Rungulis Māris

Nekrietnais Alfrēds

Māris Rungulis

Nekrietnais Alfrēds

./

Saturs

Alfrēds

Grieta

Naglas

Putni tīklā

Murka

Tauriņi

Gliemeži

Eduards

Eida triki

Līdakas

Kaķene

Zirnekļi

Kāpostgrauzis

Ezis

Cirvis

Visādas nesaprotamas lietas

Bez bremzēm

Pērkona lietū

Joahims

Jūrskola

Sērkociņu prieks … Blaukt unbladāc! Purva malā, dunduros Kūtiņā pie auna Grieta atdod parādu Kad kļuvis garlaicīgi Ievas stāsts

Alfrēds

Alfrēds bija pavecs, bārdas rugājiem apaudzis dzērājvīrs, kas dzīvoja mājā pie upes. Upmaļi atradās uz augsta senkrasta, tāpēc no Alfrēda otrā stāva logiem pavērās jauks skats uz upi ar vienmēr nemierīgām krācēm un lielceļu.

Mājas apakšējā stāvā dzīvoja Rūdolfs ar savu sievu Ievu, bet viņiem līdzās traktorvīrs Francis, arī jau labi gados.

Tālāk projām no upes, pagalma dziļumā kā suņu sēnes bija izaugušas kūtiņas un klētiņas, mazmājiņas un pirtiņas, malkas nojumes un šķūnīši. Katram kaimiņam savas vecas un jaunas būdiņas.

Jaunāku ļaužu Upmaļos nebija un arī nevienu bērnu nekur nemanīja skraidām vai palaidņojamies. Tikai no upes otra krasta laiku pa laikam šurp atskanēja klaigas, spiegšana un šļakstīšanās tur bērni no tuvākām un tālākām pārupes mājām pulcējās savā iemīļotajā peldvietā.

Malka un aitas, traktors un divriteņi, sīpolu dobes un klūgu griešana Rūdolfam, Ievai un Francim darīšanu patiešām netrūka. Bet cik garlaicīgi viņi šajā mājā un pagalmā tomēr dzīvotu, ja tur nerosītos nekrietnais Alfrēds!

Grietai gan, iespējams, viss likās pavisam citādi.

.

Grieta

Grieta bija balta kaza ar līkiem ragiem un mazu bārdiņu. Kad Grieta ganījās upes līkumā, viņa vairāk klausījās lakstīgalas upmalas ievās un cīruļus gaisā, nekā plūca zāli. Viņai noteikti bija muzikālā dzirde! Vai gan citādi pavasaros kaza zāles vietā varētu pārtikt no lakstīgalu un cīruļu treļļiem?

Bet arī zāle Grietai likās īsts brīnums! Katru jauno stiebriņu viņa vispirms aplūkoja, tad noglāstīja ar mēli un tikai pēc tam noplūca. Un, ja Grietai gadījās iebrist ziedošās vizbulītēs vai pienenēs, viņa vispār apjuka: vērās tikai apkārt, ostīja gaisu un bieži, acis piemiegusi, turpat arī apgūlās tā kā ragi vien rēgojās ārā no ziedošā klājuma.

Lūk, tāda kaza bija Grieta! Brīžam varēja likties, ka Grieta vispār nav kaza.

Bet viņas saimnieks Alfrēds bija tik nekrietns, ka par Grietu aizmirsa dienām ilgi vai lija lietus, vai dārdēja pērkons, vai pūta ass ziemeļu vējš.

Vispirms Grieta žēli blēja, cerot Alfrēdu uzmodināt no dzērājmiega, tad viņa nograuza zāli, cik nu ķēde atļāva, bet beigās sāka skriet ap iedzīto mietu riņķī vien, riņķī vien līdz galīgi sapinās un palika mietam līdzās guļam.

Alfrēds atkal nav Grietu pārsējis un padzirdījis! pamanīja . Ieva, kaimiņa Rūdolfa sieva.

-    Viņš jau pasen aizminās uz Purvmaļiem pēc dziras pudeles, atmeta Rūdolfs. Un, ja sāks tukšot pa ceļam, mājās būs tikai pret rītu.

-    Tad man tā nabaga Grieta jāpārsien citā vietā un jāatpiņķerē samudžinātā ķēde, Ieva stīvēja kājās gumijas zābakus.

Tomēr pievakarē Ievai izdevās notvert Alfrēdu, kad viņš, galīgi noguris, stūma savu divriteni mājas kalnā.

-     Kam tev, kaimiņ, Grieta vajadzīga, ja tev nav laika ne viņu pārsiet, ne padzirdīt? Un par sienu ziemai tu neesi pat sācis domāt. Pārdod kazu mums! Man kūtiņā blakus aitām atrastos vieta arī Grietai.

Bet Alfrēds bija tik nekrietns, ka, no azotes izvilcis divlitru plastmasas pudeli ar bāli duļķainu šķidrumu, atbildēja:

-    Šim te visveselīgāk esot uzdzert tieši kazas pienu. Tāpēc mana Grieta stāvēs manā kūtī!

Un uzsteberēja augšā, uz kazas pusi pat nepavēries.

Alfrēds bija tik nekrietns, ka par Grietu viņš aizmirsa gan, bet savas nekrietnības nekad!

Kādā rītā, kad bāli duļķainais šķidrums lielajā pudelē bija izbeidzies galīgi un neglābjami, bet līdz dienai, kad vajadzēja ierasties pastniecei ar pensiju, bija vēl nedēļa jāgaida, Alfrēds, pikts uz visiem, kas braukāja pa ceļu gar māju, devās uz savu malkas šķūni. Tur, izcilājis vecus dēļus, kas bija palikuši pāri no klēts nojaukšanas, viņš stenēdams ar knīpstangām izvilka sarūsējušās naglas un, piebēris ar tām sava nospeķotā praķa kabatas, izgāja uz ceļa. Naglu pietika, lai vienmērīgi nokaisītu grantēto ceļa gabalu no upes līdz līkumam, ko viņš varēja labi pārskatīt.

Naglas

Tad, uzkāpis savā istabā un apsēdies pie loga, viņš stundas laikā, saskaitīja garām pabraucam piecas smagās automašīnas, septiņus

traktorus un trīs vieglos braucamos. Un tie viņu vairs nemaz netraucēja, un nedarīja piktāku. Skatoties uz svītrām, ko skaitīdams bija savilcis uz palodzes ar pēdējo, uz ceļa neizmesto naglu, Alfrēds pat pirmoreiz tajā rītā pasmaidīja.

Bet pavisam viņa oma uzlabojās pusdienas laikā, kad no tuvējām darbnīcām mājās ļoti sapīcis atgriezās traktorvīrs Francis un pagalmā skaļi stāstīja kaimiņam Rūdolfam:

-    Visu rītu es nemaz netiku pie pļaušanas.

-    Kaut kas traktoram atgadījās? interesējās Rūdolfs.

-    Manam nekas! Bet citiem braucamajiem bija tāda kā lipīga slimība piemetusies visi atgriezās darbnīcās ar caurdurtām riepām… Tāpēc priekšnieks mani atstāja pie caurumu lāpīšanas. Un ja tu tikai zinātu, kas nāca ārā no tiem traktoru un smago autiņu riteņiem! Francis pauzēja, lai tālākais izklausītos iedarbīgāk. Sarūsējušas naglas visas vecas, pirmskara kaluma… Kur mūsu laikos tādas var salasīt?

Putni tīklā

Alfrēds bija tik nekrietns, ka viņu kaitināja arī putni, kas šad tad iemetās nelielajā ķirsī aiz Grietas kūtiņas. Ķirsī, kura ogas viņš pats nekad nelasīja, bet viebās par to skābumu.

Atcerējies, ka uz kūtsaugšas jau gadiem ilgi glabājas zvejas tīkls, kuru viņš agrāk bija vilcis pāri upei un izķēris visas zivis, kas vien peldēja pret straumi vai laidās pa to lejup, Alfrēds šo tīklu pārstiepa ķirsim. Bet sarkanās ogas, kaut arī zem tīkla paslēptas, tik un tā vilināja knābātājus un čiepstētājus. Kādiem jau izdevās arī caur tīkla acīm tikt pie sulīgajiem kārumiem, tomēr citiem kājas iepinās tīklā, un, jo viņi vairāk spirinājās, jo tīkls sakļāvās ciešāk…

Vakarpusē, palūrējis gar kūtiņas stūri un tīklā pamanījis vairākus iepiņķerējušos strazdus, Alfrēds uzreiz gan nedevās tos ņemt ārā. Vispirms viņš pasauca savu kaķeni:

Murka, Murka, nāc nu pusdienās! Un tad kaķenes pavadībā nozuda aiz kūtiņas.

Murkas acīm zaļi zvērojot, Alfrēds izvilka no tīkla strazdu un atdeva kaķenei. Pirmajam, protams, sekoja otrais un tā… līdz tīkls no putniem bija brīvs...

*

.

*

Murka

Alfrēds bija tik nekrietns, ka, strazdu medībām beidzoties, viņš Murku nekad nebaroja vai svilināja viskarstākā vasara, vai stindzināja pats bargākais sals. Bet Murka jau gadiem ilgi pati bija iemanījusies sev sagādāt i brokastis, i pusdienas, i vakariņas arī.

Pavasaros viņa aplasīja visas dziedātājputnu ligzdas, kas atradās uz zemes, zem upmalas ievām, vai nedaudz augstāk krastā kārklos, alkšņos un vītolos. Arī asie kazenāji un biezie avenāji nepasargāja no viņas ne perētājus, ne tikko izšķīlušos čiepstētājus. Lakstīgalas, kas visvairāk cieta no Murkas, pārcēlās uz upes otru krastu. Tad Murka sāka rāpties vecās alejas kokos, kur vairākos dobumos perēja gaigalas. Tikusi galā ar tām, Murka tuvējās vecupes brikšņos tvarstīja marta zaķēnus un aši iztīrīja ežu migas.

Vasarās Murka medīja lauku peles, vāveres, ķēra kurmjus un ūdensžurkas.

Rudeņos, pirms lietiem, kad upes brasls izsusēja, Murka ar ķepu nocopēja ne vienu vien raudinu un asarēnu. Bet neuzmanīgi makšķernieki, kas savus lomus uzreiz nepaslēpa, bieži vien atģidās, ka zālē blakus nomestās zivis ir nesaprotami pazudušas.

Tuvojoties ziemai, Murka izložņāja pagalma daudzās kūtiņas un klētiņas, un viņai netrūka ne treknu peļu, ne mīkstu peļu bērnu.

Alfrēds bija tik nekrietns, ka reiz saulainā rītā viņš nolēma visus apkārtnes tauriņus piespraust savā istabā pie sienas. Sakņu dārzā viņš bija pamanījis no kādas kāpostgalvas paceļamies kāpostu balteni, bet, piegājis tuvāk, ievēroja aiz lielajām lapām, kas vēl negriezās galviņās, ložņājam lielus, zaļus kāpurus.

Tūlīt no marles gabala un stieples izgatavojis tauriņu ķeramo tīklu, Alfrēds vispirms dārzā izķēra visus kāpostu balteņus, tad tuvējā pļaviņā arī raibeņus un dzeltenos tauriņus un vēl pēc laiciņa, nokāpis pie upes, arī zilās spāres un dažus diždundurus.

Tauriņi

Līdz krēslai Alfrēdam tik vien pietika laika, lai savu šīsdienas guvumu ar kniepadatām piespraustu pie istabas tapetēm. To paveicis, Alfrēds atvēra logu un uz palodzes uzlika savu noputējušo galda lampu. Tūlīt naktstauriņu bars sāka riņķot ap spožo gaišumu. Un arī šos tauriņus Alfrēds pa vienam vien dabūja rokā… No veiksmes prieka viņš pat sāka dūkt dziesmiņu un tāpēc laikus nesaklausīja kādu citu dūcēju milzīgu sirseni, kas arī bija atlidojis, lai pamedītu kņadā pie loga. Bet, tā kā Alfrēds visu irša medījumu alkatīgi gribēja pievākt viens pats, lielais irsis metās uzbrukumā viņam, un uztrauktā vicināšanās ar balto ķeseli Alfrēdu ilgi neglāba.

