Rungulis Māris

Kungu kapsētas spoks

Kungu kapsētas spoks

150 jauni un veci spoku, joku un šausmu stāsti

Krājumu veidojis Māris Rungulis

Ilze no Dizstendes:

"Manam vectētiņam piederēja zirgu stallis, bet tajā bez zirgiem dzīvoja arī kāds spoks. Vectētiņš spoku mēdza saukt arī par Zirgu Zani".

"Zirgu Žanis'

Vilis no Kuldīgas:

"Mēs ar tēti naktī braucām mājās no Rīgas. Pēkšņi augstu virs ceļa es pamanīju lielu, degošu bumbu…"

"Degošā bumba'

Elīna no Ulbrokas:

"Reiz kāds zēns aizgāja uz bibliotēku. Bibliotekāres nekur nebija. Zēns paņēma kādu grāmatu un to atvēra. Te starp lappusēm parādījās melnā dāma un sacīja zēnam: Piecelies pusnaktī un tad tu dabūsi to, ko gribēji!"

.

SPOKI MUSU SKOLA

Stāsta Sanita no Daugavpils

Mūsu skolā gaišā dienas laikā dzīvo spoki. Ja uzmanīgi ieskatās rakstnieka Vecā Stendera portretā, kas karājas gaiteni pie sienas, tad var redzēt, ka viņam viena acs spīd kā sarkana liesma…

Bet mūsu skolas trešajā stāvā vienā klasē dzīvo skelets. Daudzi tam paiet garām un nekas nenotiek, bet, ja kāds vienatnē iemaldās tajā klasē, tad kārtīgi dabūn pa galvu vai vēderu.

Mūsu skolas bēni ņos dažreiz lidinās sapuvuši baloži. Ja es to nebūtu redzējusi, tad jums to nestāstītu.

VAĻĒJAIS ZĀRKS

Stāsta Mārtiņš no Iecavas

»

Kad mans tētis bija maziņš, viņam nomira vectētiņš.

Mirušo vectētiņu novietoja kādā no mājas tukšajām istabām.

Tēta mamma no rīta agri aizgāja strādāt uz lauku, bet tētis vēl palika guļot. Tētis pamodās no durvju čīkstoņas un savādiem soļiem. Tad, kad tie kļuva skaļi un vērās jau viņa istabas durvis, tētis ātri izlēca pa logu un aizskrēja pie savas mammas uz lauku.

Pēc brīža viņi kopā ar mammu atnāca uz māju. Viss bija kluss. Bet, kad viņi iegāja tajā istabā, kur gulēja vectētiņš, tad ieraudzīja, ka zārks stāv vaļā…

KO REDZĒJA DRAUDZENE

Stāsta Anda no Ķeipenes

Kunga kapi ir mazs uzkalniņš līdzās parkam. Uzkalniņa vidū ir durvis, aiz kurām sākas pazemes eja. Šī eja ir ļoti veca un baiga tajā nav ieteicams līst iekšā, jo tā var kuru katru mirkli aizbrukt.

Kādu dienu es izdzirdu šausmīgu vēsti, kas izbiedēja. Izrādās, pie Kunga kapiem nesen ir nogalināts kāds cilvēks.

Kad bija pagājusi nedēļa pēc ši šausmīgā notikuma, mana draudzene pastaigājās parkā, netālu no Kunga kapiem. Pēkšņi kāds sāka ūjināt un saukt pēc palīdzības. Draudzene tūlīt paskatījusies uz Kunga kapiem. Virs tiem pacēlies balts mākonītis, kas atgādinājis miroņgalvu.

Draudzene aizskrējusi uz mājām un visu izstāstījusi vecākiem. Viņai, protams, neviens nenoticējis.

TĒVS PALĪDZ MEITAI

Stāsta Andrejs no Daugavpils

Māmiņas krustmāte bija jau pensionāre, bet vēl gāja pa naktīm sargāt noliktavas. Ziemā bija auksti un gulēt arī dikti gribējās, bet krustmāte baidījās aizmigt, ka neuznāk vēl kāds zaglis.

Vienu reizi, tā mocīdamās ar miegu un aukstumu, viņa aizsnaudās un redzēja sapnī savu mirušo tēvu. Tēvs viņu uzrunāja un pateica, lai guļ droši. Jau kaut kas notiks, viņš pamodinās. Kad krustmāte atvēra acis, tad viņai tā viegli un mierīgi palika ap sirdi. No tās reizes viņa pa naktīm varēja dažas stundas pagulēt, un baiļu ari nebija.

Te vienu nakti viņa atkal sapnī redz tēvu, un tas viņu modina. Krustmāte nekādi nevar pamosties, bet tēvs neatlaižas. Kad beidzot viņa atver acis, tad uzreiz sajūt dūmu smaku. Viņa iet skatīties un ierauga, ka vienā noliktavas kaktā sākušas degt kastes. Krustmāte ātri izsauca ugunsdzēsējus, pasauca palīgā pārējos sargus un to uguni nodzēsa.

Vēlāk krustmāti slavēja par to, ka bijusi tik uzmanīga un iedeva vēl prēmiju.

ZIRGU ŽANIS

Stāsta Ilze no Dižstendes

Manam vecvectētiņam piederēja zirgu stallis, bet tajā bez zirgiem dzīvoja arī kāds spoks.

Vectētiņš spoku mēdza saukt par zirgu Žani. Spoks dažādi trokšņoja, reizēm baidīja zirgus. Tie satrakojās bez iemesla, acis ieplētuši, skatījās tukšumā. Spoks Žanis mīlēja sēdēt stallī vienā vietā. Parasti tai vietai zirgi allaž gāja garām ar līkumu tramīgi un uztraukušies. Tad vecvectētiņš nolēma parunāties ar spoku pa labam.

Viņš teica:

Žani, ja tev te patīk, dzīvo vien! Tikai nebaidi manus zirgus! Stallī vietas diezgan, pārsēdies citur!

Vēlāk arī zirgi vairs nebaidījās un mierīgi gāja tai vietai garām.

VAIDI PIRTI

Stāsta Anda no Ķeipenes

Blakus ceļam, kurš ved pie manas vecmāmiņas, stāv veca, pussabrukusi pirts. Esmu dzirdējusi nostāstus, ka pulksten divpadsmitos naktī tur spokojas.

Mēs ar draudzeni nolēmām pārbaudīt, vai tiešām tā ari notiek.

Tā kā pirts atrodas netālu no mājam, mēs izgājām piecas minūtes pirms pusnakts. Kad atradāmies pie pirts durvīm, bija tieši divpadsmit. Iet pirtī iekšā mums gan pietrūka drosmes, palikām stāvam pie sliekšņa, un… izdzirdām iekšā kādu staigājam. Tad atskanēja žēli, bet šausmīgi vaidi. Mēs tūlīt skrējām prom, bet vaidi vēl ilgi bija dzirdami.

SVEŠAIS SLĒPOTĀJS

Stāsta Salvis no Ādažiem

Pabeidzis mājas darbus, es kādu dienu aizslēpoju uz ezeru. Ledu klāja sniegs līdz potītēm.

Kādu kilometru noslēpojis, es uz ezera satiku vēl vienu slēpotāju. Tas devās ātri prom, it kā no manis bēgtu. Es tūlīt slēpoju tam žigli pakaļ. Svešais vēl

kāpināja tempu. Es nu drāzos, cik vien ātri spēju. Kad beidzot atrados netālu no svešā, viņš atskatījās. Seja tam bija apaļa, bet vaigi un deguns sarkani. Tad slēpotājs aizgriezās un ātri metās uz priekšu viņu panākt es pat necerēju, tikai redzēju: svešais tālumā izzūd gaisā… Šķērsojis pazudušā slēpotāja pēdas, es ievēroju, ka tās ir sarkanas un pēc gabaliņa izbeidzas pavisam.

Nākošajā rītā es atkal pamanīju sarkanās slēpju pēdas. Šoreiz tās gāja cauri mūsu pagalmam.

Tā kā tajā dienā uz skolu nebija jāiet, es devos uz ezeru. Tur notika slēpošanas sacensības. Vakardienas svešais slēpotājs arī piedalījās. Tūlīt pēc starta šāviena slēpotājs, pēc kura palika sarkanās sliedes, jau izrāvās visiem priekšā, un viņu neviens vairs nevarēja apdzīt. Bet īsi pirms finiša viņš atkal izzuda gaisā, un sacensībās uzvarēja kāds cits.

EZERĀ

Stāsta Tatjana no Indras

Reiz pavasarī kāds vīrs gāja pāri ezeram. Viņš nebija ticis līdz pusei, kad ledus zem viņa mirklī izkusa, un vīrs pazuda dzelmē. Pēc tam ledus tajā vietā aizvilkās ciet it kā nekas nebūtu noticis.

Reiz vasarā viens cits vīrs gribēja pārpeldēt ezeru. Viņš nebija vēl ticis līdz pusei, kad kāda balss no ezera tam vīram teica:

Nepeldi pāri! Nepeldi pāri!

Vīrs brīdinājumam nepaklausīja, peldēja tik tālāk un… noslīka.

Vēlāk tāpat notika ar vēl trīs vīriem. Nu cilvēki sāka baidīties no ezera. Tikai retais uzdrošinājās šķērsot ezeru laivā. Ja tas notika skaidrā, saulainā laikā, tad drosminieks, vēl neticis līdz pusei, ezera dibenā vienmēr redzēja kaut ko locāmies.

VĪRI NO MEDĪBĀM

Stāsta Ramūns no Liepājas

Reiz kāda ģimene ceļoja ar laivu. Bija ļoti lietains laiks. Ceļotāji ieraudzīja vientuļu māju, izkāpa krastā un jautāja mājas saimniecei:

-   Vai mēs drīkstam pie jums pagaidīt, kamēr pārstāj lietus?

-    Lūdzu, nāciet iekšā! teica saimniece. Jūs esat ļoti salijuši. Es jums uzvārīšu tēju.

Pēc kāda brīža saimniece paskatās ārā pa logu un saka:

-    Reku, mani viri nāk no medībām! Jāsteidzas vārīt pusdienas. «

Pa to laiku lietus bija jau pārstājis līt, un ceļotāji tēju arī padzēruši. Viņi pateica paldies par viesmīlību un airējās tālāk.

Tikai daudz vēlāk ceļotāj i uzzināja, ka tās viesmīlīgās mājas saimnieces vīrs un dēls medību laikā noslīkuši kādā purva akacī jau pirms desmit gadiem.

SNIEGBALTĀS DRĒBES

Stāsta Ilze no Kalnciema

Kādā mežmalas mājā dzīvoja ģimene. Šai ģimenei piederēja liels suns.

Kādu nakti, kad visi saldi dusēja, suns spalgi ierējās. Saimnieks izgāja ārā paskatīties.

Kas noticies?! saimnieks izbijies iesaucās, jo sunim ap galvu bija aptinušās sniegbaltas drēbes, kādas tajā mājā nemaz nebija…

Sniegbaltās drēbes kā dzīvas mocīja lielo suni, tomēr pēc laiciņa tam izdevās drēbes saplēst un atbrīvoties.

Bet no rīta, kad saimniece gāja uz kūti, ar sniegbaltajām drēbēm bija pilns pagalms, un suns klusi rēja.

PLAUKSTAS

Stāsta Jānis no Jelgavas

Reiz kādā krogā bija pastāvīgs apmeklētājs, kuru sauca: Skrots. Viņš bija neuzvarams dūru cīņā. Bet paslepus Skrots nodarbojās ar naudas viltošanu. Par to viņu drīz vien apcietināja un nocirta abas plaukstas. Pēc tam Skrots cietumā nomira.

Reiz kādu nakti, kad krogā gāja ļoti jautri, pēkšņi atsprāga vaļā ārdurvis un nodārdēja pērkondimdoša balss:

Kāpēc ir aizņemta mana vieta?

Un visi kroga apmeklētāji ieraudzīja, ka gaisā peld divas, milzīgas plaukstas, kuras nevarēja nepazīt tās bija Skrota plaukstas! Tās piepeldēja klāt vīram, kas

sēdēja Skrota agrākajā vietā, savilkās dūrēs un ar spēcīgiem sitieniem notrieca vīru zemē.

Visi pārbīlī metās ārā, bet krodzinieks izrāva revolveri un šāva uz plaukstām.

Nākošajā rītā krodzinieku atrada nožņaugtu, bet krogu izdemolētu.

BALTIE CIMDIŅI

Stāsta Anita no Rīgas

Reiz apkopēja tīrīja operu. Bija jau vēls.

Kad pulkstenis sita divpadsmit, pēkšņi atvērās klavieres un uz tām sāka spēlēt balti cimdiņi…

Nākamajā dienā apkopēja izsauca miliciju. Miliči pie klavieru vāka piesēja striķīti.

Nakti miliči skatās atkal atnāk baltie cimdiņi un sāk spēlēt. Tad miliči parauj striķīti, un klavieru vāks aizcērtas ciet. Viens baltais cimdiņš paliek iespiests un no tā sāk tecēt asinis.

Nākamajā vakarā apkopēja skatās izrādi un redz kādai operdziedātājai uz vienas rokas tādu pašu cimdiņu, bet otru roku apsaitētu.

ŽILETES NAGI

Stāsta Laima no Jelgavas

Vienu laiku R. pilī bijis kurinātājs, kas slēpis kreiso roku. Reiz, kad viņš bēra krāsnī ogles, māceklis ieraudzīja, ka kurinātājam kreisās rokas nagu vietā ir asas žiletes…

Māceklis ļoti pārbijies un redzēto izstāstījis pils direktorei.

Bet naktī, kad māceklis gulējis, pie viņa atnācis kurinātājs un teicis:

Tas, ka tu atklāji manu noslēpumu vēl nebūtu nekas, bet tas, ka tu to izpaudi, tev būs jānožēlo… un ar saviem asajiem nagiem kurinātājs pārgrieza māceklim kaklu.

ZĀRKS BĒNIŅOS

Stāsta Viktors no Dobeles

Kāda ģimene nopirka pamestu māju dziļi, dziļi mežā. Šajā mājā ilgi neviens nebija dzīvojis, jo tur spokojās…

Jaunie īpašnieki nolēma māju izremontēt. Viņi strādāja visu dienu līdz pat gulētiešanai un noguruši ātri aizmiga.

Bet ap pusnakti tēvs mājas bēniņos izdzirda soļus. Viņš paņēma vecu petrolejas lampu un gāja skatīties.

Bēniņu kāpnes drausmīgi čīkstēja. Kad pa tām kāpšana bija galā, tēvs ieraudzīja aizvērtu lūku un ilgi nevarēja to dabūt vaļā.

Bēniņos atradās vecas avīzes, žurnāli, arī vecas mēbeles. Bet pašā attālākajā stūrī stāvēja zārks ar noņemtu vāku. Zārks bija tukšs.

Neko vairāk neatradis, tēvs nokāpa lejā. Bet no rīta, kad viņš atkal uzkāpa bēniņos, uz zārka vāks bija virsū. Tas tēvam izlikās ļoti dīvaini, bet viņš nevienam neko neteica, jo nevēlējās citus uztraukt.

Strādājot pagāja otra diena un pienāca vakars. Ap pusnakti tēvs kārtējo reizi izdzirda soļus bēniņos. Kad viņš trešoreiz uzkāpa augšā, zārks atkal stāvēja vaļā un bija tukšs. Tā pagāja arī šī nakts.

Bet nākošajā vakarā tēvs jau pirms pusnakts uzkāpa bēniņos, noslēpās un gaidīja.

Ap pusnakti nočirkstēja zārka vāks un parādījās jauns vīrietis. Viņš sāka staigāt pa bēniņiem.

Tad tēvs iznāca no paslēptuves un prasīja:

-    Ko tu šeit dari?

Vīrietis sākumā satrūkās, bet tad pastāstīja:

-    Pirms 200 gadiem šī māja piederēja man, bet brālis medībās mani nošāva, lai šo māju iegūtu sev. Mantojumu viņš arī saņēma, bet drīz vien sajuka prātā, baidīdamies no spoka bēniņos.

Un tā līdz šai dienai es naktīs klīstu pa māju, nerodot sev mieru.

BALTĀ DĀMA

Stāsta Marta no Rīgas

Reiz ekskursanti aizbrauca uz kādu pili. Visi apmetušies tuvējā viesnīcā, bet divas meitenes palikušas pārnakšņot pilī, kādā zālē.

Tantiņa, kas sargājusi pili, meitenes gan aicinājusi pie sevis, pastāstīdama, ka viņas dzīvoklī esot blusas, bet pilī spokojoties. Un tā kā meitenes ļoti baidījušās no blusām un neticējušas spokiem, abas gulējušas zālē. Šai telpai bijušās divas durvis: uz balkonu un arī uz kādu vēl lielāku zāli. Tantiņa abas durvis aizslēgusi, atstādama ekskursantes vienas.

Meitenes jau laidušās snaudā, kad viena izdzirdusi, kā atveras un aizveras balkona durvis. Viņa saklausījusi ari tādu kā veco laiku zīda kleitas iečaukstēšanos. Kad pavērusies, tad redzējusi caurspīdīgu dāmu veco laiku tērpā izejam cauri viņu guļamajai telpai un pazūdam lielajā zālē. Tur sākusi skanēt mūzika, iedegušās sveces un parādījušies arī citi rēgi.

Meitene briesmīgi iekliegušies, un sveces uzreiz nodzisušās. Tantiņa, izdzirdusi kliedzienu, steigusies pie mežsarga, kas dzīvojis netālu, bet mežsargs nav bijis mājās, jo, izrādās, arī dzirdējis kliedzienu un jau aizskrējis uz pili.

Tuvojoties pilij, mežsargs ievērojis, ka viena degoša svece nolaižas no balkona. Mežsargs izšāvis, svece nodzisusi, bet kāda caurspīdīga dāma slīdējusi kapu virzienā, līdz pazudusi pavisam. No rīta tajā vietā mežsargs pētījis kapu plāksnes. Uz vienas bijis rakstīts: «Baltā dāma».

ZAĻĀ DĀMA

Stāsta Sanita no Ogres

Kādā pilī notika rūķu kāzas. Vecākais rūķis bija brīdinājis visus pils iemītniekus neskatīties rūķu kāzas. Tomēr viena meitene nolēma paslepšus visu novērot, un lai mazāk pati būtu pamanāma, uzģērba zaļu kleitu.

Kāzu laikā līgava paklupa, un ziņkārīgā meitene sāka tik skaļi smieties, ka to sadzirdēja vecākais rūķis. Pēkšņi kāzu zālē izdzisa visas gaismas, un rūķis meitenei dusmīgi teica:

Tu tagad mirsi un vienmēr staigāsi nāvei līdzi!

No tā laika šajā pili pirms kāda cilvēka nāves vienmēr parādās zaļš spoks, kas iesaukts par zaļo dāmu.

PEĻĶE ZEM PAKLĀJA

Stāsta Lāsma no Gulbenes

Kad mēs no laukiem pārcēlāmies dzīvot uz pilsētu, mums tad pašiem bija sava māja.

Spoks manā istabā parādījās jau pirmajā naktī. Tikko es ielīdu gultā un nodzēsu naktslampu, kāds sāka gramstīties gar manu muti. Rs tūlīt pabāzu galvu zem segas, bet gramstīšanās nemitējās… Kad es palīdu vēl dziļāk, man knieba sejā.

No rīta es visu izstāstīju vecākiem, bet viņi man nenoticēja. Tomēr drīz vien paši par visu pārliecinājās pa gaiteni bez mūsu palīdzības izritinājās tualetes papīrs…

Mēs dzīvojām vienās šausmās. Un tad zem paklāja, kuru bija atstājuši iepriekšējie mājas saimnieki, mēs atradām izkaltušu asins peļķi un gada skaitli: 1856.

Asins peļķi mēģinājām nomazgāt, bet tas nebija iespējams.

Vēlāk mēs uzzinājām, ka tajā vietā savā kāzu dienā no kāpnēm nokritusi un nositusies barona Tihzenhauzena jaunā sieva baltā plīvurā.

ZELTA KĀJA

Stāsta Jānis no Salaspils

Dzīvoja reiz bagāts kungs, kas karā bija pazaudējis vienu kāju… Pēc kara kungs lika sev uztaisīt jaunu kāju no zelta.

Bet ilgi kungam tā neiznāca dižoties, jo viņš drīz vien nomira. Pirms apbedīšanas kāds kalps nozaga zelta kāju, domādams, ka kapā tāda bagātība nav vajadzīga.

