Rungulis Māris

Ilmārs un Laima

Māris Rungulis

Ilmārs un Laima

.

.

ILMĀRS

..

Saturs

Vecā pils…………………………………………….

Vai pazemes ejas ir pekstiņi?…………………..

Pie Pranka…………………………………………..

Zilums zem kreisās acs………………………….

Ar zīmuli pierakstītā burtnīca…………………

Drūmais Ilmārs vairākas reizes smejas……..

Paps sagaida īsto brīdi…………………………..

Rolands dabū ar trauku lupatu……………….

Gaiši zilais tauriņš……………………………….

Ugunsgrēks un nervu drudzis………………….

Otrā burtnīca………………………………………

Ilmārs ir apjucis…… :……………………………

Par to, kas pirmdien hotika 5.b klasē ………

Inese kļūst enerģiska…………………………….

Svētdienas pārsteigumi un pārdomas……….

Sagrieztā riepa……………………………………

Atgadījums ar Ineses bizēm……………………

Cik Rolandam ir svarīgi Ineses solījumi …

Trešā burtnīca…………………………………….

Šīs briesmīgās un mīļās sudrabainās ēnas

Atvadas no pils …………………………………..

Pranka slimība un divi atklājumi…………….

Kāpēc burtnīcas sūtītas slepus?……………..

Mēs nedrīkstam atstāt pili!……………………

Lidojums pie Ineses……………………………..

.

Veca pils

Ilmārs dzīvoja pilī. Viņam bija divpadsmit gadu, bet pils stāvēja pakalnā virs pilsētiņas jau vairāk nekā septiņus gadsimtus. Tā bija īsta bruņinieku pils, pati pēdējā Latvijā, kurā vēl dzīvoja cilvēki.

Agros darbdienas rītos te smaržoja pēc kafijas, vakaros pēc zupām, bet svētdienu pusdienas laiks sevi pieteica ar ceptu sīpolu un cūkgaļas garšīgo aromātu, kas plūda ārā pagalmā pa atvērtajiem virtuvju logiem.

Tāpēc katrs svešinieks, te pirmoreiz ienākot, sākumā pārsteigts vērās apkārt. Un kāds tur brīnums visas līdzīga vecuma pilis jau sen bija pārvērtušās drupās, kur mājoja vien pūces un sikspārņi.

Tomēr šī pils, par spīti laikam, vēl turējās. Turējās varbūt ne tikai tāpēc, ka tajā dzīvoja cilvēki, bet drīzāk tāpēc, ka pils pati dzīvoja cilvēkos vienā vai vairākos -, un cilvēks, kurā šī pils dzīvoja, nespēja meklēt sev citu mājvietu, viņš jutās droši un labi vienīgi šeit.

Kaut gan ne katrreiz cilvēks pats to zināja. Ilmārs gandrīz visus savus divpadsmit dzīves gadus pat nenojauta, ka pils viņā mājo jau kopš dzimšanas. Protams, ne vienreiz vien zēns bija dzirdējis par pili daudz nostāstu, kuros pazemes ejas kā zirnekļa tīkli gāja no plašajiem pagrabiem uz visām pusēm un atklāja vairākas pilsētiņas vēstures mīklas. Bet, tā kā pils vēl dzīvoja Ilmārā paslepeni, neatmodusies, viņš visus nostāstus drīz pēc to noklausīšanās aizmirsa, tikai retu reizi zēna skatiens aizķērās virtuvē pie stenderes, kur karājās pils pagraba atslēgas.

Un diezin cik ilgi tā būtu turpinājies, ja nepienāktu šis pavasaris, kad pils Ilmārā pēkšņi atdzīvojās.

Vai pazemes ejas ir pekstiņi?

Ilmārs sēdēja savā iemīļotajā vietā uz kāpnēm, kas veda augšā tajā pils daļā, kur atradās arī viņu dzīvoklis. No šejienes labi bija pārskatāms diezgan plašais pagalms un abi pils spārni.

Virs pagrabiem šī vecā, no milzīgiem akmeņiem celtā, bet tagad apmestā ēka bija apdzīvota divos stāvos.

Daļa pils ārējo logu iespējams, agrāko laiku šaujamlūkas vērās tieši uz austrumiem, daļa uz dienvidiem. Ilmārs to bija ar kompasu vairākkārt pārbaudījis. Tādā pašā virzienā, veidojot savā starpā taisnu leņķi, stāvēja ari abi pils spārni.

Ziemeļos un rietumos pils pagalmu savukārt norobežoja apdrupusi, bet vēl pietiekami augsta akmens siena tā ka izveidojās slēgts četrstūris, kura vienā malā uz kāpnēm tagad sēdēja Ilmārs.

Aprīļa novakara saule spīdēja zēnam tieši virsū, un viņš miegdamies centās izgrozīties tā, lai mazāk žilbtu acis.

Tu jau kā runcis sildies pavasara saulītē! malkas grozu no pagraba stiepdams, viņam uzsauca kāds pilnīgi sirms, kalsns vīrs ar skanīgu un jocīgu uzvārdu Pranks. Vai garlaicīgi?

Ilmārs pamāja ar galvu un skatījās, kā Pranks dodas augšā pa kāpnēm uz savu dzīvokli, kam visā pilī nebija līdzīga tas atradās tieši virs caurbraucamo vārtu milzīgās velves.

Pranks tikko bija aizvēris ārdurvis, kad pavārtē spalgi iešķindējās velosipēda zvaniņš. Tūlīt ari parādījās pats braucējs. Kā tad tas bija Rolands! Mīdams pedāļus, cik vien spēka, zēns piebrauca pie kāpnēm, uz kurām sēdēja Ilmārs, un strauji nobremzēja. Velosipēds sacirtās šķērsām, atstādams uz zemes garu švīku. Rolanda vaļējā vējjaka noplandīja vien un roka pacēlās sveicienam:

-   Čau! Nu gan uzrāvu augšā… Parasti līkumā pirms vārtiem jākāpj nost, bet šoreiz labi ieskrējos. Zini, baigie cipari iebraucu pie Ineses un šī…

Ilmārs sadrūma un tā arī nesadzirdēja, ko Inese īsti darījusi vai teikusi. Jau tas vien, ka Rolands atkal bijis pie viņas mājās, runājis ar meiteni, Ilmāru sarūgtināja.

Ilmārs gan zināja, cik asi Inese vienmēr atcirta Rolandam klasē, bet, kā meitene izturējās mājās pret Rolandu, kad tas bija viesis, Ilmārs nevarēja izdomāt. Un varbūt tieši to Rolands arī izmantoja?

Atbildi meklējot, Ilmārs paskatījās uz runātāju. Liekas, Rolands nemaz nemanīja, ka Ilmārs viņa stāstīto nav dzirdējis.

Beidzis runāt par Inesi, Rolands viltīgi pasmaidīja un tad pajautāja:

-   Nu, ko jaunu esi izpētījis pagrabos?

Ilmārs joprojām klusēja, jo Rolands bija trāpījis atkal citā viņa vārīgā vietā. Pagrabi un to iespējamie noslēpumi Ilmāru pašu pēdējā laikā nelika mierā ne dienu, ne nakti. Kopš tās reizes, kad Rolands kādā starpbrīdi, Ineses klātbūtnē gribēdams zēnu izzobot, skaļi bija paziņojis, ka pazemes ejas pekstiņi vien ir, kurus izdomājuši paši pils iedzīvotāji tādi kā Ilmārs lai liktos interesantāki.

Visi apkārtstāvošie, kaut ari paši ticēja ejām, spalgi iesmējās. Bet Inese, domīgi pasmaidījusi, aizgriezās.

Un tajā brīdi pils atdzīvojās Ilmārā un turpmāk nepārtraukti par sevi atgādināja.

Laiks skrēja, un, neko jaunu neuzzinājis, Ilmārs satraucās. Nemieru vēl pastiprināja Rolanda apciemojumi. Ari tagad pēc Ilmāra klusēšanas, sapratis, ka viņam nav, ko teikt, Rolands turpināja ar tādu kā gandarījumu:

-Jā, žēl, ka es pilī nedzīvoju! Es te pāris dienās visu izložņātu, tavas pazemes ejas viens divi atrastu un pat visu mūsu klasi izvadātu, viņš bridi aizdomājās, ja jau tu pats nevari, lai vismaz tavs bračka…

Ilmārs iekoda lūpā. Ne jau pirmoreiz Rolands atgādināja viņa nevarēšanu. Kamols zēna krūtīs atkal piebrieda.

It kā to juzdams, Rolands apmierināti uzmauca dziļāk savu naģeni, spēcīgi atspērās pret zemi un aplaida pagalmam apkārt vienu uzvarošu apli. vēl abām rokām turēdams stūri un nemitīgi šķindinādams zvaniņu.

Otru apli braucot, Rolands pacēla rokas virs galvas un vicināja gaisā cepuri.

Bet ar to viņam vēl nepietika: uzņēmis ātrumu, Rolands pacēla kājas un salika uz stūres.

Ilmārs sēdēja pavisam sadrūvējies, tomēr sekoja ar acīm velosipēdam.

Reiz, kad Rolands brauca gar pils vārtiem, Ilmārs paskatījās augšup un pamanīja Pranku, kas, atspiedies ar elkoņiem uz palodzes, vērās laukā. Zēnam pat no attāluma likās, ka Pranks vēro tieši viņu, nevis Rolanda trikus. Un tā jau laikam arī bija, jo, tiklīdz Rolands, zvanu šķindinādams, izdrāzās pa vārtiem un Ilmārs palika pagalmā gluži viens, turklāt tik sliktā noskaņā, ka neko, neko negribējās iesākt, Pranks zēnam uzsauca un aicināja viņu pie sevis.

Ilmārs palika sēžam.

Bet Pranks neatlaidās un atkārtoja aicinājumu:

Nāc žiglāk! Palīdzēsi man tējas sasvērt. Viens vairs netieku galā…

Beidzot Ilmārs piecēlās, sāniski pagriezies, nesteidzīgi nokāpa pa kāpnēm un, kājas, kas bija ieautas melnās, smagās, pēc speciāla pasūtījuma taisītās kurpēs, neveikli likdams, lēni devās pāri pagalmam.

Pēc laiciņa verot Pranka dzīvokļa durvis, pagaisa Ilmāra drūmās domas par paša neveiklajām, velosipēda pedāļus mīt nespējīgajām kājām, kuras, zēnam vēl maziņam esot, kā ļauna burve bija atstājusi bērnu trieka. Un pagaisa arī pats Rolands tik spēcīgi viņu pēdējā laikā ietekmēja ciemošanās pie Pranka.

Vai tā bija tuvošanās kādam sengaicmm noslēpumam. ko Ilmārs vēl ar prātu neaptvēra, bet jau juta?

Pie Pranka

Pils dalīšana atsevišķos dzīvokļos bija uzsākta jau sen. un ar katru gadu vecie mūri uzņēma sevī jaunus un jaunus iedzīvotājus.

Tā tas turpinājās arī vēl pēc Ilmāra dzimšanas, kad vienā pils daļā tika pat iekārtota ģimeņu kopmītne. Bet tad pilsētiņā, aiz kuras pakalnā slējās pils, sāka celt citu pēc citas jaunas mājas un kopmītnes daudzie iedzīvotāji aizvācās projām.

Pils ziemeļu gals nu neomulīgs vērās ar tumšām bezaizkaru rūtīm.

Vēl pēc kāda laiciņa platas plaisas akmens sienās radās vairākos dzīvokļos pils rietumu galā un arī turienes iedzīvotāji pārgāja kaut kur citur.

Tagad pilī bija palikuši vairs tikai nedaudzi dzīvokļi, kuros lielākoties mitinājās veci ļaudis, kas ilgajos gados bija jau pieraduši pie pils dzestrajām telpām, augstajiem griestiem, ērtajiem pagrabiem, kuros glabāja arī malku un ogles.

Neviens cits puika vai meitene, izņemot Ilmāru un viņa trīs gadus vecāko brāli Tālivaldi, šajā pilī nedzīvoja.

Bet Tālis reti bija mājās visi viņa vakari un brīvdienas pagāja gokartistu pulciņā, no kurienes viņš vienmēr atgriezās melnām rokām un nerunīgs.

Tāpēc arī nesteidzīgais Pranks, kas bieži apsēdās blakus Ilmāram un parunājās kādu brīdi, saistīja zēna uzmanību.

Bet sevišķi Ilmāru interesēja pils. Un Pranks zināja daudz ko stāstīt, bet, līdzko runas nevilšus nonāca līdz pazemes ejām, viņš vienmēr kļuva izvairīgs. Ilmārs dažu labu reizi bija mēģinājis tieši, bez aplinkiem iztaujāt Pranku, bet viņš tik atmeta ar roku:

Ko es, vecs vīrs, lai zinu par jūsu, jauno, interesēm!

Ilmāru Pranks visvairāk saistīja kā varbūtējais pils noslēpumu zinātājs, turpretī pilsētiņas iedzīvotāji pie viņa nāca pēc zāļu tējām pret visdažādākām kaitēm. Bieži Pranku meklēja arī atbraucēji pat no Liepājas un Rīgas.

Tikko pārkāpis pāri Pranka dzīvokļa slieksnim, Ilmārs vispirms ieraudzīja lielo virtuves galdu, apkrautu ar izkaltētām tējām. Vienas Pranks saiņoja atsevišķos papīra maisiņos, citas tikai pēc sev zināmām receptēm svēra uz aptiekas svariem un jauca kopā.

Ilmārs no visām zāļu buntītēm pazina tikai nelielu daļiņu. Te pašā galda malā stāvēja brūnganie biškrēsliņi, blakus tiem blāvoja sudrabainās vērmeles. Tālāk atradās violetie virši, kas gandrīz aizsedza dzeltenos gaiļbikšus. Bet trauslās kumelītes ar savām sabirzušajām ziedlapām bija nokaisījušas pat grīdu.

Pranks izsekoja Ilmāra skatienam.

-    Nu, vai redzi, cik te daudz darba! Tāpēc aicināju tevi talkā. Drīz taču jāsāk vākt šīgada zāles.

Ilmārs apsēdās un, pievilcis krēslu tuvāk galdam, sāka likt kādā papīra maisiņā rasaspodiņus.

Virtuves krēslainajā stūri, kur atradās plīts, kaut kas nočūkstēja, un tvaika mutulis pasitās augšup.

-    Uguns par lielu, secināja Pranks un piegāja pie plīts, lai pabakstītu ar kruķi pagales, kas tūdaļ sabirza oglēs. Vārot zāļu tēju, uguns nedrīkst būt ne par lielu, ne par mazu, Pranks skaidroja, un kurināšanai noder vienīgi malka. Ar akmeņoglēm pat nav ko domāt izvārīt labu, dziedinošu tēju…

Ilmārs pie sevis pasmaidīja, sākumā viņš ilgi nebija varējis pierast, ka cilvēki ieradās pēc izvārītām tējām, ņemdami līdzi kā samaksu dažas malkas šķilas, jo vecais vīrs par zāļu vākšanu, kaltēšanu un vārīšanu neņēma ne kapeiku.

Malku ļaudis parasti atstāja pie kāpnēm, kas veda tieši no pagalma Pranka dzīvokļa priekštelpā. Vēlāk Pranks šis šķilas pārnesa uz pagrabu,

kur malkas bija sakrājies daudz, un tā aizņēma gandrīz visu telpu.

Jau labu laiku Ilmārs pakoja zāļu tējas papīra maisiņos, bet, atcerējies pagrabu, nespēja vairs nomierināties.

Franks pat nenojauta, ka šādi iesākta saruna varētu nonākt līdz Ilmāra iemīļotākajam tematam, un rāmi turpināja stāstīt par dažādu zāļu tēju vārīšanu, kurai labāk nepieciešama priežu, kurai savukārt bērzu malka.

-   Bet vai mitra bērzu malka nekaitē tējām? Ilmārs viltīgi iejautājās.

-   Mitra? Pranks pārprasīja. Jūsu pagrabā malka paliek mitra?

-   Mūsējā ne! Ilmārs aši atbildēja. Cik tad mums malka stāv no rudens līdz pavasarim -, bet jūsējā gadiem krājas! Un ko tik visu tāda malka var aizsegt! zēns pārgudri nobeidza.

-   Tu domā kādu pazemes eju? Pranks pārtrauca darbu un ļoti pārsteigtajam Ilmāram pajautāja.

Ilmārs pāri galdam mēmi vērās vecajā vīrā šī bija pirmā reize vispār, kad Pranks pazemes ejas pieminēja.

-   Xu saki man kāpēc tās ejas tevi tā apsēdušas?

Ilmārs klusēja. To, ka pils viņā ir atdzīvojusies un ik dienas atgādina par sevi, nebija nemaz tik vienkārši paskaidrot. Un varbūt to nemaz cits nevarēja saprast.

-   Tu kādam esi apsolījis ejas atrast? Vai tam savam drauģelim, kas te šodien uz riteņa ķēmojās? Pranks jautāja.

Ilmārs pats nezināja, kā tas notika, bet, tiklīdz Pranks pieminēja Rolandu, viņam acis kļuva mitras kā sīpolu mizojot. Un Pranks to noteikti pamanīja, jo viņš sēdēja ar muguru pret logu, bet Ilmārs gaismā.

Negaidīdams, kamēr asaras pa acu kaktiņiem notecēs uz vaigiem, zēns mazliet dobjā balsī ierunājās:

-   Rolands apgalvo, ka viss ir pekstiņi, ka pazemes ejas esam izdomājuši mēs paši pilī dzīvojošie. Un tam laikam tic visi mūsu klasē. Varbūt ari Inese… Ilmārs apklusa, jo pat Prankam zēns nespēja atkārtot Rolanda teikto: "Ja tu pats nevari, lai vismaz tavs bračka …"

Pranks uzreiz gan neko neatbildēja, bet varēja just, ka viņš ir noskaities. Strauji nolicis uz plaukta piepildītos maisiņus ar tēju, Pranks satraukts iegāja istabā. No turienes ātri vien atgriezās, pielika plītij vēl malku un atkal pazuda istabā.

Kad vecais vīrs no jauna iznāca virtuvē, viņa satraukums jau bija nedaudz pierimis.

-    Man rādās, Ilmār, ka tā Rolanda dēļ nav vērts diži uztraukties. Vienmēr jau uzrodas tādi

cilvēki, kas nekam netic un par visu smejas… Pranks apklusa un, it kā viņam būtu pazudis iesāktais domu pavediens, nobeidza ar pavisam ko citu: Ieliec vēl šajā cukura tūtā kliņģerītes un tad beidzam.

Ilmāram, ņemot trauslās kliņģerīšu galviņas, drebēja pirksti tā arī Pranks par ejām viņam neko nebija pateicis.

Zilums zem kreisās acs

Sestā stunda bija beigusies. Ilmārs pēdējais iznāca no klases. Plecu somu vēl turēdams rokā, viņš pa gaiteni aizgāja līdz kāpnēm un mirkli apstājās pie viena no augstajiem un šaurajiem spoguļiem, kas šeit bija piestiprināti katrā pusē. Zēns nolika somu uz flīžu gridas un, glauzdams tumšos matus prom no pieres, atskatījās. Pa gaiteni klusiem soļiem tuvojās Rolands. Acīmredzot viņš bija gribējis pilnīgi negaidīti pielavīties Ilmāram un nu apjucis apstājās dažus soļus no klasesbiedra.

Katrs, kas šo ainu redzētu no malas, būtu izbrīnījies, cik ļoti atšķirīgi ir abi zēni.

Rolands izstīdzējis, iesarkanu matu ērkuļu gaisā, ar sejā reti kad nozūdošu mazliet viltīgu izteiksmi stāvēja kā runcis, kas pieķerts nedarbos

Ilmārs bija plecīgāks. Viņa sejai tagad bija virsū sastingusi maska, kurā tikai tumši zilās acis nespēja palikt mierīgas, gandrīz neslēptās bailēs jautājot, kas atkal sagaidāms.

Tomēr Rolands uz Ilmāru neskatījās un baiļpilno jautājumu viņa acīs neizlasīja zēnu jau apstādināja Ilmāra mazliet draudošā poza. Un tikai tad, kad Ilmārs noliecās, lai paceltu savu plecu somu, Rolands atļāvās paiet Ilmāram garām un, ticis pa kāpnēm vairākus pakāpienus zemāk, noskaitīja savu jau pagājušajā gadā izdomāto un agrāk bieži atkārtoto pantiņu:

-   Bēbīt, Ilmār, mazais brāli,

Tevi ļoti gaida Tālis…

Šī ķircināšana Ilmāru sen vairs neaizskāra, un viņš, to tūlīt aizmirsis, gāja pa kāpnēm lejā uz ģērbtuvi.

Tālis, kā jau katru dienu, kad viņam nebija vairāk stundu nekā Ilmāram, sēdēja lejā uz garā sola un kaut ko lasīja.

Ilmāra jaka jau atradās viņam blakus.

-   Ā, tu! brālis pacēla galvu, iebāza grāmatu somā un gaidīja, kamēr Ilmārs apģērbjas.

Iznākuši pa skolas durvīm, viņi devās uz nojumi pie katlumājas. Tur stāvēja Ilmāra ratiņi. Tālis tos tūlīt izstūma ārā. Ilmārs iekāpa, paņēma arī brāļa somu, un viņi izbrauca uz ielas. Tālis gāja aizmugurē un stūma trīsriteņu ratiņus, bet Ilmārs stūrēja un tikai retu reizi, griezdams rokturi, piepalīdzēja brālim, kad ceļš devās augšup kārtējā pakalnā.

Kamēr Ilmārs vēl negāja skolā, mamma nestrādāja, bet zēns no šiem gadiem atcerējās gandrīz vienīgi to, kā, vienmēr pieķēries mammas elkonim, katru dienu lēnītēm devies viņai līdzi paprāvo gabalu no pils uz veikaliem pilsētiņā iepirkties.

Ilmāram, sākot iet skolā, arvien blakus bija brālis, kurš tad jau mācījās ceturtajā klasē. Ceļu no pils līdz jaunajai skolai, kas atradās šīs garās un šaurās pilsētiņas otrajā galā, Tālis viens pats varēja noiet piecpadsmit minūtēs, kopā ar Ilmāru pagāja vismaz stunda. Bet, tā kā viņu pilsētiņā ne vietējo autobusu, ne tramvaju nebija, nekas cits neatlika kā braukt ar invalīdu ratiņiem.

Šoreiz, tāpat kā parasti, Ilmārs sēdēja noliektu galvu un neskatījās apkārt. Tad vismaz tik asi nejuta pretimnākošo līdzjūtīgos, izbrīnītos skatienus.

Vienīgi braucot garām autoostai un tirgum, Ilmārs nedaudz pacēla galvu te vienmēr bija tik daudz ar sevi aizņemtu laužu, kas zēnu pat neievēroja.

Aiz autoostas iela gāja no kalna lejā. Un te arī gadījās tajā dienā visnepatīkamākais: Ilmārs mirkli atskatījās uz Tāli, un tajā brīdī ratiņu priekšējais ritenis aizķēra kādu puisi, kas bija apstājies pie veikala skatloga.

Svešais spēji apcirtās, ar roku nopurināja no biksēm riteņa putekļus un nikni iebļāvās:

-   Skaties, kropli, kur tu stūrē!

Ilmārs saklausīja, kā Tālis aizmugurē nočāpstina lūpas, gribēdams kaut ko atbildēt, bet, tā ari ne skaņas neizdvesis, viņš panācās uz priekšu un tad pilnīgi svešu balsi teica:

-   Es tev tūlīt visu paskaidrošu! Tikai paiesim no ielas prom kādā pagalmā…

Ilmārs, sastindzis un vēl neatjēdzies pēc uzbļāviena, redzēja, kā Tālis kopā ar svešo, kas jau bija savilcis pirkstus dūrēs, pazūd tuvējos vārtos.

Drīz vien tie paši vārti atvērās, iznāca svešais un steidzīgi devās pa ielu prom. Bet, tikko Ilmārs bija uzslējies kājās, lai kāptu ārā no ratiņiem, parādījās arī Tālis, labo roku ar asiņainu kabatlakatu piespiedis-pie deguna. Brāļa vējjaka mugurpusē blāvoja balta no kaļķiem.

-   Braucam! Tālis vienīgi klusi pateica un ar brīvo roku sāka stumt ratiņus.

Klusēdami viņi izbrauca ārā no pilsētas, nolaidās no kārtējā pakalna. Nākamajā drūmi noslēpumaina, kokos ieskauta, ar baltām dūmu astītēm skursteņu galos parādījās vecā pils. Ilmāram palika vieglāk. Viņš atskatījās uz brāli. Asinis

Tālim pa degunu vairs nenāca. Tas Ilmāru iedrošināja.

-    Zini, tu viņam baigi sadevi! Ilmārs sacīja, bet pats īsti nevarēja saprast, vai tas tiešām bijis vai viņam tikai gribējies, lai tā būtu. Zilums zem kreisās acs šim auga acīm redzami…

-   Vai tiešām? Tālis brīnījās.

-   Es taču redzēju! zēns apgalvoja, pats pilnīgi tam noticēdams.

Ar zīmuli pierakstītā burtnīca

Katru dienu, atgriezies no skolas un ienācis pilī, Ilmārs vispirms devās pie pastkastes.

Ari šoreiz izvilcis vairākas avīzes un vienu žurnālu, viņš paliecās un ievēroja pastkastē vēl kaut ko gaišu. Tā bija aploksne divas reizes garāka un platāka par parasto, turklāt adresēta viņam pašam.

Augšā blāvoja ar violetu tinti uzrakstītais pilsētiņas nosaukums un zemāk: "Pils ielā 1, dz. 5. Ilmāram Tauriņam."

Tālis apstājās uz kāpnēm un gaidīja brāli.

-   Vēstule? Kam tad? viņš jautāja.

-    Man, Ilmārs klusi atteica un sāka kāpt nopakaļ Tālim, kas, zaudējis jebkuru interesi par sūtījumu, jau bija augšā un žvadzināja atslēgas.

Ilmārs, no ātrā kāpiena aizelsies, novilka jaku un nosvieda turpat uz savas gultas, tad apsēdās pie galda un atplēsa aploksni.

Tur iekšā bija veca, izbalējusi skolas burtnīca bez jebkāda uzraksta uz vāka.

Atvēris to vaļā, Ilmārs redzēja tādas pašas izbalējušas, dzeltenas lappuses, kas, sākot no pirmās, bija aprakstītas ar zīmuli. Jau pirmais teikums Ilmāru paņēma savā varā:

"Nu stingri esmu nolēmis— meklēt, meklēt tik ilgi, kamēr atradīšu un izpētīšu tās pazemes ejas, kas, pēc nostāstiem, sākas kaut kur mūsu pils pagrabos. "

Ilmārs nedzirdēja ne to, kā Tālis viņu aicināja uz virtuvi ēst, ne arī brāļa aiziešanu. Viņš tikai lasīja un lasīja:

"Citādi katru dienu jāklausās, kā puikas mani apsmej, saukā par Minhauzenu un samirkšķinās.

7

Vakar pat: pēc peldēšanās dzirnavu dīķī garais Kārlis pienāca man cieši klāt, it kā vērīgi aplūkoja mani un tad skaļi, lai citi puikas dzirdētu, ieprasījās:

— Ko tu tik balts kā miltu maiss? Vai daudz dzīvojies pa pils pagrabiem un meklē, kur sākas pazemes ejas?

Tūlīt blakus man iesprauslājās Kārļa draugs Juris:

— Viņš tāds bāls no bailēm!

— Ko ta' viņš baidās? tēlotā izbrīnā atkal ierunājās garais Kārlis.

—  Tur pagrabos ir br-r-riesmīgi tumšs… — Juris ķēmojās.

— Man gan liekas — viņš drefo no fāčuka, lai sukas nedabūtu, — vīpsnādams bilda Kārlis un uzsita man uz pleca, — nebaidies, nebaidies, zoniņ, vairāk, par kāvienu jau nekā nebūs!

No tumsas es nebaidījos nemaz— tās bija vistīrākās blēņas —, bet par bailēm no tēva puikas teica taisnību — viņš jau ilgus gadus bija pils sargs un tik kārtīgi pildīja savus pienākumus, ka pilsētas galva, kas kopā ar ģimeni apdzīvoja vienu pils spārnu, bieži nāca tēvam klāt sasveicināties.

Es pils pagrabos nemaz nevarēju iekļūt, kad iegribas, kaut arī atslēgas atradās mūsu dzīvoklī. Tēvs vienmēr visu redzēja un uzmanīja. Man pat liekas, ka viņš glabāja arī pils noslēpumus.

Kad kaimiņpuiku apsmiets un saīdzis nācu mājās, tēvs tik un tā neko man nestāstīja, strupi atteikdams, ka par pazemes ejām neesot pat dzirdējis. Un tam nu es nevarēju noticēt. Katrs skolasbērns zināja par pili brīnumu lietas, bet mans tēvs, kam bija pieejami visi tās pagrabi, neko nebija pat dzirdējis!

Visbiežāk apkārtējie runāja par divām pazemes ejām, kuras gājušas no pils uz dažādām pusēm.

Viena sākusies austrumu valnī, pa upes apakšu stiepusies līdz baznīcai, kas uzcelta sen nodedzinātās kuršu pils vietā. Tur eja nogriezušies taisnā leņķī pa kreisi, tātad ziemeļu virzienā, un, iedama zem dzirnavu dīka, sasniegusi kādreizējā sieviešu klostera pagrabus.

Otra eja no pils stiepusies it kā uz dienvidiem. Tai pa virszemi ne viens vien bija centies izsekot, bet tik vien arī sapratis, no pils sienas kādu pārdesmit metru attālumā ejai vajadzējis iet zem ūdens pilnā aizsarggrāvja, kas nu jau pārvērties par krūmiem aizaugušu gravu ar strautiņu pa vidu. Tālāk. — kas lai saprot, kur eja palikusi! Veci ļaudis domāja, ka visticamāk tā rakta tikai taisni uz priekšu — līdz vietai, kur kādreiz— neviens vairs īsti nezināja, kad un cik tālu, — esot bijušas smilšu raktuves.

Turklāt pils pagrabos ejas esot aizdzītas ar ozola koka klučiem. To stāstīja visi. Tā ka man atlika vienīgi atrast milzīgos klučus un… Bet ja tas būtu tik vienkārši! Pagrabi jau nebija tukši. Tur glabājās malka, kūdra, dēļi, kaļķu mucas, ķieģeļi, kārniņi un pat zārki — viss pilsētas vajadzībām. Tirgotāji te rudenī ar vezumiem veda iekšā kartupeļus un burkānus.

Mans tēvs vēdināšanai šad tad turēja vaļā vienas vai otras pagraba durvis, bet necietā, ja es dzīvojos pa iekšpusi.

— Ieslēgšu tevi tur pie žurkām uz nedēļu tad vairs neložņāsi!— viņšpuspajokam draudēja.

Un laikam jau manam tēvam savi draudi agri vai vēlu būtu jāizpilda, ja kādu dienu viņš mani nepaaicinātu talkā tīrīt pils dziļo pagrabu,, ko izmantojām mēs paši.

Tur garos gados no kartupeļu un malkas glabāšanas uz g rīdas bija sakrājies biezs zemes slānis— tā vismaz tēvs man paskaidroja. Ar lauzni to irdinājām, tad bērām ķerrā un dzinām pāri pagalmam ārā uz ceļa, kura grambās pilsētas galva iepriekšējā nedēļā bija salauzis atsperi saviem lakotajiem ratiem.

Jo ilgāk strādājām, jo vairāķ izbrīnījos: kāpēc pagrabā pēc kartupeļu un malkas glabāšanas ir tik daudz akmeņu, oļu, māla piku un dolomīta gabalu?

Tēvs, liekas, to nemaz nemanīja — vien sēca caur zobiem un slaucīja sviedrus, jo jūnija saule ārpusē lodien karsēja pamatīgi.

Es arī neko nejautāju, bet centos ilgāk palikt lejā, un, tikko tēva ķerras riteņa smilkstēšana noslāpa vārtu velvē, es melos pētīt pagraba atrakto ārsienu austrumu pusē, kas bija pret upi un baznīcu. Protams, necerēju uzdurties ozola klucim — tas vairāk izklausījās pēc leģendas. Bet ar lauzni sienu izdauzīju no vienas vietas. Skaņa bija visur vienāda. Tad rāpoju gar sienu un ar lākturi izgaismoju katru milzīgo pamata akmeni, katru kalku šuvi. t

Tā kā mūsējais bija stūra pagrabs, mani interesēja arī otra ārsiena, kura stiepās paralēli gravai. Tomēr tā nebija pieejama: divās rindās gandrīz līdz griestiem sienu aizsedza skaldīta malka.

Kad tēvs sēkdams kārtējo reizi atgriezās ar tukšu ķerru, ierosināju malku pārkrāmēt un pie reizes iztīrīt visu pagrabu.

— Kas to zin, cik te vispār dziļš, cik iespējams iztīrīt, — tēvs sacīja un, krekla piedurknē noslaucījis sviedraino seju, turpināja: — Es pats jau otro reizi tīru pagrābu. Tāpēc tas tagad vairākus metrus dziļāks par pārējiem. Bet, ķad malku izkurināsim, tiksim klāt arī dienvidu sienai.

Kādu rītu pilsētas galvu pateica manam tēvam, ka jau pēcpusdienā viņš kopā ar kundzi un bērniem braucot pie jūras, kur esot noīrējis vasarnīcu… Lai šajā mēnesi vēl cītīgāk sekojot kārtībai.

Tēvs palocīja galvu, novēlēja pilsētas galvam labi atpūsties un gāja jauno ziņu stāstīt manai ?nammai. Bet viņa, izrādās, to vien bija gaidījusi.

—Nu prātīgi darīts!— viņa teica tēvam. -Tagad nīkt pilsētā, kaut vai tik mazā kā mūsējā, patiesi ir grēks! īsts siena laiks! Mums arī vajadzētu braukt pie manas māsas kādas dienas pagrābt sienu par to speķi, ko visu ziemu ēdām.

— Tagad, kad pilsētas galva būs projām un pils labi jāpieskata? — tēvs iesaucās sašutis un pielēca kājās. — Pašlaik nekādā gadījumā!

—  Kas tur ko pieskatīt? Tik jāatver un jāaizslēdz vārti no rīta un vakarā, — mamma noskaitusies sauca pretim,—puikam jau tūlīt būs četrpadsmit gadu, un viņš ar vārtiem tiek. katru vakaru galā!

—Es tomēr neesmu uz mieru! — tēvs pastāvēja pie sava.

—Tad man būs jāpošas vienai, — mamma pēkšņi paziņoja un piegāja pie skapja.

Tēvs vairs neteica neka, bet, vakariņas

'

ēdot, stāstīja, ka vēlreiz runājis ar pilsētas galvu un viņš atļāvis kādu nedēļu būt tēvam prom — dēls vārtus jau spēšot pieskatīt.

Pēc dienas tēvs kopā ar mammu aizbrauca. Mans galvenais pienākums bija vārti — atvērt septiņos no rīta, bet aizvērt vienpadsmitos vakarā.

Pavērojis pa logu, kā mani vecāki pazūd aiz pils uzbraucamā ceļa līkuma, uzreiz iegāju priekšnamā, lai paņemtu mūsu pagraba atslēgu. Tur tās nebija!

Kā ar pieri ieskrējis stenderē, apstulbu tēvs tīšām atslēgas bija nobēdzinājis, lai es neliktu pagrabā.

Sēdēju virtuvē uz ķeblīša un, ja kāds būtu pažēlojis, noteikti sāktu raudāt.

Nedaudz atjēdzies, tomēr iegalvoju sev, ka tēvs nekādā gadījumā nebūs smago un lielo atslēgu saišķi ņēmis līdzi — nesamo tā jau netrūka. Tas noteikti ir noslēpts kaut kur tepat! Un es sāku meklēt.

Līdz vārtu slēgšanai apgriezu kājām gaisā mūsu mazo dzīvoklīti. Izkrāmēju pat malkas kasti pie plīts un iebāzu roku cepeškrāsni. No atslēgām nebija ne vēsts!

A izvēru un pieslēdzu smagos dzelzs vārtus, mēģinot atcerēties, kur tēvs iegriezies īsi pirms došanās prom. Visu laiku man acu priekšā rēgojās mammas piekrautais grozs, kuru tēvs saitēja ar kaņepju auklu. Bet kur mums glabājās šī aukla? Vienīgi ziemeļu pagrabā — tur tēvs vienā stūrī bija sev ierīkojis nelielu galdnieka darbnīciņu.

Uzskrēju dzīvoklīziemeļu pagraba atslēga karājās savā vietā.

Kad, aizdedzinātu lākturi augstu pacēlis, kāpu lejā pagrabā, sirds man atbalsojās pat kāju pirkstu pašos galiņos. Ātriem soļiem šķērsoju telpu uz ēvelsola atradās kaņepju auklas ritulis, bet aiz tā paslēpies lielais atslēgu saiškis.

Nākošajā rītā pils vārtus atslēdzu jau stundu agrāk.

Līdz pusdienas laikam biju atbrīvojis pagraba dienvidu sienu. Visā tās garumā, kādu pusmetru virs pārējās telpas, pacēlās paaugstinājums, ko nebijām norakuši divās tīrīšanas dienās. Uzrāpos uz paaugstinājuma un sāku tuvāk aplūkot atkrāmēto sienu. Šī atšķirībā no pārējām bija apmesta. Vēl skaidri zīmējās rīvējamā dēlīša raksts.

Ar lauzni pairdināju zemi pie pašas sienas un saujām izgrābu ārā. Mani gaidīja vēl viens pārsteigums — apmetums beidzās.

Tātad tas bija uzlikts vēlāk, kad pagrabā grīdu jau klāja biezā smilšu, olu, dolomīta un zemes kārta. Un kāpēc tieši šai sienai? Vai tā ko slēpa?

Atbildi varēja rast, tikai palūkojoties zem apmetuma. Tāpēc ar lauzni sāku dauzīt sienu.

Apmetums nemaz tik viegli negāja nost— javas drumslas šķīda uz visām pusēm, kapāja man seju, rokas.

Atbrīvoto joslu izklauvēju. Visas sienas garumā lauznis šķīla dzirksteles pret milzīgajiem pamata akmeņiem, bet gandrīz pašā stūrī negaidīti paslīdēja sānis. Tajā sienas rajonā vēl lielākā laukumā nodauzīju apmetumu, tad paņēmu lākturi un pieliecos. Kāda milzīga pamatakmens vietā bija iemūrēti nededzināti māla ķieģeļi."

Burtnīca nu gulēja Ilmāra priekšā izlasīta. Zēns apjucis šķirstīja tālāk tās dažas dzeltenīgās, bet neaprakstītās lapas. Īstenībā jau to darīja tikai Ilmāra pirksti, pats viņš vēl bija lejā pagrabā un mēmi skatījās, nevarēdams pat noticēt, ka ieeja pazemē ir atrasta…

Tad Ilmārs skaidri saklausīja klauvēšanu. Zēns nogrieza luktura liesmu mazāku. Tumšāks nekļuva, un klauvēšana arī nerimās. Ilmārs devās pie durvim un plati atvēra tās. Ārpusē, mulsi smaidīdama, stāvēja Inese un plucināja bizi.

-   Labdien! viņa klusi teica. Es tevi uzmodināju? Jā? Neesmu pierakstījusi, kādi uzdevumi uz rītdienu matemātikā. Vai tu zini?

-   Es negulēju! Ilmārs aši atbildēja un pakāpās sānis. Nāc iekšā!

Drūmais Ilmārs vairākas reizes smejas

-    Negulēji? Inese, ienākusi iekšā, brīnījās. Tev tādas lielas, pūcīgas acis.

-   Es arī esmu pūce! Ilmārs atbildēja un pēkšņi līksmi iesmējās. U-ūū! U-ūū! viņš ūjināja.

-   Tad jau tu esi ūpis, Inese pateica un arī smējās: tas izskatījās ļoti jocīgi, ka vienmēr drūmais, nopietnais Ilmārs bija tik jautrs.

Jā, Ilmārs tagad jutās līksmi un pavisam viegli. Viņam katrs elpas vilciens sagādāja prieku. Katra lieta apkārt nu varēja zēnu sasmīdināt. Plīts, kurai blakus viņi tagad ar Inesi stāvēja, atgādināja milzīgu bruņrupuci, kas tūlīt pagriezīsies un ies ārā gaitenī, ķēde pie durvīm likās kā sudrabota ķirzaciņa, kas skraida uz augšu uz leju.

Bet Ilmārs pats, priecīgs un viegls, tik tikko skardamies pie grīdas, sāka staigāt pa dzīvokli.

No patumšās virtuves, kur augu dienu dega elektrība, zēns pavēra durvis pa kreisi un teica:

-    Nāc paveries, kāds skats no mūsu senču istabas loga! Tikko gobas un oši salapos, nekas vairs nebūs redzams.

Inese pabailīgi panācās līdz logam. Caur simtgadīgo koku zariem viņas priekšā gūlās upe. Pāri upei kalnā slējās baznīca, bet pa kreisi aiz tilta, ceļa otrā pusē, sākās dzirnavu dīķa zaļie

ūdeni.

