Rungulis Māris

Platmales acis

Māris Rungulis

Platmales acis

Pārsteigumu stāsti

KARTĪTE NO VECVECTĒVA

Tikko bija paēstas pusdienas, mamma Kārli sūtīja pēc pasta.

Gar upi esot jāiet līdz lielajam ceļam, tad pa vecupes malu jāsasniedz siena šķūnis, bet tā galā atrodoties arī pastkastes, viņa teica. Kā jau laukos parasti vairākām mājām kopā. Lai tad velkot "Glūdiņu" atvilktni vaļā un ņemot avīzi ārā.

* * *

Kārlis pēc pasta ļoti gan nesteidzās. Nokāpis līdz upei, viņš ūdenī ielecināja dažus plakanus akmeņus un pavēroja krāces sakultās putas. Tālāk, sasniedzot ceļa malu, zēns vairākkārt apgāja visriņķī nesen atjaunotajai kupicai un ar pirkstu izbraucīja ārā smiltis no krustakmenī iekaltā krusta.

Kājām pinoties vecupes malas vanagzirņos, Kārlis atkal apstājās un atskatījās uz viņu ģimenes nesen atgūto māju. Tā, uzbūvēta senlejas augstajā krantī, ar logiem dienu un nakti lūkojās upes asajā līkumā, kā brīdinot laiviniekus un peldētājus par zemāk rūcošajām krācēm, kas gadu gaitā droši vien bija ne vienu vien posta darbu pastrādājušas.

Atsākot gājienu, Kārlis drīz vien arī pārliecinājās, ka vecais siena škunis nemaz neatrodas kilometriem tālu, un kopējās pastkastes labi saskatāmas pa gabalu.

Asi nošņirkstinot "Glūdiņu" ierūsējušo atvilktni, Kārlis viens divi izķeksēja ārā vietējo avīzi. Atverot to, zālē izplivinājās kāda padzeltējusi atklātne.

Un nebija pat vajadzības kartīti pacelt, lai saprastu, ka tas ir apsveikums Jāņos.

Divas tautumeitas ar margrietu vainadziņiem galvā, elkoņiem uzmaukušas ozolu kroņus, stāvēja pašā Daugavas krastā un dziedāja.

Virs tautumeitām, kur upes plašie ūdeņi saplūda kopā ar pretējās puses mežiem, zeltītus un vecmodīgus burtus varēja salasīt kopā vienā teikumā: "SVEICIENI LĪGO SVĒTKOS!"

Nesteidzīgi notupies, Kārlis pacēla atklātni un apgrieza otrādi. Šajā brīdī arī viņa pēcpusdienas snaudulīgais noskaņojums pazuda vienā mirklī. Un kā vēlāk izrādījās uz ilgu laiku.

Pastkartes otrajā pusē ar paplūdušu tinti vecišķā rokrakstā bija uzrakstīts tieši viņa vārds un uzvārds, tieši "Glūdiņu" māju un Upesgala pagasta nosaukumi.

Bet nedaudz zemāk:

"Priecīgus Jāņus Tev un visiem mājiniekiem vēlē Arnolds!"

Kārlis uzreiz apsvēra: līdz Līgo svētkiem

tik tiešām bija atlikušas dažas dienas, kurās viņi ar tēvu gatavojās upmala savākt vecos celmus, lai gada Tsākaja naktī sakurtu milzīgu sārtu visādu mošķu aizbaidīšanai no vecās mājas, ko ģimene bija atguvusi tikai šajā pavasarī pēc ilgiem, ilgiem gadiem.

Bet kas šeit, svešā vietā, pazina viņu, Pārdaugavas puiku, un pie tam vēlēja priecīgus svētkus?

Jā, pavisam liels noslēpums Kārlim likās svešais Arnolds, kas ar tinti bija izvilcis šos vecmodīgos burtus.

* * *

«

Nometis avīzi virtuvē uz galda, Kārlis pastkarti ienesa tētim istabā.

-        Kur tu to atradi? Vai biji uzkāpis bēniņos? tētis mulsi smaidīja, kad lasīja ķeburainos burtus atklātnes otrajā pusē.

-      Arnolds ir mana tēva tēvs, tātad tavs vecvectēvs, bet Kārlis…

-     …Kārlis esmu es! zēns uzsvērti izrunāja katru zilbi. Tur taču skaidri un gaiši rakstīts: Kārlim Laukam!

-            Jā, bet… pirms tevis… manu tēvu sauca… tieši tāpat… tētis nu uzmanīgāk pētīja atklātni.

-        Kad un no kurienes izsūtīta nav redzams, apmulsums tēta sejā bija nomainījies ar dziļu izbrīnu, vienīgais zīmogs ir uzspiests vakar 1993. gada 21. jūnijā mūsu Upesgala pasta nodaļā.

-     Vai es neteicu, atklātne sūtīta tieši manlgavilēja Kārlis, tad izkampa pastkarti tētim no rokām un aizdrāzās pie vecāsmammas,

kas pēc pusdienām bija nolikusies pasnaust. * # *

-      Tas ir sveiciens tieši no Viņpasaules! vecāmamma, vēl īsti neatmodusies, bet apjukusi, ar nesaglaustiem matiem ietipināja istabā pie dēla un mazdēla. Arnolds mira kara pēdējā gadā, drīz pēc šo māju atstāšanas, kad vācieši muka, bet krievu armija Latvijā nāca otrreiz iekšā. Vecāmamma apklusa, lai pēc brīža turpinātu:

-      Tā arī līdz savai nāves dienai Arnolds "Glūdiņus" vairs neredzēja… Negribēja savās mājās svešus sastapt…

Bet nu, liekas, vinš…vecāmamma atkal apklusa,ak, ja būtu vēl dzīvs tavs tēvs Kārlis,vecāmamma vērsās pie dēla, kas turēja apskautu visa šī dīvainā notikuma galveno līdzdalībnieku mazdēlu Kārli,varbūt viņš saprastu un izskaidrotu vairāk, bet es… es… patiešām te gandrīz vairs nezinu, ko piebilst… Vienīgi daudzajos gados, kad pēc bēgšanas no izvešanas uz

Sibīriju bijām projām,vecāmamma sērīgi stāstīja, vienmēr atcerējos kara pēdējā gada Jānus "Glūdiņos". Toreiz mēs, pat vēl nenojaušot, ka visa ģimene kopā svinam beidzamo reizi, kā parasti lejā pie upes uzslējām tik augstu pudeli, ka dzirksteles skrēja krācēm pāri…

To droši vien Arnolds arī nespēj aizmirst! Lai viņam vieglas smiltis! vecāmāte pārmeta krustu.

* * #

Upesgala pagasta pasta nodaļā aiz stiklota lodziņa sēdēja tikai viena pati darbiniece un lielā, brūnā papīra maisā lika iekšā dažāda lieluma paciņas, vēstules un bandroles.

Mirkli paceldama skatu uz Kārli, viņa iejautājās:

-     Ko tev, puisīt? Ja ko nosūtīt, dod ātri šurp! Tūlīt taisīšu šodienas pasta maisu ciet.

-        Nosūtīt ne! Kārlis vēl pārlika, kā skaidrāk izteikt savu vajadzību. Gribēju tikai pajautāt…

-      Tad dari to droši! pasta darbiniece turpināja ņemties ap lielo, brūno maisu. Ja

zināšu, atbildēšu. Neko neslēpšu.

Vai var tā gadīties, ka … kāda vēstule vai atklātne pastā… pazūd… desmitiem gadu… tad atkal atrodas un… tiek nosūtīta… pēc adreses?

Pasta darbiniece uzreiz nometa zemē brūno maisu, izliecās ārā pa lodziņu,

paskatījās uz Kārli kā uz cirka jokdari un sprauslādama, un asaras slaucīdama, iesmējās:

-     Ha-ha… nu tu gan… ha-ha… mani… haha… sasmīdināji… ha-ha-ha… Vispirms pazūd… ha-ha… aizķeras kaut kādā atvilktnē… vai ne?… Ha-ha-ha… un pēc gadu desmitiem… ha-ha… vienkārši aizsūta tālāk… it kā nekas nebūtu gadījies… ha-ha-ha… sieviete pēkšņi kļuva nopietna un stingrā balsī noteica: Pie mums, pastā, tā nenotiek, puisīt! Viss, kas ienāk, tajā pašā dienā ceļo tālāk.

Kur tu ķēri tādas blēņas?

-      Bet šī te atklātne,Kārlis sniedza pasta darbiniecei dziedošās tautumeitas Daugavas krastā,izsūtīta vismaz pirms četrdesmit deviņiem gadiem, bet saņemta tikai vakar.

-       Kāpēc tu tā domā? sieviete, uzlikusi brilles, lasīja gan zeltītos burtus, gan ar tinti rakstītos vārdus.

-        Tāpēc, ka sūtītājs miris kara pēdējā gadā!Kārlis noskaldīja.

-Tad kāds būs tevi vienkārši izjokojis… Ko tik visu cilvēki neatrod savās pastkastēs! pasta darbiniece smieties gan vairs nesmējās.

-      Bet šī gada 21. jūnija Upesgala pasta zīmogs!Kārlis neatlaidās.

-    Strādāju šeit viena pati, bet, Dieva vārds, šo atklātni bez markas! vakar neesmu zīmogojusi! Es taču noteikti būtu ievērojusi šādu veclaicīgu bildi,sieviete domīgi paņēma no spilventiņa pasta nodaļas zīmogu, salīdzināja to ar nospiedumu uz kartītes, un arī tikpat apjukusi kā Kārļa tētis un vecāmamma, vien noteica, neko vairs nesaprotu: zīmogs patiesi mūsējais…

* * *

Pūdele upes līcī un ugunskurs pļava pie "Glūdiņu" mājām nemaz nebija zemāki un tumšāki, kā Lauku ģimenei šeit svinot Jāņus kara pēdējā gadā.

Sveķotās malkas dzirksteles no pūdeles atkal kaisījās un dzisa upes krācēs.

Un katru reizi, lecot pāri ugunskuram, Kārlis bija pārliecināts, ka par to kopā ar viņu priecājas arī vecvectēvs Arnolds Lauks.

TORNIS

Viņu ģimenes sestdienas ekskursija tuvojās nobeigumam. Vēl tikai atlika uzkāpt Ozolkalnā un braukt mājās.

Protams, ja viņi būtu braukuši uzreiz, tad visu turpmāko nepiedzīvotu.

Taču bērni ļoti gribēja redzēt Ozolkalna lielo Laika akmeni, tēvs apkārtējās ieplakas panorāmu, kas pēc nostāstiem bija pārskatāma līdz pat igauņu robežām, bet mamma visus pabarot skaistā vietā pirms atpakaļceļa.

Pēc kāpšanas pa diezgan stāvu meža taku, kas vēlāk izrādījās aizaudzis ceļš, Ozolkalna virsotne viņus pārsteidza ar savu plašo laukumu, kuram apkārt vairākās kārtās auga veci, dobumaini ozoli un līki oši tā kā nepavērās ne spraudziņa, lai no augšas palūkotos uz ieplaku.

Bet virsotnes pašā centrā kā aizmirsts šķēps pret debesīm slējās milzīgs skatu tornis. Īstenībā tā bija resna un augsta betona caurule, kas balstījās uz trim kājām.

Laika akmens atradās Ozolkalna vir

sotnes austrumu malā. Tā nomelnējušos sānus izrievoja svešādi raksti, bet augšpusē vīdēja sūnām izklāts iedobums kā neliela, zaļa bļodiņa.

Mamma atšķīra tūristu ceļvedi un skali lasīja:

Svētakmeņus parasti novietoja tādās vietās, kur no zemes visspēcīgāk staro enerģija. To var just, ja akmenim piespiež plaukstas, mamma uz brīdi apklusa, tad lasīja tālāk, vai nu saistībā ar spēcīgo enerģijas plūsmu, vai arī kā cita ietekmē Ozolkalna akmens tuvumā dažkārt novērotas parādības laika zudumi, ko grūti izskaidrot. Tāpēc šis akmens iesaukts par Laika akmeni.

Varen gudri uzrakstīts! tēvs iesmējās. Tieši tūristu pievilināšanai… Par tiem,

kas šeit pazaudējuši laiku, mums maz daļas, bet to zemes enerģiju pamēģināsim sajust < ļan! tēvs akmenim uzlika rokas un «lizvēra acis. Mamma vēl šaubījās, tomēr ledzēdama, ka bērni seko tēvam, arī izskīrās.

Nu vini visi četri ar aizvērtām acīm stavēja apkārt akmenim un centās sajust, ko tas izstaro.

Tēva plaukstas viegli pulsēja, un šī pulsācija pa rokām kāpa arvien augstāk un dugstāk.

Mammas pirksti kļuva silti. Pēc tam dīvains siltums izplūda pa visu ķermeni.

Meitai kā pēc šūpošanās viegli apreiba galva.

No dela aizplūda prom viss dienas nogurums, un viņš bija gatavs lēkāt un skraidīt.

Gandrīz vienlaicīgi atvēruši acis, viņi izbrīnīti skatījās viens uz otru, nekādi nevarēdami saprast, kas ar viņiem noticis, kur īsti atrodas. Kā pēc dziļa miega viņi neapjēdza, cik ilgi tā izstieptām rokām stāvējuši.

Tēvs, beidzot atrāvis rokas no akmens, un dienvidos, virs veco ozolu galotnēm aši sameklējis saules ripu, uzreiz nomierinājās: bija tas pats dienvidus Ozolkalna virsotnē, tie paši mīļie cilvēki apkārt, vienīgi viņam iepretim meitai aizmugurē stāvēja… kāda neliela auguma sieviete violetos brunčos… Ne viņi to bija dzirdējuši pienākam, ne agrāk kādreiz redzējuši! Un tajā brīdī viņš pat nenojauta, ka turpmākajās stundās šo sievieti atcerēsies ļoti bieži un pašu tikšanos vairs nespēs aizmirst nekad.

Vai . skatu tornī kāpsiet? sieviete

violetajos brunčos ierunājās, it kā turpinātu kadu jau agrāk iesāktu sarunu un nožva• l/ināja atslēgu saišķi.