Jau pirmajā naktī pēc bērēm kungs ieradās pie kalpa un teica:

Atdod manu kāju…

Atdod manu kāju!

Atdod manu kāju!!

Atdod kāju!!!

PĪĶA DĀMAS ZĪMOGS

>

Stāsta Kristiāna no Medzes

Reiz viena sieviete bija dzirdējusi ļaudis runājam, ka esot tāda pīķa dāma. Un vēl viņa dzirdējusi, ka vienai tantei uz muguras esot palicis pīķa dāmas zīmogs…

Un šī sieviete, kas to visu bija dzirdējusi, gribēja pārliecināties, vai pēc tikšanās ar pīķa dāmu paliek uz muguras piķis vai nepaliek.

Reiz naktī, kad pulkstenis nosita divpadsmit, sieviete piegāja pie spoguļa un izsauca pīķa dāmu. Pīķa dāma tūdaļ arī parādījās. Un sieviete nepaspēja pat atskatīties atpakaļ, kad pīķa dāma jau bija prom.

No rīta šī sieviete vēlreiz piegāja pie spoguļa un ieraudzīja sev uz muguras pīķa dāmas zīmogu. Tas sievietei palika uz visu mūžu.

ĶĒDĪTE UN KRELLES

Stasta Laura no Apes

Reiz mēs, klases meitenes, aizgājām pēc stundām uz skolas spēļu laukumu un ielīdām siena gubā, lai izsauktu pīķa dāmu. Mēs apsedzāmies ar savām jakām, saucām, saucām, bet pīķa dāma neieradās.

Man tur bija līdzi ķēdīte un krelles. Un, kamēr saucām pīķa dāmu, pēkšņi pazuda mana ķēdīte un pārtrūka krelles… Mēs, meitenes, salasījām izbirušās pērlītes, bet pēc tam gājām uz upi mazgāt rokas. Te pie mums piepeldēja lazdas lapa un uz tās bija… mana pazudusī ķēdīte.

Meitenes nedaudz satrūkās. Mēs ātri paņēmām ķēdīti, skolas somas, jakas un skrējām katra uz savām mājām.

ZAĻAIS RŪĶĪTIS

> )

Stāsta Inga no Liepājas

Kādu rītu es satiku savas draudzenes. Viņas bija ļoti uztrauktas.

-    Kas jums noticis? es jautāju.

-     Mēs izsaucām zaļo rūķīti, un viņš arī parādījās mūsu acu priekšā: zaļā krekliņā un cepurītē.

Es viņām neticēju.

Vakarā pie mums atnāca ciemiņi. Un mēs, četras meitenes, sadomājām izsaukt zaļo rūķīti, bet neviena nezināja, kā to izdarīt. Es ari ne. Tad izdomājām izsaukt melno pīķa dāmu. Es gan negribēju, lai to dara manā istabā. Un, kad meitenes sāka saukt, skatījos ārā pa logu. Pēc brīža uz loga stikla ieraudzīju kaut ko veidojamies no melna pleķa. Tad es žigli ieslēdzu gaismu, un meitenes iztraucēju. Viņas sadusmojās uz mani.

ROKA IZGAJA CAURI…

Stāsta Agnese no Lielvārdes

Bija melna un tumša nakts. Es nevarēju aizmigt un pēkšņi pie savas istabas durvīm ieraudzīju baltu tēlu. Man nemaz nebija bail, jo sākumā domāju, ka tas ir mans brālis. Es viņam prasīju:

Ko tev vajag?

Baltais izbrīnījies skatījās manī. Viņš man neatbildēja. Tad es gribēju viņam iedot roku, bet mana roka izgāja baltajam tēlam cauri. Vispirms man likās, ka tas viss notiek sapnī, bet tā bija īstenība. Tikko to apjēdzu, skrēju uz guļamistabu pie mammas. Spoks man sekoja. Es visu izstāstīju mammai un tētim. Bet neviens man neticēja.

Tajā naktī es vairs nevarēju aizmigt. Manā acu priekšā visu laiku stāvēja spoks. Cik caururbjoši viņš skatījās manī!

Pēc šī atgadījuma daudz vēlāk es spoku satiku vēlreiz.

Reiz vēlu vakarā, kad es gulēju, mani uzmodināja nesaprotams troksnis. Es dzirdēju soļus. Tie kļuva arvien skaļāki un tuvojās manai gultai, bet pats soļotājs nebija redzams. Vēlāk gan soļi kļuva klusāki un apklusa pavisam.

Tagad, ka es visu šo stāstu, man liekas, ka aiz muguras stāv šis spoks un neļauj vairs turpināt.

PRIEKŠNAMĀ

Stāsta Linda no Madonas

Viena meitene nevarēja aizmigt. Viņa piecēlās, lai padzertos. Priekšnamā meitene ieraudzīja spoku, kas likās ļoti dīvains, jo sastindzis stāvēja un skatījās uz viņu. Meitene šausmīgi pārbijās viņa ātri ielēca gultā un apsedzās. Kādu laiku meitene vēl trīcēja. Tad nomierinājās un aizmiga.

Kad no rīta meitene pamodās, viņa priekšnamā pamanīja tēta mēteli un cepuri. Tie abi kopā nakts tumsā bija izskatījušies pēc spoka. •

SPOKS UZ SIENAS

Stāsta Agate no Liepājas

Es naktī gulēju gultā un pēkšņi aizcirtās logs. Es ļoti pārbijos un ievēroju uz sienas kaut ko spokojamies… Kad ieskatījos vērīgāk, redzēju, ka tas ir aizkaru musturs.

SARKANĀS ACIS

Stāsta Zane no Liepājas

Vienā mājā dzīvoja divas ģimenes. Bet mājas bēniņos katru nakti parādījās sarkanas acis….

Tad pirmās ģimenes tētis gāja uz bēniņiem skatīties, bet viņš nobijās un neko neuzzināja.

Tad gāja otrās ģimenes tētis, bet viņš arī aizmuka no sarkanajām acīm.

Tad pirmās ģimenes jaunākais dēls nolēma pusnaktī uzkāpt bēniņos. Tur viņš paslēpās aiz mucas un gaidīja.

Pēc kāda brīža parādījās sarkanās acis. Puika baidījās, bet neaizbēga.

Vēl pēc brīža pie viņa kāds pieglaudās. Puika tūlīt pazina … savu mīļoto kaķi Muri.

SPOKS VIRTUVE

Stāsta Dace no Baložiem

Tas notika ar manu draudzeni Kristīni. Viņa dzīvo pirmajā stāvā.

Bija skaista vasaras nakts. No karstuma Kristīne nevarēja gulēt, tāpēc atvēra logu un aizmiga.

Ap pulksten vieniem naktī Kristīni uzmodināja loga iečīkstēšanās. Kāds iekāpa viņas istabā.

Kristīnei sirds sāka sisties stiprāk, gribējās paskatīties, kas tur ir, bet bija bail. Pa to laiku nezināmais, kas iekāpa pa logu, klusiem, klusiem soļiem devās uz virtuvi.

Kristine tomēr saņēmās un pavisam klusu sekoja tam. Tuvojoties virtuvei, Kristīne izdzirda, ka nezināmais tur kaut ko ēd… Tad meitene ātri ieslēdza gaismu un sastinga. Uz virtuves galda sēdēja… liels, melns kaķis un ēda zivis.

Kristīnei kā akmens novēlās no pleciem..

LIETAINĀ DIENĀ

Stāsta Daiga no Rīgas

Reiz dzīvoja Dace kopā ar savu vecomāti. Reiz Dace aizgāja uz veikalu. Veikalā Dace dzirdēja, ka pārdevēja stāsta par spokiem, kurus redzējusi naktī. Dace ļoti izbijās un pārskrēja mājās. Tur viņa visu izstāstīja vecaimātei.

Spokiem ticēt ne-va-jag! vecāmāte pamācīja. Taču Dace no tā nenomierinājās. Viņa vairāk ticēja pārdevējai, jo domāja, ka tik laipna sieviete melot nespēj.

Un reiz kādā lietainā dienā Dace izdzirda, ka kāds grabinās pie durvīm un pēc tam pie loga. Dace no bailēm iekliedzās. Kad istabā ienāca vecāmāte, Dace visu sīki izstāstīja, bet vecāmāte nenoticēja. Tad Dace lika vecaimātei ieklausīties. Drīz vien arī viņa saklausīja troksni… Vecāmāte aši atvēra logu. Uz palodzes, kā par brīnumu, sēdēja Daces mīlulis runcis Minka.

Nu visas bailes bija garām. Dace ielaida salijušo Minku istabā.

TROKSNIS PIE BALKONA DURVĪM

Stāsta Zane no Engures

Kādu dienu es aizbraucu pie vecmāmiņas. Viņa dzīvo trešajā stāvā.

Pienāca vakars. Mēs abas skatījāmies televizoru. Pēkšņi izdzirdām troksni. Vecmāmiņa bailīgi piegāja pie ārdurvīm, bet tur neviena nebija. Mēs abas kļuvām bālas, jo, izrādās, klauvēja… pie balkona durvīm… Vecmāmiņa saņēmās un gāja atvērt, bet es aiz bailēm gandrīz nokritu. Uz balkona stāvēja svešs vīrietis no piektā stāva. Viņš teica, ka sastrīdējies ar sievu un nolēmis kāpt lejā pa balkoniem, nevis pa trepēm. Bet viena vecmāmiņas veļas aukla pārtrūkusi, un viņš sasitis roku, tāpēc nevarējis kāpt tālāk.

Mēs izlaidām vīrieti ārā pa durvīm. Pēc tam vēl ilgi sēdējām un nevarējām attapties.

BĀSKERVILU SUNS

Stāsta Paula no Rīgas

Kādu vakaru es aizgāju gulēt, grozījos pa gultu, bet nevarēju aizmigt. Tad nolēmu palasīt kādu grāmatu. Es plauktā nepaņēmu vis kaut kādas tur pasaciņas, bet Konana Doila stāstu «Bāskervilu suns»!

Lasīju ilgi, bet pusdivos naktī gāju uz tualeti. Tad izdzirdu kaut kādu troksni virtuvē: plak, plak, plak… Es metos uz omītes istabu un saucu: Omīt! Virtuvē ir Bāskervilu suns!

Virtuvē uz grīdas omite ieraudzīja peļķi, kurā no griestiem pilēja ūdens lāses.

Omite tūlīt zvanīja augšējai kaimiņienei. Izrādās, tā kaimiņiene bija aizmirsusi aizgriezt krānu, bet izlietnē ieliktais katls neļāvis ūdenim aiztecēt. Tas lijis uz grīdas un cauri griestiem pie mums.

DIVI ATNĀCĒJI

Stāsta Svetlana no Cēsīm

Tas notika, kad man bija 8 gadi. Reiz mēs ar draudzeni izdomājām stāstīt spoku stāstus. Es iztukšoju koridora skapi no visām mantām, ieliku tur leļļu galdiņu un svecīti. Arī pašas ierausāmies skapī. Spoku stāstus stāstījām ilgi, gandrīz vai abas iemigām. Pēkšņi dzirdam kāds slēdz vaļā dzīvokļa durvis. Mamma, tētis un māsa bija aizbraukuši uz Lietuvu iepirkties, tā ka viņi nevarēja nākt. Kas tad? Atnācēji kaut ko darīja virtuvē, tad aizgāja uz manu istabu, kur uzturējās diezgan ilgi. Pēc tam iegāja otrā istabā un aizvēra durvis..

Mēs joprojām sēdējām skapī. Pēkšņi nodzisa svecīte. Sapratām, ka tumsā būs jāsēž ilgi, jo vecāki pārbrauks tikai naktī.

Tad es nolēmu piezvanīt uz miliciju. Tā kā mums mājās nav telefona, izskrēju no dzīvokļa, atstājot draudzeni skapī vienu. Pie automāta atcerējos, ka man nav divkapeikas. Toreiz es vēl nezināju, ka milicijai var zvanīt par brīvu. Skrēju atpakaļ, bet atslēgu biju aizmirsusi mājās.

Beigās tomēr piezvanīju pie durvīm, bet pati noskrēju divus stāvus zemāk un klausījos, vai kāds nāks

atvērt. Ilgu laiku neviens nenāca. Tad beidzot durvis atvērās, un kāds iznāca trepju telpā. Paskatījos uz augšu un ko es ieraudzīju! ar nažiem un pannām apbruņojušās stāvēja mana māsa un viņas draudzene… Es noprasīju, kāpēc māsa nav Lietuvā. Izrādījās, ka mamma viņu nebija paņēmusi līdzi. Tad no skapja izlīda arī mana draudzene, galīgi bāla.

SPOKS GULTA

Stāsta Aivars no Taurupes

Kādu vakaru es nācu uz mājām. Pie ārdurvīm pēkšņi nodzisa gaisma.

Kad es gāju augšā pa trepēm, man kļuva baisi, jo likās, ka kāds zogas nopakaļus.

Dzīvoklī arī bija ļoti tumšs. Bet tomēr redzēju: lielās istabas gultā guļ… spoks…

Es ātri aizskrēju uz virtuvi pēc svecītes. To iededzinājis, gāju vēlreiz skatīties. Nu sapratu, ka gultā guļ mana mīļā māsiņa…

Visas bailes uzreiz bija prom. Abi ar māsiņu mēs ilgi smējāmies.

ZEM SEGAS

Stāsta Natalija no Neretas

Kādu vakaru es aizgāju gulēt. Piepeši sajutu, ka pa mani kāds staigā… Es ļoti nobijos un visa palīdu zem segas. Tad no gultas kaut kas nolēca un virs segas

palika tā kā mazi spilventiņi… Es domāju, ka tas ir neredzams, bet tomēr sajūtams spoks.

Kādu bridi pagulēju zem segas. Atkal jutu, ka man kaut kas uzlec, noliek vēl vienu mazu spilventiņu un apguļas tam blakus. Es mēģināju no apakšas gulētāju pataustīt, bet kaut kas ass iecirtās man rokā.

Nu gan es vairs neizturēju un ātri ieslēdzu gaismu. Redzēju, ka mūsu niknā kaķene guļ uz segas un sakrāvusi sev blakus čupiņā beigtas peles.

APMETNIS AR ZVANIŅU

Stāsta īrisa no Baldones

Reiz mēs ar draudzeni spēlējām princeses, ivian bija balts apmetnis ar piesietu zvaniņu. Spēlējoties ātri pienāca vakars, un mēs gājām gulēt, bet aizmirsām aizvērt istabas logu.

Nakti spīdēja mēness, un ari pūta stiprs vējš. No tā iztraucēta, es atmodos, piecēlos un ieraudzīju, ka man pretī nāk apmetnis ar zvaniņu un baisi plīvo! Es bailēs iekliedzos.

Tomēr pēc brīža izrādījās, ka balto apmetni bija uzvilkusi draudzene, gribēdama mani nobaidīt, bet no mana bļāviena pati ļoti nobijusies un paslēpusies.

SMIEKLI ZIRGA BALSĪ

Stāsta Ilga no Rīgas

Mēs svinējām mana brālēna jubileju laukos. Tur bija daudz bērnu. Kad pienāca vakars, mēs aizgājām uz dārza būdiņu un tur stāstījām spoku stāstus.

Un tad… brālēns mūsu visus izsauca ārā no būdiņas. Pats viņš izskatījās ļoti nobijies un teica, lai mēs paveramies uz kūts pusi. Tur mēs ieraudzījām divas sarkanas acis un izdzirdām, ka kāds smējās zirga balsī. Vēl mēs pamanījām kaut ko baltu un skrējām projām. Tomēr pēc laiciņa atskatījāmies. Sarkanās acis pazuda no sākuma viena, pēc tam arī otra. Tad pie kūts saskatījām divus onkuļus. Viņi bija baltos kreklos un rokās turēja degošas cigaretes. Tā radās sarkanās acis, bet zirga smiekli nāca no īsta zirga, kas ganījās netālu.

To visu atceroties, man pārskrien šermuļi.

STĀVI! ŠAUŠU!

Stāsta Iveta no Dobeles

Kādreiz mana vecāmamma strādāja par sardzi un naktīs sargāja govis.

Reiz, kad vecmāmiņa sēdēja pie ugunskura un sildījās, viņa izdzirda, ka kaut kas smagi nāk.

Vecāmamma drebošā balsī sacījusi:

-    Stāvi! Šaušu!

Bet nācējs tik nāk un nāk tuvāk. Tāpēc vecāmamma atkal:

-    Stāvi! Šaušu!

Nu jau bija redzams, ka tuvojas kaut kas melns.

-     Stāvi! Šaušu! vecāmamma sauc trešoreiz un skatās melnais ir zirgs, kas noklīdis kādam saimniekam.

PĒDAS SNIEGA

stāsta daiga no liepājas

Manam vectēvam vienai kājai nav pirkstu un tāpēc dažreiz, kad viņš nav pamanījis, apavi grozās.

Kādā ziemas vakarā vectēvs nācis no dzirnavām un gājis pret kalnu. Zābaks bijis atkal sagrozījies.

Pārnācis mājās, vectēvs ieraudzījis savu paziņu. Šis teicis:

Pa ceļu laikam Nelabais ir staigājis! Viens zābaks uz labo, otrs uz kreiso pusi…

PAKAĻDZĪŠANĀS MEŽĀ

>

Stāsta Māris no Kalupes

Kāds zēns tumsā braucis no meža uz mājām. Un viņam nemaz nebijis bail līdz tam brīdim, kad kāds viņam nopakaļ izskrējis no meža un elsdams sekojis divritenim. Tagad gan zēns baidījies pat atskatīties un braucis, cik ātri vien varējis. Tik ātri, ka nepamanījis, priekšā grāvi un iekritis tajā. Nu zēns sarāvies kamoliņā un gaidījis, ka viņu tūlīt saķers, bet nekā! Kad pēc brīža zēns tomēr iedrošinājies pavērties atpakaļ, redzējis grāvja malā stāvam un laizāmies… mazu sunīti…

BEZ GALVAS

Stāsta Marika no Vecsaules

Kādu vakaru mēs ar Sanitu tēta māsīcu sarunājām iet gulēt sienā. Sanita dzīvo vienu māju tālāk un man

26

vajadzēja doties pie viņas. Bija jau tumšs. Te pēkšņi pa ceļu man pretim nāk onkulis bez… galvas… Es uzreiz sāku skriet. Bet velti, jo pēc brīža onkulis pacēla noliekto galvu, un es pazinu kaimiņu.

CILVĒKS, KAS KARĀJAS

stāsta Olga no Rīgas

Kādā rudens dienā mēs aizbraucām sakopt dārzu un palasīt sēnes.

Tūlīt pēc pusdienām sāka līt, man kļuva garlaicīgi, un es nolēmu aiziet pie draudzenes, kura dzīvo netālu.

Lai ceļš būtu īsāks, es gāju gar meža malu. Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles, tikai šūpojās melni, milzīgi koki, un miglā viss likās svešs un briesmīgs it kā aiz katra krūma būtu paslēpies kāds briesmonis.

Es centos domāt par kaut ko priecīgu, bet pašai pa muguru skraidīja baiļu skudriņas.

Bet nu jau gandrīz biju arī klāt. Un pēkšņi es ieraudzīju: starp kokiem karājas cilvēks… Šausmīgās bailēs es vispirms sastingu, tad spēru vēl vienu soli uz priekšu un sapratu, ka starp kokiem ir piestiprināts stienis, bet «pakārtais cilvēks» bija vīrietis, kas pie stieņa vingroja.

BĒRZA ZARS

Stāsta Lāsma no Gulbenes

Mana draudzene Agnese stāstīja, ka tad, kad viņas vecmamma bijusi jauna un gājusi skolā, viņa vienmēr nākusi mājās pa vienu un to pašu ceļu. Reiz, ejot garām kādam bērzam, pats no sevis nolūzis viens liels zars un nokritis gājējai pie kājām…

Tajā zarā pirms tam noteikti kāds bija pakāries! Agnese vēl piemetināja.

KOKA SPOKS

Stāsta Līga no Baldones

Šo stāstu man pastāstīja kaimiņiene.

Kādu vakaru viņa nākusi no sarīkojuma. Bijusi ļoti tumša nakts, un mēness nespīdējis.

Viņai bijis jāiet garām vienam kokam, kurā kādreiz agrāk pakāries kāds cilvēks. Kad tam gājusi garām, tad jutusi, ka viņu velk pie tā koka klāt. Viņa ļoti pārbi• jusies un nokritusi bez samaņas.