>

Kokos, kuru zari stiepās gandrīz iekšā pa logu un noēnoja istabu, dzīvojās meža strazdi. Paši gan nebija redzami, bet viņu trokšņošana piepildīja visu apkārtni.

Ilmārs stāvēja Inesei aiz muguras un ar satraukumu atcerējās izbalējušo burtnīcu, kas atradās blakusistabā uz galda. Pirmajā brīdī viņam gribējās steigties to noslēpt, bet, paskatoties uz meiteni, Ilmāram šī vēlēšanās pārgāja. Viņš ieveda meiteni savā istabā, paņēma burtnīcu, sniedza to Inesei un gandrīz čukstus teica:

-   Še, izlasi!

Inesi, līdzīgi kā Ilmāru, piesaistīja uzreiz pirmais teikums, un, atspiedusies pret palodzi, viņa lasot neizkustējās. Ilmārs visu to laiku sēdēja uz savas gultas blakus vēl turpat guļošajai vējjakai, skatījās platām acīm uz lasīšanā iegrimušo meiteni, kuras lūpas bez skaņas kustējās, un tikai tagad sāka aptvert, cik daudz ko mainījusi šī izbalējusī, zaļi dzeltenā burtnīca. Cik viņam tagad priecīgi un labi!

Beidzot Inese burtnīcu nolika uz galda. Viņas augstā, atsegtā piere, gandrīz baltās uzacis, pat abas gaišās bizes viss liecināja par ieinteresētību.

-   Man par pili vecāmamma daudz stāstījusi, meitene domīgi runāja, bet, ka bijis kāds pazemē iekšā, viņa nezina. Kur tu ņēmi šo burtnīcu?

-   Šodien pastkastē atradu, zēns atbildēja un iedeva Inesei arī lielo aploksni. Viņa ilgi to pētīja, tad sacīja:

-    Mūsu pilsētas pasta zīmogs! Kas sūtījis? Ilmārs atbildes vietā tik paraustīja plecus. Pēc tam viņi klusējot stāvēja un skatījās uz burtnīcu un aploksni. Un abiem bija tāda sajūta, ka atvilkuši tikai aizkara pašu maliņu no kaut kā ļoti interesanta, saistoša, bet vairāk nav spēka, un smagais aizkars sedz tieši to, ko visvairāk gribētos redzēt un uzzināt.

Inese pirmā neizturēja šādu stāvēšanu un klusēšanu, atkal paņēma burtnīcu, pašķirstīja to un jautāja:

-   Kurš tagad lieto stūra pagrabu?

-   Pranks! zēns atbildēja un pēc brīža atkārtoja vēlreiz: Pranks…

-      Skaidrs, Inese pamāja ar galvu. "Kā es to pats neizdomāju!" klusībā šķendējās Ilmārs, atceroties, ka nevienu reizi vien bijis Prankam līdzi pēc malkas, bet pagrabu tā arī īsti neredzējis, jo pagaļu grēda beidzās tikai dažus soļus no durvīm.

-   Tur pilns ar malku! Ilmārs teica.

-   Zinu, Inese sacīja, kad vecāmamma slimoja, es pie Pranka bieži nācu pēc tējām un palīdzēju viņam malku nest…

-   Kā tad es to neredzēju? Ilmārs izbrīnījies vērās uz meiteni un neticīgi smaidīja.

-   Tu… tu biji Rīgā slimnīcā… Inese ļoti negribīgi atbildēja un nosarka.

Ilmārs pirmoreiz kopš Ineses ienākšanas pēkšņi atkal sajuta savas neveiklās, smagajās kurpēs ieautās kājas. Atcerējās arī slimnīcu, pēdējo operāciju un, kā parasti, sadrūma.

-    Ak, es, muļķe! Inese čukstus sevi rāja, nezinādama, kā palīdzēt Ilmāram.

Bet šoreiz palīdzība nāca no citas puses.

Dzīvokļa durvis sparīgi atvērās, un pēc tā, cik smagi uz virtuves galda kaut kas nobūkšķēja, Ilmāram bija skaidrs, ka tas ir mammas iepirkumu

tīkliņš.

j

Varēja dzirdēt, kā mamma noaun kājas, sameklē čības un jau tuvojas istabas durvīm.

-   Labdien! mamma, stāvot uz sliekšņa, teica viņiem abiem kopā, bet tad jautrāk uzsauca:

-     Sveika, Inesīt! Labi gan, ka tu esi atnākusi ciemos. Citādi mūsu Ilmārs, visu laiku viens te sēdot, paliks par ūpi…

Inese pacēla galvu, izvalbīja pavisam apaļas acis un ieūjinājās:

Ū-ūū!

Mamma jautri iesmējās. Tūlīt viņai pievienojās Inese, un tad neizturēja ari Ilmārs.

Mammas lūpu kaktiņi pēc smiešanās vēl nebija nolaidušies, kad viņa jau tincināja:

Vai ēst gribat? Šodien dabūju pirmos gurķus. Un aizsteidzās uz virtuvi. >

Ilmārs un Inese atkal palika istabā divi vien. Viņu skatieni vispirms satikās, tad vienlaikus uzmeklēja zaļi dzelteno, izbalējušo burtnīcu uz galda.

Paps sagaida īsto brīdi

Kad mammas gatavotās sviestmaizes ar kraukšķošajām gurķu ripiņām bija apēstas, Inese atcerējās ari sava nāciena īsto iemeslu pierakstīja uzdevumus matemātikā un, smaidot pamājusi ar roku Ilmāram, prom bija.

Mamma sāka rosīties gar plīti: lika iekšā malku, no augšas pa noceltajiem riņķiem iebēra ogles, beidzot atvilka aizšaujamo un laida klāt uguni.

Ilmārs pat istabā drīz vien sajuta dūmu smaku. Nu tūlīt ies vaļā to viņš zināja no pieredzes.

Mammu nespēja nogurdināt un satraukt visa garā diena veikalā aiz letes, bet pietika plītij izpūst pirmo dūmu mutuli gaisā, kad mamma zaudēja pašsavaldīšanos, nereti izplūda asarās un gandrīz visu vakaru pārmeta papam, cik viņai te apnicis dzīvot un mocīties.

Ilmārs izgāja virtuvē. Mamma bezpalīdzīgi stāvēja netālu no plīts un skatījās, kā zilas dūmu strūkliņas vijas no riņķiem augšup. Mammas sarkanās acis asaroja.

Tā kā viņu tumšā virtuve nebija vēdināma, Ilmārs atvēra durvis uz gaiteni un tur logu.

Dūmi, atraduši izeju, kā zils mākonis vēlās ārā. "Droši vien no ārpuses izskatās pēc ugunsgrēka," Ilmārs pie sevis prātoja un tad virtuvē izdzirda šņukstus. »

Mamma, ar elkoņiem uzgūlusies uz galda, elsoja. Viņas mugura raustījās.

-   Ko es te varu iesākt! mamma runāja. Ne siltuma, ne ko izvārīt.

Ilmārs pieglauda mammai galvu un mēģināja viņu mierināt.

-   Skurstenis apdrupis, viņš teica, neko labāku nespēdams uzreiz izdomāt.

-   Man vienalga, vai skurstenis apdrupis vai tur galā kovārņu ligzda, mamma, slaucīdama acis, atbildēja Ilmāram, paskaties, kā te viss nokvēpis cik reižu gadā var balsināt! Un gāzes balonu uzstādīt neļauj! Bet. ja arī ļautu, jūsu istaba būtu kā leduspagrabs krāsns taču nav. Mamma piecēlās un atkal devās pie plīts, kas beidzot bija pārstājusi dūmot.

-  Taisi durvis ciet! viņa strupi pateica Ilmāram. Nu degs… līdz nākošajai reizei…

Plīts vienmēr it kā gaidīja mammas asaras un, tiklīdz tās sagaidīja, vairs nedūmoja.

Bet nākošajā dienā, kad Ilmārs ar brāli, šī pavasara pirmajā pamatīgajā lietū izlijuši cauri slapji, atgriezās no skolas, pils viņiem bija sagādājusi jaunu pārsteigumu.

Vecāku istabā starp bļodām un vannu grozījās mamma, skatījās uz griestiem, no kurienes pakšķēdams pilēja ūdens, tin it kā pati ar sevi sarunājās:

-   Labi gan, ka šodien sestdiena! Veļas mazgāšanai nebūs jāstiepj ūdens no akas. Varbūt pat tik daudz satecēs, ka varēsim paši novannoties…

Tālis ar Ilmāru balsī iesmējās, un, kā par brīnumu, paps viņiem piebiedrojās citreiz gan viņš šādus mammas pārmetumus klausījās sadrūmis.

Tālis, kā parasti, ātri paēda, ielēca gumijas zābakos, paķēra lietussargu un aizdrāzās uz gokartistu pulciņa nodarbību.

Pēc kādas stundas lietus pierima, slīpi saules stari gar mākoņu malu ielauzās arī istabā pie Ilmāra.

Darba drēbēs apģērbies, driz vien ienāca paps.

-   Mums būs jāaizlāpa tie caurumi jumtā. Iešu vārīt darvu, bet tu sameklē sev kādas vecas bikses.

Ilmārs izbijies skatījās uz papu. Nē, to zēns neuzdrošinājās jautāt, kā viņš spēs pa redeļu kāpnēm no bēniņiem uzkāpt uz jumta. Un tur augšā ja nu viņš paklūp! Cik bieži viņam tā ir gadījies pat uz līdzenas vietas!

Paps, liekas, saprata Ilmāra neizteiktos jautājumus un, nenovērsis acis, cieti teica:

-    Tu esi puika! Kas man cits palīdzēs? Vai mamma kāps uz jumta?

Ilmārs, iekšēji drebēdams, pārģērbās. Iedams ārā pa dzīvokļa durvīm, viņš atskatījās: mamma stāvēja, atspiedusies pret stenderi, un viņas acīs atkal bija tā pati sāpju izteiksme, kādu Ilmārs vienmēr atcerējās redzējis agrā bērnībā, kad viņi abi atgriezās no kārtējās ārstu pārbaudes.

Un tad Ilmārs sadusmojās. Arī mamma viņam neticēja! Pat mamma!

Ilmārs, pie margām neturēdamies, uzkāpa bēniņos. Aizgāja līdz redeļu kāpnēm un rāpās augšā.

Kad paps ieradās ar uzvārītu darvas katlu un papes gabaliem, Ilmārs līksms sēdēja uz lūkas malas un ar savas smagās kurpes papēdi sita pret jumtu takti.

-     Ē, draudziņ, no jumta, marš, zemē! nokomandēja paps. Tā ir mana valstība. Tu stāvēsi lūkā un padosi papi.

Ilmārs tūlīt bez kurnēšanas kāpa pa redeļu kāpnēm lejā un nemaz nejutās apbēdināts.

Vakarā, kad vanna un bļodas no dzīvokļa bija izvāktas un viņi visi četri pirms gulētiešanas virtuvē dzēra tēju, paps, zīmīgi skatīdamies uz mammu, teica:

-     Ilgi jau mums šeit vairs neiznāks dzīvot. Jācer, ka ari pēdējo reizi jumtu lāpījām. Visi tūlīt pieklusa un ieinteresēti vērās uz papu, kurš pēc brīža turpināja:

-  Vakar rūpnīcā vēlreiz pārskatīja dzīvokļu rindu. Es esmu piektais. Bet jaunajā mājā pavisam

būs seši dzīvokli.

>

-   Ko tad tu uzreiz neteici? mamma patiesi staroja.

-    Gaidīju īsto brīdi, paps atbildēja, viltīgi smaidīdams.

-   Jā, pēc -šodienas plūdiem ir īstais brīdis! Tālis pielēca kājās un ar karotīti sāka dauzīt pa galdu.

Citu reizi mamma viņu būtu ātri apklusinājusi, bet tagad, nenolaidusi lūpu kaktiņus, ar neizzūdošu smaidu sejā ierunājās:

-   Un man beidzot būs vannas istaba, un man būs gaiša virtuve ar gāzi, un silts ūdens man būs un auksts, cik uziet…

-    Kāpēc tikai tev? mazliet sašutis mammu pārtrauca Tālis. Mums ari, mums visiem būs vanna, būs virtuve ar rīta sauli un… man vairs nebūs jānes ūdens…

-    Kāpēc tikai tev? nu mākslotu sašutumu tēloja paps un spēli turpināja: Man arī nebūs jāstiepj malka un ogles no pagraba, nebūs kopā ar Ilmāru jālien uz jumta…

Nu visa ģimene pagriezās pret Ilmāru.

-   Es palikšu pilī! Ilmārs drūmi pavēstīja un cēlās, lai ietu uz istabu. Visi apjukuši saskatījās.

Rolands dabū ar trauku lupatu

Ilmārs tagad ik rītu, tikko nostūrējis lejā pa pils stāvo un līkumaino ceļu, uzmanīgi vēroja otrpus šosejai kādu garu un vecu māju. Tur dzīvoja Inese. Bet pirms skolas līdz šim viņiem abiem nekad nebija izdevies satikties Inese gāja vēlāk un parasti ieradās klasē aizelsusies īsi pirms zvana.

Starpbrīžos paretam Inese apsēdās Ilmāram blakus, un viņi runājās par visu ko, bet pili un pazemes eju nepieminēja ne reizi. Kaut gan aizmirsuši viņi abi to nebija. Kur nu! Pat iedomāties grūti, cik Ilmāram ļoti gribējās par to ar Inesi parunāt. Izbalējušo burtnīcu viņš bija pārlasījis vēl vairākas reizes un dažādos minējumos pavisam sapinies.

Tāpēc, kad pirms vēstures stundas Inese apsēdās Ilmāram cieši līdzās un sāka čukstēt, zēns uzreiz aizmirsa, ka atrodas klasē.

-   Vakar izprašņāju vecomammu, viņa teica, ka Franks dzīvojot pils sarga dzīvoklī.

Ilmārs bridi pārlika jā, tiešām: virs vārtu velves, ar logiem uz ceļu un pagalmu varēja atrasties vienīgi pils sarga dzīvoklis.

-    Bet, kad Pranks tur ienācis, to gan vecāmamma nezina… Inese spēji aprāvās. Viņiem abiem tuvu pieliecies, vīdēja Rolanda rūsganais cekuls.

-   Kas čukst, tas melo! Rolands pilnā rīklē iebļāvās Ilmāram pie auss un atlēca sānis.

Aizmugurē kādi iesmējās. Inese pielika pirkstu pie deniņiem, pagrozīja to un gāja uz savu vietu. Rolands, mēli klakšķinādams, vēl brīdi stāvēja dažus soļus no Ilmāra un smīnot glūnēja, kā viņš baksta aizkritušo ausi.

Arī vēlāk -Rolands nebija aizmirsis Ilmāra un Ineses čukstēšanos. Un zēns nolēma izmantot fizkultūras stundu, lai pazobotos.

Dežurants pēc zvana klasi jau bija nostādījis ierindā, bet nez kur vēl kavējās fizkultūras skolotājs. Ilmārs sēdēja uz vingrošanas soliņa klasesbiedriem aizmugurē.

Rolands pagriezās un pietiekami skaļi, lai visa ierinda dzirdētu, jautāja Ilmāram:

-    Ei, pazemes pētniek! Vai ejas beidzot esi atradis? Es tavā vietā ņemtu Inesi lidzi, lai gaismu rāda… No ierindas atskanēja aprauti smiekli. Ilmārs ievēroja, ka meitenes, kas stāvēja abās pusēs Inesei, sabāzušas kopā galvas, klausās, ko viņa stāsta. Pēkšņi viņas spalgi iesmējās. Vairāki zēni pēc brīža arī ieinteresēti piesteidzās meiteņu pulciņam klāt un tur palika. Rolands paspēra dažus soļus Ineses virzienā, bet tūlīt apstājās, īsti nezinādams, ko iesākt. Visi smējās.

-   Ko ņirdzat! viņš klaigāja. Atraduši, par ko smieties!

-   Rolandiņ, klusāk! pret zēnu pagriezās Ineses solabiedrene Līga. Dabūsi atkal ar… trauku lupatu!

Rolanda vasarraibumainā seja pietvīka līdz ausu galiņiem, un viņš metās no zāles ārā.

-    Kur tad tu? Pēc manis? Rolandu pie pašām durvīm aiz pleca notvēra tikko ienākušais fizkultūras skolotājs. Es jau esmu klāt. Lūdzu, izbeidziet smieties! Kurš ir dežurants?

Tajā dienā Tālim bija par vienu stundu vairāk, un Ilmārs, kā parasti, sēdēja ģērbtuvē, viņu gaidīdams.

Te nez kur aizkavējusies pēkšņi parādījās Inese.

-   Ko tu vēl gaidi? viņa taujāja. iMums taču pa ceļam!

Ilmārs bez vārda runas cēlās augšā.

Protams, tikko viņi izgāja no skolas, Ilmārs nenocietās, nepajautājis: Par ko tad Rolands pirms fizkultūras tā apvainojās?

Inese spēra platus soļus un šūpoja galvu tā, ka bizes lēkāja.

-   A, viņa teica, es pastāstīju, kā viņš vakar no manas vecāsmammas dabūja ar trauku lupatu…

-    Ar trauku lupatu? Ilmārs brīnījās. Inese iesmējās.

-   Pievakarē Rolands kā traks uz divriteņa ie-

j

drāzās mūsu sētā un apstājās zem virtuves logiem tieši puķu dobē. Vecāmamma tobrīd mazgāja traukus un, kā ieraudzīja viņu puķu dobē, tā ar lupatu rokā metās ārā…

Šis bija Ilmāra jautrākais brauciens no skolas. Pretimnācējus viņš neievēroja, skatījās tik uz Inesi, kas gāja ratiņiem blakus, un trieca dažādus niekus. Kad abi pierima, Inese jau kuro reizi atkārtoti stāstīja, kā Rolands mucis no vecāsmātes un vaimanājis:

-   Omīt, mīļā omīt! Vai! Tā lupata slapja! Vai! Mīļā omīt!

Pie Ineses mājas īsi pirms šķiršanās viņi kļuva nopietnāki. Un tikai tāpēc, ka Inese turpināja, ko nebija paspējusi pateikt klasē:

-     Mana vecāmamma par tām smilšu raktuvēm, kur aiziet viena no ejām, arī maz ko dzirdējusi. Tik vien zināms, ka smiltis hercoga Jēkaba laikā bērtas liellaivās un pa upi vestas uz stikla kausētavām.

-    Bet tad jau raktuves nav bijušas tālu no upes! Ilmārs prātoja.

Inese pamāja ar galvu.

-   Vai zini ko? viņa aši jautāja. Es nolikšu somu, un tad paiesimies pa upes krastu uz augšu.

-    Labs ir! tūlīt piekrita Ilmārs un sparīgi pagrieza ratiņu stūri uz pils pusi.

Gaiši zilais tauriņš

Cik jauka bija šī pēcpusdiena! Cik silta!

Ilmārs vieglā svīterī un kailu galvu, Inese atpogātā vilnas jaciņā; ar bizēs iesietām gaiši zilām lentītēm.

Upe meta lielus, ieapaļus līkumus un vilināja viņus prom no smilšainā ceļa pa šauru taciņu cauri alkšņiem, garām alkšņiem. Un Inesei drīz vien no to irdenajām skarām degungals jau bija nopūderēts dzeltens.

Tad alkšņi uzreiz beidzās un taciņa tālāk devās pa pļavas malu. Pelnu pelēkā kūla vairs nespēja noslēpt jaunās zāles zaļos asnus, starp kuriem šur tur upes pusē parādījās un pazuda māllēpju spožās saulītes.

Ilmārs sekoja Inesei, kas gāja viņam pa priekšu nesteidzīgā, vieglā soli, un pēkšņi, sev par lielu izbrīnu, iedomājās, ka pašreiz nemaz nevēlas, lai viņi kaut ko atrastu. Būt kopā ar Inesi, redzēt viņas smieklīgi dzelteno degungalu Ilmāram tagad likās svarīgāk par visām pazemes ejām.

Šķiet, ari Inesei šī pavasara diena bija pieklusinājusi meklēšanas garu.

Taka diezgan stāvi sāka iet lejā kādā graviņā. Ilmārs, par sevi šaubīdamies, palēnināja gaitu, bet Inese apstājās pavisam.

-   Dod roku! Viņa teica. Man bail, ka nenolaužu degunu.

Ineses plauksta bija vēsa, pirksti trausli un tieviņi. Bet, kad Ilmāram kāja aizmetās aiz kāda pērnā zāles kumšķa, Ineses mazā roka saspringa un noturēja viņu, kamēr līdzsvars bija atgūts.

Graviņas dibenā viņi atvilka elpu. Inese atlaida roku un pieglauda matus dažas nepaklausīgas šķipsnas raisījās no bizēm vaļā.

-    Nu, kāpjam augšā! Inese ierosināja. Ilmārs pamāja, satvēra meitenes pirkstus un juta, kā paša plauksta no satraukuma pulsē.

Kaut arī kāpšana ar katru brīdi kļuva grūtāka, Ilmāram gribējās, lai tā tik ātri nebeidzas, jo augšā jau uzreiz Inese savus pirkstus atlaidīs. Bet tā nenotika! Inese vēl brīdi cieši turēja viņa plaukstu,

tad saspieda, cik spēka, un teica:

Tev gan stipra roka.

Un tad tas notika.

Ilmārs, tā kā mazliet sakautrējies, pavērās sānis un ieraudzīja zālē gabaliņu no sevis gaiši zilu tauriņu.

Ilmārs paspēra soli uz tauriņa pusi, bet tas palidoja tālāk. Ilmārs sekoja. Tauriņš saplivināja savus skaistos, samtainos spārnus un pacēlās gaisā. Zēns sāka skriet. Tauriņš meta līkločus pa pļavu un katru reizi, kad Ilmāra plaukstas gandrīz, gandrīz sakļāvās ap viņu, mainīja virzienu un aizplivinājās projām.

Sākot tauriņa gūstīšanu, Ilmārs bija sasprindzis, spēra smagus soļus, sajuta pat, kā uztraukumā noraso piere, bet, jo ilgāk viņi riņķoja pa pļavu, jo vieglākas kļuva Ilmāra kustības. Zēnu pārņēma milzīga līksme. Vai par to, ka bija pavasaris ar tikpat zilām debesīm kā tauriņš pats? Vai par to, ka viņi, tik ilgi rotaļādamies, nebija ne kripatiņu noguruši?

Brīžiem tauriņš cēlās augstāk, brīžiem planēja gar pašu zāli. Ilmārs lieca lokus tauriņam apkārt un ar visu augumu gavilēja tādu atbrīvotību, pūkas vieglumu, zalkša lokanību viņš vēl nebija sajutis nekad.

Un kas lai zina, cik ilgi vēl Ilmārs lidinātos, ja pēkšņi nebūtu sajutis, ka gaiši zilais tauriņš ir vi-

ņa sakļautajās plaukstās. Zēns nostājās iepretim Inesei un uzmanīgi to pasniedza viņai.

-   Paldies! Inese teica. Novakara saulē viņa izskatījās ļoti gaiša un jauka.

Ugunsgrēks un nervu drudzis

Svētdienas nakti pils tukšajā ziemeļu galā izcēlās ugunsgrēks.

Ilmārs atmodās, noklaudzot ārdurvīm. Acīmredzot ienācējs bija paps, jo viņš uztraukts tūlīt kaut ko stāstīja mammai. Zēns ieklausījās.

—… jumts nodzēsts …ugunsdzēsēju pilna sēta… Pranks apgalvo, ka sācies trijos no īssavienojuma vados…

Ilmārs uzcēlās. Gaismas stars, kas iespīdēja pa durvju apakšu, krita uz brāļa gultu Tālis, pārvilcis galvai pāri segu, gulēja.

Ilmārs sameklēja drēbes un ātri apģērbās, tad klusi izlavījās virtuvē. Vecāku istabas durvis bija pusvirus, dega griestu lampa. Uz grīdas rēgojās drēbju kalns. Mamma pašlaik steidzīgi ņēma no skapja palagus un meta turpat līdzās.

-    Es taču teicu, jumts jau nodzēsts… paps drudžaini atkārtoja, bet mamma klusējot tik tukšoja skapi.

Ilmārs nepamanīts izslīdēja gaitenī. Jau tur bija dzirdami pagalma trokšņi.

Divu ugunsdzēsēju automašīnu starmešu gaismā pils mūru akmens pieres meta spokainas ēnas, kuras brīžiem paspilgtināja, brīžiem izlīdzināja baltie dūmi un sārtā liesmu atblāzma, kas plūda ārā pa izsistajām rūtīm. Bet pilī iekšā lauzās vairākas spēcīgas un svelpjošas ūdens strūklas.

Kāds no mugurpuses pienāca Ilmāram cieši klāt un uzlika rokas uz pleciem. Ilmārs pat neatskatījies zināja, ka tas ir Pranks. Viņa virsdrēbes bija slapjas, sirmie, garie mati lēkšķēs nokarājās.

Tieši tobrīd liesmas pils iekšienē atkal uzplandīja. Vecais vīrs un zēns abi vienlaikus satrūkās un, ne vārda nepārmijuši, tuvojās ieejai ziemeļu spārnā.

Pieskrēja kāds ugunsdzēsējs, rupji atgrūda viņus sānis un vēl uzkliedza:

-   Te jums nav ko darīt! Mēs paši tiksim galā!

Dega viņu pils. No jumta līdz pagrabiem, ar

visiem noslēpumiem, ar visām smaržām, ar garajos gados sakrātajiem cilvēku dzīvesstāstiem. Bet viņiem tur nebija ko darīt!

Un tad, kā par mierinājumu Ilmāram un Prankam, liesmas pils otrajā stāvā negribīgi apdzisa. Nozuda arī ūdens strūklas. Pranks pievilka Ilmāru sev cieši klāt.

-   Liekas, ka darīts, viņš pavisam klusi pateica.

-   Bet tu taču viss drebi! Dodies nu augšā!

Ilmārs, sakodis zobus, lai tie neklabētu, noraidoši pakustināja galvu. Tomēr Pranks neatlaidās:

-   Vari būt mierīgs uguns ir nodzēsta.

Ilmārs neatbildēja, bet mēmi vēroja, kā no

pils nāk ārā ugunsdzēsēji ar dzelzs ķiverēm galvā, skābekļa maskas nolaiduši uz krūtīm. Tikai tagad viņš pamanīja, ka ir jau gaišs, un, paklausot Prankam. devās augšā.

Paps virtuvē stāvus dzēra tēju, jau apģērbies promiešanai.

Mamma nomākta kārtoja atpakaļ skapī palagus un drēbes.

Tālis gatavojās doties uz skolu, bet, ieraudzījis Ilmāru, kaut ko pateica vecākiem. Mamma bija tūlīt klāt, lika Ilmāram izģērbties, līst gultā un mērīt temperatūru. Rādīja vairāk par 38°. Pat zem divām segām zēnam nežēlīgi sala.

-   Tas arī vēl! mamma, bezpalīdzīgi novaidējusies, izgāja virtuvē.

Un tad Ilmārs tur izdzirdēja runājam Pranku.

-   Neuztraucieties! viņš mierināja mammu.

-   Tas ir nervu drudzis. Drīz pāries. Uzvāriet viņam šo tēju. Kad izgulēsies, būs vesels.

Ilmārs atmodās pusdienas laikā. Viņam likās, ka ugunsgrēku nosapņojis, bet zāļu tējas krūzīte uz ķeblīša pie gultas un mazliet rūgti pēc dūmiem smaržojošais spilvens liecināja, ka viss bijis patiesībā. Ilmārs noskurinājās un cēlās augšā. Jutās viņš labi. Mammas atstātās brokastis arī garšoja.

Tad zēns izlēma noiet pagalmā. Tas bija dubļains un drausmīgi pielūžņots. No apkvēpušajiem mūriem nāca ass dūmu smārds.

Ilgi to nevarēdams izturēt, Ilmārs kāpa atkal augšā. Atmošanās gaišā noskaņa bija vējā. Pa ceļam zēns piegāja pie pasta kastītes. Tur atradās tikai viena liela aploksne, uz kuras ar violetu tinti, tāpat kā pagājušoreiz, bija rakstīta adrese un

vina vārds.

?

Otrā burtnīca

Ilmāram priekšā jau otra dzelteni zaļā burtnīca. Viņš to vēl never vaļā, tikai pieskaras izbalējušajam vākam ar pirkstu galiem. "Tieši šodien!" viņš klusībā brīnās. Un tad uzšķir pirmo lappusi. Atkal rakstīts ar zīmuli, pazīstamajā apaļīgajā rokrakstā.

"Tajā dienā, kad beidzot biju atradis aizm ūrēto ieeju pazemē, es nespēju vairs neko uzsākt. Labu bridi vēl pastāvēju turpat, tad iznācu ārā no pagraba.

iAdz pils vārtu slēgšanai laika bija daudz, un es nolēmu aiziet uz pilsētu. Man reiba galva, un maz ko redzēju sev apkārt. Acu priekšā visu laiku rēgojās nededzināto māla ķieģeļu mūrējuma raksts milzīgā pamata akmens vietā.

Staigāju pa pilsētu, pētīju namus, it kā tos pirmoreiz redzētu, lasīju veikaliņu izkārtnes, līdz atguvos.

Tā, bezmērķīgi klīzdams, biju nonācis piemājas, kur dzīvoja garais Kārlis. Uzreiz atcerējos, kā viņšpie dīka bija mani apsmējis, kā vienmēr satiekot zobgalīgi miedza ar aci un sita pa muguru: "Labs zēns, bet biški bailīgs… Es jau saprotu, kuram tad tā pagrabu tumsa pa prātam!"

Tagad nu biju gandarīts: varēju ieiet pie Kārļa un paaicināt, lai rīt nāk man līdzi. Redzēs, cik tad pats būs drošsirdīgs!

Vairākkārt jau mana roka sniedzās pēc ārdurvju roktura, bet vienmēr es to parāvu atpakaļ u n beigās pat iebāzu kabatā. Ar pili bija tāpat kā cilvēku: viņas uzticēto noslēpumu es taču nevarēju kuram katram atdot tikai tādēļ, lai padižotos.

Pēc vārtu aizslēgšanas drīz vien devos gulēt gribējās, lai ātrāk paiet nakts.

Bet mierīga tā nebija. Mocīja sapņi, cits par citu murgaināki. Atkal un atkal četrrāpus līdu pa šauru, zemu eju. Trūka gaisa. Mugura arvien vairāk salīka, tirpa rokas, bet piecelties stāvus nebija iespējams.

Tā kā pagriezties atpakaļ nevarēja, virzījos tik uz priekšu. Pēkšņi pamats izzuda — un es gāzos kaut kur lejā…

Ar sadauzītu pakausi un nosalis pamodos uz grīdas.

Gultā vairs nelīdu. Piegāju pie loga. Pamalē tālu, tālu vidēja rīta gaišums.

Kas man tur, pazemē, meklējams?'— domāju. Kāpēc man tā eja jāredz? Un droši vien tā sen jau ir aizgruvusi. Vai vēl ļaunāk— tas notiks, kad atradīšos tur iekšā.

Jāsakrauj tik malka atpakaļun miers! Līdz iesils diena, topagūšu — un tad uz dīki peldēties!

Tikko tā izlēmu, uzreiz kļuva vieglāk.

Nogājis pagrabā un aizdedzinājis vējlukturi, bez kavēšanās sagrābu lielu malkas klēpi un stiepu pie dienvidu sienas. Vēl otru. Tad tāpat vien aiz ziņkārības piegāju paskatīties uz mūrējuma vielu. Aptaustīju nelielos ķieģelīšus ar roku. Likās tādi trausli un drupani. Paņēmu turpat nomesto lauzni un pabakstīju. Pēc tam stiprāk. Lauskas vien šķīda. Mani pārņēma spītība. Soli atkāpos un vēl vairākas reizes triecu lauzni sienā. Lauznis izskrēja cauri sadrupinātajiem ķieģeļiem un gandrīz izrāvās man no rokām.

Pieliecos pie nelielās spraugas. Sejā vilka vēsums. Smaržoja pēc trūdiem, pēc satrupējuša koka. Pacēlu vējlukturi. Vēl neko nevarēja redzēt.

Pavisam aizmirsis savu neseno apņemšanos, dauzīju ar lauzni, cik vien bija spēka.

Drīz vien, izstieptā rokā turēdams vējlukturi, spraucos tumšajā caurumā iekšā. Iespīdināju gaismu. Un jutos dziļi pārsteigts.

Abās pusēs ik pa gabalam gandrīz cilvēka augumā vidēja baļķu balsti, pārsegti ar biezām plankām, kas vietām bija bīstami ieliekušās.

Nedroši spēru pirmo soli ejā. Nekas ļauns nenotika. Pavēros uz priekšu un atpakaļ — vējlukturis izgaismoja tikai ejas nelielu gabalu, tālāk sākās pavisam noslēpumaina tumsa. Pats nezinu, no kā baidījos, tomēr gribējās visu laiku redzēt apgaismotu atpakaļceļu.

Tāpēc atgriezos pagrabā un pēc tam pagalmā.

Bija jau pilnīgi gaišs. Steidzīgi atslēdzu pils vārtus.

Dzīvoklī sameklēju dažas sveces un atkal devos lejā.

Šoreiz, tikko kā iegājis pagrabā, pieķēru sevi pie domas, ka ārdurvis no iekšpu-

ses kaut kā jānostiprina. Visvienkāršāk, protams, būtu stenderē un durvīs iedzīt kādas cilpas un aizsiet. Bet nu gan joki: netālu no aplodas jau šāda cilpa bija! Tā tik vēl trūka, ja kaut ko līdzīgu atrastu arī durvju augšējā malā. Tomēr nekā! Man bija sagatavots daudz lielāks pārsteigums.pie ozolkoka durvīm ar sarūsējušām naglām vidēja nostiprināts pamatīgs āķis. Pēc šī atklājuma jutos drošāk: kāds pirms manisun varbūt ne tik sen bija jau līdis pazemes ejā.

Man pat likās, ka šādus nededzinātus, mazus māla ķieģeļus esmu jau agrāk redzējis kaut kur pils pagrabos pie citiem būvmateriāliem .

Daudz nedomādams, līdu atkal cauri pamatam — ejā iekšā. Bet šoreiz, pirms devos tālāk, aizdedzināju divas sveces un uzkausēju uz grumbuļainajiem akmens

bluķiem.

j

Tālu netiku — metrus divdesmit no pils eja bija gandrīz pilnīgi aizbrukusi.

Stāvēju pazemes drēgnumā, līdz sāka kratīt drebuļi.

Biezās plankas virs balstiem bija satrunējušas un ielūzušas — tā arī radies nogruvums. Un, kāpēc tieši šeit, nemaz nebija grūti saprast, jo, kad pieskāros smiltīm, jutu, ka tās ir mitras. Strautiņš— domāju un, pacēlis galvu, mēģināju iztēloties, kā vairākus metrus virs manis izskatās virszemē.

Kad trešo reizi līdu ejā, līdzi stiepu lāpstu ar īsāk apzāģētu kātu un vecu skārda vannu. Katram gadījumam paķēru arī tēva veco puskažoku.

Un tā sākās mans cīniņš pazemē. Piebēru vannu pilnu un vilku uz pagrabu izbērt. Jā, šis bija tas pats smilšu, dolomīta gabalu, māla un grants maisījums, ko vedām kopā ar tēvu ārā pirms dažām nedēļām.

Ik pēc pāris stundām iznācu no pagraba laukā, izstaipījos, pasēdēju svaigā gaisā, kaut ko uzēdu. Dažreiz pat aizskrēju līdz dzirnavu dīķim izpeldēties.

Toreiz, velkot šņirkstošo vannu pa eju, ne vienu reizi vien iztēlojos šādu skatu: pieeju pie dīka, kur, protams, peldas visi apkārtnes puikas. Mierīgi viņus noskatu no galvas līdz kājām.

— Nu? — jautāju. — Vai esat pietiekami izplunčājušies? Varbūt jau apnicis? — Puikas pieklust un neizpratnē skatās uz māni. Pat garais Kārlis apmulsis urbina degunu. Tad lēni turpinu: — Varu parādīt ko interesantu… Kurš no jums bijis kaut reizi pazemes ejā?

Tālāk, nekādi nevarēju izdomāt — vai ņemt visus puikas uzreiz līdzi vai vest iekšā pa vienam, lai būtu lielāks efekts.

Taču drīz vien atkal atgriezos īstenībā. Vanna bija smaga. Saliektā mugura arī smeldza. Izklāju tēva puskažoku un atlaidos augšpēdus.

Man arvien vairāk likās, ka viens pats nespēšu atbrīvot ceļu. Pārāk garš tas gabals līdz pagrabam. Bet ja nu aizsprostojumu izlīdzināt tepat uz ejas grīdas?

Nu tik redzēju, cik. daudz laika tā var ietaupīt.

Kārtējo reizi lāpstojot nogruvuma zemi, pamanīju pie griestiem brīvu telpu. Kāds ieslīpi guļošs balsts to arī bija ievērojis reizē ar mani nu gāzās tukšumā. Tik tikko paspēju atlēkt un atmuguriski iesēsties vannā. Baļkēns smagi no būkšķēja pret vannas malu…

Beidzot iedobi virs nogruvuma biju izkašņājis tik dziļu, ka jau varēju tur iespraukties.

Vējlukturis rādīja: eja turpinās! Tumšā, noslēpumaina, trūdu smaržām pilna.

Ar katru brīdi vairāk mani pārņēma nepacietība. Jutos tā, it kā mani kāds gaidītu ejas turpinājumā. Šī arī bija pirmā reize kopš tēva un mammas aizbraukšanas, kad pavisam aizmirsu savu galveno pienākumu — pils vārtus.

Ātrāk, ātrāk, nekavējies!sevi mudināju. Uzskrējis dzīvoklī, es rakņājos pa māju kā negudrs. Meklēju vēl sveces, sērkociņus, nogriezu speķa gabalu, vairākas maizes rikas, tēva zaldāta blašķē ielēju ūdeni. To visu sasēju panniņā. No auklas gala izveidoju cilpu, lai varētu uzmest plecā. Kabatā iebāzu divas diega spolītes. Uzpildīju arī vējlukt u rī petroleju.

Pagrabā aiz sevis atkal aizkrampēju durvis, uz pils pamata akmeņiem noliku aizdedzinātu sveci. Tad uzģērbu tēva puskažociņu, paņēmu vienā rokā vējlukturi, otrā kapli un spraucos iekšā. "

Ilmārs ir apjucis

Pilī bezsaules dienās bija pavisam drūmi. Vecāku istaba tik krēslaina, ka bez elektrības lasīt nevarēja, bet pie zēniem paskopā āra gaisma pārlija vien pāri galdam pie loga pārējā telpas daļa palika ēnā. Tāda kā aizmirsta un skumja.

Ilmārs tagad jutās līdzīgi. Bija pagājušas vairākas stundas, kops viņš jau izlasījis otro pa pastu pienākušo burtnīcu. Zēns nemierīgi staigāja pa dzīvokli, ik pa laikam ieklausījās, vai kāds nepieklauvēs pie durvīm.

Pirmā ieskatīšanās pils noslēpumos bija notikusi kopā ar Inesi. Un, protams, otrā burtnīca Ilmāram bez Ineses deva tikai īslaicīgu prieku. Trūka viņas izbrīnīto acu, pārsteigtās sejas, gaišā bizes gala, kas tādos brīžos atradās mutē.

Bet neviens pats neklauvēja.

Ilmārs pēc pulksteņa zināja, ka stundas jau sen beigušās un Inese atgriezusies mājās. Vai meitene nesajuta, cik ļoti Ilmārs viņu gaida?

Bet varbūt Inese guļ mājās slima un tikpat ļoti cer, ka viņš atnāks? Tas nu gan Ilmāram agrāk nebija iešāvies prātā! Viņš žigli piegāja pie skapja un paņēma jauno svīteri. Viens, divi virtuvē iemērca ķemmi ūdens spainī. Viens, divi pie spoguļa matus uz sāniem. Tur arī Ilmāru sastapa brālis, kas tikko bija atgriezies no skolas.

-   O! Tu jau vesels! Tālis brīnījās. Tikko citiem skola beigusies, tu uzreiz esi spējīgs doties ārā no mājas. Kur tad iesi, ja drīkst zināt?

-   Pie Ineses, negribīgi atbildēja Ilmārs.

-   Tad tik velcies nost! Es viņu satiku pusceļā uz pilsētu. Abas ar draudzeni.

Ilmārs iebāza ķemmi bikšu kabatā. Viņš bija apjucis. Tāds arī Ilmārs otrdienas rītā ieradās skolā.

-   Ugunsgrēks šo sabaidījis kā trusīti! sveiciena vietā Ilmāram uzsauca Rolands.

-    Nu, daudz izdega? ieinteresējās arī citi klasē. Ilmārs tikai paraustīja plecus un, aizgājis līdz savam solam, klusēdams apsēdās.

Bet Rolands ir nedomāja likties mierā.

-   Ko tu šodien tik kluss? viņš zobgalīgi tirdīja Ilmāru un tad, saskatījies ar dažiem zēniem, kas jau smīnēja, skaļi pateica: Tikko sarkaniem vaidziņiem atskries Inesīte, gan viņš sāks smaidīt un lēkāt kā buču dabūjis!