Skatu tornī? tēvs pārprasīja, lai attaptos un neizrādītu savu apjukumu par •«vešās pēkšņo jautājumu. Vai tur ātri var uzkāpt augšā? tēvs pamāja ar galvu uz insnās, trīskājainās, debesis bakstošās betona caurules pusi.

Vai ātri? nu ar atbildi vilcinājās sieviete. Cik ātri sajūt laiku, tik arī uzkāpj!

Viņa atkal nožvadzināja atslēgas un devās IT uz skatu torni.

No zemes kā milzu korka vilkis resnajā betona caurulē ievijās šauras kāpnītes.

Sieviete violetajos brunčos nedaudz pakāpās, paķimerējās sev virs galvas ar jocīgu atslēgu un tad, atskanot griezīgam troksnim, pabīdīja sānis lūku.

Nu ceļš skatu tornī bija vaļā!

Un, tikko sieviete atgāja dažus soļus no viļķveidīgajām kāpnītēm, tēvs jau aši kāpa augšā, mādams citiem, lai tie seko viņam.

Kāpēc viņš tik steidzīgi, ne brīdi

nepārlikdams, tā rīkojās, droši vien nevarētu izskaidrot pats.

Pēc pārdesmit pakāpieniem torņa iekšpusē viņus apņēma necaurredzama tumsa.

Augšup droši varēja virzīties vienīgi turoties pie margām, kas griezdamās vijās gar ārsienu.

Pēdējais no četriem kāpa dēls, un viņš arī vislabāk saklausīja, kā, griezīgi nočīkstot, aizveras apakšējā lūka un skaļi noklakst jocīgā atslēga.

Nu viņiem tumsā atlika tikai viens

ceļš kāpt un uzkāpt augšā.

Lēni, uzmanīgi, soli pa solim, lai nepakluptu…

"Gan acis pieradīs", domāja tēvs, "un tad jau šī tumsa vairs neliksies tik melna un bieza…"

Bet arī pēc desmit, pēc divdesmit soļiem tumsa nekļuva caurspīdīgāka un bālāka. Apkārt saredzēt nevarēja it neko. Ar labo roku turēdamies pie vijīgajām margām, tēvs ar kreiso pavēdināja sev gar acīm. Mazu vēsmiņu viņš sajuta gan, bet roka pati

bija pilnīgi izkususi apkārtējā tumsā.

Tūlīt aiz tēva kāpa meita. No biezās tumsas viņa nebaidījās. Varbūt tādēļ, ka pēc stāvēšanas pie Laika akmens viņai vēl joprojām reiba galva un tagad pat likās viņa kā dziļūdens peldētāja lēnām caur tumšu, siltu ūdeni ceļas virspusē. Vēl gaisa pietiek, vēl nav par ko uztraukties. Vienīgi ritmiski jākustina kājas, lai vienmēr nepaliktu šajā tumšajā dziļumā.

Mammai bija tikai jāpastiepj roka, un viņa varētu aiz potītēm saķert meitu, kas kāpa pirms viņas. Dažubrīd mamma sejā sajuta smilšu graudiņus, kas, atdalījušies no meitas kurpju pazolēm, krita lejā. Bet tas mammu nemaz nesatrauca. "Ātrāk, pēc iespējas ātrāk uzkāpt augšā un miers! Skaidrs, ka nevajadzēja līst iekšā šajā tumsā! Būtu lejā mierīgi paēduši…", mamma pasvārstīja rokā nezin kāpēc tornī līdzi paķerto maisiņu ar maizītēm un nopūtās.

Dēls, kāpdams pēdējais, šo nopūtu nesadzirdēja. Viņš, pēkšņi atklājis, ka rokas pulksteņa ciparnīca un rādītāji tumsā fosforizējoši spīd, skaitīja, cik pakāpienu var

pieveikt vienā minūtē.

Sākumā katrā laika sprīdī viņi uzkāpa apmēram vienādu pakāpienu skaitu, vēlāk jau viņu nogurušās kājas veica gandrīz divtik. Nu dēlam šķita, ka pulksteņa sekunžu rādītājs sācis virzīties gausāk.

Lēni uzmanīgi, soli pa solim, lai nepakluptu. Soli pa solim augšup…

Kad meita uzgrūdās stāvošajam

tēvam, viņš tikai noteica:

Brīdi atvilksim elpu, un apsēdās uz metāla pakāpieniem. Tie smagi nobūkšķēja.

Nedaudz zemāk, līdzās meitai, pavisam klusu piesēda mamma.

Dēls palika stāvam, atspiedies pret apaļajām margām. Viņš saspringti vērās sava spīdošā pulksteņa ciparnīcā un ierunājās:

-   Cik augsts varētu būt šis tornis?

-     Ne vairāk par trīsdesmit metriem, pārliecinoši atbildēja tēvs, pavisam precīzi, skatoties no apakšas, bija grūti noteikt.

-       Tu šoreiz smagi kļūdies! drūmi iebilda dēls un, arī nobūkšķot pakāpieniem, apsēdās. Mēs kāpjam jau gandrīz divdesmit minūtes, katrā minūtē veicam apmēram trīsdesmit piecus pakāpienus. Tātad jau esam pievarējuši kādus septiņus simtus. Cik viens pakāpiens ir augsts?

Liekas tēvs pirms atbildēšanas tumsā klusi taustījās:

-   Aptuveni piecpadsmit centimetrus.

-   Tad jau esam uzkāpuši vismaz simt metrus augstu! dēls, vēl īsti neapjēdzot, ko izsecinājis, triumfēja. Bet tu saki: ne vairāk par trīsdesmit metriem…

-   Te būs kāda kļūda aprēķinos, tēvs izvairīgi atrunājās, kaut gan pats tikko visu bija pārrēķinājis vēlreiz un sapratis, ka nekādas kļūdas nav! Viņi cītīgi kāpa augšā, bet tornis it kā stiepās garumā, vai arī… Kā lai izskaidro, ka viņi pa trīsdesmitmetrīgu betona cauruli jau uzkāpuši simts metrus?

-      Nav nekādas aprēķinu kļūdas! šoreiz dēls gandrīz izkliedza. -Veseli simts metri! Vai saproti?

-      Saprotu, jau saprotu, piekāpīgi teica tēvs, varbūt es… to augstumu uz aci novērtēdams… mazliet kļūdījos…

-      Mazliet… zobojās dēls, būdams varen lepns par savām matemātiķa spējām, un pat nenojauta, ka tēvs vismazāk vēlas, lai citi arī saprastu to, ko jau apjēdzis viņš.

Lēni, uzmanīgi, soli pa solim, lai nepakluptu. Soli pa solim augšup pretī nezināmajam…

Kur paliek mūsu kāpšanas laiks? mamma čukstēja.

-     Vai jūs vēl varat? kad viņi atkal nenosakāmi ilgi bija trausušies pa neredzamajiem pakāpieniem augšup, nogurušā balsī prasīja tēvs.

-      Vēl drusciņ, pēc pauzes atsaucās meita, bet tad gan ilgi atpūtīsimies.

-    Kājas pavisam stīvas! žēlojās mamma. Man arvien vairāk liekas, ka līdz augšai tā arī neuzkāpsim nekad. Ierosinu apēst kādu maizīti.

-   Te tumsā? šausminājās meita.

-     Vai tad tumsā nevar muti kustināt? brīnījās mamma un apsēdās uz metāla pakāpieniem, muguru atbalstot pret ieapaļo sienu, kas izrādījās silta.

Arī pārējie kāpēji tūlīt kā pēc signāla apstājās. Protams, ka viņi vēl joprojām neko neredzēja, jo cilvēku acis nepierada pie tik dziļas tumsas, bet viņiem bija saasinājusies dzirde un nojausma, ko līdzās dara citi.

Mamma izņēma divas kopā saliktas siera maizes un pasniedza tās meitai, lai tālāk padotu tēvam. Tēvs tūlīt vienā iecirta zobus, bet otru atdeva atpakaļ.

-     Kāpēc tu…mamma iesāka, bet spēji aprāvās, jo pēkšņi saprata, ka tēvs taupa sviestmaizes. Tātad… viņš varbūt… gatavojas vēl ilgi atrasties šajā tumsā…

Nākošo sviestmaižu sainīti mamma pati jau pārdalīja uz pusēm un meitai un dēlam jau iedeva tikai katram pa vienai. Arī ūdens pudeli sūtīdama gan uz augšu, gan uz leju, mamma piekodināja:

-    Ne vairāk kā divus malkus!

Un neviens neprotestēja, neviens nežēlojās. Viņi sēdēja šajā pilnīgi aklajā tumsā un, • lai justos drošāki, viens pie otra sniedzās nogurušām kājām. Turklāt katrs jau bija paspējis saprast, ka šis nav parasts kāpiens parastā skatu tornī. Tikai vēl pietrūka drosmes to atzīt skali.

Nu, vai varam turpināt? tēvs pēc brīža iejautājās. Un viņi tūlīt cēlās un atsāka kāpšanu.

Lēni, uzmanīgi, soli pa solim, lai nepakluptu. Soli pa solim… Vai augšup?

Dēls, ar labo roku turēdamies pie margām, kreiso plaši vēcināja. Un jau no pirmajiem tumsas mirkļiem pulksteņa spīdošā ciparnīca zīmēja gaisā lokus, švīkas, pašas neatlaidīgās kāpšanas rakstu. Tagad dēlu gaidīja vēl viens nepatīkams atklājums: tumsa bija aprijusi arī pulksteņa fosforizējošo spīdumu. Apdzisusī ciparnīca nu pilnīgi saplūda ar visu apkārtējo.

Vienīgi vēl trokšņi nepakļāvās tumsai. Un pēc nomācošās zoļu šņirkstēšanas varēja saprast, ka viņi bez apstajas kāpj un kapj.

Ja spēcīgāk piesita kurpi, tad metāla pakāpiens skaļi iedunējās un kādu laiciņu vēl dobji stenēja tas meitai palīdzēja pārvarēt šo briesmīgi tumšo vienmuļību. Tāpēc viņa ik pēc pāris soļiem mainīja kāpšanas ritmu un soļu platumu. Brīžiem arī cēlās pirkstgalos un pat lēca uz vienas kājas. Tādā reizē viņa nedaudz kļūdījās paslīdēja un ar visu augumu gāzās uz neredzamajiem pakāpieniem. Pats kritiens tumsas bezdibenī meitai likās garš un bija ļoti sāpīgs. Vispirms viņas galva atsitās pret margām, tad tēva potītēm, savukārt pleci, atdūrušies sienā, grūda kājas lejā un spēcīgi trāpīja mammai. Vēl paspējusi iekunkstēties, meita palika guļam uz ieapaļajiem pakāpieniem, kā pusmēness saliekusies.

Nu gan iestājās briesmīgs klusums!

Ja vēl kāds no viņiem šaubījās, ka tornī laiks ir apstājies, tad šausminošais klusuma brīdis šīs šaubas aizmēza pavisam. Nu arī meita likās saprotam, kāpēc viņi kā nespēj, tā nespēj tikt augšā trīsdesmitmetrīgajā tornī.

Pēc brīža, kritiena sāpēm jau mazinoties, meita nedaudz sakustējās un sajuta, ka viņas sadauzītajā pierē iepulsējās asinis, arī dīvaini notirpušajos kāju pirkstgalos atsaucās līdzīga pulsācija viņas iekšējais pulkstenis, viņas pašas laiks. Un tajā mirklī torņa apstājies laiks it kā vēl turēja meitu savā kūniņā ietītu, bet viņā pašā arvien spēcīgāk pulsēja iekšējais laiks, ko uz priekšu bez apstājas dzina sirdspuksti. Dzīvība. Turklāt šī dzīvība, kritienā tikko apdraudēta, vēl sāpēja elkoņos, sāpēja nobrāztajā ceļgalā, un meita, pārvilkusi roku pāri pušumam, klusi ieraudājās:

-   Asinis! viņa šņukstēja. Asinis! viņa kašķīgi atkārtoja un pat negrasījās celties augšā.

Tēvs klusēdams notaustījās dažus pakāpienus zemāk pie meitas un ielika viņas plaukstā kabatas lakatu.

Mamma gan nespēja klusēt:

-      Man beidzot pietiek! viņa spalgi ierunājās. Un katrs ģimenē zināja, ka šī spalgā balss teju teju iegūs raudulīgu pieskaņu, kas būs saklausāma nezin cik ilgi.

Cik mēs vēl uz vietas mīcīsimies pa šo skursteni? mamma turpināja. Es turpmākajā bezjēdzībā vairs nepiedalos un tūlīt pat kāpju lejā.

Meita iešņukstējusies pietrausās sēdus un, tumsā sataustījusi mammas roku, piekrītoši to paspieda.

Tēvs pamīņājās uz pakāpieniem un, kādas pēkšņas vēlmes vadīts, pakāpās nedaudz augstāk. Aiz trepju spirāliskā pagrie

ziena, vairakus metrus virs pārējo galvām ass un acīm sāpīgs kā adatas dūriens tornī spraucās iekšā tievs un smalks… gaismas stariņš… Tēvs pieliecās torņa sienai pavisam klāt un centimetru pa centimetram iztaustīja nelielo betona iedobi, kuras pašā dziļumā vīdēja pavisam niecīga spraudziņa.

"Varbūt kāda izmisusi un no apaļo margu turēšanas nogurusi roka to brīnumainā kārtā izdauzījusi," tēvs iedomājās un jaunumu paziņoja pārējiem.

Nu katrs, kāpšanas bezcerību pārvarējis, liecās spraudziņai klāt un centās kaut ko

ieraudzīt ārpusē. Bet velti… Tad jau adatas acs arī varētu būt loga vietā!

Dēls, tāpat kā citi visādi izmēģinājies, meta mieru šai nodarbei, bet, nejauši paskatījies uz savu rokas pulksteni, gan salēcās tā ciparnīca atkal spīdēja, un sekunžu rādītājs kustējās.

Viņu kāpšanā bija notikusi kaut kāda pārmaina. /

Lēni, uzmanīgi, soli pa solim, lai nepakluptu… Soli pa solim augšup pretī cerībai.