Nākošajā dienā viņa pamodusies savās mājās, un mamma stāstījusi, ka viņa tumsā nejauši esot uzkāpusi uz kādas apledojušas smilšu čupas un tāpēc noslīdējusi lejā pie tā koka.

NAKTSVIJOLES

Stasta Zane no Kuldīgas

Tas, ko es stāstīšu, ir vistīrākā patiesība.

Dundagas pusē dzīvoja meitene vārdā Ieva. Reiz viņa kopā ar mātes māsu un krustmāti gājusi lasīt naktsvijoles. Mežmalā to esot bijis ļoti daudz.

Kad ziedu lasītājas plūkušas naktsvijoles, Ieva pēkšņi izdzirdusi savādu skaņu, kas kļuvusi arvien skaļāka… Tā bijusi baisma skaņa kā ķēžu žvadzoņa. Ieva pacēlusi galvu un paskatījusies uz abām vecākajām sievietēm viņas, bailēs sastingušas, raudzījušās meža dziļumā.

Ieviņ, bēdz! te pēkšņi mežā atbalsojies baisms kliedziens.

Visas trīs pāri pļaviņai metušās bēgt uz mājām.

Bet atskatoties, Ieva redzējusi no meža iznākam baltu, garu, kā miglā tītu stāvu. Tas līdzinājies sievietei, kas ātriem soļiem steidzas pakaļ bēdzējām.

Līdzīgas parādības tais vietās, kur aug naktsvijoles, novērotas arī Latgales pusē.

JĀŅU VAKARĀ

stāsta ronalds no rīgas

Jāņus mēs sagaidījām pie mana vecākā brāļa Ģirta. Vakarā, kad bijām paēduši, izgājām pagalmā dedzināt ugunskuru. Es atnesu malku no virtuves ķeblīšus. Pēc brīža jau mēs visi sēdējām apkārt ugunskuram un runājāmies. Kādu laiku vēlāk ciemiņi devās mājās,

un pagalmā palika tikai mūsu ģimene. Es jau cītīgi dzēsu ugunskuru, kad paskatījos debesīs un prasīju mammai:

-    Kas tā par uguntiņu tur augšā?

-    Kāds laikam palaidis raķeti, mamma atbildēja.

Es turpināju vērot uguntiņu un ieraudzīju, ka tā nolaiž trepes… Pa tām nokāpa ausains vīriņš, kaut ko paņēma no zemes un uzkāpa atpakaļ.

Pēc viņa pazušanas mēs ilgi vērojām «uguntiņu». Tā kļuva sarkana, tad krustveidīga un izgaisa. Tas uz mani atstāja lielu iespaidu. Tajā naktī es nevarēju ne acu aizvērt, un govis kūtī arī šausmīgi māva.

BUMBA AR PLĪVOJOŠO ASTI

Stāsta Ilze no Salaspils

Šis ir manas mammas stāsts, jo viss noticis pirms es piedzimu.

Reiz mans tētis vakarpusē piezvanījis mammai uz Salaspili un aicinājis viņu atbraukt uz Rīgu, lai kopā apmeklētu teātri. Labi, mamma piekritusi un gājusi uz vilcienu. Bijis vēls rudens novembra beigas un, jūs jau zināt, ka tas ir veļu laiks… Debesīs mirkšķinājušās zvaigznītes,' bet gaiss bijis kā sastindzis, tomēr mammai sirdī prieks.

Tātad mamma gājusi pa Raiņa ielu uz staciju un pēkšņi sākuši riet suņi visas ielas garumā. Bet tad visi uzreiz apklusuši, jo gaisā parādījusies spīdīga bumba ar garu, plīvojošu asti… Turklāt bumba peldējusi pilnīgā klusumā, tās aste plīvojusi, bet mamma brīnījusies. Tad lēni, lēni bumba ieslīdējusi kokos un pazudusi…

Vai jūs domājat, ka mana mamma no tā nobijusies? Nekā nebija! Viņa tālāk aizgājusi ar paceltu galvu. Bailes viņu pārmāca, tikai pēc iebraukšanas Rīgā. Nu gluži kā mani tagad, kad iztēlojos šo notikumu.

GAISMU PLATMALE

Stāsta Iluta no Dignājas

Kādu nakti, kad bija svētki, mana vecmāmiņa nāca mājās no ciemiem. Gabalu pagājusi, viņa ieraudzīja kaut ko neparastu. Tas bija kā ceļš, pa kuru gāja cilvēka ēna. Šis ceļš stiepās debesis.

Nākamajā vakarā vecmāmiņa atkal gāja pastaigāties. Tad pēkšņi parādījās gaismas, kuras veidoja tādu kā platmali. Gaismas cēlās arvien augstāk un pēc laiciņa pazuda.

Tā arī beidzas šis stāsts par lidojošo šķīvīti.

DEGOŠĀ BUMBA

Stāsta Vilis no Kuldīgas

Mēs ar tēti naktī braucām mājās no Rīgas. Pēkšņi augstu virs ceļa es pamanīju lielu, degošu bumbu.

Vispirms es domāju, ka debesīs kaut kas spokojas.

t

31

Tad apstājāmies ceļa malā un sākām gudrot. Pēc brīža nospriedām, ka redzam lidojošo šķīvīti. Sākām braukt tam tuvāk un nu sapratām, ka degošā bumba debesīs ir… pilnmēness.

SUDRABAINAIS

Stāsta Galina no Daugavpils

Kādu vakaru es gulēju gultā un skatījos televizoru, kad atvērtajās balkona durvīs parādījās neparasti gara, tieva un kaulaina kāja, bet pēc tam es ieraudzīju arī pašu kājas īpašnieku viņš bija ļoti garš, izkāmējis un sudrabainā krāsā. Galva ienācējam visvairāk izskatījās pēc bumbas, kurai trūka deguna. Mutes vietā tam kustējās tumša sprauga.

Es sastingusi skatījos uz sudrabaino un baidījos pat iekliegties. Tad svešais pacēla labo roku un pamāja uz manu pusi… Es galvā sajutu uzreiz briesmīgu smagumu un aizmigu, bet, kad atmodos, istabā atkal biju viena pati. Televizors vēl darbojās, un balkona durvis stāvēja pusvirus.

NAKTI, KAD PAZUDA VAGONIŅŠ

Stāsta Diāna no Dobeles

Lai nokļūtu pie manas vecāsmātes, jāiet cauri mežam. Un tur,.kā jau mežā, daudz taku un ceļu. Bet vienas taciņas malā stāvēja vecs vagoniņš. Pa to taciņu kādā tumšā ziemas vakarā mēs ar tēti arī gājām.

Nonākuši netālu no vagoniņa, mēs izdzirdām, ka kāds rupjā balsī iesmejas. Es jau vispār ļoti nobijos, tomēr tētis ieteica vēl ieklausīties. Bet tad atskanēja vēl skaļāka smiešanās, un smējējs sāka mums ātri tuvoties.

Mēs arī nolēmām paskriet. Izdrāzušies ārā no meža, ieraudzījām, ka viens mirdzošā tērpā mums dzenas pakaļ un skaļi smejas…

Es savas bailes nevarēju pārvarēt un piecās minūtēs aizskrēju uz mājām. Kaut parasti tas gabals jāiet piecpadsmit minūtes.

Otrajā rītā mēs gājām skatīties pēdas tās bija drausmīgi lielas un asiņainas. Bet vagoniņš tajā naktī no meža pazuda.

SĒŅOTĀJU SPOKS

Stāsta Agris no Liepājas

Reiz vakarā es gāju sēņot. Kad iznācu no mājas, man negribējās iet vienam uz mežu, bet es saņēmu drosmi un tomēr gāju.

Es biju jau salasījis daudz sēņu, kad ieraudzīju lielu baraviku. Paņēmu nazīti, lai to nogrieztu, kad man izlikās, ka kāds pa mežu man tuvojas. Jā, pacēlu galvu un redzēju kādu vecu vīru, kas stūma ratus. Kad piegāju ratiem klāt, pamanīju melnu zārku. No bailēm vecajam piebakstīju. Šis pagriezās pret mani un redzēju: viņam nebija sejas…

Es tūlīt nometu spainīti un skrēju mājās.

Māmiņa teica, ka tas esot bijis sēņotāju spoks.

MEZA PĻAVIŅĀ

» )

Stāsta Zane no Dižstendes

Omīte meža pļaviņā grābusi sienu. Pēkšņi kāds strauji parauj aiz bizes. Omīte paskatās apkārt neviena nav. Sirds dauzās, ķeras atkal pie darba. Jo straujāk viņa vicina grābekli, jo sāpīgāk kāds rauj aiz bizes. Omīte nomet grābekli un grib jozt uz māju, bet viņu kāds tur…

Izrādās, ka bizes lenta ieķērusies grābekļa kātā un ir bijusi tā vainīgā. Te nu bija «bailēm lielas acis»!

SIEVIŅA MELNĀS DRĒBĒS

stāsta Jānis no Madlienas

Reiz mēs ar draugu pastaigājamies pa mežu un ieraudzījām kaut ko sarkanu. Sākumā mēs sabijāmies, taču draugs nolēma pieiet tuvāk. Un izrādījās, ka tās ir tulpju galviņas, nevis asinis. No kurienes tulpes te radušās, tā arī nesapratām.

Tālāk mēs ar draugu iznācām uz lauka un pagājām garām kādai nodegušai mājai. Tad atskatījušies ieraudzījām, ka no tās mājas krāsmatām iznāk kāda veca sieviņa, visa melnās drēbēs un dodas uz mežu. Bet, ejot garām ozolam, pēkšņi pazūd…

Mēs ar draugu ļoti sabijāmies un, cik vien spēka, skrējām uz mājām. Pēc tam ilgi nevarējām nomierināties, bet, kad piedzīvoto pastāstījām citiem, neviens mums nenoticēja.

ŽIRGTĀ MAMMĪTE

Stāsta Alis no Talsiem

Reiz pie kādas sievietes atnāca ciemiņi. Saimniece aizsteidzās uz virtuvi sagatavot cienastu. Un, kamēr ciemiņi tā vieni sēdēja un mazliet garlaikojās, istabā ienāca vecenīte ar samta lupatiņu rokās, ātri noslaucīja putekļus un izgāja.

Ciemiņi vecenīti, protams, uzskatīja par saimnieces mammu un, saimniecei ienākot, priecājās:

-    Jums gan žirgta mammīte! Ar samta lupatiņu tik ātri visu noslaucīja…

Saimniece uzreiz bāla:

-    Vai, dieniņ! Tas taču bija… mūsu mājas spoks!

VECAJĀ MĀJĀ

Stāsta Gita no Balvu rajona

Kādu dienu mēs ar māsu nolēmām veikt mazu ekskursiju pa vecu māju. Pienākušas tai klāt, mēs atklājām, ka durvis ir vaļā. Mums pretī sitās sasmacis gaiss. Mēs nokļuvām citā pasaulē, jo aiz katrām durvīm slēpās kaut kas baismīgs, noslēpumains un reizē vilinošs.

No mazās priekštelpas gāja kādas durvis uz lielāku istabu. Šajā istabā nebija nekā interesanta, kas varētu piesaistīt mūsu uzmanību.

Verot nākamās durvis, uz visām pusēm pajuka žurku bars. Turklāt viena, mūs ļoti sabaidot, metās uz durvju pusi un aizskrēja projām tieši gar mūsu

kājām. Šajā istabā ieraudzījām koka gultu un galdiņu, uz kura atradās vecas mācību grāmatas. Tikai tagad mēs ievērojām, ka griestos ir lielas spraugas, pa kurām varēja redzēt debesis, jo arī skaidu jumts vairākās vietās bija caurs.

Nākamajā istabā sienu apmetums no mitruma bija nobiris zemē. Uz vecas koka mucas nomesta gulēja lupatu lelle ar porcelāna galvu. Šī istaba bija tumša un nemājīga, bet blakus tai atradās tumšs pieliekamais ar mazu lodziņu, pa kuru varēja redzēt ceļu.

Pieliekamā plauktos stāvēja dīvainas trīsstūrveida pudelītes, kā arī daži plastmasas šķīvīši.

Aiz pieliekamā bija kādas vecas trepes uz bēniņiem. Pa tām mēs uzmanīgi uzkāpām augšā.

Bēniņos atradās vairākas kastes, kurās bija veci apģērbi, noklāti ar biezu putekļu kārtu kā ar pūkainu vilnas segu. Citās kastēs atradās vecas dzijas, kas, nedaudz pastiepjot, pārtrūka.

Mēs aizgājām pie viena bēniņu loga, uzmanīgi laipodamas, lai kopā ar baļķiem neiegāztos istabā. Māsas uzmanību piesaistīja kāda kaste, bet es tikmēr pamanīju, ka blakus logam atbalstīts stāv… balts koka krusts. Es pagriezos un pateicu māsai, kas krustu pavirši apskatīja un, nekādu baiļu nejuzdama, sāka atkal aplūkot kastes saturu. Arī es pārliecos pār kasti. Bet pēc brīža, kad pagriezāmies, lai atkal aplūkotu krustu, ar patiesām bailēm pamanījām, ka krusta vairs nav…

Māsa savaldījās un mierīgi pateica, ka šeit vairs nav ko darīt, tāpēc jāejot lejā. Ik pa brīdim atskatoties, tuvojāmies bēniņu lūkai. Man bija ļoti bail palikt uz bēniņiem kaut minūti ilgāk, tāpēc nokāpu lejā pirmā.

Māsa negaidot ierosināja apskatīt vienu istabu vēlreiz. Mēs jau bijām tur iegājušas, kad māsa pacēla pirkstu un tramīgi pateica tikai vienu vārdu: Soļi!

Tiešām no bēniņu loga puses, kur bija stāvējis krusts, uz lūku kāds gāja lieliem, smagiem soļiem! Tukšajā mājā tie izklausījās dimdoši. Mirkli mēs sastingām, bet tad, kā sarunājušas, metāmies uz durvju pusi. Izskrienot ārā, pazuda visas bailes, un tagad mēs par tām varējām tikai pasmieties.

ĒNAS

Stāsta Gatis no Liepājas

Tas notika pavisam nesen.

Kādā ciemā cilvēki nolīdzināja karavīru kapus un tur uzbūvēja māju. Un tikko māja bija pabeigta un cilvēki ievākušies iekšā, jau pirmajā naktī, kad visi saldi gulēja, pie durvīm kāds sāka klauvēt. Cilvēki nebaidījās, atvēra durvis, bet tur neviena nebija.

Tad cilvēki iedomājās, ka ir kāds, kas grib viņus izjokot. Viņi izgāja laukā un rīta krēslā sev par pārsteigumu ievēroja uz vienas no mājas sienām vācu zaldātu bruņucepures ēnu.

Cilvēki apskatīja arī mājas otru pusi un tur savukārt pamanīja krusta ēnu. Un šīs abas ēnas vēl joprojām ir labi redzamas.

Tas viss nozīmē, ka mājas nedrīkst celt uz kapiem.

LEJA PA KAPNEM

Stāsta Linda no Liepājas

Reiz vakarā es gāju lejā pa kāpnēm, un izlikās, ka kāds man seko… Pēc manām domām, tas bija spoks, jo, kad es atskatījos, nevienu pašu neredzēju, bet ēnu uz sienas gan.

Tas bija šausmīgs vakars.

PAGRABA

Stāsta Juris no Bērzaunes

Kā visām daudzdzīvokļu mājām, arī mūsējai ir pagrabs. Un tas, ko stāstīšu, notika pagrabā ziemas laikā.

Reiz mamma mani sūtīja pēc kartupeļiem. Paņēmu spaini un devos lejā. Pagrabā bija samērā tumšs, jo elektrība nedega. Dungodams sev vien zināmu melodiju, bēru kartupeļus tukšajā spainī. Pēkšņi savā acu priekšā kartupeļos ieraudzīju baltu pēdu nospiedumus… Es ļoti pārbijos un uzskrēju augšā, pagrabā atstādams puspielasīto spaini.

Redzēto izstāstīju lielajam brālim. Tagad gājām lejā abi kopā.

Tikko pārkāpām slieksni, es atkal ieraudzīju baltās pēdas. Sekojām tām līdz mūsu pagraba nodalījumam. Tur bija apgāzts mans puspielasītais spainis un arī citi vēl, bet pēdas uz kartupeļiem bija pazudušas. Dīvaini.

Brālis pielasīja kartupeļu spaini pilnu, un mēs atstājam patumšo pagrabu.

DZELZS ROKASSPRĀDZE

Stāsta Ilze no Rīgas

Kādu vakaru es izgāju pastaigāties un ievēroju, ka no pagraba lien ārā kaut kādas lielas acis…

Es ilgi skatījos tajās acīs. Skatījos, skatījos un pamanīju, ka acis mainās krāsās… Es izbijos, paslēpos un gaidīju, kas notiks tālāk. Beidzot no pagraba izlīda… balts spoks.

Skrienot uz slēpni, man no kabatas izkrita dzelzs rokassprādze, un es to vairs nepaspēju pacelt. Tagad nu spoks šo rokassprādzi pārlauza pat nepieskaroties tai!

Es nobijos vēl vairāk un skrēju uz māju. Tur visu izstāstīju vecākiem, bet viņi man nenoticēja.

Ja gribat, šim stāstam ticat, ja negribat, neticat.

VELOSIPĒDS BEZ BRAUCĒJA

Stāsta Tatjana no Indras

Reiz pēc skolas es gāju uz mājām. Te izdzirdu, ka no aizmugures pa ceļa grambām man tuvojas velosipēds. Arvien tuvāk un tuvāk. Es atskatījos uz braucēju, bet to neieraudzīju velosipēds un pedāļi kustējās paši no sevis… Vēl brīdis un dīvainais velosipēds bez braucēja mani apdzina un ātri attālinājās. Un būtu arī manam skatam pazudis, ja pēkšņi nesāktos lietus gāze. Nu braucējs spoks samirka, un es ieraudzīju tā caurspīdīgo tēlu uz velosipēda. Bet ilgi tas tur neatradās pēc mirkļa caurspīdīgais sāka celties gaisā un aizlidoja uz mežmalu, kur pazuda kādā vecā mājā.

Līdz šim laikam es nezinu, vai to visu patiešām redzēju, vai gaišā dienā atvērtām acīm nosapņoju.

Tas notika 1991. gada decembrī, Silmaču ielā 16.

Reiz kādā rītā, kad bija jau gaišs, mamma aizgāja uz kūti. Tātad mājās es paliku viena. Sāku brokastot. Tad pēkšņi izdzirdu, ka ne no šā un ne no tā sāk skanēt magnetafons.

Es ļoti sabijos. Man vienmēr ir laba apetīte, bet šoreiz tā uzreiz pazuda. Baidījos pat kustēties.

Tās pašas dienas vakarā, kad visi jau gulēja un tikai mājās augšistabā nomodā es biju viena pati, atkal dzirdēju kaut ko dīvainu kāds ienāca virtuvē, atgrieza krānu, paņēma krūzi, padzērās, tad nolika to, paskatījās pāris atvilktnēs un gluži kā puteklītis izslīdēja ārā no mājas.

Es sastingu un vēl ilgi nespēju neko apjēgt.

TAS, KAS GRABINĀS GAR TRAUKIEM

Stāsta Laura no Skaistkalnes

Es gribu izstāstīt par to, kas notiek mūsu mājās. Tur bez manis, brālīša, tēta un māmiņas dzīvo vēl kāds. Kas Tas ir mēs nezinām. Mēs To nosaucām par mājas garu. Tētis To redz, es tikai To jūtu un dzirdu. Pārējie cilvēki, kas ienāk mūsu mājās, arī To jūt, bet tikai kādi septiņi cilvēki To redz.

NOTIKUMI SILMAČU IELĀ 16

Stāsta Natālija no Alūksnes rajona

Vienreiz es' paliku mājās viena pati. Biju izvārījusi zupu un tobrīd slaucīju istabu, kad kāds sāka grabi-

nāties gar traukiem. Es, domādama, ka tas ir kaķis, teicu:

-    Škic! Škic! un gāju skatīties, bet kaķa tur nebija. Trauki stāvēja neaiztikti.

Tad es gāju slaucīt lielo istabu un to darīju, pagriezusi muguru pret skapi. Te pēkšņi atskanēja tāds troksnis, it kā skapis man gāztos virsū. Es atlēcu malā un ļoti sabijos. Tikai tad es sapratu, ka darbojas mājas gars, un teicu:

-    Beidz mani baidīt!