Pirmoreiz irsis gandrīz iekļuva šajā kustīgajā sprostā, bet otru reizi, notēmējis precīzāk, iedūra savu lielo dzeloni Alfrēdam tieši labās acs kaktiņā. Protams, nebija nemaz ilgi jāgaida, lai labā acs ātri, pavisam ātri pazustu sarkanā, niezošā pampumā, bet kreisā aizklātos ar pelēku migliņu. Varbūt no bailēm, ka ari to varētu piemeklēt blakus acs niezošais liktenis.

.

Gliemeži

Alfrēds bija tik nekrietns, ka arī nākamajā rītā viņš nevarēja rimties kaut ar vienu aci viņš redzēja tikai pa šauru spraudziņu, bet otrai priekšā vēl sijājās migliņa. Pa taciņu teciņus virzoties lejā no mājas kalna, viņš nejauši uzkāpa kādam gliemezim un tas, viņaprāt, tik jauki nokrakšķēja, ka Alfrēdam sagribējās šo skaņu izdzirdēt vēl un vēl.

Un bija arī īstā diena, kad medīt gliemežus, jo pēc nakts lietus mazie mājiņu nēsātāji visi bez izņēmuma bija atstājuši savas slēptuves un nu slīdēja pāri takām un ceļiem, šķērsām pļavai un zālei, augšup pa stumbriem un krūmiem.

-     Krakš! Alfrēda zābaks jau drīz vien uzmina otram gliemezim uz taciņas, gabaliņu zemāk.

-     Krakš! Krakš! trešais un ceturtais patrāpījās tur, kur mājas taciņa uztecēja uz oļainā lielceļa.

-    Krakš! lielceļa malā.

»

-    Krakš! lielceļa vidū.

*

-     Krakš! likumā, kur ceļš mazliet sasvērās pa labi uz bebru dīķa pusi.

-    Krakš! ar labo kāju ceļa ārmalā.

-    Krakš! ar kreiso slidenajā zālē.

-    Plunkš! ar abām kājām dūņainajā bebru dīķī.

-    Šļerks, pļerks! ar rokām, ar degunu pa dīķa lēpēm.

.

Eduards

Francis pamanīja kaimiņu Rūdolfu, kad viņš ar izkapti rokās pa stāvajām kāpnēm rāpās augšā uz kūtsaugšu.

-     Ko tu, kaimiņ, ar izkapti tur augšā darīsi? Vai tad tik daudz sēņu vecajā sienā saaudzis, ka jāpļauj ar pļaušanu? Francis iesmējās.

-    Kādas tur sēnes! Rūdolfs iebīdīja izkapti iekšā pa kūtsaugšas durvīm un rūpīgi tās aizvēra. Tas asais štruments jānoliek prom no acīm. Šodien zvanīja meita no Rīgas, uz dažām dienām (šos vārdus Rūdolfs izvilka īpaši gari!) atvedīšot paciemoties mazdēlu. Eduardu.

-     Eidi? pārprasīja Francis. To pašu puiku, kas te bija pagājušajā vasarā?

-     To pašu! apstiprināja Rūdolfs. Bet tu nesabīsties pirms laika es pieskatīšu, lai viņš atkal to tavu traktoru neiebrauc bebru dīķī… Rūdolfs kaut ko pārdomājot paklusēja un piebilda:

-    Bet varbūt labāk būtu, ja tu tās dažas dienas traktoru atstātu stāvam pie darbnīcām un pats brauktu ar divriteni.

-    Bet divritenis? Francis bažījās.

-    Nu gan liela muiža! Vakaros ieslēdz šķūnelī. Rūdolfs mierināja. Turklāt meita teica, ka Eidim pašam būšot līdzi savs braucamais. Viņš braukāšot ar skrituļdēli.

Vēl nebija pagājušas ne desmit minūtes pēc Eduarda ierašanās pie Rūdolfa un Ievas, kad viņš jau iznāca laukā ar futbola bumbu vienā padusē un skrituļdēli otrā.

Ātri novērtējis, ka ar biezu zāli apaugušais pagalms nav dēlim piemērots, viņš braucamo atstāja pie sliekšņa, bet bumbu iespēra pagalma dziļumā. Futbola vārtus neatradis, Eidis ar spēcīgiem triecieniem apveltīja katras durvis, kas tik pagadījās priekšā.

Traktorvīra Franča malkas šķūnītis skanēja dobji un neinteresanti. Viņa vectēva Rūdolfa mazmājiņas durvis pie katra spēriena čīkstot atvērās. Pāris reizes tās aizgrūdis ciet, Eidis ar kreiso kāju nu blieza pa Alfrēda kūtiņas durvīm. No slīpi piesistajiem šķērskokiem bumba ik reizi atlēca nātrēs, tāpēc Eidis izraudzījās nākamo mērķi kādas sen nekrāsotas, apakšdaļā ar skārdu apsistas durvis. Šeit gan katrs trāpījums i noskanēja pāri pagalmam, i aizvēlās pat pāri upei! Un, ja vēl ieskrienoties pastiprināja sitienu, blīkšķis iznāca tāds kā patāls pērkona grāviens un, atbalsojoties upes otrā krastā, pat vairākreiz apskrēja pagalmam apkārt.

Nu Eidim bungošanas māksla bija rokā, un viņš trešo reizi veica žiglu uzbrukumu Alfrēda malkas šķūnīša durvīm. Tomēr šoreiz dārdu vietā atskanēja vien neskanīgs būkšķis, durvis sašķiebās un palika karājamies vienā eņģē. Uzreiz zaudējis interesi par bumbošanu, Eidis pieripināja bumbu pie sliekšņa un, uzlēcis uz skrituļdēļa, pa celiņu laidās lejā no mājas kalna.

Eida triki

Tas tik bija nobrauciens! Taka uz upi izrādījās necerēti gluda, nomīdīta kā māla klons, sausā laikā tā gandrīz neatpalika no pilsētas asfalta. Un tomēr diez vai kuram katram puikam uz tādas izdotos skrituļdēli novaldīt. Sākusies mājas galā pie diviem veciem ķiršiem, taciņa meta paugurainu līkumu ap nozāģētas ābeles celmu un visbeidzot pārgāja asā slīpumā, kura galā vajadzēja strauji pagriezties pa labi, lai no kraujas neieplanētu krācēs.

Bet, kad pagrieziens bija pieveikts, atlika vien gar upes malu aizslīdēt līdz vītoliem iepretim peldvietai, kas atradās vairākus metrus zemāk, jo vasarās ūdens piepildīja tikai daļu no upes platās gultnes. Pašlaik upē spiedza tikai divas meitenes un šļakstījās viens puika.

Norāvis kreklu un pagaidījis, kamēr meitenes viņu uz kraujas malas pamana, Eidis kopā ar skrituļdēli pārlēca vītolu mezglainajām saknēm, un, traucoties pretim ūdenim, vēl paspēja izgrūst dēli no kāju apakšas, lai viens pats slaidā lēcienā ienirtu upē.

Meitenes iespiedzās vēl skaļāk kā iepriekš, bet uzreiz arī apklusa, jo pēc varenā lēciena Eidis virs ūdens vairs neparādījās.

-    Kur viņš palika? minūti izturējusi (ilgāk patiešām viņa nespēja!), viena no meitenēm satraukti pārlūkoja peldvietu.

-     Gan jau tūlīt saķers tevi aiz kājas! otra viņu mierināja, pati ātri atkāpjoties uz krastu.

Vairākas minūtes pagāja tādā pašā neziņā neviens neuznira un aiz kājām viņas negrasījās raustīt.

-    Pauli! Pirmā, nemierīgā meitene mudināja zēnu, kas nu bija pārstājis šļakstīties. Ienirsti un paskaties varbūt viņš tepat kaut kur slēpjas…

-    Tu laikam domā, ka viņam ir žaunas kā zivij! Paulis, piesardzīgi atrunājoties, tomēr ielaidās upē.

-     Nav! Viņa nekur nav! vairākkārt ieniris, Paulis aizelsies pa• vēstīja.

-    Kā nav? Es tepat esmu! No tuvējās niedru biežņas smiedamies pieslējās Eidis. Nu, vai nebija labs triks?

-     Mēs nobijāmies! meitenes nespēja novērtēt trika asprātību. Domājām, ka tu… ka tev…

-    Bet es sēžu niedrēs un no smiekliem vai plīstu pušu…

Sapratis, ka norūpējušos bariņu nav izdevies sasmīdināt, Eidis

mēģināja vēlreiz:

-    Gribat, es jums parādīšu vēl vienu nu īstu burvju triku?

-    Atkal pazudīsi zem ūdens? bažīgi iejautājās viena meitene.

-     Nē! Šoreiz aicināšu piedalīties kādu no jums, Eidis apgalvoja.

-    Labi, tad parādi! nedroši piekrita Paulis.

-    Vai tu vari aizspiest degunu, palīst zem ūdens un noskaitīt līdz desmit? Eidis uzrunāja Pauli.

-     Protams, ka varu! Paulis par šādu jautājumu bija apvainojies. Vai tad tu, niedrēs sēžot, neko neredzēji? Cik ilgi es niru, tevi meklējot!

-    Redzēju jau, redzēju! apstiprināja Eidis. Bet kad noskaitīsi, vai vari izlēkt no ūdens un iesaukties: "Es! Es!"? Bet jāsauc pilnā kaklā!

-    Skaties! Paulis, ar labo roku aizspiedis degunu, palīda zem ūdens un sāka ātri skaitīt, bet Eidis ne pārāk skaļi pajautāja meitenēm:

-    Kurš no mums ir vislielākais muļķis?

Te pēkšņi no ūdens kā korķis izsprāga Paulis un iebaurojās: -Es! Es!

-    Un kur bija tas burvju triks? viena meitene pievērsās otrai.

-    Tu nesaprati? Viņš taču Pauli pārvērta pa muļķi!

.

Līdakas

Alfrēds bija tik nekrietns, ka, ar lielu ķeseli izdukurējis upē no bedrēm visas vēdzeles, bet pakrastes iztukšojis no vēžiem, sāka piktoties uz makšķerniekiem, kas ar makšķerēm un spiningiem no krasta cēla ārā sarkanspurainus sapalus, sudrabotas raudas, un arī pa kādai līdakai, kurām viņš pats nu nekādi netika klāt. Kāti, āķi, spoles un piņķerīgās makšķerauklas uz tādiem krāmiem paskatoties vien, Alfrēdam jau rokas sāka trīcēt.

Piktojies vienu dienu, piktojies otru, Alfrēds trešajā savu piktumu vairs nemaz nevarēja izturēt tas lauzās uz āru un nēšus aiznesa viņu uz malkas šķūnīti, kur pie sienas, uz sarūsējušas naglas karājās divriteņa riepas rezerves kamera. Bet ar kameras ieraudzīšanu vien piktumam vēl nepietika: tas lika Alfrēdam no jaunās kameras izgriezt vairākas šauras gumijas sloksnes. Tālāk piktums Alfrēdam pavēlēja izzāģēt no dzeloņplūmes, kas auga pagalma vidū, izturīgu žākli un pie tās piestiprināt staipīgās gumijas. Arī ar to piktumam nebija gana tas mudināja Alfrēdu pielasīt pilnas kabatas ar oļiem un beigu beigās uzdzina viņu uz paša malkas šķūnīša jumta, jo no šīs vietas vislabāk bija pārredzama upe un makšķernieku iemīļotais līdaku līcītis.

Nu jau piktumam pat nebija Alfrēds jāmudina, tālāko Alfrēds apjēdza pats!