Tikpat negaidīti kā pirmo reizi tēva acīs sāpīgi iedzēla gaisma. Šoreiz tēvs aizsedzās ar plaukstu un atvairīja pēkšņo gaismas šalti, kas gāzās pār viņu kaut kur no augšas.

Un, jo viņi kāpa augstāk, jo gaisma pār viņiem četriem pludoja arvien spēcīgāk.

Samiegušies, bet līksmi viņi no biezās tumsas jau iznāca puskrēslā. Vēl pēc mirkļa atskanēja skaļš būkšķis un tēvs, berzēdams sadauzīto galvu, attupās uz pēdējā pakāpiena augstāk vairs nebija kur kāpt… Vēl augstāk atradās vienīgi šī torņa skatu laukuma lūka, kuru puskrēslā iezīmēja gaismas spraugas. Tomēr tēvs uzreiz neriskēja vērt lūku vaļā. Tāpat knūpus palicis vēl vairākas minūtes, viņš beidzot lēnītēm spieda lūku uz augšu. Un neviens viņu nesteidzināja! Vienīgi ar piesardzīgiem skatiem vēroja, kā gaismas sprauga plešas platāka un platāka… Pēc skatu laukuma tumšajām margām, kļuva redzama zila debesu maliņa, tad balts augusta gubu mākonis, tad… tēvs, neizturējis neziņu, spēji atmeta lūku malā un strauji izlēca ārā. Vēl daži soļi, un viņš jau stāvēja pie margām un skatījās lejup.

Gandrīz pie kājām nekustīgi slējās veco ozolu zaļās galotnes, daudz zemāk par tām Ozolkalna virsotnes smilšainais laukums, kura vienā malā melnēja Laika akmens, bet tam līdzās stāvēja kāda sieviete violetos brunčos. Pamanījusi tēvu, kas bija pārliecies margām, viņa, salikusi plaukstas taurītē, iesaucās:

-    Jūs gan ātri uzkāpāt! Citiem iet daudz ilgāk!

-      Ātri? Mēs ātri? tēvs izdzirda aiz muguras dēla sašutušo kliedzienu. To laikam bija saklausījusi arī apakšā stāvošā sieviete, jo viņa atkal salika rokas augšup pavērstā taurītē:

-       Desmit minūtes! Apakšējo lūku es aizvēru pirms desmit minūtēm!

Neziņā, kā rīkoties tālāk, tēvs pašļūkāja krosa kurpēs ieautās kājas pret skatu laukuma metāla grīdu un iesvilpās. Tad, aši vienu kurpi noāvis, vērīgi aplūkoja tās zoli.

-     Pēc… desmit minūšu kāpšanas…jaunas kurpes kā piegrūstas slīpripai… Zoles pilnīgi gludas…

Nu, pasvārstījusi rokās gandrīz tukšo sviestmaižu maisiņu, mamma riskēja tuvoties margām.

No apakšas mammu tūlīt pamaniļa sieviete violetajos brunčos:

-      Kundzīt! vīna atkal taurīte sauca.

Mazliet atvelciet elpu un kāpiet lejā! Es jūs gaidu! varēja pat dzirdēt, kā sievietes rokās nožvadz atslēgu saišķis.

Mamma atsprāga no margām un pavērās uz tēvu. Viņa sevi atkal redzēja biezajā tumsā kāpjam pa nebeidzamajiem pakāpieniem.

Arī tēvs pēc sievietes aicinājuma no saulainā skatu laukuma domās pēkšņi pārcēlās uz tumšajiem metāla pakāpieniem un…ne mirkli nevēlējās tur kādreiz vairs atrasties.

Bet šeit, augšā, viņi taču nevarēja palikt vienmēr!

Nu arī bērni skatījās uz tēvu, un neviena acīs nevīdēja pat mazākā vēlēšanās līst atkal iekšā biezajā, bezcerīgajā tumsā.

Un, jo ilgāk viņi tā stāvēja un viens otru saspringti vēroja, jo grūtāk tēvam bija veikt to, ko pēc mirkļa viņš tomēr izdarīja noliecās pie lūkas, strauji atvēra to un iekāpa tumsā.

Pakāpieniem enerģiski dunot zem viņu četru soļiem, vaļā atstātās lūkas gaismas četrstūris sāka lēnām bālēt. Līdz beidzot izzuda pavisam.

ODI

Turpat aiz pēdējām mājām sāka plesties padzeltējusi, gandrīz nepārredzama pļava. Daudz tālāk tā saskārās ar ezera ni rbīgo plašumu. Bet ezermalas bērni reti kad tur devās. Bumbu un badmintonu vini vislabprātāk spēlēja ceļmalā starp ciņiem, kur vairs nebija pa kājām daudzajām mašīnām, kas augu dienu veikalam pieveda preces.

Arī šorīt Ildze un Agnija devās to nelielo gabaliņu turp.

Raketes vicinādamas, viņas nonāca līdz laukumam, kur zāle bija jau pamatīgi nomīdīta, un izmēģināja pirmos sitienus.

Laiks badmintonam bija ļoti piemērots… Ne vēja plūsmiņas! Kurnu! Pat visniecīgākā vēsma nenāca no ezera puses. Pelēki mākoņi aizsedza sauli. Tā kā par karstumu arī nevarēja žēloties.

Ildze spēlējot lēkāja kā sienāzis, bet tik un tā bieži nolaida bumbiņu sabradātajā zālē. Vienā tādā reizē noliekusies, lai paceltu nokritušo, Viņa paskatījās ezera virzienā. Pelekie padebeši virs ezera nu bija

sabiezējuši tumšā, gandrīz melnā masā un, liekas, virzījās šurpu…

Ka tas notiek pilnīgā bezvējā, Ildzei pat neienāca prātā. Viņa pacēla bumbiņu un spēcīgi to raidīja Agnijai.

Agnija, kā laba spēlētāja, veikli atsita partneres raidījumu. Tagad arī Ildzei paveicās, un, nenolaidušas bumbiņu zālē, meitenes skaļi sāka skaitīt veiksmīgos atsitienus:

-    … divpadsmit…

-    … trīspadsmit…

-     … četrpadsmit… Vai atceries, kā mes reiz tikām līdz piecdesmit divi? Ildze ātri nobēra.

-    … piecpadsmit… Nē, piecdesmit četri, pārlaboja Agnija.

-    … sešpadsmit… Piecdesmit divi, atkārtoja Ildze.

-       … septiņpadsmit…Agnija tik tikko trāpīja bumbiņai, jo ar otru roku centās nosist lielu, uzmācīgu odu, kas viņai bija uzsēdies tieši degungalā.

-    … astoņpadsmit…gandrīz izmisīgi izdvesa Ildze, pirms vēl rakete skāra bumbiņu. Un patiesībā meiteni labi iesāktā spēle vairs pat neinteresēja vairāk par visu viņa vēlējās nosist vai notraukt tos vairākus desmitus odu, kas vienlaicīgi bija uzmetušies viņas kailajām kājām.

Arī Agnija par badmintonu vairs nelikās ne zinis viņa izmisīgi vicinājās ar raketi un cik spēka lēkāja pa pļavu.

Dažos mirkļos abas meitenes bija ieskautas dzēlīgā odu mākonī, kas arvien palielinājās un kļuva it kā biezāks.

Gaiņājoties ar rokām un raketi, Ildze vienu sekundes daļu paskatījās augšup un nu tikai šausmās pamanīja, ka tumšais padebesis, kas pirmīt bija licies tālu virs ezera, tagad jau atradās virs pļavas un no augšas arvien vairāk tai gūlās virsū.

Odi! Beidzot Ildze aptvēra, no kā sastāv melnais, draudīgais mākonis. Odu miljoni! Odu mi Ijardi! Od u triljoni! Lielākus skaitļus Ildze vairs nezināja, bet skaidri saprata, ka ir pēdējais brīdis bēgt, cik vien ātri iespējams.

Agnija, mētājot pa gaisu rokas un kājas kā tāds diegos iesiets ampelmanis, lēkšoja Ildzei pakaļ.

Ildze, odu mākonī kā skafandrā ietērpta, nokļuva līdz savām priekšdurvīm nepilnā pusminūtē, tad Agnijai vajadzēja drāzties

vairākas mājas tālāk. Pie tāda odu daudzuma un blīvuma, protams, nelīdzēja ne lēkāšana, ne gaiņāšanās ar rokām, ne arī spiegšana, ko Agnija varen pieprata. Un desmitiem odu paspēja viņai iedzelt vaigos, degunā, pierē, pakausī, plakstos, acu kaktiņos un pat ausīs.

Kad pēc dažām minūtēm meitene iedrāzās pa sava dzīvokļa durvīm, vecāmamma sastinga un, no redzētā sajutusi sāpīgu dūrienu sirdī, vērās savā mazmeitā kā spokā… Kleita bija īstā, gaišās bizes arī, bet ģīmis viņas mazmeitai pirms pusstundas bija pavisam cits… Vai šīs uzpampušās acis, sarkaniem punktiem klātā piere un deguns piederēja Agnijai?

* * *

Ja par Agnijas izskatu vismaz kādam bija daļa un iespēja šausmināties, tad Ildzi mājās negaidīja neviens, jo mamma un tētis atradās darbā, bet vecāmamma no debesīm droši vien cauri lielajam odu mākonim neko nevarēja saskatīt.

Tāpēc vispirms un vissvarīgākais Ildzei bija nokļūt aizslēgtajā dzīvoklī. Parasti jau tas nepavisam nelikās grūts uzdevums bija jānoņem tik atslēga, kas karājās kaklā, un jāiebāž slēdzenes spraugā. Bet šoreiz taču odu dzeļošie tūkstoši no Ildzes neatstājās arī tad, kad meitene iedrāzās trepju telpā un lēkšus uzlēca līdz trešajam stāvam. Turklāt pa ārdurvju izsistā stikla vietu odi gāzās iekšā nemitīgi un tikpat noteikti piepildīja kāpnes stāvu pēc stāva.

Un tad vēl Ildzei gadījās misēklis atslēgas aukla izslīdēja viņai no rokām un notinkšķēja uz grīdas. Par laimi turpat durvju priekšā, par laimi uzreiz sataustāma!

Nenoliedzami, ka neskaitāmi odi paspēja iesprukt kopā ar Ildzi arī dzīvoklī pat tajā brīdī, kamēr durvis tika atrautas un aizcirstas ciet.

Dzīvokļa priekšnamā, atskaitot tos, no kāpnēm iesprukušos, vairāk odu arī nebija. Bet tie platā straumē plūda iekšā pa aizstiklotās lodžijas vaļā atstāto logu.

Uz lodžijas ārā Ildze vairs neriskēja doties, vienīgi ātri aizgrūda ciet lielās istabas pusvirus durvis. Paldies Dievam, viņas pašas, mazās istabiņas, logs uz otras puses lodžiju

bija ciet!

Ieskatījusies virtuvē, Ildze pamanīja, ka pa restoto ventilācijas lūku viens pēc otra lēni, bet nesteidzīgi slīdēja iekšā jauni, džinkstoši lidoņi. Sadabūjuši platu līplenti, meitene aizsedza restītes.

Līdzīgas restītes un ventilācijas caurumi atradās arī vannas istabā. Bet pietika Ildzei tikai nedaudz pavērt šīs telpas durvis, lai saprastu, ka tur kaut ko līmēt ir daudz par vēlu. Kā ugunsgrēka dūmu mutulis odi izvēlās gaitenī un metās Ildzei virsū. Nekas cits viņai neatlika, kā no sienas skapja paķert baloniņu ar izpūšamo indi, kuru mamma nesen bija lietojusi pret prusakiem.

Pēc pirmajām šaltīm dzīvokļa priekšnamā odu džinkstoņa kļuva pat daudz skaļāka un nemierīga, tad pierima un gandrīz apklusa. Pārlūkojot grīdu, Ildze ievēroja tikai nedaudz kritušo odu, bet griesti nu bija kā nosēti ar uzmācīgajiem lidoņiem. Tā vien likās tur uzlīmētas dzīvas tapetes: tumšas, ar tūkstoš kustošiem punktiem…

Vēl pāris reizes izpūtusi gaisā indīgās strūklas, Ildze, no visa piedzīvotā un briesmīgās smirdoņas apdullusi, ieskrēja savā istabā un cieši aizvēra stiklotās durvis. Tad palīda gultā zem segas, uzrāva to pāri galvai un sāka kasīt sadzeltās vietas. Visbriesmīgāk bija cietušas kājas. Tās no vienas vietas pārklājās sūrstošām pumpām kā pēc nātru lauka izbrišanas. Bet tikko āda piepampa, nieze nedaudz samazinājās. Reizē arī meitenes lielais uztraukums, un

viņa klusi, žēli ieraudājās.

* * *

Kantoris, kur strādāja Ildzes mamma Māra, arī atradās ezermalas dzīvojamā rajonā. Tālāk gan no paša krasta, bet ezera vienmēr izsalkušo kaiju klaigas šeit itin labi varēja sadzirdēt.

Tajā rītā kā parasti vieni kantora darbinieki, pārliekušies rakstāmgaldiem, cītīgi kaut ko rakstīja, savukārt citi nesteidzīgi runājās ar apmeklētājiem.

Tad kantorī iesteidzās kāda vecāka dāma un, nemaz nesākusi klāstīt savu ierašanās iemeslu, satraukti sūdzējās par lietaino vasaru un daudzajiem odiem, kas savairojušies pārpurvotajās ezermalas pļavās.

-     Tik traki jau nav, mierīgi atbildēja Māra, mūsu ģimene arī dzīvo pašā ezermalā. Viens otrs knausis jau iemaldās, bet…

-      … viens otrs knausis! vecā dāma bija patiesi sašutusi un neparasti žigli pietipināja pie loga un atrāva to vaļā.

Vispirms Māra dzirdēja, ka iedūcās tā kā bišu spiets, tad telpās iesijājās tumšs mākonītis.

Negaidījusi nākamo, Māra vēl žiglāk par veco dāmu pielēca logam un aizvēra to atkal ciet.