Un Tas pārstāja kravāties gar traukiem un gāzt man skapi virsū.

PIČUKAM IEKODA ASTĒ…

Stāsta Jana no Talsiem

Reiz, kad mājās biju viena pati, es izdzirdu, ka pa mammas gultu kāds staigā… Tad aiziet uz virtuvi, pakāpjas uz ķebļa un pēc tam uz galda. Pēc brīža redzēju, ka mazi zobiņi ir nokoduši gaļu, kas atradās virtuvē uz galda.

Tā kā manas istabas durvis bija vaļā, tas pats ienāca pie manis, iekāpa gultā un aizmiga.

Man, protams, bija bail. Tajā laikā manā gultā gulēja kaķis Pičuks, un es gribēju viņu noglaudīt, bet Pičukam kāds iekoda astē. Kaķis arī ļoti nobijās un ielēca man klēpī.

Nākošajā dienā atkal vāzē, kas stāv uz spoguļa, kāds sāka no iekšpuses bungot. Un tas turpinājās tik ilgi, kamēr es vāzi nepārliku uz galda.

Tā uzvedas mana dzīvokļa gariņš mani baida un kaķim kož astē.

LIDOJOŠĀ KLAUSULE

Stāsta Liene no Odzienas

Kādā siltā pavasara dienā es pārnācu no skolas, un pie manis ieradās draudzenes. Viena no viņām piezvanīja uz mājām savai mammai un pēc tam nolika telefona aparātu uz kamīna malas, kur tas parasti nemēdz stāvēt.

Mēs spēlējāmies. Pēc kāda brīža zvanīja telefons, un es steidzos, lai paceltu klausuli, bet notika kaut kas neredzēts un nedzirdēts. Klausule pati pacēlās gaisā un ar nelielu līkumu viegli, bez trokšņa nokrita uz kamīna blakus aparātam. Es nobijos tik ļoti, ka nevarēju uzreiz pat pakustēties un parunāt!

Stāvēju un skatījos, kas notiks tālāk. Meitenes pienāca tuvāk, jo arī viņas visu bija redzējušas. Viena no viņām nolika klausuli atpakaļ uz aparāta. Tad mēs ātri metāmies pagalmā, un meitenes aizskrēja uz savām mājām.

Drīz pārnāca tētis, tūlīt viņam izstāstīju par atgadījumu ar telefonu. Iegājām viesistabā, apskatījām aparātu. Viss it kā bija kārtībā.

Kāpēc tā notika, mēs tā arī nevarējām saprast.

SKRĀPĒJUMI UZ TAPETĒM

Stāsta Lāsma no Gulbenes

Vienu rītu, kad mamma bija Rīgā un tētis gatavoja brokastis, es sienas skapī meklēju grāmatu. Pēkšņi izdzirdu, ka aiz sienas kaut kas skrapst. Vispirms es domāju, ka mani āzē tētis. Es paskatījos, bet tēta tur nebija.

Tad atkal skrapstēja. Un atkal neviena! Kad trešo reizi skrapstēja, es ieskrēju blakus istabā un ievēroju uz tapetēm it kā trīs nagu sarkanas skrāpējumu pēdas.

RAGANA

Stāsta Guna no Viesītes

Mamma saka, ka viena mūsu radiniece esot ragana un draudējusi mums uzsūtīt nelaimi. Es tam neticēju, bet kādu nakti pārliecinājos mamma runā patiesību.

Tajā naktī es pēkšņi pamodos un pagriezos ar seju pret skapi. Un tad durvju atspīdumā es ieraudzīju, ka kāds skatās uz mani. Tam bija sarkans deguns, lielas zilas acis, tumša, knapi saredzama galva… Es no bailēm aizvēru acis un uzrāvu segu pāri galvai, tomēr To vienalga redzēju.

Tas varbūt bija kāds ļaunais gars, bet labie gari man palīdzēja, un viss beidzās labi.

VĪRS, KAS LĀDĒJĀS

Stāsta Karīna no Viļakas

Dzīvoja vīrs un sieva. Bet vīrs, vienalga kādu darbu darīja, vienmēr lādējās un lamājās.

Drīz vien vīrs nomira, un sieva sāka redzēt visādas parādības.

Reiz vienu nakti sieva redzēju jāņtārpiņus, kas rāpoja pa mājas sienām un spoži spīdēja.

Citu nakti atkal kāds staigāja pa sievas istabu un sauca viņu vārdā, bet, kad sieva ieslēdza gaismu, neviena paša nebija. Tā atkārtojās daudzas reizes.

Tomēr vienu nakti sieva ātri ieslēdza gaismu un ieraudzīja, ka pār viņas gultu lec pāri briesmīgs radījums pa pusei suns, pa pusei viņas mirušais vīrs.

Tā kā tajā mājā dzīvot nebija iespējams, sieva pārvācās citur.

SARKANĀ ROKA

Stāsta Inese no Rīgas

Mana klases biedrene Jolanta reiz stāstīja par sarkano roku. Jolanta teica, ka tā redzama tikai tumsā.

Mēs ar meitenēm nolēmām to pārbaudīt. Un, kad notika papildu stunda fizkultūrā, nodzēsām zālē gaismu un sēdējām klusu, klusu.

Pēc brīža pie zāles griestiem ieraudzījām melnu plankumu ar baltiem punktiņiem.

Kādas šausmas!

Un tūliņ zem sola arī parādījās sarkanā roka… Jolanta to ķēra, bet mēs aiz bailēm metāmies laukā.

Pēc stundas beigām sākām ģērbties. Sandra paņēma savu sarkano džemperi, bet tas bija tik smags! Jolanta to izpurināja un izrādījās, ka iekšā ir sarkanā roka…

Bet, kad es vilku savu jaku, tur arī atradās sarkanā roka.

Kādā mājā dzīvoja māmiņa ar meitu. Māmiņa, iedama uz darbu, meitiņai teica, lai nevienam neatver durvis.

Meitenīte sāka spēlēties. Te pēkšņi pie durvīm sāka kaut kas dauzīties. Meitenīte, aizmirsusi māmiņas brīdinājumu, atvēra durvis. Dzīvoklī ienāca sarkanā kāja. Tā vaicāja:

-    Vai māmiņa ir mājās?

-    Nav! meitenīte atbildēja.

-    Tas ir ļoti labi! sarkanā kāja nopriecājās.

…Kad māmiņa atnāca mājās, viņa redzēja, ka meitiņa guļ uz grīdas bez dzīvības.

SARKANAIS AUTOBUSS

Stāsta Astra no Valmieras

Reiz māte lika meitai aizbraukt uz veikalu, bet piekodināja nekāpt sarkanajā autobusā.

Meita aizgāja uz pieturu, ilgi gaidīja, bet par laimi piebrauca zaļš autobuss. Ar to viņa nokļuva līdz veikalam. Tur, nopirkusi maizi un pienu, meita atkal gāja uz pieturu.

Tūlīt piebrauca sarkanais autobuss. Meita jau bija aizmirsusi par mātes teikto un iekāpa autobusā. Tikko tas sāka braukt, meita ieraudzīja, ka šoferis ir velns un sēdekļos sēž cilvēki bez ādas.

SARKANĀ KĀJA

Stāsta Armanda no Jaungulbene;

Velns meitenei arī novilka ādu.

SARKANAIS SPIEĶIS

Stāsta Andris no Ādažiem

Reiz dzīvoja vecs vīrs. Kādā dienā viņš nolēma iegādāties sev jaunu spieķi. Iegājis veikalā, vīrs ieraudzīja sarkanu spieķi un nopirka to.

Nākošajā dienā vecajam vīram bija jāiet uz sava dēla kāzām. Kāzu pirmās dienas vakarā viesi likās gulēt vienā istabā. Arī vīrs ar spieķi turpat. Kad no rīta viņš pamodās, istaba bija tukša, bet sarkanais spieķis stāvēja istabas vidū. Savukārt uz plaukta atradās vairākas burciņas ar asinīm.

Ilgi nedomājot, vecais vīrs pārlauza spieķi. Tajā pašā brīdī no istabas kakta izlēca mazs vīriņš sarkanā tērpā, sarkanām acīm kā rubīna gabaliņi. Viņš tik paspēja iesaukties:

Tu esi mani pieveicis! tad vīriņš pārvērtās par zirnekli un ieskrēja vistumšākajā kaktā. Un līdzko zirneklis bija pazudis, asins burkas nokrita, pāršķēlās uz pusēm un no tām izkāpa pazudušie kāzu viesi.

MELNIE NOSPIEDUMI

stāsta ilze no Jaungulbenes

Kāda ģimene, kurā bija tēvs, māte, dēls un meita, pārvācās dzīvot uz jaunu māju.

Pēc pirmās nakts pārgulēšanas skatās tēvs beigts, un uz kakla viņam melnas rokas nospiedums.

Guļ arī otru nakti. No rīta māte beigta, un uz kakla atkal melnās rokas nospiedums.

Brālis un māsa tajā mājā pārguļ vēl trešo nakti. No rīta māsa re3z, ka nožņaugts ari brālis. Uz kakla melnās rokas nospiedums.

Māsa, galīgi pārbijusies, skrien pēc palīdzības pie kaimiņiem. Iegājusi mājā, māsa ierauga: kaimiņiene mazgā pie krāna melnu roku.

DZELTENAIS PLANKUMS

Stāsta Ilze no Praulienas

Kāda meitene sēdējusi savā istabā pie galdiņa un pildījusi mājasdarbus. Pēkšņi viņas burtnīcā parādījies dzeltens plankums. Meitene domājusi, ka tas ir kāds netīrums un centusies to izdzēst. Dzēsusi daudz un ilgi, bet plankums tik pleties arvien lielāks. Tas drīz vien pārņēmis visu galda. Tad turpinājies plesties uz grīdas un beidzot pārtapis par sievieti dzeltenā mētelī.

Tu mani gribēji iznīcināt, viņa teikusi, bet tagad es to izdarīšu ar tevi! un saķērusi meiteni.

TEPIĶIS

Stāsta Liene no Rīgas

Reiz kāda ģimene nopirka tepiķi un nolēma to likt pie sienas istabā, kur gulēja dēls.

Bet neviens nebija ievērojis, ka uz tepiķa ir pleķis.

Vienu nakti pleķis iesūca sevī zēnu, bet nākamā dienā zēna tēvu.

Un tā līdz pat šai dienai neviens nezina, kas tas bija par tepiķi un kas par pleķi.

SKELETU MAJA

Stāsta Raitis no Liepājas

Reiz četri zēni pastaigājās. Viņi pieklauvēja kādas mājas durvīm. Tās atvērās. Zēni iegāja iekšā un iededzināja sveci. Viņi ieraudzīja cilvēka skeletu, kas ēda pusdienas. Zem galda tupēja suņa skelets. Cilvēka skelets apsēdināja zēnus un nolika viņiem priekšā vistas skeletu, bet pats aizgāja gulēt.

Zēni pa to laiku aizmuka.

BALTAIS PIEMINEKLIS

Stāsta Inita no Valmieras

Sūtot meitu uz veikalu, māte vienmēr to brīdinājusi: Ja redzi nākam balto pieminekli, paslēpies! Meita ik reizes atcerējās mātes teikto. Taču kādu dienu viņai tomēr gribējās uzzināt, kādēļ jāslēpjas. Tāpēc meita gaidīja pieminekli pienākam klāt. Un tikko tas bija noticis, piemineklis atdarīja uzreiz neievērojamu atvilktni. No tās aši izspraucās roka un ievilka meiteni iekšā…

Kad meita nepārnāca mājās, mamma devās uz miliciju. Miliči pēc mammas stāsta jau zināja, kur meklēt. Ieraudzījuši šurpu nākam balto pieminekli, viņi nolika uz zemes lelli un paši paslēpās. Pieminekļa atvilktne ātri atšāvās, un roka vilka lelli iekšā…

Taču miliči vēl paspēja saķert atvilktni, lai tā neaizdarītos. Pēc brīža atvēruši to vaļā, viņi ieraudzīja lelli, jau sagraizītu gabalos.

spīdīgie pirkstiņi

Stāsta Sarmīte no Rīgas

Kādu dienu māte, aizejot uz veikalu, savam dēlam piekodināja, lai netaisa vaļā virtuves sienasskapi.

Bet līdzko māte pa durvīm ārā, zēns iegāja virtuvē un atvēra aizliegtās durvis.

Virtuvē uzreiz palika tik tumšs, ka nekā vairs nevarēja redzēt. Arī virtuves durvis aizcirtās ciet. Zēns no bailēm pietupās, un tā šoreiz bija viņa laime, jo no sienas skapja izšāvās spīdīgi pirkstiņi un centās satvert to vietu, kur pavisam nesen bija zēna kakls.

«Zēns vēl vairāk pārbijās un pieplaka grīdai. Tā viņš izvairījās no spīdīgo pirkstiņu otra uzbrukuma.

Tajā brīdī mājās atgriezās zēna māte. Pamanījusi virtuvē tumsu, viņa nojauta kaut ko nelabu un atvēra virtuves durvis, viņai pretī šāvās pirkstiņi un ieķērās mēteļa pogās. Kur pirkstiņi pieskārās, tur mētelī uzreiz izdega caurumi…

Nu zēns saprata, ka ātri jāaizver sienas skapja durvis. Viņš cirta tās ciet, bet spīdīgie pirkstiņi, metoties skapī atpakaļ, ierāva sev līdzi arī zēnu. Virtuvē uzreiz kļuva gaišs. Māte centās atvērt aizcirstās skapja durvis, bet tās vaļā vairs nevarēja dabūt.

guļamistabas skapis

>

Stāsta Ilze no Valmieras

Istabā guļ māte un meita. Naktī meita saka mātei:

-    Mamma, no skapja izlien roka…

-    Tas tev, bērniņ, tikai rādās! atbild māte.

Pēc kāda laika meita atkal saka:

-    Mamma, no skapja izlien galva un vēders…

-   Tas tev, bērniņ, tikai rādās! atkal atbild māte.

-    Mamma, no skapja izlien kājas…

-    Guli, guli, tas tev, bērniņ, tikai rādās!

Bet nākošā rītā, kad māte pamodās, meitas vairs

nebija.

mākslīgā tulpe

Stāsta Agnese no Zvejniekciema

Reiz kādā pilsētā kopā ar savu vīru un meitu dzīvoja puķu mīļotāja. Viņa katru dienu pirka puķes, lai izpušķotu istabas.

Reiz viņa veikalā ieraudzīja mākslīgu tulpi, kura tik ļoti atgādināja īstu un puķu mīļotājai tā iepatikās, ka viņa to iegādājās un ielika vāzē guļamistabā.

No vakara puķu mīļotāja aizgāja gulēt kā parasti, bet no rīta bija pazudusi…

Nākošajā naktī ar meitu notika tas pats.

Vīrs rūpīgi pārmeklēja visu māju, taču ne sievu, ne meitu tā arī neatrada. Tad viņš noslēpās guļamistabā aiz aizkariem uņ gaidīja, kas notiks.

…Naktī, ap divpadsmitiem no tulpes izlīda mazs vīriņš ar nazi rokās un meklēja kādu cilvēku… Vīrs nodūra mazo vīriņu, un tikko tas bija noticis, parādījās puķu mīļotāja un meita.

melnā berete

Stāsta Ieva no Valmieras

Reiz dzīvoja večiņš un večiņa. Večiņš gatavojās iet uz veikalu pirkt bereti, bet večiņa stingri piekodināja tikai nepirkt melnu bereti.

Večiņš aiziet uz veikalu un skatās citādākas beretes nav, kā tikai melnās. Večiņš tādu arī nopērk.

Mājās večiņa kā ierauga melno bereti, tā iekliedzas:

-    Ai! Kāpēc tu nopirki melno bereti?

-    Tādēļ, ka citādākas nebija! večiņš atsaka.

Naktī, kad večiņš ar večiņu gulēja, melnā berete atdzīvojās un abus nožņaudza. Pēc trīs minūtēm pazuda arī abi līķi.

Kad pazudušos večiņus sāka meklēt milicija, viens milicis tukšajā dzīvoklī ieraudzījis melno bereti, ilgi uz to skatījās, tad paņēma šķēres un pārgrieza bereti uz pusēm. '

Nu milicis redzēja, ka no beretes izlido divi eņģelīši. Viens ļoti līdzīgs večiņām, otrs večiņai.

kastīte ar miroņgalvu

Stāsta Nils no Rīgas

Reiz, kad pilsētā bija vēla nakts, kāds vīrietis iznāca no savas mājas. Viņš dzīvoja netālu no meža un tur arī devās.

Nepagāja ilgs laiks, kad vīrietis uz zemes ievēroja kaut ko spīdam. Tā bija balta sērkociņu kastīte ar uzzīmētu miroņgalvu. Vīrietis kastīti pacēla.

Nākošās dienas vakarā vīrietis sanesa malku un gribēja iekurināt plīti. Bet tikko viņš aizšķīla vienu sērkociņu no atrastās kastītes, tā uzliesmoja liela, sarkana uguns… Vīrietis briesmīgās bailēs izlēca pa logu ārā un zibens ātrumā ieskrēja mežā. Tur viņš uzrāpās kokā un gaidīja, kas notiks tālāk.

Lielā, sarkanā uguns arī izlēca pa logu, ielidoja mežā un sāka meklēt vīrieti. Viņš trīcēja kādas apses galotnē. Tomēr sarkanā uguns vīrieti neatrada.

MEŽS NAKTĪS

Stāsta Lita no Salas pagasta

Reiz dzīvoja vīrs ar sievu. Viņu māja atradās pie meža, kas bija apburts. Dienā tas bija īsts mežs, kurā dziedāja putni un skraidelēja zvēri, bet naktīs šis mežs pārvērtās par slapju, netīru purvu, kurā mētājās skeleti un aiz kokiem glūnēja spoki.

Kādu nakti vīrs izdzirda mežā sievietes kliedzienus. Vīrs klusi piecēlās, un, neuzmodinājis sievu, devās uz mežu, bet tas taču bija pārvērties par netīru purvu!

Miglā vīrs ieraudzīja vairākus skeletus, kas dejoja. Vīrs devās tuvāk un noslīka kādā akacī…

Sieva, atmodusies un pamanījusi, ka vīra nav, gāja to meklēt uz mežu. Bet naktīs taču meža nebija! Arī sieva, redzējusi tālumā dejojošos skeletus, lavījās tuvāk un tāpat noslīka akacī. Tikai viņas garā bize palika ārā. Ja kāds tur ietu garām, noteikti aizķertos un arī noslīktu akacī.

SPOŽĀS ADATIŅAS

Stāsta Laima no Jelgavas

Kāds tēvs saviem bērniem bija stingri piesacījis, ka visos kokos drīkst kāpt, bet priedē ne.

Reiz brālis un māsa nāca mājās no skolas cauri priežu silam. Te pēkšņi brālis ieraudzīja vienā kokā kaut ko spīdam. Nevarēdams tikt klāt, nolēma aiziet uz mājām pēc tapiņām, ko iedzīt stumbrā, lai vieglāk varētu uzkāpt kokā. Savu māsu brālis atstāja gaidīt silā, lai neaizmirstas, kurš koks ir vajadzīgais.

Mājās tēvs ievēroja, ka dēlam kaut kas nelāgs padomā un sekoja viņam.

Brālis, atnācis uz silu, ieraudzīja māsu guļam krūmos un nodomāja, ka viņa tāpat vien aizsnaudusies, bet patiesībā māsa jau bija mirusi.

Zēns sadzina tapiņas kokā un sāka kāpt augšā, bet priedē sēdēja kaut kas melns, ar sarkanām acīm un svieda ar spožu adatiņu kāpējam. Adatiņa iedūrās zēnam rokā, un viņš tūlīt nokrita zemē bez dzīvības.

Tēvs no krūmiem visu to redzēja un kā izlīda ārā, tā melnais svieda viņam ar visu adatu maciņu. Tēvs to noķēra un laida atpakaļ… Adatas trāpīja melnajam, bet no priedes novēlās lejā vienīgi lupatu saišķis…

VEČAS GALVA

Stāsta Jānis no Liepājas

Kāds vīrs gājis pa mežu. Vienā kokā viņš ieraudzījis kaut ko spīdam. Vīrs uzkāpis kokā un redzējis, ka tur sēž veča bez… galvas…

Vīrs nolēcis no koka un skrējis no meža ārā, bet mežmalā viņš saticis divus citus vīrus. Tie nesuši lielu čemodānu un pajautājuši:

Vai jūs gribat redzēt, kas ir mūsu čemodānā? Vīrs teicis, ka gribot gan. Tad satiktie vīri attaisījuši čemodānu un tur iekšā bijusi galva tai večai, kas sēdējusi kokā.