Klasē viens zēns iesprauslājās, otrs klusām ieķiķinājās, trešais izbolīja acis un šmakstināja lūpas.

Ilmārs daudzkārt bija dzirdējis viņus smejamies par Rolanda teiktajām muļķībām, bet tas vairāk līdzinājās balona sprādzienam: pēkšņi, skaļi smiekli un viss. Tagad zēni ķiķināja, kā iepriekš sarunājuši, lēnām un ļauni.

Ilmārs, nezinādams, kā izturēties, kā aizstāvēties, tikai ierāva galvu plecos. Un tajā brīdī klasē ienāca Inese. Visi apklusa, saspringa, kaut ko gaidīdami.

Inese, nepacēlusi acis, ātri pagāja garām Ilmāra solam un apsēdās savā vietā blakus Līgai.

-   Uz šo pat nepaskatījās! noteica Rolands, un pārējie atkal sāka sprauslāt, ķiķināt un šmakstināt.

Kā jums nav kauna! Apklustiet! Liga sasārtusi pielēca kājās, bet Inese klusēdama ņēma no somas ārā grāmatas un burtnīcas.

Pēc pirmās latviešu valodas stundas, kad Rolands kopā ar puiku bariņu jau bija izdrāzies gaiteni, Inese piecēlās un arī devās ārā. Līdzko viņa nonāca līdzās Ilmāra solam, zēns pieskārās Ineses elkonim. Drīzāk jau tā nebija pieskaršanās, bet lūgums apstāties, paskatīties. Inese pavērās uz Ilmāra pusi, viņas acis pieplūda asarām. Tad Inese ātriem soļiem izgāja no klases.

Vēlāk, līdz pat stundu beigām, viņi vairījās viens no otra. Uz mājām Inese aizsteidzās viena.

Kaut kas pirmdien bija noticis klasē. Ilmārs to nojauta, bet nesaprata, kas īsti.

Par to, kas pirmdien notika 5.b klasē

Ienākusi klasē, Inese uzreiz ievēroja, ka Ilmāra vieta ir tukša. Viņai skudriņas pārskrēja pār muguru: šorīt, brokastis ēdot, vecāmāte vienā laidā bija runājusi par nakts ugunsgrēku pilī, bet nu Ilmāra vieta izrādījās tukša. Varbūt arī tāpēc Inese tikai pēc brīža pamanīja, ka Rolands kaut ko dara pie tāfeles. Un, kad viņa sāka uzrakstīto lasīt, visa klase jau pa stūriem čukstējās, viens otrs zvīgāja.

"Klibam Ilmāram Nav grūti, Viņam Inese Ir brūte," lieliem burtiem rēgojās uz tāfeles.

Sākumā Inese pat pavīpsnāja, tad pavērās uz Ilmāra vietas pusi un šoreiz jau atviegloti labi, ka tā šodien bija tukša. Vēlāk meitene, sajutusi sev pievērstos klasesbiedru skatienus, saīga, tomēr centās to neizrādīt. Viņas solabiedrene Līga gan pielēca kājās, pieskrēja pie tāfeles un pastiepa roku pēc sūkļa, bet Rolands bija ātrāks un paķēra to viņai no deguna priekšas. Līga, daudz neprātodama, nodzēsa pantiņu ar plaukstu un devās atpakaļ uz vietu, pirms tam pietiekoši skaļi pateikusi: Muļķis!

Rolands jau gatavojās rakstīt uz tāfeles vēl kaut ko, bet ienāca vācu valodas skolotāja.

Vai ar to konflikts beidzās? Tā varētu domāt tie, kas nepazina Rolandu, bet Inese ar viņu kopā mācījās jau no pirmās klases.

Un tomēr Rolands viņu otrreiz arī pārsteidza nesagatavotu. Turklāt tikai tāpēc, ka Inese, nedaudz aizmirsusi uz tāfeles uzrakstīto, atkal iedomājās par Ilmāru. "Ja nu viņu dzīvoklis ari izdedzis, ja nu viņš pats…"

Rolands tajā laikā palīda gar solu rindu uz priekšu, nočiepa Ineses vārdiņu burtnīcu un ar sarkanu flomāsteru uz tās vāka uzzīmēja sirdi, bet apakšā parakstīja:

"Ilmārs".

Tūlīt pēc stundas beigām Rolands šo apķēzīto burtnīcu, pagrieztu ar zīmējumu uz augšu, citiem puikām atzinīgi smejoties, nolika atpakaļ uz Ineses sola; meitene neizturēja paķēra vācu valodas mācību grāmatu un gāza Rolandam. Vai, kā viņai to nevajadzēja darīt! Rolands tieši bija gaidījis šo brīdi, kad Ineses pacietība būs galā.

Starpbrīdī Inese ar Līgu izgāja no klases. Gaitenī pie loga stāvēja vairāki astoto klašu puikas un starp viņiem arī Ilmāra brālis. Tālis, tieši tobrīd smaidīdams un rokas pa gaisu mētādams, kaut ko stāstīja klasesbiedriem, kas uzmanīgi viņā klausījās.

Nē, Tālis neizskatījās tāds, ka ar viņa brāli būtu kaut kas atgadījies, to Inese saprata nekļūdīgi.

Un tad pie Ineses pieskrēja kāds pirmklasnieks.

Brūte… brūte!… viņš priecīgi iesaucās un drāzās uz gaiteņa viņu galu, kur mazo puišeli ar uzslavām jau gaidīja Rolands un vēl vairāki viņa drauģeļi.

-  Brūte… brūte!… drīz vien skandēja ari kāda meitenīte no pirmajām klasēm pāri gaitenim.

Inese centās nedzirdēt, kodīja lūpas, piesarka, bet ausis visu laiku skanēja: "Brūte… brūte!…"

Liga atkal bija nesavaldīgāka. Pārdrāzās pāri gaitenim, paķēra meitenīti aiz rokas un izrāva viņu vidū, kur viņa sastinga, asaras rldama.

Bet tas gaiteņa galā stāvošos zēnus vēl vairāk uzjautrināja.

-   Brūte… brūte!…

Inese aizspieda ausis un noskrēja pa kāpnēm uz ģērbtuvi. Līga viņai sekoja.

Otrās stundas sākumu draudzenes nokavēja, kāpēc to visskaidrāk stāstīja Ineses sarkanās acis.

Līdz ceturtās stundas beigām Inese saņēma visādas bezkaunīgas zīmītes, uz viņas sola nolaidās lidmašīnas ar sarkanām sirdīm uz spārniem.

Piektā stunda bija pie klases audzinātājas. Inese lūdza skolotājai atļauju iet mājās.

-   iMan ļoti sāp galva, viņa paskaidroja. Un ne kripatiņu nemānījās. Klases audzinātāja, nekā nejautādama, to atļāva.

Visu pirmdienas pēcpusdienu un arī vakarā pēc pastaigas kopā ar Līgu Inese bija nerunīga. Vecāmamma to ievēroja uzreiz, bet netirdīja mazmeitu. "Gan jau pati izstāstīs," viņa nolēma. Un tā ari notika. Otrdien, pārskrējusi no skolas, meitene izplūda asarās, un vecaimammai drīz vien viss bija zināms.

-   Es uz skolu vairs neiešu! Inese pabeidza savu stāstījumu, un viņai kļuva vieglāk.

-    Nu labi, tu uz skolu vairs neiesi, vecāmamma apsēdās un samierinoši teica. Bet Ilmārs? Kā viņš viens jutīsies klasē pēc visa? Tu būsi viņam vairāk nodarījusi pāri, nekā Rolands tev.

-    Mani taču apsmej tikai Ilmāra dēļ! Inese satraukti atbildēja.

-    Bet tu esi stiprāka, vecāmamma sacīja. Es tikai vienu reizi esmu redzējusi, kā Ilmārs sēdēja dīķmalā un skatījās uz citiem bērniem, kas peldējās, un man pēc tam bija neērti smaidīt visu to pēcpusdienu. Es jutos tik vainīga, ka zēnam nekādi nevaru palīdzēt, lai viņš nebūtu tik nelaimīgs un skumjš.

Tajā brīdī Inese atcerējās Ilmāru ar zilo tauriņu pļavā. Tik gaiši un jauki smaidām viņa nebija redzējusi nevienu citu zēnu. Pat ticēt nevarēja, ka tas ir vienmēr drūmais Ilmārs, no kura viņa mazdrusciņ pat bijās.

Tomēr, iedomājoties Rolandu, Inese sapīka un teica vecaimammai:

-Tev viegli tā runāt! Bet kad mani atkal sāks aiztikt, apsaukāt…

-   Tu nepievērs tam tik lielu uzmanību, izliecies, ka tevi tas neskar. Viņi pārstās, atbildēja vecāmamma. Un vēl man liekas Ilmārs nemaz neļaus tevi aiztikt. Pirmdien viņš skolā nebija un vēl līdz šim brīdim nezina, kāpēc tu tā izturies.

Inese nopūtās. Asaras viņai jau bija nožuvušas.

-   Nu nepūt, nepūt tik smagi kā sila priede! vecāmamma teica un pasmaidīja.

Inesei acu priekšā pamazām atkal atgriezās Ilmārs ar zilo tauriņu plaukstās.

Inese kļūst enerģiska

Torīt brāļi bija aizkavējušies tikko pils vārti palika aiz muguras, Ilmārs paskatījās pulkstenī: bez divdesmit minūtēm astoņi!

Pils ceļš iegāja līkumā. Tūlīt aiz tā Ilmārs vairs nebremzēja un laida lejā, cik vien ratiņi ripoja. Viņš vēl nebija ne pusceļā, kad ieraudzīja uz portfeļa sēžam Inesi.

-   Labrīt! vina sauca, mādama ar roku. Pa to laiku ratiņi jau atradās meitenei līdzās un pieskrēja arī Tālis.

-   Labrīt! Labrīt! brāļi atbildēja.

-   Es jau domāju, ka esat prom. Vecāmamma saka jūs vienmēr izbraucot pusastoņos… Inese teica.

Ilmārs centās neizrādīt savu prieku par šo tikšanos, Inese ari izlikās, it kā nekas nebūtu noticis.

Tomēr Inese nevarēja visu ceļu izturēt tādu klusēšanu un, iedama pusteciņus, sāka stāstīt, ka viņa tā jožot katru ritu.

-    Ātrāk nespēju uzcelties, meitene teica. Ne pulksteni dzirdu, ne mammas modināšanu. Tikai, kad vecāmamma norauj segu, varu atmosties. Dažreiz viņa pat nāk ar ūdens krūzīti.

Ilmārs un Tālis vienlaikus paskatījās, vai Inesei nav slapja galva. Meitene to ievēroja un piebilda:

-   Šorīt ne!

Nu visi trīs iesmējās un līdz pat skolai nerimās jokoties.

-   Man šodien sešas stundas, Ilmāram pirms šķiršanās vēl atgādināja Tālis. Vai tu gaidīsi lejā ģērbtuvē?

-   Nē, mēs brauksim uz mājām! sarunā pēkšņi iejaucās Inese un nosarka. Bet Tālis to neredzēja, viņš jau skrēja augšā pa kāpnēm.

Ilmārs un Inese palika divi vien, un tas bridis, kad viņiem abiem kopā būs jāieiet klasē, vairs nebija tālu.

Inese pakrūtē juta nepatīkamu kņudēšanu pat domāt negribējās, kas viņai būs jādzird. Kaut nu vismaz nekas nebūtu rakstīts uz tāfeles!

Ilmārs arī kļuva nemierīgs: aplaizīja sausās lūpas un kā gliemezis ierāvās sevī.

Vai nu Inesei un Ilmāram tā likās, vai arī tā bija, bet, viņiem ienākot, klase saspringa. Rolands tieši tobrīd sēdēja ar muguru pret durvīm un pamanīja ienākušos tikai pēc brīža. Sākumā viņš apjuka, tad sataisīja muļķīgu sejas izteiksmi un iesmejas: He-he! Bet tas bija tik nepārliecinoši, tik mulsi, ka neaizskanēja tālāk par viņa solu.

Vēl kāds no Rolanda pulciņa mēģināja kaut ko bilst, bet arī tas palika bez atbalss. Ātrumā viņi nekādi nevarēja attapties.

Bet Inese un Ilmārs jau negaidīja, kamēr viņi izdomās īstu asprātību, kas sasmīdinās klasi. Ne vārda neteikdami, viņi aizgāja līdz savām vietām un apsēdās.

Spriegums klasē lēnām izzuda. Viņi abi šobrīd jutās uzvarējuši. Ilmārs pat uzdrošinājās atgriezties un paskatīties uz Inesi. Meitene nedroši samirkšķināja plakstus.

Garajā starpbrīdī gan viens Rolanda samusināts pirmklasnieks atkal pieskrēja Inesei klāt un apsaukājās, bet tas viņai vairs tā nesāpēja kā iepriekš un ātri aizmirsās.

Pēc stundām Inese un Ilmārs devās kopā mājup, nemanīdami Rolandu, kas viņiem sekoja ar dažiem zēniem. Katram būtu skaidrs, ka Rolandam kas padomā.

Pa ceļam Ilmārs izstāstīja meitenei arī par otro burtnīcu, un Inese, protams, to tūlīt gribēja izlasīt.

-   Tad uznāc pie manis! Ilmārs aicināja. Šoreiz meitene pat negāja nolikt skolas somu un nāca Ilmāram līdzi.

Izlasījusi burtnīcu, Inese vispirms aplaizīja lūpas un tad teica:

-    Es nekad agrāk nebūtu ticējusi, ka ari pie mums ir tādi noslēpumi. Man, lasot grāmatas, vienmēr ir gribējies būt citur, bet nu, izrādās, mūs pašus var apskaust. Iedomājies: divus stāvus zemāk sākas īsta, pavisam īsta pazemes eja! Bet mēs mierīgi stāvam, it kā neko nespētu uzzināt.

-    Ko uzzināt? Ilmārs mazliet nedroši pārtrauca Ineses enerģisko runāšanu.

-   Vispirms jau kas tev sūta šīs burtnīcas! Inese noskaldīja.

-    Kāds, kas bijis pazemē, Ilmārs naivi atbildēja.

-   Nu, un tāpēc jau vēl svarīgāk to uzzināt.

-    Bet kā? Ilmārs aizdomājās. Inese salīdzināja abas aploksnes un burtnīcas viss bija rakstīts vienā un tai pašā rokrakstā.

-    Vai tu neesi redzējis, kā Franks raksta? Inese pēkšņi ierunājās. Vai šis nav viņa rokraksts? Ilmārs izbrīnījies skatījās uz viņu.

-      Kāpēc Franks man sūtītu burtnīcas pa pastu, ja viņš pats varētu visu pastāstīt? Daudzas reizes esmu viņam jautājis par ejām, bet viņš izvairās atbildēt varbūt arī neko nezina.

-   Pranks taču dzīvo vārtu sarga dzīvoklī! Inese vēl neatkāpās, tomēr viņas balsī vairs nebija iepriekšējās pārliecības par savu patiesību.

-  Tikpat labi viņš tur varēja ievākties vēlāk, Ilmārs atteica.

Inese pieklusa. Visi viņas pieņēmumi it kā paši par sevi vedināja uz Pranku, bet kāpēc viņš slepus piesūta burtnīcas Ilmāram? Tik tiešām vienkāršāk par vienkāršu taču būtu izstāstīt un pat parādīt eju. Skaidrība šeit varēja rasties, vienīgi redzot Pranka rokrakstu.

Tomēr tā paraugu dabūt nebija tik vienkārši Inese un Ilmārs vienu pēcpusdienu pat uzgāja pie Pranka paciemoties. Vecais virs gulšņāja esot apsaldējies ugunsgrēka naktī un nevarot atlabt.

Lielais virtuves galds šoreiz nebija apkrauts ar zālēm. Nevienu sagatavotu zāļu paciņu ar uzrakstu Ilmārs un Inese arī nekur neredzēja.

Pranks savā guļamvietā, liekas, mazliet zobgalīgi smaidīja, kad viņi tā pētoši lūkojās visapkārt.

Tomēr Inese arī šajā situācijā izrādījās apsviedīgāka par Ilmāru.

Vai jums malku nevajag uznest? viņa apjautājās Prankam.

-Ja nu kādu kurvi, Pranks lēnīgi piekrita, un atkal viņiem šķita, ka vecais vīrs pasmaida, bet ko tur tajās novakara ēnās varēja īsti saprast.

Ilmārs, protams, gāja Inesei palīgā.

Pagrabs, kādu jau viņi to atcerējās vienmēr, bija gandrīz pilns ar malku. No dienvidu sienas nevarēja redzēt ne kvadrātcentimetru. Viņi ātri piekrāva kurvi un devās ārā. Ilmārs pilnīgi nevilšus pārlaida skatienu pusatvērtajām pagraba durvīm un tad mēmi ar pirkstu kaut ko parādīja Inesei durvju augšējā malā. Tur ar sarūsējušām kaltām, kantainām naglām bija piestiprināts liels un masīvs āķis. Iepretim tam stenderē rēgojās arī cilpa.

Šis atklājums viņus abus tā pārsteidza, ka Inese un Ilmārs to pat neapsprieda. Viņi tikai stāvēja un skatījās. Stāvēja un skatījās.

Ja līdz šim viņiem vienam vai otram piezagās kāds šaubu stariņš, ka eja ir tikai rakstītāja izdoma, tad tagad neviens pats viņu pārliecību vairs nespētu izkliedēt.

Beidzot Ilmārs paspēra soli tuvāk durvīm, pastiepās uņ pieskārās āķim. Tas tur patiešām bija! Un dažas rūsas plēksnites sabirza viņa pirkstos.

Svetdienas pārsteigumi un pārdomas

Tikko nomazgājusi brokastu traukus, mamma sāka posties: virināja skapja durvis, ieslēdza gludekli, tad uzklāja uz virtuves galda segu un gludināja svārkus.

Mammas rosme pielipa arī papam. Viņš turpat līdzās pie plīts uz izklātas avīzes tīrīja kurpes.

Sajutis apavu smēres aso smaržu. Ilmārs pabāza galvu virtuvē.

-   Vai tad jūs ar Tāli jau esat gatavi? mamma jautāja un, ieņēmusi mutē ūdeni, uzsmidzināja svārkiem baltu mākonīti.

Pēc kādas pusstundas viņi četratā izgāja no mājas. Jau pils pagalmā mamma stingri pieķērās Ilmāram pie elkoņa un smaidīdama teica:

-   Tagad man jau ir tik liels dēls, ka var savu mammīti balstīt.

Ilmārs tikai atsmaidīja un noglāstīja mammas roku. Paps ar Tāli nesteidzīgi gāja pa priekšu, sarunā iegrimuši.

-    Kurp tad mēs īsti dodamies? Ilmārs jau otru reizi vaicāja, zinādams, ka viņu svētdienas pastaigas parasti tiek plānotas brokastu laikā un izdomātas pat sīkumos, bet šoreiz nezin kāpēc valdīja tāda noslēpumainība.

-      Tas ir pārsteigums, mamma atbildēja. Tomēr pēc viņas izturēšanās Ilmārs redzēja, ka mammai tas būs nevis pārsteigums, bet gan kaut kas ļoti priecīgs. Tik nepacietīgi viņa vilka Ilmāru uz priekšu, tad attapās, noglāstīja dēlam plecu, atvainojās, palēnināja gaitu, lai pēc brīža atkal neapzināti sāktu steigties.

Paps un Tālis, pārgājuši pāri tiltam, nogriezās pa labi. Šis gājēju celiņš, apliecis baznīcu no otras puses, gar upmalu arī veda uz pilsētu.

Ilmārs prātoja, ka paps varbūt nopircis biļetes uz jauno piedzīvojumu filmu, ko rādīja kultūras namā. Kad viņi tuvojās autoostai, Ilmārs jau bija noskaņojies braukšanai pie mammas brāļa un savas māsīcas, bet tagad viņš neko vairs nesaprata.

Ieliņa, pa kuru viņi gāja, bija mašīnu izdangāta un veda uz būvlaukumu.

-   Redzi, Ilmār, tur aiz tām privātmājām jau rēgojas jūsu skolas jumts, paps teica un rādīja kaut kur prom.

-   Tuvu gan, papam piebalsoja mamma un vēl ciešāk ieķērās Ilmāram elkonī.

Zēns neizpratnē paskatījās uz papa izstieptās rokas pusi, tad vēl pabrīnījās par mammas šorīt neizzūdošo smaidu, kas tagad nepārprotami vērsās tieši pie'viņa. "Vai tiešām bija tik tālu jānāk," Ilmārs domāja, "lai no neliela gabala paskatītos uz skolas jumtu?"

Tikpat vienaldzīgi zēns pārlaida acis būvlaukumam. Nekā saistoša. Viņi stāvēja kādas nelielas, tikko celtas divstāvu mājas priekšā.

-   Nu, kā? paps jautāja. Patīk? Sevišķi, lūdzu, ievērojiet tos četrus logus otrajā stāvā no kreisās puses. Tas pašā galā būs Ilmāram, vidū abi Tālim un mammai, bet pēdējais, kam stikls ar javu, manējais.

Tagad Ilmārs saprata, kāpēc viņi nākuši svētdienā šo gabalu, kāpēc te stāvēja un kas tā par jocīgu logu dalīšanu. Tātad šeit ir tas jaunais dzīvoklis, par kuru paps jau reiz bija stāstījis un pēc tam vairs neieminējies. Balta īsta rotaļu mājiņa salīdzinājumā ar viņa lielo, stipro, no akmeņiem celto pili, kurai pat daudzie ugunsgrēki neko lielu nav spējuši izdarīt. Vien pavairojuši noslēpumus.

-   Es gribu redzēt, kā tur iekšā izskatās, Tālis sacīja.

-   Iekšējās apdares darbi vēl nav sākti, paps skaidroja. Nesen tik uzklāja jumtu. Visur laipas, trepēm nav margu.

-   Mani arī interesē, mamma piebalsoja vecākajam dēlam.

-   Nu, tad uzkāpjam! paps ātri piekrita. Ilmārs atsvabināja savu elkoni no mammas rokas.

-   Es te pagaidīšu, viņš teica.

-   Nāc taču kopā ar mums! mamma mudināja. Vai tev nemaz negribas paskatīties?

-   Es vēl nokritīšu, Ilmārs strupi atteica.

-   Nu gan jāsmejas! paps sacīja, bet bija redzams, ka viņam to nemaz negribas darīt. Bēniņos tu pa redeļu kāpnēm kā cirkā kāpaļāji, bet tagad nokritīšot!

-   Tas bija pilī! Ilmārs cieti palika pie sava.

Tālis ar papu jau pazuda aiz mājas gala. Mamma vilcinājās, tad, pamājusi Ilmāram ar roku:

-   Es tūlīt būšu! piebiedrojās viņiem.

Ilmārs tajā pašā mirklī pagriezās un devās atpakaļ. Uz pili iet bija sāpīgi, un viņš nolēma apciemot Inesi.

Zēns jau labu laiku sēdēja Ineses pagalmā uz sola un skatījās, kā meitene kopā ar vecomammu veido puķu dobes. Sākumā viņš arī bija gribējis palīdzēt, tomēr vecāmamma to nepieļāva.

-   Tas mūsu, sieviešu, pienākums. Tu labāk pasēdi saulītē.

Inesi gan vecāmamma visādi izrīkoja, bet viņa tik kustējās, ka bizes vien lēkāja.

"Un cik tālu Inese dzīvos!" Ilmāru neatstāja smagā doma par jauno dzīvokli. "Tad mēs abi kopā nevarēsim iet uz skolu…"

-    Ko tu tāds sadrūvējies? Ilmārs izdzirda Ineses vecomammu, kas bija apsēdusies viņam līdzās. Kad no rīta visi gājāt garām, es pa logu tevi redzēju tīri smaidīgu.

Ilmārs klusēja. Vai viņš maz spēja to visu, ko šobrīd juta, kādam pastāstīt?

-    Ak ta' gājāt jauno māju skatīties? Un tev nepatīk? Ineses vecāmamma, kas parasti visu zināja par apkārtējiem kaimiņiem, tincināja tālāk.

Ilmārs apstiprinoši pamāja.

-   Nekas, pieradīsi, mierināja vecā sieviete, i pie Ineses atskriesi, vai te tālu! Bet tavai mammai gan būs vieglāk cik viņa izmocījusies, kad abi ar Tāli bijāt maziņi! Drēbītes jāmazgā, bet pils dziļajā akā ūdens nav. Tu jau labāk zini, kā vasarās tur izsusē. Bez tam pilī toreiz dzīvoja kādi simt cilvēki. Un ūdeni vajadzēja no mūsu akas stiept augšā. Tad vēl caurais jumts, vecās krāsnis… Ko tur runāt! Ineses vecāmamma nobeidza un devās atpakaļ pie dobēm.

Ilmāru sāka mocīt kauns. Jā, pasaulē taču bija ne tikai viņa neveiklās kājas, Inese un vecā pils, pasaulē bija ari mamma, paps, Tālis.

Ilmārs skaidri atcerējās raudošo mammu, viņas sarkanās acis un bezpalīdzīgi nolaistās rokas, plītij kārtējo reizi dūmojot. Ilmārs atcerējās arī mammu šorīt cik priecīgi viņa satvēra zēnu pie

elkoņa!

>

"Un tagad viņi visi noteikti uztraucas, nezinot, kur esmu palicis," viņš iedomājās un tūlīt cēlās, lai kāptu augšā uz pili.

Sagriezta riepa

Ilmārs piegāja pie nojumes, kur parasti stundu laikā viņš iestūma savus ratiņus, un palika stāvam. Tad paspēra soli ratiņiem tuvāk un pieskārās priekšējam ritenim. Nu gan viņš vairs nešaubījās: riepu divās vietās šķēla gari griezumi.

-   Ko tu tur dari? zēnam aizmugurē iejautājās Inese. Stum ārā!

-   Re! Ilmārs, pakāpies sānis, beidzot atguva valodu. Riepa pārgriezta…

Inese, arī kā neticēdama, ienāca zem nojumes un skatījās. Skaidrs, ka tas bija izdarīts tīšām. Un viņi abi noteikti tagad būtu centušies izspriest, kas to izdarījis, ja vien vienlaikus neatcerētos pirms dažām dienām Ilmāra solā iegriezto vārdu "INESE". Līga, kas tajā garajā starpbrīdī nedaudz agrāk par citiem bija ienākusi klasē, vēlāk stāstīja, ka klasē atradies tikai Rolands viens pats un tīrījis no žaketes kaut kādas skaidas.

-   Ko tagad iesāksim? atgājusi no ratiņiem, Inese iejautājās. Viņa, protams, būtu varējusi prasīt: "Ko tu tagad iesāksi?" bet tad tas neatbilstu meitenes lielajai apņēmībai Ilmāram kaut kā palīdzēt.

Ilmārs nezināja, ko atbildēt. Šī nu bija atkal tā reize, kad viņš aiz liela rūgtuma par pārestību nevēlējās neko darīt. Un, ja nebūtu blakus Ineses, Ilmārs droši vien iekāptu ratiņos un sēdētu nezin cik ilgi. Bet tas pilnīgi neatbilda Ineses raksturam.

-    Skrūvē nost riteni un salīmēsim! viņa teica. Cik ilgi mēs tā stāvēsim?

-   Ar to nekas nebūs līdzēts, Ilmārs atbildēja un vēlreiz apskatīja griezuma vietu. Vajadzīga jauna riepa. Bet mums mājās nav, viņš jau klusāk piebilda.

-   Toties mums ir! Inese apgalvoja. Ar visu kameru šķūnītī uz naglas karājas. Tētis pagājušajā gadā savam ritenim nopirka.

-   Un tavs tētis… vai viņš… Ilmārs šaubījās.

-    Vai viņš būs priecīgs, ja es paņemšu riepu, tu gribi zināt? — Inese pārjautāja un tūlīt arī turpināja:

-   Ļoti. "Cik labi, ka riepu nesagrauza žurkas, bet tā noderēja Ilmāram!" tētis vakarā noteikti man sacīs… — Inese smējās, un Ilmārs nezināja, ticēt viņai vai ne. Inese to nemaz negaidīja.

-    Es tātad eju pēc riepas, viņa izrīkoja Ilmāru, bet tu darbojies te!

Lai noskrūvētu priekšējo riteni un noņemtu sabojāto riepu, daudz laika nevajadzēja. Drīz vien jau Ilmārs sēdēja uz zemes, atspiedis muguru pret nojumi.

Kādu gabalu tālāk iečirkstējās grants. Ilmārs nevilšus sarāvās un pacēla galvu. Nē, to viņš gan nekad pats nebūtu varējis izdomāt! Un pat neticētu, ja kāds stāstītu! No uztraukuma Ilmāram aizrāvās elpa un sirds atbalsojās rokās, kājās, deniņos…

It kā nekas nebūtu noticis, pāri pagalmam drošā attālumā ar velosipēdu brauca Rolands. Cepures nags viņam bija uz acīm, sejas izteiksme nenosakāma. Un tajā brīdī Ilmārs viņu tik ļoti ienīda, ka paša rokas neapzināti sāka taustīties apkārt, meklējot kādu oli, zaru vai vienalga ko, lai mestu un trāpītu, lai Rolands sajustu, cik tas ir sāpīgi bezpalīdzībā sēdēt pie nojumes un gaidīt, kamēr kāds palīdzēs. Bet arī šoreiz Ilmāram neveicās pirksti sagrābstīja vien mazus akmentiņus, smiltis un skaidiņas.

Tikko Ilmārs uzlika Ineses atnesto riepu, atskanēja zvans, ko arī šeit pagalmā varēja labi dzirdēt. Un nebija vēl Ilmārs paspējis piepumpēt kameru, kad no skolas sāka plūst ārā vecāko klašu audzēkni. No šī brīža Ilmārs drusciņ

) j

bijās, bet izvairīties vairs nevarēja. Jā, Tālis, kā parasti, nāca gar nojumi.

Tu vēl šeit? viņš brīnījās un tad līdzās ratiņiem uz zemes ieraudzīja sagraizīto riepu. Tālis to pacēla, grozīja rokās, gandrīz piebāza klāt degunu un tad pēkšņi visu saprata. Kas to izdarījis? Tālis jautāja. Viņa balss bija tik dobja un draudoša kā toreiz uz ielas, kad svešais Ilmāru bija nosaucis par kropli.

Ilmārs klusēja un ticamības labad vēl paraustīja plecus. Tālis pētoši vēroja brāli.

Tu taču zini! Tālis noskaldīja, neslēpdams dusmas.

Ilmārs piesarka un saskatījās ar Inesi.

-Tu taču to zini! Tālis atkārtoja, nu jau niknodamies ari uz Ilmāru, kas slēpa savu pārinodarītāju. Pasaki man, kas to izdarījis! Un viņš vairs nekad… dzirdi… vairs nekad neuzdrošināsies piedurt ratiņiem pat pirkstu… Nu atbildi!

Ilmārs klusēja. Tad Tālis nometa riepu un gāja prom.

Ilmārs ar Inesi palika apmulsuši stāvam.

Atgadījums ar Ineses bizēm

Matemātikas stunda tuvojās beigām. Skolotāja sāka saukt mājas uzdevumu numurus. Inese paņēma lodīšu pildspalvu un gatavojās pierakstīt. Tikko viņa nedaudz saliecās uz priekšu, abas bizes kaut kas sāpīgi pavilka atpakaļ, bet, kad atkal izslēja galvu, nekas vairs nebija jūtams.

Inese uzmanīgi mēģināja pagriezties. Au! viņa klusītēm iekunkstējās un iekoda apakšlūpā. Bizes kāds bija piestiprinājis pie aizmugurējā sola. Meitene atlieca atpakaļ roku, bet netika tai vietai klāt. Tad viņai pie pašas auss klusi ieķiķinājās Rolands. Inesei no dusmām un bezpalīdzības lielas asaras sāka ritēt pa vaigiem…

Ilmārs, gluži kā nojautis ko nelabu, pagriezās solā šķērsām.

Inese ar vieglu galvas kustību atkal mēģināja atsvabināt bizes, bet saviebās sāpēs, un acu kaktiņi viņai no jauna pieplūda asarām.

-   Ilmār, vai tu jau visu pierakstīji? zēnu uzrunāja skolotāja. Lūdzu, pagriezies pret mani! Ilmārs paskatījās uz skolotāju un piecēlās.

-    Nē, sēdies! skolotāja teica. Tikai atceries, kurā pusē atrodos es. Un turpināja stāstīt par mājas uzdevumiem.

Ilmārs, no tā neko nedzirdējis, jau atkal vērās uz Inesi. Viņa joprojām sēdēja, mazliet atgāzusi galvu. Bet aiz meitenes muguras, kūkumu uzmetis, grozījās Rolands.

Ilmārs juta, ka visi klases trokšņi viņam apkārt pieklust, skolotājas balss attālinās un beidzot izzūd pavisam. Liekas, viņš klasē bija viens pats un vēl tik tas briesmīgais niknums uz Rolandu, kas radās toreiz skolas pagalmā, kad viņa rokas neapzināti uz zemes meklēja kaut ko metamu.

Noskanēja zvans. Ilmārs to redzēja pēc klases saviļņošanās. Skolotāja ar portfeli vienā un žurnālu otrā rokā aizgāja. Pa Ineses vaigiem tecēja ne vairs atsevišķas asaras, bet gan divas straumоtes… Ilmārs sažņaugtām dūrēm piecēlās kājās.

Un tad briesmīgo klusumu, kas apņēma Ilmāru, pārtrauca Līgas satrauktā balss:

-   Bi7.es! Bizes ar košļeni pielīmētas!

Ilmārs metās uz priekšu. Klupdams, krizdams, pa ceļam no soliem gāzdams burtnīcas, grāmatas, pildspalvas, ejā portfeļus izspārdīdams.

Rolands pārbijies izlēca no sola un kāpās atpakaļ, bet nebija vairs kur. Dažus soļus aizmugurē atradās lielie, stiklotie klases skapji ar kubiem, cilindriem.

Ilmārs saķēra Rolandu un sāka purināt. Rolands mēģināja Ilmāram iespert. Tad Ilmārs ar savām stiprajām rokām, kas tagad likās vēl lielākas un smagākas, pacēla Rolandu nedaudz virs grīdas un turpināja purināt.

-Ja tu vēlreiz… Ilmārs čukstēja, ja tu… vēlreiz… Inesei…

Skapja durvis bija tik bīstami tuvu, ka Rolanda papēži pret tām sitās un stikli džinkstēja, bet Ilmārs to nemanīja.

-Ja tu vēlreiz… ja tu…

Rolands pietvīcis sarkans, ar bailēm acīs kūļājās gaisā, plandīja rokas, mēģinādams tikt vaļā

no Ilmāra. Bet tas viņam neizdevās.

>

-Ja tu Inesi vēlreiz aiztiksi… es… es…

-     Viņš mani nositīs! Laid vaļā! pēkšņi spiedzīgi, tuvu raudām iebļāvās Rolands. Laid taču vaļā!

Ilmār, laid viņu vaļā! kāds aiz muguras mierīgā balsī it kā atkārtoja Rolanda baiļu saucienu.

Ilmārs atslābināja rokas, un Rolands smagi atzvēlās pret stikla durvīm aizmugurē. Tās pēdējo reizi džinkstēdamas salīgojās.

Nu tikai Ilmārs pamanīja, ka viņu ielenkuši klasesbiedri un aiz muguras viņam stāv Inese.

Rolands sāniski gar skapi izspraucās cauri apkārtstāvošajiem, paķēra plecu somu un izskrēja no klases.

Neviens skaļi neko neteica. Zēni pusbalsī pārmija dažus vārdus, pat piegāja pie skapja skatīties, vai kāds stikls nav iesprādzis.

Visi likās tādi kā nokaunējušies. It kā Ilmārs arī citus būtu purinājis par Ineses aiztikšanu.

Pēc matemātikas tajā dienā notika vēl divas darbmācības stundas, bet Rolands no tām aizbēga.

Cik Rolandam ir svarīgi Ineses solījumi

Jau nedēļu Rolands nebija skolā. Kopš kautiņa klasē Ilmārs un Inese visur turējās kopā. No rītiem Inese gaidīja Ilmāru pils ceļa galā, pēcpusdienās viņi nesteidzīgi atgriezās mājās. Bieži vien vispirms iegāja pie Ineses, kur vecāmamma abus paēdināja. Pēc tam viņi devās uz pili. Un šeit sapņojot aizritēja daudzas jaukas stundas. Tajās Ilmārs un Inese ne vienreiz vien caur stūra pagrabu bija jau ielīduši pazemes ejā, pa to aizgājuši līdz vecajām smilšu raktuvēm, uzzīmējuši to shēmu un pat atraduši netālu no upes ieeju, pa kuru tagad brīvdienās laida iekšā ekskursantus.

-   Sanāciet! Sanāciet! Pazemes brīnumi pilnīgi par velti! sauca Ilmārs.

-   Un pirmklasīgi pavadoņi! piebalsoja Inese.

-   Meitiņ, vai tas ir pilnīgi droši, ka līdz rītam iznāksim ārā? Ilmārs, uzmetis mammas lakatu uz pleciem, ar spieķīti rokā pielipināja pie Ineses. Man agri jāmodina mazmeitiņa. Citādi viņa nogulēs skolu.

-    Līdz rītam noteikti! bravūrīgi apgalvoja Inese. Neviens nekad ilgāk tur lejā nepaliek. Nomaldījies ir vienīgi mūsu klasesbiedrs Rolands. Viņš jau nedēļu nav redzēts.

Līdzko tas bija pateikts un Rolands pieminēts, Inesei un Ilmāram pazuda spēlesprieks.

Pirmajā laikā pēc saķeršanās ar Rolandu Ilmārs klasē jutās spēcīgs un neaizskarams viņš pat mazliet izaicinoši vēroja, vai kāds vēl neaiztiks Inesi. Viņa arī jutās drusciņ lepna par zēnu vecaimammai izrādījās taisnība: Ilmārs viņu aizstāvēja un spēja aizstāvēt. Bet katra nākošā diena, kad Rolanda viela rēgojās tukša, mazpamazām kaut ko mainīja viņos. Inese, iedomājoties Rolandu, arvien biežāk jutās neērti it kā viņam būtu ko nodarījusi pāri. Bet pietika meitenei atcerēties viņa apsaukāšanos, pantiņu uz tāfeles un pielīmētās bizes, kad pašas vainas vietā atkal radās dusmas. Tomēr pēc laiciņa neērti bija no jauna.

Ilmāram klājās tāpat: viņa lielais uzvaras prieks pirmajās dienās aizsedza citas domas un jūtas, bet vēlāk arī vinu šad tad nomāca Rolanda tukšā

j

vieta.

Un tā vienu pēcpusdienu atceļā no skolas Inese teica:

-   Diezin kas tam Rolandam noticis? Vajadzētu aiziet un uzzināt!

Ilmārs izlikās pilnīgi vienaldzīgs:

-   Kāda mums tur daļa! Vai tu gribi, lai Rolands atkal tev pielīmē bizes ar košļeni?

Nu, protams, viņa to negribēja, bet atgādinātais pārinodarījums viņu šoreiz tā nenomāca kā parasti, tāpēc Inese tieši pajautāja Ilmāram:

-   Vai tu brauksi man līdzi?

Nu viņš bija sprukās doties tūlīt pie Rolanda Ilmārs nejuta ne mazāko patiku, bet ļaut Inesei vienai iet to ne, tikai to ne! Un Ilmārs piekrita.

Rolands dzīvoja vēl tālāk no skolas nekā viņi abi. Visas ceļmalas mājas jau bija beigušās, sākās dārzi, aiz tiem rēgojās plata, zema, ar dēļiem apšūta divstāvu ēka, izpletusies kā pīle. Turklāt šai mājai, liekas, trūka sava noslēpuma. Un Ilmārs pirmoreiz saprata, ka Rolanda taujāšana par pili nebija vien zobošanās.

Pie vienām no sētas durvīm bija piesliets viņiem abiem labi pazīstamais divritenis.

Ilmārs negribīgi izkāpa no ratiņiem un sekoja Inesei, kas jau gāja augšā pa čīkstošajām kāpnēm.

Pie dzīvokļa durvīm viņi klauvēja ilgi. Beidzot tās atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Rolands, ar puķainu priekšautu apsējies, rokā turēdams galda nazi.

-   Ko vajag? viņš prasīja. Klases audzinātāja sūtīja?

-   Gribējām zināt, kas ar tevi noticis, diezgan droši atbildēja Inese.

-   Tik vien? Rolands, pametis durvis pusvirus, atgriezās- istabā.

Ilmārs un Inese mulsi saskatījās. Kaut ko tādu viņi nebija paredzējuši. Ilmārs droši vien vēl ilgi būtu domājis, kā rīkoties tālāk, bet Inese jau spēra soli pāri slieksnim.

Te bija citādi nekā pie Ilmāra pilī vispirms istaba. Neliela, kur tik vien ietilpa kā divas balti saklātas gultas, skapis, daži krēsli un galds. Šeit varēja just ceptu kartupeļu smaržu. Bet, kad viņi atvēra virtuves durvis, vesels mutulis gāzās pretim.