Kaķenē vajadzēja tik ielikt kādu oli un kārtīgi atvilkt gumiju. Bet, ak, posts lielākie oļi, kas izbaidītu visas zivis, līdz upes līcītim neaizlidoja, lai kā Alfrēds staipīja gumiju un mainīja trajektoriju. Tāpēc apšaudi Alfrēds turpināja vien ar pasīkiem akmentiņiem. Tie gan sasniedza makšķerēšanas vietu un ar klusu pakšķi pazuda ūdenī visvairāk jau atgādinot kādas spāres vieglu pieskārienu straumei vai neuzmanīgas vaboles kritienu upē. Un tas ļoti pārvērta makšķerēšanas gaitu! Līdakas, kas bija paslēpušās aiz siekstām un

pacerēs, kā bultas metās medībās un negausīgi kampa visu, kas vien kustējās… Arī makšķernieku ēsmas zivtiņas un vizuļus, arī palielākas sliekas uz parastajiem āķiem, ja vien tos kāds mākulīgi vai pavisam nemākulīgi paraustīja.

Un pārsteigtajam Alfrēdam uz saulē sakarsušā jumta atlika vien noskatīties, kā līdaku līcītī viņa acu priekšā norisinās neredzēti veiksmīga cope.

Bet tad pēkšņi starp pludiņiem plašos lokos vairākkārt novirmoja ūdens un atskanēja dobji šļaksti.

Alfrēds piecēlās uz jumta stāvus un pamanīja, ka no augstās kraujas pāri makšķernieku galvām lido palieli akmeņi un diezgan precīzi trāpa līcītī. Kaķeni aizmirsis uz jumta, pārsteigtais Alfrēds norāpās no šķūnīša un pa upmalas brikšņiem lavījās tuvāk kraujai. Jā, pareizi vien viņam no jumta augšas bija licies kāds, aizslēpies aiz vecās vīksnas, apmētāja makšķerniekus. Un tas, kas neizdevās Alfrēdam, tagad bija paveikts rijīgās līdakas aizbaidītas, cope samaitāta neglābjami.

Vai, bezdarbībā klīstot pa vectēva Rūdolfa plašo pagalmu, Eidis varēja cerēt, ka sastaps kādu pieaugušo, kas ar lielu prieku darīs tieši to, kas viņam pašam likās interesants un aizraujošs? Šis pieaugušais, bārdas rugājiem apaudzis pavecāks vīrs, bija uzrāpies uz malkas šķūnīša un ar kaķeni apšaudīja makšķerniekus, bet viņi tikai vilka zivi pēc zivs. Par mazu, daudz par mazu bija tie akmentiņi, kas bira līdaku līcītī! to Eidis saprata drīz vien. Bet tiklīdz viņš makšķerēšanas vietā no kraujas ielaida iekšā vairākus smagus klomerus, zivis uzreiz pazuda kā nebijušas. Un arī makšķernieki drīz izklīda, bet jocīgais, saburzītais vīrs, kas bija uzsācis šo apšaudi, no šķūneļa jumta norāpies, pat plati smaidīja.

Kaķene

-     Plinkt! Ja precīzi trāpīja pa telefona staba skārda jumtiņu, skaņa vēl kādu brīdi vibrēja gaisā kā dziedāšanas skolotājas pret galdu piesistā toņdakša.

-    Dzing! Mazs akmentiņš, atsitoties pret vectēva kūtiņas netīro rūti, ieskanējās kā sudraba zvaniņš.

-     Švīīīks! Tieši pret vēju izšauta kantaina dolomīta lauska svilpodama šķēla gaisu.

-     Kriukt! Pagraba šīfera jumtā spēcīgi raidīts olis turpat arī iestrēga un izskatījās pēc baltas sēnes.

Uz Alfrēda šķūnīša jumta aizmirstās kaķenes gumijas bija elastīgas un kāts labi iegūla plaukstā, tāpēc Eidis varēja šaut ar visāda lieluma un formas akmeņiem, kādi vien bija salasāmi pagalmā un upmalā.

-    Plakš, plakš! Ja zemu noliecās pie ūdens, plakans akmens

pirms nogrimšanas palēcās pat vairākas reizes.

-     Spinng, bang! Vienlaikus izšauti vairāki akmeņi lidojumā mainīja trajektoriju un nekad nevarēja zināt, kur katrs trāpīs. Šoreiz viens ķēra satelītantenas šķīvi mājas galā, bet otrs vienkārši nobūkšķēja pret pamatiem.

-     Klinkš, bokš! Šis duplets bija tikpat negaidīts kā iepriekšējais. Mazākais akmens, izsitis rūtī apaļu caurumu, ieskrēja iekšā, bet lielākais, aizķerot palodzi, noklumburēja zemē. Eidis, protams, negaidīja, kamēr kāds pienāks pie izsistā loga, un iespruka jasmīnu krūmā. Tomēr neviens nelikās ne zinis par tikko izcaurumoto rūti, bet par to, ka Alfrēds ir mājās (un tas bija viņa logs!), Eidis bija pilnīgi pārliecināts. Pagaidījis vēl kādu brīdi un nevarēdams vairs paciest knaušu uzlidojumu, Eidis drošības labad kaķeni atstāja turpat jasmīnu krūmā un pats pa otru pusi izlīda ārā. Bet arī, slēpjoties aiz alejas lielajiem kokiem, no kurienes Alfrēda logs bija tikpat labi pārskatāms, varēja pārliecināties, ka mājas otrajā stāvā nekāda rosība nav sākusies.

Bez kaķenes izlīdis no jasmīniem, Eidis vēl kādu laiciņu pavēroja otrā stāva logus, bet ari bojātā rūts nelika Alfrēdam satraukties nu vismaz pavērties lejā, kas blēņojas pagalmā.

Eidis, garlaicības mākts, iegāja iekšā pie vectēva:

-    Kur Alfrēds pazudis? ^ . •

Rūdolfs pacēla acis no avīzes.

-    Droši vien guļ… Ko citu lai šis darītu!

Atkal izslājis pagalmā, Eidis pa taciņu nokāpa zemāk, lai redzētu peldvietu tur tāpat kā iepriekšējās dienās šļakstījās daži bērni, tomēr Eidis nejuta ne mazāko interesi atkārtot savus burvju trikus vai demonstrēt izcilo braukšanu. Viņš tika atvests šurp pie vectēva, lai Rīgas pagalma iedzīvotājiem ātrāk aizmirstos viņa aizdedzinātais atkritumu konteiners, un, ja Alfrēds nerādīsies, šīs piespiedu dienas laukos būs gaužām garlaicīgas un neinteresantas. Alfrēds (to Eidis zināja gandrīz droši!), vienīgi Alfrēds varēja tās atdzīvināt.

Zirnekļi

Eidis pēkšņi iedomājās par beramās tējas paciņu uz vectēva palodzes. Izkaisījis tēju turpat sētā pa vējam, Eidis uz mājas pakša pamanīja zirnekli ar garām kājām. Tas i attapies nepaspēja, kad jau atradās tējas paciņā. Garkājainajam drīz vien sekoja kāds liels, resns eksemplārs ar krustu uz muguras. Vairākus mazus zirneklīšus Eidis nomedīja kāršu rozēs pašā durvju priekšā. Lai gan, katru nākamo zirnekli iespundējot, tējas paciņu vajadzēja arvien ašāk locīt vaļā un atkal ciet, Eidis devās pagalma dziļumā pie vecajiem šķūņiem. Te gan netrūka ne jaunu, ne putekļainu tīklu. Dažs zirneklis medību laikā tika izcelts no tīkla paša vidus, cits tējas paciņā nonāca kopā ar notiesājamo mušu. Bet, ja nepļautajā zālē starp šķūnīšiem patrāpījās kāds pussatrunējis dēlis un zem tā skraidīja simtkāji vai mitrenes tie arī tūlīt piebiedrojās zirnekļiem tējas paciņā.

Kad tējas paciņa jau čabēja, skrapstēja un brīžiem arī iesīcās, Eidis beidzot zirnekļu un kukaiņu vākšanai meta mieru un, paciņu turot zobos, pa mājas gala vīnstīgām uzrāpās līdz izcaurumotajam Alfrēda logam. Nu gan vajadzēja rīkoties ātri un nevilcinoties žigli atraut paciņas galu vaļā un sabērt tās saturu pa apaļo caurumu iekšā!

Vai tiešām pat šie zirnekļu simti neuzmodinās Alfrēdu? Eidis atkal slēpās aiz alejas veco koku stumbriem un vēroja otrā stāva logus. Bet pagāja vēl laba pusstunda, līdz tur augšā sākās kustība. Un, kad beidzot Alfrēds atrāva logu un pie tā kaut ko aši purināja no sava nospeķotā praķa, garlaicība beidzot bija atkāpusies.

Lai gan Alfrēds centās izķert visas apkārtnes tauriņus un samīdīt gliemežus, viņa kāposti dārzā kā negriezās, tā negriezās galviņās, vien plivināja platas un bālas lapas, kas kļuva vēl bālākas, kad Alfrēds tās vairākas reizes dienā stingri aplūkoja un aptaustīja ar savām netīrajām, sen nemazgātajām rokām.

Bet tepat, aiz vecajām ābelēm, kaimiņienes Ievas zili zaļās, omulīgās kāpostgalviņas jau bija savēlušās cietas un gandrīz apaļas.

-     Rūdolf, ar ko tava Ieva laista tos kāpostus, ka tie tik ātri jau galviņās? sētā saticis kaimiņu, interesējās Alfrēds.

-     Ar ūdeni un mīlestību! iesmējās Rūdolfs. Ja ir mīlestība, varbūt i ūdeni nevajag.

-    Kaimiņ, es jautāju nopietni! Alfrēds neatstājās.

Kāpostgrauzis

-    Ka es tev saku, viss ir jāaudzē ar mīlestību! Mana Ieva to varen pieprot, tādi tie noslēpumi! atjokojās Rūdolfs un devās tālāk savās dienas gaitās, atstājot sabozušos Alfrēdu vienu pašu pagalma vidū.

-    Man ari var rasties savi kāpostu noslēpumi! Alfrēds norūca. Viņš bija tik nekrietns, ka sāka kabatā dusmīgi žņaudzīt saliekamā naža spalu, jau būdams gatavs tūlīt pat, šņik-šņak, doties ciemos uz Ievas dārzu, tomēr izlēma citādi.

Nākamreiz Rūdolfs ar Alfrēdu pagalmā satikās pēc dažām dienām.

-    Nu, vai tavi kāpostiņi jau sagriezušies galviņās? iepriekšējo sarunu atcerējās Rūdolfs.

-    I nedomā! sūrojās Alfrēds.

-     Bet mūsu vagām ir uzmeties kaut kāds kāpostgrauzis… arī Rūdolfs izskatījās norūpējies. Katru dienu tas nešķīstenis izgrauž kādai saknei dziļu robu tieši virs zemes, un tā galviņa ir ātri jānoēd. Mēs tagad katru dienu ēdam dažādus kāpostu ēdienus. Bet tu jau zini, cik mana Ieva ir laba saimniece!

-    Ak tā? īsi pārjautāja Alfrēds un pasmīnēja.

Ja šo smīnu aizstātu ar teikumu, tas droši vien skanētu tā: "Un ilgi, ilgi, līdz apnikumam jūs tos kāpostus vēl ēdīsiet!"

Bet Rūdolfs ne pamanīja Alfrēda grimasi, ne centās iztulkot tās nozīmi, viņam prātā bija tikai Ievas receptes.

-    Piemēram, vakar Ieva uztaisīja kāpostu tīteņus ar gaļu, Rūdolfs klāstīja. Saproties, to kāpostu galviņu veselu liek katlā, verdošā ūdenī. Kad lapas kļūst caurspīdīgas, jem ārā un noloba kā sīpolu. Tad lapās ietin malto gaļu, protams, sataisītu ar sāli, pipariem un ceptiem sīpoliņiem. Citi tai gaļai jauc vēl klāt vārītus rīsus, bet manai Ievai tā nepatīk. Vai tu vēl klausies? Rūdolfs pārjautāja.

-    Jā, dzirdu, dzirdu, Alfrēds vienaldzīgi atrūca.