Vīrs pārgājis mājās un tūlīt licies gulēt. Bet no rīta cilvēki arī viņu atraduši bez galvas.

tris metrus garais vīrs

Stāsta Ieva no Valmieras

Reiz dzīvoja bagāts vīrs. Vienu dienu viņā mājā atskanēja telefona zvans. Vīrs pacēla klausuli. Kāds vīram jautāja, kur viņš dzīvojot. Vīrs nosauca adresi. Tas, kas zvanīja, pateica:

-    Pēc desmit minūtēm būšu klāt. Attaisi durvis!

-    Vīrs viņš dzīvoja 9. stāvā atvēris durvis. Bija jau pagājušas desmit minūtes, bet neviens nenāca. Vīrs jau grasījās durvis vērt ciet, kad pie viņa ieradās trīs metrus garš. vīrs, paķēra saimnieku aiz kakla un izmeta ārā pa logu.

Tad trīsmetrīgais vīrs apzaga dzīvokli un aizbēga.

PAMĀTES GLEZNA

Stāsta Ieva no Kuldīgas

Reiz dzīvoja ģimene. Kādu dienu nomira māmiņa. Tētis drīz vien apprecēja citu sievieti. Pamāte sev līdzi atnesa gleznu, uz kuras bija redzama pati. To viņa pakāra viesistabā. Šajā viesistabā pamāte lika gulēt mazajai māsiņai.

Māsiņa nolikās gulēt, bet tikko ver ciet acis, jūt istabā zilganu gaismu. Māsiņa paver acis vaļā, viss tumšs kā iepriekš. Tā māsiņa nomocījās visu nakti, bet neaizmiga.

Nākošajā naktī māsiņai atkal jāguļ viesistabā. Un atkal, kolīdz acis veras ciet, parādās zilganā gaisma.

Bet māsiņa nogurusi no iepriekšējās nakts, tomēr aizmieg.

No rīta māsiņas vairs nekur nav. Brālītis izmeklējās visur, bet tā arī neatrod māsiņu.

Nu pamāte liek brālim gulēt tajā pašā gultā. Brālītis to ļoti negrib, bet mājās ir tāda kārtība, ka jādara viss, ko tik pamāte liek.

Kolīdz acis brālītim ciet, tā istabā parādās zilganā gaisma. Brālītis, neaizvēris acis, nomokās visu nakti.

Nākošajā vakarā viņš paņem gultā līdzi nazi. Vienu aci aizver ciet, bet otru atstāj vaļā mazā spraudziņā. Nu brālītis redz, ka zilganā gaisma nāk no pamātes portreta acīm. Brālītis no bailēm izdur gleznai acis, tad noņem portretu no sienas un redz, ka tajā vietā sākas ala. Brālītis lien iekšā. Alas dziļumā pie staba ir piesieta mazā māsiņa. Brālītis viņu tūlīt atbrīvo.

Bet no rīta izrādās, ka pamātei naktī ir izdurtas acis.

GREDZENTIŅŠ AR ZAĻO ACTIŅU

Stāsta Elita no Jaungulbenes

Reiz māmiņa uzdāvināja savai meitiņai gredzentiņu ar zaļu actiņu. Meitiņai gredzentiņš ļoti patika, un viņa no tā nekad nešķirās.

Kādu dienu meitiņa izgāja pastaigāties, bet vairs nepārnāca. Māmiņa ļoti uztraucās un izsauca miliciju. Miliči visur izmeklējās, bet meitiņu tā ari neatrada.

Pienāca Ziemassvētki, un māmiņa tirgū nopirka auksto gaļu. Kad māmiņa to uzlika uz šķīvja, viņa ieraudzīja meitiņas gredzentiņu ar zaļo actiņu.

GAĻAS VEIKALA DlVĀNS

>

Stāsta Dace no Kuldīgas raj.

Kāda māte sūtīja savu meitu pēc gaļas. Meitenīte aizgāja uz veikalu un prasīja to, bet veikalniece teica, lai viņa apsēžoties uz sarkanā dīvāna, un drīz gala būšot.

Meitene apsēdās uz dīvāna un iekrita tajā iekšā.

Māte nevarēja sagaidīt meitiņu un pati ieradās veikalā. Kad viņai arī lika apsēsties uz dīvāna, māte apsēdās blakus un ieraudzīja, ka zem dīvāna maļas gaļas mašīna.

BALTĀS KLAVIERES

Stāsta Kristīne no Salaspils

Māmiņa nopērk meitai baltas klavieres. Meita sāk spēlēt un pazūd. Atnāk māmiņa, sāk spēlēt un arī pazūd. Atnāk tēvs, uzmanīgi apskatās un pamana, ka klavierēm balto taustiņu vietā klabinās zobi…

BALTĀ ĀDA

Stāsta Juris no Rīgas

Reiz kādam zēnam naktī nenāca miegs. Viņš izgāja laukā un pēkšņi sajuta sev pieskārāmies kaut ko aukstu…

Zēns tūlīt atgriezās mājā un paskatījās spogulī. Viņš redzēja, ka viss palicis balts.

Zēns devās gulēt, bet no rīta, kad māmiņa modināja dēlu, viņa gultā atrada tikai baltu ādu.

Tas tāpēc, ka zēnā bija ielaidies vampīrs un izsūcis viņam asinis.

MAZIE, SPALVAINIE CILVĒCIŅI

Stāsta Heino no Rīgas

Man ir draugs Vitauts. Viņš dzīvo vecā mājā, kur nav lifta, tāpēc draugam vienmēr jākāpj pa kāpnēm, kas nebūt nav jauki.

Vienreiz, kad Vitauts nāca mājās, notika kaut kas jocīgs. Iegājis pa priekšdurvīm, viņš redzēja, ka trepju telpā ir galīgi tumšs, bet vienu stāvu augstāk Vitauts izdzirda kaut kādu troksni. Viņš nodomāja, ka tur kaujas kaķi vai arī kāds cilvēks slēdz vaļā savas durvis. Tā kā Vitauts nebija no bailīgajiem, viņš tūdaļ kāpa pa kāpnēm augšā. Bet stāvu augstāk viņu kāds sagrāba aiz kājas un iekoda tajā. Vitauts vaļā netika un juta, ka zūd spēki, un viņš paliek aizvien nevarīgāks un nevarīgāks. Beidzot tomēr viņam izdevās izrauties.

Mājās mamma Vitautam kāju sadakterēja un izsauca policistus. Tie atbrauca un pratināja zēnu. Viņš izstāstīja, kā viss noticis, kā kāds viņam iekodies kājā, kā sūcis asinis.

Policisti tūlīt pārmeklēja kāpnes un kādā stūrī tur atrada mazus, spalvainus cilvēciņus. Policisti tos ielika būrī un aizveda uz zooloģisko dārzu.

VAMPĪRS

Stāsta Jānis no Jelgavas

Kādā skolā bija ķīmijas skolotāja, kas stundās uz bērniem vienmēr kliedza, lamājās un lika viņiem ļoti sliktas atzīmes. Skolotājai pašai bija sava laboratorija, un reiz tur ielavījās divi zēni, jo gribēja nočiept nedaudz nātrija. Kamēr viņi to vielu meklēja, pa durvīm nāca iekšā ķīmijas skolotāja. Tomēr zēni paguva paslēpties kādā tukšā skapītī. Skolotāja tūlīt piegāja kādam plauktam un sāka likt malā kolbas ar dzelteniem, ziliem un zaļiem šķidrumiem. Beidzot no plaukta viņa izņēma kolbu, kurā bija… asinis…

Skolotāja tās kāri strēba, un nu tikai zēni ieraudzīja, ka viņai ir gari, asiņaini ilkņi.

Kad kolba bija izstrēbta, skolotāja paošņāja gaisu un sāka nākt uz skapīša pusi, kur slēpās abi zēni. Viņi neizturēja, izlēca ārā un metās bēgt. Tomēr sieviete vienu no viņiem saķēra un centās ar ilkņiem iecirsties tam kaklā, bet otrs zēns skolotāju pagrūda, un ilkņi trāpīja tikai zēna plecā. Tajā mirklī zēns izrāvās un kopā ar otru izmetās ārā pa durvīm.

Kopš tās dienas šo ķīmijas skolotāju neviens vairs nav redzējis.

SARKANIE ZOBI

Stāsta Regīna no Rīgas

Reiz uz kādu skolu atbrauca jauna skolotāja. Kad viņa runāja, tad vienmēr lika mutei priekšā kādu grāmatu un nevienam nerādīja savus zobus.

Reiz viena skolniece uzprasīja skolotājai:

-    Kāpēc jūs aizsedzat muti ar grāmatu un nerādāt savus zobus?

-    Tu gribi redzēt manus zobus? Tad atnāc pie manis uz mājām vakarā!

Ilzīte aizgāja pie skolotājas ciemos un tikai tad ieraudzīja viņas sarkanos zobus…

-    Pienāc tuvāk! skolotāja teica. Ilzīte piegāja.

-   Vēl tuvāk! skolotāja pavēlēja. Ilzīte atkal paklausīja. Skolotāja atplēta muti pret meiteni… Viņa skaļi iekliedzās.

' Ko tu pa miegam bļauj, meitiņ, teica Ilzītes mamma, un meitene saprata, ka to visu par skolotāju ir nosapņojusi.

Reiz kāds zēns aizgāja uz bibliotēku. Bibliotekāres nekur nebija. Zēns paņēma kādu grāmatu un to atvēra. Te pēkšņi starp lappusēm parādījās melnā dāma un sacīja zēnam:

-    Piecelies pusnaktī un tad tu dabūsi to, ko gribēji! Zēns piecēlās pusnaktī un redzēja, ka visās malās

kustas balti tārpi.

Tikpat pēkšņi kā bibliotēkā, parādījās melnā dāma un teica:

-    Visi tārpi, ejiet zēnam virsū!

Tārpi paklausīja melnajai dāmai un bruka zēnam virsū…

Tajā brīdī zēns pamodās, un viss bija savās vietās.

GRIBU ASINIS

… stāsta kristīne no rīgas

Kādai meitenei tuvojās dzimšanas diena. Viņa pieprasīja mammai koka lelli. Labi, mamma to nopērk.

Pienāk nakts, visi guļ. Lelle atdzīvojas un saka:

-  Gribu asinis, gribu asinis…

Tad izsūc meitenei visas asinis un iet tālāk pie brāļa.

-     Gribu asinis, gribu asinis… lelle atkal saka un izsūc zēnam visas asinis.

Tālāk lelle iet pie mammas un trešoreiz atkārto:

tārpi r,/ķ

Stāsta Elīna no Ulbrokas \ /'

-    Gribu asinis, gribu asinis…

Mamma neatmostas, un ar viņu notiek tas pats.

Nu lelle iet uz virtuvi, kur vectētiņš. Viņš pašlaik sēž pie galda un dzer kefīru. Lelle ierunājas:

-    Gribu asinis, gribu asinis…

-    Bet vai kefīru negribi? atteic vectētiņš.

SARKANĀ KOMJAUNIETE

Stāsta Daniela no Rīgas

Kādā pilsētā uzradās sarkanā komjauniete. Visas māmiņas teica, lai bērni nekādā gadījumā neiet uz Sarkano ielu, jo tur viņa dzīvojot.

Viena meitenīte gan nepaklausīja un aizgāja tur, bet mājās vairs nepārnāca…

Tad visi briesmīgi pārbijās neviens vairs negāja laukā. Ne uz darbu, ne uz skolu.

Beigu beigās kāds zēns tomēr sadūšojās un izgāja uz ielas. Tur nebija neviena sunīša, nevienas žurciņas. Te pēkšņi no pagrieziena parādījās sarkanā komjauniete. Viņai pār plecu bija liela, smaga soma. Viņa ātri tuvojās zēnam. Ar briesmīgu, sarkanu skatienu viņa ilgi blenza. Zēns sāka kāpties atpakaļ.

Ieblenzusi zēnu stūrī, sarkanā komjauniete jautāja negantā balsī:

-    Vai tu jau samaksāji biedru naudu?

SARKANĀS KURPĪTES

Stāsta Liga no Gulbenes

Dzīvoja reiz meitene. Kādu dienu māte viņai lika aiziet uz tirgu un nopirkt kurpītes, bet piekodināja, lai tikai nepērk sarkanas.

Meitenīte aizgāja uz tirgu skatījās, skatījās un nodomāja, ka sarkanās kurpītes tomēr ir visskaistākās, un nopirka tās.

Atnāca meitenīte mājās, uzvilka sarkanās kurpītes un ieslēdza televizoru.

Tur saka:

-             Meitenīt, meitenīt, novelc sarkanās kurpītes! Tavā pilsētā ir ieradusies melnā volga. Tā meklē tavu māju…

Bet meitenītei tas vienalga. Viņa aizgāja uz kino. No ekrāna saka:

-             Meitenīt, meitenīt, novelc sarkanās kurpītes! Melnā volga jau meklē tavu dzīvokli…

Tomēr meitenīte nenobijās. Pēc kino aizgāja mājās un sāka ēst vakariņas. Te pēkšņi pa durvīm iebrauc melnā volga…

Meitenīte neapjuka un uzsita ar kāju pa melno volgu. Tad no tās raudādams izlīda zaļš velniņš un teica:

-    Tu man sasiti pēdējo volgu!

LIELAIS APELSĪNS

Stāsta Kate no Rīgas

Māte mājās bija atnesusi lielu apelsīnu. Kad viņa aizgāja uz darbu, dēls apelsīnu apēda, lai gan māte bija stingri aizliegusi apelsīnu aiztikt.

Pēc apelsīna apēšanas dēls nolikās gulēt.

Māte, pārnākusi no darba, nekur nevarēja dēlu atrast. Beidzot viņa iegāja guļamistabā un tur uz gultas ieraudzīja sava dēla.. .roku…

Māte smagi nopūtās:

«Tā iet, ja neklausa mammu un apēd burvju apelsīnu… Tad paliek neredzams. Vienīgi roka vēl pamanāma!»

MELNĀ ROKA

Stāsta Linda no Rīgas

Reiz dzīvoja kāda ģimene. Viņiem bija melnas klavieres…

Kādu nakti no klavierēm izšaujas melna roka un piesmakusi balss saka:

-    Naudu vai dzīvību!

-    Tēta tonakt nebija mājās, tādēļ māte ar meitiņu izbijās, un māte iesaucās:

-    Naudu! Viņa sameklēja deviņus rubļus un ielika tos rokā.

Nākamajā naktī mājās bija tikai meitiņa viena pati. Un atkal no klavierēm izšāvās melnā roka, un atskanēja balss:

-    Naudu vai dzīvību!

-    Naudu! atbildēja meitiņa un ielika rokā deviņdesmit kapeikas…

Šai brīdi no klavierēm izlīda viņas dzērājs tēvs un nopūtās:

-    Žēl… Pudelei pietrūkst vēl dažas kapeikas…

DOD GAĻU!

Stāsta Haralds no Rīgas

Māte reiz saka meitai, lai aiziet uz veikalu un nopērk klavieres. Tikai, lai nepērk melnas ar sarkaniem plankumiem. Labi, meita aiziet uz veikalu un redz citu klavieru nav, tikai melnas ar sarkaniem plankumiem. Neko darīt, meita nopērk tās pašas.

Tikko meita mājās sāk klavieres spēlēt, no tām parādās asiņaina roka un saka:

-    Dod gaļu!

Meita iedod.

Ienāk mamma, sāk spēlēt, atkal izlien asiņainā roka un saka:

-    Dod gaļu!

Mamma arī iedod.

Atnāk no darba tētis un sāk spēlēt. Mamma saka, lai izbeidz, jo tur iekšā esot asiņaina roka. Tētis neklausa un turpina. Pēc brīža tiešām izlien asiņainā roka un saka:

-    Dod gaļu!

Tētis iedod un skatās: no instrumenta paceļas dūmi… Tētis attaisa klavieres, bet tur sēž Raimonds Pauls un cep šašlikus.

TUMŠAIS PLANKUMS

Stāsta Jānis no Jelgavas

Kādā mājā visi gulēja ciešā miegā. Vienīgi mazā meitiņa pēkšņi pamodās un ieraudzīja uz griestiem tumšu plankumu, kas pamazām pletās lielāks… Mā-

siņa ļoti pārbijās un sāka kliegt. Visi pamodās, un māsiņa parādīja arī pārējiem tumšo plankumu. Tētis paņēma bisi, brālis kapājamo nazi, bet māsiņa kabatas lukturīti. Visi uzskrēja bēniņos un ieraudzīja… kaķi, kas kārtoja savas dabiskās vajadzības…

BRIESMĪGĀ PODZIŅA

Stāsta Kristīne no Ikšķiles

Reiz kāda meitene un viņa māmiņa pārcēlās uz jaunu dzīvokli. Tur uz grīdas bija podziņa. Meitenīte gribēja to aiztikt, bet māmiņa teica:

Meitiņ, ja tu podziņu aiztiksi, notiks kaut kas briesmīgs!

Meitiņa podziņai tā arī nepieskārās. Pagāja gads, viņa aizmirsa māmiņas piekodinājumu un aiztika podziņu… Apakšējā dzīvoklī atskanēja liels blīkšķis. Tad smagi soļi pa kāpnēm tuvojās durvīm un ieskanējās zvans.

Meitiņa atvēra durvis, bet tur stāvēja apakšējā stāva kaimiņš ar … lustru uz galvas.

NEPAKLAUSĪGĀ MĀSIŅA

Stāsta Līga no Rīgas

Kad pienāca nakts, māmiņa, tētis, māsa un brālītis aizgāja gulēt.

Tētis dzird kāds saka: Tēti, celies augšā!

-    Tētis pieceļas.

-    Tēti, uzvelc čības! Tētis uzvelk.

-   Tēti, pienāc pie loga! Tētis pieiet pie loga un… vairs neatgriežas. Pēc brīža atkal atskan balss:

-    Māmiņ, celies augšā! Māmiņa pieceļas.

-    Māmiņ, uzvelc čības! Māmiņa uzvelk.

-   Māmiņ, pienāc pie loga! Māmiņa pieiet pie loga un… vairs neatgriežas. Tas pats notiek ar brālīti. Māsiņa, palikusi viena, ieklausās un arī dzird:

-    Māsiņ, piecelies! Māsiņa guļ.

-    Māsiņ, uzvelc čības! Māsiņa pieceļas.

-    Māsiņ, pienāc pie loga! Māsiņa uzvelk čības.

Te pēkšņi no aizkara stūra parādās… Karlsons un saka:

-    Es tā … nespēlējos!

SKELETS AR ORANŽĀM ČĪBINĀM

»

Stāsta Laima no Jelgavas

Kāds vīrs ieslēdz radio un tur saka: Uzmanību! Uzmanību! Jūsu pilsētā ieradies skelets ar oranžām čībiņām… Aizslēdziet durvis!

Vīrs tā arī izdara.

Pēc kāda brīža:

-    Uzmanību! Uzmanību! Skelets ar oranžām čībiņām iet pa jūsu ielu…. Aizbīdiet durvīm priekšā mēbeles!

Vīrs tā arī izdara.

Vēl pēc brīža radio saka:

-   Uzmanību! Uzmanību! Skelets ar oranžajām čībiņām stāv pie jūsu mājas… Iemetiet atslēgas tualetes podā un noraujiet ūdeni!

Vīrs paklausa. Tad radio diktors saka:

-      Paldies par uzmanību! Pasaciņa bērniem beigusies…

ZĒNS, KAS NOKĻUVA ZĀRKĀ

Stāsta Linda no Rīgas

Reiz kāds zēns pastaigājās pa pilsētu. Nejauši viņš nonāca Spoku rajonā. Mājas tur bija cieši sablīvētas cita pie citas, turklāt visas melnas. Ielas bija bez ietvēm šauras, šauriņas… Visur staigāja skeleti.

Sākumā zēns nobijās, bet tad nomierinājās. Katrs skelets aicināja viņu ciemos. Vienam zēns arī aizgāja līdzi.

Skelets viņu cienāja ar visādiem gardumiem. Mielodamies zēns aizmirsa skolotājas piekodināto: neēst neko, kas nāk no Spoku rajona. Zēns ēda visu, ko viņam deva. Un pēkšņi nogranda pērkons, un atvērās vāks melnam, tukšam zārkam, kas stāvēja istabas kaktā.