Rolands stāvēja pie plīts un cepa kartupeļus. Apmaisījis tos, viņš no palodzes paņēma krējuma burciņu un ar tējkaroti sāka likt kartupeļiem virsū krējumu.

-   Tu pats gatavo ēst?! Inese izbrīnījusies ieteicās un tūlīt atcerējās savu vecomāti saimniekojam virtuvē.

-   Nu, un kas tur liels! nepagriezies atteica Rolands. Kamēr mamma slimnīcā, domā, es kājas atstiepšu?

-   Un kur tad paps? Ilmāram gandrīz negribot izspruka jautājums.

Šoreiz Rolands apcirtās un, uz Ilmāru skatīdamies, gandrīz izkliedza:

-   Kāda tev daļa! tad atkal turpināja saimniekot pie plīts un jau klusā balsī piebilda: Man nav tā kā jums-tētiņi, vecmāmiņas, brālīši… Mēs ar mammu tīri labi iztiekam divi vien.

Ilmārs juta, ka viņam nosarkst vaigi un ausis. Kaut nu Rolands vismaz neatskatītos! Bet viņš i nedomāja to darīt Rolands lika pašreiz kartupeļus no pannas emaljētā bļodiņā, tad puķupodā izdiedzētam sīpolam noknieba lokus un, sasmalcinājis tos, bēra virsū gatavajam ēdienam.

Uz virtuves galda jau stāvēja šķīvītis ar četrās daļās sagrieztu skābētu gurķi.

"Jāsmejas," domāja Ilmārs, "lai es grieztu gurķi daļās, ja var nokost no vesela, nu darās gluži kā mana mamma!"

Rolands uzlika bļodiņu ar ceptajiem kartupeļiem uz galda un nogaidoši skatījās ciemiņos.

Inese, sapratusi, ka tūlīt jāiet prom, jautāja pašu galveno:

-   Kāpēc tu nenāc uz skolu?

-   Es negribu, ka mani apsmej, Rolands atbildēja vienkārši un godīgi. Es mūsu klasē nekad vairs neiešu. Palikšu uz otru gadu, un tad jau redzēs…

Ilmārs bija apstulbis viņš pat nevarēja iedomāties, ka Rolands, kas klasē tik daudz citus aizticis, izzobojis, pats no tā baidās visvairāk. Un, ja Ilmārs šajā reizē nebūtu tik apjucis, iespējams, viņš arī izdomātu, ka, tieši baidīdamies no apsmiešanas, Rolands, cik spēj, cenšas smieties par citiem.

Bet Inese laikam to zināja, tāpēc viņa solījās:

-   Es par tevi nesmiešos!

Jā, tā viņa teica! Nevis: "Mēs ar Ilmāru par tevi nesmiesimies!"

Rolands neticēdams skatījās uz meiteni, droši vien jau aizmirsis, ka te atrodas arī Ilmārs, un tik ļoti gribēja Ineses teiktajam noticēt.

-    Patiešām? viņš pārjautāja klusītēm. Un tajā brīdī šo zēnu bija jau pilnīgi neiespējami iedomāties griežam Ilmāra ratiņu ritenim riepu, ar košļājamo gumiju līmējam pie sola klāt Ineses bizes vai rakstām nekrietnus pantiņus uz klases tāfeles.

-    Es apsolu! Inese teica. Un, ja tu gribi, iesim rit visi kopā uz skolu. Satiekamies pusastoņos pils ceļa galā.

Atbildes vietā Rolands domīgi pasmaidīja.

Nākošajā rītā Rolands pils ceļa galā neieradās. Viņš Inesi un Ilmāru gaidīja aiz nojumes skolas pagalmā.

Pēdējā laikā 5.b klase bija daudz ko pieredzējusi, bet šis skats pārspēja visu iepriekšējo: Inese, Ilmārs un Rolands kā trīs draugi gandrīz vienlaikus ienāca pa durvīm un devās uz savām vietām. Skaļi neviens neko nebilda. Bel meitenes starpbrīžos par notikušo sačukstējās līdz pat dienas beigām.

Trešā burtnīca

—  "Tikko es biju izlīdis cauri nogruvuma vieta i pazemes ejā un nopurinājis no puskažoka smiltis, pils ar saviem pagrabiem, kas atradās kādu pārdesmit metru attālumā, man likās tāla un izdomāta. Tāpat kā viss cits redzētais un dzirdētais iepriekš. 'Tagad bija tikai šī eja, kur es stāvēju, elpoju dīvaini smaržojošo gaisu, turējos pie sie-

nām, skatījos, kā no vējluktura visapkārt dejo ēnas.

Un varbūt pašreiz es vislabāk sapratu, kāpēc man tik ļoti bija gribējies tikt te iekšā lai viss izdomātais kļūtu pieejams: ar roku aptaustāms, ar degunu sasmaržojams. Un kaimiņu puikas, mani kaitinot, šo vēlēšanos bija vēl pastiprinājuši.

Nesteidzīgi sāku iet uz priekšu. Baļķu balsti un plankas tiem pāri pēkšņi beidzās. Eja kļuva nedaudz augstāka, un galva vairs nebija jāpieliec.

Pie pēdējā balsta piesēju diega galu un, dodamies tālāk, ritināju spolīti saujā. Tā jutos daudz omulīgāk — pavediens kā dzīvs skrēja caur pirkstiem, bet spolīte maigi kutināja plaukstu.

Eja veda dziļumā. Laidos lejā kā no uzkalniņa. Pat vairākus soļus paskrēju.

— Ho-ho-bo!— saucu. Ho-ho-bo-o! Kas kait man nedzīvot!

Diegs spolītē beidzās, bet nolēmu no otras vairs klāt nesiet gan jau noderēs vēlāk, kur būs nepieciešams vairāk.

Tātad taisni uz priekšu biju nogājis apmēram divsimt metru. Iedomājos, ka pašreiz atrodos zem augļu dārza. Tā vien gribējās ieraudzīt veco, kērpjaino ābeļu saknes, bet es laikam bija dziļāk, kur tās vairs nesniedzās.

Vēl pēc kāda gabala man visapkārt kļuva gaišāks. Zem kājām sajutu mīkstu pamatu soļi klusi gurkstēja. Te gaismu atstaroja viss — i griesti, i grīda, i sienas, kurām pieskaroties caur pirkstiem bira smalki, gaišpelēki graudiņi.

Es biju sasniedzis vecās smilšu raktuves! Tagad ieraudzīju to, ko cilvēku acis vairākus gadsimtus nebija skatījušas! Vismaz tā man tobrīd likās. Un šī doma bija tik brīnišķīga, tik jauka.

Apsēdos, noliku blakus vējlukturi, atspiedu muguru pret raktuvju sienu.

Aiz vējluktura gaismas apļa sākās blāva tumsa, kas tālāk arvien vairāk sabiezēja. Es nogriezu pavisam īsu dakti. Tumsas siena pavirzījās tuvu, tuvu. 'Tad uzliku vējlukturi uz ceļiem un piesedzu arpuskažoku.

Šajā klusumā un tumsā jutos kā vienīgais cilvēks uz pasaules.

Skatījos raktuvju dziļumā. Sākumā manas acis neatšķīra it neko. Tad no sienām >

sāka atdalīties kaut kādas ēnas. Kā sirmas. Kā sudrabainas. Un kustējās viņas noteiktā ritmā: uz augšu uz leju, uz augšu — uz leju.

Biju pavisam apjucis. Bet bailes nejutu —

ne drusciņas.

i.

Atcerējos pasaku par raktuvju rūķiem. Jāsmejas! Kāds te sakars ar pasaku! Tūlīt pārliecināšos, kas tur īsti ir! Ātri atsviedu nostpuskažoku un pacēlu vējlukturi. Nekā! Tukša eja! Pagriezu garāku dakti. Tas pats. Cik vien manas acis rādīja, garajā raktuvju gaiteni nevienu neredzēju.

'Tomēr tikātri neatlaidos: biju nolēmis iA.zzināt kaut ko vairāk par sirmajām, sudrabotajām ēnām. 'Tāpēc atkal samazināju vējluktura liesmu un, tāpat kā iepriekš, paslēpu to zem puskažoka.

Šoreiz, liekas, gaidīju ļoti ilgi, beidzot ēnas mazpamazām atdzīvojās un uzsāka savu dīvaino deju. Tad es, joprojām aizsedzis lāktura blāvo liesmiņu, piecēlos un gāju ēnu virzienā.

Tās viegli, bez skaņas attālinājās no manis, līdz beidzot visas kaut kur pagaisa.

Izstieptā rokā turēdams vējlukturi, ātri devos uz priekšu. Necik tālu man nevajadzēja iet — ēnas bija pagaisušas ejas atzarā, kas nogriezās pa kreisi.

Stāvēju šajās krustcelēs un nevarēju saprast: kāpēc es neizjūtu bailes?" skaļi lasīja Inese. Ilmārs sēdēja turpat līdzās, acis nenolaidis no meitenes, bet patiesībā jau atkal kārtējo reizi atradās nevis pilī, savā istabā, bet gan tur lejā vecajās smilšu raktuvēs.

Trešā burtnīca pa pastu bija pienākusi tikai šodien.

-    Es vairs nespēju mierīgi lasīt! meitene teica. Man skudriņas skrien pa muguru. Es gan briesmīgi baidītos. Kaut arī tie būtu rūķi! Tu tik iedomājies: sirmas, sudrabainas ēnas! Tur lejā, pazemē… Man liekas, tās viņu ievilina. Vai viņš tiešām tām sekos?

-    Dod man, es lasīšu tālāk… Ilmārs teica. Inese, piespiedusi rokas pie vaigiem, gaidīja, kad Ilmārs lasīs tālāk. Un viņš nekavējās:

-    "Cik ilgi tā krustcelēs stāvēsi— man par kaut ko bija jāizšķiras! Ļoti gribējās uzreiz iet iekšā svešajā atzarā, bet, ja nu tur sākas labirinti, viens divi apmaldīšos. Šajā vietā arī pirmoreiz nožēloju, ka no iekšpuses aizkrampēju pagraba durvis; tad vismaz paliktu kāds cerību stariņš par iespējamo palīdzību no ārpuses.

Bet nu viss atkarīgs tikai no paša — kaut kas ātri bija jāizdomā. Labi sen kādā grāmatā biju lasījis, ka pētnieki alu krustojumos atstājuši degošas sveces, bet man tik dažas vien bija — tā ka tas atkrita pats no sevis.

Beigās izlēmu, ka ejās visu laiku jāturas tikai pie vienas malas. Cels iznāks garāks, bet agri vai vēlu tikšu no labirintiem ārā un nonākšu iepriekšējā vietā.

Tā sevi iedrošinājis, nogriezos sānu ejā un, ievērodams paša izdomāto principu, vilku ar kapļa kātu pa sienu kreisajā pusē.

Atklāti sakot, kuru katru bridi gaidīju tikšanos ar noslēpumainajām ēnām vai ar tiem, kam piederēja šīs ēnas. Un diezgan liela bija mana vilšanās, kad nonācu līdz strupceļam, neko jaunu neuzzinājis. Ilgi nedomājot, atgriezos pazīstamajā apakšzemes gaitenī. Iespējams, ka priekšā atradās vēl kāda sānu eja.

Jā, nebiju maldījies! Un arī šajā sānu ejā pavīdēja kaut kas sudrabains, tad sadalījās atsevišķos siluetos, un es atkal vēroju nesaprotamas brīnumainas kustības.

Šoreiz, kad tuvojos, ēnas neattālinājās, bet sāka bālēt: tās kļuva arvien caurspīdīgākas, caurspīdīgākas un izgaisa pavisam.

Drīz vien sapratu, ka atkal atrodos kārtējā strupceļā.

Tagad stingri nolēmu izbeigt pakaļdzīšanos sudrabainajām ēnām — tādā veidā tās nebija notveramas. Gan jau vēlāk— cerēju— atklāsies to noslēpums. Tikai pazeme jāizpēta pamatīgāk.

Pirms trešo reizi nogriezos no garā gaiteņa, pagāju garām vairākiem sānu atzariem, kas devās uz lābo pusi.

Un tad gaiteni šķērsoja plats un augsts tunelis. Bez apdomāšanās metos tajā iekšā.

Man nevajadzēja noiet lielu gabalu, lai saprastu, ka šis pazemes ceļš loti atšķiras no visiem iepriekšējiem. Sienas bija gludas, griesti nedaudz velvēti, zem kājām nejutu vairs irdenās smiltis. Arī raktuvju gaišo nokrāsu te bija nomainījis cits tonis— rūsains. Tāds ilgā laikā varētu rasties no tekoša ūdens. Sevišķi to ievēroju uz tuneļa grīdas: tur pāri gaišākām vietām locījās rūsganas straumītes raksts.

Pēkšņi man prātā iešāvās pavisam kaut kas neticams, bet, jo ilgāk vēroju, jo mazāk apšaubīju pirmajā brīdī savu it kā trako domu.

Es gāju pa izsusējušas pazemes upes gultni!

Nē, šīs vairs nebija smilšu raktuves tik gludas sienas un griestus, tik sablietētas, rūsganas smiltis uz grīdas spēja garos gados atstāt vienīgi ūdens.

Es iztēlojos sevi kā skaidu, kas peld pa nemitīgi plūstošās, varenās straumes vienu dzīslu. Ūdens bez apstājas nesa mani tālāk un tālāk. Es biju pilnīgi straumes varā. Tā gribējās ātrāk uzzināt un saprast, kas tur priekšā, kas vēl pārsteigs.

Un to es arī sagaidīju: pa pazemes upes gultni nonācu īstā zālē. Pēc lieluma. Pēc formas tā atgādināja cirka telti—griesti sākās tādā augstumā, ko varēja vēl sasniegt ar roku, bet tad ieslīpi cēlās uz augšu.

Grūti noticēt, ka tagad staigāju un izgaismoju bijušo pazemes ezeru… Bet vēl vairāk mani pārsteidza un aizkustināja brīdis, kad pie zāles nolaidenajiem griestiem ieraudzīju ar galvu uz leju nokarājušos sikspārni. Viņa spalvainais kažociņš, lielās ausis un sāni, kas cilājās no elpošanas, man likās bezgala mīļi un dārgi. Šis bija pirmais atgādinājums, ka ārpus pazemes ir taču vēl pasaule, no kuras esmu te ieradies. Sikspārnis reizē arī liecināja par vēl kādu izeju no apakšzemes labirintiem .

Izstaigāju un izgaismoju visu zāli — kopumā saskaitīju kādus trīsdesmit sikspārņus. Ja viņi atradās šeit, tātad nakts vēl priekšā.

Jutos apmierināts. Pagaidām viss veicās labi.

Sajutis izsalkumu, pusguļus atlaidos pret zāles sienu un sāku raisīt vaļā pauniņu.

Kaut kas spieda sānus. Drusku paceļos un aptaustīju. Sveces gals! Maziņš, nopilējis sveces gabaliņš! Apmīļoju to plaukstās un pat mēģināju iedomāties savu priekšgājēju sēžam šajā pašā vielā ar atraisītu maizes kuli. Un man visu laiku rādijās ar bārdu apaudzis paša tēvs. Ja es toreiz būtu zinājis, cik tuvu esmu patiesībai, droši vien justos vēl labāk.

Paēdis es izstiepos guļus uz zāles grīdas. Mani pārņēma patīkams nogurums. Pacēlis kupolu, nopūtu vējlukturi. Ilgi skatījos tumsā. Sudrabainās, dīvaini dejojošās ēnas vairs nebiju sastapis, kopš sāku iet pa izsusējušās upes gultni. Arī šeit tās nerādījās.

Tikai klusums visapkārt. Tik dziļu, āusīs zvanošu to virs zemes nav pat iespējams iedomāties. Tagad tas glāstīja mani, nomierināja un ieaijāja. Es pat nenojautu, cik briesmīgs un neciešams man šis klusums liksies, kad pēc nogruvuma maldīšos pa raktuvēm.

Cik ilgi biju aizmidzisnezinu, bet atmodos no neizprotamām bailēm. Ātri uzdedzu gaismu, piecēlos stāvus un izgaismoju zāli. Neviena cita tur nebija: sikspārņus pie griestiem vairs nemanīju. Vai nu ārā bija jau iestājusies nakts un viņi izlaiclušies medībās, vai, iespējams, tos kāds izbaidījis.

Baiļu sajūta nepārgāja. Savācu savas mantas un steidzīgi devos pa bijušās upes gultni prom. Pēc pieciem, sešiem soļiem sānis atgāja daudzkārt šaurāka, zemāka, bet gaiši pelēka raktuvju eja. Kaut arī man ļoti gribējās izsekot vēl tālāk izsusējušo upi, tomēr apslāpēju šo vēlēšanos un nogriezos pa kreisi. Necik tālu vēl nebiju pagājis, kad atcerējos, ka, uztraukumā atstājot zāli, esmu tur aizmirsis tēva zaldāta blašķi ar ūdeni.

Tūlīt griezos atpakaļ. Bet, nenonācis līdz ejas un upes gultnes krustpunktam, paklupu pār vairākiem dolomīta gabaliem, kuru šeit pirmīt nebija. Vēl pēc dažiem metriem posta aina pastiprinājās — pirms mirkļā ejā un varbūt arī plašajā zālē bija noticis briesmīgs nogruvums. Tonnām gaišo smilšu, sajauktas ar augšējo slāņu dolomītu, mālu un granti, gulēja man ceļā.

Līdz šim brīdim es atrados pazemē pēc paša vēlēšanās, lai kaut ko izpētītu un uzzinātu, turpretī tagad biju gūsteknis, kuru neatstāja viena doma — kā dzīvam vispār atgriezties virszemē.

Kad nedaudz attapos, nospriedu, ka mēģināt izrakties cauri nogruvumam būtu muļķīgi. Atlika tikai viens— turpināt ceļu.

Gāju bez apstāšanās.

Man sagribējās dzert. Atkal un atkal līdz pēdējam sīkumam redzēju, kā izskatās tēva alumīnija blašķe, kuru biju aizmirsis lielajā zālē.

Kaut kur tālu atskanēja klusa šalkoņa. Tā kļuva arvien spēcīgāka. Upe atdzīvojusies! — domāju. Nometies uz ceļiem, gaidīju pirmās ūdens šaltis. Šalkoņa pastiprinājās, apņēma mani no visām pusēm, bet gaidītā ūdens nebija un nebija. Vīlies cēlos kājās un sapratu, ka man ausīs šalc klusums. Briesmīgais smilšu raktuvju klusums! Lai to pārtrauktu, skrāpēju ar kapli sienu. Tā mazliet nomierinājos.

Kad kājas galīgi vairs neturēja, atslīgu zemē. Vienā tādā reizē manas plaukstas smiltīs sataustīja kaut ko raupju. Pacēlu tuvāk acīm — tās bija cietas, pilnīgi apaļas, par smiltīm tumšākas lodītes. Tobrīd savā bezcerībā pat jutos pārsteigts. Pieraušu sev tuvāk vairākas lodītes un sākti skatīties apkārt, kur tās radušās. Izgaismoju sienas, grīdu, griestus— to dolomīta segums bija noklāts smalkām ūdens pērlītēm. Laikam no augšas lēni pilošais ūdens garos gados bijapārkausējis dolomītu mazās lodītēs.

Iebēru atradumu kabatā un sāku ejā raust kopā smilšu kalnu vajadzēja taču kaut kā tikt klāt augšējām ūdens lāsēm.

Ar mēli kāri aplaizīju dolomīta griestus.

Tad gāju tālāk. Sāka mirgot vējluktura liesma un pēc kāda laika nodzisa pavisam. Atstājis bez petrolejas nelietojamo gaismekli turpat un taupīdams sveces, turpināju ceļu tumsā.

Bet necik tālu nebiju ticis, kad sastapos atkal ar sudrabainajām ēnām. Tās it kā savā nodabā darbojās man priekšā un, tiklīdz es tuvojos, viegli slīdēja prom.

Ar daudz ko jau biju samierinājies, no cerībām izpētīt visu pazemi un uzzināt sudrabaino ēnu noslēpumu — arī galīgi atteicos. Tikai ātrāk, izkļūt ārā, atrast vienalga kur un kādu izeju — tāds tagad bija mans vienīgais mērķis.

Apsēdos uz bridi atpūsties, un šoreiz netālu no manis sudrabainās ēnas sāka uzvesties pavisam neparasti. Sanāca vienkopus no visām raktuvju pusēm un, slīdēdamas cita citai pāri un garām, ātgriezās atkal un atkal vienā ejas vietā.

Piecēlos un devos turp. Uz zemes sataustīju aprūsējušu metāla priekšmetu. Kad uzdedzināju sveci, man atklājās, ka tas ir plats un smags kalēja kalts kaplis bez kāta. Paskrāpēju ar to ejas sienu — vesela smilšu kaudzīte nobira uz zemes. Liekas, sāku saprast, ka ar šādiem darbarīkiem arī izkasītas šīs ejas, gaiteņi, strupceļi, kas veidoja labirintus, no kuriem tagad netiku ārā. Un sākums tām visam droši vien bijis izsusējusi upes gultne, pa kuru cilvēki arī iekļuvuši pazemē.

Iesēju kapli savā panniņā un nopūtu sveci. Sudrabainās smilšu racēju ēnas, kā paplatinādamas eju, atkal sakustējās: uzaugšu — uz leju, uz augšu — uz leju… Lai es nepaliktu vienmēr kopā ar viņām, man bija jāiet tālāk.

Spēki zuda, slāpes kļuva arvien neciešamākas. Klusums no visām pusēm mani spieda nost-. Mēģināju kliegt, bet izkaltusi mute palika vēl sausāka.

Sad tad pieķēru sevi, ka streipuļoju. Vairs nesēdos, lai atvilktu elpu. Tāpat stāvus atspiedos pret sienu un pēc brītiņa turpināju ceļu.

Cik ilgi jau biju klamzājis pa tumsu, atdūries ar pieri strupejās, klupis pār dolomīta gabaliem pats vairs neapjēdzu. Pēkšņi aiz kaut ka aizkeros, bet varbūt vienkārši

f '

man sapinās kājasun es gāzos. Vēl nebiju pieskāries pie mīkstajām smiltīm, kad ieslīgu nemaņā.

Modos mokoši, acis grauza, mēle stīva un sausa. Mani kratīja drudzis. Kadpacēlos uz elkoņa, pamanīju sev pavisam tuvu tik pazīstamās sudrabainās ēnas. Ilgi skatījos tumsā, un man jau sāka likties, ka esmu viena no tām, kam vienmēr, cik ilgi vien raktuves pastāvēs, būs te jāpaliek.

Piespiedu sevi piecelties sēdus. Manai sejai pieskārās tik. tikko jaušama vēsma. Pagrozījis galvu, noteicu, no kuras puses tā velk. Turp ari līdu. Kad pietrūka spēka, nekustēdamies pagulēju, pēc tam atkal rāpos augstāk. Un arvien spēcīgāka svaiga gaisā strūkla plūda man pretim.

Te pavisam negaidīti iesāpējās acis. Aizsedzu tās ar rokām, ilgi baidījos pakustēties. Bet tobrīd jau biju aptvēris, ka mani sasniedzis gaismas stars. Nu līdu tam tuvāk. Eja kļuva vēl stāvāka un šaurāka. Sm iltis slidināja mani atpakaļ, bet es jau kuro reizi kārpījos augstāk. Manīju zem sevis jau melnzemi, kas no augšas kādreiz te bija iebirusi.

Kā kurmis ar plaukstām raušu smiltis un grūdu sev apakšā. Pavisam tuvu — pašā degungalā — man nokarājās kaut kādu zāļu saknes. Ieķēros tajās un vilkos…

…Bija ļoti agrs rīts, tūlīt pēc saullēkta. Gulēju augstā zālē un pilnīgi neapzināti ar lūpām mēģināju savākt pēc iespējas vairāk rasas lāšu.

Nedaudz atveldzējis izkaltušo muti, pētīju apkārtni.

Pļaviņa, kurā atrados, slīpi gāja lejā līdz upei, bet aiz tās līkuma, varbūt dažu kilometru attālumā, slējās man tik pazīstamās baznīcas tornis."

Ilmārs, beidzis lasīt, nolaida burtnīcu uz ceļiem.

Šīs briesmīgās un mīļās sudrabainās ēnas

Parasti Ilmārs neskatījās vakara filmas pēc pēdējo ziņu programmas. Bet šovakar viņš līdz vienpadsmitiem neizgāja no vecāku istabas un pat pēc tam, kad diktore bija jau novēlējusi labu nakti, necēlās no krēsla augšā, it kā uz kaut ko vēl cerētu. Mamma izbrīnīta palūkojās dēlā, tomēr neko nejautāja.

Beidzot Ilmārs devās uz virtuvi tīrīt zobus, bet arī to nevarēja darīt bezgalīgi. Galu galā bija vien jādodas uz istabu, kur Tālis jau gulēja miegā.

Ilmārs vēl i nedomāja slēgt ārā gaismu viņu pēc trešās burtnīcas izlasīšanas visvairāk baidīja tieši šis brīdis. Tā vien likās, ka raktuvju ēnas jau ir šeit istabā un tikai gaida tumsas iestāšanos, lai viņam tuvotos. Ilmārs no plaukta paņēma kādu grāmatu un sāka lasīt. Pēc labas pusstundas ienāca paps un teica:

-   Rīt tu neuzcelsies! Varbūt dzēs gaismu nost, ko? Kad pārnāksi no skolas, varēsi palasīt…

Ilmārs negribīgi nolika grāmatu un nospieda slēdzi.

Šī bija pilnmēness nakts Ilmāra gultas kājgalis un siena virs tā blāvoja kā ar sudraba otu pārvilkti. Mēness dīvainā gaisma gan neizstaroja omulīgu siltumu, bet Ilmāru tā pamazām vien ieaijāja.

Tikko Ilmārs bija iesnaudies, viņam no visām pusēm, turot augstu paceltus smagus, aprūsējušus kapļus, tuvojās sudrabainās ēnas. Un zēns uzreiz saprata, ka šī nav rotaļīga deja. Ilmārs, cik vien ātri spēja, kāpās atpakaļ. Ēnas sekoja savam upurim nesteidzīgi, bet noteikti un neatlaidīgi. Kad Ilmārs ar muguru atdūrās pret sienu, ēnas atvēzēja plašāk smagos kapļus.

-    Prom! Prom! tās smalkās balsis spiedza. Tu traucē jaunas ejas rakt! Še tev! Še tev!

Un, tikko pirmie sitieni nobira pār Ilmāru, viņš drausmīgi skali iekliedzās.

-   Še tev! Še tev! ēnas turpināja dauzīt zēnu, un viņš kliedza un kliedza, līdz iesteidzās paps un ieslēdza griestu lampu.

-   Kas ar tevi notiek? paps pārbijies jautāja, glaudīdams viņam galvu.

-    Sudrabainās ēnas… Ilmārs čukstēja. Pa to laiku bija ienākusi arī mamma. Izdzirdusi par sudrabainajām ēnām, viņa aizsteidzās uz otru istabu pēc flaneļa segas, ar ko rūpīgi aizklāja istabas logu.

-    Nu tevi tās ēnas liks mierā, mamma samierinoši sacīja un apsēdās uz zēna gultas malas.

Ilmārs lēnām nomierinājās. Mammai uz aukstās grīdas sāka salt kājas, un viņa teicās iet atpakaļ zem segas. Pēc brītiņa arī paps viņai sekoja.

-   Tu nebaidies… paps vēl bilda, durvis

uz virtuvi un mūsu istabu atstāsim vaļā.

>

Nu telpā bija pavisam tumšs, tikai vecā, izdilusi flaneļa sega logam priekšā likās nedaudz sudrabota.

Labs laiks jau bija pagājis, un Ilmārs beidzot atkal laidās snaudā, bet mamma un paps blakus istabā nekādi nevarēja nomierināties. Viņi pusbalsī runājās par šo un to, līdz iesāka par jauno māju. Ilmārs uztvēra tikai atsevišķas frāzes, bet ar to pietika, lai saprastu, ka pilī viņš ilgi vairs nedzīvos. Tajā brīdī uzreiz viss, kas saistīts ar pili, Ilmāram likās bezgala mīļš un dārgs. Pat sudrabainās ēnas, kuras viņam pirms pusstundas pa miegam bija uzbrukušas.

Ilmāra vecāki nespēja pareizi izskaidrot dēla uztraukumu un vainoja pilnmēnesi, turpretī Ineses vecāmamma drīz vien saprata, kāpēc mazmeitai, pārnākot mājās, tik spožas acis un satraukts izskats. Bet ne jau tādēļ, ka Ineses vecāmamma būtu atjautīgāka par Ilmāra vecākiem. Nē, ne tāpēc! Vienkārši Inese apzinājās, ka pārdzīvojums pēc trešās burtnīcas izlasīšanas viņai vienai ir par lielu, un pati visu izstāstīja vecaimammai.

-   Bet tas ir noslēpums! Inese pabeidza savu sakāmo.

-   Nu, protams! sazvērnieciski piekrita vecāmamma.

-   Un kā tu domā, kas sūtījis Ilmāram tās burtnīcas? Inese prašņāja.

-   Pranks! vecāmamma atbildēja īsi un skaidri.

-   Pranks? Inese brīnījās. Man arī tā sākumā likās. Bet viņš taču visu būtu varējis Ilmāram pastāstīt!

-    Pranks vienmēr ir bijis ļoti noslēpumains un gudrs arī. Laikam jau tā vajadzēja.

-   Kāpēc? Inese jutās pārsteigta arvien vairāk.

-  Nezinu gan, vecāmamma atziņas, to varētu pateikt vienīgi viņš pats.

Atvadas no pils

Šoreiz Ilmārs nebrauca tieši uz mājām. Gandrīz iepretim skolai viņš iegriezās kādā šķērsielā un aicināja Inesi Ildzi. Meitene, pat neko nejautādama, sekoja bija tik jauka pavasara diena, ka gājienu no skolas gribējās paildzināt.

Bet, necik tālu pa šķērsieliņu neticis, Ilmārs apstājās pie kādas jaunceltas divstāvu mājas.

-  Te manam papam dod dzīvokli, zēns nomākti paziņoja. Un tie trīs logi otrajā stāvā no kreisās puses būšot mūsējie…

Inese samulsusi skatījās te uz Ilmāru, te uz būvgružiem ieskauto māju, kas, likās, tikai nolaidusies atpūsties šī klajā, nezāļainā lauka pašā maliņā un tūlīt pacelsies, lai lidotu uz jaukāku vietu. Un tā viņai bija padomā kaut kur līdzās pilij tur milzīgās gobas un oši sargāja no visiem vējiem, tur tagad putni, vijot ligzdas, dziedāja tik skali un priecīgi, ka brīžiem vajadzēja pat vērt ciet logus.

-    Cik šai mājai lieli logi! viņa, izlikdamās jautra, teica. Droši vien istabas ir ļoti gaišas… Es uziešu paskatīties, ja?

Ilmārs pamāja. Viņš pats arī bija gribējis redzēt, kā tur īsti augšā izskatās, bet Inese, nespēdama vairs ilgāk tēlot jautrību, aizsteidzās tik ātri, ka Ilmārs nepaguva to meitenei pateikt.

"Vai tiešām es pēc neilga laiciņa dzīvošu te?" viņš domāja. Un lēnām zuda Ilmāra stingrā apņemšanās pat ne ar vārdiņu, ne sejas izteiksmi neizrādīt savu nepatiku par jauno dzīvokli. Nē, viņš nebija aizmirsis mammas piesarkušās acis pēc plīts dūmošanas, arī viņas prieku ne, pirmoreiz uz šejieni nākot, bet zēns nekādi nespēja iedomāties sevi atsevišķi no pils. Un tieši tagad, kad viņš par to zināja tik daudz, kad tās noslēpumi kļuva zināmi un vilināja pašam par visu pārliecināties.

Atgriezās Inese. Pilnīgi atguvusies un iejutušies savā lomā būt jautrai. Uz meitenes abiem vaigiem un pieres rēgojās īsti indiāniskas švīkas, uzvilktas ar dzeltenu līmes krāsu, kuru viņa bija atradusi kādā spainī. Bet degungals bija nosmērēts ar krītu.

-    Kā es tev patīku? Inese jautāja, un viņas vaigu dzeltenās bedrītes izskatījās ļoti jocīgas. Ilmārs pat pavīpsnāja.

-Jūsu dzīvoklis patiešām ir gaišs! Inese priecīgi teica, un viņas balsī nevarēja saklausīt ne mazāko izlikšanos. Man tur liekas jauki!

-      Tad dzīvo tur! Ilmārs rupji atcirta un aprāvās. Inese jau gribēja atteikt: "Dzīvošu arī!" bet, sapratusi, cik tas būtu muļķīgi, noklusēja atbildi. Tomēr apvainojusies viņa bija. Tāpēc paķēra no Ilmāra ratiņiem savu skolas somu un devās prom.

Ilmārs bija palicis viens zem jaunā dzīvokļa logiem, viņam gribējās pinkšķēt. Tomēr zēns savaldījās un, iztrausies no ratiņiem, nolēma pats uzkāpt augšā.

Pranka slimība un divi atklājumi

Tās pašas dienas novakarē pilī ieradās Inese un satraukti pastāstīja, ka Pranks jau dažas dienas neceļoties no gultas un diezin vai nebūšot viņam plaušu karsonis. Tā vismaz vecāmamma sakot un esot izvārījusi Prankam buljonu. Vai Ilmārs negribot nākt līdzi?

Vai Ilmārs negrib iet pie Pranka? Laikam jau Inesei dusmas vēl pilnīgi nebija pārgājušas, ja viņa tā varēja jautāt.

Ilmārs skriešus, ja vien spētu… Bet kā viņš pats, divas dienas Pranku neredzējis, nebija iedomājies aiziet ciemos? zēns rāja sevi un tūlīt devās līdzi Inesei.

Dzīvokļa durvis, kā vienmēr, bija neaizslēgtas, un, iegājuši iekšā, viņi redzēja, ka Pranks sasedzies guļ gultā un smagi elpo.

Buljonu vecais vīrs iestrēba tikai dažas karotes un atkal atlaidās uz spilvena.

-   Man nav vairs spēka pat zāles uzvārīt… Pranks lielā piepūlē runāja.

-   Tad izsauksim ārstu, lai izraksta. Es atnesīšu no aptiekas, Inese teica ļoti norūpējusies.

-   Nē, nē! Pranks šūpoja galvu. Visu mūžu esmu citus ārstējis ar paša vāktām zālēm. Vai tad nu man tās nelīdzēs? Tik iekuriniet plīti, es pateikšu, kas un kā jādara.

Tā Inesei un Ilmāram sākās grūtas, bet aizraujošas dienas.

Viņi kā senlaiku dziednieki jauca dažādas zāles un nokvēpušos katliņos vārīja uz lēnas uguns. Bet Pranks klepodams sauca jaunus un jaunus sastāvus:

-    Divas daļas gaiļbikšu un māllēpju, vienu daļu priežu pumpuru un asinszāļu, vēl tur skapītī paskatieties drēbes maisiņā jābūt ceļteku lapām…

Pirms skolas un pēc skolas, vēlu vakaros Ilmārs un Inese nāca pie Pranka. Nepagāja neviena ēdienreize, kad Ilmārs savai mammai, bet Inese vecaimammai nepieprasītu arī Pranka tiesu. Kādreiz pat viņi abi vienlaikus saskrējās pie slimnieka ar kūpošām bļodiņām rokās, kas, lielākoties knapi aizsāktas, tika noliktas uz skapīša pie gultas Prankam ēstgribas nebija slimība tik viegli vis nedomāja atkāpties.

Vecais vīrs to pacieta nežēlodamies, bet Ilmāram un Inesei kļuva arvien drūmāk.

Kādu pēcpusdienu Franks palūdza Inesei un Ilmāram sagatavot mežrozīšu novārījumu. Zēns kaltētos augļus izmeklējās pa plauktu plauktiem, sēja vaļā paciņas, cēla pret gaismu burkas mežrozīšu nebija. Tad Ilmāram ienāca prātā palūkoties uz skapjaugšas jā, tur krustu šķērsu pārsieta pašā priekšā atradās cukurtūte ar uzrakstu "Mežrozīšu augļi".

Rakstīts bija ar zīmuli Ilmāram tik labi pazīstamajā, apaļīgajā rokrakstā tādā pašā kā dzelteni zaļajās burtnīcās.

Zēns turēja paciņu rokā, apjēdza, ka nekas tāds nu ļoti pārsteidzošs jau nav noticis, bet tomēr nespēja novērst acis un kāpt lejā no krēsla. Beidzot viņš saņēmās un, izgājis virtuvē, parādīja atradumu Inesei. Tātad Ineses vecaimammai bija taisnība burtnīcas sūtījis Pranks.

Arī pēc dažām dienām Pranks neatlaba. Un drīz vecais vīrs par savu ieilgušo slimošanu sāka nervozēt pavasaris taču bija dažādu zāļu ievākšanas laiks.

Ak, ja es spētu aiziet līdz mežam! Pranks reiz žēlojās saviem kopējiem. Tagad pirms ziedēšanas jāplūc milteņmētras, brūkleņu un meža zemeņu lapas. Un gaiļbikšu laiks arī klāt. Ja nav jau noziedējuši.

-  Varbūt mēs ar Ilmāru varētu… Inese nedroši teica. Tikai es nezinu, kur tos gaiļbikšus atrast.

-   Upmalas pļavās, kur citur. Jāpaietas tik pret straumi uz augšu, Pranks skaidroja, gulēdams ar puspievērtām acim.

Pusstundu vēlāk Ilmārs un Inese jau bija ceļā uz gaiļbikšu vietām. Turklāt viņi mina pazīstamo taciņu, pa kuru pirms kāda mēneša abi pirmoreiz kopā bija devušies meklēt vecās smilšu raktuves.

Arī tagad Inese gāja pa priekšu, un bizēs viņai, tāpat kā toreiz, bija iesietas gaiši zilas matu lentītes, kas Ilmāram atkal atgādināja tauriņus.

Pārvarējuši graviņu, viņi nolaidās tuvāk upei un mitrajās pļavās sāka plūkt gaiļbikšus un lika tos skalu kurvī, ko Inese nesa uz elkoņa.

Kurvis pildījās lēni, pamazām viņi attālinājās no pils, izstaigādami arvien jaunas un jaunas pļaviņas.

Te pēkšņi Inese atskatījās pilsētiņas virzienā un aiz upes līkuma patālu ieraudzīja baznīcas torni. Lejā uz upi veda stāva nokalne. Meitene sarāvās kā dzelta. Vai tiešām tik viegli viņi būtu atraduši vietu, kur Pranks izkļuvis ārā no pazemes? Visas pazīmes sakrita.

Ilmārs,.izsekojis Ineses skatienam, arī ievēroja baznīcas torņa smaili un draudzenes aizdomas saprata.

Metru pa metram viņi izstaigāja slīpo nokalni, taustīja pērnās kūlas cerus, šķīra jauno zāli.

Nē, šeit ieejas pazemē nebija! Varbūt tā garajos gados bija aizbrukusi? Vai pat. iespējams, aizbērta, lai kāds nejauši neiekļūtu raktuvēs?

Bet to jau zināja vienīgi Pranks.

Kāpēc burtnīcas sūtītas slepus?

Pienāca arī diena, kad Prankam kļuva labāk. Inese ieradās pie viņa ar vecāsmammas svaigi ceptām kotletēm un redzēja, ka vecais vīrs gultā pussēdus šķirsta kādu grāmatu.

Man jau pietiek spēka uzcelties, Pranks smaidīdams teica. Re, ko es šodien sameklēju. Paskaties!

Inese ievēroja uz skapīša pie gultas nelielu koka kastīti bez vāka. Meitene nolika ar šķīvi pārsegto bļodiņu turpat līdzās, paņēma kastīti un tās saturu uzmanīgi izbēra uz plaukstas.

Tagad bija tā, kā parasti notiek ļoti svarīgos brīžos: sākumā prieku nejūt nemaz, tikai apjukumu. Tad lēnām var notiekošo aptvert. Un Inese aptvēra: uz viņas plaukstas atradās kādas desmit nelielas, smilšu pelēkas lodītes. Dolomīta lodītes no vecajām smilšu raktuvēm!

Meitene sakļāva plaukstu un apmīļoja ieguvumu. Pranks klusēdams sekoja ar acīm Inesei.

-   Kādreiz, kad pats vairs neticu, ka esmu tur bijis, es sameklēju šis lodītes, Franks stāstīja, tās man ir vēl vienīgais pierādījums.

-   Bet smagais raktuvju kaplis? Inese jautāja.

-   Kapli kopā ar citām savām lietām es pazaudēju, pusnemaņā rāpodams ārā no pazemes.

-   Paliek jau vēl burtnīcas! Inese iebilda.

-   Tās ir atminas. Sava skolas laika vecās burtnī-

>

cas es pierakstīju tikai šogad Ilmāram, Pranks atbildēja.

Inese izbrīnīta apsēdās gultas kājgalī. Starp viņas plaukstām skraidīja raupjās dolomīta lodītes.

-   Ilmāram? Kāpēc? meitene jautāja.