Nu, skatoties laukā, Māra ezera pusē pamanīja zemo, draudīgo padebesi. Tik dīvainu un ātri kustošu mākoni Māra savā dzīvē vēl nekad nebija redzējusi.

Tajā brīdī kantora blakus telpā izcēlās kņada: plīsa stikli, apgāzās krēsli.

Tas nešpetnais ielēca iekšā tieši cauri loga stiklam! spalgi ieskanējās kāda sievietes balss, pēc kuras Māra atpazina savu darba biedreni. Viņa bija noliekusies pie rakstāmgalda, zem kura, kamolā sarāvies, tupēja svītrains runcis.

Bet, kamēr kakis novērsa sieviešu

' t

uzmanību, pa izsisto logu mutuļoja iekšā odu spieti.

No sevis notraukusi pirmos simtus, Māra metās pie telefona zvanīt meitai Ildzei, lai brīdinātu viņu ne soli nespert laukā. Bet vai tad mamma zināja, ka Ildze, jau savu lielo cīņu uzvarējusi, žēli raudāja, paslēpusies gultā zem segas? Tāpēc arī telefons raidīja vienīgi garus pīkšķus.

Māra izjoņoja cauri kantora telpām, bet, neizejot laukā, nokāpa garāžā. Viņu iestādes šoferis laiski zvilnēja krēslā un lasīja vecu žurnālu.

Ar smaidu noklausījies Māras satraukto stāstījumu par odu uzbrukumu un Ildzes dzīvības briesmām, vīrietis nesteidzīgi iedarbināja mašīnas motoru.

Visus logus ciet! nokomandēja Māra, bet teiktais kļuva pašsaprotams jau tajā brīdī, kad tika atvērtas garāžas durvis, lai mašīnu izbrauktu ārā.

Cilvēkus uz ielas vairs neredzēja daudz. Un tie paši retie skrejoši, lēkājoši, uzmācīgos kukaiņus projām gaiņājoši.

Apkārtne bija pārsegusies ar kustīgu un ņirbīgu dūmaku, kas lipa mašīnas vējstiklam klāt. Bet pēc logu tīrītāju ieslēgšanas priekšējais stikls uzreiz kļuva necaurredzams kā ar šķidru biezputru notriepts. Tāpēc logu gandrīz nepārtraukti nācās apšļākt ar mazgājamo šķidrumu.

-       Tagad jāgriežas pa labi! Māra neskanīgā balsī turpināja komandēt.

Šoferis arī instinktīvi ieslēdza pagrieziena rādītāju un, paskatījies pa labi, spēji nospieda bremzes pedāli. Pati ezermala un debesis virs tās grima pilnīgā krēslā, kas, attālinoties no galvenās ielas, kļuva arvien necaurredzamāka un biezāka.

Šoferis, vēl mirgojot labajam pagrieziena rādītājam, atsāka braukt, bet taisni uz priekšu.

-    Mana meita! Māra pieķērās stūrei un centās to pagriezt uz savu pusi. Kas notiks ar manu meitu? vina kliedza, kad šoferis nokratīja Māras rokas no stūres un nemainīja mašīnas virzienu.

-    Kas notiks ar mums? viņš patiesi izbijies jautāja vairāk sev, kārtējo reizi

apšļakstot apķepušo priekšstiklu.

Vēl pabraukuši kādus pārsimts metrus, viņi pamanīja pirmo avāriju. Trīs mašīnas nosprostoja daļu no brauktuves. Tai, kas atradās pavisam šķērsām, blakus nekustīgi gulēja kāds cilvēks. Māra šausmās uzreiz novērsās, jo tik melna un blīva odu maska sedza gulošā seju, ka nevarēja pat saskatīt tās vaibstus.

Tikuši garām avārijas vietai, viņi iegriezās pirmajā šķērsielā pa kreisi uz jūras pusi.

Ar katru nobraukto kilometru kļuva gaišāks. Vēl pēc laiciņa varēja pat izslēgt logu tīrītājus nedaudzos odus aizmēza prom pretim skrejošās gaisa straumes. Bet tas Mārai bija mazs mierinājums.

Mana meita! Kas notiks ar manu meitu? viņa bez mitas atkārtoja.

Kad braucēji jau varēja redzēt jūrmalas parka lielos kokus, šoferis pat sāka stūrēt ar vienu roku un krekla piedurknē slaucīja sviedru straumītes, kas tecēja viņam acīs no pieres.

Kāpās un kārklu stādījumos mierīgi pastaigājās vasarnieki peldkostīmos. Tik tālu

vel pagaidam odu mākonis nebija nonācis. * * *

Bļembuks un Vovka, apsegušies ar polietilēna plēves gabalu, pavisam mierīgi gulēja kādā pamestā laivu būdā bez durvīm pašā ezera krastā.

Kopš viņi abi dienas velti netērēja, iedami uz darbu, un kaut ko uzēdamu itin viegli sameklēja pilsētas izgāztuvē, šī naktsmītne likās ļoti ērta un parocīga. Abus klaidoņus šeit neviens nedzenāja un netraucēja. Ja nu pa retam atklīda kāds makšķernieks, tad …tad., varēja parunāties un uzprasīt kādu smēķi.

Kad nepārredzamais odu mākonis vēlās pāri vecajai laivu būdai un pirmie spindzošie tūkstoši iespruka iekšā pa vaļējo durvju aili, Bļembuks tik pārvilka plēvi pāri galvai un gulēja tālāk. Vai mazums odu viņš savā dzīvē bija redzējis! Un, ja nemazgājas mēnešiem pēc kārtas, ods ar savu snuķi pat īsti netiek klāt…

Bet tikko Bļembuks plēvi pārvilka sev, blakus guļošais Vovka pilnīgi viss nonāca odu varā. Paknakstījies, pagaiņājies Vovka uzcēlās pussēdus un nožāvājās. Vienā mirklī vina deguns un mute

bija pilni ar odiem… Vovka ieklepojās un, rīstīdamies pēc elpas, vēl plaušās ierāva simtiem spindzošo radību. Smakdams un zaudēdams samaņu, viņš uzgāzās virsū Blembukam…

Bļembuks, nikni atgrūdis Vovku, nu slējās kājās. Dzēlīgā, spindzošā un smacējošā tumsa viņu tā apstulbināja, ka klaidonis iztenterēja ārā no būdas un pēc dažiem soļiem iegāzās uz mutes ezerā.

Uzbrūkošais, nāvējošais kukaiņu mākonis, kas tikko bija paķēris līdzi arī Vovkas un Bļembuka dzīvības, nekavēdamies turpināja virzīties tālāk uz pilsētu.

* * ♦

Pie pusdienām Ildzes tēvs Vilnis pasūtīja apelsīnu sulu.

Ieskatījies glāzē, viņš tur ieraudzīja vairākus noslīkušus odus.

Vilnis nesteidzīgi sulas glāzi aiznesa bārmenim. Tas bija pavisam nelaimīgs:

-    Jūs tam nenoticēsiet, bet jau labu brīdi ventilators gaisa vietā pūš iekšā šos kukaiņus! viņš žēlojās. Un mūsu kafejnīca taču atrodas pilsētas pašā centrā, ne purva malā.

-    Jā, patiesi odi! Vilnis nosita divus asinssūcējus sev uz pieres.

-     Bet paskatieties, kas darās uz ielas! bārmenis deva sev kārtīgu pļauku pa kaklu tā, ka pašķīda asinis.

Aiz kafejnīcas lielajiem logiem bija sākusies pavisam dzīva kustība. Cilvēki, kā pirms stundas ezermalas rajonā, metās pusskriešus vien. Attapīgākie savas mutes bija ar kaut ko aizseguši vai turēja priekšā kabatas lakatiņus.

Un nebija šo neparasto ainu abi vīrieši vērojuši ne desmit minūtes, kad redzamība pēkšņi pasliktinājās kafejnīcas lielais logs sāka atgādināt televizoru, kam izrauta antena tur sijājās tūkstošiem, bet varbūt miljoniem sīku punktu, aiz kuriem vīdēja ātri kustošie cilvēku silueti uz ielas.

-   Tie arvien nāk klāt! iekunkstējās bārmenis. Te mums arī glābiņa nebūs!

Kā apstiprinot vīra teikto, atsprāga kafejnīcas durvis un iekšā iegāzās vairāki garāmgājēji, kas vēl paši bija spējīgi domāt un glābties. Bet līdz ar viņiem ievēlās tik milzīga odu masa, ka lielais propellers pie kafejnīcas griestiem, kas jauca un atsvaidzināja gaisu, vispirms sāka plakšķēt kā sitoties pret slapju lupatu, tad aizrijās un apstājās pavisam.

Lai glābtu savu pastāvīgo apmeklētāju, bārmenis satvēra Vilni cieši aiz elkoņa un ievilka kādā palīgtelpā.

-       Man ir plāns kā izglābties! vīrs satraukti dvesa. Nesen tīrot pagrabu, starp citiem krāmiem atradu arī divas kara laika gāzmaskas, izgatavotas no biezas gumijas. Ja mēs tās uzvilktu, varbūt vēl paspētu nokļūt, kādā drošākā vietā…

Ar gāzmaskām galvā, skaļi sēcot, rokas dziļi kabatās sabāzuši, abi vīrieši lieliem

soļiem steidzīgi devās jūras virzienā.

Nevienu viņu izskats nepārsteidza! Ko tikai pilsētnieki neizmantoja aizsargam, lai pārskrējieniem nokļūtu drošākās vietās, kur odu bija mazāk.

Zeķes ar šaurām, šaurām acu spraudziņām vislabāk pasargāja seju, kaklu un nelāva knišļiem nokļūt rīklē.

Visādi aerosoli un pretodu ziedes gan maz ko līdzēja, jo, notraušot odu tūkstošus, kas līda iekšā katrā apģērba spraudziņā, nāsīs, mutē, ausīs, aizsarglīdzekļi kopā ar sašķaidīto odu putru pazuda kā nebijuši.

Jo vairāk Vilnis un bārmenis tuvojās jūrmalai, jo vairāk jutās izbrīnīti, ka nesastapa šeit ļaužu pūļus, kas pludmalē būtu gribējuši glābties. Abi vīrieši gāzmaskās, nespēdami sarunāties, tomēr neatlaidīgi šķeļot biezo odu miglu, pēc kārklu joslas iznāca pie ūdens. Te tāpat spārnoto uzbrucēju nebija mazāk, bet arī cilvēka neviena!

Beidzot, pavisam pietuvojoties jūrai, kur jau stiepās sāļā ūdens un krasta robeža, sijājošā odu migla sāka retināties…

Bet, tikuši līdz otrajam sēklim, vīrieši jau varēja domāt par gāzmasku noņemšanu.

Brienot vēl dziļāk jūrā, nu jau bez gāzmaskām galvā, un ar milzu prieku ļaujoties vējiņam, kas izdzenāja retos odus, Vilnis un bārmenis sev patālu priekšā pamanīja virs ūdens rēgojamies vairākas cilvēku galvas… Tālāk vēl dažas. Nu viņi, sparīgi šļakstinādamies, īrās vēl enerģiskāk uz priekšu.

Aina, kas atklājās abu aiztūkušajām acīm pie trešā sēkļa, kur jūra gandrīz pilnīgi atvairīja odu uzbrukumu, bija pārsteidzoša! Neskaitāmas cilvēku galvas šūpojās mazajos, ņirbīgajos vilnīšos. Vienīgi šeit pilsētnieki bija atraduši glābiņu un patvērumu. * # *

Gulēdama un raudādama ar galvu zem segas, Ildze acīmredzot bija piemiguši. Ne viņa zināja, cik ilgi miegā pavadījusi, ne arī, kas šajā laikā noticis. Uzmanīgi atbīdījusi segas maliņu, viņa pamanīja vienīgi dažus odus, kas nekustīgi bija pielipuši griestiem.

Priekšnamā savukārt grīdu biezā slānī klāja kritušie lidoņi.

Lai nepaslīdētu uz glumās grīdas, Ildze uzmanīgi piegāja logam ezera pusē.

Debesis atkal bija gaišas un skaidras! Pat sīkāko zīmi nemanīja, ka tur plestos melnais, baisais mākonis. Vai vina to visu būtu nosapņojusi? Bet beigtie odi uz grīdas? Bet pumpainās, sarkanās kājas ar kodumu pēdām?

Pēkšņa vēja brazma atrava vaļa pirmīt ātrumā ciet aizgrūsto logu. Svaiga gaisa šalts bez neviena knišļa iesitās Ildzei sejā. Tātad cēlās vējš, un strauji mainījās laiks. Kā jau pilsētā pie jūras.

GRAVA

Līdz mājām viņam bija atlicis vēl kādu pusstundu ko iet vispirms cauri pamestajiem augļu dārziem, tad labs gabals gar Dankas upes stāvās gravas malu, pēc tam pie upes ietekas Orgē jāšķērso trosēs šūpojošs, satrupis tiltiņš un visbeidzot pa Vecupes augsto krastu līdz akmens kūts stūrim.

Lietus, sācis līt ar tumsu, nepārstāja. Tāpēc mākoņainās debesis nestaroja ne gaismas mirklīti.

Viņš uzrāva jakas apkakli un gar cepures nagu paskatījās augšup. "Kā zem apgāzta katla!" nācās secināt, un, baterijas staram no tumsas izraujot pa koka stumbram, pa slapjam krūmam, vajadzēja vien doties tālāk.

Vecais ceļš cauri augļu dārziem te cēlās kalnup, te pēkšņi krita lejup. Un vienā tādā straujākā nokāpienā viņam pa kājām patrāpījās ķeburains zars. Līdzsvaru jau viņam pašam izdevās noturēt, bet baterija gan noripoja pa nokalni.

Dažiem ašiem lecieniem viņš centas to panākt, tomēr kāda peļķe bija tuvāk.

Kad viņš pieliecās, lai izķeksētu bateriju, tā zem duļķainā ūdens vēl spīdēja! Baterija arī sagaidīja viņa drebošās rokas kampienu, nodziestot tikai pēc izvilkšanas ārā. Un nekādiem līdzekļiem vairs nebija piedabūjama apgaismot tālāko ceļu!

