl piebilda: Tu tikai iedomājies tā svece naktī taču ir bijusi kapos!

* * ^

-     Dzīvoja reiz māte ar meitu, Aleksis stāstīja. Miroņsvece dega uz naktsskapīša starp abām gultām, bet Zita nekādas lielās bailes nejuta. Varbūt vienīgi bija mazliet neomulīgi. Māte kā jau māte, bet vina vienmēr nēsāja kleitas un naktskreklus līdz pašai zemei.

Kādu dienu meita sāka vaicāt mātei: kāpēc tās garās kleitas?

Māte ilgi klusēja, tomēr beigās atzinās, ka viņai pie kreisās kājas esot piesists pakavs, kuru nekādi nevarot dabūt nost, ja nu vienīgi… meita palīdzēšot.

Kas tad jādara ? meita taujāja.

-Tev trīs dienas pēc kārtas tieši pusnaktī jāieiet kapos, uz lielās liepas stumbra pie pašas kapličas jāatrod sarkans pakavs un tas jāpārsvītro, skaidroja māte. Bet, nākot ārā no kapiem, tu nedrīksti atskatīties.

Labi. Pirmajā pusnaktī meita ieiet kapos, mierīgi pārsvītro sarkano pakavu un nāk ārā. Vina dzird, ka kapos nav viena, tomēr iztur, neatskatījusies… (Zita, dzirdot Alekša uzbudināto balsi, saklausīja sev aizmugurē iečīkstamies balkona durvis, bet neizturēja tāpat kā tā meita kapos neatskatījusies… Protams, tur neviena nebija, bet nu, kad Zita atkal bija cītīgi pievērsusies miroņsveces nedaudz šaudīgajai liesmai, Zitai likās, ka tās mēlīte ir sadalījusies divās daļās.)

Otrajā naktī meita pusnaktī atkal sasniedz kapliču un tai blakus augošo liepu. Uz tās stumbra sarkanais pakavs nu gail kā ogles, bet meita to tik un tā pārsvītro. (Tagad, pavērusies uz sveci, Zita bija jau gandrīz pārliecināta, ka raustīgā liesma ir ieapaļi izliekusies ar galiem uz augšu…) Ejot no kapiem ārā, meita dzird pamatīgu jampadraci, tomēr arī šoreiz neatskatās.

Trešajā pusnaktī meita tāpat bez grūtībām pārsvītro sarkano pakavu, bet nu, pagriezusies pret vārtiem, dzird: viņai aiz muguras miroņkauli brakšk, zobi šaušalīgi klabinās, un kapu smaka ir tik spēcīga, ka knapi var paelpot. Meita pieliek soli, bet troksnis paliek arvien lielāks un smaka spēcīgāka… Meita to vairs nevar izturēt un atskatās. Un ko vina redz? Milzīgs miroņu bars viņai seko pa pēdām… Meita pie kapu vārtiem, mironi pakaļ. Meita uz ielas, mironi pakal. Meita pie savas mājas, mironi līdzi. Meita pa kāpnēm augšā, mironi arī.

Māte atver durvis, ierauga savu meitu, kam seko mironi, ātri norauj sev no kājas pakavu un iemet miroņu barā… (Sarkanais pakavs sveces liesmā pēkšņi pārvērtās tumšā miroņgalvā, Zita spalgi iekliedzās, svece nodzisa, un istaba iegrima tumsā.)

-    Tāpēc, Zita, jau nav jākliedz un jāapgāž svece! Aleksis sacīja daudz mierīgākā balsī. Tas taču bija tikai stāsts…

-     Bet miroņgalva sveces liesmā? Zita viscaur trīcēja.

-    Nebija tur nekādas miroņgalvas! nu samin i noši ierunājās arī Pēteris. Tad nošvirkstēja sērko ciņš, un miroņsvece atkal nemierīgi turpināja raustīt savu liesmiņu. Tomēr visi jutās tā kā drusku apmul suši. Aleksis un Pēteris tūlīt devās uz savu istabu. Zita ieslēdza griestu lampu. Rita nopūta miroņsveci. Tad, mirkli uz to skatījusies, viņa paņēma sveci un.

lecot uz vienas kājas, sasniedza balkona durvis. Tur viņa atvēzējusies pārlidināja sveci pāri margām. Bet tajā pašā mirklī uz blakus balkona izcēlās kņada.

-      Lācis! Meitenes tūlīt pazina Alekša balsi. Redzi, redzi, tur kāpās, pie paša žoga!

-      Patiešām lācis! nu Aleksim arī piebalsoja Pēteris. Stāv, pakaļkājās saslējies. Kur tāds te, jūrmalā, iemaldījies?

-    Varbūt no zoodārza izbēdzis? minēja Aleksis.

17. Nomierinies, vecīt!

-Kā tu esi izaugusi, meitiņ! Mamma pieglauda Zitu, un viņas abas vairs nerunāja neko. Stāvēja apskāvušās. Tik cieši, ka arī viņu gliemežvāki bija kopā. Bet Zita pēkšņi atkāpās no mammas, noņēma savu gliemežvāku un sniedza viņai. Un tad sekoja pārsteigums: mamma no blūzes apakšas izvilka līdzīgu gliemežvāku un uzkāra to kaklā Zitai. Uzreiz bija jūtams mammas gliemežvāks ir daudz vieglāks! Un tieši tā jutās arī Zita pati. Viegla un tik priecīga, ka spēja lēkāt, smieties, mest smiltīs kuleņus… Turklāt jauniegūtais gliemežvāks bija daudz vairāk atvēries. Tajā varēja pat ieskatīties un, ja vajadzēja, kaut ko noglabāt. To Zita arī nekavējās izdarīt: viņa salasīja veselu sauju krāsainu akmentiņu un pa vienam vien iepildīja gliemežvākā. Līdz tas atkal bija gandrīz tikpat smags kā iepriekšējais.