-    Tīteņus sviestā apcep brūnus, Rūdolfs aizrautīgi plātījās rokām, pašās beigās liek katlā un īsā skāba krējuma zostītē pasutina kādu pusstundu. Tu neticēsi, mēli var norīt!

Neizklausījās gan, ka Rūdolfs to būtu izdarījis.

-    Bet šodien Ieva gatavošot… Rūdolfs apklusa, pamanījis, ka

Alfrēds soli pa solim atkāpjas. Tu kaut kur steidzies?

Iešu palūkot, vai Grieta nav jāpārsien, Alfrēds teica un mudīgi aizmetās pāri pagalmam.

* * *

Agrā sestdienas rītā Rūdolfs Alfrēdu pamanīja pie pumpja.

-    Kā tavi kāpostiņi?

-    Pat nejautā! Alfrēds sagrāba pumpja rokturi.

-     Mums arī neveicas. Rūdolfs nostājās līdzās. Kāpostgrauzis tik robo saknes. Bet nekas, Ieva atceras aizvien jaunus ēdienus. Vakar sagrieza kilogramu cūkgaļas mazos gabaliņos un uz pannas

apcepa brūnus. Tu jau droši vien zini, gaļai vispirms izdalās sula, bet ir jācep un jāgroza tik ilgi, kamēr tā sula pazūd…

Alfrēds pumpja rokturi sāka cilāt aizvien veicīgāk, bet tāpēc jau ūdens spainī netika vairāk. Brīdi palūkojies, kā viņš cīkstas ar pumpi, kaimiņš stāstīja tālāk:

-    Tad gaļu katlā un sašņikātus kāpostus klāt visu pārlej ar verdošu ūdeni un sutina labu laiciņu. Noteikti jāpiešauj kāda ķimeņu šķipsniņa, bet, ja būs par daudz, virums var iznākt rūgts…

Alfrēds, izšļakstot ūdeni, norāva spaini no pumpja snīpja un nesās uz mājas durvīm, bet Rūdolfs vēl nespēja rimties:

-    Un ja to suteni ēd ar jaunajiem karpelīšiem! Ellīgi garšīgi, tici man, Alfrēd!

❖

Lietainā novakarē Rūdolfs saklausīja pa trepēm lejā klumzājam Alfrēdu. Rūdolfs pacietīgi sagaidīja viņu trepju galā un, pat labvakaru nepadevis, uzreiz ķērās pie iztaujāšanas.

-   Vai tu, kaimiņ, zini, kas ir baltie kāposti?

-    Ne ausu galā neesmu dzirdējis! Alfrēds centās pasprukt Rūdolfam garām, bet viņš stāvēja ceļā kā siena.

-    Tas ir sens vidzemnieku ēdiens: svaigu kāpostu zupiņa ar jēra cibuku un jaunajiem karpeļiem. Ievas mamma citu reizi esot likusi klāt arī grūbas, lai tumīgāk, bet man labāk smēķē bez grūbām.

Alfrēds saņēmās un spēra enerģisku soli uz priekšu, bet Rūdolfs, savukārt soli atkāpies, aizsprostoja durvju aili uz pagalmu un, Alfrēdu no acīm neizlaižot, turpināja:

-    Ir jau posts tas dārza kaitēklis kāpostgrauzis, bet cik smeķīga mums iznāca šī vasara…

-     Nebūs vairs smeķīgi, nebūs arī ellīgi garšīgi! zem deguna murminot, Alfrēds tomēr paspraucās Rūdolfam garām. Jau vakar nosprāga tas kāpostgrauzis. Nosprāga un pagalam…

Ezis

Alfrēds atmodās dusmīgs un izsalcis. Viņa snaudu bija iztraucējis kaut kas agrāk nepieredzēts un nesaprotams kur vien acis vērās, visur lodāja zirnekļi: pa galdu, pa grīdu, pa netīro spilvenu, pa nospeķotajām tapetēm pie gultas, pa kreklu un biksēm… Daži bija pat palīduši zem krekla un kņudinājās uz muguras un vēdera.

Atrāvis vaļā logu, kura rūtī nezin kāpēc rēgojās caurums, pa kuru bez pūlēm varēja izbāzt ārā dūri, Alfrēds vispirms sāka uzmācīgos zirnekļus nolasīt no sevis. Tad izložņāja gultu, grīdu un visbeidzot arī skapjaugšu, bet zirnekļu visur bija tik daudz, ka viņam jau sāka likties tie, izmesti ārā pa logu, atgriežas atkal un atkal. Tāpēc nebija nekādas jēgas censties tos savākt.

-    Vai Alfrēds baidās no zirnekļiem? dzērājvīrs pats sev pajautāja.

-    Nē, Alfrēds nebaidās! viņš, sevi iedrošinot, atbildēja un, uzmaucis galvā naģeni, devās laukā.

No upes bija sākusi celties pievakares migla un gar mājas kalnu lēnām līda augšup.

Kad miglas vāli bija jau nolīdzinājušies ar vecajiem ceriņiem, tajos kaut kas iečabējās. Saausījies kā pieredzējis mednieks, Alfrēds klusi pietuvojās čabētājam un žigli norāva naģeni. Vēl pēc mirkļa tajā, sarāvies kamolā, jau atradās liels ezis.

-     Ja ganiem garšoja, kāpēc lai Alfrēdam negaršotu! Pie sevis klusi murminot, viņš aizstiepa ezi pagalma dziļumā un pabāza zem kāda apgāzta spaiņa. Tad, paņēmis citu spaini un lāpstu, devās uz kalniņu dārza malā. Tur saracis pietiekami daudz mālu, Alfrēds tos izmīcīja un izklāja zālē kā lielu pankūku. Visbeidzot tajā viņš ievīstīja notverto ezi.

-    Ja klaidoņi tā cep ežus, kāpēc lai Alfrēds nevarētu?

Aiz šķūnīšiem viņš ķērās pie ugunskura kuršanas. Ar salokāmo kabatas nazi saēvelējis kādu sveķotu pagali, viņš iededza gaišu liesmu, bet virsū uzmestie zari tikai dūmoja. Tāpēc Alfrēds devās uz veco aleju savākt sausāku kurināmo, bet tumsa jau bija klāt un to izdarīt vairs nemaz nebija tik viegli un ātri. Vasaras nakti gan izgaismoja mēness, tomēr zem vecajiem kokiem ēnu un tumšu stūru netrūka. Kad tusnījot bija salasīts paprāvs zaru klēpis, Alfrēds atgriezās pie ugunskura un ar jauno nesumu dabūja gaišas liesmas. Vēl jau vajadzēja pagaidīt, kamēr dedzināmie zari pārvēršas kvēlojošās oglēs, un tikai tad tur varēja ievelt cepšanai paredzēto māla bumbu. Šo laiku Alfrēds izmantoja, lai aizietu uz māju pēc sāls, bet, iededzis istabā griestu spuldzi, atkal sastapās ar daudzajiem zirnekļiem un labu brīdi pavadīja tos ķerstīdams.

Atgriezies viņš gribēja pārbaudīt pusstundu karsētā cepeša mīkstumu.

-    Ja čigāniem izdodas, gan jau Alfrēdam arī izdosies!

Bet savu nazi Alfrēds nekur neatrada un atstiepa no šķūnīša

kādreiz upmalā atrastu alumīnija telts mietiņu.

-    Jā, jau piebriedis, būs sulīgs, bet ciets vēl gan! Alfrēdam nācās secināt un māla bumbu dziļāk ierušināt oglēs.

Vēl pēc stundas, kad ogles jau bija gandrīz izkvēlojušas, bet cepetis arī tad nebija kļuvis mīkstāks, Alfrēda pacietība bija galā. Izvēlis kūpošo māla bumbu no ugunskura, viņš ar telts mietiņu nedaudz atlobīja kraukšķīgo kamaru pēc cepeša nesmaržoja nemaz, nāsīs iesitās tāda kā sutinātu kāpostu smaka…

-     Ko tas ezis ir sarijies? skaļi nobrīnījās Alfrēds, klusībā jau nopratis, ka te kaut kas nav kārtībā… Vairs nevaldoties, viņš iespēra pa neveiksmīgo cepeti. Tagad nolobījās gandrīz puse māla garozas, un dziestošo ogļu gaismā arī acīm atklājās, ka viņš, Alfrēds, gandrīz divas stundas cepis visparastāko kāpostgalvu…

Vai Alfrēds varēja zināt, ka Eidis bija viņu novērojis jau kopš tā brīža, kad viņš, pārtraucis cīniņu ar zirnekļiem, iznāca pagalmā? Pat ezi ceriņos Eidis saklausīja pirmais tikai nevēlējās atklāt savu klātbūtni un klusi vēroja, kā Alfrēds adataino kamolu cepurē aiznes un iespundē zem spaiņa, lai pats dotos pēc māliem. Protams, tikmēr Eidis būtu varējis atbrīvot ezi, bet viņš nekad nebija dzirdējis nevienu nostāstu par ežu cepšanu, tāpēc gribēja uzzināt, ko Alfrēds darīs tālāk. Tikai pēc ugunskura iekuršanas, kad ezis jau bija ievīstīts māla pankūkā un Alfrēds devās uz veco aleju lasīt žagarus, Eidis saprata, ka ezim draud briesmas. Tomēr viņš vēl paspēja pārliecināties, ka ezis ir dzīvs, un pievākt Alfrēda atvāžamo nazi ar sarkano spalu, kas mētājās turpat zālē, pie gailējošā ugunskura. Ar nazi rokā Eidis metās uz dārzu pēc kāpostgalvas, Alfrēda griežamo steigā atstājot turpat vagā…

Bet, kad Alfrēds uzkāpa dzīvoklī pēc sāls un aizrāvās ar zirnekļu medīšanu, Eidis atnesto kāpostgalvu apķepēja ar pāri palikušajiem māliem, un pats aizsteidzās prom, paķerot līdzi ari māla bumbu ar ezi iekšā.

Tālāk gan Eidim neveicās tik gludi ezis ļoti pretojās, kad zēns viņu atkal un atkal gremdēja upē, lai noskalotu mālus no asajām adatām un mīksti spalvainā vēderiņa. Bet Eidis jau neskaitīja saņemtos dūrienus un darbojās tik ilgi, kamēr ezis vairs nebija apķepis un, ik pa laiciņam iepukstoties, pazuda upmalas garajā zālē.

.

Cirvis

Alfrēds bija tik nekrietns, ka, ejot pāri pagalmam un ieraugot bluķi iecirsto Rūdolfa cirvi, viņam uzreiz sagribējās šo cirvi paslēpt traktorvīra Franča šķūni.

Un, kad Rūdolfs, mazliet atpūties, gribēja turpināt malkas skaldīšanu, savu cirvi, viņš, protams, vairs nekur neatrada. Tā apjukušu apkārt skatoties, viņu uzrunāja Alfrēds: •

-    Ko stāvi, kaimiņ, kā vakarējo dienu pazaudējis?

-     Kādu tur vakarējo dienu! atrauca Rūdolfs. Ciris bija un pēkšņi izbija! Kā lai tagad malku skalda?

-    Paskaties tur! Alfrēds ar galvas mājienu norādīja uz traktorvīra Franča šķūnīša durvīm.

-    Kas man tur meklējams? Rūdolfs nebija mierā.

-    Kad paskatīsies, tad ātri vien sapratīsi! pamācīja Alfrēds.

-     Jā, varbūt tiešām, kamēr paša ciris pazudis, jāaizņemas no Franča. Cerams, viņš ļaunā neņems.

-    Par ko tad ļaunā! Alfrēds vēl iedrošināja Rūdolfu.

-     Patiešām, te viens ciris ir! pavēris traktorvīra malkas šķūnīša durvis, nopriecājās Rūdolfs. Nu gluži kā manējais! Iznācis gaismā, viņš aplūkoja cirvi vērīgāk. Ka tevi jupis', tas tak ir mans , pazudušais ciris! Kā tas Franča šķūnelī gadījās?

-    Kāpēc tu man to jautā? Alfrēds lavījās uz mājas pusi.