Viņš noskurinājās kā izmircis suns, neesošo asti iežmiedza kājstarpē un sīksīkiem solīšiem turpināja doties uz priekšu. Vai mazums šeit iets lietū, slapjdraņķī, tumšos vakaros un gaišās naktīs!

Bez baterijas gan pirmo reizi.

Ja ābeļdārza ceļš sāka slīdēt tikai uz leju, ne reizi nepaceļoties kādā paugurā, tad līdz Dankas upes gravai vairs nebija tālu.

Vienīgi vajadzēja piesargāties no izskalojumiem tajā vietā, kur paplatais ceļš negaidīti pārgāja šaurajā taciņā.

Kā tad klupiens! Tad vēl viens… Viņš nu atradās uz taciņas, kas, cik vien tuvu iespējams, lavierēja pa apakšā dziļi plūstošās upes gravas pašu malu.

Te nu vajadzēja apstāties un sevi kārtīgi iedrošināt pirms taustīties tālāk.

Uz takas, zem lielajām lazdām, lietus vairs tik ļoti neslapināja aiz apkakles, bet tā plīkšķēšana pieņēmās spēkā tur, dziļi lejā, gravā, kur Dankas upe pāri akmeņiem

lauzās ātrāk saplūst ar plašo Orgi.

Viņš, pieturēdamies kāda koka stumbram, aizvēra un atvēra acis pat ne metra, ne pārdesmit centimetru attālumā nekas, it nekas nebija saskatāms…

Viņš nometās četrrāpus un aptaustīja zemi raupja smilts un nelieli akmentiņi klāja neredzamo taku.

Pa šo aso un ceļgalos durstīgo klājumu viņš sāka rāpot…

Bet gar bīstamās gravas pašu malu izritinātais takas diedziņš nebija jau parka nolīdzinātais celiņš! Un ik pa laikam viņa ceļgali un plaukstas sajuta asas, mezglainas saknes, kas baisajā tumsā šķērsoja taku, droši vien tālāk pazuzdamas dziļi lejā Dankas straumē, kura, viņaprāt, kļuva arvien skaļāka un draudošāka.

"Var jau būt, ka lietus ūdeņi arvien vairāk tracina citkārt mierīgo upi," viņš sevi mierināja, bet nepārstāja kustēties ne brīdi, jo tālu vairs nevareja but Dankas ietekas vieta Orgē ar šūpojošo tiltu, kas viens, divi pārnesīs viņu drošībā un varbūt arī gaišākā vietā.

Kāds atskabargains sakņu mezgls pārplēsa viņam ceļgalā bikses un sāpīgi iedūrās plaukstā.

Nu, mugurā salīcis, līdz ādai izmircis un dubļos viscaur novārtījies, viņš pēkšņi sadusmojās uz sevi.

Vai tāpēc, ka neko nevarēja saredzēt, viņš, cilvēks, būtu pārvērties par krupi, par kādu zemāku radību, kas tupus, rāpus vien spējīgs ložņāt pa zemi?

Un viņa dusmas bija tik lielas un izaicinošas, ka viņš spēji uzslējās stāvus un spēra soļus tā, kā ikdienā bija pieradis to darīt…

Danka gan gravas dibenā krāca un mutuļoja vēl skaļāk, bet viņš i nedomāja atkal mesties uz ceļiem un nožēlojami rāpot. Viņš, no tirpstošajām kājām nopurinājis baiļu krampjus, lika nākamo soli.

Un tajā brīdī viņam nepaveicās lietus ūdeņi no takas tālākajiem metriem vispār bija noskalojuši augsnes virskārtu, atstādami vien pliku, apglumējušu sakņu režģi. Kurpes pazolei ar to saskaroties, saknes vēl nedaudz padevās uz gravas pusi, un viņš, gaisā bezpalīdzīgi noplātot rokas, jau

kūleņoja lejup…

Lielāko koku zari lūza, krūmi vienkārši padevās, bet kazenāji, kas alkatīgi ķērās gan bikšu starās, gan jakas piedurknēs, nespēja viņu noturēt.

Viņš bija pārsteigts un drausmīgi nobijies tieši tik, cik jebkurš, kas krīt, šļūc, aizķeras, noskrāpējas un atkal krīt…

Sen, sen jau viņam ,

vajadzēja noplunkšķēt Dankas rāvainajā ūdenī, bet viņš vēl arvien gāzās, ripoja, saņēma sāpīgus . .

belzienus un asus zaru dūrienus…

Sekundes šķietami izstiepās par minūtēm, minūtes palēnināja savu skrējienu, un viņš vairs neapjēdza, cik ilgi no paslīdēšanas brīža jau kūleņo lejup. Laiku kā sajūtu pazaudējis. Laikam kā vecam šūputīklam cauri krītot.

Bet pietika viņam tik saskarties ar auksto straumi, kad viņš uzreiz aptvēra savas dzīvības glābšanai atvēlētos nieka mirkļus, jo šī nu nebija pazīstamā Danka! Spēcīga upe viņu sagrāba, parāva zem ūdens un vajadzēja vairākkārt atsperties, lai atkal tiktu virspusē, lai iekamptu gaisu un galīgi padotos mutuļojošajai straumei, kurai viņš nespēja pretoties, ne arī saviem spēkiem tikt atpakaļ krastā.

Bet, lai cik apdullis no garā kritiena un kūleņošanas, viņš tomēr pēc dažām minūtēm, upes nests, saprata, ka jau pirms laba brīža Dankai vajadzēja ieplūst Orgē. Un ja tas nav noticis, tad…tad upe met lielo līkumu pa sen izsusējušās vecupes gravu.

Kādā īsti upē viņš bija iegāzies? Vai tajā, kas pirms simtiem gadu šeit kādreiz tecējusi

pa veco, dziļo un plato gultni?

Viņa aizdomas vēl pēc kādas pusstundas apstiprinājās, kad varenās straumes bīdīts, viņš nu beidzot bija ierauts Orges mutuļojošajās krācēs.

Kā skaida pāris reizes uzšūpots, tad izmests atstraumē, viņš arī vairs nespēja samanīt Orges augstos senlejas krastus. Sī pagātnes upe, kā līdz augšai pielieta vanna, bija sasniegusi senkrasta kranti un brīžiem nevaldāmā spēkā pat šļācās tai pāri…

Viņu nesa garām nepazīstamam, pirmatnējam mežam, kuru varēja arvien skaidrāk saskatīt, jo lietus bija pārstājis un pēc pirmajām gaismas svēdrām debesis tik tikko iekrāsojās rozā blāzmā.

Nu likās apšaubāms viss. Ja jau laiks griezās atpakaļ, vai viņš redzēja aizejošā vakara, vai tuvojošā rīta gaismu?

Galīgi apjucis un pārsalis arī, viņš turpināja savu skaidas atpakaļceļu.

Debesis pārlēja upei vēl kādu gaismas riekšavu, un viņš, sev straumē blakām ieraudzī jis varena koka stumbru, pieķeras ta sanzaram.

Nē, šeit nesvīda rīts! Nakts tumsa bālēja vakara rieta priekšā. Saule neausa, bet rietumos sarkana cēlās augšā.

Kādas minūtes straume resno stumbru, pie kura viņš turējās, ar galotni izbakstīja krastā. Un kamēr milzenis lēnīgi pagriezās atpakaļ upē, viņš skaidri jo skaidri saklausīja vasaras nogales vakara sienāžus sisinām.

Viņš kopā ar straumi atgriezās novakarē!

Upe līgani un cienīgi meta varenu līkumu. Lielais, peldošais koks atkal pietuvojās krastam. Bet šoreiz ar to pusi, pie kuras turējās vinš.

Vai nu tagad, vai nekad viņš izlēma un peldēja sienāžu sisināšanas virzienā.

Krasts, kur viņa kājas skāra zemi, nebija ne stāvs, ne staigns. Turoties pie kārklu zariem, viņš drīz vien izrāpās no ūdens ārā.

Vēl gabaliņu augstāk pret debesīm melnēja kāds stumbrs. Viņš četrrāpus pielīda kokam, atspieda pret to muguru un uzreiz aizmiga.

* * *

Tāpat pussēdus, viņš atmodās pusdienas laikā.

Uzlēcis stāvus, ar acīm kāri tvēra katru ainavas sīkumu.

Platā un nesteidzīgā straume plūda viņam it kā pa pazīstamu apkārtni. Viņš noteikti kādreiz jau bija stāvējis šajā pat paugurā un skatījies lejā. Bet… tagad izskatījās citādi… Pavisam citādi… Kaut kā pazīstama te ļoti trūka, tai pat laikā lielā straume pie pašām kājām viņu tā mulsināja, ka redze un sajūtas atteicās pateikt priekšā pareizo atrisinājumu.

Pāri straumei no otra krasta planēja stārķis un apsēdās galotnē kokam, zem kura viņš arī bija guvis pavēni.

Nu atkal likās atrisinājums tūlīt, tūlīt būs rokā.

Ko man šis osis atgādina?viņš sev skaļi jautāja. Un tūlīt no savām atmiņām guva skaidru atbildi.

Nu viņš apstulbis blenza visriņķī, un pats sev neticēja.

Vēlreiz pārlūkojis plašo apkārtni, viņš juta dziļu izmisumu, jo pat ļoti labi pazina šo krastu, šo osi, šo ainavu…

To, protams, bija grūti pieņemt un vēl grūtāk tam noticēt, ka viņš pašlaik stāvēja savas dzimtās mājas pagalmā pie oša, kas pēc daudziem gadiem vēl birdinās lapas uz viņa mājas jumta.

Bet ne jau tajā laikā, ko kādreiz pazina, viņš tagad stāvēja!

Viņš šeit stāvēja… senlaikā, kad pat viņa senči šo vietu vēl nebija izvēlējušies un iekopuši… Tātad pirms vecās koka un jaunās mūra mājas celšanas, pirms lielās akmens kūts būvēšanas… Arī pirms šī platā un varenā upe mainījusi savu gultni, atstājot vien augstu senkrastu un aizaugušu vecupi dziļi lejā, ko pat neiespējami tagad iedomāties kā duļķainu tērci, veroties šajā lielajā, dziļajā ūdenī.

Nu lēni un nesteidzīgi viņš piegāja osim kā vienīgajam, kas savienoja šos senlaikus ar viņa laiku, no kura viņš bija atgriezies atpakaļ, paslīdēdams gravā.

Bet pusdienas saule sliecās arvien vairāk uz austrumiem. Tveice nomainījās ar rīta dzestrumu. "Drīz sāks dziedāt agrie putni", viņš domāja.

ČUKČUKBĀNĪTIS

Anete šeit, Jūrpilī, bija pirmo reizi. Viņas tētis gan stāstīja, ka šajā mazajā pilsētiņā pavadījis bērnību. Un tāpēc tagad visu vakaru kopā ar kādu citu to gadu draugu centās atcerēties, kur pamatskolas laikā pirkuši saldējumu un arbūzus, kur zaguši ābolus, kā, pieķērušies šaursliežu bānīša pēdējam vagonam, vizinājušies līdz dzelzceļa tiltam upē peldēties.

Anetei šīs svešās atmiņas drīz vien bija līdz kaklam un viņa jau nožēloja, ka cauri visai Kurzemei braukusi tētim līdzi, lai stundām ilgi klausītos par to, ko pati nav piedzīvojusi un, iespējams, nekad nepiedzīvos.

-     Ja tev garlaicīgi,tētis tomēr īsu mirkli veltīja arī viņai, varbūt izej pastaigāties, ko? Drīz jau satumsīs un tu vispār Jūrpili nedabūsi redzēt.

-    Briesmīgi man vajag!Anete gatavojās atcirst, bet, sastapusies ar tēta vainīgo smaidu, norija savu sakāmo un paķēra no pakaramā vējjaku.

Mazas pilsētas, vecas mājas un šauras ielas Aneti tiešām nevilināja. Tāpēc viņa, laiku īsinot, apsēdās uz kāda soliņa turpat blakus pagalmā. Plašais zālājs aiz mājas, kur atradās soliņš, pakāpās augstāk līdz grantētam ceļam. Bet aiz tā pletās zema pļava, kas nu ātri vien pildījās miglas kamoliem.

Tie biezēja un vēlās arvien tuvāk, silto vasaras vakaru padarot daudz vēsāku un svešādām smaržām pilnu.

-       Tu varbūt brīnies, bet pie mums novakarēs tā ir bieži,Aneti negaidīti uzrunāja apmēram viņas vecuma meitene ar bumbu padusē,migla ceļas no Ālandes upes līkuma.

-    Kas tur ko brīnīties vai miglu neesmu redzējusi? bet, pamanot svešajai meitenei padusē bumbu, Anete ieminējās: Varbūt uzspēlējam "Plaukstiņas"?

-      Kas tās tādas? svešā meitene, īsti nespēdama noslēpt savu vilšanos, ka Aneti nemaz neinteresē Ālandes miglas stāsti, tomēr iejautājās.

-            Pavisam vienkārši: bumba jāuzmet

augstu gaisā un pa to laiku jācenšas pēc iespējas vairāk reižu sasist plaukstas.

-   Es pirmā!svešā meitene uzreiz atdzīvojās, uzlidināja bumbu līdz tuvākā koka galotnei un saplaukšķināja vienpadsmit reizes.

-   Es otrā! sagrābusi bumbu, sauca Anete un spēcīgi laida to gaisā. Bet bumba nezin kāpēc mainīja trajektoriju un bez skaņas pazuda biezajā miglas valnī, kas nu jau bija pievirzījies pavisam tuvu

meitenēm.

-   Tūlīt to dabūšu rokā! iesaucās Anete un arī ienira miglā.

Viņa, pavisam aizelsusies, atgriezās tikai pēc vairākām minūtēm, un skaļi sauca:

-     Paspēju! Tomēr paspēju! Cik tur trūka, ka čukčukbānītis bumbu būtu galīgi saplacinājis… No pašas riteņu apakšas izrāvu!