Bet viņas prieks vēl nerimās kūsāt. Tas gribēja kaut kā izpausties. Jau kopš pirmās dienas šeit, jūrmalā, Zita vienmēr bija apskaudusi tos bērnus, kurus, dodoties jūrā peldēties, pavadīja krastā palikušo mammu vērīgie skatieni. Nu arī viņa, Zita, varēja no šiem bērniem neatšķirties.

-     Mamma, es gribu peldēties! paziņoja Zita, nepacietībā degot.

-    Jau krēslo… mamma šaubījās.

-    Mamma, nu lūdzu, lūdzu! Zita bija gatava arī kļūt par mazu, gražīgu meitenīti, kura nespēj tikt galā ar savām vēlmēm. Viņa pat palēcās vairākas reizes gaisā tā ka gliemežvāks nodunēja pret krūtīm.

-    Nu labi, beidzot piekrita mamma. Tikai ne pārāk ilgi.

-    Pavisam īsu brītiņu. Zita atkal lēkāja. Brī-tiņu, brī-ti-ņu… Viņa norāva krosenes un aizlidināja līdz kāpu kārkliem, tad atpogāja savu kleitiņu un aiznesa pie krosenēm! Nu viņa, stāvot vien biksītēs un ar gliemežvāku ap kaklu, mirkli jautājoši pavērās mammā. Tad, beidzot izlēmusi, kā rīkoties, gliemežvāku pasniedza viņai un metās uz jūru. Mamma tikko saņemto gliemežvāku pabāza zem Zitas kleitiņas pie krosenēm un sekoja meitai līdz ūdenim.

Pāršļakstījusies pirmajam sēklim, Zita atskatījās un pamāja pret krastu. Mamma, protams, atmāja pretī. Vairāk līksmes viņa varbūt gūtu, ja peldētos kopā ar mammu, iedomājās Zita, un metās vilnīšos. Seklajā ūdenī viņai vairākas sāļas šļakatas trāpīja tieši mutē, bet, ja skatījās mamma, tie tādi sīkumi vien likās. Tāpēc Zita atkal pavicināja roku pret krastu. Saņēmusi atbildi, viņa turpināja kult viļņus ar rokām un kājām. Baltas putu vērpetes viņu ieskāva kā motorlaivu. Lai mamma redz, kā viņai izdodas. Varbūt no krasta pat izskatās, ka viņa peld… Un kāpēc gan viņa tik viegla un priecīga nevarētu arī uzsākt peldēt?

-    Nu pietiks! sauca mamma.

Pacēlusi no viļņiem galvu, Zita ievēroja, ka mammas stāvs pret gaišajām debesīm kļuvis tumšāks. Labāk bija saskatāma arī pulsējošā signāluguns netālā mola galā. Krēsla sabiezēja.

-     Vēl tikai vienu reizīti! Zita cauri šļakatām atbildēja mammai un atkal metās viļņos.

-   Mums taču nav dvieļa. Mamma vērās uz pilošo Zitu un viņas sazilējušajām lūpām.

-    Ne-va-jag! Ne-va-jag! Zita enerģiski lēkāja kā pirms peldēšanās. Es nožāvēšos tāpat. Tā-pat! Tāpat!

-     Varbūt paskrien kādu gabaliņu! ierosināja mamma. Tā tu ātrāk sasildīsies.

Un Zita pa pludmali meta lielus apļus, kuru centrā bija mamma. Bija redzams, ka mammai tas patīk, tāpēc arī Zitai sagādāja arvien lielāku prieku.

Kad viņa, nožāvējusies un pagalam aizelsusies, beidzot paķēra savu kleitiņu, lūpas atkal bija sārtas un rokas pat siltas. Tās aptaustījusi, mamma apmierināti mudināja Zitu ātrāk apauties. Turoties pie mammas, viņa ar plaukstu nobrucināja smiltis no vienas kājas, tad ķērās pie otras.

Viņas visjaukākā peldēšanās bija beigusies. Zita vēl tikai ar plaukstām saglauda slapjos matus un tad pavisam nejauši pieskārās krūtīm: gliemežvāka tur nebija… Mamma izsekoja meitas kustībām un arī tūlīt pārbaudīja viņas gliemežvāks gan atradās savā vietā.

Pie kāpām smiltīs vēl varēja atrast vietu, kur peldēšanās laikā bija vāļājušās Zitas krosenes, tomēr arī tur gliemežvāku neredzēja.

Pakāpušās augstāk, virs jūrmalas grīšļa asajiem puduriem, viņas baltajās, irdenajās smiltīs pamanīja lielas, iegarenas pēdas nospiedumu… Zita šausmās saspieda mammas roku.

Vēl gabaliņu uz priekšu atkal tāda pati pēda. Šai jau skaidrāk varēja sazīmēt garo nagu atstātās zīmes.

Tālāk kāpas klāja tikai reti kārklu puduri, tāpēc tagad puskrēslā apkārtne bija diezgan labi pārskatāma. Rokās saķērušās, viņas lāci tuvumā gan nemanīja.

Gabaliņu prom no jūras iesākās priežu audze. Nejuzdamās īpaši drošas, viņas skatījās turp.

Vakara gaismās pat priežu slaidie stumbri meta tumšus ēnu režģus, kuros, liekas, varēja paslēpties daudz kas.

Tomēr arī priežu audze lāci neslēpa. Vismaz ne tā daļa, kas atradās šaipus kārtējam ceļam, kas kāpām pāri veda ārā uz pludmali.

Viena otrai piespiedušās, viņas skaidri apzinājās, ka biežņā taipus ceļam būs bail sekot gliemežvāka zaglim.

Bet tālāk pēkšņi notika kaut kas pavisam cits kaut kas pavisam negaidīts.

Uz smilšainā pludmales ceļa vispirms atskanēja motora rūkoņa, tad alkatīgi starmeši aplaizīja priedes, kārklu pudurus un visbeidzot tie pie pašas pludmales atklāja kādu lielu, tumšu stāvu, kas vēl centās izļepatot no starmešu tvēriena. Bet to nu starmeši viņam neļāva gan! Vēl jo vairāk: tie jaunieši, kas sēdēja vaļējā apvidus mašīnā, arī bija ievērojuši ne pārāk veiklo ļepatotāju.