-   Lai noslēpums darītu Ilmāru stiprāku, kad viņu kaitina un aiztiek… nu tas… sarkanmatainais riteņbraucējs…

-   Rolands… Inese teica.

-    … jā, Rolands, Pranks turpināja, kaut gan sākumā es klusēju un, tāpat kā mans tēvs, toreiz par ejām nestāstīju nevienam ne pušplēsta vārdiņa… Kamēr vēl nebija īstas pārliecības, ka Ilmārs spēs šo noslēpumu glabāt un sargāt arī pēc manis…

-   Spēs, noteikti spēs! Inese iesaucās.

-   Es ļoti priecājos, ka tieši tu esi Ilmāra draudzene, Pranks noglāstīja Inesi ar skatienu.

Pranka skatiens sadūšoja Inesi, un viņa pajautāja to, kas viņu interesēja visvairāk:

-    Bet kāpēc jūs burtnīcas sūtījāt slepus, pa pastu?

-   Gribējās, lai jūs abi ātrāk sadraudzētos. Es biju cieši pārliecināts, ka Ilmārs burtnīcas rādīs tieši tev, un šis noslēpums jūs abus tuvinās. Tā taču arī iznāca… Franks paklusēja un pēc brīža turpināja:

-    Vari ticēt, Ilmāra atdzīvošanās pēc katras burtnīcas mani gandarīja tikpat, cik toreiz līšana pazemē.

-   Bet pa pastu noslēpumus saņemt bija pat interesantāk! Inese apgalvoja. Mēs tā gaidījām katru nākošo burtnīcu! Vai patiesi tur nekas nav izdomāts?

-    Slimodams sarēķināju, ka nu jau pagājuši sešdesmit divi gadi, Franks domīgi teica. Tagad man liekas, ka viss notika tieši tā.

Kāpņu telpā atbalsojās smagi soļi. Kaut arī durvis vēl nebija atvērušās, Inese jau zināja, ka nācējs ir Ilmārs. Viņa, mīļodama saujās dolomīta lodītes, skrēja Ilmāram pretim.

Mēs nedrīkstam atstāt pili!

No rīta, iznācis pagalmā, Ilmārs ievēroja pie kāpnēm uz zemes vairākus papes gabalus. Naktī bija plosījies vējš un nezin no kurienes tos atnesis.

Bet, pārradies pilī pēc skolas un vienu papes gabalu apskatījis rūpīgāk, Ilmārs pazina jumta ielāpus, kurus paps pēc pirmā pavasara lietus bija lipinājis uz caurajām vietām.

Ilmārs veicīgi pārģērbās un nokāpa pagrabā pēc darvas katla. Tad pagalma stūrī aiz šķūņa to uzstatīja uz ķieģeļiem un pakūra apakšā uguni. Tā darbodamies, zēns ne brītiņu nebija aizmirsis jauno māju un šķiršanos no pils. Bet vēl jau viss likās kaut kur priekšā. Tomēr ne vairs tik tālu, kā gribētos, jo paps jau bija piedalījies pirmajā kociņu un krūmu stādīšanas talkā.

Jā, Ilmārs ar prātu apzinājās drīzo pārcelšanos un, cik vien spēja, pildīja ari sev doto solījumu: nevienam pašam ģimenē neizrādīja nepatiku par jauno dzīvokli. Pārrunu brīžos zēns pat centās citiem smaidīt līdzi, bet cik tas samocīti viņam iznāca! Tāpat kā jebkura izlikšanās un meli.

Arī tagad Ilmāram aiz muguras pletās pils abi spārni. Tie deva cerību, un viņš, par spīti visam, tomēr neatsacījās labot jumtu.

Darva kļuva šķidra, Ilmārs to apmaisīja ar koku. Tad, satvēris katlu abām rokām, devās uz pili. Līdz kāpnēm zēns aizgāja viegli. Bet tālāk bija jāturas pie margām. Karstais un nokvēpušais katls tā dedzināja sānus un novilka rokas, ka ik pēc pāris soļiem to vajadzēja nolikt zemē.

Tomēr galu galā arī bēniņi bija sasniegti. Vēl tikai jānokāpj lejā pēc birstes un papes gabaliem.

Uz jumta vispirms Ilmārs uznesa papi, tad stiepa augšā katlu. Lai dabūtu cauri lūkai, to vajadzēja mazliet sašķiebt. Pa to bridi ari tieva darvas strūkliņa notecēja uz dažiem pakāpieniem, bet Ilmārs, smagi elsdams, savu misēkli laikam nepamanīja. Un, kad zēns kāpa pakaļ darvojamai birstei, atbalsta kāja paslīdēja un viņš nogāzās bēniņu smiltīs. Kritiens bija tik negaidīts un sāpīgs, ka Ilmārs kādu laiciņu pat necēlās augšā. Bet, līdzko tika uz kājām, rāpās atkal uz jumta.

Šeit trakoja vējš, ko pils pagalmā nemaz nejuta.

Ielāpu kaudzīte vairs neatradās savā vietā: papes gabali bija izsvaidīti pa metram cits no cita, bet kāda gara strēmele gulēja pašā jumta malā.

Ilmārs stāvus gāja no kores lejā, bet, steigā aizķēries aiz kādas televīzijas antenas atsaites, paklupa. Tajā brīdi viņu sagrāba tik lielas bailes noripot no jumta un nosisties, ka zēns vairs necēlās stāvus, bet līšus uz vēdera tuvojās strēmelei. Beidzot tā bija rokā. Tagad vajadzēja rāpties atpakaļ. Skārda noteka Ilmāram vīdēja pašā degungalā. Ilmārs kā vēzis atmuguriski pa centimetram vien vairākus metrus attālinājās no šausminošās malas un tikai tad uzdrošinājās pagriezties ar galvu pa priekšu līšanas virzienā.

Arī visa tālākā darbošanās uz jumta Ilmāram mijās ar brīžiem, kad bailes viņu piespieda pie saulē sasilušās papes, un vajadzēja paiet krietnam laiciņam, lai atgūtos un turpinātu ielāpu piedarvošanu.

Kaut arī Ilmārs līdz mammas pārnākšanai paspēja visus jumta darbus, ar darvu viņš bija noziedies tik pamatīgi, ka mājās nepietika petrolejas. lai pilnīgi varētu notīrīt rokas un kurpes.

Jau krietni vēlāk, kad Ilmārs, smaržojošs kā petrolejas cisterna pilsētiņas tirgus laukumā, pēc brāļa ieteikuma izgāja laukā nedaudz pavēdināties, mamma sakniebtām lūpām teica papam:

-   Man vēl tagad stingst asinis dzīslās, kad iedomājos viņu uz jumta…

-    Ko tur vairs uztraukties! paps izskatījās apmierināts Jumts salabots, puika savas bailes pārvarējis, tik vien bēda, ka te briesmīgi ož…

-    Bet ja nu… viņš tur augšā būtu paklupis un… mamma čukstēja, nespēdama nomierināties, mēs tomēr nedrīkstam atstāt pili! Ilmārs taču dara visu, lai mums būtu patīkamāk šeit. Un es pat nezinu, ko viņš vēl var izdomāt…

-   Patstāvīgi pārmūrēt plīti un krāsnis… Tālis pateica, neveikli pasmaidīdams.

Paps klusēja un, kad mamma ar Tāli jautājoši paskatījās uz viņu, ierunājās:

-   Es jau vairākas dienas nekādi nevaru sadūšoties jums pateikt, ka atteicos no jaunā dzīvokļa…

Virtuvē iestājās klusums, kuru pārtrauca mammas balss:

-   Es ari biju kļuvusi mazdūšīga jau labi sen gribēju tev dot tādu padomu.

-Jā, pacietīsim vēl kādu laiku, gluži kā pieaudzis cilvēks piebalsoja Tālis, nekur citur Ilmārs nejutīsies tik labi.

Nu tas bija izrunāts, un viņi visi trīs jutās mazliet lepni uz sevi.

-   Ilmāram tur skola būtu kā ar roku aizsniedzama, mamma žēli teica.

-    No šejienes arī viņš pavisam drīz nokļūs ātri, kur vien gribēs, Tālis apgalvoja.

-   Tātad tāpēc tu divos gados neesi vēl pabeidzis savu gokartu? paps izbrīnīts skatījās uz dēlu.

Mamma no šīs sarunas nekā nesaprata un, atkal drusciņ izbijusies, vērās te uz papu, te uz Tāli.

-    Paskaidrojiet man ari, lūdzu! Kāds sakars Ilmāram ar Tāla gokartu?

-   Mūsu vecākais dēls, paps iesāka, uzsvērdams vārdu "vecākais", būvē Ilmāra ratiņiem motoru. Vai pareizi esmu sapratis? viņš pārjautāja Tālim, kas pamāja ar galvu. Un tāpēc pietrūcis laika pabeigt iesākto gokartu.

Mamma bija apjukusi. Jau divus gadus svētdienās viņa mazgāja Tāla eļļainos uzsvārčus, bieži pārmeta dēlam šo krāmēšanos ar dzelžiem, bet nu izrādījās, ka viņš to nemaz nedara sevis dēļ. Un tagad viņas mazākais puisītis ar milzigu rēkoņu, pie tam lielā ātrumā drāzīsies savos ratiņos pa pilsētu…

-   Vai tas nav bīstami? viņa skaļi jautāja it kā pati sev un tūlīt atbildēja: Bet, ja jau to izdomājis mūsu vecākais dēls, tad… tad… Tikai kaut viņš neaizmirstu arī, ka eksāmeni jau pašā degungalā.

Lidojums pie Ineses

Daudzus pils noslēpumus Ilmārs jau bija atklājis, bet viņam gribējās zināt visu. Tāpēc, kārtējo reizi ciemodamies pie Pranka, viņš jautāja:

-   Kas notika pēc tam, kad jūs izlīdāt no pazemes?

-Trešās burtnīcas beigās jau rakstīju, ka attapos pļaviņā pie upes. Sev par pārsteigumu, ieraudzīju tālumā mūsu pašu baznīcas balto torni. Tātad, vairākas diennaktis maldīdamies pa raktuvēm, nekur tālu nebiju ticis.

-Jā, tas nemaz nav tālu, Ilmārs piekrita.

-   Tu zini to vietu? Pranks brīnījās.

-     Kad mēs ar Inesi lasījām gaiļbikšus, liekas, atradām, Ilmārs ne bez lepnuma teica. Tur bija gan stāvā nokalne, gan redzama baznīca.

Pranks pasmaidīja un ierunājās:

-    Es arī sākumā tā domāju, ka pēc šīm pazīmēm vēlāk atradīšu ieeju pazemē, bet, kad sāku meklēt, nekā. Tur tālāk daudzās vietās līdz upei nolaižas nokalnītes, no kurām redzams baznīcas tornis.

-    Bet bija taču caurums, pa kuru izlīdāt! Ilmārs iebilda.

— Pareizi, Pranks piekrita, tikai to es nekad vairs neuzgāju vai nu tas drīz vien aizbruka, vai paslēpās lielajā zālē. Dažas novakares, krēslai iestājoties, staigāju pa upmalu, cenzdamies ievērot sikspārņu izlidošanas vietas, bet ari tā man neko neizdevās uzzināt. Sikspārņus pašus gan manīju tātad ieeja pazemē, varbūt pat vairākas, noteikti bija, Pranks beidza stāstīt par saviem meklējumiem upmalā un atsāka šķetināt domu, kuru Ilmārs pirms brīža bija pārtraucis:

— Bet toreiz, kad izlīdu no raktuvēm, aiz laimes, ka esmu palicis dzīvs, saplūcu pļaviņā visādas puķes un zāles, kādas vien bija pa rokai. Un visvairāk tajā pušķī sagadījās rasaspodiņu. Tos mamma vēlāk izkaltēja tējai.

Tā arī sākās mana zāļu lasīšana.

Pārradies pilī, es vispirms izdzēru vairākas krūzes ūdens, tad nenoģērbies likos gulēt.

Ap pusdienas laiku mani uzmodināja mamma. Pranks pacēla augstāk spilvenu, iekārtojās gultā ērtāk un turpināja: Es sākumā nekādi nevarēju saprast, kur isti atrodos, kā man līdzās gadījusies raudoša mamma, kas klusu atkārtoja: "Es jutu, ka ar tevi kaut kas ir noticis… Tāpēc pārbraucu jau šodien… Visu pagājušo nakti baidījos acis aizvērt, jo tad uzreiz redzēju tevi… bez dzīvības guļam… kaut kādā alā…"

Pēc brīža noklaudzēja ārdurvis. Dzirdēju tuvojamies tēva soļus. Baidījos pacelt acis, jo tēvs jau droši vien bija ievērojis no iekšpuses mūsu pagraba aizkrampētās durvis.

Jā, mans minējums izrādījās pareizs!

"Tātad paspēji gan!" tēvs padrūmi ierunājās. "Nu labi, ka esi sveiks un vesels ticis ārā…"

Tajā brīdī man likās pats par sevi saprotams, ka tēvs pēc aizkrampētajām pagraba durvīm secinājis par manu maldīšanos pazemē, bet jau nedaudz vēlāk jutos pārsteigts: lai uzreiz atklātu manu noslēpumu, vajadzēja taču arī zināt par ejas sākšanos pagrabā.

Vēl vairāk izbrīnījos, kad mēs abi nokāpām pagrabā un tēvs i negrasījās uzlauzt biezās ozolkoka durvis, bet izzāģēja to augšdaļā robiņu, pa kuru iebāza saliektu stiepli, un krampi ātri vien atķibināja. Tā zināja rīkoties vien cilvēks, kas pats šo aiztaisāmo ari pielicis.

"Vai atri atradi?" tevs norādīja uz melno caurumu pamata akmeņos, kur sākās ieeja pazemē.

"Diezgan."

"Bet es cerēju, ka apmetums visu noslēps…" tēvs domīgi teica.

"Tieši otrādi," apgalvoju, "apmestā siena pamudināja mani meklēt."

Tēvs klusēja. Skatījās uz pagraba stūri, liekas, tikpat saspringti, cik es, un varbūt ari sajuta ko līdzīgu.

Pēkšņi es atcerējos nejauši atrasto sveces galiņu savā pēdējā atpūtas vietā pirms nogruvuma un pavaicāju:

"Vai tu… tur… biji arī kādā lielā zālē?"

"Tu domā pazemes ezera vietu?" tēvs pārjautāja un, saņēmis apstiprinošu atbildi, apskāva mani.

"Ari tur," viņš teica. Mēs stāvējām pagraba klusumā dažus soļus no tumšās pazemes un jutām, ka tā mūs ļoti ir satuvinājusi.

Bet, kamēr mēs ar tēvu atradāmies pagrabā, mamma jau bija izvārījusi pusdienas. Paēdis es atkal sajutu lielu nogurumu.

Kad pievakarē uzcēlos, pils pagalmā satiku tēvu, drēbes viņam bija notrieptas ar javu viņš tikko bija aizmūrējis ieeju pazemē.

Dažas dienas vēlāk mēs pagraba dienvidu sienai priekšā atkal aizkrāvām malku. Tās divas rin-

das nav aiztiktas visus šos gadus. Pat kara laikā ne, Pranks apklusa.

Nu pils noslēpums pilnīgi piederēja Ilmāram. Viņš tagad vairāk nekā citi bija atbildīgs par pili, kas varbūt tādēļ vien tik ilgi turējās pretim gadsimtiem, ka vienmēr kāds zināja tās noslēpumu, sargāja to un, kad pienāca laiks, nodeva tālāk.

Jā, bet iepriekšējie pils noslēpuma sargātāji un tālāknesēji bija ļoti vēlējušies būt zemzemē paši, elpot pēc trūdzemes smaržojošo ejas gaisu, pieskarties izsusējušās pazemes upes krastiem, redzēt raktuvju sudrabaino ēnu dejas. Un Ilmārs nebija izņēmums.

-   Vai tām divām toreiz sakrautām rindām vēl daudz malkas priekšā? Ilmārs pēc brītiņa jautāja Prankam.

-    Kādus divus gadus, ko kurināt, Pranks atbildēja bez garas domāšanas, visticamāk šo jautājumu jau gaidījis. Tad tu būsi tieši tikpat vecs, cik es toreiz.

Ilmārs iznāca pagalmā. Pārlaida acis akmens mūros ieskautajam četrstūrim un pēkšņi saprata, ka viens pats bez Ineses par tikko dzirdēto no Pranka neizjūt īstu prieku.

Kā gaidīdams kādu pārvērtību, zēns izgāja ārā pa velvētajiem vārtiem. Ieraugot Ineses mājas dakstiņu jumtu, Ilmāram pieskārās pirmais prieka stariņš.

Nonācis pie ceļa pagrieziena, zēns jau juta sevī strāvojam tik daudz prieka un līksmes, ka pilnīgi neapzināti plaši izplēta rokas uz abām pusēm un sāka skriet. Arvien ātrāk, ātrāk, ātrāk… Ilmāra kāju pirkstgali tik tikko skārās pie zemes, un tad zēns pacēlās gaisā.

Apakšā paslīdēja ceļš, Ineses mājas gals ar skursteņiem. Pati Inese stāvēja sava pagalma vidū pie puķu dobes un gaišām acīm skatījās uz Ilmāru. Viņš nolaidās meitenei līdzās, kā spārnus vēl reizi savēcināja rokas un iesmējās.

1985

LAIMA

..

Saturs

1.  nodaļa, kurā parādās lauvēns………………………

2.  nodaļa, kurā sākas piedzīvojumi un

sarežģījumi…………………………………..

3.  nodaļa, kurā gaidīšana nelīdz……………………..

4.  nodaļa, kurā Laima pārsteidz draudzenes……….

5.  nodaļa, kurā kāds svešinieks izglābj lauvēnu….

6.  nodaļa, kurā mamma iepazīstas ar Vari………….

7.  nodaļa, kurā Laima ierodas muzejā……………….

8.  nodaļa, kurā ciemos nāk Karmena

un Zigfrīds…………………………………..

9.  nodaļa, kurā Laima lepojas…………………………

10. nodaļa, kurā lauvēns pārmāca mammas brāļus

11. nodaļa, kurā mamma ļoti noskaišas……………..

12. nodaļa, kurā dzeltenā lampa neizskatās

pēc saulītes………………………………….

13nodaļa, kurā mamma maina domas……………….

14.  nodaļa, kurā meklēšana naktī turpinās…………

15.  nodaļa, kurā Laima cieši tur sava brāļa pirkstus

16.  nodaļa, kurā lauvēns viens pats paliek

pludmalē…………………………………….

17. nodaļa, kurā pazūd Mārcis………………………….

18.  nodaļa, kurā smaržo zāles un deg jāņugunis …

19.  nodaļa, kurā šļakstinās Initas lauvēns………….

.

1. nodala, kurā parādās lauvēns

Laima atmodās no smaga būkšķa. Meitene pacēla galvu un, vēl nekā neaptverdama, izbijusies vērās krēslainajā istabā.

Nākošo būkšķi pavadīja loga stiklu iedžinkstēšanās. Tagad Laima saprata kāds ar sniegu met pa rūtīm. Viņa pielēca stāvus, atbīdīja aizkaru un kā dzelta atrāvās atpakaļ tajā vietā, kur aiz stikla bija parādījies viņas deguns, trāpīja pika.

Bet, kad Laima atvēra logu, viena sniega bumba pārlidoja pāri viņas galvai un noplakšķēja pret skapi.

-   Nāc laukā! sauca Dace un atkal pagrāba sauju no kupenas.

Blakus Dacei stāvēja otra Laimas draudzene Daiga un nevarēja vien beigt smieties par savu labo trāpījumu tieši istabā.

-   Uznāciet pie manis! Laima samiegojusies, taču priecīga aicināja.

Mēs nevaram! Daiga atkliedza. Apsolījām Mārcim un Uldim aiziet uz kalniņu.

Jā, nu Laima pamanīja arī abu draudzeņu brāļus, kas, ielas malā apgāzuši ar sliecēm uz augšu ragavas, sēdās tajās iekšā kā silītē. Laima pasmaidīja, bet nākošajā mirklī sadrūmusi aizvēra logu un izgāja virtuvē. Tā šorīt likās liela, tukša un nemājīga. Vēl pamestāka izskatījās mammas istaba kaut arī pa akvareli pie sienas jau skraidīja saules zaķītis.

Bija ziemas brīvdienas, laukā sasnigušas milzīgas kupenas, bet Laimai gribējās pinkšķēt. Tādā noskaņā meitene pašķirstīja "Rīgas Viļņus": pēc dažām minūtēm vajadzēja sākties divsēriju filmai. Laima ieslēdza televizoru un tāpat vēl pidžamā apsēdās klubkrēslā.

Bez sevišķas intereses Laima skatījās, kā angļu dabaspētnieks un viņa gaišmatainā sieva novēro dzīvniekus kādā rezervātā. Saviem pētījumiem viņi bija izvēlējušies vienu lauvu ģimeni lauveni ar trīs bērniem, kas, nošķīrušies no bara, klīda pa savannu.

Lietus ilgāku laiku nebija lijis, un ik solis sacēla putekļus. Lauvēni purināja galvas, palaikam pielēkšoja pie mātes, cenzdamies saķert viņas astes galu. Tad lauvene apstājās, pa kārtai katru lauvēnu ar strauju galvas kustību nogāza augšpēdus un ilgi laizīja tam pavēderi. Lauvēni, rūkdami un ķepām gaiņādamies, gan centās izvairīties, tomēr lauvene katra apmīļošanu beidza tikai tad, kad lauvēns bija noguris un nespēja vairs pretoties.

Bet pēc tam visi četri atkal gāja tālāk pa putekļaino savannu, līdz nonāca pie platas krūmāju joslas.

Lauvene apstājās, uzmanīgi pavērās visapkārt, labu brīdi ošņāja gaisu un beidzot lēni ar krūtīm pašķira sev ceļu biezoknī. Divi lauvēni tūlīt arī sekoja mātei tikai trešais vēl kavējās. Aiz priekiem, ka palicis viens, viņš dažas reizes palēcās, paskraidīja šurpu turpu, tad, uz zemes atradis sakaltušu zebras ādas gabalu, kādu laiciņu to plosīja. Un tikai pēc tam lēkšus ielēca krūmos kādus pārdesmit metrus attālu no tās vietas, kur bija iegājusi lauvene ar abiem bērniem.

Filmas nākošie kadri Laimu neizbrīnīja: no biezokņa otrā pusē iznāca lauvene, aiz viņas divi lauvēni, bet trešais bija pazudis.

Lauvu māte ar bērniem skatījās atpakaļ, gaidot pazudušo. Pēc brīža, trešo lauvēnu nesagaidījuši, viņi atgriezās krūmu biezoknī tikai lūstošo zaru krakšķi liecināja par lauvu pārvietošanos.

Arī otrreiz no brikšņiem viņi iznāca tikai trijatā, un lauvenes nemierpilnais skatiens lika Laimai nodrebēt. Meitene vairs nespēja palikt vienaldzīga. Viņa juta, ka žēlums jau uzkāpis līdz acu kaktiņiem. Laima ar plaukstām notrauca slapjumu un sāka čukstus mudināt lauveni:

Nu pameklē vēlreiz! Redzēsi, ka atradīsies… Viņš jau tepat netālu maldās…

Lauvene pagriezās pret abiem lauvēniem, dobji ierūcās un trešoreiz iegāja krūmu biezoknī viena, bez lauvēniem.

Šajā brīdī uz televizora ekrāna parādījās uzraksts: "1. sērijas beigas." Diktors paziņoja, ka filmas otro sēriju skolēni varēs noskatīties rīt pulksten desmitos.

Laimas uztraukums par pazudušo lauvēnu bija tik liels, ka viņa vēl labu brīdi necēlās augšā no klubkrēsla. Domās meitene jau vairākkārt pati bija iespraukusies biežņā, saskrāpējusi seju, rokas, izbaidījusi guļošas hiēnas, kamēr zem kādas akācijas atradusi bezpalīdzīgi ņurdošo lauvēnu un iznesusi to klajumā.

Beidzot Laimai jau sāka likties, ka lauvēns patiešām ir atradies, un meitene mazliet nomierinājās. Tiktāl nomierinājās, ka sāka prātot, ko darīt vispirms apģērbties vai brokastot.

Pēkšņi Laima sajuta, ka otrā klubkrēslā, kurš atradās vairākus metrus no viņas, kaut kas sakustas. Laima sastinga. Pēc dažām sekundēm no aizdomīgā klubkrēsla puses atskanēja it kā rūciens. Un, beidzot, Laimai par pārsteigumu un izbailēm, tur parādījās lauvēna galva. Jā, tā pati galva un mute, kas vēl pirms nieka minūtēm bija turējusi zobos sakaltušo zebras ādas gabalu un to plosījusi.

2. nodaļa, kurā sākas piedzīvojumi un sarežģījumi

Laima vēl joprojām sēdēja nekustēdamās un skatījās uz lauvēnu, kurš tikko bija parādījies blakus klubkrēslā.

Ausis viņam bija nedaudz pieglaustas un skatiens ātri šaudījās pa istabu. Beidzot lauvēns pavērās uz Laimas pusi un izdvesa ņaudienam līdzīgu skaņu. Vēl un vēl to atkārtojis, viņš viegli nolēca uz grīdas un uzmanīgi pietuvojās Laimai.

Nu tikai meitene apzinājās, cik ļoti to bija vēlējusies, un, aplaizījusi sausās lūpas, pastiepa lauvēnam pretim roku. Lauvēns ietrausās Laimai klēpī, tūlīt pabāza purniņu zem pidžamas jakas un ar ļoti asu mēli nolaizīja viņai vēderu. Tad centās paspraukties apakšā arī pats. To Laima nepieļāva, izvilka lauvēnu ārā un stiepa uz virtuvi padzirdīt ar pienu.

Lauvēns pienu laka vaikstīdamies, bez sevišķa prieka, beigās vēl apgāza šķīvi un izvārtījās peļķītē.

Laimai, te vērojot lauvēnu, te skatoties ārā pa logu, iegribējās izvest viņu laukā parādīt Dacei un Daigai. "Noteikti Mārcis un Uldis sāks spiegt un neatstāsies no manis līdz vakaram…" Laima cerēja.

Ātri uzrāvusi svīteri un slēpošanas kostīmu, Laima ļoti nopietni lauvēnam noprasīja:

Vai tu gribi paskrieties pa sniegu?

Lauvēna ņaukstienu Laima izskaidroja kā apstiprinājumu un, paķērusi mazuli padusē, kāpa pa kāpnēm lejā.

Bet draudzenes kopā ar brāļiem no kalniņa jau bija prom. Meitene vīlusies nolika lauvēnu zemē.

Pirmos soļus viņš spēra pilnīgi bez bailēm. Tikai sniegam iekļūstot nāsīs, raucās, skaļi sprauslāja un ar ķepām berzēja degungalu.

Neapmierinātību lauvēns sāka izrādīt, nogājis no takas un nonācis sniegā līdz pavēderei. Kamēr Laima domāja, ko iesākt tālāk, lauvēns apvēlās augšpēdus un enerģiski kustināja kājeles, kā no lauvenes apmīļošanas vairīdamies. Tikai tad Laima saprata, ka lauvēnam salst kājas.

Pēc pusstundas, kad viņi atkārtoti izgāja laukā, lauvēns bija citādā izskatā priekškājām uzģērbtas Laimas sarkanās frotē zeķes, pakaļkājas savukārt ieautas meitenes dūraiņos. Lauvēnam ap kaklu plivinājās mammas vilnas šallīte ar bārkstīm.

Laimas svīteri lauvēns tomēr bija atteicies uzvilkt. "Nekas, sēdot ragavās, kas apklātas ar biezu segu, viņam nesals," Laima nodomāja.

Tev taču nav auksti? meitene pataustīja lauvēna degungalu un pati juta spēji uzplūstam lielu saviļņojumu, kas aizskaloja projām pēdējās šīrīta rūgtuma un skaudības paliekas par Daces un Daigas brāļiem. Gribējās palēkties un skriet. Tā arī Laima darīja nogriezās pa kādu sniegā iemītu celiņu un laida rikšiem. Lauvēns sēdēja ragavās, kustināja sniegā novārtīto asti un ziņkārīgi vērās visapkārt.

Kad, Laimai tik enerģiski velkot, ragavas apgāzās, lauvēns mierīgi piecēlās no kupenas, nopurināja sniegu un gaidīja, kamēr meitene sakārto segu. Un tikai tad atkal ieņēma savu vietu.

Kad ragavas apgāzās otru reizi, lauvēns klusībā ieņurdējās, ar ķepu ilgi braucīja sev ausis, degunu un negribīgi uzrausās atpakaļ.

Bet, kad ragavas apgāzās trešo reizi, lauvēns apvainojās, aši nopurināja kažoku, izkoda vairākus krūšu spalvās iesalušus ledus gabaliņus un, netālu ieraudzījis palielu, nomīdītu laukumu, devās turp.

Šā laukuma vidū puslokā pacēlās sniega cietoksnis, kura augstās sienas daudzkārt pārsniedza lauvēna augumu. Te pat jebkurš zēns, stāvot kājās, bija pasargāts no piku trāpījumiem.

Cietokšņa biezo sienu iekšpusē bija izveidoti sniega pakāpieni. Pa tiem arī lauvēns devās augšup. Tiklīdz viņa galva parādījās virs cietokšņa sienas, no laukuma otras puses, kur atradās no sniega uzcelts bunkurs, atskanēja skaļš bļāviens:

Puikas, uguni!

Un lauvēnam virsū sāka birt sniega piku krusa. Lielākie zēni bez pārtraukuma bombardēja cietoksni, mazākie steigā veidoja jaunas pikas.

Pēc pirmajiem trāpījumiem lauvēns tikai purināja galvu un it kā rotaļādamies ierūcās. Bet, kad vairākas pikas pēc kārtas trāpīja tieši pa degunu, viņš pieliecās. Pacēlis atkal galvu, lauvēns saņēma jaunus triecienus.

Laima no sašutuma un dusmām pat apjuka tik nežēlīgi un sāpīgi mest viņas mazajam lauvēnam! Sagraut puiku sniega bunkuru un pašus izdzenāt to viņi būtu pelnījuši…

Lauvēns, kā šo Laimas vēlēšanos sajutis, pēkšņi pārlēca pāri cietokšņa sienai un, stigdams sniegā, devās uz puiku pusi.

Viņi izmeta pēdējās pikas un glābās savā bunkurā, aizsegdami ieeju tajā ar vecu vannu.

Bet pa to laiku lauvēns jau bija klāt un ieņurdēdamies uzlēca uz sniega bunkura jumta. Tas viņa svaru neizturēja un kopā ar lauvēnu uzgāzās zēniem uz galvas.

Puikas bļaudami spruka ārā no bunkura un pajuka uz visām pusēm. Viens uztraukumā bija pat iesēdies vannā, tirināja izbailēs kājas un, ar rokām aizsedzis acis, spiedza:

-   Es nemetu! Es ne! Nekod, sunīt, nekod! Laima smējās aizgūtnēm, nevarēdama rimties.

Vannā sēdētājs paskatījās caur izplestajiem pirkstiem uz viņu, tad pielēca kājās un pa dziļu kupenu klumzāja prom.

Laima no sniega bunkura drupām izcēla lauvēnu. Piespiedusi to sev klāt un sajutusi, kā viņš trīc, meitene skriešus devās mājup.

Lai cik nosalis, tomēr karstu pienu lauvēns noraidīja un paslēpās pagaldē. Ari ielikts siltā vannā, lauvēns sākumā gribēja no tās izkļūt ārā, bet drīz vien pierada un sāka dauzīties: katru reizi, kad Laima pieliecās, lai pārliecinātos, vai ūdens nav. pārāk atdzisis, lauvēns metās meitenei virsū un nošļakstīja viņu no galvas līdz kājām.

Beidzot Laimai šī šķaidīšanās ar ūdeni apnika.

Vina ietina "lauvēnu lielā frotē dvielī un nolika

>

tajā pašā klubkrēslā, kur pirmoreiz bija viņu ieraudzījusi.

Iešķindējās dzīvokļa durvju zvans. Laima skriešus steidzās atvērt.

Uz sliekšņa stāvēja Dace:

-   Čau! Kāpēc tu šodien nenāci laukā?

-   Es… es skatījos filmu…

-   Par lauvām? Dace noņēma adīto cepuri.

-    Nūja, Laima atbildēja un juta, ka nezin kāpēc nosarkst.

-   Mēs ar Mārci arī uz beigām paspējām, bet es jau agrāk biju šo filmu redzējusi. Vai gribi zināt, kas būs otrajā sērijā? Lauvene…

Laima papurināja galvu un steidzīgiem soļiem iegāja istabā, kur bija palicis lauvēns. Uz klubkrēsla atradās vien saņurcīts frotē dvielis…

Dace vīlusies sekoja draudzenei.

-   Tev otrā sērija nemaz neinteresē? Un, ieraudzījusi uz krēsla lielo dvieli, vēl noprasīja:

-   Vai tu šorīt vannā biji?

Pēc Daces aiziešanas, kad pirmās uztraukuma asaras jau bija nožuvušas, Laima pamatīgi pārmeklēja visu telpu pat paskatījās mammas dīvāna veļas kastē: lauvēns bija pazudis tikpat mīklaini, kā parādījies. Tikai vannas istabas slapjās flīzes un uz radiatoriem žāvēties noliktās drēbes

vēl liecināja, ka lauvēns vispār te kādreiz bijis.

* * *

Tās pašas dienas vakarā Laima ierakstīja savā dienasgrāmatā, lūk, ko:

"Es laikam ļoti apvainoju mammu, un tas iznāca tik netīšām.

Kad mamma pārnāca no darba, nesen biju beigusi pinkšķēt, bet mam ma neko neprasīja, tikai jautājoši paskatījās. Tad uz sildījām vakardienas zupu, paēdām un pēdējo reizi pirms mantiņu novākšanas dedzinājām eglīti. Apsēdusies tajā pašā krēslā, kur bija parādījies un pazudis lauvēns, atkal tik. tikko valdīju asaras. Mamma iejautājās:

-    Kas tad tev šodien atgadījies?

Bet es klusēju. Man liekas, ka mums ar lauvēnu ir kopīgs noslēpums, kuru es bez viņa ziņas nevienam pašam nedrīkstu atklāt, jo lauvēns bija ciemos tikai pie manis…

-      Mēs jau divas vien esam, bet tu… — <mamma klusi teica, tad apklusa, sadrūma un sāka skatīties uz kādu dziestošu svecīti. Tomēr es sēdēju kā mēma. Nevarēju sevi piespiest pateikt ne vārdiņa. Kaut gan man ļoti negribējās, lai mammai būtu slikts garastāvoklis! Tad viņas tumšie mati pēkšņi nokarājās uz leju, lūpu kaktiņi tāpat, seja kļuva garena xin nesmuka.

Labā garastāvoklī mammas mati uzreiz čirkājas. Tie čirkājas arī lietū, bet tad jau mamma vienmēr ir priecīga. Man pat liekas, ka smejoties mammai zem matiem kustas ausis.

Kaut ātrāk pienāktu rīts un sāktos filmas otrā sērija! Bet līdz tam vēl jāgaida veselas divpadsmit stundas!"

3. nodaļa, kurā gaidīšana nelīdz

Filmas otrā sērija sākās ar atkārtojuma kadriem: lauvene pagriezās pret bērniem, dobji ierūcās un viena pati iegāja krūmu biezokni.

Abi lauvēni sāka draiskoties kūleņoja pa putekļiem, centās viens otru panākt un nogāzt augšpēdus. Te uzreiz viņi pierima un saspringti skatījās uz krūmāja pusi. Tur lūza zari, atskanēja rūcieni un drīz vien parādījās lauvenes galva, tad visa lauvene, bet aiz viņas vainīgi iztipināja… pazudušais lauvēns.

Laima uzlēca stāvus un pietuvojās ekrānam jā, tas bija viņš! Lauvēns tik pazīstami miedza acis, plēta muti, ieņaudējās.

Lauvene ļoti apmierināta uzlūkoja savus bērnus. Un tad viņi devās prom pa savannu.

Laima uzreiz sajuta tādu kā vilšanos. Vai tas varēja notikt, ka viņas lauvēns tik vienkārši aizies? Lai nekad vairs neatgrieztos, lai nekad, nekad nepieskartos viņai ar savu aso mēli un mīkstajām ķepām?

Laima atkal apsēdās klubkrēslā, pavilka sev apakšā kājas un ar milzīgu nepacietību gaidīja brīdi, kad lauvēnam radīsies iespēja nepamanītam kārtējo reizi atšmaukt pie viņas.

Turklāt Laimai likās — tas notiks pavisam drīz, jo lauvas cauri biezu akāciju pudurim spraucās pie upes.

Taču upi viņi sasniedza visi četri un tūlīt metās peldus lauvene pa priekšu, mazuļi aiz viņas.

Otrā krastā gar ūdensmalu stiepās viscaur nopēdota zemes strēle. Tikko lauvene bija sasniegusi klajo vietu, no brikšņiem, snuķi vēzēdams, izspraucās zilonis.

Lauvene uz brīdi apjuka, bet, kad no ūdens iznāca arī lauvēni, viņa ar diviem bērniem lavījās pa zemes strēli prom, taču trešais (tas taču bija Laimas lauvēns!) devās pretim zilonim, viņaprāt, uzsākdams varen interesantu rotaļu.

Saniknotais zilonis taurēdams metās lauvēnam virsū, bet viņš, ļoti iepriecināts, ka sasniedzis savu, drāzās prom pa kādu zvēru taku, kas nozuda krūmos.

Tā arī bija pēdējā reize, kad Laima redzēja visu lauvu ģimeni kopā.

Filmas nākošajos kadros lauvēns, kaitinādams ziloni, nokļuva pie kādas cilvēku apmetnes, kur sastapa Laimai jau no pirmās sērijas pazīstamo angļu dabaspētnieka blondo sievu…

Cik reižu filmas laikā Laima nebija skatījusies blakus uz klubkrēslu, ieklausījusies dažādos trokšņos, cerēdama izdzirdēt lauvēna balsi! Tomēr nekā! Lauvēns bija un palika tikai filmā.

Tāpēc vēl jo vairāk Laima pārdzīvoja to, ka blondā dabaspētniece filmā jau no paša sākuma darīja visu, lai lauvēnu pieradinātu. Un tas viņai ari izdevās.

Vai tad tiešām visā plašajā Āfrikā šai sievietei neatradās neviens cits dzīvnieciņš, ko apmīļot, barot, auklēt, kā tikai viņas Laimas mīļais, mazais lauvēns?

Laima pat reiz cēlās augšā, lai izslēgtu televizoru, bet, nogriezusi skaņu, nespēja pavisam atteikties no lauvēna.

Pēdējā kadrā lauvēns no ekrāna skatījās Laimai tieši acīs un priecīgi miedzās.

Meitene jutās vīlusies un apjukusi kāpēc lauvēns šoreiz viņu aizmirsa?

Un nav jau nekāds brīnums Laima noteikti nezināja, ka tikai tas, kas ilgi un nepacietīgi gaidīts, ātri neapnīk un spēj sagādāt vislielāko prieku.

4. nodaļa, kurā Laima pārsteidz draudzenes

Pagāja garš mēnesis. Tajā Laima katru mīļu dienu atcerējās lauvēnu, tomēr viņš ieradās pie meitenes tikai 11. februāri tieši Laimas vārdadienā.

Bet, ja par to stāsta, jāsāk ar 10. februāri piektdienas pēcpusdienu, kad Laimai piezvanīja Dace.

Vai tu rīt savu vārdadienu svinēsi? draudzene apjautājās. Mēs ar Mārci labprāt aizietu

•Ши

pie tevis ciemos… Varbūt ari Daiga un Uldis nāks. Paga, es viņiem piezvanīšu!

Pēc brīža telefons ietarkšķējās vēlreiz:

-Jā, Daiga ar brāli noteikti būs… Zini, man ir īstas tortes recepte. Ja tev būtu kāds papīrs un zīmulis, es nodiktētu, Dace nobēra.

Jau dažas minūtes vēlāk Laima turēja rokās burtnīcas lapu, uz kuras bija rakstīts:

"Ņem četras paciņas cepumu, puslitru ar cukuru saputotu saldo krējumu, pēc vajadzības skābu ievārījumu (jāņogu vai brūkleņu).

Liek pamīšus cepumu, krējuma un ievārījuma kārtas.

Garnē ar zemenēm., ķiršiem, ērkšķogām.

Gatavo torti tur vienu nakti ledusskapī."

Ilgi nedomādama, Laima savukārt piezvanīja uz darbu mammai un lūdza, lai viņa nepieciešamos produktus nopērk, jau mājās nākot.

-   Bet rīt taču ir strādājamā sestdiena, mamma apdomājusies iebilda, kas tad tev palīdzēs galdu saklāt?

-   Gan jau es pati tikšu galā! Laima apgalvoja. Stundas man rīt beidzas divpadsmitos. Laika diezgan.

Mamma negribīgi piekrita. Pēc tam Laima telefoniski uzlūdza Daigu un Uldi, bet Dacei atgādināja, ka jāierodas pulksten divos pēcpusdienā.

Viss vakars Laimai un mammai pagāja krējumu putojot, tortes kārtas veidojot, pēc ievārījuma un kompotiem uz pagrabu skraidot.