Protams, tagad Rūdolfam gribējās ātrāk sagaidīt Franci no

darbnīcām pārnākam un visu noskaidrot, bet ne malkas skaldīšana, ne izskaidrošanās tajā pēcpusdienā vairs neiznāca, jo pēkšņi sākās spēcīgs pērkona lietus, kas iestiepās vairāku stundu garā apnicīgā smīlātājā. Izmircis cauri slapjš, pat Eidis meklēja patvērumu istabā. Tikai pašā vakarā Rūdolfs pagalmā satika Franci.

-     Man jau, kaimiņ, nav žēl, ka tu, vajadzības spiests, palieto manu ciri, bet varēji tak pateikt, lai nav velti jātērē laiks meklēšanai!

-     Es tavu cirvi neesmu ne aizticis, ne acīs redzējis! skaidroja Francis.

-     Bet kā tad tas gadījās tavā šķūnītī? Rūdolfs tomēr vēlējās noskaidrot.

-    Kur, kur gadījās? pārjautāja Francis.

-    Tavā šķūnītī! Ja viņš labi nedzirdēja, Rūdolfs jau varēja atkārtot, bet balsī ieskanējās piktums. Vai man tev parādīt, kur es uzgāju savu pazudušo ciri?

-    Parādi gan! arī Francis to neizteica pārāk laipni.

-     Rau, še! Rūdolfs platiem soļiem slāja pāri pagalmam, un Francis bija spiests viņam sekot līdz savam šķūnītim.

-    Paga, paga! Francis apstājies rādīja uz peļķi pie šķūnīša pašām durvīm. Tur dubļos skaidri bija redzams kāda gumijnieka pēdas nospiedums, kura skujiņraksts nebija ar citām pēdām sajaucams. Francis skujiņpēdai līdzās dubļos iemina arī savu gumijas zābaku:

-    Redzi, mana pēda šī nav!

-     Mana tāpat ne! Rūdolfs otrajā pusē nošļakstināja savu gumijnieku.

-    Paiesimies vēl līdz turienei! Francis rādīja uz Grietas kūtiņu. Tās priekšā dubļos labi varēja saskatīt kazas šķelto nagu iedobumus, bet starp tiem tādu pašu pēdu skujiņrakstā kā pie Rūdolfa malkas šķūnīša.

.

Visādas nesaprotamas lietas

Sagaidījis Alfrēdu iznākam pagalmā, Rūdolfs viņu uzreiz sagrāba aiz nospeķotā praķa atlokiem un kārtīgi sapurināja:

-     Tu, lielais kāpostgrauzi, tagad pasaki, kā tavs atvāžamais nazis gadījās manā kāpostu vagā? Un blakus nogriezts kāts rēgojās!

-     Es nezinu! Mazliet nobijies gan, Alfrēds centās atbrīvoties no Rūdolfa tvēriena. Es to pazaudēju, kad kūru ugunskuru…

-    Kādu ugunskuru?

-    Ezi cepu…

Šī atbilde iesvīla Rūdolfā vēl lielākas dusmas, un viņš Alfrēdu sāka purināt pavisam dūšīgi:

-    Ak tad ar mūsu kāpostiem vien nepietika! Tu pasaki man, kurš latviešu cilvēks cep un ēd ežus?

-      Ja čigānam garšo, kāpēc lai Alfrēdam negaršotu? purināmais klabošiem zobiem centās izsvepstēt, bet tas nelīdzēja nu jau Rūdolfs viņu kratīja bez mitas un likās, ka arī no kāviena Alfrēds neizspruks.

-     Mierīgāk, kaimiņ, mierīgāk! Neizkrati viņam visu dvēseli laukā! Nu pagalmā bija iznācis arī traktorvīrs Francis. Atstāj manu

dalu arī! »

Rūdolfs nolaida Alfrēdu zemē.

-     Bet tagad atzīsties, kā Rūdolfa cirvis nonāca manā malkas

šķūnīti? Francis vispirms mēģināja aprunāties mierīgi.

-    Kā lai es to zinu! Alfrēds atbildēja, jūtot atkal zemi zem kājām. Viņš bija tik nekrietns, ka melojot viņam ne ausis kustējās, ne mati cēlās stāvus… Un pat cepure neaizdegās!

Tad nu Francis ari ķērās krāgā Alfrēdam, kratot un purinot ne mazāk spēcīgi kā Rūdolfs. Tomēr tik vien izkratīja:

-    Pa-pa-ši tie-tie-ciet ga-ga-lā ar sa-sa-viem cirvjiem!

-     Mēs paši arī tikām galā un skaidrībā, kad ieraudzījām tavu zābaku iemītas pēdas pie mana šķūneļa. Francis Alfrēdu pacēla, cik vien rokas augstu spēja, un tad palaida vaļā.

-    Tfu, tu! viņš nospļāvās un devās atpakaļ uz māju.

Arī Alfrēds steberēja pa trepēm augšā, mazāk nobijies, bet vairāk pārsteigts pēdējā laikā ar viņu notika visādas nesaprotamas lietas! Te ezis pārvērtās par kāpostgalvu, te pagalmā nozaudēts nazis atradās Rūdolfa vagā… Tagad viņš pilnīgi skaidri atcerējās, ka visu rītu bija staigājis sandalēs arī tad, kad Rūdolfa cirvi pārlika Franča šķūnī. Bet tādā gadījumā kā tās zābaku pēdas tur, dubļos, gadījās?

.

Bez bremzēm

Alfrēds bija tik nekrietns, ka ne acu galā neieredzēja pastnieci, kura reizi mēnesī piegādāja viņam pensiju.

Smaidīga kā parasti, pastniece izmaksāja Alfrēdam tik, cik viņam pienācās, un nokāpa lejā pie Rūdolfa un Ievas. Kas viņai ko nesmaidīt, īgņojās Alfrēds. Visās mājās viņu gaida, uzņem kā vismīļāko ciemiņu, cienā ar tēju un kafiju. Kaut vai šitā pati apakšējā Ieva jau no paša rīta cep pankūkas! Vai nu tādas lietas viņš nesaož? Saož gan! Šorīt pat ievēroja, ka Ieva teciņus vien skrēja uz pagrabu un atgriezās ar šāgada aveņu ievārījuma burku. Un tagad droši vien kopā ar pastnieci leksē iekšā visus tos labumus.

Bet no tā šoreiz kāds prieciņš tiks ari viņam, izlēma Alfrēds un, pakampis knaibles, daudz klusāk nekā parasti lavījās lejā pa vecajām, čīkstošajām kāpnēm.

Jā, pastnieces divritenis, piesliets pie mājas sienas, viņu kā gaidīt gaidīja… Klikt! Lai pārkniebtu bremžu trosīti, nemaz nevajadzēja darboties ilgi. Daudz vairāk laika bija nepieciešams, lai atrastu vietu, no kuras pavērot pastnieces nobraucienu no 'mājas kalna bez , bremzēm.

Kā smaidīga iegājusi, tā arī smaidīga iznākusi, pastniece novietoja savu biezo somu uz divriteņa bagāžnieka un, apbraukusi mājas galu, laidās pa taciņu lejā uz lielā ceļa pusi. Pie vecās ābeles celma, kur taciņas stāvums bija vislielākais, kā parasti, vajadzēja drusku piebremzēt, bet bremze pie stūres šoreiz izrādījās pavisam mīksta. Divritenis traucās lejup, mežonīgi lēkādams, pārmetās pāri vairākām bedrēm un dažiem upmalas sakņu mezgliem, kā lidodams uzlidoja uz lielā ceļa, un nesās pretim bebru dīķa dūkstīm. Šajā brīdī pastniecei izdevās sasvērties uz sāniem, un divritenis gar dīķa pašu malu žvadzēdams un čīkstēdams metās augšā nākamajā kalnā. Grants un oļi pašķīda, zvaniņš pie stūres žēli iedžinkstējās, bet divritenis tomēr arvien vairāk zaudēja ātrumu, līdz galu galā apstājās pats. Pats, bez bremzēšanas.

Vīlies un pat nepavērojis, ko pastniece darīs tālāk, Alfrēds izstūma no šķūneļa savu divriteni, jo vajadzēja aizmīties līdz Purvmaļiem, tālajām meža mājām, un atvest plastmasas pudeli ar bāli duļķaino šķidrumu šodien viņš gatavojās atzīmēt mēneša vislielākos svētkus.

Jau kopš jaunības Alfrēds mācēja veikli uzsākt braukšanu nostājies divritenim kreisajā pusē, viņš vispirms kreiso kāju uzlika pedālim, tad, ar labo spēcīgi atspēries pret zemi, to plašā lokā pārcēla pāri sēdeklim un rāmim. Bez aizķeršanās apbraucis mājas stūri, viņš laidās lejup pa to pašu taciņu, kur pirms brīža savu nevaldāmo velosipēdu bija stūrējusi pastniece. Pie vecās ābeles celma, kur noteikti vajadzēja piebremzēt, Alfrēds spēcīgi cirta pedāli atpakaļ, kā bija darījis gadiem ilgi, bet šoreiz kā par brīnumu, tas vis nepiebremzēja braukšanas gaitu, bet gan viegli padevās pretējā virzienā…

Pie stūres Alfrēdam bremžu nebija. Arvien vairāk uzņemot ātrumu, gar viņa acīm pazibēja tādi kā paātrinātas filmas kadri: grambas, grambas sakņu mezgli grambas ceļa mala grambas - akmens stūre šķērsām kūlenis…

Jau guļot uz ceļa zem nepaklausīgā velosipēda, Alfrēds pavisam tuvu redzēja tā priekšējo riteni tas atgādināja lielu kriņģeli, jo no abām pusēm bija meistarīgi saplacināts. Tad viņš pagrieza galvu atpakaļ un pavērās uz pakaļējā riteņa pusi. Tas gan nebija pārāk daudz cietis. Bet tur, kur blakus riteņa asij vajadzēja atrasties svarīgai detaļai, kas viņa vecajam velosipēdam nodrošināja bremzēšanu, rēgojās vien tukša vieta… Kāds to detaļu bija nomontējis!

Pērkona lietū

Alfrēds bija tik nekrietns, ka, ik dienu uzdzerot kazas pienu savai reibinošajai dzirai, viņš ne kripatiņu nerūpējās par Grietu.

Pērkons todien ilgi rūcināja un ducināja ap Upmaļiem, bet Alfrēdam pat neienāca prātā, ka Grieta būtu jāved mājās no ganībām.

Beidzot arī pirmās lielās lāses pakšķēdamas sitās pret jumtu un palodzēm, un arī tas netraucēja Alfrēdam pa atvērto logu mierīgi skatīties uz ķēdē piesieto Grietu.

Bet pirms mākoņu smagie maisi galīgi spruka vaļā, asas zibens šautras krustu šķērsu plaiksnījās debesīs. Pie katra zibšņa Grieta tikai nedaudz sarāvās, jo pērkona dārdi vēl bija tāli un tūlīt nesekoja šaudīgajai gaismai.

Un tad pēkšņi kokus sagrāba negants pluinītājs, un balta lietus siena pāršalca mājai pāri, kokiem pāri, pļavai un nabaga Grietai pāri. Nu gan pērkons spēra, tiklīdz zibens balti iedegās, un Grieta pie katra spēriena, žēli ieblējusies, lēca pļavā uz pakaļkājām gandrīz stāvus. Bet Alfrēds pie loga sausumā sēžot, tikai nortiurmināja:

Nekas, nekas! I lopiņam tā debesu duša ir vajadzīga. Nebūs

man šovakar tesmenis ar lupatu jāslauka… Kas meža zvēru negaisa laikā kūtī ved? Ar ko tad šī labāka?

Lietum beidzoties, Alfrēds tūlīt ar tukšu piena kanniņu devās pie Grietas, lai to slauktu. Viņš izmēģinājās no kreisās puses, izmēģinājās no labās, tad vēl uzsēdās Grietai jāšus, bet neizdabūja no pārbiedētās kazas ne piliena piena.