Lācis! Viņi bija ne mazāk izbrīnīti kā Pēteris un Aleksis, pāri balkona margām skatoties. Jūras lācis! viņi bļaustījās, un mamma ar Zitu dzirdēja, kā spēcīgāk ierūcas mašīnas motors.

Pludmalē lācis un mašīna nokļuva gandrīz vienlaikus. Kad viņas abas tur izskrēja, mūkošais ļepatotājs un vajātāji nekur tālu nebija tikuši, jo, šķiet, braucēji lāci nemaz negribēja nomedīt, bet gan sagūstīt dzīvu, iepriekš to pamatīgi nodzenājot neļaujot ne apstāties, ne paslēpties kāpās.

Un jau tagad tapa arvien skaidrāks: lācim nav glābiņa… Bet vai viņš pats, ļepatojot pa ūdens malu uz mola pusi, to apzinājās?

Tomēr visjocīgākais tagad notika ar Zitu. Gar pašām kāpām skrienot blakus mammai, viņa pēkšņi sajuta acīs asaras. Zitai bija žēl nabaga vajātā lāča! Tā lāča, kas viņu bija pārbiedējis līdz baltajām pelītēm, piedevām vēl augas dienas izsekojis, iedvešot šausmas ar savu briesmīgo puvuma un gruzduma smaku. Jā, viņa žēloja arī to lāci, kas pirms pārdesmit minūtēm bija pievācis zem drēbēm paslēpto gliemežvāku!

Bet tajā laikā lācis un apvidus mašīna tuvojās vietai, kur mols sastopas ar krastu. Spēcīgo starmešu gaismā labi varēja saskatīt, kā drebinās nogurušā lāča galva un ik pa brīdim iespīdas tā stiklotās acis un dzeltenie ilkņi.

Pielumpačojis molam, lācis ļoti neveikli uz tā uzrāpās un, pēdējo glābiņu meklējot, devās tāli pulsējošās signāluguns virzienā.

Apvidus mašīna, izmetusi līkumu pa kāpām, arī izbrauca uz mola, un tās starmeši tūlīt atkal notvēra bēdzēju.

Zita un mamma nu atradās jau pietiekami tuvu, lai redzētu, kā uz mola aiz lāča mašīna spēji apstājas un vairāki tumši stāvi izlec no tās. Lācis izvairīdamies vēl paspēra dažus grīļīgus soļus tuvāk mola malai un tad pavisam negaidīti ievēlās jūrā…

Tomēr augstu piestiprinātais un uz visām pusēm grozāmais apvidus mašīnas starmetis nelikās mierā un slīdēja pāri viļņiem. Tā pagāja krietns brīdis, līdz vairākus metrus atstatu no mola ūdens uzvirmoja un tajā parādījās pliks cilvēks. Nevis samircis, nodzenāts lācis, bet slapjš un pliks cilvēks. Piepeldējis mola akmeņiem, cilvēks mazliet atpūtās, tad, dziļi ievilcis elpu, pazuda atkal dzelmē. Pēc brīža izniris, viņš ieturēja īsu atpūtas pauzi, lai nirtu vēl arī otro un trešo reizi.

Un tas viss notika apjukuma pilnā klusumā. Klusēja gan cītīgais nirējs, gan uz mola stāvošie. Liekas, pat mašīnas motors murrāja daudz klusāk nekā iepriekš.

Tad nirējs, laikam jau atteicies no sava nodoma kaut ko atrast, pa mola akmeņiem uzrāpās augšā. Slapjš, noguris, izspūris un nožēlojams viņš nu stāvēja mašīnas starmešu gaismā. Nē, tādā izskatā ne Zita, ne mamma viņu agrāk nekad nebija redzējušas!

-     Gliemežvāks! Mans gliemežvāks! plikais un slapjais pēkšņi žēli iegaudojās. Man vajag atrast to gliemežvāku!

Tad no tumsas iznāca viens apvidus mašīnas braucējs puisis bezpiedurkņu krekliņā ar lielu tetovējumu uz pleca un lēnīgi ierunājās:

-     Nomierinies, vecīt! Nomierinies! Vispirms tu kā vilkatis pa kāpām bizo apkārt lāča ādā, tad meties jūrā iekšā un pazaudē kaut kādu tur gliemežvāku… Tā vietā ņem šo te! Viņš pastiepa plikajam pretī atvērtu plaukstu ar baltu gliemežvāku. Vai nav superīgs? Šorīt es pats to jūrmalā atradu…

-    Tagad viss ir beidzies! mamma ierunājās, kad abas ar Zitu steidzīgi devās pa pludmali prom.

-   Gliemežvāku, ko lācis, tevi vajājot, tik ļoti meklēja, viņš dabūja panēsāt tikai īsu brīdi un… noslīcināja kopā ar savu ādu… Mamma iesmējās.

-    Ne jau to! Ne jau to noslīcināja! Zita attapās.

-    Bet kāpēc viņš meklēja manu gliemežvāku?

-    To vislabāk, protams, zina tavs tētis. Fēlikss! Zitai likās, ka mamma sāk visu atcerēties.

18. Pliks un slapjš

Nu viņš pliks un slapjš sēdēja uz mola un atcerējās pēdējā laika notikumus.

Pirms vairākām nedēļām viņam bija radusies sajūta, ka svina kausētavā kaut kas nav kārtībā!

Vienu rītu tā paagrāk tur iegājis un nezin kāpēc pielicis roku krāsnij, viņš secināja silta! Vēl silta. Nevarēja taču būt, ka tā saglabājusi siltumu visu nakti. Viņš bija ieslēdzis lampu un visu apskatījis tomēr nekā aizdomīga nepamanījis. No vakara šeit nekas nebija izmainījies. Tātad varbūt tomēr tā krāsns tik ātri neatdziest. Sevišķi vēl, ja karsēta no agra rīta līdz pat tumsai.