Nākošajā dienā, pārnākusi no skolas, Laima milzīgā steigā uzklāja mammas istabā galdu.

Kad ieradās Daiga un Uldis, Laima vēl nebija paspējusi uzģērbt nupat izgludināto blūzi, un viņiem abiem iznāca bridi pagaidīt gaitenī.

Bet, tikko Laima atvēra durvis, pa tām ieskrēja Uldis, pasniedza viņai polietilēna maisiņu, no kura rēgojās ārā sarkanas ausis, un teica:

-   Zaķis!

>

Daiga no avīzes iztina alpu vijolītes. Kamēr abi novilka mēteļus, atkal nošķindēja zvans nu bija ieradušies Dace un Mārcis. Dace, turēdama saujā salmenes, paskaidroja:

-    Mamma teica, ka februāri labākas puķes grūti atrast. Apsveicu!

Mārcis no savas somiņas izvilka frotē dvielīti, uz kura pašā vidū bija redzams spilgti dzeltens pīlēns, kas stāvēja, pacēlis vienu pleznu.

Laima pati arī tobrīd jutās kā šis pīlēns uz vienas pleznas, jo pirmo reizi uzņēma tik daudz viesu un nezināja, kas jādara tālāk. Bet Dace palīdzēja. Noāvusi kurpes, viņa sacīja:

-   Interesanti kāda izskatās tā torte? Laima atguvās un lūdza visus istabā. Dace, pārlaidusi acis galdam, pieteica Mārcim:

-   Tu tikai tas zemenes no tortes neuzmet uz sava baltā mežģīņu krekla!

-   Es ne! Mārcis uzreiz atbildēja, sapurināja savus gaišos, cirtainos matus, un pirmā zemene jau pazuda viņa mutē.

Daiga domīgi ierunājās:

-   Ko ēdīsim vispirms kompotu vai torti?

-   Katrs lai sāk, ar ko grib! Laima ātri atrada pareizāko atrisinājumu.

-    Kompotu! Mārcis paziņoja uzreiz, Uldis vēl šaubījās.

-   Bet pa kuru laiku klausīsimies plates? Dace tomēr nebija tik ātri piedabūjama pie galda. Un meitenes pārgāja uz Laimas istabu. Taču viņas vēl nebija izvēlējušās pirmo plati, kad ienāca Uldis un pajautāja:

-   Kur ir grīdas lupata?

-   Grīdas lupata?! meitenes uzreiz lika plates mierā un iedrāzās blakus istabā: uz krēsla ar karoti rokā sastindzis sēdēja Mārcis. No viņa baltā mežģīņu krekla un īsajām bikšelēm pilēja uz paklāja plūmju kompots. Tukšā burka gulēja turpat pie zēna kājām.

Mārča mežģīņu kreklu un bikses meitenes nekavējoties iemērca siltā ūdenī, tad savāca plūmes, no kurām dažas bija paripojušas pat zem dīvāna.

Mammas istabu kopdama, Laima ievēroja, ka Mārcis paceļ no zemes kādu nepamanītu plūmi un slepus iebāž mutē.

-    Palieciet brītiņu vieni, Laima tūlīt ieteicās, un tad ēdīsim gan plūmes, gan torti, gan visu pārējo…

Steidzīgi paņēmusi pagraba atslēgas un sērkociņus, meitene vēl piebilda:

-   Sagatavojieties būs pārsteigums!

Pagraba ārdurvis bija vaļā, un Laima pat nopriecājās, ka nav lieki jānomokās ap piekaramo slēdzeni.

Gaisma uz pagraba kāpnēm un apakšējā gaitenī ari dega kāds aizmāršīgs kaimiņš Laimai šodien bija varen izpalīdzējis. Nu tik ātrāk lejā un pagraba nodalījumā iekšā…

Tie četri sērkociņi, kas atradās kastītē, izdega, kamēr Laima pa plauktiem meklēja plūmju kompota burku. Un, kad meitene iznāca atpakaļ gaitenī, gaisma tajā jau bija nodzēsta. Līdz kāpnēm viņa aizgāja taustīdamās, uzkāpa augšā un apmulsa pagraba ārdurvis bija ciet, bet elektrības slēdzis atradās ārpusē.

Laima ar-dūri sāka dauzīt durvis. Nekā!

Pāris reižu pa durvīm pat iespēra. Neviens nenāca viņu izpestīt. Laima balsī ieraudājās.

Vēsums zagās meitenei klāt un cauri plānajai blūzītei ložņāja pa muguru, pleciem, rokām.

Lai drusku sasildītos, vajadzēja doties atkal lejā pagrabā, kur bija par kripatiņu siltāks.

Bet arī pagraba drausmīgā tumsa Laimu stindzināja. Viņa nekad nebija zinājusi, ka pasaulē vispār kaut kur ir tik tumšs. Sākumā Laima vēl cerēja: acis pieradis. Bet nekā! Ne visvārākās gaismas stidziņas! Visapkārt melnāks par melnu! Ari ausis likās kā aizbāztas.

Laima trīcēdama aiztaustījās līdz viņu dzīvokļa nodalījumam un aizrāva ciet latiņu durvis.

Šeit meitene jutās nedaudz drošāk. Tomēr pavisam nepatīkami bija iedomāties, ka neviens pats nezina, kurp viņa devusies.

"Sagatavojieties būs pārsteigums!" Te tev nu bija pārsteigums: vārdadiena bez manis pašas… Laima iešņukstējās un apsēdās uz kartupeļu kastes, bet tūlīt arī kā dzelta pielēca kājās. Meitene juta, ka uzmetas zosāda. Sēdot kaut kas bija pieskāries viņas delnai, bet tagad skaidri varēja dzirdēt nagu skrapstēšanu gar kastes finieri. Kāds centās izkļūt ārā. Laimai kur atkāpties vairs nebija viņa tupus palīda zem apakšējā plaukta un sarāvās maziņa, maziņa. Mirkli vēlāk no satricinājuma iedrebējās pagraba grīda un auksts purns pieskārās Laimas vaigam.

Mammā-ā! Mammīt!

Asa mēle nolaizīja meitenes pieri vienu, otru reizi. Tad aši pieglaudās mīksts kažoks.

"Lauvēns!" Laima pastiepa roku un glāstīja

vinu. "Mans lauvēns!"

>

Sirds Laimai no izbailēm vēl kala kā dzenis, bet pati viņa jau bija aizmirsusi i pagrabu, i tumsu, i aukstuma skudriņas, kas vēl tekalēja pa muguru.

-   Kur tu biji pazudis? Laima klusu čukstēja un, apsēdusies uz grīdas, paņēma lauvēnu klēpī. Viņš kā atbildēdams meiteni atkal nolaizīja, tomēr Laima nevairījās no šīs asās mēles.

Kad tikšanās pirmā sajūsma abiem bija nedaudz pārgājusi, Laima atspieda muguru pret kartupeļu kasti, piekļāva lauvēnu sev vēl ciešāk klāt un aizvēra acis. Bija tik silti, mierīgi.

-    Laima! Laimiņ! meiteni no miega izrāva kāda uztraukta balss. Spilgta gaismas strēle skraidīja pa dēļu spraugām, kaut ko meklēdama.

-Tātad šeit tu sēdi, mans nabaga bērns?! Mammas balsi Laima pazina uzreiz. Bet acis vēl ļoti baidījās no gaismas, tāpēc viņa, paslēpusi galvu aiz lauvēna muguras, teica: Sis ir mans lauvēns! Taču mamma nelikās to dzirdam.

-  Tagad gan iesim ātri augšā, viņa mudināja meitu, viesi tevi gaida jau vairākas stundas…

-   Bet kā tu zināji, ka es sēdu pagrabā? Laima jautāja, turēdama lauvēnu cieši, cieši.

-   Dace teica, ka tu bez mēteļa esot kaut kur aizskrējusi, atslēgas žvadzinādama un pārsteigumu solīdama. Tad nu iedomājos mūsu pagrabs ir īsts pārsteigums.

Dzīvoklī Laima iegāja ar lauvēnu rokās. No istabas skanēja Mārča un Ulda ķīvēšanās. Laima nolika lauvēnu uz grīdas un pati devās pie viesiem. Lauvēns pazuda virtuvē.

Laima gari un plaši stāstīja, ko piedzīvojusi pagrabā. Tikai par lauvēnu nebilda ne vārda.

Bet jūs taču neesat torti nogaršojušas! atcerējās Dace un uzlika Laimai ar mammu pēdējos divus gabaliņus. Daiga ielēja aukstu kakao.

Pēc visa notikušā Laima jutās tik labi, ka lauvēnu uz brīdi aizmirsa. Un, kad, viesiem par izbrīnu, viņa pēc brīža pielēca kājās un izskrēja virtuvē, tā izrādījās tukša.

Lauvēns atkal bija nozudis.

5. nodaļa, kurā kāds svešinieks izglābj lauvēnu

Laima sasārtušiem vaigiem nāca no kalniņa, bet priecīga viņa nebija.

Dace un Daiga, visu laiku aizņemtas ar saviem brāļiem, liekas, pat nepamanīja, ka viņa vairs nekāpa kalniņā, bet vilka ragavas mājup. Tagad tās, pa apledojušās ielas grambām palēkdamās, viegli slīdēja meitenei nopakaļ.

Kad Laima gāja garām kaimiņmājas priekšdurvīm, tajās pavērās sprauga un kāds zēns adītā cepurē meta viņai ar lielu piku. Laima izvairījās, ātri samīcīja saujā sniegu un atbildēja svešajam zēnam ar to pašu.

Bet pēc brīža, atsākusi vilkt ragavas, meitene manīja, ka nu tās kļuvušas smagākas. Laima atskatījās un jautri iesmējās uz ragavām, acis piemiedzis, sēdēja lauvēns.

Šoreiz Laima aizvizināja lauvēnu cauri kārkliem līdz jūrai. Un tas jau nemaz nebija tālu, jo tieši jūrmalā uz kādas baltas kāpas visu vēju ceļā bija ari uztupusies Laimas māja.

Pludmale tagad likās sveša un nepazīstama vietā, kur aptuveni vajadzēja beigties liedagam un sākties ūdenslīnijai, blīvējās augsti ledus blāķi, kurus jūra pirms aizsalšanas pa vilnītim vien bija uzaudzējusi.

Bet aiz ledus aizsprosta sākās balts, bezgalīgi plašs klajums.

Žēl, ka tu neieradies vasarā… Laima teica un noglaudīja lauvēnu. Bet, kad ledus izkusīs, tu taču vēl būsi? Paliksi, ja?

Lauvēns ierūkdamies nolēca no ragavām un devās uz ledus blāķu pusi. Tad veikli uzskrēja pa kādu kupenu augšā.

Laima arī tāpat mēģināja, bet iestiga sniegā līdz viduklim. Un, kamēr viņa, ik pa laikam slīdēdama atpakaļ, rāpās, lauvēns jau lēkāja no viena ledus bluķa uz citu, brīžiem pilnīgi pazūdot Laimas skatienam.

Beidzot arī meitene tika augšā un sekoja lauvēnam.

Gabaliņu tālāk, ledus vaļņa jūras pusē, rēgojās nesen izcirsts plats, tumšs āliņģis. Laikam jau šeit krasta līnija nesakrita ar uzsalušo valni un ūdens bija daudz dziļāks.

Laima uzreiz atcerējās televīzijā redzētos peldētājus ziemā. Meitene pat pievēra acis, izstiepa uz priekšu rokas un iedomājās, kā viņa ienirst ledusaukstajā ūdenī.

Sarāvusies no skaļa šļaksta, Laima atdarīja plakstus un izbailēs ieraudzīja, ka viņas lauvēns bezpalīdzīgi kūļājas āliņģī, nespēdams ar kājām aizsniegt jūras dibenu.

Laima norāva cimdus, notina savu garo šalli, tad nometās guļus un pasvieda lauvēnam tās galu. Šalles sarkanās bārkstis nu atradās lauvēnam pašā degungalā, bet viņš nemācēja pie tām pieķerties.

Laima līda pa slīpo ledus bluķi tuvāk āliņģim un vēlreiz gribēja mest piemirkušo šalli. Varbūt lauvēns tomēr satver.

Bet pēkšņi Laima pati sāka neglābjami slīdēt uz āliņģa pusi. Meitenes kailās, nosalušās delnas meklēja, kur pieķerties, taču velti.

Laima spalgi iekliedzās.

Tajā brīdī meiteni kāds satvēra aiz kājām, ar strauju rāvienu atvilka atpakaļ, tā ka Laima pret grumbuļaino ledu pat nobrāza degungalu.

Turpretī svešinieks pats iebrauca pa ledus

slīpni āliņģī, ka noplunkšķēja vien. Ūdens viņam sniedzās līdz viduklim.

Nākamajā mirklī svešinieks jau turēja lauvēnu rokās un centās tikt ārā no āliņģa. Bet tas viņam tik viegli neizdevās. Vispirms viņš nolika lauvēnu sausā vietā un tad, uzgūlies ar krūtīm uz ledus, rāpās pats. Nu viņi ar Laimu stāvēja viens otram pretim. Meitene no pārciestajām izbailēm un apjukuma sākumā nevarēja dabūt ne vārdu pār lūpām. Tad, ievērojusi, ka svešiniekam pilnīgi sausa ir vienīgi adītā berete uz galvas un ka viņš nespēj ar sastingušajiem pirkstiem attaisīt zābaku rāvējslēdzi, Laima, mēlei mežģoties, teica:

-   Mēs tepat dzīvojam… Iesim sasildīties…

-   Nu, tad labi ātri! svešais mudināja. Citādi mani zābaki drīz vairs pat nežļarkstēs…

Bet par to nu tagad svešais vēl nevarēja sūdzēties viņa zābaki ne tikvien žļarkstēja, tie sēca, pukstēja un brīžiem pat iepīkstējās.

Laima, nesdama lauvēnu, ļoti labi saprata, ka tagad pavisam nelaikā būtu smaidīt, un, cik vien spēja, kodīja lūpas.

-  ja jau tu tagad spēj smaidīt, tad visas izbailes garām, svešinieks tomēr bija pamanījis meitenes vaikstīšanos, mani jau arī šis zābaku koncerts uzjautrina, tikai drausmīgi auksts… un viņš piesmacis tomēr iesmējās, nozibinādams briļļu stiklus.

Tas Laimai bija kā atļauja, un viņa laida vaļā

lielo smējienu.

■ Priekšnamā svešinieks uzreiz noģērba visu slapjo nost. Virsdrēbju vietā Laima iedeva savam glābējam frotē halātu un nosēdināja viņu lielajā istabā.

Uz visa dzīvokļa radiatoriem tik tikko pietika vietas, lai izžautu slapjās drēbes.

Tad Laima, palaidusi vannā siltu ūdeni, tur ielika lauvēnu un pēc svešā lūguma sāka vārīt tēju. Bet, ienesusi to savam nosalušajam ciemiņam, saprata, ka arī viņam nepieciešama karsta vanna.

Lauvēns gan negribēja atstāt silto ūdeni, bet Laima viņu izcēla ārā un ielaida virtuvē, kur viņš novilka no radiatora žāvēšanai nolikto svīteri un uzgūlās tam virsū.

Svešinieks jau kādu pusstundu sildījās vannā, kad no darba pārradās mamma. Viņa, vēl nenoģērbusi mēteli, pētīja slapjo grīdu priekšnamā un strupi noprasīja:

Kas šeit notiek?

Laima jau gribēja sākt visu bēdu stāstu, kad atvērās vannasistabas durvis un pa tām iznāca svešais vīrietis, frotē halātu uz pleciem uzmetis.

6. nodaļa, kurā mamma iepazīstas ar Vari

Jā, Laima vēl nebija paspējusi neko paskaidrot mammai, kad atvērās vannasistabas durvis un pa tām iznāca svešais vīrietis, frotē halātu uz pleciem uzmetis, matus ar mammas lielo, dzelteno pelddvieli bužinādams.

Nu tikai Laima atcerējās, ka aizmirsusi svešiniekam iedot tīru dvieli un viņš paņēmis pirmo, kas pagadījies pa rokai. Un kāpēc tam vajadzēja būt tieši mammas dvielim, par kura lietošanu viņa bieži rāja pat Laimu?

Bet vīrietim pēc iznākšanas no vannasistabas vēl bija aizsvīdušas brilles un viņš neredzēja mammu.

-   Tagad gan man kļuva labi un silti, — svešinieks labsajūtā joprojām bužināja matus.

Laima pieklususi stāvēja ar pavērtu muti un nekādi nevarēja izdomāt, kas tūlīt sekos. Mamma savukārt bija atspiedusi muguru pret ārdurvīm un pavadīja ar acīm katru svešā vīrieša rokas kustību, katru dzeltenā dvieļa pieskaršanos slapjajiem matiem.

Pēc tam svešinieks ar dvieļa galu noslaucīja briļļu stiklus un… ieraudzīja mammu.

-   Labdien! Mani sauc Varis… viņš izstomīja.

-   To es arī redzu, ka jūs daudz varat… atļauties… indīgi piezīmēja mamma.

-Jā, Varis patiešām daudz var! sarunā iejaucās Laima. Viņš noķēra mani aiz kājām un izvilka no āliņģa lauvēnu.

-      Pa kuru laiku tad mūsu vanna paspēja aizsalt? mamma zobodamās paspraucās svešiniekam garām un iegāja virtuvē. Tur uz radiatoriem žuva Vara slapjā jaka, bet uz grīdas mētājās lauvēna zemē norautais svīteris.

Varis vēl arvien mīņājās gaitenī, ar to pašu mammas dzelteno dvieli slaucīdams savas rūsganās ūsas, kuras Laima tikai tagad pirmoreiz ievēroja.

Bet to, ka Varis ir veselu galvastiesu garāks par mammu, Laima bija pamanījusi jau tajā brīdī, kad viņa, gandrīz pagrūzdama vīrieti, gāja uz virtuvi.

Tagad no turienes, mazliet apdomājusies, mamma iznāca atkal priekšnamā un jautāja:

-    Varbūt jūs man tomēr pastāstīsiet, kā tas viss notika…

Un viņi stāstīja. Pēc tam pārgāja uz istabu, kur Varis tika ievīstīts segā un dzirdīts ar kafiju, kurai mamma bija klāt pielējusi tējkaroti balzama.

Laima ļoti labā garastāvoklī vēroja, kā mamma, vēl mazliet piktodamās, iztaujā Vari:

-   Ja drīkst zināt, kur jūs strādājat?

-   Muzejā, Varis vienkārši atbildēja.

-    Bet mana mamma ir ekonomiste! Laima iesaucās. Bērnu ratiņu rūpnīcā.

-   Tas nu mūsu ciemiņu nemaz neinteresē, mamma noteica, nedaudz piesarkdama, un piedāvāja Varim vēl kafiju.

Sis vakars paskrēja kā nebijis. Varis nenoguris smīdināja Laimu. Lauvēns visu laiku mierīgi gulēja virtuvē un, kad Laima izgāja pie viņa, pieglaudās meitenei.

Laimai likās, ka viņu mājā nekad nav bijis tik jauki un labi.

Vara drēbes žuva lēni, un bija diezgan vēls, kad viņš, uzstīvējis kājās vēl mitros zābakus, atvadījās.

Mamma žāvādamās uzreiz teica Laimai:

Klāsim nu gultas! Šī grūtā diena ir galā. Bet es ceru, ka citreiz tu būsi uzmanīgāka. Lai nevienam pēc tevis un lauvēna nav jālec pakaļ jūrā un jāslaukās manos dvieļos.

"Cik tie pieaugušie tomēr jocīgi!" prātoja Laima. "Nieka dvieļa dēļ mamma vēl tagad piktojas uz Vari."

Izslēgusi gaismu, mamma ieskatījās meitas istabā. Lauvēns bija saritinājies Laimai līdzās.

Nākošajā dienā, pārnākusi no skolas, Laima sameklēja dienasgrāmatu un, mazliet padomājusi, tajā ierakstīja:

"Savu tēti es neatceros. Mamma stāsta, ka tētis drīz pēc manas piedzimšanas aizbraucis uz Ziemeļiem sapelnīt daudz naudas un pazudis.

Es gan tam neticu, ka cilvēks var pazust. Bet mamma saka: tici vai netici, tomēr viņa nav.

Tagad man šķiet, ka tētispec izskata bijis līdzīgs Varim. Un tikpat jautrs arī."

7. nodaļa, kurā laima ierodas muzejā

-   Kāpēc tavam sunim nav uzpurņa? dodama Laimai atpakaļ ieplēsto talonu un savilkdama bargu seju, skaļi jautāja tramvaja biļešu kontroliere.

-   Tas nav suns! Laima aizvainoti atbildēja.

-   Es strādāju par kontrolieri jau piecpadsmit gadus un zinu labāk, kas ir un kas nav suns! sieviete palika pie sava.

-   Cienītā, sarunā iejaucās kāds vecāks vīrietis ausainē, cik rāda mana ilgā cirka sētnieka pieredze, šis patiešām ir nevis suns, bet lauvēns…

-   Varbūt jūs šo te šuneli vēl nosauksiet par ziloni! sieviete pagriezās uz runātāja pusi.

-    Bet kāpēc jūs pret mani, pensionāru, esat tik rupja? "vīrietis ausainē jautāja.

-    Es arī esmu pensionāre! Strādājoša pensionāre! uztraucās kontroliere. Palīdziet, pilsoņi! Mani te viens traucē pildīt dienesta pienākumus…

Tramvajs tuvojās pieturai. Laima piecēlās un kopā ar lauvēnu devās uz durvīm. Pieaugušie to pat nepamanīja. Viņi pilnībā bija aizņemti ar sevi.

No tramvaja līdz muzejam bija vēl labs gabals ejams, un meitene sāka mazdrusciņ bīties, ka Varis būs nerunīgs, aizņemts, sēdēs pie apkrauta rakstāmgalda un tikai gaidīs, lai viņa ātrāk dotos prom kā tas parasti notika mammas darbavietā.

Lauvēnam gan nekādas šaubas neradās, un viņš naski tecēja Laimai pa priekšu. Tas meiteni iedrošināja.

Muzeja durvis vērās smagi un svinīgi. Pa baltām marmora kāpnēm, kuru abās pusēs stāvēja bronzas lielgabali, Laima uzkāpa līdz kases būdai.

-   Ar sunīti muzejā nedrīkst! paskaidroja iesirma sieviete, pāri acenēm pētīdama lauvēnu.

-    Man… vajag… satikt… nu tikai Laima iedomājās, ka nezina pat lauvēna glābējam uzvārdu, Vari…

-    Vari? sieviete pārjautāja. Biedru Kaktiņu, muzeja galveno fondu glabātāju?

Laima apjuka, tomēr apstiprinoši pamāja.

Sieviete aizslēdza kases būdu un pazuda kādas zāles durvīs ar uzrakstu: "Etnogrāfija". Laimai ļoti gribējās zināt, kas īsti atrodas lielajā telpā. Un tad nez jau kuro reizi kopš lauvēna parādīšanās viņš, kā uzminējis meitenes domas un pildot tās vēlēšanos, ieskrēja zālē. Laima lauvēnam sekoja.

Zāles tālākajā galā bija uzcelta īsta lauku māja ar niedru jumtu tikai apmeklētāju pusē bez sienas.

Lauvēns palīda zem auklas, kas bija nostiepta mājai priekšā, un viņa nagi noskrapstēja pret lielākās istabas negludo māla klonu.

Tālāk izmēģinājis, vai krāsns mūrītis nav silts, lauvēns, nočabot zirnāju maišelim, apgūlās platajā gultā uz zili strīpainas segas.

Laima ar acīm sekoja lauvēnam kā viņai arī būtu gribējies pamēģināt, cik tā gulta ir mīksta! Bet meitene labi apzinājās, ka to muzejā nedrīkst.

No gultas lauvēns pārlēca uz šūpuli. Pie sijas piestiprinātā līksts žēli iečīkstējās.

Un, kamēr lauvēns sēdēja šūpulī, Laima istabas kaktā ievēroja lielu, apaļu, no šķeltām klūdziņām pītu veļas grozu ar vāku.

"Tur ielīst, paslēpties un vēl vāku no iekšpuses aiztaisīt…"

Jā, lauvēnam tik vajadzēja sajust šīs domas! Viņš izrāpās no šūpuļa, ar purnu pacēla groza vāku un ienira iekšā. Grozam sašūpojoties, vāks aizkrita ciet.

Tajā brīdī atvērās aiz aizkariem paslēptas durvis, pa tām iznāca iesirmā sieviete no kases un, nemaz neizbrīnījusies, ieraugot Laimu etnogrāfijas zālē, teica:

Biedrs Kaktiņš ir lejā pagrabstāvā. Nāc, es tevi turp aizvedīšu!

Nu Laima bija sprukās! Lauvēns sēdēja pītajā grozā, no kurienes diezin vai bez palīdzības tiks ārā, bet viņai vajadzēja iet līdzi sievietei.

Laima pār plecu atskatījās uz grozu. Tā vāks pāris centimetru pacēlās un nolaidās atpakaļ.

Ari sieviete bija izsekojusi Laimas skatienam un, neticēdama redzētajam, spēra vairākus solus mājas virzienā, ar acīm ieurbdamās pītajā veļas grozā. Laima sastinga un aizturēja elpu.

Bet groza vāks i nedomāja vairs kustēties. Sieviete paskatījās uz griestiem, kur mirguļoja kāda dienasgaismas spuldze, un, laikam to uzskatījusi par iemeslu savam redzes mānam, iegāja tajās pašās, aiz aizkariem paslēptajās durvīs. Laimai nekas cits neatlika kā paklausīgi sekot.

Bet nebija viņas abas pa krēslaino gaiteni tālu pagājušas, kad sieviete spēji apstājās un nikni (nu viņa bija sapratusi, kāpēc kustējies groza vāks!) jautāja:

Kur tavs suns?

Laima iekoda lūpā, nosarka un, kā glābiņu meklēdama, pagriezās atpakaļ. Tur kādu metru aiz viņas paklausīgi nāca lauvēns…

Tas nu iesirmajai sievietei bija par daudz: ne vārda nebilduši, viņa pavadīja Laimu līdz pagrabstāva durvīm un mēmi ar roku parādīja, kur viņai jāiet.

Varis kopā ar kādu bārdainu vīrieti stāvēja pie plaukta, kur atradās nelielas, kokā grieztas skulptūras.

Bārdainis pa vienai ņēma tās rokā, grozīja pret gaismu un kaut ko stāstīja. Varis klusēdams ik pa laikam izdarīja ierakstus biezā kantorgrāmatā.

Viņi bija tā aizrāvušies, ka pat nepamanīja Laimas ierašanos.

Bet lauvēns to nevarēja pieļaut viņš piegrūda purnu Varim pie kājas un nolaizīja to ar aso mēli. Varis, uzreiz pazinis lauvēnu, pagriezās pret Laimu.

Sveikai viņš smaidīdams teica. Labi gan, ka jūs abi atnācāt!

Laimai uzreiz bija skaidrs, ka Varis nerunā aiz pieklājības un jau pēc kāda brīža slepus neskatīsies pulkstenī, gaidot viņu aiziešanu.

Paņēmis lauvēnu rokās, Varis sacīja bārdainajam vīrietim: Turpināsim rit, redzi, kādi man ciemiņi!

5

Tad viņi no visām pusēm apskatīja kokā grieztās figūriņas, un Varis pat atļāva Laimai aptaustīt vienas sievietes resno bizi, bet lauvēnam iekāpt vienkoka laivā, kas bija izcirsta no resnas liepas stumbra.

Laimai muzejā arvien vairāk iepatikās, un viņa vedināja Vari pa kāpnēm augšā vēlreiz uz etnogrāfijas zāli.

Tur gan Varis paņēma Laimu pie rokas un stāvēja kopā ar viņu tik tālu, ka ar skatienu vien varēja visu aptaustīt.

Tomēr Laima sevišķi neskuma gultu jau bija izmēģinājis lauvēns, šūpuli arī, bet, kā izskatās iekšā pītajā veļas grozā. Laima varēja iedomāties putekļi vien.

Un, kamēr viņi tā gabaliņu atstatu no visa stāvēja. Varis stāstīja par katru lietu.

Laima pārsteigta te sāniski vērās uz Vari, te atkal sev priekšā.

Par zili strīpaino segu Varis runāja tik dzīvi, it kā pats ar to būtu sedzies ilgus gadus, par šūpuli kā pats tajā šūpojies mazotnē, bet, kad Laima uzzināja, kas glabāts pītajā tīnē, viņa nokaunējās no savas iedomas par putekļiem.

-  Vai tu… jūs bērnībā esat dzīvojis tādā mājā? Laima ar aizdomām jautāja.

-   Saki droši tu! Varis sacīja un tad atbildēja:

-   To es nemaz nevarēju izdarīt, jo šī ir pagājušā gadsimta māja. Tur labākā gadījumā būtu varējis dzīvot mans vecvectētiņš…

-   …un mana vecvecvecmāmiņa, Laima sacīja. Un tad viņi abi smējās tik aizrautīgi un skaļi, ka no kases būdas atsteidzās sirmā sieviete, bet, ieraudzījusi Vari, ātri aizgāja atpakaļ.

8. nodala, kurā ciemos nāk Karmena un Zigfrīds

Naktī sāka plosīties vējš un ar tādu sparu brāzās Laimas istabas logā, ka rāmis krakšķēja vien.

Meitenē vairākkārt pamodās, bet reiz, no spējāka pūtiena izbijusies, ieslēdza gaismu: tumšie nakts aizkari pie loga plandījās. Laima, daudz nedomādama, paņēma spilvenu un devās uz mammas istabu, kuras logs un balkons atradās mājas otrā pusē. Šeit bija silti, klusi un mierīgi. Laima ielīda blakus mammai un, viņas siltuma pārņemta, acumirklī aizmiga.

Kas to lai zina, kura mamma vai meita atmodās vispirms? Abas gulēja mugurām kopā un nekustējās. Jau ar pirmajiem nomoda mirkļiem pie viņām ieradās svētdienas noskaņa. Pa kriksītim vien no visām pusēm. Vispirms jau to radīja gaisma. Parasti darbdienās celšanās iznāca tumsā. Aiz sienas klusi, bet skaidri skanēja radio. Bija dzirdama rosīšanās augšējā dzīvoklī, un Laimai pat likās, ka no vannasistabas tur vienmēr krājās visas mājas smaržas atplūst ceptu sīpolu aromāts.

-   Labrīt! mamma pagriezās pret Laimu un smaidīja. Kas tad te atnācis?

-   Tava meita! Laima ļoti apmierināta atrūca un pilnīgi palīda zem segas. No turienes viņa dzīvi attēloja nakts vēja plosīšanos un aizkaru plandīšanos.

-   Bet tagad migla viss balts kā vate! mamma ieteicās un, pacēlusies pussēdus, skatījās pāri Laimai uz loga pusi.

Laima arī izlīda no segas apakšas. Tā kā mamma nekad nevilka ciet tumšos aizkarus, meitenes skatienam uzreiz pavērās bezgalīgs, balts plašums, kurā nemanīja nevienu pašu ēnu.

-   Pat devinstāvu namu neredz! Laima šaus-

j

minājās, paskatīdamās pulkstenī. Vai līdz pēcpusdienai izklīdīs?

-   Kas tad tev padomā? interesējās mamma.

-    Sarunājām ar Vari iet slēpot, Laima paskaidroja.

-    Pa kuru laiku paspēji sarunāt? mamma brīnījās, un viņas balsī jau varēja saklausīt īgnumu.

-   Piektdien muzejā!

-   Tu gāji pat uz muzeju? mamma jautāja.

-   Jā, mēs ar lauvēnu vairākas stundas bijām pie Vara, Laima atbildēja.

-    Pie Varonkuļa… mamma saērcināta izlaboja. "Vai tiešām mammai vēl nav pārgājušas dusmas par to dvieli?" Un Laima nolēma uzaicināt Vari ciemos, lai mamma viņam reiz piedotu.

Ar to ari saruna beidzās, bet svētdienas noskaņa bija kaut kur pačibējusi. Mazliet vēlāk Laimai pat mammas gatavotā pastēte īsti negaršoja. Tomēr pēc brokastīm visu saglāba kāds telefona zvans. Mamma jau pēc dažiem sarunas mirkļiem staroja.

-   Gaidīšu! viņa teica neredzamajam runātājam. Ļoti priecājos, ka jūs atnāksiet. Mēs abas taču kādu pusgadu neesam redzējušās. Jā, draudzenēm jāsatiekas biežāk. Mazgā ātrāk galvu!

Laima pārtrauca savas istabas uzkopšanu un ari ieklausījās sarunā, bet mamma jau lika klausuli nost.

-   Karmena šodien nāks ciemos! viņa iepriecināta paziņoja. Turklāt ne viena pati, bet kopā ar vīru.

-   Vai tad Karmenas tante ir precējusies? Laima no pārsteiguma putekļu lupatu iebāza kabatā un iznāca pie mammas.

-    Es laikam esmu tev aizmirsusi pastāstīt nu jau kāds mēnesis pagājis, kopš viņi abi ar Zigfrīdu…

-   Zigfrīdu? Karmena un Zigfrīds… Jocīgi skan! Laima iesmējās.

-   Kas tur jocīgs?

-    Es gan negribētu būt ne Karmena, ne Zigfrīds… Nu smējās mamma.

-    Bet vai tu zini, kāpēc Karmenas tante tā nosaukta? Viņas mamma dziedājusi teātra korī, un meita piedzimusi, kad iestudēta Bizē opera "Karmena".

-   Labi gan, ka tu neesi dziedājusi korī! Laima apmierināti teica.

-   Ak tu, Laimīte! mamma pieglauda meitu. Laima mammas maigumam padevās tikai brīdi, jo viņai pēkšņi ļoti sagribējās kaut ko palīdzēt, kaut ko labu izdarīt mammai.

-   Vai tu viesiem cepsi ābolu rausi? meitene ieminējās.

-    Varētu jau, bet ābolu nav, mamma iebilda, tad tev jāiet uz veikalu.

-   Labi, es tūlīt. Laima jau āva kājās zābakus un atkal kārtējo reizi paskatījās pulkstenī lidz

norunātam laikam ar Vari vēl bija vairākas stundas.

# * *

Mamma tikko bija sagriezusi ābolu rausi, kad nošķindēja durvju zvans.

Mamma ātri ar suku pārlaida pār matiem un gāja atvērt. Laima steidzīgi izskrēja priekšnamā.

Pa priekšu ar konfekšu kasti rokās ienāca Karmenas tante. Aiz viņas čaukstošā neilona jakā ģērbies vīrietis.

Protams, Laima pētīja Zigfrīdu.

Tas bija neliela auguma resnītis ar rūsganiem, kupliem matiem. Viņa apaļīgie vaigi, pastrupais deguns bija piesārtuši no straujā nāciena.

-    Sveiciens jūsmājās! Zigfrīds puskliegšus noskandēja un sniedza mammai sarkanām spalviņām biezi apaugušu roku. Sumināta, jaunkundz! viņš, ieraudzījis Laimu, teica. Kā veicas skolā?

Kad virsdrēbes bija noģērbtas, mamma lūdza viesus istabā un tūlīt ienesa kafiju.

Zigfrīds savu tasi nolika uz klubkrēsla roku balsta, ērti atgāzās un, kāju pār kāju pārlicis, sāka aplūkot telpu. Tikko viņa skatiens apstājās pie grāmatu plaukta, vīrietis spēji uzlēca kājās un drāzās pāri istabai, saukdams:

Jums ir Jaunsudrabiņa Kopoti raksti! Es arī gribu… un izķēra vienu sējumu no plaukta.

Mamma no Zigfrīda straujā uzlēciena sarāvās, tomēr viesmīlīgi pasmaidīja. Taču nebija viņas smaids vēl nodzisis no lūpām, kad Zigfrīds jau sēdās atpakaļ savā vietā, ar elkoni apgāzdams nevietā nolikto kafijas tasi un karsto dzērienu ieliedams sev klēpī.

Visvairāk bija cietusi Zigfrīda žakete un pelēkajos linaudekla vākos iesietā grāmata.

Mammai, to redzot, acis pieplūda asarām.

Bet Zigfrīds arī tagad nevarēja rimties viņš lēca augšā vēlreiz, kādu daļu no izlietās kafijas uzpilinādams uz baltā galdauta.

Laima, kodīdama lūpas un baidīdamās iespurgties, visu laiku to vēroja un acu priekšā atkal redzēja trīsgadīgo Mārci, aplējušos ar plūmju kompotu viņas vārdadienā.

"Mans tētis tāds kā Zigfrīds noteikti nebija," nosprieda Laima, bet, tā kā meitene savu tēti nemaz neatcerējās, tad viņa vietā iztēlojās Vari un atkal iedomājās par slēpošanu. Turklāt miglu aiz loga vairs nemanīja.

Mamma gan par to negribēja i dzirdēt un atgādināja par viesiem, namamātes pienākumiem, bet tad sarunā iejaucās Zigfrīds:

Viņai jau ar mums, večiem, garlaicīgi! Lai cilpo vien!

Laima uzreiz sajuta, ka mamma nebūt nepieskaita sevi ne pie kādiem večiem, pat neapmierināti sarauca uzacis, bet laukā iet tomēr atļāva, un tas arī bija galvenais.

Šis bija pēdējais ziemas sniegs un ķepa klāt pie slēpēm. Ar grūtībām Laima tika līdz kāpās iebrauktajai trasei. Te jau bija pavisam cita slēpošana. Trases virskārta spīdēja noslidināta un noblietēta.

Laima arvien vairāk attālinājās no dzīvojamā masīva.

Ik pēc brīža meitenei kāds slēpoja pretim. Maz te bija tādu vieninieku kā viņa. Parasti Laima ceļā sastapa veselas ģimenes. Pa priekšu lēnītēm šļūkāja tēvi, aiz viņiem krita un cēlās dažāda vecuma bērni, bet šos zosu gājienus noslēdza sasārtušas mammas.

Cik ļoti Laimai gribējās, lai arī viņas mamma būtu tepat līdzās, lai viņas abas tā spēcīgi atspertos nūjām un ar švīkstoņu padrāztos garām šiem tūļām, šiem papu un mammu uzmanītajiem miegamicēm, kas ik uz soļa čīkstēja, te zaudēdami nūjas, te cimdus, te brīžiem pašas slēpes!

Bet viņas mamma pašlaik cienāja ar kafiju un ābolmaizēm Karmenas tanti un Zigfrīdu, kuri jau ari esot kopā paspējuši vienu reizi paslēpot pa kāpām.

Un, ja ari mamma necienātu tagad nevienu pašu, vai viņām divām vien nebūtu te skumji, nepārtraukti satiekot šos daudzos papus, mammas, brāļus un māsas?

Trase veda no kalna lejā, tad sekoja pagrieziens, bet tālāko ceļu aizsedza kāds kārklu puduris. Un nebija vēl Laima apbraukusi šo puduri, kad kaut kas spēji metās viņai virsū. Laima kā vairīdamās pacēla uz augšu rokas, bet uzreiz tās arī nolaida, lai atsvabinātu no nūjām un piespiestu sev cieši klāt… lauvēnu.

Mīļais, labais… Laima glāstīja lauvēnam pieri, pakausi, ausis, bužināja spalvas, bāza savu degunu lauvēnam pie mutes, kurš to nolaizīja ar aso mēli.

Lauvēns uzlika viņai ķepas uz pleciem un sāka sūkāt ausi. Laima viņu viegli papliķēja. Tad viņš izlocījās no meitenes rokām un skrēja atpakaļ uz kārklu biezokni.

Pa slēpošanas trasi atkal tuvojās vecāki ar bērniem. Laima palaida braucējus garām. Viņa bija tik priecīga par tikšanos ar lauvēnu, ka neviena pati pretim braucošā ģimene viņu vairs neērcināja.

Tālumā virs kāpām jau bija redzami vecie forti, pie kuru stāvās nogāzes Laimai vajadzēja satikties ar Vari.

9. nodaļa, kurā laima lepojas

Jo tuvāk Laima slēpoja vecajiem fortiem, jo vairāk cilvēku te bija no katra uzkalniņa laidās kāds lejā, krita, kūleņoja un rausās no slapjajām kupenām ārā.

Beidzot Laimas skatienam pavērās visa stāvā nogāze, kas sniedzās līdz pašam pilsētas aizsargkanāla ledum, veidojot tramplīnu.

Tikai retais šodien te riskēja drāzties lejā ar slēpēm. Stāvo nogāzi līdz spīdumam bija noslidinājuši bērni ar ragavām, un tāpēc Laima gandrīz aizturēja elpu, kad viens slēpotājs zilā treniņtērpā laidās lejā, nemaz nevairīdamies no pašas stāvākās forta sienas…

Drošā slēpotāja slēpju šņirkstoņu pret nospidināto sniegu Laima dzirdēja, pat stāvot kanāla otrā krastā.

Asos pagriezienos pielupdamies, slēpotājs strauji tuvojās tramplīnam. Cik te slēpju nebija salauzts! Un degunu sadauzīts! Bet zilajā treniņtērpā ģērbtais pavisam viegli uzlidoja gaisā un dažus metrus tālāk noplanēja uz ledus.