Svešā meitene vispirms paskatījās Anetē kā mēnessērdzīgā, tad ielūkojās kustošajā miglā un visbeidzot stingri noprasīja:

-   Kāds čukčukbānītis? Kādi riteni? Ko tu te muldi? Jā, kādreiz manas mammas bērnībā te patiešām garām gāja Aizputes bānītis, bet tagad jau desmitiem gadu uzbērums bez sliedēm, pa to mašīnas brauc. Vai tad pirmīt grantēto ceļu pat nepamanīji?

-    Pamanīju!Anete apstiprināja.

-    Un tur stiepās sliedes, pa kurām vilcienam čukināt? svešā meitene prašņāja tālāk.

-   Bet es, goda vārds, savām acīm redzēju mazu lokomotīvīti ar četriem vagoniem, kuros sēdēja pasažieri…

-   Ja rādās, vajag pārmest krustu!visgudri pabeidza svešā meitene un, no Anetes rokām izķērusi bumbu, ieskrēja tuvākajās priekšdurvīs.

* * *

-   Jūsu meitai gan ir spilgta fantāzija!tēta drauga sieva, uzzinājusi par Anetes redzēto, nebeidza daudzināt. Ja jūs tikai zinātu, ko es viņas vecumā visu neizdomāju…sieviete iesmējās un aizklāja rokām seju.

-    Bet es to patiešām redzēju! Anete čukstēja vairāk sev, jo brīžiem jau arī sāka šaubīties par savu vārdu patiesumu. Zaļa lokomotīve, sarkaniem priekšriteņiem. Sutas mākonis, kas tūlīt saplūda ar miglu… Vagonu logos blāva gaisma un… pasažieru sejas! Kaut vai tas bārdainais vīrs ar spožā naga cepuri… Es taču to visu redzēju!

-    Tev bērns nu laiks gulēt! sieviete bija pienākusi Anetei klāt.Tik grūta un gara diena pavadīta. Rīt, kad saule spīdēs, viss liksies pavisam citādi. Tici man!

-     Bet es to čukčukbānīti tomēr redzēju! ģērbdamās nost, Anete palika pie sava.

♦ * *

Pilsētiņas tuvumā Ālande lielākoties plūda diezgan sekla un dūņaina. Tāpēc izpeldēties bija iespējams vai nu tuvējās grantsbedrēs, vai upē vienīgi pie vecajiem tilta balstiem, kas sen, sen pašu tiltu vairs neturēja. Jau kopš tiem laikiem, kad no uzbēruma tika noņemtas mazbānīša aprūsējušās sliedes.

Modris un Rendijs vakaros pirms gulētiešanas parasti arī peldējās upē starp tilta balstiem. Ja nebija vēl pārāk satumsis, zem akmeņiem tāpat vien ar plikām rokām ķēra glumās vēdzeles un nereti no augstā krasta alām izčamdīja ārā pat palielus vēžu makanus.

Šovakar gan vēl pirms krēslas upes ieleju piepildīja lieli, kustīgi miglas kamoli. Un, kamēr abi zēni plunčājās saules sasildītajā ūdenī, migla tik vēlās klāt un klāt līdz arī augstos tilta balstus pilnīgi paslēpa baltā vatē.

-     Tu mani redzi? sauca Modris, iznirdams Rendijam turpat vai priekšā.

-   Knapi, knapi! atsaucās Rendijs.Te jau kā pirtī uz lāvas, tik tikko savu degunu var

ieraudzīt. Bet dzirdēt gan var visu perfekti.

-     Tad tu arī saklausi to čukināšanu?Modris bakstīja ar ūdeni pilnās ausis un pagriezās trokšņa virzienā.

-     Jau labu laiku nesaprotu, kas tā par skanu!

-      Un tuvojas. Arvien vairāk tuvojas!Modris pieklusināja balsi.

-    Cukučuku! Kā tvaika lokomotīve no indiāņu filmām…Rendijs spēji apklusa, jo nu nesaprotamajai čukināšanai nāca klāt arī riteņu klaboņa to abi zēni tagad saklausīja tikpat labi kā ūdens iešļakstīšanos, viņiem mīņājoties upē.

Lokomotīve! Tādos skaņas spēja radīt vienīgi lokomotīve, kas nepārprotami tuvojās upei un tilta balstiem pa krūmiem un zālēm aizaugušo uzbērumu…

Zēniem nevajadzēja spilgtu iztēli, lai saprastu, kas notiks tad, kad lokomotīve nonāks līdz upei, kur tilta sen vairs nebija… Tāpēc viņi, izmisīgi cīnoties ar nelielo straumi, centās ātrāk izkļūt krastā.

Bet bija jau daudz par vēlu! Skaļais čukinātājs tieši no miglas izdārdēja virs viņu galvām… Tomēr lejā, upē, negāzās vis! Kā pa atjaunotu tiltu un sliedēm bānītis, riteņiem klabot, pārtraucās upei pāri. Vispirms, protams, lokomotīve, tad vairāki vagoni. No apakšas tos nebija iespējams ieraudzīt. Kur nu vēl saskaitīt!

Cik čukināšana pirms tam vienā upes krastā bija tuvojusies un pieaugusi spēkā, tik nu tagad otrajā tā attālinājās līdz miglā izdzisa pavisam.

Drebot no pārlieku ilgās peldes un uztraukuma, Modris un Rendijs izkāpa krastā, tad uzrāpās vecajā uzbērumā. Uz ceļiem izložņāja to visā platumā. Sliežu tur nebija!

Nevar taču būt, ka mēs abi vienlaicīgi sapņojām vienādu sapni!Rendijs apjucis teica. Un tas biezajā miglā izskanēja neparasti skaļi.

* * *

Jūrpils stacijas divstāvīgā koka ēka ar aptrupējušo dēļu apšuvumu jau vairāk nekā trīsdesmit gadus nebija redzējusi stacijas dežurantu ar sarkanu cepuri un zizli uz perona iznākam. Tāpat neatcerējās arī atbraucēju priecīgās balsis un aizbraucēju domīgās sejas. Vien pēdējos gados katru vakaru uz visiem sen, sen aizmirsto Aizputes bānīša pienākšanas laiku stacijā,, spieķi klaudzinot, ieradās kāda veca, ar lakatiņu apsējusies sieviete. Viņa stāvēja bijušā perona vietā pie aiznaglotā kases lodziņa un saspringti vērās uz agrāko vilciena stigu.

Arī šovakar, miglas kamoliem veļoties, sieviete vilciena kādreizējā pienākšanas laikā atradās savā vietā.

Un, kad pa veco uzbērumu arvien tuvāk un tuvāk atskanēja čukināšana, vecā sieviete nemaz nebija pārsteigta. Savu vilcienu viņa bija gaidījusi gadiem un beidzot arī sagaidījusi! Savilkusi stingrāk lakatiņa stūrus, sieviete ar nūju atspērās pret zemi, gatavodamās iekāpšanai.

Cukčukbānīša lokomotīve, izpūzdama lielu tvaika mutuli, apstājās pie stacijas. Vecā sieviete nesteidzīgi piekliboja pirmajam vagonam, ar galvas mājienu pasveicināja konduktoru, kas viņai atvēra durvis, un iekāpa savas jaunības bānītī.

Tvaika katls atkal nomutuļoja, un vilciens lēnām sakustējās.

Sākumā miglā izkusa zaļā lokomotīve, pēcāk vagoniņu rinda un visbeidzot sastāva astē piestiprinātais lukturis.

Čuk čuk, čuk čuk! gan bija dzirdams vēl labu brīdi, bet tad arī to aprija migla.

NAKTS ACIS

1. Liela platmale

Suns rēja aizgūtnēm. Mārtiņš pacēla acis no grāmatas, ko lasīja, un paskatījās uz tumšo logu. Tajā brīdī suņa riešana pārvērtās garā, stieptā baiļu kaucienā…

Mārtiņš pārsteigts iztrausās no gultas un, basās kājas plaukšķinot pret dēļu grīdu, piegāja pusatvērtajam jumta istabiņas logam.

Nē, no šejienes jau mājas pagalmu nevarēja pārredzēt, bet grava lejā, ar ezera aci galā, un viņpus gravai lielie koki gan bija labi pamanāmi tos no tumsas izcēla diezgan gaišās vasaras debesis.

Suņa baiļu kauciens te pieņēmās spēkā, te noplaka līdz to apslāpēja aizsmakums.

Bet, tikko suns pieklusa, kūtī iemaurojās govis. Tagad Mārtiņš mājas apakšējā stāvā

izdzirda vecāsmammas šļūcošos solus un ārdurvju aizciršanos.

Mārtiņš sameklēja apavus un arī gatavojās doties lejā, bet tajā brīdī pēkšņi iestājās klusums.

Ja vēl pirms mirkļa pat suņa kaucieni nespēja pārmākt vēju, kas skrēja cauri bērziņiem gravas malā un šalca lielā ozola lapotnē aiz mājas, tad tagad viss it kā bija pārsedzies ar milzīgu vates kupolu, kas slāpēja tuvas un tālas skaņas gan gravā, gan pagalmā. Arī ozola milzīgajā lapotnē ne čaboņas, ne vēja pūsmas.

Baigs klusums bija piespiedis Mārtiņu pie palodzes un liedza tam pat straujāk kustēties. Tikai vina skatiens kā izmisis skraidīja ap ezera aci gravas tālākajā galā un ne bez pārsteiguma sastapās ar… citu svešu skatienu…

Varbūt nedaudz jau vēlāk, kad briesmīgais klusums tik ļoti vairs nestindzināja visus jutekļus, šo svešo skatienu varēja arī pieņemt par nespodrām ugunīm, kuras rēgojās abās malās kādam nepazīstamam, bet lielam priekšmetam, iespējams lidaparātam, kas gandrīz nekustīgi karājās virs ezera.

Ūdens sudrabainais nakts zvīļums no apakšas izcēla tā knapi nosakāmās kontūras, kas visvairāk atgādināja milzīgu platmali. Un tur, kur "platmales" horizontālās malas sāka celties augšup, arī blāvoja nespodrās gaismas. Mārtiņam gan tās vairāk atgādināja pusdzisušas acis, kas nu neatraujoties vērās viņā. Un viņš nedroši skatījās pretim.

īpašu sajūtu par acīm Mārtiņam pastiprinājās tajos mirkļos, kad milzīgā "platmale" nedaudz sašūpojās uz gravas pavisam nekustīgo bērziņu fona, un nespodrās ugunis samirkšķinājās.

Arvien vairāk atjēgdamies, bet, neatraujot skatienu no mulsinošās "platmales",

Mārtiņš aptvēra, ka nedzird taču arī ne motora rūkoņu, ne propelleru griešanos tātad viņa redzes lokā neatradās vis jocīgas un neredzētas formas helikopters!

Mīkstais, nospiedošais klusums sabiezinājās ar katru brīdi un, kad tas kļuva pilnīgi neciešams, lielā "platmale" jau daudz jūtamāk sazvārojās un pazuda Māriņa skatienam tādā ātrumā, ka tās blāvās sānu ugunis izkusa tumsā.

Nu Mārtiņš spēja atraut elkoņus no palodzes, pacelties uz izstieptajām rokām un izliekties laukā.

Pāri gravas bērziņu galotnēm spēji pārskrēja vēja brāzma, tūlīt pat aiz mājas arī iešalcās lielais ozols. Kā mutes apsēju sev norāvis, pagalmā skaļi ierējās suns. Zēli iečīkstējās kūts durvju kaltās eņģes tur vecāmamma droši vien devās apraudzīt lopus, kas pirmīt bija tik nemierīgi.

Pirms cik minūtēm vai stundām tas notika? Mārtiņš kā pēc dziļa miega bija pazaudējis laika sajūtu.

Tāpēc no galda aši paņēmis savu elektronisko pulksteni, zēns tajā ieskatījās.

Ciparnīca bija izdzisusi.

* * *

Ar lopiem viss esot kārtībā vecāmamma stāstīja. Arī suns nomierinājies un ielīdis būdā. Tā mēdzot gadīties, ka dzīvnieki bez kāda īpaša iemesla satraucoties. Viņas mātes māte savukārt esot stāstījusi, ka kādreiz pa naktīm zirgus lietuvēns jājot, bet govīm raganas pienu zīžot. Tāpēc kūts durvīs zaru caurumi bāzti ciet ar pīlādžu tapām, bet aiz sijām Jāņu naktī sprausti pīlādžu zari. Tas palīdzot. Bet satrauktiem cilvēkiem viņas vecāmamma devusi pirms miega dzert vīgriežu tēju. Ja vēl piešaujot klāt bulderjāņu sakņu uzlējumu, tad varot nogulēt brokastlaiku…

Vai viņš, Mārtiņš, negribot kaut ko nomierinošu iedzert, lai ātrāk viss aizmirstos. Miegs esot pašas labākās zāles.

Nē, ne gulēt, ne arī piedzīvoto aizmirst Mārtiņš nevēlējās! Par visu mazāk aizmirst!

Mārtiņš vēl un vēlreiz atsauca atmiņā tās blāvās, mirkšķinošās acis abpus lielajai

"platmalei". Pētošās nakts acis. Un, jo vairāk laika kopš tā brīža pagāja, jo Mārtiņam pieauga spēcīgāka pārliecība, ka tās bija dzīvas, vēroja viņu, lasīja viņa domas, sajūtot viņa bailes un apjukumu. Bet tad, kad viņš šo svešo, smago skatienu vairs nevarēja izturēt, acis tikpat pēkšņi pazuda, kā parādījušās.

* * *

Mārtiņš tumsā gar gravas malu aizklīda līdz ezeram. Arī šeit nekas ārēji nebija mainījies.

Debesis zvīļoja tā tumšajos ūdeņos, koku robainās ēnas izšķīda vilnīšu ņirbā. Sad tad atskanēja kāds paskaļāks plunkšķis… Bet tas vairs nebija iepriekšējais, viņu māju Tumšezers! Jo tāpat kā viņš, Mārtiņš, pēc skatīšanās nakts acīs vairs nevarēja būt tas pats, kas pirms tam.

Liekas, daudz kas bija noticis, laikam apstājoties. Un daudz kas vēl notiks! To Mārtiņš zināja droši un ticēja nešaubīdamies.