-     Saimniek, ko jūs te tik cītīgi meklē? Viņa rosīšanos bija pamanījis arī Andrejs kausētājs, kas no rītiem vienmēr ieradās pirmais.

-     Vakarējo dienu! viņš atcirta, jo šo sarunu negribēja turpināt, vēl jo vairāk tāpēc, ka durvis jau vēra arī Fēlikss, bet viņa seju mūždien rotāja tāds kā smīnīgs skatiens.

-     To jums, Saimniek, gan vairs neatrast! Vakardiena pieder vakardienai, šodiena šodienai, Andrejs kā parasti tāds miera mika tikai novilka un ieslēdza svina kausējamo krāsni, bet Fēlikss, šķiet, atkal pasmīnēja.

* * *

Vēl pēc dažām dienām, atkal ieradies agrāk nekā citus rītus, viņš sašuta pa īstam: va vellos! krāsns bija tikpat silta kā tajā iepriekšējā reizē.

Kad pirms pāris gadiem šeit vēl dzīvoja tā sieviete (liekas, viņu sauca Elizabete, jā, jā, Elizabete!), kas no māliem lipināja svečturus, tad gan reizēm naktīs kausējamā krāsns kalpoja arī par cepli, bet nu tagad… Tagad viņš kļuva dikti aizdomīgs, jo bija taču reiz jātiek skaidrībā, kas tiek darīts viņa prombūtnes laikā. Tāpēc, ieslēdzis lielās gaismas, viņš izpētīja visus kaktus. Atkal nekā jauna! Tomēr šajā rītā viņš bija tā noskaņots, lai kaut ko atrastu. Un, izstumdidams formas, kurās cauru gadu tika lieti Ziemassvētku laimes pakavi, uz klona pamanīja mazu, plakanu ripiņu… Bet, kad to pacēla un pagāja zem gaismām, kļuva vai mēms: tā sarkanīgā ripiņa uz viņa plaukstas nebija vis kaut kāda tur pazaudēta poga vai nodilis divkapeiķis, bet gan cara laika naudas gabals desmit zelta rubļi!

"Nu moins! Pa dienu viņi te lej laimes pakavus, bet naktīs kāds gudrinieks pārkausē pašu laimi zelta naudu…" Un viņam ļoti vajadzēja saņemties, lai pārtrauktu meklēšanu un pirms vīru ierašanās savlaicīgi dotos prom. To, ko viņš nejauši bija uzzinājis, nu vajadzēja glabāt noslēpumā tik ilgi, kamēr parādās iespēja piekļūt ari pārējām zelta ripiņām. Un, ka tādas ir, viņš nešaubījās ne mirkli. Vai tad vienas vienīgas dēļ tiktu vairākas naktis karsēta kausējamā krāsns?

Turpmākajās dienās pārtapis par lielām acīm un vēl lielākām ausīm, viņš, runājot ar daudzajiem atkritumu vācējiem uz Kalna, bieži vien it kā nejauši! atgādināja stāstu par Zelta Veci un klausījās, skatījās, klausījās…

Vēl arī Ņinai piekodināja dienu un nakti turēt ausis vaļā, un viņa, to uztvērusi pārāk tieši, zem ķiveres vairs nesēja apakšā lakatiņu.

Tomēr viņš skaidrībā netika kurš varēja būt atradis zelta monētas un sācis tās pa kluso pārkausēt.

Miera mika Andrejs?

Šis lēnīgais, prātīgais vīrs, kura lietie laimes pakavi un makšķerēšanas auklu atsvari varbūt tiešām nesa veiksmi?

Bružiks? Kādreiz no Kalna palīgos pieaicinātais krāsaino metālu vācējs, kad darba bija sakrājies pārāk daudz. Diezin vai, jo viņš pat neapjēdza, kā krāsns ieslēdzama un izslēdzama. Ne tādam zelta naudu kausēt!

Vēl atlika Fēlikss. Jā, vienmēr viltīgi smīnošais Fēlikss! Ja viņam kāds būtu jāizvēlas, tad pirmās aizdomas, protams, kristu uz Fēliksu! Bet kā par to pārliecināties, kā šīs aizdomas apstiprināt?

Un tad kādu dienu viņam talkā atbrauca čigāni. Viņi uz Kalnu ieradās sarūsējušā žigulī un uzreiz bez kautrēšanās ienāca mājā.

Džemperi! Bikses! Svārki! Importa kurpes bērniem un pieaugušiem! Pērc, Saimniek, izvēlies! Lēti atdosim kā radiniekam gandrīz par velti!

Jau acis vien uzmetis šiem celofānā kulēs sastūķētajiem apģērbiem, viņš apjēdza, ka uz Kalna lupatnieki ne sliktākus džemperus, bikses un svārkus atrod… Bet varbūt šie arī bija tieši no Kalna nākuši?

-     Nu ko, Saimniek, redzu, tev naudas daudz un lētas, labas mantas nemaz neiet pie dūšas. Vecākais no čigāniem ar savām tumšajām acīm vērās viņā kā hipnotizēdams. Tad varbūt gribi lāča ādu pirkt ziemas vakaros būs, ko pie kamīna paklāt. Bet, ja gribēsi, varēsi arī ķekatās iet un kaimiņu bērnus baidīt… Saproti, Saimniek, īstas lāčādas apkārt nemētājas! Šī man dārga ģimenes piemiņa. Te čigāns savilka ģīmi kā uz raudāšanu, bet, tūlīt pat atsācis smaidīt, turpināja: Manam vectēvam bija Miška, īsts Miška, kas pēc mūzikas dancoja, bet, kad vecs palika un nomira, nabadziņš. Čigāns atkal izbolīja bēdīgas acis. Mans vectēvs tā kažoku novilka un pats tajā līda, kad kāzās jādanco bija…

-     Un vai tiešām tajā ādā cilvēks var ielīst? Viņam prātā pēkšņi ienāca brīnišķīga doma.