Zēns piepeši pārvērtās par jaunekli, vēl pēc briža par vīrieti un beidzot istabā jau stāvēja sīks večukiņš ar garu, sirmu bārdu.

Tad večukiņš ievēlās zārkā un kopā ar to iebruka zemē.

… Zēns atjēdzās uz grīdas līdzās savai gultai, bet blakus viņam mētājās gara, sirma bārda.

KUNGU KAPSĒTAS SPOKS

Stāsta Aiga no Jaunlaicenes

Tas notika pirms daudziem gadiem. Kāds traktorists brauca no darba mājās ar velosipēdu. Krēsloja. Ceļš veda garām vecai kungu kapsētai, par kuru runāja, ka tur spokojoties. Nokļuvis iepretim krustiem, vīrietis saklausīja aizdomīgu troksni tā kā tikšķus, tā kā skrapstēšanu…

Traktoristam palika jocīgi ap sirdi. Lai aizbēgtu no savādā trokšņa, viņš sāka mīt velosipēda pedāļus ātrāk. Taču tikšķi vēl vairāk pastiprinājās. Likās kāds neatlaidīgi dzenas velosipēdistam pakaļ.

Braucējs atskatījās, bet, nevienu neredzot, viņam kļuva vēl jocīgāk. Te pēkšņi kaut kas ar lielu spēku apturēja velosipēdu uz vietas… Braucējs tai pašā mirklī apmeta kūleni. Bet kad piecēlās, nevarēja apjēgt, kas īsti ir noticis. Savādie tikšķi bija apklusuši.

Iededzis kabatas lukturīti, traktorists nopētīja velosipēdu un nu tikai pamanīja drāts gabalu, kas ar vienu galu bija ieķēries spieķos, bet ar otru ķēdē.

EGLU ZARI KAPA

>

Stāsta Zigmārs no Liepājas

Gaišā dienā cauri kapsētai gāja kāda meitenīte. Te izbijusies viņa ieraudzīja, ka vienā kapā kustās egļu zari, bet zem zariem pavīd baltas drēbes.

Meitenīte sāka skriet un vēl pamanīja, ka egļu zari sakustas pavisam ātri.

Paskrējusi kādu gabalu, meitenīte piebremzēja un atskatījās.

Neviens viņai nesekoja. Tad viņa nolēma paieties atpakaļ. Tikko meitenīte pietuvojās kapam, no tā atskanēja balss:

Meitenīt, kur tu tā steidzies?

Nu tikai meitenīte pazina savu kaimiņu, kas stāvēja svaigi izraktā kapā, bet egļu zari viņam bija uzkrituši no malas nejauši virsū.

LAUKU SKOLOTĀJĀS PIEDZĪVOJUMS

Stāsta Laura no Rīgas

Kāda lauku skolotāja vēlu vakarā nāca mājās no skolas. Bija jau tumšs, bet ceļš veda gar veciem, panīkušiem kapiem. Cilvēku valodas jau sen liecināja, ka tur spokojoties…

Skolotāja devās uz priekšu ātriem soļiem un laiku pa laikam atskatījās. Pēkšņi viņa izdzirda grabēšanu. Skolotāja gaitu vēl paātrināja, taču grabēšana nemitējās. Pārbijusies bez gala, viņa iedrāzās savā mājā,

iededza gaismu, paķēra no galda grāmatu un atvēzējās, lai iesistu tam, kas viņai dzinās pakaļ. Bet grabēšana apklusa un neviena aiz muguras nebija. Skolotāja nomierinājās, novilka savu mēteli un no tā kabatas izkrita … sērkociņu kastīte.

KĀPĒC TU TIK VĒLU?

Stāsta Līga no Pociema

Tas bija laiks, kad mana vecmāmiņa strādājusi par skolotāju. Un tajā skolā nomiris matemātikas skolotājs.

Vecmāmiņas bijušais kolēģis apglabāts pašā kapsētas maliņā, kur garām gājis ceļš uz skolu. Skolotāja dzīvesbiedrene ļoti mīlējusi savu vīru, tāpēc arī pēc bērēm lielāko dienas daļu pavadījusi kapsētā.

Kādā ziemas dienā, kad skolā vēlu vakarā beigusies pedagoģiskā sēde, skolotāji teikuši, vai vecmāmiņa, ejot mājās, nevarētu pa ceļam nolikt uz kapiņa alpu vijolītes. Vecmāmiņa piekritusi. Nolikusi ziedus, viņa pēkšņi ieraudzījusi stāvu, kas cēlies no kapiņa un teicis:

Kāpēc tu tik vēlu nāc uz kapiem? Varēji ziedus atnest rīt!

Vecmāmiņa palikusi bez valodas, bet tad mēness gaismā pazinusi mirušā skolotāja dzīvesbiedri, kas lūgusi Dievu uz ceļiem un pieceldamās uzrunājusi vecmāmiņu.

No tā laika manai vecmāmiņai no mirušajiem un kapiem vairs nav baiļu.

ZVANS

Stāsta Linda no Baldones

Mans vectēvs kopā ar savu draugu nāca no kroga. Abi bija mazliet iereibuši. Ejot garām kapiem, viņi izdzirda skan zvans. Abi labi zināja, ka tik vēlā stundā nevienu neglabā, bet spokoties var gan. Tomēr viņi saņēma drosmi un gāja kapos iekšā skatīties, kas tur īsti ir.

Pie zvanu tornlša viri ieraudzīja norāvušos bullēnu. Lopiņš laizīja un kustināja auklu, kas bija piesieta pie zvanu mēles… No tā ari cēlās zvanīšana.

KRŪMU SPOKS

Stāsta Andra no Rīgas

Kādai meitenītei, kura dzīvoja laukos pie vecāsmātes, uz skolu bija jāiet gar kapiem. Reiz agri no rīta krūmos pie kapu žoga viņa izdzirda tā kā papīra čaukstēšanu… Meitenīte nodomāja, ka krūmos sēž kāds spoks un drāzās atpakaļ uz mājām.

-    Varbūt tas ir labais spoks? Tu, meitiņ, paprasi, ko šim vajag, pamācīja vecāmāte.

Meitenīte drebot gāja atpakaļ, nostājas pret krūmiem un pilnā balsī sauca:

-    Spok! Spok! Ko tev vajag?

-    Vēl papīru! no krūmiem atskanēja atbilde.

greizsirdīgais spoks

Stāsta Alla no Umurgas

Pašā kapsētas malā dzīvoja kāda meitene, kura patika diviem Jānim un Jurim.

Juris bija ļoti greizsirdīgs uz Jāni un reiz, nejauši dzirdējis, ka Jānis iešot ciemos pie viņa mīļotās, sadomāja savu sāncensi kārtīgi pabiedēt.

Tā kā Jānim bija jānāk cauri kapsētai, jo cita ceļa nebija, Juris salika koferī palagus un devās izpildīt savu nodomu. Kapsētā viņš sāka tīstīties par spoku. Bet netālu krūmos sēdēja kāds dzērājs, kas, ieraudzījis kaut ko baltu un dīvainu, ziņkārībā iebļāvās:

-    Kas tu esi?

Juris, ļoti pārbijies, sāka skriet cik jaudas, bet dzērājs, krizdams, klupdams tenterēja bēgošajam līdzi, un sauca:

-    Stāvi!

Tieši tajā laikā Jānim gadījās iet cauri kapiem. Redzot, ka palagam pakaļ dzenas dzērājs, viņš no sirds izsmējās.

kapu uguntiņas

Stāsta Ieva no Iecavas

Mēs gājām gar kapiem. Bija jau tumsa. Kapos varēja pamanīt uguntiņas… Mums palika bail, mēs tūlīt devāmies prom un mājās visu izstāstījām vecākiem.

Vecāki paskaidroja, ka tieši šovakar esot svecīšu vakars un uz kapiem stāv aizdegtās svecītes.

vecenīte uz ceļa

Stāsta Andris un Aldis no Daugavpils

Reiz ap divpadsmitiem nakti kāds taksometra šoferis brauc mājās. Skatās ceļa malā stāv vecenīte ar paceltu roku. Apstādinājis mašīnu, šoferis jautā:

-    Uz kurieni jums vajag?

-    Uz kapiem! vecenīte atbild.

-    Te nav tālu. Sēdieties iekšā! šoferis atteic.

Pie kapiem vecenīte ierunājas:

-    Pagaidiet mani tepat, tūlīt būšu atpakaļ.

Pēc desmit minūtēm viņa atgriežas.

Nākošajā naktī tā pati vecenīte atkal stāv uz ceļa un vēlas vēlreiz braukt uz kapiem. Šoferis arī aizved viņu un gaida tāpat kā iepriekšējo reizi.

Šoreiz vecenīte atnāk pēc piecpadsmit minūtēm.

Nu šoferis jautā:

-    Ko jūs tur kapos naktī darāt?

-    Miroņus ēdu! vecenīte atbild.

satikšanās baisā nakti

Stāsta Ilvija no Jelgavas

Bija ļoti baisa nakts. Viena sieviete nāca no viesībām. Uz mājām viņai vajadzēja iet cauri kapiem, bet bija bail. Nonākusi pie vārtiem, viņa ieraudzīja kādu vīrieti, kas kapos pastaigājās. Sieviete piegāja viņam klāt un lūdza:

Vai jūs nebūtu tik laipns un nepavadītu mani līdz mājām? Man ir bail!

Vīrietis piekrita. Iedami viņi uzsāka sarunu. Sieviete vaicāja:

-    Vai tad jums no tumsas nemaz nav bail? Vīrietis atsacīja:

-     Kad es biju dzīvs, tad gan bija bail, bet tagad vairs ne…

krusts

Stāsta Lineta no Rudes

Reiz kādā dienā, kad lija stiprs lietus un pūta vējš, kapsētā pie vecās pils apglabāja kādu cienījama vecuma vīrieti. Pavadītāju bija daudz, un ziedi uz kapa sagūla klēpjiem.

Bērinieki izklīda kad jau krēsloja. Un tādā laikā ļaudis parasti vairījās iet gar šo kapsētu, jo klīda valodas, ka vecajā kapličā ar sabrukušo zvana torni spokojoties. Tur it kā mieru nerodot kāda nabadzīga jaunekļa dvēsele. Pats jauneklis bijis iemīlējies barona meitā, un viņas tēvs iemānījis jauno cilvēku kapličā un tur nogalinājis.

Tātad pār kapsētu bija nolaidies vakars un, kad debesīs pavīdēja mēness, jaunā kapu kopiņa izcēlās starp pārējām pie tās baltoja liels krusts.

Bet tad pa skujām klāto taciņu jaunajai kopiņai tuvojās klusi soļi. Nācējs, atpakaļ skatīdamies un apkārt glūnēdams, pienāca pie krusta, izvilka lielu maisu un sāka veikli tajā bāzt pavadītāju noliktos ziedus. Tajā brīdi liels mākonis aizsedza mēnesi, kapos kļuva pavisam tumšs. Pēkšņi uzpūta arī vējš un ar čīkstoņu savirinājās vecās kapličas durvis.

Ziedu zaglis uz bridi pārstāja darboties, tomēr beigās saņēma drosmi un atkal sniedzās pēc puķēm. Bet ak, vai! kāds viņu turēja ciet un neļāva noliekties… Un, jo vairāk viņš centās izrauties, jo nezināmais ciešāk turēja…

-   Laid vaļā! ziedu zaglis iekliedzās. Vai tev žēl? Tomēr tvēriens neatlaidās, un noķertā bailēs sastingusi sirds apstājās pavisam.

Kad uzausa rīts, kapu tuvākie iedzīvotāji sasveicinoties viens otram jautāja:

-    Vai dzirdējāt? Šonakt kapos atkal spokojās… Pat briesmīgi kliedza!

Bet tad runātājiem aizelsies pieskrēja kapu sargs un izstāstīja, ka pie jaunā kapa esot atradis beigtu cilvēku. Visi devās turp un atpazina savu kaimiņu izslavētu puķu tirgotāju.

-     Kas viņam noticis? žēli nopūtās kāda vecāka dāma.

-    Ne sists, ne kauts, kapu sargs teica, tik garā mēteļa stūrī aizķērušies aiz baltā krusta.

-    Kāda kaunpilna nāve! nočukstēja dāma. Man tā patika pie viņa pirkt ziedus.

pagaidi! pagaidi!

Stāsta Linda no Liepājas

Reiz kāds vīrietis nopirka māju. Bet, lai tiktu uz pilsētu, viņam vajadzēja iet cauri kapsētai. Cilvēki runāja, ka tajā kapsētā spokojoties.

Reiz tas pats vīrietis no rīta gājis cauri kapsētai un dzirdējis kādu balsi:

-    Pagaidi! Pagaidi!

Bet vīrietis neuzdrošinājies atskatīties.

Vakarā vīrietis atpakaļ nācis kopā ar savu draugu, un abi nedzirdējuši itin neko.

Nākošajā rītā vīrietim vajadzējis agri celties un iet uz darbu. Nu atkal kapsētā skanējusi svešā balss:

-    Pagaidi! Pagaidi!

Varbūt tas arī turpinātos ilgi, ja vienu citu rītu vīrietis nesajustu, ka viņam kāds seko.

Nu vīrietis sadūšojies un atskatījies aiz viņa kapsētas smiltīs bijušas redzamas tikai lielas, asiņainas pēdas…

bērns kapos

Stāsta Mārtiņš no Rīgas

Reiz mēs ar draugu gājām ciemos. Ceļš veda garām Valpenes kapiem. Tos apjoza akmens valnis. Mēs izdomājām pārlīst tam pāri. Kad bijām jau kapos, tad izdzirdējām, ka netālu raud bērns. Mēs pavērāmies visapkārt, bet neviena nebija. Tad ar draugu saskatījāmies un mukām prom.

Kad no ciemiem nācām mājās, atkal gribējām ieiet kapos, bet bija jau tumšs. Atskatījušies ievērojām, ka mums nopakaļ nāk kāds melns vīrs. Mēs tūlīt pārlēcām pāri grāvim, un neviens mums vairs nesekoja.

desmit zvanīšanas

Stāsta Iveta no Kabailas

Vienam tēvam bija divpadsmit dēli. Kādu nakti iekliedzās trīs vecākie dēli. No rīta izrādījās, ka viņi ir miruši.

Tā tas turpinājās vairākas naktis pēc kārtas līdz dzīvs bija palicis tikai tēvs ar jaunāko dēlu.

Tēvs no bēdām vairs nezināja ko iesākt un aizgāja pēc padoma pie kāda zintnieka.

-             Vai jūs neatceraties kaut ko šausmīgu bērnībā? zintnieks prasīja.

-             Jā, tēvs teica, kad es vēl biju puika, reiz naktī iemaldījos kapsētā. 'Tur bija uzcēlušies daudz miroņu. Mani ieraugot, tie briesmīgi sadusmojās un draudēja, ka iznīcinās visu manu dzimtu.

-            Ja gribat ar dēlu palikt dzīvi, zintnieks pamācīja, tad jums baznīcā pusnaktī jānozvana desmit reizes.

Tēvs kopā ar dēlu tūlīt devās uz baznīcu un uzkāpa tornī zvanīt.

Pirmo reizi nozvanot, nekas nenotika.

Arī otrajā, trešajā un ceturtajā reizē nekas nenotika.

Piektajā reizē zvanot, kāds sāka grabināties gar durvīm.

Sestajā reizē skaļi klauvēja.

Septītajā reizē jau dauzīja durvis.

Astotajā vēl stiprāk.

Devītajā reizē zvanot, uzlauza durvis.

Desmito reizi nozvanīt bija ļoti grūti, jo daudzi miroņi iedrāzās iekšā.

Bet, kad tomēr nozvanīja desmito reizi, viss uzreiz apklusa.

Tēvs ar dēlu bija glābti.

melnie tramvaji

Stāsta Anita no Dobeles

Reiz kādā pilsētā pastaigājās cilvēks. Viņš gāja, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi. Tā kādu laiciņu soļojis, viņš pamanīja, ka nokļuvis nepazīstamā rajonā.

Ielas bija drūmas, mājas tukšas. Pa sliedēm brauca melni tramvaji, kas atgādināja katafalkus. Arī numuri tiem bija kaut kādi savādi sastāvēja no astoņiem cipariem. Piemēram, brauca kāds tramvajs: Nr. 1894. 1975.

Tomēr dažiem tramvajiem rēgojās it kā nepabeigti numuri ar četriem cipariem: Nr. 1928-

Cilvēks pēc nonākšanas nepazīstamajā rajonā vēl nebija saticis nevienu dzīvu būtni, kad pieturā apstājās tramvajs. Cilvēku kāds neredzams spēks vilka pie šī vagona. Radās arī liela vēlēšanās iekāpt tajā. Tomēr cilvēks, kā juzdams ko nelabu, nedaudz atkāpās. Tad viņam sāka uzmākties visādi rēgi… Beidzot, kad arī tas nelīdzēja, tramvajs salīgojās, sašūpojās un… izgaisa. Tāpat pazuda rēgi.

Cilvēks, vēl stāvēdams pie pieturas, sāka domāt, kāpēc viņš tā pretojies iekāpšanai tramvajā. Un nu tikai cilvēks atcerējās, ka uz vagona redzējis kā numuru uzrakstītu savu dzimšanas gadu…

Jau daudz vēlāk cilvēks dzirdēja ļaudis stāstam par tiem, kas pakļaujas un iekāpj tramvajā tie pazūdot. Bet uz vagona sāniem līdzās četrzīmju skaitlim, parādoties arī piektais, sestais, septītais un astotais cipars. Pasažiera miršanas gads.

baltās kurpes

Stāsta Liene no Rīgas

Reiz kāzu dienā nomira līgava. Māte viņu ieģērba kāzu tērpā un apbedīja.

Naktī pēc bērēm pie mātes sapnī atnāk mirusī meita un saka:

Mammīt, kāpēc tu man uzvilki baltās kurpes? Tās man spiež!

Pēc tam meita pateica mātei, lai viņa aiziet uz Suvorova ielu 135 un aiznes čības.

Kad māte uz norādīto vietu aiznesa čības, tur gatavojās bērēm bija nomirusi viena veca tantiņa. Māte palūdza radiniekus čības ielikt zārkā kopā ar večiņu.

Jau nākošajā naktī meita sapnī atkal atnāca pie mātes un teica, ka čības esot dabūjusi.

No tā laika meita mātes sapņos nav vairs rādījusies.

līgava

Stāsta Marlēna no Sidgundas

Kādam puisim bija jāiet armijā, bet mājās palika līgava.

Pēc dažām nedēļām līgava nomira. Tomēr vecāki nolēma dēlam neko nerakstīt par līgavas nāvi.

Beidzot pienāca diena, kad puisim no armijas bija jānāk mājās. Stacijā viņu sagaidīja… līgava ar puķēm. Puisis viņu aicinājis iegriezties kafejnīcā. Līgava gan to ļoti negribēja un atteicās, tomēr beigu beigās piekrita. Kafejnīcā viņi abi dzēra vīnu. Līgavai tas uzpilēja uz kleitas, par ko viņa bija ļoti uztraukusies.

Tad puisis gāja samaksāt, bet pa to laiku līgava pazuda.

Puisis apjucis devās mājās, kur uzzināja par līgavas nāvi, bet tam neticēja. Mājiniekiem viņš izstāstīja visu, kas noticis stacijā un kafejnīcā. Vecāki savukārt domājuši, ka dēls sajucis un izsaukuši ārstu, bet tas atzinis puisi par veselu. Tad ziņojuši milicijai. Un drīz vien noskaidrots, ka līgavu kafejnīcā redzējuši daudzi cilvēki. Tāpēc atrakts un atvērts zārks. Tajā līgava gan atradusies, bet uz viņas kleitas bijis labi redzams sarkans vīna traips…

melnās puķes

Stāsta Irisa no Salacgrīvas

Vienai meitenei bija slima māte. Viņa bija aizvesta uz slimnīcu.

Meitene gribēja aiziet ciemos pie māmiņas, bet kā ar tukšām rokām iesi! Tāpēc meitene tirgū nopirka melnas tulpes un nesa tās māmiņai. Meitene jau nezināja, ka melnās tulpes nes nelaimi.

Kad meitene aizgāja pie māmiņas, viņa bija jau mirusi.

kad nomira vecmāmiņa

Stāsta Terēzija no Višķiem

Tajā dienā, kad apbedījām vecmāmiņu, pārnācām mājās un ātri aizgājām gulēt.