Kāds spītīgs lops! Alfrēds piktojās un bija tik nekrietns, ka vēl iebelza Grietai pa krustiem.

Bet Grieta apgūlās slapjajā zālē un, kā katru reizi, kad viņai klājās slikti, atcerējās savu iepriekšējo dzīvesvietu un Joahimu.

Joahims

Joahims bija balts, spēcīgs un daudz pieredzējis āzis. Varbūt viņš drusku par asu smaržoja, jo dažkārt mēdza sev iečurāt bārdā, bet viņam kā kazu barvedim taču vajadzēja atšķirties no citiem āžiem un āzīšiem!

Bija jau reizes, kad arī Alfrēds oda pēc āža, bet viņš par Grietu nekad nerūpējās tā kā Joahims lielajā aplokā, kur dzīvoja kazu bars.

Grietai garšoja maigas smilgas un rasaspodiņu lapas, viņa labprāt grauza rūgtas pienenes un smaržīgus vībotņu kātus, ar prieku sukāja iekšā skābeņu lakstus un pļavu mētras, neatsacījās arī no kārklu un apšu sulīgajiem dzinumiem. Bet Grietasprāt itin nekas garšā nelīdzinājās maigajām, dzeltenajām, iekšpusē balti miltainajām un reizē glumajām banānu mizām… Un šo brīnumu Grieta dabūja nogaršot, tikai pateicoties Joahimam! Reiz kādi cilvēki, kazas . aplūkodami un saviem bērniem rādīdami, sadomāja tās pacienāt ar

banāniem, un bars plēšoties tiesāja banānus tādā ātrumā, ka nedaudz nostāk stāvošajai Grietai i ne kripatas nepaliktu. Taču tad lielais āzis Joahims kādai nejauši nokritušai mizai uzlika virsū savu kreiso priekškāju. Ar labo viņš piespēra zemei tik dūšīgi, lai katrs saprastu šī miza pieder viņam. Vienīgi viņam! Un tad, ragu pieliecis, viņš nosargāto banānu mizu aizspēra tieši Grietai!

Šo gadījumu Grieta atcerējās vai ik pārdienas.

Joahims, kuram bija jāpieskata daudz sievu un bērnu, tomēr nekad neaizmirsa Grietu… Viņš visu laiku paturēja Grietu acīs vai pārvedot baru uz upmalas krūmaini, kur zāle bija daudz sulīgāka un dunduru mazāk, vai pamanot, ka Grietas tuvumā sāk grozīties kāds cits āzis no viņu bara. Tad Joahims žigli iečurāja bārdā, zemu nolieca savus varenos, līkos ragus un pēc īsa ieskrējiena tā iebelza Grietas jaunajam kavalierim, ka tas nedēļām ilgi dzīvojās tikai pa bara

ārmalu, kur labākā zāle bija nomīdīta vai jau gandrīz nograuzta.

* * *

Un tikai vienu reizi Joahims Grietu nenosargāja… Pavasarīgā pievakarē kāds vīrs, pāris izļodzītas aploka kārtis atlauzis, pabāza Grietai tieši zem deguna banāna mizu. Un, kamēr Grieta, pēc garduma sniedzoties, sekoja viņam kā apburta, Alfrēds jo tik nekrietni rīkoties, protams, varēja tikai viņš! cieši apmeta kazai ap kaklu striķa galu. Mizu viņš pa roku galam nosvieda turpat zemē un aši steberēja prom pa meža ceļu, velkot kazu sev līdzi un neļaujot viņai pat apēst kārumu, kura dēļ Grieta bija ieskrējusi taisni nelaimē.

Kopš tā vakara Grieta dzīvoja Alfrēda kūtiņā vai, ķēdē piesieta, ganījās Upmalu pļavā. Prom viņa netika, bet domās atkal un atkal atgriezās savā vecajā aplokā pie sava Joahima…

Jūrskola

Alfrēds bija tik nekrietns, ka visvairāk par visu viņš necieta bērnus cilvēkbērnus, kaķu bērnus, peļu bērnus, stārķu bērnus…

Cilvēkbērni augu dienu plunčājās upē, spiedza, sprauslāja, lēkāja, šļakstījās, nira zem ūdens, ņurkoja no lielā akmens, kūļājās straumē ar saviem glābšanas riņķiem, sauca: "Palīgā!" un sauca: "Skaties!", zibināja gaisā kailas kāju pēdas un brīžiem arī plikus dibenus.

Peļu bērni pīkstēja migā zem skapja, un bija jāmeklē garš krāsns kruķis, lai tos izķeksētu ārā un atdotu Murkai.

Stārķu bērni šņāca un plivinājās ligzdā uz elektrības staba pagalma vidū, un pat ar visgarākajām kāpnēm nevarēja tikt tiem klāt.

Kaķu bērni kādā naktī piedzima Alfrēda virtuves malkas kastē pie plīts. Ar tiem nu gan Alfrēds varēja izrīkoties pēc sava prāta. Iespundējis Murku istabā, Alfrēds kaķēnus sabāza vecā spilvendrānā, to rūpīgi aizpogāja ciet un gāja uz upi.

No augstā krasta viņš savu nesumu ielidināja upē.

Mācieties nu jūrskolā! Alfrēds novēlēja un devās prom.

Straume, protams, tūlīt sakampa pilno spilvendrānu un parā-. va zem ūdens, bet ne uz ilgu laiku. Krāču mutuļi to drīz vien atkal uzstūma virspusē un strauji nesa tuvāk peldvietai. Kad spilvendrāna uzpeldēja, daudzbalsīgo kaķēnu pīkstēšanu nespēja noslāpēt pat ūdens šļaksti. Bet vēl jo labāk kaķēni bija saklausāmi, kad dīvaini kustošais spilvendrānas plosts, pārvarējis krāces, iepeldēja mierīgajā upes līkumā tieši pirms peldvietas. Tieši todien tur skaļš bērnu bars ūdeni bija sakūlis baltās putās.

-     Vai redzat? Kas tas? pilno spilvendrānu pirmie pamanīja ņurkotāji no lielā akmens.

-     Kustas kā dzīvs! tūlīt piebalsoja ar piepūšamiem riņķiem peldošie.

-    Un pīkst! seklumā lēkājošie izvilka pilno spilvendrānu krasta smiltīs.

Mazajiem pirkstiem ātri izdevās atķibināt spilvendrānas pogas. Un nu peldētāji un sprauslātāji, nirēji un bridēji, ņurkotāji un plostotāji apstāja atradumu, no kura viens pēc otra tika vilkti laukā samirkuši kaķēni.

-    Re, kāds man viņam purniņš balts ar melnu! slapja meitenīte piespieda sev vēl slapjāku kaķa bērnu.

-    Bet šitais izmircis kā nabadziņš! Zīž manu ausi!

-      Melno, es gribu melno! Melnie tumsā esot vislabākie peļu mednieki…

-    Mamma man apsolīja uz dzimšanas dienu kādu dzīvnieciņu! cits puišelis, pelddvielī ietinis, sildīja nenosakāmas krāsas kaķēnu.

-    Šiem kaķēniem ir vēl par agru dzīvot bez mammas! mazākos pārtrauca kāds lielāks zēns, kas tikko bija pārpeldējis upi no pretējā krasta.

-     Kā tu zini? meitene, turot balto kaķēnu ar melno purniņu, nedomāja piekāpties.

-     Kā lai es nezinātu, ja šie ir mūsmājas kaķēni, kas piedzimuši tikai aizvakar! Uzstājīgais zēns no viņējā krasta jau pastiepa roku, lai atņemtu meitenei balti melno radībiņu.

-    Bet kāpēc tad viņi bija upē? puišelis ar satīto kaķēnu mēģināja atkāpties soli tālāk.

-    Tāpēc… tāpēc, ka es… nepaspēju viņus aizstāvēt… Eidis (un

tas patiešām bija Eidis!) savāca kaķēnus un, turot tos piespiestus pie krūtīm, uz muguras pārpeldēja upi. Pagaidiet kādas dienas, kad viņiem atvērsies acis… viņš vēl uzsauca un kopā ar kaķēniem jau kāpa ārā no ūdens.

# * *

Pārvilcies mājās, Alfrēds gatavojās iekrist gultā, kad pamanīja to jau aizņemtu niknu kūkumu uzmetusi, tajā zvērošām acīm stāvēja Murka.

Škic! Alfrēds centās kaķeni iztriekt laukā, bet šoreiz Murka pat neiešņācās, kā parasti darīja, kādu atbaidot. Kaķene dobji ieņurdējās un gatavojās lēcienam.

Alfrēds atstreipuļoja atpakaļ un tikai tagad uz sava netīrā spilvena pamanīja četrus saritinājušos kaķēnus, bet viņiem blakus vairākas noķertas peles Murka bija sagatavojusies ilgākam laikam. Un tas izskatījās tik nopietni, ka Alfrēds vairs neriskēja tuvoties gultai. Viņš virtuvē no pakaramā pagrāba ziemas puskažociņu, izklāja to uz grīdas līdzās plītij un apgūlās.

.

Sērkociņu prieks

Alfrēds bija tik nekrietns, ka allaž gribēja kaut ko aizdedzināt. Sērkociņus viņš vienmēr nēsāja sev līdzi.

Jā, pavasaris, tas Alfrēdam patika vislabāk! Vai katrā ceļmalā bija piesvilināms kāds zāles kušķis. Un, pielaidis liesmu, Alfrēds nekad nesteidzās tūlīt prom. Mazo guntiņu sākumā varēja nodzēst i spēcīgāks vēja pūtiens, i kāds nejaušs garāmgājējs. Tikai tad, kad uguns bija kārtīgi iedegusies, Alfrēds, kabatā grabinot sērkociņu kastīti, mierīgu sirdi varēja doties tālāk.

Nekas varenībā nelīdzinājās vairākus metrus augstai uguns sienai, kas, spēcīga vēja dzīta, rūkdama skrēja pāri iepriekšējā vasarā nenopļautai pļavai. Varbūt vienīgi, ja izdevās pa vējam aizdedzināt kāda ezera sausi izkaltušās niedres. Tad arī liesma cēlās augsta un karsta, bet tā vēl trakāk sprakšķēja, krakšķēja, svilpa un čerkstēja.

Protams, vasaras vidū, kad viss bija aplam zaļš un sakuplojis,

uguni varēja pielaist kādai vientuļai siena kaudzei, bet tās izšvirkstēja un izdūmoja tik ātri, ka žēl bija iztērētā sērkociņa. Bet, ja sausā vasarā Alfrēdam pa ceļam gadītos kāds izcirtums ar nesen stādītām eglītēm, kuras nav appļautas jau dažus gadus… un ja nu uguns no izcirtuma tālāk iespruktu lielajā mežā… Tomēr visās malās bija uzslieti ugunstorņi drīz jau dūmi būtu saķīķēti un tajā vietā ātri vien kopā sagaudotos sarkanas mašīnas ar garām šļūtenēm.

Ko tad atlika darīt Alfrēdam? Krāmēties ar visādiem sīkumiem: bakstīties ap asi kodīgiem lapu un zaru ugunskuriem vai mēģināt piesvilināt kādu nogāzušos upmalas koku. To nebija iespējams paveikt bez vecas, eļļainām lupatām piebāztas riepas aizkurināšanas… Bet tās visas sen jau bija pārvērstas pelnos.

Atlika iemest kādu degošu sērkociņu kaimiņu pastkastēs un aizkūpināt avīzes, bet to nu kaimiņi vienmēr ilgi atcerējās un viņam bija apnicis sacerēt stāstus par palaidnīgiem pusaudžiem, kas tieši todien gājuši garām un aizdomīgi klikšķinājuši šķiltavas.

"Laikam vecs palieku!" kādu dienu, aizšvirkstinājis kārtējo siena kaudzi, prātoja Alfrēds. "Prieka arvien mazāk un mazāk…"

*r ❖ ❖

Patiesi, drīz vien Alfrēds pārliecinājās, ka ne katra degšana spēj sagādāt vienīgi prieku.