-   Tu vēl šaubies, Saimniek, ka es taisnību runāju? Čigāns ar mazliet aizvainotu sejas izteiksmi pamāja vienam līdzbraucējam. Tas žigli izmetās ārā un pēc brīža jau atgriezās kā pakaļkājās saslējies lācis rūkdams un grīļīgus soļus sperdams. Nu, īstāks par īstu lāci!

-   To es ņemšu! bez garas domāšanas viņš pateica.

* * *

Kā lācis uzvedas, kad kaut ko meklē? Stāv pakaļkājās? Metas četrrāpus? Ik pa laikam ierūcas? Vai arī nepārtraukti rēc ar atplestu rīkli? Bet varbūt lācim nikni jāšķaida siekalas uz visām pusēm un jādipina ar kājām, lai nagi skaļi knakšķētu?

Arvien vairāk viņš sāka apzināties, ka īstu lāci notēlot nemaz nebūs tik viegli. Bet vai viņam bija cita izeja? Skaidrāks taču par skaidru kāds, kas vairākas naktis veiksmīgi kausējis zelta monētas, no ieguvuma brīvprātīgi vis nešķirsies. Tāpēc vajadzēja rīkoties.

Čigānu lāčāda nelāgi oda pēc puvuma, gruzduma, un bija pat grūti noticēt, ka tā nav nākusi tepat no Kalna. Tomēr, lai arī kādus ceļus lāčāda būtu klejojusi, viņam tajā vajadzēja tikt iekšā un uzvesties kā briesmīgam lācim, kas savu medījumu agri vai vēlu dabūs rokā.

Un, protams, meklēšanu viņš vispirms uzsāka ar Fēliksa būdu!

Paslēpies aiz aprūsējušā mikroautobusa, kur mita stikla taras lasītāja Ņina, viņš nogaidīja, kamēr Fēlikss, muļķis, durvis neaizslēdzis, rīta agrumā dodas uz Kalnu, un ķērās pie sava plāna.

-    Zlankt! Zlankt! Viņš, gāzelēdamies no kājas uz kāju, sasniedza būdas durvis.

-    Zlankt! Zlankt! Viņš spēra pirmos soļus uz čīkstošās grīdas. Meitene būdas tālākajā stūrī šņākdama gulēja.

Tā kā vairums cilvēku savas vērtīgākās mantas glabā skapī zem veļas vai arī gultā, viņš ķērās pie Fēliksa guļamā, kuru pat īsti par gultu nevarēja saukt visādas lupatas te bija sasegtas un samētātas krustu šķērsu.

Visu izcilaja un izčamdīja tomēr nekā! Tam, ko viņš meklēja, vajadzēja būt kaut kam cietam un, viņaprāt, pasmagam arī…

Tāpēc viņš pabāza roku (patiesībā ķepu!) pagultē. Visādu krāmu tur netrūka, bet nekas nelīdzinājās meklētajam.

Puskrēslā vēl pavērās apkārt. Skapi šeit neredzēja, un patiess brīnums jau arī būtu, ja redzētu! Bet tā guļamā galā, liekas, stāvēja lāde… Tā gan labi ģeldēja dārgumu slēpšanai.

Zlankt! Zlankt! pie lādes un vāku vaļā. Viņš sāka jau nervozēt, ka meitene varētu atmosties, tāpēc daudzās lupatas ātri lidināja kur kuro!

Atkal nekā!

Un nu jau viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka gulētāja ir pamodusies un varbūt pat labu brīdi viņu vēro. Skaidrs taču pazīt nevar, un, ja mēģinātu skriet ārā, viņš meitenei tā uzrūktu, ka šī bikses piečurātu… Bet vai viņš spētu apklusināt bļaušanu, ko tādi skuķi varen labi pieprot… Tad saskrietu vēl arī citi no pārējām būdām un viņam varbūt grūti nāktos tikt projām. Tāpēc viņš atgriezās pie durvīm un ieklausījās: Kalns modās, bet pats trakākais blakus dzīvojošā Ņina sāka virināt sava stulbā autovraka durvis! Tas arī lika viņam mesties ārā… Tukšām rokām (nē, ķepām!) mesties ārā!

Tomēr viņš taču nevarēja pieļaut, ka uz viņa Kalna atrastais tiek kādam citam. Jāatzīst gan gudrākam un veiklākam par pārējiem.

Dažās turpmākajās dienās izstaigājis un rūpīgi izpētījis visu atkritumvācēju apmetni Kalna pakājē, viņš vēl arī atklāja, ka Fēlikss savu būdu tagad vienmēr aizslēdz… Tātad tur tomēr kaut kas ir paslēpts! Un viņš izšķīrās par otru apciemojumu.

Turklāt labāku par šo miglaino rītu pat izvēlēties nebūtu iespējams. Bet, tikko viņš bija atliecis nagliņas, lai izņemtu būdas loga rūti, tā pēkšņi ar kaut ko smagu dabūja pa muguru! Vai bija spējis aizturēt sāpju vaidu, to viņš neapzinājās, bet, ka pavisam netālu no sevis redzēja Fēliksu stāvam, apjēdza! Bet tam taču jau sen vajadzēja būt svina kausētavā! Tāpēc, cik nu ātri vien spēja, viņš ļepatoja prom. Labi zinot, ka drīz vien bērzu birzīti šķērsos lielais novadgrāvis, viņš pat atrāvās no vajātāja. Bet tad bēdzēja muguru skāra otrs ļoti sāpīgs sitiens. Iekūleņojis grāvī un tur uz mutes (bet varbūt uz purna?) guļot, viņš stingri nolēma:

"Viss! Man pietiek! Jāaicina talkā policisti, lai viņi tiek galā, jo to, kas man pienākas, gan jau dabūšu rokā. Agri vai vēlu."

Tomēr nedabūja! Un nu tas gliemežvāka izskatā neatgriežami zudis, gulēja kaut kur jūras dibenā. Nolāpītie rallisti! Pat jūrmalā no viņiem vairs nebija glābiņa.

"Tā vietā ņem šo!" viņš pie sevis izmēdīja pirmīt dzirdēto tetovēto puisi un viņa iedoto balto gliemežvāku no visa spēka trieca pret mola akmeņiem. Protams, tas sašķīda vissmalkākajās drumslās. Bet viņam pašam no tā nekļuva ne par kripatu vieglāk.