2.Violetie taustekli

i

Nakts piena blavais skatiens atkal veras iekšā pa Mārtiņa jumta istabiņas logu. Un viņam nemaz nevajadzēja celties augšā no gultas, lai redzētu sudrabainos atspīdumus, kas loga aizkara rakstu zīmēja uz gala sienas.

Pa miegam Mārtiņš šoreiz nebija dzirdējis ne suņa gaudošanu, ne lopu nemieru kūtī, bet, tikko atmodies, stindzinošo klusumu visapkārt sajuta gan. Šonakt, par brīnumu, tas nesaistīja visus zēna jutekļus un kustības. Tāpēc, gultai neciešami skaļi nočīkstoties un grīdas dēļiem brīkšķot kā pērkona dārdiem, Mārtiņš aiztaustījās līdz logam.

Lai rautu vaļā aizskaru, zēnam tomēr vajadzēja kādu brīdi saņemties.

Jā, nakts acis atradās turpat, kur iepriekš gaisā, virs Tumšezera dziļākā līča, bet "platmales" izplūdušais siluets atkal nedaudz zvārojās. Kā ar vienu kāju uz virves stāvošs akrobāts.

Vai jau pagājušo reizi pārbaudīts ar svešā skatiena spēku, vai šoreiz nebūdams tā uzmanības centrā, Mārtiņš pamanīja nakts acis samirkšķināmies biežāk kā iepriekš. Vienu brīdi pat to blāvums kļuva pavisam matēts un tai pat sekundē, ja tā varēja skaitīt laiku, kurš apstājies, no "platmales" apakšmalas, kas bija pavērsta pret ūdeni, izstiepās gaiši violeti gaismas taustekļi un saķēra ezeru. Tie piesūcās tālākajam un dziļākajam līcim ar augstajiem krastiem.

Liekas, ūdens pat novirmoja, lēpju lapas sašūpojās un daudzi ņirbuļi pašķīda uz visām pusēm.

Un ar to "platmalei" arī pilnīgi pietika cik pārsteidzoši noteikti violetie staru kūļi bija satvēruši ezeru, tik tagad tie ievilkās atpakaļ.

Tālākais jau Mārtiņam bija pazīstams no iepriekšējās reizes lielā "platmale" atkal pazuda no viņa redzesloka ar tādu paātrinājumu, ka tās blāvās acis dažos mirkļos pārvērtās tālas gaismas punktos, kas tumsā vienkārši izdzisa. Un ne virs ezera, ne koku robainajām galotnēm, ne augstāk debesīs vairs nekā nebija.

Kā pierādījums tam arī šoreiz mājas

pagalmā tūlīt dobji ierējās suns un negaidīta vēja brāzma izrāva Mārtiņam no rokām aizkara stūri, ko viņš, pat neapzinoties, bija turējis paceltu.

.

3. Ozolu lokā

Nākošajā rītā, tikko izgājis pagalmā, Mārtiņš sastapa vecomammu. Viņa izskatījās norūpējusies:

Vai to ļembastu pagājušajā naktī arī dzirdēji? Suns bailēs paspruka zem klēts. Bet govs norāvusi pienu, šorīt nedeva ne lāses. Ar steigu jāsauc vetārsts.

Mārtiņš arī vēlējās pastāstīt pieredzēto.

Nu vismaz daļu no tā, bet vecāmamma, liekas, uz saviem jautājumiem atbildes nemaz negaidīja. Viņa tik gribēja kādam izteikt savu sašutumu. -

Ja dzīvnieki pilnmēness naktīs ir nemierīgi, tas nav nekas jauns, vecāmamma turpināja, bet vakar es pati savām acīm pie debesīm redzējusi divus mēnešus: kamēr viens mēness kā jau mēness! tepat virs mūsu sētas ozola mierīgi gozējās, tikmēr otrs pavisam lillā ezerā māžojās… Pat nezinu vairs ko domāt… vecāmamma apklusa, bet, tomēr neizturējusi, turpināja: Par kaut ko tādu man reiz tēvs stāstīja, kad vēl biju tavā vecumā… No tā laika "Ezermalos" nekas līdzīgs vairs nav noticis. Kaut gan, kas to lai īsti zina! Es taču pusmūžu esmu pavadījusi citur un atgriezusies šeit tikai pēc vecāku nāves.

-   Otrs mēness ezerā? Mārtiņš pirmajā brīdī pat neattapās, ka vecāmamma uz "platmales" izgaismoto ezeru vērusies no mājas pagalma, cauri gravas kokiem tādejādi redzot vienīgi violetos taustekļus.

-      Jā, tas briesmīgi izskatījās! vecāmamma vēl piebilda un strauji pakratīja galvu, kā cerot nopurināt prom arī visu pieredzēto un notikušo. Un laikam jau viņai tas izdevās. Līdz pusdienām tu vari vajoties, cik vien tīk, viņa teica, bet pēcpusdienā jāsagrābj vakardienas pļāviens ezermalā.

Sāda dienas kārtība Mārtiņam bija īsti pa prātam, jo rīta pusē viņš gaidīja atnākam kaimiņmājas Sandri. Un vai mazums viņiem

tagad bija ko pārrunāt!

* # *

Lai Sandrim saprotamāk izstāstītu notikušo, Mārtiņš vedināja viņu apmest līkumu gar pagalmu, tad nokāpt līdz ezeram.

Sandris sākumā pat neslēpa savu vilšanos esot jau desmitiem reižu te izmalis visu cauri, kamēr Mārtiņš skolas laikā dzīvojot pie vecākiem.

Bet Mārtiņš neatlaidās aizveda vinu līdz "Ezermalu" sētsvidus resnajam ozolam un rādīja pāri gravai, kur pēc seniem nostāstiem apkārtnei pāri pacēlās stāvs kuršu pilskalns ar ozolu centrā.

Tālāk Mārtiņš gāja uz gravas ziemeļu galu, kas tāpat bija stingri aizdiegts ar kārtējo ozolu. Un, kad viņi beidzot pa gravas malu tuvojās Tumšezera spoži melnajai acij, ko tik labi varēja redzet no Martina jumtistabas loga, Sandris jau bija pazaudējis savu pirmējo ekskursanta apnikumu un pāri Tumšezera dziļajam līcim augstajā krastā starp citiem kokiem pats pamanīja ceturto ozolu augam.

"Ezermali" taču atrodas īstā ozolu lokā!

viņš brīnījās.

Un nu Mārtiņam jau bija daudz vieglāk iesākt pagājušās nakts stāstu.

4. Piltuve

Sēdot Tumšezera krastā uz milzīga akmens, ko te droši vien pirms tūkstošiem gadu aizmirsis kāds šļūdonis, un veroties uz ezera izlocītajiem krastiem, mazajām, zaļajām pussaliņām un pavisam klāt pienākušā meža spokainajiem atspīdumiem, Mārtiņš tikai ar lielu piepūli šo te noslēpumaino valstību varēja iedomāties noķertu "platmales" violetajos taustekļos. Kaut gan bija redzējis!

Tāpēc vēl jo grūtāk nācās saprast, kā notikušajam spēj noticēt Sandris, kurš pēc Mārtiņa stāsta beigām mēmi vērās sev priekšā, ar kurpes papēdi sitot uz akmens takti.

… Bet ūdensmērītāji ezerā kā parasti vilka švīkas pa tumši rāvaino ūdens virsmu, mitri spožās lēpju lapas tāpat kā vakar gulēja mazajā līcītī sev vien zināmā rakstā…

Tomēr to visu šodien, sēdot ierastajā vietā, bija grūtāk saskatīt… Brīžiem pat likās, ka šo melno daudzkantīgo akmeni kāds pa nakti ir atvilcis no ezera krasta mazliet tālāk… Par šādu iedomu pasmaidījis, Mārtiņš pat pastaipīja kaklu, bet kuplajā zālē nekādas pārvietošanas pēdas tā arī nesaskatīja.

Tad Mārtiņš atkal izklaidīgi pavērās uz ezeru. Nudien dažus desmitus metrus attālajā pretējā krastā vakar vispār nebija redzami kārklu gaišo sakņu mudžekļi! Bet vecās, satrupējušās laipas mieti ar aļģu gredzeniem tagad rēgojās vismaz kādu pusmetru virs ūdens.

Mārtiņš vēl nevarēja noticēt redzētajam, bet tomēr apjēdza ezera ūdens līmenis kopš vakardienas ir krietni nokrities.

Tagad, protams, Mārtiņam ezers likās vēl noslēpumaināks, bet tai pašā laikā zēns sajuta bailes, kas pakausī viņu durstīja sīksīkām adatiņām un lika par kaut ko ātri izšķirties:

-      Sandri, viņš pārmēru skaļi uzsauca draugam, izpeldēsimies! Man jau šorīt sāk palikt pa karstu.

-   Tūlīt? pārjautāja Sandris un visticamāk arī viņš jau bija pamanījis notikušās pārmaiņas, tāpēc vēl vilcinājās. Es aizskriešu uz mājām pēc peldbiksēm. Pagaidi mani! Labi?

-      Labi! Mārtiņš gan atteica, bet jau nākošajā mirklī zināja ja gaidīs Sandri atgriežamies, tad… tad…varbūt nekad vairs nespēs kā agrāk droši ielēkt ezerā…

Tāpēc viņš, ātri nometis kreklu un šortus, drāzās uz laipu…

Bet, tikko ieniris, Mārtiņš sajuta, ka ne ūdens smarža, ne temperatūra kopš vakardienas nav mainījusies.

Tumšs un noslēpumu pilns ezers nu viņu apņēma un radīja drošības sajūtu, kuru teju, teju viņš gandrīz jau bija pazaudējis, stāvot krastā.

Bet nepaspēja Mārtiņš vēl pārpeldēt pie jaunatklātajām kārklu saknēm, kad jau peldbiksēm kājās pa taciņu lejā joņoja Sandris un sašutis blāva:

Tu mani nepagaidīji?! un ar varenu plunkšķi iemetās smaržīgajā ūdenī.

Sandra parādīšanās vēl palielināja Mārtiņa pašpaļāvību, un viņš nolēma kārklu saknes izpētīt vēlāk. Tagad svarīgāk likās pēc iespējas ātrāk nokļūt ezera dziļajā, tumšajā līcī.

Vai varēja maz saskaitīt, cik tādu peldējumu Mārtiņš veicis daudzajos vasaras rītos! Bet šoreiz tas bija kaut kas īpašs, jo katrs rokas vēziens, tāpat atspēriens ar kājām prasiļa no viņa ne tikai vien piepūli, bet ari iekšēju spēku pārvarēt arvien pieaugošās bailes: tālāk un tālāk iepeldēt ezera dziļākajā līcī, kur pusloka krasts kā paaugstināta baseina mala ieskāva ūdeni. Šeit arī skaidrāk bija redzams, ka ezera ūdens līmenis ir krities un vēl turpina kristies.

Vai mitrā smilšu josla virs ūdens par kaut ko citu varēja liecināt?

Tajā pašā laikā arī Sandris sparīgi peldēja tumšajā līcī iekšā.

Mārtiņš jau bija sasniedzis to vietu ezerā, kur krasta lielo koku ēnas satikās ar vilnīšu ņirboņu, kad nezin no kurienes šeit radies ūdens virpulis viņu pēkšņi sagrieza kā rotaļu vilciņu un ar milzu spēku parāva zem ūdens. Un ne Mārtiņš paspēja dziļāk ievilkt elpu, ne izdvest palīgā saucienu tumšais ūdens virs viņa galvas sakļāvās…

Tas pats milzīgais spēks, kam zēns nespēja pretoties, viņu novilka līdz ezera dibenam tā kā Mārtiņa kājas sāpīgi atsitās pret kaut ko cietu, un tad zibenīgi izgrūda viņa ķermeni no virpuļa ārā.

Vēl tikai, ar bezgaisu un apjukumu cīnoties, vajadzēja uznirt virspusē. Tas arī Mārtiņam laimīgi izdevās.

Tajās tumsas un bezcerības sekundēs zēns bija paspējis arī sarīties rāvaino ūdeni, bet, ticis virspusē un ievilcis gaisu, viņš ar dažiem spēcīgiem vēzieniem piekļuva ezera stāvajam krastam, ieķērās kaut kādā saknē un nebalsī brīdināja Sandri: Atvars! Nepeldi tālāk! Vēl pēc piecpadsmit minūtēm, pa kurām Mārtiņš bija jau uzrāpies pa stāvo krastu augšā un pagaidījis pienākam Sandri, viņi sastinguši stāvēja un vērās lejā…

Tikai dažus metrus no augstā smilšu krasta ezera tumšais ūdens griezās spēcīgā virpulī. Iemests zars vai skaida mirklī pazuda no zēnu redzesloka un virspusē vairs neparādījās.

Baltas putu vērpetes šī baismā virpuļa diametru vēl palielināja, un Mārtiņš brīnījās, kā viņi to nepamanīja peldot.

Bet pats virpuļa centrs bija dziļa piltuve, kas Mārtiņam atgādināja kaut ko bieži redzētu…

Šai lielajai vannai kāds ir izrāvis aizbāzni, Sandris, kā Mārtiņa domas nolasīdams, puspajokam izmeta.

Un tas likās gan jocīgi, gan reizē neticami ezers pa kādu atveri dibenā centimetru pa centimetram aizplūda pazemē.

5. Krāteris

Trīs dienas un trīs naktis straujš virpulis grieza tumšo ūdeni un rāva kaut kur dziļi pazemē.

Vispirms skatienam atsedzās gaišo smilšu krasti un ar zāli apaugušās pussaliņas.

Ezera seklākajā daļā ūdenslēpes savus garos kātus tūlīt izstiepa pāri sausajām smilšu sērēm, kā gatavodamās gulēt pusdienas laiku.

Bet tumšā līča padziļinājums ar spēcīgo virpuli vidū likās neizsmeļams.

Vēl pēc kāda laika iepretim laipām, no kurām pa kreisi arī sākās ezera dibena slīpums uz mutuļojošo krāteri, atsedzās gaišu akmeņu rinda, kas sniedzās uz pretējo krastu.