Nākošajā rītā brālis Pēteris stāstīja savu nakts piedzīvojumu.

Visi jau gulējuši, bet Pēteris izdzirdis soļus, kas tuvojušies viņam. Kad Pēteris pacēlies pussēdus, uzreiz iestājies klusums. Bet tikko apgūlies un apsedzies, atkal kāds nācis pie viņa.

Tā atkārtojies trīs reizes.

Beidzot Pēteri uzvarējis nogurums, viņš jau laidies miegā, kad spoks atkal klāt. Uzgūlies virsū un sācis spiest… Un nezin, kas būtu noticis, ja neierietos suns. Spoks uzreiz atlaidies un nav vairs nācis.

vīrs pie kapu vārtiem

Stāsta Elīna un Jānis no Valgales

Rudenī pavēlu mūsu oma brauca mājās ar riteni uz Valdemārpili. Bija jādodas garām Frītagu kapiem. Tāda migla sabiezējusi pļavmalā, ka diezgan neskaidri ceļu varēja saredzēt. Ritenis bija jāsāk stumt pie rokas. Tieši pretī kapu vārtiem, ceļam otrā pusē oma redzējusi stāvam kādu vīru ar paceltu dūri. Galvā iešāvusies doma:

«Nedrīkstu iet garām, noteikti uzbruks!». Tāpēc tieši pretī vīram, oma metusi riteni zemē un ar lielu joni pirmā klupuši vīram virsū. Kad attapusies, sapratusi, ka ielēkusi dadžu krūmā. Tur pamatīgi sadūrusies.

kaulainā roka

Stāsta Anete no Kuldīgas

Kāda meitene naktī nāca no balles. Viņa gāja gar kapiem pa ceļu, kuru labi nepazina. Pēkšņi viņai likās, ka aiz muguras dzird troksni. Un tūlīt pēc tam

kāda kaulaina roka meiteni saķēra aiz jakas. Meitenei bailēs gandrīz apstājās sirds. Viņa izrāvās no kaulainās rokas un sāka skriet, cik spēja. Kad pēc brīža meitene atskatījās, viņa ceļa malā ieraudzīja lielu, tumšu stāvu, kas nesekoja.

Nākošajā dienā, attapusies no bailēm, meitene aizgāja uz vietu, kur viņu bija saķērusi kaulainā roka. Bet viss, ko viņa ieraudzīja bija liels, žuburains, pāri ceļam pārkāries zars.

notikums kaimiņu ciemā

Stāsta Didzis no Siguldas

Ir vakars kādā ciemā tepat netālu. Kafejnīcā sēž vecais mežstrādnieks Jāzeps. Sēž, ēd vakariņas un iedzer. Ārā ātri satumst. Kad Jāzeps pieceļas no galdiņa, ārā ir jau tumšs, bet Jāzeps vairs nav sevišķi drošs uz kājām.

Lai nokļūtu uz mājām, Jāzepam jāiet gar kapierri Bet ceļš ir slidens un tumšs. Un tā nu Jāzeps nokļūst kapos, jo tiem apkārt nav žoga. Tenterēdams starp kapu kopiņām, Jāzeps pēkšņi klūp un krīt. Šodien izraktā kapu bedre patrāpījusies Jāzepam tieši priekšā!

Jāzeps ir bedrē, ārā tikt nevar. Jāzeps mēģina pasaukt kādu palīgā, bet kur tu naktī kādu sasauksi! Droši vien visi guļ vai skatās vēlās TV programmas.

Te Jāzeps dzird tuvojas sīki soļi: dip, dip, dip… Uz saucieniem neviens neatbild, bet soļi tuvojas. Jāzepam liekas tur nāk spoki vai kas cits vēl ļaunāks. Jāzeps jau skaita Tēvreizi un kļuvis manāmi skaidrāks, kad tas «dip, dip» viņam krīt virsū un saka:

-    Mēēē!

Tas ir kaimiņienes vecais āzis!

Jāzeps turpina saukt palīgā. Pēc brīža viņa saucienus izdzird garām ejošais čigāns Kārlis.

-     Kārli, tas esi tu? Pasvied šņori, izvelc mani no bedres!

Čigānam Kārlim striķis pa rokai kā vienmēr. Viņš pasviež striķa galu Jāzepam un saka:

-    Ķeries galā!

Jāzeps domā: «Mani izvilks, bet kā tad āzis tiks laukā?» un apsien āzim ap vidu striķi. Kārlis sauc:

-     Jāzep, es velku! Kārlis velk un domā, cik tas Jāzeps ir viegls. Un tad virs kapa malas palsajā nakts gaismā parādās divas zaļas acis, divi ragi un āža bārda… Kārlis iebļaujas, palaiž striķi un skrien prom, bļaudams:

-    Jāzepu Velns parāvis! Vī, Dieviņ, vī, Dieviņ, pats savām acīm redzēju!

TEICĒJI

«Spoki mūsu skolā». Sanita, Daugavpils, 10 g. v.

«Vaļējais zārks». Mārtiņš I.auders, Iecava, 9 g. v.

«Ko redzēja draudzene». Anda Paegle, Ogres raj. Ķeipene, 9 g. v.

«Tēvs palīdz meitai». Andrejs Potapovs, Daugavpils

«Zirgu Žanis». Ilze Ozoliņa, Talsu raj. Dižstende, 8g.v.

«Vaidipirtī». Anda Paegle, Ogres raj. Ķeipene, 9 g. v.

«Svešais slēpotājs». Salvis Asarītis, Ādaži, 12 g. v.

«Ezerā». Tatjana Lomova, Krāslavas raj. Indra, 13g.v.

«Vīri no medībām». Ramūns Jasmonts, Liepāja, 11 gv.

«Sniegbaltās drēbes». Ilze Pabērze, Kalnciems, 8g.v.

«Plaukstas». Jānis Joņevs, Jelgava, 11 g. v.

«Baltie cimdiņi». Anita Zariņa, Rīga, 9 g. v.

«Žiletes nagi». Laima Līmane, Jelgava, 11 g. v.

«Zārks bēniņos». Viktors Rumips, Dobele, 13 g. v.

«Baltā dāma». Marta Jurjāne, Rīga, 11 g. v.

«Zaļā dāma». Sanita Skrebele, Ogre, 8 g. v.

«Peļķe zem paklāja». Lāsma Poiša, Gulbene, 11 g. v.

«Zelta kāja». Jānis Rungulis, Salaspils, 10 g. v.

«Pīķa dāmas zīmogs». Kristiāna Kambūte, Liepājas raj. Medze

«Ķēdīte un krelles». Laura Pelaka, Ape, 12 g. v.

«Zaļais rūķītis». Inga Kivliniece, Liepāja, 11 g. v.

«Roka izgāja cauri…» Agnese Briška, Lielvārde, lOg.v.

«Priekšnamā». Linda Svilāne, Madona, 8 g. v.

«Spoks uz sienas». Agate T., Liepāja, 9 g. v. «Sarkanās acis». Zane Zariņa, Liepāja, 11 g. v. «Spoks virtuvē». Dace Rutule, Baloži, 12 g. v. «Lietainā dienā». Daiga Gruntē, Rīga, 10 g. v. «Troksnis pie balkona durvīm». Zane Johanštāle,

Engure, 10 g. v. «Bāskervilu suns». Paula Prauliņa, Rīga, 9 g. v. «Divi atnācēji». Svetlana, Cēsis, 14 g. v. «Spoks gultā». Aivars Sūna, Taurupe, 11 g. v. «Zem segas». Natālija Aņisimova, Nereta, 10 g. v. «Apmetnis ar zvaniņiem». īrisa Krūze, Baldone, 9 g. v. «Smiekli zirga balsī». Ilga Seile, Riga, 11 g. v. «Stāvi! Šaušu!» Iveta Rūmīte, Dobele, 13 g. v. «Pēdas sniegā». Daiga Māla, Liepāja, 12 g. v. «Pakaļdzīšanās mežā». Māris Circis, Kalupe, 9 g. v. «Bez galvas». Marika Bethere, Vecsaule, 11 g. v. «Cilvēks, kas karājas». Olga Radičuka, Rīga, 9 g. v. «Bērza zars». Lāsma Poiša, Gulbene, 11 g. v. «Koka spoks». Liga Slisuma, Baldone, 10 g. v. «Naktsvijoles». Zane Laksberga, Kuldīga, 14 g. v. «Jāņu vakarā». Ronalds Krūmiņš, Rīga, 11 g. v. «Bumba ar plīvojošo asti». Ilze Laicāne, Salaspils, 7g.v.

«Gaismu platmale». Iluta Vilcāne, Jēkabpils raj.

Dignāja, 9 g. v. «Degošā bumba». Vilis Grīnvalds, Kuldīga, 11 g. v. «Sudrabainais». Gaļina K., Daugavpils, 13 g. v. «Naktī, kad pazuda vagoniņš». Diāna Saukāne. Dobele, 13 g. v.

«Sēņotāju spoks». Agris Runiķis, Liepāja, 12 g. v. «Mežapļaviņā». Zane Znotiņa, Talsu raj. Dižstende, 9g-Y.

«Sieviņa melnās drēbēs». Jānis Freibergs, Ogres raj. Madliena, 7 g. v.

«Žirgtā mammīte». Pierakstīts Talsos pēc Aleksandra Pelēča (bērnības vārds: Alis) mutiska stāstījuma.

«Vecajā mājā». Gita Petrova, Balvu raj., 9. g. v.

«Ēnas». Gatis Gūtmanis, Liepāja, 12 g. v.

«Lejā pa kāpnēm». Linda Plēsuma, Liepāja, 10 g. v.

«Pagrabā». Juris Tālmanis, Bērzaune, 11 g. v.

«Dzelzs rokassprādze». Ilze Grauda, Rīga

«Velosipēds bez braucēja». Tatjana Lomova, Krāslavas raj. Indra, 13 g. v.

«Notikumi Silmaču ielā 16». Natālija Frolova, Alūksnes raj.

«Tas, kas grabinās gar traukiem». Laura Vanaga, Skaistkalne, 12 g. v.

«Pičukam iekoda astē». Jana Šakale, Talsi, 12 g. v.

«Lidojošā klausule». Liene Kārkla, Odziena, 9 g. v.

«Skrāpējumi uz tapetēm». Lāsma Poiša, Gulbene, llg.v.

«Ragana». Guna Slikšāne, Viesīte, 9 g. v.

«Vīrs, kas lādējās». Karīna Augustāne, Viļaka, 9 g. v.

«Sarkanā roka». Inese Bernāte, Rīga, 11 g. v.

«Sarkanā kāja». Armanda Milanceja, Jaungulbene, 10 g. v.

«Sarkanais autobuss». Astra Seržāne, Valmiera, llg.v.

«Sarkanais spieķis». Andris Podziņš, Ādaži, 10 g. v.

«Melnie nospiedumi». Ilze Klikule, Jaungulbene, 12g.v.

«Dzeltenais plankums». Ilze Bokmeldere, Prauliena, 14 g. v.

«Tepiķis». Liene Allena, Rīga, 13 g. v. «Skeletu māja». Raitis Kopštāls, Liepāja, 11 g. v. «Baltais piemineklis». Inita Kliene, Valmiera, 12 g. v. «Spīdīgie pirkstiņi». Sarmīte B., Rīga, 14 g. v. «Guļamistabas skapis». Ilze Dzene, Valmiera, 9 g. v. «Mākslīgā tulpe». Agnese Henka, Zvejniekciems, 9g.v.

«Melnā berete». Ieva Bērziņa, Valmiera, 10. g. v. «Kastīte ar miroņgalvu». Nils Pētersons, Rīga, 12g.v.

«Mežs naktis». Lita Balode, Jēkabpils raj. Salas

pagasts, 11 g. v. «Spožās adatiņas». Laima Līmane, Jelgava, 11. g. v. «Večasgalva». Jānis , Liepāja. «Trīs metrus garais vīrs». Ieva Bērziņa, Valmiera, 10. g. v.

«Pamātes glezna». Ieva Veinberga, Kuldīga, 8 g. v. «Gredzentiņš ar zaļo actiņu». Elita Morozova, Jaungulbene, 10 g. v. «Gaļas veikala dīvāns». Dace Ereimane, Kuldīgas raj., 13 g. v.

«Baltās klavieres». Kristīne Taurīte, Salaspils, 10 g. v. «Baltā āda». Juris Āboliņš, Rīga, 10 g. v. «Mazie, spalvainie cilvēciņi». Heino Kārkliņš, Rīga, lOg.v.

«Vampīrs». Jānis Joņevs, Jelgava, 11 g. v. «Sarkanie zobi». Regīna Rusecka, Rīga, 11 g. v. «Tārpi». Elīna Velka, Rīgas raj. Ulbroka, 10 g..v. «Gribu asinis…» Kristīne Keldiša, Rīga, 10 g. v. «Sarkanā komjauniete». Daniela Utāne, Rīga, 11. g. v. «Sarkanās kurpītes». Līga Žīgure, Gulbene, 11 g.v. «Apelsīns». Kate Ansone, Rīga, 13 g.v.

«Melnā roka». Linda Jākobsone, Rīga. «Dodgaļu!» Haralds Apinis, Rīga, 11 g. v. «Tumšaisplankums». Jānis Joņevs, Jelgava, 11 g. v. «Briesmīgā podziņa». Kristīne Kabarē, Ikšķile «Nepaklausīgā māsiņa». Līga Gailīte, Rīga, 12 g. v. «Skelets ar oranžām čībiņām». Laima Līmane,

Jelgava, 11 g. v. «Zēns, kas nokļuva zārkā». Linda Hauka, Rīga, 9g.v.

«Kungu kapsētas spoks». Aiga Pindre, Jaunlaicene, 13. g. v.

«Egļu zari kapā». Zigmārs Zeidlers, Liepāja, 11 g. v. «Lauku skolotājas piedzīvojums». Laura Ošiņa,

Rīga, 10 g. v. «Kāpēc tu tik vēlu?». Līga Liepiņa, Pociems, 14 g. v. «Zvans». Linda Valdmane, Baldone, 11 g. v. «Krūmu spoks». Andra I., Rīga, 12 g. v. «Greizsirdīgais spoks». Alla Petrova, Umurga, 14 g. v. «Kapu uguntiņas». Ieva Brice, Iecava, 10 g. v. «Vecenīte uz ceļa». Andris un Aldis Miglāni, Daugavpils, 11 g. v. «Satikšanās baisā naktī». Ilvija K., Jelgava, 12 g. v. «Krusts». Lineta Lukjānova, Rude, 8 g. v. «Pagaidi! Pagaidi!» Linda Simsone, Liepāja, 10 g. v. «Bērns kapos». Mārtiņš Liepiņš, Rīga, 10 g. v. «Desmit zvanīšanas». Iveta Kaniņa, Kaibala, 12 g. v. «Melnie tramvaji». Liene Johansone, Rīga, 9 g. v. «Baltās kurpes». Liene Johansone, Rīga, 9. g. v. «Līgava». Marlēna Petriņa, Sidgunda, 13 g. v. «Melnās puķes». Irisa Šmite, Salacgrīva, 12 g. v. «Kad nomira vecmāmiņa». Terēzija Breidaka, Daugavpils raj. Višķu pagasts 10 g. v.

«Vīrs pie kapu vārtiem». Elīna un Jānis Leijeri,

Talsu raj. Valgales pagasts, 9 g. v. «Kaulainā roka». Anete Cimermane, Kuldīga, 10 g. v. «Notikums kaimiņu ciemā». Didzis Lapa, Sigulda, llg.v.

Māra Runguļa pēcvārds grāmatai «Spoku stāsti», kas iznāca 1991. gadā

Zāles pret bailēm

MĪĻIE VECĀKI!

Jūs noteikti būsiet ievērojuši, ka stāsti par spokiem, nāvi, kapiem, skeletiem un citām briesmu lietām, kas nereti šokē ari pieaugušos, ir īpaši populāri bērnu vidū.

Stāstot un klausoties šos stāstus, bērni baiļojas, šausminās, bet tas nebūt nemazina viņu tieksmi pēc vēl asinis stindzinošākiem notikumiem un lielākiem pārdzīvojumiem.

Mēģinādams izprast uzrādīto pretrunu un tādā veidā palīdzēt bērniem, es arī vācu un kārtoju spoku stāstus.

(Ļoti iespējams, ka daudzos gadījumos precīzāk būtu teikt: šausmu vai briesmu stāsti, bet, pirmkārt, grūti novilkt striktu robežu starp minētajiem stāstu tipiem, jo bieži gan melnā roka, gan sarkanā kāja u. c. tik ārējā veidolā vien atšķiras no «klasiskajiem» spoku stāstiem. Un, otrkārt, bērniem šie stāsti ir pazīstami tieši ar nosaukumu kā grāmatas virsrakstā. Varbūt šeit ieslēpta klusa cerībiņa, ka reālajā dzīvē kaut kas tāds nenotiek?)

Lai izvērtētu spoku stāstu noderīgumu vai kaitīgumu bērnu dzīvē, ierosinu tos pavērot no vairākiem skatu punktiem.

Tad vispirms: SPOKU STĀSTI KA DABĪGO BAIĻU IZPAUSME.

Kopš mūžseniem laikiem cilvēki cenšas pārvarēt bailes no nakts, no tumsas, no nāves. No visādiem mošķiem un šausmām, kas varētu paslēpties šajā tumsas aizsegā. Turklāt lielai daļai bērnu šīs tumsas bailes ir daudz nopietnāka problēma, nekā pieaugušie to spēj iedomāties. Tādējādi no psiholoģijas viedokļa spoku stāsti varētu būt cilvēka tumšās zemapziņas cīņa ar apziņu, kurā ar prātu neizprotamās bailes personificējas kādos konkrētos tēlos. Pārvēršas vairāk vai mazāk izprotamā veidā un ir vieglāk pārvaramas.

Un šeit, manuprāt, esam nonākuši pie paša svarīgākā SPOKU STĀSTI KĀ ZĀLES PRET BAILĒM. Tāpēc bērni intuitīvi tik ļoti tiecas pēc šīs izbaidīšanās un izšausmināšanās, lai atbrīvotos no smagā baiļu sloga, kas viņiem vēl nepazīstamajā pasaulē liekas uzglūn no visām pusēm.

Šis pats iemesls ir arī pamatā vienam spoku stāstu atzaram, ko bērni dēvē par BRIESMU ANEKDOTĒM, kurās šausmas ātri vien, par lielu atvieglojumu stāstītājiem un klausītājiem, tiek pārvērstas smieklos.

Pie tam kolektīvi pārvarēt bailes ir daudz vieglāk. Un darot to pulciņā, bērnu vidū nostiprinās kopības sajūta, pat izzūd distancētība starp dažāda vecuma grupu pārstāvjiem, kas citās situācijās ir ļoti raksturīga. Tātad spoku stāsti arī kā bērnu savstarpējo kontaktu forma.

Protams, viss iepriekš teiktais runā par spoku stāstiem KĀ MUTVĀRDU FOLKLORAS DAĻU.

Ne vienā vien gadījumā bez īpašas iedziļināšanās saskatāma šo stāstu līdzība ar burvju un pārvērtību pasakām. Un vēstījuma veids un fabulas attīstība par to pašu vien liecina.

Bet kur pasakas, tur paveras visplašākās iespējas pašizpausmei. Tāpēc SPOKU STĀSTI noteikti aplūkojami KĀ BĒRNU JAUNRADE, jo pat katrs mutiski tālāk nodots notikums stimulē paša stāstītāja iztēli un bagātina viņa pieredzi.

Esmu saglabājis pavadvēstules, kurās skolēni īpaši uzsver, ka izsūta pašsacerētus spoku stāstus. Vieni no tiem sevī koncentrē daudz atbaidošu notikumu, otri savukārt vairās no tradicionālajiem tēliem, tādējādi bagātinot kopīgu klāstu. Bet gan vienos, gan otros ir salīdzinoši vairāk mūsdienu reālās dzīves elementu, kas apstiprina pašsacerēšanas faktu. Un, ja tieksme izbaidīties rada vēlēšanos stāstīt un sacerēt, tad spoku stāsti savu pozitīvo uzdevumu tik un tā ir veikuši.

Pie iepriekšējiem skatu punktiem vēl varētu pievienot arī šādu: SPOKU STĀSTI KĀ RĒĶINĀŠANĀS AR IESPĒJAMĪBU, KURA PASTĀV.