19. Es atradu mammu!

-       Es atradu mammu! Zita lēkšus ielēca istabā un apsēdās uz Ritas gultas.

-   Viņa beidzot ieradās ciemos? Rita pārjautāja.

-    Nē, es viņu atradu!

-    Kur atradi? Rita piecēlās pussēdus.

-    Jūrmalā!

-    Kā gliemežvāku? Zita īsti nevarēja saprast, vai Rita viņai tic vai ne.

-    Kopā ar gliemežvāku!

-    Bet vai tavai mammai matos bija iesprausts sarkans zieds? Ritu interesēja pavisam kas cits.

-    Sarkans zieds? Zita pārjautāja, jo meli un pekstiņi jau vienmēr aizmirstas visātrāk, bet, tomēr atcerējusies viņu abu sarunu jūrmalā, atbildēja: Neievēroju.

-    Tad jau viņai bija slikts garastāvoklis. Rita toreizējo sarunu atcerējās pilnībā.

-    Tu ko? Zita savu sašutumu neslēpa. Satiekot mani, slikts garastāvoklis? Mamma… mamma… Viņai nenācās viegli atrast īsto vārdu. Mamma… smaidīja visu laiku!

-    Es atradu savu mammu! Gaitenī Zita sastapa Pēteri un Aleksi.

-     Tad jau mēs miroņsveci vairs nededzināsim, žēli ierunājās Pēteris.

-      Un neviens vairs nešausmināsies, kad atkal stāstīšu par sarkano pakavu… Alekša lielās ausis kārtējo reizi nosarka.

Zita arī nosarka. Viņu bija samulsinājusi doma, ka abi puikas nepriecājas par viņas drīzo došanos prom. Tieši otrādi viņi neslēpa savas bēdīgās sejas! Un, pietvīkusi vēl vairāk, Zita ierunājās:

-    Bet to lāci, ko jūs abi kāpās pamanījāt, mēs ar mammu izsekojām līdz molam. Tur viņš ievēlās jūrā un… Zita aizdomājās.

-      …un… kas notika tālāk? Pēteris ar Aleksi iesaucās gandrīz reizē.

-    To es jums izstāstīšu vēlāk! apsolīja Zita. Bet tagad man jāskrien…

-    Es atradu mammu! viņa vēl līdz galam nebija atvērusi virtuves durvis, kad jau skaļi paziņoja.

-    Kas man tagad palīdzēs? Pavāre izslēdza gāzi zem pannas un pagriezās pret Zitu. No kā es turpmāk sargāšu banānus? Viņa šķērsoja telpu un noklikšķināja ledusskapja durvis, tad atgriezās pie Zitas ar lielu banānu rokā. Lūdzu, uzcienājies!

-     Mamma man banānus pirks, cik vien es gribēšu… paziņoja Zita un, beigusi mizot augli, to iestūķēja mutē.

-     Par to nu gan es nešaubos! Pavāres siltās plaukstas turēja Zitas galvu. Ak tu, mazais, mīļais mērkaķīti!

Un tas Zitu nemaz neaizskāra. Viņa pat vēlējās, lai siltās rokas viņa justu ilgāk.

* *

-    Es atradu mammu! Māsiņu Anitu Zita sastapa liftā.

-    Tev gan veicas! Anita pēc iekāpšanas pat aizmirsa nospiest sava stāva pogu.

-    Ļoti veicas! apstiprināja Zita.

-      Bet no lieliem priekiem tomēr neaizmirsti, ka jātīra zobi! Anita ne uz brīdi nepārstāja būt māsiņa, kas rūpējās par tīrību. Un kotletes nenēsā kabatās! Viņa smējās aizgūtnēm.

-Apsolu! Nu arī Zita smējās kopā ar viņu.

-     Tad jau izjuks mūsu jaukais pārītis Zita un Rita. Šis teikums jau skanēja skumji.

-    Jā, es drīz došos prom, arī ne pārāk priecīgi atteica Zita.

-    Uz kurieni? sarunu turpinot, iejautājās Anita.

-      Kad… uzmeklēsim Fēliksu… nu, manu tēti, tad… Zita aizdomājās. Patiešām uz kurieni viņi dosies? Ne jau atpakaļ uz Kalnu! Pēc tā, ko viņas ar mammu bija redzējušas uz mola, ne jau atpakaļ.

20. Māja pie ezera

Tas likās pavisam neiespējami un neticami viņi visi trīs sēdēja blakām un, ja vēlējās, jebkurā bridi varēja saķerties rokās… Un Zita to patiešām vēlējās! Viņa izstiepa kreiso roku, un to tūlīt satvēra mamma, viņa izstiepa labo roku, un to cieši saņēma tētis. Turklāt viņš nepārtrauca stāstīt, ko bija piedzīvojis pēdējās nedēļās.

-    Pēc vairāku dienu nesekmīgas meklēšanas Zitu šeit, jūrmalā, starp cilvēku tūkstošiem neatradis, vēlreiz izstaigāju un izbraukāju visas vietas, kur Elizabete, viņš paskatījās uz mammu, sabijusi savas pazušanas laikā. Divās slimnīcās un trijās sanatorijās es izrunājos ar katru, kas tik vien man atbildēja. Tomēr netiku tuvāk ne par soli. Neviens man neko nestāstīja…

-    Tad tu droši vien vēl briesmīgi odi pēc lāča: pēc gruzduma un puvuma, pēkšņi iedomājās Zita un apostīja pati sevi. Kā viss, kas nācis no Kalna!

-     Var jau būt. Aizdomājās tēvs. Pats jau to nejūt. Līdz beidzot patālu no Pilsētas kāda ezera krastā dzīvojoša veca sieviņa atcerējās, ka tur no tuvējās sanatorijas bieži nākusi viena bēdīga sieviete un vienmēr lasījusi divvāku gliemežvākus… Nu man pavediena gals bija rokā! Vēlreiz devies uz sanatoriju, uzzināju, ka bēdīgā sieviete, kas neko, neko par sevi neatcerējusies, tālāk pārvesta uz šejieni.