Pirms vairākām dienām jau uzrāpies pa vīnstīgām pie Alfrēda otrā stāva loga, lai pa caurumu rūtī ielidinātu tējas paciņu ar zirnekļiem, tagad Eidis, palielu siena kušķi aiz krekla aizbāzis un sērkociņu kastīti kabatā, rāpās augšā otro reizi. Zem Alfrēda loga viņš bija pamanījis piestiprinātu visparastāko stiepļu groziņu, kur Alfrēds žāvēja tējas un kaltēja bekas ziemai. Un, lūk, šis aprūsējušais stiepļu groziņš bija kāpiena mērķis. Piebāzis groziņu pilnu ar sienu, Eidis tajā iemeta degošu sērkociņu un pats žigli atkal noķepurojās zemē.

Siens aizdegās ar gaišu liesmu, bet kad tā palīda zem biezā kumšķa, pēkšņi uzplīvoja baltos, kodīgos dūmos. Tie biezās vērpetēs cēlās augšup un spraucās iekšā arī aiz loga aplodām, kur jau ilgus gadus mājoja sikspārņu kolonija.

To, protams, snaudošie sikspārņi nevarēja paciest un kā melna strūkla šāvās ārā. Eidis, stāvot apakšā, vēl paspēja saskaitīt trīsdesmit septiņus lidoņus, bet tad viņam daudzo sikspārņu skaits sajuka. Apjukumā apmetuši loku līdz alejas lielajiem kokiem, tie tomēr griezās atpakaļ un pa caurumu Alfrēda rūtī saspruka istabā. Viss plašais sikspārņu pulks Alfrēda istabā! Kur viņi tur iekšā palika, Eidis, protams, no apakšas nevarēja noteikt, bet dabūja redzēt, kā Alfrēds atrauj logu, mēģinot izgaiņāt kodīgos siena dūmus un šaudīgos pīkstētājus. Vienu viņam tomēr izdevās dabūt rokā un izmest ārā, jo tas bija galīgi sapinies viņa matos.

.

Blaukt un bladāc!

Alfrēds bija tik nekrietns, ka dažkārt aizgāja gulēt ar visiem zābakiem kājās, bet, atmodies nakts vidū, dusmīgi novilka vienu zābaku un blaukt! trieca pret grīdu, tad pēc brītiņa novilka otru zābaku un arī bladāc! nometa turpat līdzās. Tad, protams, Rūdolfs un Ieva gultā lēca vai stāvus un dažas naktis līdz pat rītam nevarēja ne acu aizvērt. Vienā tādā rītā Rūdolfs iestājās ārdurvīs, lai Alfrēds nevarētu garām pasprukt, un pavisam stingrā balsī pārmeta viņam nakts miera traucēšanu.

-    Vai es vairs atceros, kaimiņ, kas notika pagājšnakt? taisnojās Alfrēds. No rīta tikai pabrīnījos: vakar, liekas, gultiņā ielīdu ar visiem zābakiem kājās, bet šorīt skatos kāds tos naktī novilcis un ielicis pat stūrī.

-     Tu pats tos novilki, pats no visa spēka meti pret grīdu! nepiekāpās Rūdolfs.

-    Bet kā tad es to vairs neatminos? atkal brīnījās Alfrēds.

Kad pie Rūdolfa un Ievas ciemojās Eduards, Alfrēds kārtējo reizi bija aizsnaudies ar visiem zābakiem un, naktī atmodies, kā parasti trieca vienu zābaku pret grīdu blaukt! Bet tad pēkšņi, it kā atcerējies lejas kaimiņa pārmetumus, otru zābaku klusi novilka un tikpat klusi izlika ārā koridorā.

Uzrauts no saldākā nomidža, Rūdolfs pēc "blaukt!", sirdij strauji dauzoties, gaidīja un gaidīja "bladāc!" Bet tas nesekoja. Nesekoja minūti, nesekoja divas un pat vēl pēc piecām minūtēm valdīja klusums. Kad bija jau pagājis kāds stundas ceturksnis, Rūdolfs cēlās augšā, nodomājis tāpat apakšveļā doties pie Alfrēda ar pārmetumiem. Priekšistabā viņš ieraudzīja, ka Eidis naktslampiņas gaismā lasa grāmatu.

-     Mazdēliņ, uzkāp, lūdzu, augšā un pajautā tam tur, Rūdolfs drūmi teica un pamāja ar galvu uz griestiem, kad viņš beidzot metis to otru zābaku? Citādi es nespēju aizmigt…

Vai Eidim bija grūti izpildīt vectēva lūgumu? Nē! Viens, divi, viņš uzlēca stāvus un devās uz durvīm, bet Rūdolfs mierīgs atgriezās gultā, pat neieklausoties, cik ilgi viņa mazdēls neatgriežas, lai turpinātu lasīt.

❖

Nākamajā rītā labi izgulējušos Rūdolfu pie durvīm sagaidīja neredzēti sašļucis Alfrēds. )

-    Kaimiņ! viņš žēlā balsī ierunājās. Tu varbūt jau zini, ka es pēdējās naktis esmu spiests gulēt virtuvē uz grīdas…

-     Kā lai es to zinātu? Rūdolfs brīnījās, atcerējies, ka tomēr jāaprunājas ar Alfrēdu par trokšņošanu naktī. Dzerdams gultu esi salauzis, vai?

-    Nē, kaimiņ! Alfrēds paskatījās uz viņu tik spožām acīm, it kā nupat būtu noslaucījis no katras pa asarai. Manā gultā ir ievākusies Murka ar kakēniem un istabā labāk nerādīties, lai vina man acis neizskrāpētu…

Viņš pārtrauca stāstīt un ātri aizgriezās prom. Un, ja tas nebūtu Alfrēds, Rūdolfs varētu pat likt galvu ķīlā, ka tajā brīdī viņš atkal notrauš kādu asaru.

-     Es guļu uz grīdas, pie plīts, Alfrēds stāstīja tālāk. Baidos pat pakustēties, lai tikai man neuzbruktu kāds no tiem spalvainajiem, pīkstošajiem nešķīsteņiem, kas, krēslai iestājoties, sāk lidināties dzīvoklī….

-    Alfrēd, es jau vienmēr esmu teicis, ka tā dzeršana tev labi nebeigsies!

-    Es pat necerēju, ka tu man noticēsi! Alfrēds žēlabaini turpināja. Bet šorīt… šorīt…

Un tagad vairs nebija šaubu, ka viņš nekautrējoties iešņukstas.

-    Šorīt, kad es koridorā pie sava dzīvokļa durvīm gribēju uzvilkt

gumijas zābaku, tas izrādījās… pieskrūvēts… pie grīdas… Vai tam vismaz tu spēj noticēt? Uzkāp augšā un paskaties! Es vairs nesaprotu, kas pēdējā laikā šajā mājā notiek!

Alfrēds dziļi ievilka elpu:

-    Zini, kaimiņ, ko es tev teikšu par tavu mazdēlu: es arī kā puika biju dulls, briesmīgi dulls, bet tik dulls kā viņš es tomēr nebiju…

Kādu brīdi bija dzirdama tikai šņukstēšana.

-     Nekad, nekad… man neviens… nav pieskrūvējis zābakus pie grīdas…

Un šņukstošais Alfrēds, vienu kāju vilnas zeķē, otru gumijas zābakā, uzsteberēja pa kāpnēm augšā.

.

Purva malā, dunduros

Alfrēds bija tik nekrietns, ka vienurīt iesēja Grietu garajā ķēdē un veda pa taku uz ceļa pusi. No upes nākdams, viņus sastapa Rūdolfs.

-    Jaunas ganības esi atradis?

-    Nē, kaimiņ! Alfrēds apstājās un atskatījās uz Grietu. Vedu kazu atdot kā savu parādu. Vai nu naudā, vai nu graudā, vakar vecais Purvmalis man stingri pateica. Citādi es no viņa ne lāsītes vairs nedabūšot… Un Murku jau viņš neņems!

-    Labi jau vien būtu, ja tu vairs neko nedabūtu… Rūdolfs vēl atcerējās iepriekšējo sarunu par gulēšanu uz grīdas un lidojošajiem nešķīsteņiem.

-    Tev, kaimiņ, ir sieva Ieva, Francim ir traktors, man arī kādu prieciņu vajag! Alfrēds atbildēja un vilka Grietu pa kalnu lejup. Tomēr ne viņš, ne Rūdolfs nepamanīja, ka Eidis viņus vēro un cenšas saprast, kurp tiks vesta Grieta.

Kaza priecīga sekoja Alfrēdam, jo sākumā domāja, ka nokļūs atpakaļ lielajā aplokā, un jau iztēlojās tikšanos ar Joahimu. Vai Joahims vēl pazīs viņu? Vai pieņems savā sievu pulkā? Vai šim gadījumam būs pataupījis Grietas lielāko gardumu kādu banānu mizu?

Bet, tikko Alfrēds no lielā ceļa iegriezās meža s'ānceļā, Grieta saprata, ka Joahimu gan tik drīz vēl neredzēs. Pēc laiciņa meža ceļš

pārgāja mitrā takā, kas beigu beigās apstājās Purvmalu mājās gandrīz pašā purva malā. Žēli ieblējusies, Grieta vērās apkārt: starp sīkiem, izstīdzējušiem bērziņiem bija redzami tikai ar grīsli apauguši ciņi. Starp tiem Grieta garajā ķēdē tika piesieta.

Viņa centās noplūkt vienu otru zāles stiebru, bet tie bija asi, sausi un negaršīgi. Grieta pacēla galvu un mēģināja jauno vietu izzināt, vērīgi ieklausoties. Šeit neviens nečirpstēja kā upmalā, te nevīteroja, nečiepstēja, nešvirpstēja un nestabulēja, šeit pat sienāžus nedzirdēja, bet milzīgs dunduru koris dūca arvien skaļāk un uzmācīgāk un durstīja Grietu no visām pusēm.

Lai kaut nedaudz paglābtos, Grieta apgūlās zemē starp ciņiem. Brūna rāva tūlīt saslapināja viņai vēderu, bet tāpēc jau dunduri neatstājās un nebija iespējams tos atgaiņāt tikai ar ausu kustināšanu un ļipas drebināšanu. Grieta lēca atkal augšā un, šļakstinot purva rāvu, bizoja, cik vien ķēdes garums atļāva.

Par laimi pēcpusdienā dundurus izgaiņāja pamatīga lietus gāze un vakarpuses dzestrajā vējelī līdz Grietai tika vienīgi paši lielākie un spēcīgākie.

Alfrēds, labu bridi iekšā parunājies ar Purvmalu saimnieku, jau pirms lietus bija aizklumburojis pa taku atpakaļ uz Grietu lāgā pat nepaskatīdamies, lielo pudeli padusē iežmiedzis. Purvmalu durvis nevērās, un neviens cits arī nelikās ne zinis par atdoto parādu.

Nakti Grieta pārlaida, stāvot rāvainajā ūdenī. No rīta, kā tik saule pacēlās augstāk, vējš norima pavisam un dunduru mākonis vairs ne uz brīdi no kazas neatstājās. Dunduri dūca un dūra, Grieta blēja un bizoja. Grieta bizoja, dunduri dūra. Dunduri dūra, Grieta blēja un sāka jau pagurt, kad no krūmiem, vērīgi apkārt skatīdamies, ganībās izlīda kāds zēns. Grieta puiku jau bija manījusi, kad tas Alfrēda māju pagalmā spārdīja bumbu. Un nu šis zēns ar dažiem spēcīgiem spērieniem izkustināja dzelzs mietu viņas ķēdes galā.

Dunduri gan vēl sāpīgi dūra, Grieta atkal bizoja, bet vairs nebija piesieta. Ķēde ar mietu galā drusku traucēja izvairīties no uzmācīgajiem kodējiem, bet netraucēja Grietai cauri retajiem bērziņiem nonākt uz tā paša ceļa, pa kuru, Alfrēda vilkta, viņa bija ieradusies šeit.