Bez šī pieņēmuma ir grūti saprast, kāpēc lielais vairums stāstu sākas ar nosacījumu, ko drīkst un ko ne. Parasti mātes brīdina savus bērnus nepirkt kādu konkrētu lietu, izsargāties no tā vai šitā… Un ļaunais un šausmīgais sāk darboties tikai tādā gadījumā, ja aizliegums tiek pārkāpts. Nenoliedzami, ka šajos nosacījumos saskatāmi folkloras struktūrelementi, bet tā kā spoku stāsti sevī glabā no materiālisma pozīcijām daudz ko neizskaidrojamu un ari tumšu, aizmirstu noziegumu atbalsis, tad brīdinājumus varētu uzklausīt vistiešākajā veidā kā cilvēku pašsaglabāšanās izpausmes.

Kaut gan pilnīgi iespējams, ka daudzos gadījumos arī jāsastopas ar īpaši sacerētiem stāstiem bērnu baidīšanai, lai viņus būtu vieglāk pieskatīt un arī vākt. ĻAUNI AUKĻU STĀSTI.

Un vēl tik gribētos piebilst, ka ļoti emocionāliem bērniem spoku stāsti var iedarboties arī pilnīgi pretēji -ne izstrādājot imunitāti, bet tik pastiprinot jau tā nomācošās bailes.

Tomēr šī piesardzība nevarētu atturēt pašus vecākus izlasīt šeit apkopotos stāstus un atcerēties pārdzīvojumus bērnībā, lai tādējādi labāk saprastu savus bērnus.

«Interese par spokiem nav mazinājusies»

Literāts Māris Rungulis

atbild uz folklorista

GUNTA PAKALNA jautājumiem

-   Kā sākāt vākt un publicēt spoku stāstus?

-   80. gadu vidū reiz tiku uzaicināts uz Poruka dienām Gulbenes rajonā. Tur uzstājos arī Gulbīšu vidusskolā. Lija lietus, aiz loga plivinājās migla, un kā jau tādas reizēs parasti bērni bija diezgan miegaini. Izmēģināju lasīt dzejoļus, tad labi pārbaudītos skaitāmpantus, bet miegainums tā īsti vēl neizgaisa. Tad es iebēru stobrā labi daudz pulvera un izšāvu zālē ar lielgabalu: izstāstīju dažus savas bērnības spoku stāstus… Bērni uzreiz augšā! Acis spožas, ausis dzirdīgas. Pēc manas runāšanas tūlīt pacēlās vairākas rokas viņi zinot arī vēl briesmīgākus… Saku, lai netaupa. Netaupīja. Bet prombraucot vēl aicināju šos stāstus man atsūtīt uz Rīgu. Atsūtīja. Tolaik strādāju «Pioniera» redakcijā. Tās avīzes slejās spoku stāsti īsti gan neiederējās. Kad vēlāk pārgāju uz «Zīlīti», 1990. gada jūnija žurnālā izveidoju pirmo spoku stāstu publikāciju. Atsaucība bija milzīga nedēļas laikā 51 vēstule ar jauniem stāstiem! Tad arī sapratu, ka jāveido krājums, par kuru ierunājos izdevniecībā «Sprīdītis». Tur tikai stenēja un kunkstēja: ko nu vēl ne? baidīt bērnus ar spoku stāstiem? kāpēc tas vajadzīgs? kāds no tā labums? utt.

-   Kā straujās izmaiņas šajā pārejas laikā (1990. gadu sākums) mainīja attieksmi pret šiem stāstiem? Vai cenzūra netraucēja?

-    Nē, nekāda cenzūra drukāt netraucēja! Tolaik jau paša izjūta un saprašana bija vienīgais kontrolieris. Pirms drukāšanas spoku stāstus gan vēl devu izlasīt kolēģim Jānim Baltvilkam. Viņš tolaik bija «Zīlītes» literārais redaktors.

(Nošīspirmāspublikācijaskrājumāatrodami«Baltie cimdiņi» un «Sarkanās kurpītes».)

-     Kā tika atlasīts materiāls šai un iepriekšējām grāmatiņām, no cik liela daudzuma atlasīts, kas atstāts ārpus? Cik daudz nācās rediģēt bērnu iesūtītos tekstus?

-    Te nu skaidri jāpasaka, ka man nekad nav bijusi folklorista interese par savākto materiālu. Man, kā literātam, visvairāk interesējusi sižetu dažādība un tēlu daudzveidība, pēc iespējas atšķirīgāki notikumi, negaidīti sižetu pagriezieni. Pēc šī principa ari veidoti visi krājumi. Lai lasīt būtu interesanti, lai bērnu jaunrade un fantāzija tiktu maksimāli stimulēta. Kaut gan sākumā es centos «pievākt» savas bērnības (50./60. gados Liepājā klīstošos) spilgtākos sižetus. Un tādi, piemēram, ir «Melnie tramvaji», «Baltās kurpes», «Līgava», «Gredzentiņš ar zaļo actiņu». Savukārt «Zelta kāja» caur mana tēva un manu bērnību nonākusi pie dēla Jāņa. Protams, jau iepriekš iznākušajos krājumos es būtu varējis iekļaut kaut ko vairāk no sava tēva (Arvīda Runguļa) jaunības vākuma un stāstījuma, jo viņš 20./30. gados ilgstoši ir sadarbojies ar Latviešu folkloras krātuvi un profesora Kārļa Strauberga (vēlāk Annas Bērzkalnes) uzdevumā Valkas pusē vācis gan buramvārdus un pasakas, gan teikas un ticējumus, gan arī spoku stāstus. Par to liecina viņa sarakste (daļa ir saglabājusies!) ar Latviešu folkloras krātuvi un fiksējumi pirmskara izdotajos krājumos.

Par rediģēšanu. Spoku un joku stāstus esmu rediģējis (precizējis dialogus) vienīgi tik daudz, lai sižeti būtu skaidri uztverami. Ne jau nu pie manis tie nonāca no profesionāliem folkloras teicējiem! Lielākā daļa bērnu (rakstveidā!) iesūtīto tekstu neizcēlās ar sulīgu valodu, apvidvārdiem, novadu īpatnībām utt. Tas kļūst pašsaprotami, ja papēta teicēju vecumu, ko iespēju robežās esmu fiksējis. Bet šim šķietamajam primitīvismam ir medaļas otra puse. Tāda paša vecuma lasītāji un klausītāji šīs vienkāršotās, viņu uztverei adekvātās shēmas, ātri «norij» un uzreiz jūtas gandarīti.

Par atlasi dažādiem krājumiem. Tātad, kā jau minēju, Liepājas brauciens manus krājumus dūšīgi papildināja. Turpinājās arī vākšana ar «Zīlītes» lappušu palīdzību. Turklāt vairākiem «spoku» sižetiem bija nākuši klāt «joku» varianti. Te arī sākums otrajam krājumam «Spoku un joku stāstiem» principam, ka pamīšus spokainie varianti izspēlējas jokainajos šausmas, bailes uzreiz pārvēršot smieklos… Nevar noliegt atkal literārs princips, kas «velk» uz līdzpārdzīvojumu, uz emocijām. Nebija man nodoma pārdabisko noliegt, bet gan tam pretstatīt pārpratumu iespējamību. Lai uzreiz nav jābaidās, lai bailīgākajiem vienmēr paliek atkāpšanās ceļš vaļā.

Kopumā rēķinot, drukāšanai esmu virzījis tikai apmēram kādus 10% (varbūt vēl mazāk) no tā visa, ko esmu turējis rokā. Tas par periodiku runājot. Krājumos iegājis vēl daudz mazāk.

Kad kārtoju izlasi «Spoku vakars», vēlējos reiz par visām reizēm beigt darboties ar spoku stāstiem. Tāpēc biju iecerējis vienos vākos ielikt 100 stāstus un … cauri, bet apgāds «Daugava» pēkšņi mainīja plānus un pat no Anitas Kreituses jau ilustrētajiem stāstiem izdeva apmēram pusi. Nu iznāca ne šis, ne tas. Kaut kāda nekonsekventa iepriekšējo krājumu atblāzma. Ne sižetu spektrs, ne saprotama stāstu atlase, ne to kārtojums. Tāpēc kādu laiciņu metu mieru tieši spoku stāstiem, bet, turpinot darboties ar bērnu sacerētiem un vāktiem tekstiem vispār, no «Zīlītes» izsludinātiem konkursiem «Atgadījums manā dzīvē» (grāmata 1995), «Vecmāmiņu un vectētiņu stāsti» pievācu vēl čupiņu ar interesantiem tekstiem. Nu visi vecie un jaunie stāsti atkal prasījās pēc kopkrājuma. Un te nu tas ir 150 dažnežādi stāsti!

-    Vai pašam arī ir vērojumi kuri no publicētajiem stāstiem ir kļuvuši populāri?

-   TV humora raidījums «Imanta Babīte nepietur» pavisam populāru padarīja stāstu «Satikšanās baisā naktī». Kādreiz skolās pabieži iestudēja «Dod gaļu!», «Nepaklausīgā māsiņa», «Gribu asinis!», «Baltie cimdiņi» un «Baltā dāma». Pēc pirmo krājumu motīviem vēl bija izveidota pašvaka Leļļu teātra izrāde, esot skanējis arī radiouzvedums, ko neesmu dzirdējis.

-    Kā pašam gājis ar šo stāstu stāstīšanu cik saprotu, bērni tos pieprasa stāstīt? Kuri stāsti tiek stāstīti, kā? Kā mainījās klausītāju interese laika gaitā?

-    Stāstīšana vairāk notiek pēc intuīcijas, pēc noskaņas konkrētai auditorijai pielāgojoties. Labi uztver joku gabalus «Dod gaļu!», «Kaulainā roka», baidās no baidāmā stāsta «Zelta kāja».

Pēc maniem vērojumiem, laika gaitā klausītāju interese par spoku stāstiem NAV mazinājusies. Vismiegainākos, viskūtrākos, visinertākos klausītājus spoku stāsti var pārvērst dzirdīgās ausīs un redzīgās acīs… Tas tikai liecina, ka arī 21. gadsimta bērni tic spoku eksistencei un to uztver ļoti nopietni. Tāpēc nav (ir maz) vienaldzīgo.

-     Kas ar tagadējo pieredzi būt piebilstams pie pirmās grāmatiņas («Spoku stāsti») pēcvārda «Zāles pret bailēm»?

-     Mūsdienās, kad Latvijai pasaule ir vaļā, rakstot tādu pēcvārdu, es vairs tik ļoti netaisnotos, jo toreiz jau visstiprāk darbojās tieši iekšējais «cenzors». Kaut gan tad būtu izpalikusi ari teorētiskā motivācija. Tagad pat jābrīnās, kā toreizējie, spilgtie iespaidi atmodināja mani teorētiķi, ko vēlākā pieredze nav apgāzusi. Vēl svarīgi atcerēties, ka tā pēcvārda adresāts ir pieaugušie.

saturs

Spoki mūsu skolā…………………

Vaļējais zārks………………………

Ko redzēja draudzene……………

Tēvs palīdz meitai………………..

Zirgu Žanis…………………………

Vaidi pirtī………………………….

Svešais slēpotājs…………………..

Ezerā………………………………..

Vīri no medībām………………….

Sniegbaltās drēbes………………..

Plaukstas……………………………

Baltie cimdiņi……………………..

Žiletes nagi…………………………

Zārks bēniņos……………………..

Baltā dāma…………………………

Zaļā dāma………………………….

Peļķe zem paklāja………………..

Zelta kāja…………………………..

Pīķa dāmas zīmogs……………….

Ķēdīte un krelles………………….

Zaļais rūķītis………………………

Roka izgāja cauri………………..

Priekšnamā………………………..

Spoks uz sienas…………………..

Sarkanās acis……………………..

Spoks virtuvē…………………….

Lietainā dienā…………………….

Troksnis pie balkona durvīm Bāskervilu suns

Divi atnācēji…………………………..

Spoks gultā…………………………….

Zem segas………………………………

Apmetnis ar zvaniņu…………………

Smiekli zirga balsi……………………

Stāvi! Šaušu!………………………….

Pēdas sniegā……………………………

Pakaļdzīšanās mežā…………………..

Bez galvas……………………………..

Cilvēks, kas karājās…………………..

Bērza zars………………………………

Koka spoks…………………………….

Naktsvijoles……………………………

Jāņu vakarā…………………………….

Bumba ar plīvojošo asti……………..

Gaismu platmale………………………

Degošā bumba………………………..

Sudrabainais…………………………..

Naktī, kad pazuda vagoniņš………..

Sēņotāju spoks………………………..

Meža pļaviņā………………………….

Sieviņa melnās drēbēs………………

Žirgtā mammīte………………………

Vecajā mājā…………………………..

Ēnas…………………………………….

Lejā pa kāpnēm………………………

Pagrabā………………………………..

Dzelzs rokassprādze…………………

Velosipēds bez braucēja…………….

Notikumi Silmaču ielā 16………….

Tas, kas grabinās gar traukiem ..

Pičukam iekoda astē……………..

Lidojošā klausule…………………

Skrāpējumi uz tapetēm………….

Ragana……………………………..

Virs, kas lādējās…………………..

Sarkanā roka………………………

Sarkanā kāja……………………….

Sarkanais autobuss……………….

Sarkanais spieķis………………….

Melnie nospiedumi………………

Dzeltenais plankums…………….

Tepiķis……………………………..

Skeletu māja………………………

Baltais piemineklis………………

Spīdīgie pirkstiņi………………..

Guļamistabas skapis……………..

Mākslīgā tulpe……………………

Melnā berete………………………

Kastīte ar miroņgalvu…………..

Mežs naktīs……………………….

Spožās adatiņas…………………..

Vecas galva……………………….

Trīs metrus garais vīrs…………..

Pamātes glezna…………………..

Gredzentiņš ar zaļo actiņu….

Gaļas veikala dīvāns…………….

Baltās klavieres…………………..

Baltā āda…………………………..

Mazie, spalvainie cilvēciņi…….

Vampīrs……………………………

Sarkanie zobi…………………….

Tārpi……………………………………..

Gribu asinis…………………………….

Sarkanā komjauniete………………….

Sarkanās kurpītes……………………..

Lielais apelsīns…………………………

Melnā roka……………………………..

Dod gaļu!………………………………

Tumšais plankums…………………….

Briesmīgā podziņa……………………

Nepaklausīgā māsiņa…………………

Skelets ar oranžām čībiņām…………

Zēns, kas nokļuva zārkā……………..

Kungu kapsētas spoks………………..

Egļu zari kapā…………………………

Lauku skolotājas piedzīvojums…

Kāpēc tu tik vēlu?…………………….

Zvans……………………………………

Krūmu spoks…………………………..

Greizsirdīgais spoks………………….

Kapu uguntiņas……………………….

Vecenīte uz ceļa………………………

Satikšanās baisā naktī………………..

Krusts…………………………………..

Pagaidi! Pagaidi!..:…………………..

Bērns kapos……………………………

Desmit zvanīšanas……………………

Melnie tramvaji………………………

Baltās kurpes………………………….

Līgava………………………………….

Melnās puķes………………………….

Kad nomira vecmāmiņa…………….

Virs pie kapu vārtiem…………………………..

Kaulainā roka…………………………………….

Notikums kaimiņu ciemā………………………

Teicēji……………………………………………..

Zāles pret bailēm………………………………..

Interese par spokiem nav mazinājusies..

Izdevniecība «PĒTERGAĪLIS» Stabu iela 54, Rīga, LV-1011 Ģertrūdes iela 19/21, Rīga, LV-1011 Reģistrācijas apliecība Nr. 000300593 tālr. (+371)7 843 062 fakss (+371)7 845 269 www.petergailis.lv e-pasts: petergailis@versija.lv

Iespiests SIA Apgāds «Imanta» Akas iela 2 Rīga, LV-1011

Content

Rungulis Māris Kungu kapsētas spoks

SPOKI MUSU SKOLA

VAĻĒJAIS ZĀRKS

KO REDZĒJA DRAUDZENE

TĒVS PALĪDZ MEITAI

ZIRGU ŽANIS

VAIDI PIRTI

SVEŠAIS SLĒPOTĀJS

EZERĀ

VĪRI NO MEDĪBĀM

SNIEGBALTĀS DRĒBES

PLAUKSTAS

BALTIE CIMDIŅI

ŽILETES NAGI

ZĀRKS BĒNIŅOS

BALTĀ DĀMA

ZAĻĀ DĀMA

PEĻĶE ZEM PAKLĀJA

ZELTA KĀJA

PĪĶA DĀMAS ZĪMOGS

ĶĒDĪTE UN KRELLES

ZAĻAIS RŪĶĪTIS

ROKA IZGAJA CAURI…

PRIEKŠNAMĀ

SPOKS UZ SIENAS

SARKANĀS ACIS

SPOKS VIRTUVE

LIETAINĀ DIENĀ

TROKSNIS PIE BALKONA DURVĪM

BĀSKERVILU SUNS

DIVI ATNĀCĒJI

SPOKS GULTA

ZEM SEGAS

APMETNIS AR ZVANIŅU

SMIEKLI ZIRGA BALSĪ

STĀVI! ŠAUŠU!

PĒDAS SNIEGA

PAKAĻDZĪŠANĀS MEŽĀ

BEZ GALVAS

CILVĒKS, KAS KARĀJAS

BĒRZA ZARS

KOKA SPOKS

NAKTSVIJOLES

JĀŅU VAKARĀ

BUMBA AR PLĪVOJOŠO ASTI

GAISMU PLATMALE

DEGOŠĀ BUMBA

SUDRABAINAIS

NAKTI, KAD PAZUDA VAGONIŅŠ

SĒŅOTĀJU SPOKS

MEZA PĻAVIŅĀ

SIEVIŅA MELNĀS DRĒBĒS

ŽIRGTĀ MAMMĪTE

VECAJĀ MĀJĀ

ĒNAS

LEJA PA KAPNEM

PAGRABA

DZELZS ROKASSPRĀDZE

VELOSIPĒDS BEZ BRAUCĒJA

TAS, KAS GRABINĀS GAR TRAUKIEM

NOTIKUMI SILMAČU IELĀ 16

PIČUKAM IEKODA ASTĒ…

LIDOJOŠĀ KLAUSULE

SKRĀPĒJUMI UZ TAPETĒM

RAGANA

VĪRS, KAS LĀDĒJĀS

SARKANĀ ROKA

SARKANAIS AUTOBUSS

SARKANĀ KĀJA

SARKANAIS SPIEĶIS

MELNIE NOSPIEDUMI

DZELTENAIS PLANKUMS

TEPIĶIS

SKELETU MAJA

BALTAIS PIEMINEKLIS

spīdīgie pirkstiņi

guļamistabas skapis

mākslīgā tulpe

melnā berete

kastīte ar miroņgalvu

MEŽS NAKTĪS

SPOŽĀS ADATIŅAS

VEČAS GALVA

tris metrus garais vīrs

PAMĀTES GLEZNA

GREDZENTIŅŠ AR ZAĻO ACTIŅU

GAĻAS VEIKALA DlVĀNS

BALTĀS KLAVIERES

BALTĀ ĀDA

MAZIE, SPALVAINIE CILVĒCIŅI

VAMPĪRS

SARKANIE ZOBI

GRIBU ASINIS

SARKANĀ KOMJAUNIETE

SARKANĀS KURPĪTES

LIELAIS APELSĪNS

MELNĀ ROKA

DOD GAĻU!

TUMŠAIS PLANKUMS

BRIESMĪGĀ PODZIŅA

NEPAKLAUSĪGĀ MĀSIŅA

SKELETS AR ORANŽĀM ČĪBINĀM

ZĒNS, KAS NOKĻUVA ZĀRKĀ

KUNGU KAPSĒTAS SPOKS

EGLU ZARI KAPA

LAUKU SKOLOTĀJĀS PIEDZĪVOJUMS

KĀPĒC TU TIK VĒLU?

ZVANS

KRŪMU SPOKS

greizsirdīgais spoks

kapu uguntiņas

vecenīte uz ceļa

satikšanās baisā nakti

krusts

pagaidi! pagaidi!

bērns kapos

desmit zvanīšanas

melnie tramvaji

baltās kurpes

līgava

melnās puķes

kad nomira vecmāmiņa

vīrs pie kapu vārtiem

kaulainā roka

notikums kaimiņu ciemā

TEICĒJI

Zāles pret bailēm

«Interese par spokiem nav mazinājusies»

saturs