-    Tur bija daudz, daudz ūdens bez viļņiem un doņi visriņķī, mamma ieteicās, bet krastā zaļi krāsota mājiņa ar lubu jumtu.

-    Jā, tajā pašā mājiņā es pārlaidu nakti, jo visi autobusi jau bija prom, tēvs turpināja. Un vecā sieviņa, kura tevi atcerējās gliemežvākus lasām, man izstāstīja, ka gatavojas rudenī pārcelties pie meitas uz Pilsētu un uztraucas, kas notiks ar māju. "Ja man

paveiktos atrast meitu un sievu, es varbūt varētu to nopirkt," tūlīt ieteicos. "Bet šī māja droši vien ir ļoti dārga…" "Kur nu dārga!" attrauca sieviņa. "Galvenais, lai kāds te dzīvo iekšā, kopj un kurina…"

-    Tu esi sarunājis mums māju! Zita, atlaidusi vaļā vecāku rokas, aizsedza acis.

-     Kas tev notika? Mamma centās Zitas rokas dabūt nost no sejas.

-   īstu māju ar durvīm, vairākiem logiem, priekšnamu un sarkanu ķieģeļu skursteni? Zita pati atsedza savu priecīgo seju.

-   Jā, īstu māju, apstiprināja tēvs. Tomēr nekāda lielā jau tā nav: dažas istabas un plaša virtuve.

-    Mums ar tēvu un tev būtu atsevišķas istabas! Arī mamma likās apmierināta.

-     Man atsevišķa istaba? Es negribu atsevišķu istabu! Zita pielēca kājās. Es vēlos dzīvot kopā ar jums! Viņa atkal apsēdās un kā iepriekš saķēra abu vecāku rokas. Kopā!

-    Labi, dzīvosim kopā, neiebilda tēvs.

-    Tad es tajā brīvajā istabā varēšu iekārtot podnieka darbnīcu, nu atdzīvojās mamma.

-    Bet es iešu pie tevis lipināt, lūk, ko! paziņoja Zita un veikli izķeksēja aiz mammas blūzes paslēpto lielo, smago gliemežvāku.

-     Cik labi, ka tas ir nosargāts! Tēvs vērās te mammā, te meitā.

-    Mēs to abas kopā nosargājām! neslēpa Zita.

-    Patiešām abas kopā… Mamma noņēma gliemežvāku un sniedza to tēvam. Viņš plaukstā pasvaroja saņemto.

-    Varbūt ar šo pietiks, lai sieviņai samaksātu par māju?

-    Vai par mājām, kas atrodas pie ūdens, var maksāt ar gliemežvākiem? Zita neslēpa savu pārsteigumu.

-   Jā, ja ir tik vērtīgs kā šis! Tagad mamma plaukstā svaroja gliemežvāku un turpināja: Tā kā manis gatavotie vienmēr bija daudz vieglāki, es uzreiz sapratu, ka šajā kaut kas ir paslēpts… Bet vēlāk, ar matadatu pakasot nost parafīnu, pat sabijos. Nu man tapa skaidrs, ko lācis tik izmisīgi meklēja.

-     Kad visaizliektākajā gliemežvākā es pa šauro spraugu ielēju iekšā izkausētos cara laika zelta rubļus, atcerējās tēvs, no augšas vērīgi ieskatoties, tomēr varēja pamanīt spīdumu… Tad nu man nekas cits neatlika kā spraugu līdz augšai piepilināt pilnu ar sveci.

-    Un tev nebija bail no Zelta Veča? Zita apbrīnā skatījās uz tēvu.

-    Bija gan bail! Ka Zelta Vecis, par lāci pārvērties, atkal varētu tevi sabaidīt… Bet, kad toreiz naktī nopostīja būdas, man jau nekas cits neatlika kā gliemežvāku atdot vien tev. Pēc tavas aizšmaukšanas no policijas es satraucos ne pa jokam. Ja nu lācis tevi atrod agrāk par mani?

-     Un tā arī notika! Zita domās atgriezās tajā novakarē, kad jūrmalā pirmo reizi bija sajutusi lāča smaku un ievērojusi lielās pēdas nospiedumu pie sētas durvīm. Kāpēc lācis mani atrada ātrāk nekā tu? Zitas jautājumā skanēja pārmetums.

-    Tevi jūrmalā, sēžam uz kāpas kopā ar kādu meiteni, bija pamanījusi Saimnieka meita Anžella un to izstāstījusi mājās, teica tēvs.

-    Kā tu to zini? Zita nesaprata.

-    Es arī Anžellu satiku tepat netālu sauļojamies, bet tad jau biju noskaidrojis, kādā sanatorijā ārstējas mamma, un… te nu es esmu!

-     Kad mēs brauksim pie tā ezera, kur par gliemežvāku var dabūt māju? Zitu vēl interesēja.

-    Šodien vai rīt? Tēvs skatījās uz mammu.

-    Rīt! Vislabāk rīt! Zita nekavējās atbildēt.

-    Kāpēc tikai rīt? Mamma likās vīlusies.

-    Šovakar man vēl jādedzina miroņsvece un jāizstāsta Aleksim ar Pēteri viss par lāci, vārdus kā pupas ātri nobēra Zita.

-    Kas jādedzina? pārjautāja mamma.

-    Miroņsvece! atkārtoja Zita.

-    Tā palīdz vairāk baidīties, ja? No savas bērnības kaut ko atcerējās tēvs.

-    Ļoti palīdz! apstiprināja Zita.

-    Vai tad tiešām tev vēl par maz bijis baiļu un piedzīvojumu? Elizabete ar katru brīdi vairāk pārvērtās par īstu mammu.

-     Bet mūsu īstie piedzīvojumi nu tikai sākas! Zita bija pilnīgi pārliecināta.