Laima krūtīs dziļi ievilka elpu un atviegloti nopūtās. Ja viņa tā kādreiz iemācītos slēpot! Un šodien jau otrreiz meitene atcerējās savu tēti, nodomādama, ka viņš, Ziemeļos dzīvodams, noteikti arī tā laidies no kalniem.

Pa to laiku drošais slēpotājs, likdams kājas skujiņas rakstā un ar nūjām spēcīgi atsperdamies, kāpa atpakaļ stāvajā nogāzē.

Laima saspringti sekoja katrai slēpotāja kustībai, un, kad viņam uz mirkli samisējās solis, meitene no uztraukuma tā iekoda sev lūpā, ka sajuta asiņu garšu mutē.

Bet slēpotājs sakopoja spēkus un turpināja tādā pašā ātrumā doties pa kalnu augšup.

Sasniedzis nogāzes virsotni, slēpotājs pagriezās nobrauciena virzienā un atspiedās pret nūjām lai pēc stāvā kāpiena atvilktu elpu. Bet, ilgi tā nepalicis, viņš sāka kādam māt.

Laima tikai tagad ievēroja, ka šajā kanāla krastā blakus viņai stāv daudzi cilvēki un gaida slēpotāja nākošo nobraucienu. Bet neviens pats uz mājieniem neatbildēja.

Tad Laima, novilkusi cimdu un bezbēdīgi pasmaidījusi, pavicināja roku drošsirdīgais slēpotājs taču ir pelnījis, ka vismaz kāds atmāj pretim, domāja meitene.

Kā Laimas atbildi gaidījis, slēpotājs zilajā treniņtērpā nedaudz pašļūkāja slēpes un laidās atkal lejā.

Šoreiz slēpotājs ar straujiem pagriezieniem nesamazināja nobrauciena ātrumu, bet drāzās pa stāvo nogāzi taisni uz kanāla ledu.

Tramplīns viņu uzmeta vēl augstāk nekā iepriekšējo reizi, un viņš, nolidojis gandrīz līdz kanāla vidum, strauji tuvojās krastam, uz kura stāvēja Laima. Un nebija vēl citi ziņkārīgie skatītāji paspējuši pamukt malā, kad slēpotājs jau atradās blakus Laimai un teica:

-   Es tevi gaidu jau stundu. Kur tu kavējies? Piparkūku lietus vairāk Laimu nepārsteigtu kā

atklājums, ka slēpotājs, ko viņa ar aizturētu elpu tā apbrīnojusi, ir Varis.

Viņš pats gan nejutās šīs apbrīnas vērts, novilka cimdu, izņēma kabataslakatinu un sāka slau> > )

cīt brilles:

-   Ilgi nevaru uz vietas stāvēt svīst ciet… Laima bija nedaudz attapusies, Vara nobrau-

cienu apbrīnotāji arī paklīduši kur kurais, un meitenes pārsteigumu lēnām nomainīja pavisam dīvainas, viņai agrāk mazpazīstamas jūtas: Laima lepojās ar Vari.

-    Mums bija viesi mammas draudzene ar savu vīru Zigfrīdu, Laima paskaidroja un iesmējās gan atceroties Zigfrīdu, gan priecājoties, ka

viņai blakus ir Varis.

>

Kad pēc dažām stundām Laima kopā ar Vari devās māju virzienā, meitenei no jauna ienāca prātā šīrīta doma: uzaicināt Vari ciemos, lai mamma viņam beidzot piedotu par to dzelteno frotē dvieli.

"Bet to citu dienu," Laima sev teica, "kad nebūs Zigfrīda…"

10. nodala, kura lauvēns parmaca mammas brāļus

Kādā aprīļa dienā, kad pavasaris bija jūtams ik elpas vilcienā, Laima kopā ar lauvēnu devās pie vecmammas.

Lai tur nokļūtu, bija jāiet prom no jūras gandrīz līdz pašam ezeram, kas stiepās gar otru sānu garajai un šaurajai zemes strēmelei, uz kuras atradās pilsēta.

Ezermalas rajonā nebija lielu un greznu māju, bet visas sakoptas slēpās plašos augļu dārzos.

Tāpēc Laimas vecmammas māja ļoti atšķīrās no pārējām zaļš, nobrucis sienu krāsojums, salāpīts papes jumts, šķībs dēļu žogs.

Bet zemais, apdrupušais skurstenis vienmēr kūpēja. Arī tagad balta dūmu strūkliņa līču loču vijās debesīs, un Laimai pat likās: smaržo pēc pankūkām, jo nevarēja taču būt, ka oma, zinādama par viņas ierašanos, kaut ko neceptu vai nevārītu.

Laima nebija maldījusies vecmamma stipri piedūmotā virtuvē ņēma nost no pannas pēdējās pankūkas.

Tu jau klāt, Laimiņ! Paga, tūlīt atvēršu durvis un izlaidīšu dūmus ārā nu ko es varu darīt, ka man plīts nevelk, bet iztīrīt neviens nevīžo…

Dēli slinki kā tādi pelavu maisi… vecmamma žēlojās.

-    Vai tad Aivars un Vilis no darba mājās? Laima jautāja.

-    Kur tad lai citur tie vecpuiši būtu! Aivars atkal pie televizora, bet Vilis strinkšķina mandolīnu, vecmamma atbildēja. Ēd pankūkas, kamēr vēl karstas!

Laima jau bija apsēdusies uz nobružātā ķeblīša, kad vecmamma ievēroja lauvēnu, kas izlīda no pagaldes.

-    Tu neesi viena? viņa brīnījās. Ak tad mamma beidzot to suni tev ir nopirkusi…

Laima jau gribēja paskaidrot, ka tas nav suns, taču atvērās istabas durvis un pa tām, savu lielo vēderu izgāzis, iztusnīja mammas vecākais brālis Aivars.

-   Labdien, sīkais! Vai nav neraža: mūsējie hokejā atkal zaudēja! Tad viņš padzērās no spaiņa ūdeni un iegāja atpakaļ.

-    Un tā katru dienu: pēc futbola hokejs, pēc hokeja basketbols… vecmamma sacīja, uzlikdama mazmeitai pankūkas. Par lauvēnu viņa vairs nerunāja.

Tik brūni kraukšķīgas pankūkas mācēja cept tikai vecmamma. Arī zemeņu ievārījums viņai nekad neiznāca par saldu un visu ziemu smaržoja kā tikko noplūktas ogas.

Kad Laima vēl stiepās pēc pankūkām, vecmamma pat uz bridi aizmirsa savas mājas likstas, slinkos dēlus un, apsēdusies mazmeitai pretim, smaidīdama skatījās, kā viņa ēd.

Kad Laima bija paēdusi, vecā sieviete sacīja, ka jāejot uz šķūnīti pēc malkas. Laima ari posās līdzi.

Bet, atslēgušas nekrāsotās, satrupējušās durvis, viņas abas redzēja, ka saskaldīta tur nebija ne pagale.

Malka ir Viļa pienākums, vecmamma novilka, es jau visu nedēļu viņam atgādinu, taču Vilis tik saka: "Izdzeršu savu vakara aliņu un tū-

5

līt…" Bet tad jau parasti ir pienākusi tumsa, tāpēc bieži pati skaldu. Vecmamma paņēma cirvi.

Laimai viņas kļuva tik žēl, ka pat asaras sariesās acīs, bet palīdzēt pie skaldīšanas meitene vēl nespēja lielais, smagais cirvis neklausīja Laimas rokām. Tāpēc viņa, kaut ko izdomājusi, skrēja atpakaļ uz māju. Lauvēns Laimai sekoja.

Vilis sēdēja savā istabā uz gultas, strinkšķināja mandolīnu un, liekas, pat nepamanīja meitenes ienākšanu. Viņa gaišie, sīki sprogainie mati slējās augstu virs pieres un atgādināja gaiļa seksti.

Uz krēsla blakus Vilim stāvēja tukša glāze un sālstrauciņš, bet pie gultas kājas emaljēta trīslitrīga kanniņa ar alu. Ik pa laikam Vilis no kanniņas ielēja alu glāzē, uzkaisīja uz malas sāli un, izdzēris tukšu, turpināja strinkšķināšanu.

Laimas apņemšanās kaunināt savas mammas brāli stipri vien pagaisa. Jā, viņa bija redzējusi, kā mamma pati to dara, kā viņa dusmās pat reiz Viļa alu izlēja ārā pa logu, bet to uzdrīkstējās vien mamma. Laima te bija "sīkais", kura ienākšanu Vilis pat nepamanīja līdz tam brīdim, kad lauvēns viņam ielēca blakus gultā.

A, sīkais! Vilis tad teica. Kur tu biji pazudis tik ilgi?

Lauvēns no gultas pārkāpa uz krēslu un, aizķēris ar ķepu sālstrauciņu, nogrūda to lejā.

Atskanot klusam plunkšķim, tas pazuda kanniņā. Un nevarēja teikt, ka Laima to nebūtu vēlējusies.

Kad Vilis kārtējo reizi ielēja alu un neskatīdamies taustījās pēc sāls, viņš sākumā jutās vīlies, bet tad samierinājās un dzēra alu tāpat. Nepatīkams sāļums sabojāja labsajūtu.

Vilis atvēra logu, izgāza atlikušo glāzes saturu ārā un ielēja sev no kanniņas jaunu alu. Atkal tas pats! Viebdamies mammas jaunākais brālis nolika glāzi uz grīdas blakus kanniņai un atsāka strinkšķināšanu. Bet kaut kā vairs nevedās melodija trūka kā veca dzija, un to nepārtraukti siet kopā Vilim nebija nekādas patikas. Viņš piecēlās, izstaipījās un izgāja pagalmā.

Šķūnītī ar pārtraukumiem būkšķēja cirvis. Vilis devās paskatīties, kas tur notiek.

Laima, stāvot kājās pie galda, tik tikko bija paspējusi noēst atlikušo pankūku, kad atgriezās vecmamma.

-   Tas Vilis tomēr nav pilnīgi zemē metams atnāca, izņēma man cirvi no rokām un nu skalda malku, ka put vien. Vai tu viņam kaut ko teici?

-   Nē, Laima atbildēja un nemaz nemeloja.

Tad, tikko manāmi pasmaidījusi, meitene vēra mammas vecākā brāļa istabas durvis.

Aivars, sēdēdams pītā šūpuļkrēslā un neko citu neredzēdams, tagad skatījās basketbola spēles reportāžu. Skatījās un šūpojās: turp un atpakaļ, turp un atpakaļ.

Kāda milzīga auguma sieviete ar sarkaniem burtiem "111" uz sporta krekliņa lauzās pretinieču groza virzienā. Viņu gan centās apturēt vairākas augumā daudz mazākas sportistes, bet viss velti drīz vien sekoja metiens un divi ieskaitīti punkti.

Aivars skatījās un šūpojās, skatījās un šūpojās. Lielā sieviete milža soļiem atkāpās un, izpletuši rokas, mēģināja pārķert bumbu, tomēr tā viņai izslīdēja un atskanēja tiesneša svilpe.

Aivars skatījās un šūpojās, skatījās un šūpojās. Izmantodams pārtraukumu, treneris laukumā nomainīja spēlētājas lielās sievietes vietā uzskrēja kāda tieviņa meitene, bet jau pirmajā cīņā pēc bumbas viņa kā atspere uzšāvās augstāk par pārējām…

Aivars skatījās un šūpojās, skatījās un šūpojās. Laimai no mammas brāļa šūpuļkrēsla šurpu turpu kustēšanās jau sāka līgoties istaba, kad televizora ekrānu pēkšņi pārklāja baltas švīkas, kas vairs i nedomāja nozust…

Taču Aivars šūpodamies bija tā apslincis, ka uzreiz pat necēlās augšā, kaut arī neko vairs neredzēja, vien dzirdēja spēles trokšņus.

Nu Laima ar acīm uzmeklēja lauvēnu viņš pašlaik atradās uz palodzes. Kur no lauka agrāk iekšā nāca televīzijas antenas kabelis, tagad tikai nokarājās slapjš, tikko pārgrauzts kabeļa gals.

-    Nu gan mēs vairs nedrīkstam te palikt! Laima čukstēja lauvēnam, ātri viņu iznesdama no istabas.

Varbūt nebija pagājusi ne pusstunda, kad virtuvē laiski iznāca Aivars.

-   Šovakar kaut kā garlaicīgi… viņš sūdzējās.

-  Tad salabo iebrukušo akas vāku, vecmamma ieminējās, lai ūdens nepiebirst.

Aivars brīdi padomāja, lēnām uzģērba žaketi, sameklēja zāģi un izgāja laukā.

Vecmamma un Laima ieklausījās: malkas skaldīšanas būkšķiem piebiedrojās arī zāģa dziesma.

11. nodaļa, kurā mamma loti noskaišas

Viss sākās ar to, ka mamma kādu vakaru pārnesa auklām pārsietu kartona kasti un priecīgi saiņoja to vaļā.

-   Sen jau meklēju tieši tādu kupolu mūsu virtuvei, mamma teica, izņemdama no kastes gaiši dzeltenu stikla kupolu, nu mēs vienmēr kā zem saulītes sēdēsim.

Arī Laimai jaunais kupols bija ļoti pa prātam, un viņa pat mēģināja pierunāt mammu to tūlīt likt vecā, balti matētā vietā.

-   Nē, nē, mamma nepiekrita, mēs vēl abas to nometīsim zemē vai arī, vienojot klāt, tā dabūsim pa nagiem, ka nezināsim, kur rīts, kur vakars.

Un tad Laima iedomājās ja Varis pieliktu jauno kupolu, mammai varbūt pārietu īgnums uz viņu?

Tomēr tajā vakarā Laima vairs neko neuzsāka, bet nākošajā dienā, pārnākusi no skolas, telefona grāmatā sameklēja muzeja telefona numuru un piezvanīja.

-   Labdien, te runā Laima, meitene pavisam droši iesāka, bet tad saminstinājās, jo melot viņa neprata, mamma… vakar lūdza jums… tev pateikt, ka… mums tagad… ir jauns kupols un… to vajadzētu… šodien… pielikt… Laima nobeidza stostīšanos.

-   Kupols? Varis pārjautāja un iesmējās. -Tas ir sīkums!

Bet Laima vēl nebija beigusi visu savu iepriekš izdomāto penteri un turpināja: Mamma teica, ka… tas jāpieliek… gaismā, lai… nedabū pa nagiem…

-   Labi, labi, Varis tūlīt piekrita un pat nenojauta Laimas plānu, kurā kupolam bija jābūt pieliktam jau pirms mammas pārnākšanas kā priecīgam pārsteigumam viņai. Mums pēcpusdienā ir sapulce, tikko tā beigsies, uzreiz braukšu.

-   Uz redzēšanos! — nu jau bez stostīšanās pateica Laima un, juzdamās neērti par saviem pekstiņiem, ātri nolika klausuli.

Bet nenotika jau tā, kā Laima bija izdomājusi. Varim sapulce ievilkās, un mamma pārradās mājās vispirms. Tikai pēc tam atnāca Varis, turklāt Laima tieši tobrīd bija aizsūtīta izbērt atkritumu spaini.

Tikko mamma atvēra durvis, Varis, vainīgi smaidīdams, sāka taisnoties:

-   Ar tām sapulcēm nekad neko nevar zināt… Piedodiet, ka nepaguvu, kamēr bija gaišs… Mamma neizpratnē skatījās uz atnācēju:

-   Un kāpēc jums bija jāpaspēj pa gaismu?

Tagad Varim uzreiz bija skaidrs, ka Laima

viņu uzaicinājusi ne jau mammas vārdā, un nu viņš pārlika, kā izgrozīties no šīs ķezas, bet vēl nepaspēja neko pateikt, kad viņam gar kājām dzīvokļa priekšnamā iespraucās lauvēns un blakus nostājās šī pārpratuma pati vaininiece ar tukšu atkritumu spaini rokā.

-   Kupols ir jāpieliek virtuvē, Laima uzreiz lietišķi sacīja, iesim iekšā!

Mamma, tik nogrozījusi galvai, pakāpās soli sānis. Kad Varis jau bija atvienojis veco kupolu un sniedzās pēc jaunā, viņš, stāvēdams uz ķeblīša, iejautājās:

-   Un ko mamma vakar lūdza pateikt par melošanu vai tas jādara gaismā vai tumsā?

-    Labāk tumsā… Laima nočukstēja un pietvīka, lai neredz, kad jāsarkst…

-   Jā, te tiešām jau pārāk krēslains, Varis pārtrauca Laimas tincināšanu un, pastiepies uz pirkstgaliem, ķibinājās ap pēdējo vada galu.

Laimai kļuva daudz siltāk un gaišāk visvairāk viņa bija baidījusies no tā, ka Varis prasīs paskaidrot, kāpēc mānījusies, un to meitene laikam nespētu pateikt pat viņam.

Bet tagad, kaut ari neiznāca mammai sagādāt priecīgo pārsteigumu, kupols tūlīt būs pielikts un viņi visi trīs tā dzeltenajā gaismā dzers tēju un ik pa laikam palūkosies augšup, ļoti apmierināti, ka dota tāda iespēja pat krēslas stundās sēdēt kā saulītē. Un mamma tad nespēs piktoties uz Vari, varbūt pat uzaicinās viņu citu reizi ciemos.

Laimai gribējās palēkties un gavilēt. Bet viņa zināja, ka apakšā ir dzirdīgi kaimiņi, un apvaldīja sevi.

Lauvēns gan sevi nevaldīja — viņš sāka mežonīgi lēkāt ap ķeblīti, uz kura bija pakāpies Varis.

Laima skatījās uz lauvēnu, kustējās viņam taktī līdzi un skaitīja:

-Tūlīt degs, tūlīt degs, tūlīt lampa degs… Tūlīt būs, tūlīt būs dzeltena gaisma… Mamma, nāc, mamma, nāc, tēju vārīt sāc! Varis nolaidās uz pilnas pēdas, pastiepās pēc dzeltenā kupola, kas stāvēja uz galda, un pacēla to virs galvas, lai liktu virsū melnajai patronai, kur pēc tam skrūvējama spuldze.

Lauvēns, ne uz brīdi nepārtraucis prieka deju, atkal izdarīja kārtējo lēcienu, bet šoreiz kaut kā nemākulīgi un atsitās pret Vara ceļgaliem. Varis ar visu trijkājaino ķeblīti sagrīļojās, mēģināja pieķerties kaut kur gaisā, bet, velti noplātījis rokas, krita atmuguriski… Dzeltenais kupols vēl pēdējo reizi dzidri iezvanījās pret sienas skapja durvīm un pārvērtās asās šķembās, no kurām daļa uzbira virsū jau uz grīdas guļošajam Varim.

Laima šausmās piespieda abas rokas pie mutes un sastinga. Lauvēns nolīda istabas kaktā.

Tādu ainu ari ieraudzīja mamma, kad, izdzirdusi troksni, pavēra virtuves durvis.

To jau es paredzēju! viņa saltā balsī novilka un izgāja ārā, iekams Varis vēl nebija paspējis uzcelties.

Nu Laima attapās un metās Varim klāt, jo atcerējās, ka krītot viņš ar pakausi ietriecies sienā.

-   Man nekas nekait, skumīgi teica Varis un iebāza mutē stipri asiņojošu pirkstu.

Šis neveiksmīgais kritiens visu vēl vairāk bija sarežģījis. To juta arī Varis. Tāpēc, palīdzējis Laimai savākt kupola šķembas, viņš pat neuzdrošinājās ieiet pie mammas atvadīties.

12. nodala, kurā dzeltenā lampa neizskatās pēc saulītes

Laima, tikko iznākusi no Daces dzīvokļa, steidzās uz mājām. Mamma tagad noteikti jau bija pārnākusi un piktojās, ka meita pēc skolas nav pat uz brītiņu apsēdusies pie grāmatām un burtnīcām.

Durvis Laima vēra klusītēm un, uz pirkstgaliem ielavījusies priekšnamā, uzreiz novilka kurpes.

No istabas, kur kā čūska iekšā ievijās telefona garais vads, skanēja mammas balss.

Laima, ģērbjot nost vējjaku, ieklausījās.

-   Vai tad tās ir nejaušības? mamma jautāja it kā pati sev. Vienreiz viņš ar drēbēm iegāžas jūrā un visu vakaru par to priecājas, otrreiz nokrīt

no ķebļa un sadauza lampas kupolu…

Laima, sapratusi, ka runa ir par Vari, sastinga un neuzdrošinājās pat dziļi elpot.

-  Zini, Karmena. mamma turpināja, viņš ir pārāk nenopietns… Jā, Laimai tas patīk. Bet man…

Laimai kā lielās bailēs ietrīsējās sirds un sāka tik skaļi dauzīties, ka meitene baidījās, vai mamma to istabā nesadzirdēs un nepārtrauks sarunu. Nē, nepārtrauca, bet sacīja: Kad viņš šodien atnāks, es skaidri un gaiši pateikšu…

Gribēdama uzzināt, ko mamma Varim skaidri un gaiši pateiks, Laima spēra soli uz priekšu, bet vējjaka, ko viņa neapzināti vēl turēja rokā, apgāza uz spoguļgaldiņa kādu smaržu pudelīti. Mamma, to izdzirdusi, uzreiz bilda Karmenai:

-   Liekas, mana meita pārnākusi, es tev piezvanīšu vēlāk, un nolika klausuli.

Laima atstāja vējjaku turpat uz spoguļa un iegāja savā istabā.

"Tas viss manis dēļ,': viņa ar rūgtumu domāja, "lauvēnu jūrmalā nepieskatīju es, bet, kad Varis lika kupolu, pat priecājos par lauvēna lēkāšanu. Un tagad mamma Varim pateiks…" Ko pateiks, Laima pat baidījās iedomāties un nolēma tūlīt mammai atklāt savu vainas daļu. Bet nepaspēja. Nošķindēja durvju zvans un uz sliekšņa stāvēja Varis, turēdams rokā kartona kasti, kurā iekšā varēja atrasties vienīgi jauna lampa.

-  Šoreiz būšu uzmanīgāks, viņš vainīgi smaidīja. Dabūju tieši tādas pašas krāsas kupolu…

Pēc brīža Varis, tāpat kā pirms nedēļas, snaikstījās uz ķebļa. Tāpat kā tad, arī krēsloja, bet Laimai nebija ne kripatiņas no tāvakara prieka. Viņa labi zināja, ka nesekos tējas dzeršana citrondzeltenā kupola gaismā, Varis nejokosies un nesmaidīs savu plato smaidu.

Tagad viņš tikai paretam no augšas palūkojās uz Laimu, nesaprazdams, kāpēc viņa tik bēdīga.

Bet, tikko lampa bija iedegta šovakar tā nemaz nelīdzinājās mazai, dzeltenai saulītei -, mamma ienāca virtuvē un teica:

-   Paldies par pūlēm! Vai jums ir vēl kāds brītiņš laika? Mums vajadzētu aprunāties…

Varis satrūcies palūkojās uz mammu un paklausīgi iegāja viņai līdzi istabā.

Laima stāvēja un skatījās uz aizvērtajām durvīm. Mēmi stāvēja un skatījās. Un nekā viņa nevarēja sev palīdzēt un arī Varim ne, kuram nu mamma droši vien teica kaut ko ļoti nepatīkamu.

Cik daudz laika pagājis, kopš mamma no iekšpuses bija aizvērusi savas istabas durvis, Laima nezināja, bet tad kā caur miglu redzēja iznākam Vari.

Viņš vispirms paņēma no pakarināmā savu mēteli, tad pagriezās pret Laimu un, klusu pateicis: Nu, dzīvo sveika! tāds kā nokaunējies, izgāja pa durvīm.

Tajā bridi Laima atmodās no stinguma un ieskrēja pie mammas.

-    Ko tu Varim pateici? meitene izkliedza savu jautājumu, un asaru plīvurs atkal viņai aizklājās visam priekšā.

-   Lai viņš vairs te nenāk, mamma mierīgi atbildēja.

-    Nekad, nekad? Laima neticēja dzirdētajam.

-Jā, nekad, mamma apstiprināja, mēs tīri labi varam iztikt divas vien…

Laima apcirtās, atgriezās priekšnamā, paķēra no spoguļa savu jaku un tāpat istabas čībās drāzās pa kāpnēm lejā.

13. nodaļa, kurā mamma maina domas

"Man Varis jāpanāk! Ja viņš tagad aizies, es nekad, nekad viņu vairs neredzēšu," Laima domāja, lēkdama lejā uzreiz pa diviem pakāpieniem.

Bet, atjoņojusi līdz tramvaja pieturai, meitene saprata, ka Varis devies uz pretējo pusi.

Istabas čībām plakšķot pret asfaltēto celiņu, Laima pagriezās jūrmalas virzienā.

-   Kaut nu vēl panāktu! čukstēja pie sevis meitene, pa taisno lauzdamās cauri kārkliem. Viena čība kaut kur aizķērās un nokrita. Bet Laimai jau nebija laika apstāties un to pacelt, viņa nospēra arī otru un basām kājām beidzot sasniedza pludmali, kura šajā krēslas stundā pēc saules rieta bija ļoti tukša. Kāds vientuļš siluets arvien vairāk attālinājās pilsētas virzienā.

Laima, daudz nedomādama, traucās viņam pakaļ.

-   Vari! Vari! vina sauca.

j

Bet tālais gājējs neapstājās. Varbūt arī nesadzirdēja Laimu.

Meitene pa irstošajām smiltīm laidās uz jūras pusi gar pašu ūdensmalu bija daudz vieglāk skriet.

Tomēr tālu viņa netika. Trūka elpas, pakrūtē dūra.

Piespiedusi roku pie sāpīgās vietas, meitene palēnināja soļus, bet, nedaudz atguvusies, atkal laidās rikšus.

-   Vari! Vari, pagaidi! viņa žēli atkārtoja.

Jā, nu laikam Laima bija sadzirdēta vientuļais gājējs pagriezās pret meiteni un pat panācās viņai pretim.

Laima ar jauniem spēkiem rāvās uz priekšu.

Tomēr pēc laiciņa vīlusies apstājās un nezināja, ko darīt, krēslas gājējs bija nevis Varis, bet gan kāds pilnīgi svešs vīrietis.

Smagi elsojot, Laima devās atkal māju virzienā. Un jutās tik vientuļa, maziņa un piemānīta, ka neko vairs negribējās. Pat raudāt šajā bridi viņa nevarēja.

Vējš pūta no mugurpuses, plivināja Laimas pamitros matus, un viņa tik gāja, gāja bez domām uz priekšu, pati nezinādama, kurp.

Tā meitene palaida garām asfaltēto celiņu uz savu māju, bet, kad attapās, kāpa augšā kāpās un apsēdās kāda kārkla pavēnī.

Vējš te Laimai netika klāt, tikai jūras dzestrums

un tālais gaišums lēnām apņēma viņu.

* * *

Laimas mamma pēc meitas aizskriešanas vēl kādas desmit minūtes pagaidīja, cerēdama, ka Laima atgriezīsies. Velti. Tad viņa uzģērba mēteli un devās meitu meklēt.

Vispirms mamma aizgāja pie Laimas abām draudzenēm, pēc tam krustu šķērsu izstaigāja viņu dzīvojamo rajonu meitas nekur nebija.

Mamma arvien vairāk sāka uztraukties. Beidzot izlēma doties uz jūrmalu varbūt Laima klīst kaut kur kāpās.

Nu jau krēsla bija tā sabiezējusi, ka cilvēkam kārklu krūmu ēnā varēja paiet garām pat dažu metru attālumā, to neievērojot. Jūras pusē gan vizēja gaišums, bet pludmale, pēc mammas domām, nebija tā vieta, kur Laima tik ilgi uzturētos.

Mammai zem mēteļa jau bija palīdis vēsums un sīkām adatiņām durstīja muguru, bet Laimu viņai neizdevās atrast.

-   Kā akā iekritusi! murmināja pie sevis mamma un tad pēkšņi, aptvērusi pateiktā jēgu, nodrebēja. "Ja nu Laima… jūrā…" mammai iešāvās prātā pats ļaunākais, un viņa, vairs nespēdama savaldīties, tāpat kā Laima pirms kādas stundas, lauzās cauri kārkliem ārā uz pludmali.

-   Laima! Meitiņ! mamma aizskrēja līdz ūdenim, bet, redzot tā gaišumu, nedaudz atguvās.

-    Tam es tomēr neticu! mamma pati sevi mierināja. Laima ir paslēpusies kāpās…

Un mamma atkal klaiņoja pa kārkliem apaugušajiem pauguriem, pa smilšērkšķu biezokņiem, laidās lejā kāpu ieplakās, nepārtraukti saukdama:

-   Laima! Lai-mā-ā!

Tā pienāca brīdis, kad mamma bija diezgan tuvu Laimai viņas šķīra tikai viena kārklu rinda un dziļa ieplaka.

Laima, izdzirdusi pazīstamo balsi, priecīgi pacēla galvu un pat mēģināja caur kārkliem ieraudzīt mammas stāvu. Bet tad, aptvērusi, kāpēc šeit sēd un ka Varis nekad vairs nenāks pie viņas, vēl ciešāk apķēra lauvēnu un neatsaucās. Laimai negribējās atgriezties viņu bēdīgajās mājās.

Mammas balss arvien vairāk attālinājās un beigās apklusa pavisam.

Līdz aizsmakšanai izsaukusies meitu, no ilgās staigāšanas nogurusi, mamma pārnāca mājās. Kāpjot augšā pa kāpnēm, viņai vēl uzplaiksnīja pēdējā cerība: varbūt Laima pa šo laiku būs atgriezusies un jau gulēs savā gultā.

Tomēr nekā! Dzīvoklis ar atbaidošu tukšumu sagaidīja nogurušo mammu.

Tad viņa iegāja Laimas istabā, apsēdās uz meitas dīvāna un skaidri apzinājās, ka pati vairs nezina, ko uzsākt.

Cik viss bija muļķīgi iznācis! Vai viņa maz varēja iedomāties, ka Laima tā pieķērusies Varim un viņai nepieciešams šis svešais, vienmēr jautrais vīrietis, kas spējīgs ar visām drēbēm ielēkt āliņģī, kā klauns novelties no ķebļa un sadauzīt tik ilgi meklēto lampu! Un mammai jau sāka likties, ka Varis nav nemaz tik nenopietns, bet visu to darījis viņas meitas dēļ, lai Laimai būtu jautrāk un priecīgāk šī noskaņojuma laikam viņu mājā vienmēr bija trūcis.

Pēdējā doma arī iedrošināja mammu, un viņa, sameklējusi telefona grāmatā numuru, piezvanīja uz muzeju. Tikai pēc laba brīža klausuli pacēla samiegojies naktssargs un, ļoti neapmierināti rūkdams, tomēr sameklēja un pateica mammai galvenā fondu glabātāja Vara Kaktiņa mājas telefona numuru.

14. nodaļa, kurā meklēšana naktī turpinās

Varis pulksten vienos naktī vēl negulēja. Un, kad piezvanīja Laimas mamma, teica, ka nenākot miegs, jo visu laiku prātojis par viņu šīvakara sarunu.

Mamma tagad apgalvoja, ka šajās stundās arī esot daudz ko pārdomājusi, bet tad skaļi ieraudājās un pavēstīja par Laimas pazušanu.

Varis apsolījās būt klāt pēc pusstundas.

Tad arī mamma un Varis ar bateriju otrreiz izgāja jūrmalā.

Krūmi, gaismas apspīdināti, meta ķēmīgas ēnas, kāpas cēlās augstas un tumšas, bet ieplakas starp tām palika dziļas un noslēpumainas.

Robežsargu nakts patruļa Vari un mammu sastapa pludmalē, kur viņi abi pētīja kaut kādas dziļas pēdas, kas veda šķērsām pāri irdenajam smiltājam uz jūru.

Patruļas suns, ejot pa šīm pēdām dzīvojamā rajona virzienā, papriekš atrada vienu, tad otru Laimas čību.

Mamma mēma, lielām izbaiļu acīm skatījās uz meitas apaviem un sāka drebēt.

Varis paņēma Laimas mammu stingri pie rokas un lūdza robežsargus laist suni pa pēdām atpakaļ jūras virzienā.

Te nu mamma piedzīvoja atvieglojuma mirkli pēdas nemaz neaizgāja lidz ūdenim, bet pa mitro smilšu joslu veda prom uz pilsētu. Tomēr pēc tam atkal griezās atpakaļ un pat pagāja garām viņu mājas asfaltētajam celiņam.

Tālāk pēdas virzījās augšā kāpās līdz pirmajai kārklu joslai un apstājās zem milzīga krūma.

Mamma un Varis, cik ātri vien spēja, skrēja uz kārkliem, cerēdami tūlīt, tūlīt atrast aizmigušu Laimu.

Tomēr viņi ļoti maldījās. Uzspīdinot bateriju, smiltīs varēja redzēt tik vien kā iespiestu bedrīti, kur Laima bija ilgi sēdējusi un skatījusies uz jūru. Pašas meitenes nebija. Viņas pēdas gan vēl veda no kāpas pa otru pusi lejā: līdz kādai ieplakai, pilnai ar ūdeni, bet šeit suns galīgi apjuka. Te ošņāja Laimas pēdas, te smilkstēdams atgriezās un metās pie mammas.

Kaut arī ieplakā spīdēja vien gara, nedziļa peļķe, mamma ar visām kurpēm tajā iebrida un izstaigāja to no viena gala līdz otram…

Nu, protams, te Laimai nebija, kur paslēpties!

Robežsargi ieteica sagaidīt gaismu un tad turpināt meklēšanu, bet paši aizgāja pa pludmali tālāk.

Mamma ar Vari nosaluši un noguruši skatījās

viens uz otru, vairs nezinot, ko iesākt.

* * *

Kad Laima sēdēja kāpās un vērās uz jūru, cieši klāt sev piespiedusi lauvēnu, bet mammas balss arvien vairāk attālinājās, meitenei loti negribējās atgriezties viņu bēdīgajās mājās, kurās nekad, nekad vairs nenāks Varis. Un viņa ļāva mammai aiziet.

Tomēr, kad tas bija noticis, Laima arvien skaidrāk atcerējās mammas žēlabaino, piesmakušo balsi, kurā nejuta ne kripatiņu no tā aukstuma un paštaisnības, kas tajā bija saklausāma pēc sarunas ar Vari.

Nē, Laima arī tagad nevēlējās iet uz mājām, bet mammu pažēlot to gan.

Viņa piecēlās un, tikai tagad sajuzdama, cik drausmīgi ir nosalusi, ar stīvām kājām nosteberēja kāpu ieplakā, kur pletās gara un sekla peļķe. Laima, zobus klabinādama, iebrida ūdenī un, kad tas beidzās, turpināja ceļu tieši pa mammas pēdām. Tāpēc arī vēlāk robežsargu suns apjuka.

Lauvēns, sajutis, ka nepieciešams meitenei, devās viņai līdzi.

Nonākusi pie mājas, Laima ievēroja, ka viņas logā deg gaisma. Tas bija aicinoši.

Meitene, kā kaut ko smagu nesot, lēnām uzvilkās pa kāpnēm. Tad pastāvēja brīdi pie sava dzīvokļa durvīm, bet, tomēr vēl nespēdama mammai piedot, kāpa divus stāvus augstāk. Tur Laima apsēdās ar muguru pret silto radiatoru un, pārstājusi trīcēt, aizsnaudās. Lauvēns apgūlās meitenei līdzās.

Gluži kā sapni kāds vīrietis Vara balsī teica:

-    Man liekas, ka mēs viņu drīz vien atradīsim… Laima atdarīja plakstus, pamirkšķināja tos un saspringa.

Vīrietis ar Vara balsi turpināja:

-   Varbūt jau Laima pati ir atgriezusies mājās. Meitene pieslējās kājās, ar acīm velti izmeklējusies pēkšņi pazudušo lauvēnu, pārliecās pāri margām un divus stāvus zemāk ieraudzīja Vari, kas tieši skatījās augšup.

-    Ko es teicu! viņš līksmi iesaucās. Vai koridorā ir labāk nekā dzīvoklī?

-   Nē, — Laima, no visa vēl apjukusi, atbildēja un gāja pa kāpnēm lejā.

15. nodaļa, kurā Laima cieši tur sava brāļa pirkstus

Laima, ietinusies lāčādā, sēdēja pie raupja, neēvelēta galda. Krāsniņa mednieku būdas stūrī rūca un rija malkas klučus citu pēc cita, bet gaisā no elpas tik un tā uzplīvoja balti mākonīši.

Meitene paskatījās uz mammu: viņa arī sala kaut, ievīstījusies ādās, gulēja uz lāvas netālu no krāsniņas, cieši klāt sev piespiedusi Laimas brāli, kas aizmidzis mierīgi elpoja.

Liekas, bija kļuvis vēl aukstāks. Pirms kādas stundas termometrs aiz būdas aizsalušā loga rādīja mīnus četrdesmit grādus.

Laima no galda paņēma sveci, pieliecās pie loga un ar elpu atkausēja mazu laukumiņu. Nu termometra sarkanais spirta stabiņš bija noslīdējis līdz pēdējai iedaļai mīnus četrdesmit pieciem grādiem.

Un tā tas turpinājās jau vairāk nekā nedēļu.

Laima atgāja no loga un sastinga. Pavisam netālu apšu audzē aiz būdas stiepti un gari iegaudojās vilks. Tam pievienojās vēl viens. Drīz vien vilki gaudoja visās malās.

Laima ar baiļu pilnu skatienu pavērās uz durvju pusi milzīgā, sarūsējusī dzelzs bulta atradās savā ligzdā. Nu Laima atskatījās uz mazo, aizsalušo lodziņu.

-   Pa turieni vilks nespēj ielīst, mamma, piecēlusies pussēdus, mierināja Laimu, bet viņas pašas balss drebēja. Nāc pie mums un pūt nost sveci! Varbūt šie aprims.

Bet vilki nerimās. Vai nu izsalkums, vai drausmīgais sals viņus mudināja gaudot vēl un vēl.

Te pie būdas sliekšņa nodunēja smagi soļi un kāda balss sauca:

-   Laidiet iekšā! Esmu klāt…

-   Varis no medībām atgriezies! Laima priecīga metās atvilkt dzelzs bultu.

Kopā ar aukstuma mutuli būdā ievēlās Varis. Viņa ūsas bija nosarmojušas baltas, briļļu stikli gandrīz aizsaluši.

Uh, nu gan salst! Varis sacīja, nolikdams šauteni stūri un piebāzdams rokas pie krāsniņas.

Laima juta, ka viņai palicis daudz siltāk, kaut gan elpu gaisā redzēja tāpat kā agrāk. Bet nebija vairs milzīgo baiļu. Patiešām: ko gan tādi vilki viņiem visiem kopā varēja padarīt! Tā laikam domāja ari mamma un, atpogādama briežādas jaku, pasmaidīja.

Vienīgi Laimas brālis joprojām mierīgi gulēja.

Ziemas dienas ritēja lēni, tomēr pavasaris arvien vairāk pieņēmās spēkā.

Pēc sniega nokušanas pieaugušajiem radās visādu darbu atliku likām, un Laima dienām ilgi dzīvojās divatā ar savu brāli, kas pēc izskata tik ļoti līdzinājās viņas agrākās draudzenes Daces mazajam Mārcim…

Visvairāk Laimai ar brāli patīk platais bebru dambis. Arī tagad viņi abi, saķērušies rokās, lēnītēm pa to virzās uz priekšu. Visa Laimas uzmanība pievērsta asajiem zariem zem kājām, bet plauksta cieši sažņaugusi puisēna pirkstus. Ko tur var zināt ja nu brālis nejauši paklūp un ieveļas dziļajā, duļķainajā ūdenī…

Laima pašlaik kāpj pāri kādam asam, bebru apgrauztam apses zaram, kad izdzird mammas balsi:

-   Laima!

Meitene apstājas un, vēl neatlaidusi brāļa roku, gaida, ko mamma teiks, bet viņa atkārtoti sauc meitu vārdā un tad jautā:

-   Tu, bērns, snauduļo?

Laima atver acis, ierauga savā priekšā mammu un vēl arvien jūt kreisajā plaukstā brāļa smalciņos pirkstus, kas jau lēnām slīd ārā.

-    Es uzvārīju vistas zupu. Vai tu negribi? mamma saka, un brāļa pirksti izslīd pavisam. Laima pamostas savā istabā, savā gultā ar Ērika Koljera grāmatu "Trijatā Čilkotinas mežos" uz krūtīm. Mednieku būda vilku ielenkumā un bebru dambji ir atkal nozuduši aiz sarkanīgajiem vākiem, Laimai līdzās stāv mamma un norūpējusies stāsta:

-   Tev tagad daudz jāēd, lai ātrāk izveseļotos. Cik var tādā skaistā laikā slimot?

To Laima pati arī nezināja, cik ilgi vēl var slimot, ja jau trīs nedēļas pavadītas gultā un pat caur mazā spraudziņā atvērtu logu plūst iekšā pavasara maigais siltums, kas pilnīgi liek aizmirst tās briesmīgās kāpu nakts pārsalšanu un uztraukumus.

Un Laima paklausīgi cēlās augšā, uzģērba halātu, lai ietu uz virtuvi ēst vistas zupu.