Kūtiņā pie auna

Alfrēds bija tik nekrietns, ka, atdevis Grietu kā parādu un atgriezies mājās, sāka svinēt atvadas no kazas. Sākumā viņš vēl atcerējās, ko īsti atzīmē, bet vakarpusē, jau pavisam aizmirsis, ka pats aizvedis Grietu prom, devās pie viņas aprunāties. Kūtiņā atradis Grietas vietu tukšu, viņš iesteberēja pie kaimiņu aitām.

Grieta, Alfrēds sacīja Rūdolfa aunam, es nekad tev neesmu teicis, ka man agrāk ari patika lakstīgalas klausīties un vizbulītes ostīt… Un pienenes man patika, bet tagad vairs neiznāk laika ne lakstīgalām, ne vizbulēm. Cik labi, Grieta, ir ar tevi aprunāties! Citādi jau man nav neviena, kas uzklausa. Vai tu mani saproti, Grieta?

Viņš apgūlās aunam līdzās un aizmiga.

No rīta, atgriezusies no kūts, Ieva nespēja nesmaidīt.

-     Tu neuzminēsi, kur es šorīt satiku Alfrēdu, viņa uzrunāja

Rūdolfu.

-    ???

-    Mūsu kūtiņā! Apķēris aunu, saldi gulēja, izskatījās, ka jūtas ne sliktāk kā savā gultā..

-    Vai viņš vēl tur guļ? Rūdolfs ieinteresējās.

-    Nē, kad sāku grabināt spaiņus, atmodās, piecēlās un devās uz māju. Un nemaz nelikās pārsteigts, kad ieraudzīja, kur gulējis. Varbūt viņš pie Grietas tā ne vienreiz vien jau ir nakšņojis, tikai šoreiz kūtiņas sajuka, Ieva minēja.

-     Tad vismaz uzkāpšu paskatīties, kā viņam klājas, Rūdolfs atkal sarosījās.

-     Labāk jau ej uz upmalu, griez tās kārklu klūgas groziem, kā biji iecerējis, un viņu netraucē, jo Alfrēds teica, ka šodien tīrīšot māju un sākšot jaunu dzīvi.

-    Šodien jau nav pirmdiena! iesmējās Rūdolfs.

Grieta atdod parādu

Tātad Alfrēds bija tik nekrietns, ka, atkal pilnīgi aizmirsis par Grietu, sāka tīrīt māju, bet viņa tajā laikā, nagiem pret ceļa granti skrapstot, sparīgi attālinājās no purvainajām ganībām un drīz vien sasniedza meža ceļa un lielā ceļa krustojumu. Nogriezušies pareizajā virzienā, Grieta nonāca līdz upei.

Iepriekšējā dienā prom vesta, viņa pat nebija pamanījusi, cik platu un duļķainu straumi upe tagad nesa pēc pēdējiem lietiem! Bet tas netraucēja gaigalu ģimenei veikli pārslīdēt pāri krācēm, arī zilajam zivju dzenītim niršana dziļajā ūdenī izdevās ne sliktāk kā citas reizes un, kad Grietai tieši virs galvas ievidžinājās žubīte, viņa jau jutās kā mājās. Patiesi tur kalnā tās jau rādīja savu sūnām apaugušo jumtu.

Dipinot pa taciņu augšup, Grieta kraujā augšpus peldvietas pamanīja kādu stāvam, un viņai nevajadzēja daudz laika, lai pazītu Alfrēdu, kas tieši tobrīd upē izbēra pilnu atkritumu spaini. Tukšās konservu kārbas nogrima turpat, kur ieplunkšķējušas, bet papīri, plastmasas maisiņi un visa cita draza, straumes nesta, aizslīdēja lejā uz krācēm.

Grieta palēnināja soli un tajā brīdī kāds liēls, dūcošs dun, durs viņai uzsēdās uz degungala un tik sāpīgi iedūra, ka uzreiz lika

atcerēties Purvmaļos pārdzīvoto. Un vainīgi jau nebija dunduri, vainīgais tagad stāvēja tikai dažu soļu attālumā, uz upes augstās kraujas, dibengalu atšāvis, lai ilgāk papriecātos, kā aizpeld viņa atkritumi…

Un Grieta pēkšņi saprata, kā jārīkojas. Viņa spēcīgi atspērās uz taciņas un, zemu noliekusi ragus, metās augšup pie Alfrēda.

Kad Grietas ragi trāpīja Alfrēdam, viņš, tāpat uz priekšu saliecies, arī nokūleņoja pa krauju lejup un ar paskaļu šļakstu pazuda upē. Tiesa gan, dažus metrus tālāk viņš atkal uzpeldēja virspusē un, straumes nests, tāpat kā viņa pirmīt izbērtie atkritumi, ātri vien sasniedza balti putojošās krāces. Tām viņš pārvēlās pāri bez aizķeršanās un dažus mirkļus vēlāk jau pazuda aiz upes līkuma.

Kad ap pusdienlaiku Eduards ar savu skrituļdēli padusē un mugursomu plecā, Upmalu pagalmā atvadījies no Rūdolfa un Ievas, iznāca uz lielā ceļa, Grieta ar visu ķēdi un dzelzs mietu arvien vēl stāvēja turpat kraujā. Vai viņa tur bija vienkārši plūkājusi zāli, klausījusies upmalas putnos, ostījusi puķes vai pūlējusies saprast, ko darīt tālāk?

Katrā ziņā, kad Eidis saņēma Grietas ķēdi un devās prom pa lielo ceļu, kaza paklausīgi sekoja. Vai tikai puika, kas bija Grietu atbrīvojis no purva dunduru mokām, tagad neveda viņu uz Joahima aploku? Ja atmiņa Grietu nevīla, līdz aplokam bija labs gabals ejams…

Bet mājupceļš jau bieži izrādās īsāks nekā varētu likties, un, kad saule nesen bija beigusi tveicēt pusdienas laiku, Eidis un Grieta jau sasniedza lielā aploka vārtus. Bet tie bija ciet un no ārpuses vēl atstutēti ar pamatīgu mietu. Eidis jau nolika sāņus skrituļdēli un somu, tomēr nepaspēja mietam ne pirkstu piedurt. Grietai pietika vien pāris reizes ieblēties, kad no kazu bara izskrēja liels, spēcīgs āzis un metās uz vārtiem. Protams, ka tas bija Joahims!

Tādu ragu blīkšķi un grūdienu nespētu izturēt neviens miets, un vārti uzreiz atsprāga vaļā. Kas nu Grietai atlika? Vien priecīgi doties iekšā.

Kad kļuvis garlaicīgi

Alfrēds bija tik nekrietns, ka ari pēc vairākām nedēļām vēl nebija atgriezies mājās. Un to nu nevarēja nepamanīt.

-     Kaut kā garlaicīgi kļuvis! kādu novakari Rūdolfs sūdzējās traktorvīram Francim. Vai gribi, es pa klusam savu ciri tev ielikšu šķūnī un meklēšu, un dusmošos…

-    Bet, kad atbrauks pastniece, Francis arī atcerējās, es viņas divritenim tās bremzes, knikt, pušu… un viņš ar pirkstiem it kā šķērēja vai knieba.

-    Vai zini, es katru vakaru paveros, vai tikai Grieta nav jāieved kūtiņā, Rūdolfs turpināja.

-    Diezin, cik tālu tas Alfrēds aizpeldēja? Francis skaļi prātoja.

-    Kas to lai zina… Es jau tev stāstīju tieši tajā laikā es upmalā griezu kārklu vicas groziem. Rūdolfs redzēto atcerējās skaidri. . Kad atskanēja plunkšķis, nodomāju, būs kāds bebrs sajaucis dienu ar nakti. Bet tad Alfrēds pārvēlās krācēm pāri kā miltu maiss, savu bleķa atkritumu spaini no rokām neizlaidis. Straume šo pakampa un aiznesa aiz līkuma, kamēr es tur aizvīkšājos, upe līdz nākamajam līkumam bija tukša.

-    Tādi jau neslīkst! Francis īsi noteica.

-    Neslīkst gan! Rūdolfs piekrita.

-    Un tu gribētu viņu atkal atpakaļ? Francis skatījās uz kaimiņu.

-    Vai nu gluži atpakaļ… Rūdolfs novilka. Bet nav nekā interesanta, ko vakaros ar Ievu pārrunāt.

-      Varbūt vajag tavu mazdēlu Eidi atkal uzaicināt ciemos! Francis ieminējās.

-    Tad tev traktors atkal būs jātur pie darbnīcām, Rūdolfs minēja.

-    Liekas, šogad es velti tā rīkojos. Francis aizdomājās. Man Eidis nekādu skādi nenodarīja.

-     Tāpēc, ka viņš dienu un nakti pieskatīja Alfrēdu, Rūdolfs skaidroja, un kā Alfrēds ievēlās tajā upē, tā Eidis uzreiz sazvanīja vecākus, lai ļauj braukt atpakaļ uz pilsētu. Dikti garlaicīgi šim esot kļuvis… *

-    Nu, es jau arī saku, ka garlaicīgi! Francis iesmējās. Paklau, varbūt izliksimies, ka tu esi Alfrēds, bet es Eidis…

-    Kāpēc tad tu būsi Eidis? Rūdolfs sašuta. Eidis taču ir mans mazdēls!

-    Labi, mainīsimies! Francis piedāvāja. Vienu dienu tu būsi Eidis, bet es Alfrēds, un nākamajā dienā otrādi.

-    Tas jau skan labāk! Rūdolfs piekrita.

Ievas stāsts

Atgriežoties no veikala, Ieva Rūdolfu un Franci satika pagalmā:

-    Vai zināt, ko es šodien iepērkoties dzirdēju? Tiešām dīvains stāsts…

-    Tad tikai nevelc garumā! Rūdolfs mudināja.

-    Kādu kilometru zemāk pa straumi, Ieva iesāka, pašā upes malā zaru būdā esot apmeties kāds nepazīstams, bārdains vīrs!

-     Un ko viņš tur dara, tas bārdainais? Rūdolfs gribēja zināt vairāk.

-    Upmalas brikšņos lasot sēnes un vārot uz ugunskura vecā bleķa spainī. Un drusku jocīgs tas vīrs esot gan.

-    Jocīgs? Kādā ziņā? painteresējās Francis.

-    Viņš ar akmeņiem apmētājot pretējā krasta makšķerniekus! Ieva apklusa.

-    Tad jau… pēc klusuma brīža Rūdolfs ierunājās pirmais.

-    Varbūt… patiešām? Francis viņam piebalsoja.

-    Diezin vai? Ieva tomēr šaubījās.

-    Kā likts! nu jau daudz pārliecinošāk bilda Rūdolfs.

-    Bet tas taču ir bārdains! Ieva iebilda.

-    Vismaz mēnesis taču jau pagājis, kopš viņš pazuda! Francis rēķināja.

-    Bārda izaugusi… Ieva nočukstēja.

-    Kad es jums saku tas ir viņš! Rūdolfs vairs nešaubījās.

-    Ja tas ir viņš, kāpēc tad neatgriežas? Ieva tomēr vēl nelikās mierā.

Francis un Rūdolfs saprotoši saskatījās.

-    Varbūt nezina, ka Eidis ir projām…

Beigas

Grāmata iespiesta Jelgavas tipogrāfijā uz papīra Multi Art Matt 130 g/m2 un Scan di a 2000 White 150 g/m2

Content

Rungulis Māris Nekrietnais Alfrēds

Saturs

Alfrēds

Grieta

Naglas

Putni tīklā

Murka

Tauriņi

Gliemeži

Eduards

Eida triki

Līdakas

Kaķene

Zirnekļi

Kāpostgrauzis

Ezis

Cirvis

Visādas nesaprotamas lietas

Bez bremzēm

Pērkona lietū

Joahims

Jūrskola

Sērkociņu prieks

Blaukt un bladāc!

Purva malā, dunduros

Kūtiņā pie auna

Grieta atdod parādu

Kad kļuvis garlaicīgi

Ievas stāsts