Saturs

PIRMĀ DAĻA

1.   Lācis ………………………………………………………………. 5

2.  Kalns………………………………………………………………. 7

3.  Ņina………………………………………………………………. 10

4.  Saimnieks………………………………………………………. 13

5.  Piens …………………………………………………………….. 21

6.  Fēlikss un mamma…………………………………………… 23

7.  Priecīgi un bēdīgi ……………………………………………. 26

8.  Medības………………………………………………………….. 29

9.  Zelta Vecis………………………………………………………. 31

10.  Gliemežvāks …………………………………………………. 41

11.  Policijā………………………………………………………….. 45

12.  Pirmo reizi uz ielas…………………………………………. 47

13.  Tu! ……………………………………………………………… 50

14.  Viltnieki………………………………………………………… 54

15.  Vai tev nauda ir?…………………………………………….. 58

16.  Balodis tirgū………………………………………………….. 61

17.  Es norišu to slieku!…………………………………………. 67

18.  Visi, kas pazuduši…………………………………………… 71

OTRĀ DAĻA

1.  Neskaidras atmiņas………………………………………….. 76

2.  Pie jūras ………………………………………………………… 78

3.  Ātrāk pazūdi no šejienes!…………………………………… 81

4.  Aizmirst! Visu aizmirst!…………………………………….. 83

5.  Dzimusi garā un aukstā ziema …………………………… 85

6.  Ko slēpj "Piena lāse"…………………………………………. 95

7.  Saldējums……………………………………………………… 100

8.  Kur iekrita? Kur izkusa?………………………………….. 103

9.  Raudošā un smaidošā mamma………………………….. 107

10.  Bomzene Zita ………………………………………………. 108

11.  Mērkaķītis virtuvē ……………………………………….. 112

12.  Mana mamma mani pazītu!…………………………….. 117

13.  Saruna ar Anitu …………………………………………… 119

14.  Visvairāk un vismazāk…………………………………… 121

15.  Smīnigā žurka atkāpjas………………………………….. 125

16.  Miroņsvece………………………………………………….. 129

17.  Nomierinies, vecīt! ……………………………………….. 134

18.  Pliks un slapjš……………………………………………… 141

19.  Es atradu mammu!……………………………………….. 148

20.   Māja pie ezera……………………………………………… 151

Lasiet vel šadas interesantas latviešu rakstnieku grāmatas:

Vladimirs Kaijaks. Melnais kamols-amols-mols

Jānis Jurkans.

Nirējs

Māris Rungulis. Sirsninsalas

Guntis Berelis. Agnese un Tumsas valdnieks

Andra Neiburga. Stāsts par Tilli un Sunu viru

GRAMATU KLUBA BIEDRIEM IR DAUDZ DAŽĀDU PRIEKŠROCĪBU: VARĒSIET PAR SPECIĀLĀM CENĀM IEGĀDĀTIES MŪSU IZDEVNIECĪBAS GRĀMATAS

-  APGĀDA ĪPAŠĀS PROGRAMMAS SNIEGS JUMS PRIEKŠROCĪBAS

UN ATLAIDES MŪSU GRĀMATU IEGĀDEI

-   VARĒSIET PIEDALĪTIES KONKURSOS UN LOTERIJĀS UN IEGŪT

BRĪNIŠĶĪGAS BALVAS

vai mēs esam )us ieinteresējuši un jūs velatiēs iestaties kluba? tas ir vienkārši. atsūtiet informāciju par sev], noradot vārdu un uzvārdu personas kodu

Pasta indeksu precīzu pasta adresi ziņas par sevi sūtiet uz adresi "Grāmatu klubs" riga. k. Valdemāra iela 6. lv-ioio

ŠĪS ziņas ir nepieciešamas, lai NOSŪTiTU jums jaunāko Grāmatu

kluba bezmaksas katalogu.

Katalogā ievietotas grāmatas ieinteresēs visus jūsu ģimenes locekļus. Tur būs

•krāsainās pasaku un attīstošās grāmatiņas pašiem

mazāka) iem

•mākslas un izziņas literatūra visu vecumu lasītājiem •enciklopēdijas un atlanti skolēniem

•Grāmatas lasīšanai ģimenē •Daiļliteratūra un izklaidējošā literatūra

pieaugušajiem

Iestāties klubā un iegādāties grāmatas var mūsu mājaslapā:

WWW.G RAM ATU KLU BS. LV

apgāds zvaigzne abc

aicina jūs iestaties grāmatu klubā

Zvaniet patālr. 7801706. un mēs atbildēsim uz Jūsu jautājumiem

[1] Vienrocis spē|u automāts (žargons).

[2] rehabilitācija veselības un darbspējas atgūšana pēc slimošanas vai traumām.

[3] tīģelis trauks no ugunsdroša materiāla dažādu vielu karsēšanai un kausēšanai.

Content

Rungulis Māris Gliemežvāks

PIRMĀ DAĻA

1. Lācis

2. Kalns

3. Ņina

4. Saimnieks

5. Piens

6. Fēlikss un mamma

7. Priecīgi un bēdīgi

8. Medības

9. Zelta Vecis

10. Gliemežvāks

11. Policija

12. Pirmo reizi uz ielas

13. tu!

14. Viltnieki

15. Vai tev nauda ir?

16. Balodis tirgu

17. Es norīšu to slieku!

18. Visi, kas pazuduši

OTRĀ DAĻA

1. Neskaidras atminas

2. Pie jūras

3. Ātrāk pazudi no šejienes!

4. Aizmirst! Visu aizmirst!

5. Dzimusi garā un aukstā ziemā

6. Ko slēpj "Piena lāse"

7. Saldējums

8, Kur iekrita? Kur izkusa?

9 Raudoša un smaidoša mamma

10. Bomzene Zita

11. Mērkaķitis virtuvē

12. Mana mamma mani pazitu!

13. Saruna ar Anitu

14. Visvairāk un vismazāk

15. Sminīgā žurka atkāpjas

16. Miroņsvece

17. Nomierinies, vecīt!

18. Pliks un slapjš

19. Es atradu mammu!

20. Māja pie ezera

Saturs