Taču nebija viņa pirmo karoti pielikusi pie lūpām, kad mammas istabā, kur pašlaik atradās telefons, atskanēja zvans.

Meitene lēca augšā, bet, vēl nesasniegusi istabu, jau dzirdēja zvanīšana pēkšņi pārtrūkst, un viņai pat likās, ka saklausa, kā klausule nobūkšķ pret aparātu.

Tomēr, pārmeklējusi ar skatienu telpu, Laima nevienu vaininieku neredzēja. Viņa neizpratnē paraustīja plecus un devās atpakaļ uz virtuvi pie mammas un vistas zupas. Taču arī otra zupas karote palika pusceļā telefons iedžinkstējās no jauna un atkal tūlīt apklusa.

Šoreiz Laima ātrāk sasniedza istabu un vēl paspēja pamanīt lauvēnu, kas pašmauca zem galda.

Nu meitene bija pamatīgi noskaitusies varbūt zvana Varis un viņam tagad liekas kāds tā izrīkojas apzināti.

Laima apsēdās turpat blakus aparātam un, gaidot trešo zvanu, iedomājās, ka pirmo reizi, kopš lauvēns parādījies, viņš nepalīdz, bet ķircinās un traucē.

Lauvēns,'juzdams Laimas noskaņojumu, vairs nelīda no pagaldes ārā.

Pēc brīža ienāca mamma un, sapratusi, kāpēc Laima kavējas istabā, teica:

-   Nāc vien ēst! Varis šovakar atnāks un tad izrunāsieties.

-   Kā tu to zini? Laima izbrīnīta tūlīt pajautāja.

-   Viņš zvanīja man šodien uz darbu, mamma atbildēja.

Tas nu Laimai bija kas jauns: Varis zvana mammai uz darbu! Kaut arī, gulēdama ar augstu temperatūru, Laima labi atcerējās Vara apciemojumus, bet tas bija pie viņas. Vienīgi pie viņas. Turpretī tagad Varis zvana mammai. Zina mammas darba telefona numuru un zvana. Varbūt pat bieži. Pa šīm nedēļām daudz kas bija mainījies. Un par to Laima pilnīgi pārliecinājās nākošajās stundās.

Jau ienācis pa durvīm, Varis sniedza mammai lielu ceriņu pušķi.

Bet mazāk Laimu pārsteidza paši ceriņi, cik tas, kā mamma smaidīja un priecājās par tiem.

Laimai arī ļoti, ļoti gribējās savā istabā kādu zariņu, un viņa mammu pat apskauda. To mamma laikam sajuta un sadalīja pušķi divās vāzēs, un vienu tūlīt nolika uz Laimas veļas skapīša. Meitene, ne brīdi nevilcinādamās, ātri atrada pieclapu ziediņu un norija.

Mamma iesmējās un nevarēja vien nomierināties. To Varis jau ari nemaz nepieļāva viņš atkal no jauna smīdināja mammu un meitu. Un mamma, parasti ļoti nopietnā mamma, smējās skaļāk par Laimu, kura šovakar bija pilnīgi pārliecināta, ka mammai zem matiem no jautrības kustas ausis.

Dzerot tēju virtuvē zem citrondzeltenā kupola, kas ļoti atgādināja mazu saulīti, Laima atcerējās lauvēnu mammas istabā zem galda un, sen jau viņam piedevusi par draiskošanos ar telefonu, iegāja lauvēnu apraudzīt.

Pagaldē lauvēna nebija, istabā ari ne. Šis atklājums uz brītiņu apēnoja Laimas gaišo noskaņu, bet jau pēc dažām minūtēm viņa atkal par kaut ko smējās kopā ar mammu un Vari.

16. nodaļa, kurā lauvēns viens pats paliek pludmalē

Un pienāca arī ilgi gaidītā diena, kad Laimai bija atļauts uz stundiņu iziet laukā.

Meitene par to telefoniski paziņoja Varim, bet viņš teica:

Ja tu spēj vēl paciesties, neej kādu laiciņu! Es pa pusdienas pārtraukumu aizbraukšu pie tevis izvēdināsim galvas kopā.

Šis ierosinājums Laimai bija īsti pa prātam, nebūtu tik jāgaida, kamēr Varis atbrauks, bet viņa solījās vēl paciesties.

Tomēr no loga Laima nespēja atiet veselu pusstundu un, kad ieraudzīja Vari nākam, steidzās pa kāpnēm viņam pretim.

Labi gan bija, ka Varis gāja viņai līdzās: Laimai ļoti žilba acis spožajā saulē un viegli reiba galva.

Kājas pēc šim istabā pavadītajām nedēļām likās nestipras, pārāk garas un varēja kuru katru brīdi samežģīties. Bet tad Laimai tik atliktu pastiept roku un pieķerties pie Vara.

Tomēr Laimas nespēks nemaz neietekmēja lauvēnu. Gandrīz vai izskatījās, ka viņš meitenes slimošanas garajās dienās krājis enerģiju un tagad uzreiz grib to visu iztērēt. Un tāda iespēja lauvēnam drīz vien radās, kad Laima un Varis gar mājas galu iegāja kāpās.

Pēc rīta lietus smiltis šeit vēl bija mitras un ūdens lāšu izsistās bedrītes stingri saglabāja savu formu.

Citādi izskatījās vienīgi kāpu virsotnēs, kur tika klāt jūras vējš. Tur smiltis jau vīdēja gaišas, irdenas un pavisam atklātās vietās pat griezās mazos, sanošos virpulīšos.

Laima un Varis gāja pa kādu kāpu ieplaku. Ik pa laikam viņu ceļu šķērsoja peļķes. Tad viņi pakāpās augstāk, bet lauvēns drāzās tieši ūdenī iekšā. Un šļakatas parasti sasniedza arī Vari un Laimu.

Izvārtījies kārtējā peļķē, lauvēns panāca gājējus un dažu soļu attālumā no viņiem tīši izpurināja savu kažoku.

Laima nepatikā noskurinājās, bet Varis skatījās te uz dauzonīgo lauvēnu, te uz meiteni un klusēdams smaidīja.

Izgājuši cauri kāpām līdz pludmalei, lai vējš

ātrāk izžāvētu Laimas kleitu, viņi apstājās. Jūra, kā vienmēr, izstaroja gaišumu. Un Laima pirmoreiz atcerējās to nakti kāpās, kad viņa ļoti bēdīga bija sēdējusi kārklu krūma aizvēnī un skatījusies uz jūru.

Cik viņai toreiz šis pats jūras gaišums bija licies spokains un noslēpumains! Tagad tas priecīgi ar viļņu baltām putu galotnītēm nāca viņai pretim.

Laima jautri pamāja Varim un skrēja pie jūras. Kājas viņai jau nemaz nebija tik nedrošas, kā sākumā likās. Ātrāk, ātrāk! Vieglāk, vieglāk tik pašiem pirkstu galiem pieskaroties zemei… LIn strauji vēzētās rokas jau glāsta silts vējiņš, un plati atplestajā mutē jau iesitusies jūras aļģu garša…

Bet tad Laimu dažiem lēcieniem panāk lauvēns un metas meitenei priekšā …

Laima vēl gabaliņu lido uz jūras pusi un beidzot smagi nogāžas slapjajās smiltīs. Xo kritiena viņai aizsitusies elpa, acis pildās asarām un vairs negribas celties augšā.

Pieskrien Varis, uzslej viņu aiz padusēm stāvus un noglauda Laimai matus.

Meitene noraus asaras un ar acīm sameklē lauvēnu. Viņš, it kā nekas nebūtu nolicis, mierīgi dzīvojas pa jūras malu. Un Laima, tāpat kā pirms dažām dienām, jau otrreiz iedomājas, ka lauvēna draiskulības viņu vairs neiepriecina, pat traucē. Viņai ar lauvēnu kļuvis neinteresanti.

5 >

-    Nu tava pirmā pastaiga jābeidz, Varis saka, iesim atpakaļ uz mājām.

Laima paklausīgi paklana galvu, pieķeras Varim pie rokas, bet lauvēnu neaicina sev līdzi. Viņš paliek pludmalē.

17. nodaļa, kurā pazūd Mārcis

Mārcis bija pazudis! Laima atkāpās dažus soļus no cilvēkiem, kas drūzmējās ap zīmētājiem uz asfalta, un staipīja kaklu: zēna zili rūtoto kreklu un sarkanās bikšeles nekur nemanīja. Laima vēl neuztraucās tikko Mārcis bija stāvējis viņai blakus un ar interesi vērojis, kā viena meitene zīmē savu mammu. Bet nu kā ūdenī iekritis.

Laima lēnītēm virzījās ap zīmēšanas laukumu, ik pa brīdim noliekdamās un starp skatītāju kājām cerēdama ieraudzīt kaut Mārča pusgarās, baltās zeķītes. Nekā! Aplis bija apiets, bet no zēna ne vēsts.

Laima juta, ka krūtis viņai kaut kas ietrīsas. Lai šīs trīsas apvaldītu, meitene izspraucās cauri skatītājiem un nopētīja vēlreiz zīmēšanas laukumu. Atkal nekā!

-  Meitenīt, mēs te nespēlējam "Kas dārzā, kas dārzā?"! Laimu pamācīja kāda sieviete. Beidz, lūdzu, ložņāt!

Piedodiet! Laima nočukstēja un veicīgi skrēja uz karuseļiem. Pie riņķojošiem kamielišiem viņa apstājās. Braucēju vidū Mārci neredzēja. Ari trosēs iekārtajās laiviņās zēns nesēdēja. Palika vēl dūcošās raķetes. Meitene pagaidīja, kamēr raķetes nolaižas uz zemes un apstājas. No tām rāpās ārā tikai pieaugušie.

Sameklējusi maciņā divkapeiku, Laima iegāja telefona būdā un trīcošām rokām uzgrieza muzeja numuru, bet tik vien uzzināja, ka Varis ir pusdienās. Mammai zvanīt Laima neuzdrošinājās. Nezinādama, ko darīt tālāk, viņa pietupās uz kāda

sola malas.

* * *

Vakar Daces mamma bija lūgusi, vai Laima nevarēšot padzīvoties dažas stundas kopā ar Mārci. Tad ari meitene bija izdomājusi katru sīkumu. Šodien, piecēlusies pusstundu pirms pulksteņa zvana, viņa nekādi nevarēja sagaidīt bridi, kad Mārcis modināms. LJn, kad tas pienāca, Laima, klusi atslēgusi Daces dzīvokļa durvis, uz pirkstgaliem iegāja istabā, kur gulēja Mārcis, rokas augstu pār galvu atmetis. Zēna sarkanie vaigi izskatījās tik apaļi, ka Laima nevarēja vien nobrīnīties, kā to agrāk nebija pamanījusi.

Meitene iebāza roku starp Mārča gultiņas redelēm:

-   Mārclt, mosties!

Zēns kaut ko noņurdēja un pagrieza tūliņ Laimai muguru.

Laima bija nedaudz apjukusi, tomēr vēlreiz tuvojās zēnam:

-   Mārci, laiks celties!

Mārcis nedaudz pavēra acis, bet tūlīt arī tās aizkrita ciet.

Laima paraustīja plecus un izgāja virtuvē. No ledusskapja izņēma pienu, ielēja emaljētā krūzītē un uzsildīja. Tad vēl pielika karoti medus.

Kad viņa devās trešoreiz modināt zēnu, gultiņa bija tukša… Laima sastinga. Un, kamēr viņa tā stāvēja, no blakus istabas atskanēja mazliet piesmakuši, raudulīga balss:

-   Mamma! Kur mamma?

Laima skriešus devās turp. Mārcis sēdēja platā gultā un dīca:

-   Kur mamma?

-   Mamma drīz būs… Laima zēnu mierināja kā prazdama, mamma kopā ar tavu māsu aizbrauca uz Palangu…

Asaras zēnam krājās acu kaktiņos, tad straumītēm tecēja pa vaigiem uz leju, uz pidžamas saburzīto apkaklīti. Sažņaugtās dūrītes te berzēja vaigus, te dauzīja kailos, apaļos, odu sakostos ceļgalus.

Laima apsēdās uz gultas malas tikai kādu gabaliņu nostāk. Mārcis elsojot pierāpoja pie Laimas un piespiedās meitenei cieši jo cieši. Cauri blūzītei Laima sajuta Mārča slapjos vaigus. Zēns drīz vien nomierinājās un pat nožāvājās.

Pēc kāda brīža Mārcis atrāvās no meitenes, paspīdināja savus priekšzobus, pacēla uz augšu pidžamas jaku, parādīja pliku vēderu un iesmējās.

Nu Laima uzskatīja, ka ir pēdējais laiks zēnu apģērbt, dot viņam pienu ar medu un iet laukā.

Jau iepriekšējā vakarā Laima bija nolēmusi doties kopā ar Mārci uz piejūras parku, kur šodien notika bērnības svētki. Līdz turienei varēja ērti aizbraukt ar tramvaju un tad mazu gabaliņu kājām, bet Laima ar Mārci bez sarunāšanas uzreiz nogriezās pa celiņu, kas veda uz pludmali. Un tas bija tik dabiski un saprotami, jo viņi taču bija jūrmalas bērni.

Ejot cauri kārklu joslai, ik pa gabaliņam Laima un Mārcis redzēja guļošus atpūtniekus, kas, rokas izpletuši uz abām pusēm, centās nepalaist garām nevienu pašu saules staru. Bet daudzi puskaili bērni skraidīja un rušinājās pa smiltīm.

Mārcis arī tūlīt gribēja novilkt kreklu, bet Laima to neļāva tikai uzrotīja piedurknes un noāva sandales. Arī savas vasaras klikatas viņa aiz siksniņām paņēma rokā.

Siltas smiltis glāstīja Laimas un Mārča pēdas, kņudoši kutinādamas pirkststarpas.

Kad viņi pienāca tuvāk jūrai, kāpu tveice pazuda kā nebijusi, bet irdenās, sausās smiltis nomainīja miklas un vēsas.

Mārcis aizsteidzās pa priekšu un līdz potītēm iebrida ūdenī. Laima zēnam sekoja. Pie krasta jūras dibens bija rievots un līdzinājās veļasdēlim. Laima nodomāja, ka laikam tāpēc arī viļņu putu galotnes ir tik baltas.

Mārcis, tuvojoties lielākiem viļņiem, spiegdams palēcās. Laima turējās kādu gabaliņu atstatu no zēna un ik pa laikam izkāpa krastā paurdīt un pārrušināt no jūras izskaloto gliemežvāku nogulas. Šis gan nebija dzintara nākšanas laiks, bet Laimai tieši šobrīd ļoti gribējās atrast kādu, nu, kaut vismazāko gabaliņu. Beidzot arī divi mazi graudiņi bija meitenei rokā. Viens bāli dzeltens, pavisam sīciņš, otrs par kripatiņu lielāks, zeltaini brūns, ar vienu asu šķautnīti.

Varbūt kādu pusstundu viņi bija tā briduši pa seklumu,kad Laima pēkšņi saklausīja aiz augstās kāpas mūziku tātad piejūras parks bija

klāt.

* * *

Cauri krūmiem aiz karuseļiem nospīdēja kaut kas sarkans. Tās taču varēja būt Mārča bikšeles! Laima pielēca no soliņa un skrēja uz krūmu pusi. Meitene, saskrāpēdama kājas, iespraucās biežņā.

Pa zālienu nesteidzīgi gāja projām bižains skuķis sarkanos bruncīšos.

Nu Laima drāzās šķērsām pāri zālienam uz būdu, kur atradās spēļu automāti. Kā viņa iepriekš nebija iedomājusies meklēt Mārci šeit!

Katru automātu ielenca līdzjutēju un savas kārtas gaidītāju pulciņš. Bet šaurās telpas vidū, tāpat vien kaklus staipīdami, grozījās vēl kādi pārdesmit zēni.

Šaušanas sprakšķi, lidmašīnu gaudošana, automobiļu sirēnas piepildīja gaisu likās, te vairs nevienam pašam neatrastos vieta. Tomēr Laima iespraucās un, elkoņiem bukņīdama zēnus, virzījās uz priekšu, nepārtraukti skaļā balsī atkārtodama: Mārci! Mārci! Mārci!

Bet tik viegli pārvietoties bija tikai būdas vidusdaļā. Pie spēļu automātiem meitene klāt netika tur zēnu muguru sienā nebija nevienas šķirbiņas.

Laima izmisīgi atgriezās atpakaļ. Priekštelpā pie maza galdiņa sēdēja pavecāka sieviete un tirgoja spēļu automātu žetonus.

-   Vai jūs neesat te redzējusi zēnu zili rūtotā kreklā un sarkanās biksītēs? Laima klusu pajautāja.

-   Varbūt esmu, bet varbūt ne! sieviete bija runīga. Ja tu zinātu, cik viņu te šorīt jau bijis arī sarkanbikšainu… Nudien neatceros. Vai tev brālis pazudis?

Laima nosarka un tad pamāja.

-   Šos jau nedrīkst ne brīdi palaist vaļā. Kad tad pazuda?

-   Pirms kādas pusstundas.

-  Tu neuztraucies puikas šajā būdā dzivojas stundām ilgi. Es tev palīdzēšu tu tikai pastāvi te pie galdiņa un pasargā žetonus. Un sieviete izgāja ārā.

Pēc pāris minūtēm Laima izdzirda būdā ieslēdzamies skaļruni, kas sprakšķēdams un krakšķēdams lūdza visus iznākt ārā no spēļu automātu istabas.

Neliels zēnu bariņš, ejot garām Laimai, pārsteigti atstāja būdu. Skaļrunis atkārtoja paziņojumu. Vēl kādi desmit zēni iznāca ārā. Mārča viņu vidū nebija. Bet būdā joprojām skanēja šaušana, lidmašīnu gaudošana, mašīnu sirēnas… Tad pēkšņi viss apklusa un ārā vēlās zēnu spiets.

-   Kamēr neatslēdz automātus, viņi neklausa, Laima sev blakus izdzirda sievietes balsi. Nu, vai ieraudzīji brāli?

Lai arī kā Laima pētītu iznākušos, Mārci starp viņiem nemanīja. Nu jau pēdējie zēni, no gaismas apžilbuši, kāpa pār slieksni.

-   Nav, Laima čukstēja, viņa nav…

-   Velti puikas iztramdījām! sieviete piktojās un gāja ieslēgt no jauna spēļu automātus. Zēni metās atpakaļ būdā, bet Laima devās pa celiņu prom.

Visapkārt līkumoja riteņbraucēji, zēni ar skrituļdēļiem. Bet Laima to visu gandrīz neievēroja viņas acis meklēja zili rūtotu kreklu un sarkanas bikšeles. Pat tad, kad meitenei uzgrūdās kāds ar kājām minams automobilis un signalizēja: pi-pī! viņa tikai pavirši paskatījās uz pašu braucēju un sastinga no pārsteiguma. Pie stūres sēdēja Mārcis ar smaidā atplestu muti.

Laima metās zēnam klāt, notupās, noglauda uz pieres izspūrušos matus.

-   Kur tu biji pazudis? viņa stingri noprasīja. Mārcis smaidīdams pagrozīja mašīnas stūri un nopietni teica:

-   Auto! tad enerģiski samina pedāļus, pabrauca kādu gabaliņu uz priekšu un atkal atkārtoja: Auto!

Laima aizskrēja zēnam pakaļ un izcēla viņu no braucamā. Mārcis skaļi ieraudājās. Pa to laiku pie automašīnas pienāca kāds cits puišelis, laikam tās īpašnieks, un, iesēdies iekšā, ātri aizbrauca. Mārcis vēl nedaudz paniķojās un tad jau paklausīgi sekoja Laimai, kura pa pirmo celiņu

nogriezās uz jūras pusi.

* * *

1. jūnija vakarā Laima atkal rakstīja dienas-* grāmatu. Un nobeidza šādi:

"Dace stāstīja, ka tad, kad piedzimis Mārcis, viņas mammai bijuši 35 gadi. Manai mammai tagad ir 33 Tomēr man loti negribētos brāli gaidīt vēl 2 garus gadus."

Bet Laima neuzrakstīja nevienu pašu vārdu par lauvēnu, tāpēc ka viņu nemaz neatcerējās, jo pēdējā laikā meitenei vairs nebija nepieciešams rotaļu biedrs, kas palīdzētu izkliedēt bēdīgu noskaņojumu.

18. nodaļa, kurā smaržo zāles un deg jāņugunis

Līgodienas rītā Laima gāja pie vecmammas viņas lielais dārzs prasīt prasījās pēc palīdzības pret pērkoņu, ciesas, balandu un gārsas uzbrukumiem.

Parasti vecmamma vēl snauduļoja ar visām drēbēm gultā uz segas, jo pēc celšanās katru ritu puspiecos un kāda kantora telpu tīrīšanas vienmēr jutās apgurusi.

Bet šorīt vecmamma jau bija atgriezusies no tirgus. Rudzupuķu pušķis, daži bērzu zari un ar papīra auklu sasietas kalmes vēl vīta uz virtuves galda.

-Ja tu zinātu, kas šodien tirgū darās! viņa, kārtodama kalmes augstā vāzē, sacīja. Cilvēku, ka biezs. Tā vien liekas: bērzi izplēsti visās apkārtnes birzīs, bet tuvējo upju un ezeru krasti tagad ir pilnīgi bez kalmēm.

-   Kāpēc tad tu pirki? Laima brīnījās.

-   Bet kur lai es, pilsētniece, citur ņemtu tos

zaļumus? Pat iedomāties šo vakaru nevaru bez

>

bērzu un kalmju smaržas.

-    Brauc kaut kur ārā no pilsētas! Laima ieteica.

-    Kas nu es vairs par līgotāju! vecmamma atbildēja. Pietiks jau man to darīšanu, kad pie tavas mātes brāļiem sanāks kaimiņi no apkārtējām mājām. Pie dārza galda nebūs vietas pat kaķim kur piesēsties…

Laima ieķiķinājās. Jau doma vien, ka kaķis varētu sēdēt pie dārza galda zem ābelēm kopā ar līgotājiem, likās varen jocīga.

-   Vai tad viņš tavs kaķis kādreiz sēž pie galda?

-   Ko vēl ne! vecmamma pikti attrauca. To es tikai tā, piemēra pēc, jo katru Līgovakaru te pie mums ir daudz ļaužu. Bet tagad brokastīs, lai varētu sākt ravēt! Vecmamma lika uz galda maizi, sviestu un sieru. Kur tad jūs šovakar paliksiet?

-   Varis aicināja mūs braukt pēc jāņuzālēm…

-   Ak kopā ar viņu? vecmamma pārjautāja. -Jā, Laima apstiprinoši pamāja, Varis jau

pie mums tagad nāk bieži gandrīz katru vakaru.

-   Un ko mamma? vecmamma prašņāja.

-      Mamma? Laima mirkli pārdomāja. Mamma neko. Mamma sēž un klausās, bet mēs ar Vari ainājam. Kādreiz ari ejam staigāt uz jūrmalu. Un mamma nāk līdzi.

-    Tad jau viss kārtībā! Vecmamma iedeva Laimai apsmērētu baltmaizes riecienu.

Ar ravēšanu vecmamma un mazmeita todien tika ātrāk galā nekā citas reizes. Vienai vēl gribējās izcept speķaraušus, bet otra steidzās uz dzelzceļa staciju, kur viņu jau gaidīja mamma un Varis. Stacijas drūzmā visvairāk bija jāuzmanās, lai cits no cita nepazustu. Laima cieši turējās mammai pie elkoņa, bet Vari ik pa laikam panesa sānis pretim nākošo straume.

Te, stacijas lielās zāles vidū, vijās un savstarpēji mezglojās rindas uz autobusu un vilcienu biļešu kasēm. Pēc ilgas klaušināšanas mamma ar Laimu piestājās aiz muguras kādam jauniešu bariņam ar teltīm un guļammaisiem.

Varis teicās meklēt kādu īsāku rindu un pazuda uz piecpadsmit minūtēm, kuru laikā Laima vairākkārt riskēja atiet no mammas un viņu vairs neatrast, bet Vari tā ari nekur neredzēja. Beidzot viņš ieradās ar biļetēm saujā un mudināja ātrāk doties uz vilcienu, kas tikko esot pienācis.

-   Pa kuru laiku tu to paspēji? Mēs ar mammu biļetes noteikti neizstāvētu… Laima teica Varim varen atzinīgi, kad viņi jau bija iznākuši uz perona.

-      Tu runā tā, pat mazliet aizvainoti ieteicās mamma, it kā mēs abas līdz šim nekad un nekur nebūtu braukušas un paspējušas…

Varis jau apstājās pie kāda vagona durvīm un ar augumu aizturēja no sāniem šurpu plūstošos pasažierus. Laima viens, divi bija augšā pa pakāpieniem un cauri pieblīvētajam tamburam iespraucās vagonā, kurā nu no abiem galiem plūda iekšā cilvēki. Tuvumā brīvas vietas nebija, tāpēc Laima žigli devās tālāk un, kad ieradās mamma un Varis, jau sēdēja kāda sola vidū, izpletuši rokas.

-    Kā perētājvista, mamma noteica, bet laikam tev drīz iznāks celties augšā.

Tomēr mammas paredzējums nepiepildījās vagonā sēdvietas gan tika aizņemtas ļoti ātri, bet, tā kā vilciena sastāvs šodien bija divtik garš, braucēji devās tālāk.

Daudziem uz elkoņa šūpojās ozolkroņi. Parādījās ari vīri, kuriem šie kroņi jau bija kaklā. Laima īsā brītiņā saskaitīja kādus divdesmit Jāņus.

Tajā brīdī vagonā iegāzās tas pats jauniešu bariņš, kam pirmīt aizmugurē bija stāvējušas Laima un mamma. Teltis, guļammaisus, somas viņi nolika vagona ejā starp soliem un paši sasēdās virsū. Viens puisis ieslēdza sev kaklā pakārtu mazu tranzistoru. Pārraidīja līgodziesmas. Puisis uzgrieza skaļāk.

Kāds virs paskaļā balsī teica savai kaimiņienei:

-   Tagad jau labi ja pats nemāk dziedāt, var nēsāt dziedamo pakārtu kaklā…

Puisis tūlīt izslēdza tranzistoru, saskatījās ar pārējiem no sava bariņa un viņi kopā iedziedājās. Sākumā viņi dziedāja seši vien, tad no vagona otra gala jau piebalsoja: līgo! līgo!

Un tikai tagad Laima pamanīja, ka logam garām jau aizslīd stacijas noliktavas un arvien ātrāk uz blakussliedēm kustas stāvošie preču vagoni.

Tomēr pa logu skatīties Laimai drīz vien apnika un viņa sāka vērot trīs pretimsēdētājus.

Vīrietis lasīja avīzi un nekādi citādi arī Laimu neieinteresēja.

Sievietei bija gaiša, atsegta un mierīga seja, mati sasieti nelielā mezglā augstu uz pakauša. Baltās rokas ar gariem, slaidiem pirkstiem viņa turēja uz ceļgaliem un klausījās dziedāšanā. Tad viņa pagriezās pret vīrieti un pusbalsī teica gandrīz tāpat kā Laimas vecmamma:

-   Kas nu es par līgotāju!

Vecmamma bija daudzus gadus dzīvojusi, pa darbiem, pa dārziem nogurusi to Laima zināja, bet, kāpēc šī jaunā sieviete ar baltajām rokām un augsto pieri tā runāja par līgošanu, meitene nevarēja saprast. Viņa pieliecās mammai pie auss un to pajautāja.

Mammai jau nekad nepatika šāda čukstēšanās. Arī šoreiz viņa mazliet sarauca uzacis, bet tomēr klusiņām atbildēja:

-      Vai tu neredzi? Viņa gaida bērniņu. Nu tikai meitene ievēroja sievietes plato kleitu un cik viegli viņa sēdēja, it kā baidīdamās kādam nodarīt pāri.

Tad Laima sāka pētīt mazo puisīti pie loga. Viņš labu brīdi jau skatījās nevis ārā, bet kaut kur pa kreisi un ik pa laikam pasmaidīja. Laima ari pavērās tajā pašā virzienā un neticēja savām acīm: zēns sasmaidījās un samirkšķinājās ar Vari. Bet tas puišelim vēl likās par maz viņš notrausās no sola, aiztipināja garām savai mammai, tēvam, apstājās pie Vara un teica:

-Opā!

Nu gan Varis samulsa un paskatījās uz zēna vecākiem. Sieviete pārsteigta pielika abas rokas pie vaigiem, kas bija nosarkuši, vīrietis paraustīja plecus.

-    Parasti viņš no svešiem baidās. Jūs viņam esat sevišķi iepaticies, zēna tēvs sacīja.

Un Laima šajā brīdī atkal lepojās ar Vari. Meitenei ļoti iegribējās, lai visi saprastu, ka arī viņa ir šeit piederīga, un viņa pieķērās Varim pie rokas.

Vilciens pārdārdināja pāri kādam tiltiņam.

-   Atvainojiet! svešais vīrietis pēkšņi salēcās. Mums taču jākāpj ārā. Priecīgu līgošanu! paņēmis zēnu, viņš devās uz durvīm. Sieviete, pamājusi Varim ar galvu, abiem ātri sekoja.

-    Vai mums vēl tālu jābrauc? Laima painteresējās.

-      Kā gribam! Varis līksmi atteica. Paņēmu biļetes lidz galam. Bet, jo tālāk brauksim, jo mazāk laika paliks zāļu lasīšanai vilciens galastacijā stāv divas stundas un pēc tam nāk atpakaļ.

-  Tad noskatāmies pa logu kādas smukas pļavas un kāpjam ārā! Laima ierosināja.

-  Labi. Tā arī darām, Varis piekrita. Vilciens, klaudzēdams pārmijās, attālinājās no stacijas. Atkal sākās meži, kas ik pa laikam pārtrūka, dodot vietu gan maziem pļavu ielociņiem, gan arī puķu un zāļu raibumu piebārstītiem plašumiem, aiz kuriem tālāk bija redzama meža svītra.

-   Šite! Laima pielēca kājās. Kāpsim ārā!

No perona paaugstinājuma viņi nogriezās pa

šauru taciņu, kas vijās gar sliežu malu, un tūlīt jau bija zāļu valstibā.

Vanagzirņi ik gājējam nāca no abām pusēm virsū un ar vijīgajiem kātiem ķērās kurpēs un lielos. Turpat blakus uz sliežu pusi savas dzeltenās lauvu mutītes vārstīja vīrceles, rokas pastiepiena attālumā stingri balto ziedu sietiņus turēja tītarenes.

Bet Laima daudz no visa tā neievēroja viņai gribējās ātrāk nokļūt pa vilciena logu noskatītajā pļavā. Tomēr nācās iet vēl krietnu gabalu garām kādām mājām ar stārķa ligzdu jumta čukurā, pāri gulšņu tiltiņam, zem kura brūns rāvas ūdens urdzēdams šūpoja kalmes.

Laima pārlēca pāri grāvim un stāvēja gandrīz līdz vidum zālē.

-    Es gribu lasit jāņuzāles, meitene ierunājās, kuras tās ir?

-   "Visas bija Jāņa zāles,

Ko plūc Jāņa vakarā," noskaitīja Varis.

-    Un arī šis dadzis? Laima noprasīja, tad noliecās un noplūca kādu augu ar asi robotām lapām un violetu ziedu pogu.

-   Arī šis dadzis! Varis iespurdzās kā skolaspuika, kas padzirdējis kaut ko sevišķi smieklīgu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka šis ir nevis dadzis, bet dzelzene.

Laima brīdi pārlika, vai nesadusmoties uz Vari par smiešanos, bet, paraudzljusies viņa nopietnajā sejā, kurā acis vien smējās, arī pati atļāva smaidam parādīties lūpu kaktiņos un noliecās, lai noplūktu gundegu. Gundegas ar vaska spīdīgajām, spilgtajām ziedlapiņām meitenei jau sen bija mīļas.

Arī mamma un Varis plūca pļavā zāles. Pamazām viņi cits no cita attālinājās.

Sākumā Laima ļoti žigli liecās un cēlās, viņas pušķis auga acīm redzami. Tad meitene plūca tikai tādas zāles, ko pazina. Tāpēc madarām gandrīz vai bija jāslēpjas no Laimas, jo to baltie, viegli dzeltenie, iezaļganie ziedu pušķīši meitenei bija varen pa prātam.

Un tad viņa uzgāja margrietiņas. Tās tāpat vien negribējās likt pušķim klāt, un Laima sāka pīt vainadziņu. Turpat pa rokai gadījās arī sarkanais āboliņš. To arī meitene iepina.

Tad, sastiprinājusi vainadziņa galus, Laima atlaidās uz muguras pļavā.

Sienāžu sisināšana uzreiz kļuva tik spēcīga, ka nekas cits vairs nebija saklausāms. Likās, visi pļavas spēlmaņi salēkuši lokā ap viņu un sacenšas, kurš ar savu spēlēšanu visvairāk apdullinās. Un tas spēcīgi atbalsojās Laimā pašā rokās, kājās, deniņos, krūtīs…

Te pār puķu, smilgu galotnēm pārskrēja tik tikko manāma, liega vēja plūsma. Sienāži nedaudz pieklusa, un Laima, uzlikusi vainadziņu galva, slējās kājās.

Tagad meitene tuvojās rāvainajai upītei, kuru pie dzelzceļa viņi bija šķērsojuši. Te pļava kļuva mitrāka, zāļu mazāk. Un virs tām slējās sūreņu maigi rozīgās vālītes, vīgriežu rūgtie mākonīši.

Seit arī Laimu panāca mamma un Varis.

Mammas seja, tāpat kā augstās, liektās debesis, bija loti gaiša, bez neviena rūpju mākonīša priekšā, acis maigi vērās gan uz Laimu, gan Vari.

Pa upītes malu viņi visi trīs lēnītēm aizgāja līdz ceļam, kas šķērsoja rāvaino straumi. Viņpus zālēm aizaugušā ceļa snauda kāda veca lauku kapsēta. Tās latiņu žogs bija ķērpjiem apaudzis un sagumis no ilgās stāvēšanas, zvanu tornītis nošķiebies uz vieniem sāniem. Un nekas cits arī no ārpuses vairs nebija redzams tikai ceriņu blīvā un zaļā siena, kas nepielaida tuvāk nevienu ziņkārīgu skatienu.

Un tad tālu, tālu aiz kapsētas atskanēja tik tikko saklausāma līgodziesma. Sākumā viņi vēl neticēja, bet pēc brīža vairs šaubu nebija. Viņi saskatījās un jutās tik viegli šajā vasaras vidū. Kaut gan drīz vien Laimai jau radās liela vēlēšanās tūlīt pat skriet pa pļavu pie līgotājiem. Laikam jau to pašu gribēja arī pieaugušie, jo viņi pagriezās dziedāšanas virzienā.

Vienu līgodziesmu nomainīja otra, otru trešā, bet viņi vēl stāvēja ar jāņuzālēm rokās un klausījās.

Vilcienā Laima ātri aizmiga. Sākumā viņa gulēja uz mammas pleca, bet tad piespiedās Varim.

Aiz loga jau krēsloja. Un, protams, Laima neredzēja daudzās jāņugunis, kas mirgoja abās dzelzceļa pusēs. Nemanīja, kā vagons smaržo pēc piparmētrām un vērmelēm, pēc bišu āboliņa un jasmīniem. Laima bija nogurusi, un uz Vara pleca viņa jutās droši un labi.

19nodaļa, kurā šļakstinās Initas lauvēns

Viļņi, cits par citu lielāki, vēlās uz krastu. Laima nogaidīja brīdi, kad baltā putu galotne ir vistuvāk, un metās tajā iekšā. Sāļas šļakatas spēcīgi iesitās meitenei sejā, ūdens nodunēja pret krūtīm, nogāza Laimu no kājām un panesa kādu metru uz priekšu. Nu Laima cēlās augšā un gaidīja nākošo lielo vilni, lai ari tajā ienirtu. Jūra bija silta kā reti šajā vasarā, jo karstās saules sasildīto ūdens virskārtu vējš tagad vēla uz krastu.

Beidzot Laimai apnika viļņos. Viņa pabrida tuvāk malai un apgūlās uz muguras.

Baltie, kuplie gubu mākoņi peldēja debesīs zemu virs jūras. Laima vēl pacēlās uz elkoņa, un tad jau viņai likās, ka mākoņi pie apvāršņa slīd pa pašu ūdens virsu. Kā milzīgi leduskalni. Brr… No šīs domas vien Laimai kļuva neomulīgi. Viņa tūlīt iztēlojās sevi gulšņājam jūrā ziemā. I/ai aina būtu pilnīgāka, Laima pagrieza galvu uz krasta pusi, cenzdamās saskatīt tur jūras uzskalotos ledus bluķus. Izdevās. Sniegu kāpās arī viņa spēja ieraudzīt, bet tad pēkšņi Laimai krūtīs iesmeldzās kopā ar ledus bluķiem jūrmalā un biezo sniega kārtu kāpās meitene bija atcerējusies lauvēnu. Viņa salstošās ķepas un vēderu, lēcienu āliņģī. Laima pat juta lauvēna aso mēli nobraucam pār vaigu. So sajūtu vēl nezaudējusi, viņa piecēlās un lēni brida uz krasta pusi.

Pārdesmit soļu atstatu pie pirmā sēkļa kāda meitene šļakstinādamās un spiegdama bēga no suņa, kas tomēr viņu panāca, ar lēcienu no mugurpuses iegāza ūdeni un pats blakus sāka valstīties.

Laima skumji pasmaidīja un ieinteresēta pagāja tuvāk. Svešā meitene pielēca kājās un šoreiz skrēja uz Laimas pusi. Suns viņai atkal dzinās pakaļ, bet nebija vēl bēdzēju kārtējo reizi panācis, kad Laima aptvēra, ka tas vispār nav suns. Tas bija lauvēns! Viņas lauvēns! Mazais, jaukais lauvēns ar aso mēli… Laima nogaidoši apstājās. Meitene un lauvēns kūleņoja pa ūdeni pavisam netālu no Laimas, bet viņu nemaz nepamanīja. Un tad Laima ar nožēlu saprata: nav vairs viņas lauvēna šis pieder tai svešajai meitenei, pie kuras lauvēns droši vien tagad ierodas ciemos pavisam negaidīti.

Laima, iznākusi no ūdens, apsēdās uz soliņa pie pašiem kārkliem. Turpat netālu smiltīs gulēja kāda pajauna sieviete un lasīja grāmatu. Te kur bijusi, kur ne no jūras puses pie sievietes pieskrēja Laimas jau iepriekš ievērotā meitene, bet aiz viņas lauvēns.

-   Mamma, meitene priecīgi sauca, ūdens gan ir silts! Nāc tu arī!

-   Man pašreiz negribas, Inita, atbildēja sieviete un turpināja lasīt.

Laima neatskatīdamās izlīda cauri krūmiem, pārgāja pāri kāpai, strauji nogūlās uz segas starp mammu un Vari un abus vienlaikus apskāva.

1986

Content

Rungulis Māris Ilmārs un Laima

ILMĀRS

Saturs

Veca pils

Vai pazemes ejas ir pekstiņi?

Pie Pranka

Zilums zem kreisās acs

Ar zīmuli pierakstītā burtnīca

Drūmais Ilmārs vairākas reizes smejas

Paps sagaida īsto brīdi

Rolands dabū ar trauku lupatu

Gaiši zilais tauriņš

Ugunsgrēks un nervu drudzis

Otrā burtnīca

Ilmārs ir apjucis

Par to, kas pirmdien notika 5.b klasē

Inese kļūst enerģiska

Svetdienas pārsteigumi un pārdomas

Sagriezta riepa

Atgadījums ar Ineses bizēm

Cik Rolandam ir svarīgi Ineses solījumi

Trešā burtnīca

Šīs briesmīgās un mīļās sudrabainās ēnas

Atvadas no pils

Pranka slimība un divi atklājumi

Kāpēc burtnīcas sūtītas slepus?

Mēs nedrīkstam atstāt pili!

Lidojums pie Ineses

LAIMA

Saturs

1. nodala, kurā parādās lauvēns

2. nodaļa, kurā sākas piedzīvojumi un sarežģījumi

3. nodaļa, kurā gaidīšana nelīdz

4. nodaļa, kurā Laima pārsteidz draudzenes

5. nodaļa, kurā kāds svešinieks izglābj lauvēnu

6. nodaļa, kurā mamma iepazīstas ar Vari

7. nodaļa, kurā laima ierodas muzejā

8. nodala, kurā ciemos nāk Karmena un Zigfrīds

9. nodaļa, kurā laima lepojas

10. nodala, kura lauvēns parmaca mammas brāļus

11. nodaļa, kurā mamma loti noskaišas

12. nodala, kurā dzeltenā lampa neizskatās pēc saulītes

13. nodaļa, kurā mamma maina domas

14. nodaļa, kurā meklēšana naktī turpinās

15. nodaļa, kurā Laima cieši tur sava brāļa pirkstus

16. nodaļa, kurā lauvēns viens pats paliek pludmalē

17. nodaļa, kurā pazūd Mārcis

18. nodaļa, kurā smaržo zāles un deg jāņugunis

19nodaļa, kurā šļakstinās Initas lauvēns