Mārtiņš un Sandris, protams, laidās lejā uz šiem apglumējušajiem akmeņiem un arvien vairāk pārliecinājās, ka redzamais krāvums nav dabas roku darbs, bet gan cilvēku veidots aizsprosts, lai pasargātu kaut daļu ezera ūdens no aizplūšanas.

Tātad… tātad… ne jau pirmo… ezers aizgāja pazemē…

"Un diezin vai katrreiz ezeram to piespiež darīt nakts blāvās, stindzinošās acis?" domāja Mārtiņš, tajā pašā laikā nepamanot vecomammu, kas pēc siena grābšanas bija atsteigusies šurp ar visu grābekli.

-     Skaties! viņa rādīja ūdenszālēs pie paša balto akmeņu aizsprosta.

-    Līdaka! Nu pamatīgs makans! Ķer ciet pusdienām!

Un patiešām Mārtiņš noliecās un ar plikām rokām sagrāba savu lielāko līdaku mūžā.

-     Bet pie šī aizsprosta veidošanas gan neesmu piedalījusies,vecāmamma ar grābekļa kātu bakstīja krāvumu, vienīgi zinu, ka dažus kilometrus no "Ezermaliem" mežā kādreiz bija lauztuves, kur ieguva šādus baltus, porainus akmeņus. Mans vectēvs starp abiem kariem tur ilgi strādājis. Un neviens vien Rīgas kapu piemineklis nācis no mūsu puses.

Bet kad Tumšezers atkal atgriezīsies? vecāmamma pavisam bēdīgi nobeidza un, vairākkārt atskatoties, kāpa pa taku augšā uz māju.

♦ * *

Tās pašas dienas pievakarē no krātera mutuļojošās ūdens piltuves sāka izbāzties resnu baļķu gali.

-      Nu pārsteigums pēc pārsteiguma, secināja Sandris.

No rīta, protams, zēnu pirmais gājiens arī bija pie ezera.

Krāteris izrādījās sauss! Vienīgi pašā dibenā vismaz piecpadsmit metru dziļumā kā nieka sērkociņi piltuvē iesūkti, stāvus un pustāvus melnēja baļķi, ar rāvaino ūdeni piesūkušies smagi un nekustīgi.

Kur tie bija radušies? Vai no augstā krasta iekrituši koki, vai kāda izjukuša plosta daļas?

Atkal kārtējā mīkla, kuras atminējums atradās desmitiem gadu attālumā.

♦ ♦ *

Veikli kā akrobāts Mārtiņš pa stāvo krastu, tad pa melnajiem baļķiem šļūkdams, laidās lejā krāterī.

Mērkaķis cirkū! ironizēja Sandris, bet pats tikai galvu krātera malai pāri pabāza.

No kurienes Mārtiņam tāda enerģija, veiklība un jebkuras piesardzības trūkums viņš neaptvēra. Zēnu nešausmināja tas, ka, tikai atgāžot galvu, pāri krātera malai varēja pamanīt Sandra rūsgano matu ērkuli, ka

melnie, glumie koku stumbri asi dvesa sastāvējušu purva dvaku.

Noskrāpējis rokas un noziedies ar lipīgām aļģēm, Mārtiņš zem stumbriem cerēja piekļūt krātera atvērumam, pa kuru bija aiztecējis viss ezera ūdens.

Tomēr tik ātri un vienkārši tas nebija izdarāms! Sajutis vieglu reiboni, Mārtiņš atspiedās pret kādu slīpenisku baļķēnu un pievēra acis. Sajūta bija kā pēc peldēšanas lielos vilnos,

ka līdzsvars nav vēl atgriezies, un zeme un debesis nav nostājušās savās vietās.

Bet pēc brīža, atverot acis, līdzsvara zudums nebūt nebija mitējies nu jau zēnam visapkārt kā karuselī griezās melnie, asi dvakojošie stumbri un likās tūlīt, tūlīt kāds pa pieskari izrausies no apļa un nospiedīs vinu kā vaboli.

Bet karuseļa augšmalā, kur jau mākoņi sedzās pāri krātera malai, ik pa laikam pazibēja Sandra rūsganā čupra, kas nu Mārtiņam bija vienīgā cerība uz palīdzību, lai izkļūtu no šī nevaldāmā, neapstādināmā sajūtu virpuļa.

* * *

Redzot draugu bezspēkā gandrīz pašā krātera dibenā, Sandris tomēr nepārvarēja savas bailes laisties tur lejā arī pats, bet žigli joza uz mājām pēc palīdzības.

Atgriezās viņš ar pagaru virves gabalu, ko bija nokabinājis savā pagalmā, kur tas

ikdienā tika izmantots veļas žāvēšanai.

* * 4

Vēl jau Mārtiņam trakā griešanās, galvas reiboņi un sliktā dūša mijās ar apskaidrotčkiem brīžiem, kuros viņš apjēdza, ka pēc iespējas ātrāk jātiek no krātera un balku labirintiem ārā.

Vienā tādā brīdī raupjās virves gals trāpīja Mārtiņam sejā, un viņš nekavējās to apsiet viduklim. Visilgāk gan pirksti ķimerējās ap mezgliem, bet beigu beigās arī šis darbiņš bija galā.

Sandris savukārt virves otru galu apsēja kādai paresnai kļavai ezera krastā…

Un nu sākās pats grūtākais Mārtiņa svars Sandrim izrādījās daudz par lielu. Un tā vienkārši izvilkt draugu no dziļā krātera kā burkānu no sakņu dobes Sandrim nepadevās. Vienam augšā uz krasta, salīkušam, ar asi griezīgo virvi pār plecu, otram lejā starp glumajiem baļķiem, brīžam griežoties kā zirneklim vienā vienīgā pavedienā. Tomēr lēnām, lēnītēm ap lielo krastmalas akmeni tika apmesta pirmā cilpa. Tad otrā.

Trešo veidot faktiski pat nebija nekādas nozīmes, jo Mārtiņš jau atradās slīpumā, kur stāvais krasts kļuva lēzenāks.

… Tik bāls, tik trīcošām kājām un joprojām vēl reibstošu galvu, Mārtiņš bija spējīgs doties vienīgi uz savu jumta istabiņu un likties gulēt.

* * *

Vakarpusē uzcēlies un vēl ne visai drošā gaitā iznācis pagalmā, Mārtiņš satika kādu nepazīstamu vecu vīru, kas ar rīksti rokās staigāja šurpu turpu, kautro atzīmēdams zālē ar baltiem mietiņiem.

Meklējam jaunu akas vietu, paskaidroja vecāmamma, kopš vakardienas arī mūsu aka gandrīz izsusējusi.

Vecais, salīkušais rīkstnieks atkal iesieta kārtējo mietiņu zālē, bet tomēr visu laiku neapmierināti pie sevis kaut ko murmināja.

-   Āderes jau uzrādās,viņš pussaprotami runāja,bet kāds, daudz spēcīgāks enerģijas avots to visu pārmāc. īpaši, kad dodos turp, viņš rādīja uz koku puduri, kuram cauri vēl pavisam nesen savu aci spīdināja Tumšezers.

-   Tad pamēģiniet tur! Mārtiņš atdzīvojās un bija gatavs atkal riskēt ar savu pašsajūtu.

-     Tur…tur…pie sevis atkal murmināja rīkstnieks, dodamies pa taciņu lejā,tur… notiek pavisam kaut kas briesmīgs…

Skatieties! viņš, vecais, nosvērtais vīrs, gandrīz kliegšus izkliedza: Rīkstes griežas kā trakas… Man svilst plaukstas… Deg kā ugunīs…un, pēkšņi nometis rīkstes zemē, vecvīrs rādīja Mārtiņam savas izstieptās plaukstas, kuru āda bija sarkani iešvīkota kā apdedzināta pēc virves vilkšanas.

Bet tāpēc rīkstnieks jau nerimās! Apdedzinātās plaukstas izstiepis sev priekšā, viņš devās arvien tuvāk ezera tukšajai mutei.

Te cilvēkiem… bīstami… Daudz par daudz enerģijas… Lasīju, ka tā notiek vietās, kur atklāti zemes garozas lūzumi… mēmi vērdamies dziļajā krāterī, viņš vēl enerģiski nopurināja abas rokas, varbūt ūdens šo enerģiju slāpēja, bet tagad… tagad… es te vairs nevaru izturēt…un sīksīkiem solīšiem uztipināja pa taciņu augšup, tad neatskatījies gar mājas galu izmetās uz ceļa.

6. Ezers pie pienotavas

Kad sešos no rīta mājas ceļa galā apstājās pienotavas mašīna, vecāmamma ar piena kannu divričos vēl bija aizstūmusies tikai līdz pusceļam.

Bet šoferis šorīt neizskatījās pārmērīgi steidzīgs. Izkāpis no kabīnes, viņš pat laipni sveicināja piena kannas vedēju.

Piedodiet, ka šorīt tā gadījās nokavēties…mazliet aizelsusies, taisnojās vecāmamma.

-    Kas tik viss mūslaikos negadās, šoferis tik agri jau bija noskaņots uz pļāpāšanu.

-    Vai ta' piena cenas paceltas? vecāmamma apprasījās pavisam lietišķi.

-Tas jau būtu sīkums, salīdzinājumā ar to, ko aizvakar netālu no pienotavas pieredzējām. Visparastākajā dienā, saprotiet, kad neplosījās ne vētra, ne negaiss un pat nenolija ne lāse, kāda ieplaka lauka vidū pēkšņi pārvērtās par… ezeru… Par īstu ezeru, kur puikas tagad makšķerē raudiņas, bet stārki vardes.

-     Ieplaka par ezeru?vecāmamma kā īsta lauku sieva pat aizsedza ar roku muti.

-     Jā, jā, cienītā,šoferis, izbaudot sava stāsta iedarbīgumu, turpināja, ja neticat, tos nieka piecus kilometrus aizraušu jūs kaut vai tūlīt… acis pamielot…

-            Ticu, patiešām ticu, vecāmamma aši apstiprināja un smagi nopūtās, Tumšezera tukšo un atbaidošo muti kārtējo reizi iedomājoties.

7. Pēdējā tikšanās

Šo dīvaino klusumu, ko pat daba nepārtrauca ar savām mūžīgajām skaņām, Mārtiņš pazina uzreiz.

Kaut gan viņš zināja, ko īsti ieraudzīs, piegājis logam, tomēr vēl nebija gatavs šai trešajai tikšanās reizei. It kā kaut kas svarīgs izšķirtos, un visa Mārtiņa turpmākā dzīvē būtu no tālākā atkarīgā.

Šajās dienās, kopš "platmales" pirmās parādīšanās, Mārtiņš jutās daudz pieaugušāks un arī vairāk saistīts ar Tumšezeru, ar "Ezermalu" mājām, kur agrak vien brīvlaikos ieradās kā ciemiņš.

Tāpēc tagad, celdamies no gultas, Mārtiņš zināja, ko vēlas ar savu skatienu teikt noslēpumainajam nakts acīm.

Kā parasti "platmales" ārējās aprises daudz neizcēlās uz debess fona. Bet tomēr skaidri bija redzams, ka svešais un klusais

lidķermenis atkal karājas gaisā virs Tumšezera. Tā pienbaltās acis likās vēl bālākas un šoreiz pat nemaz nestindzināja Mārtiņu.

Arī tad, kad lielās acis sāka mirkškināties un kopā ar "platmali" iegrima ezera tukšajā krāterī, Mārtiņš nenovērsās ne mirkli.

Platmales siluets nu pavisam pazuda zēna skatienam, tomēr blāvās acis vēl kādu brīdi vērās augšup, bet tad nodzisa.

Klusums jau nevarēja vairs kļūt vēl dziļāks un nomācošāks. Tāpat kā tālāko notikumu gaidas vēl vilinošākas un nezināmākas.

Vien satraukuma skudriņas kārtējo reizi durstīja Mārtiņa ķermeni no pakauša līdz

kāju pirkstgaliem.

Tā kā laiks atkal bija apstājies uz zēna pulksteņa ciparnīcas un arī iekšēji Mārtiņš vairs neatšķīra sekundes no minūtēm minūtes no stundām, tikai vina skatiens fiksēja debesis mazliet gaišākas kļūstam. Un tad pēkšņi pret tuvojošos blāzmu no krātera dziļuma atkal sāka starot vērīgās, pienbaltās acis.

Ne vairs bāli dziestošas, bet kūsājošas uzsūktās zemes enerģijas pilnas!

Mārtiņš, neizturējis to starojošo vizmu, novērsās… Tāpēc palaida garām mirkli, kad "platmale" pati sāka celties augšup, aiz sevis izvilkdama spilgti violetus staru diegus, ar kuriem atkal turēja Tumšezera krāteri cieši jo cieši.

Tad stari ievilkās atpakaļ, bet pats dīvainais lidaparāts, pacēlies vēl augstāk, nesteidzīgi aizslīdēja līdz pilskalnam ar vareno ozolu centrā. Pastāvējis virs kuplās lapotnes, tas tikpat lēnām sasniedza gravas ziemeļu galu, kas arī noslēdzās ar kārtējā ozola vārtiem.

Mārtiņš no jumta istabas pretējā loga vēl paspēja pamanīt, kā "platmale" tuvojas "Ezermalu" pagalma milzu ozolam.

Bet ozolu loks ap viņu mājām, zemi, gravu un ezeru, protams, sakļāvās tikai aiz Tumšezera dziļā krātera, kur auga pēdējais ceturtais koks.

Kad lidaparāts beidzot atradās virs tā galotnes, Mārtiņš arī sagaidīja uz sevi paveramies nakts blāvās, bet tagad ļoti dzīvīgās acis.

Vai skatoties tajās, viņš bija sapratis to, ko agrāk pat nenojauta ka aiz visa redzamā un it kā pazīstamā slēpjas daudz kas svarīgāks un nozīmīgāks?

Nakts noslēpumainās, visu redzošās un saprotošās acis vēl pēdējos mirkļus vērās viņam pretim, vēl ļāva viņam savās dzīlēs izlasīt tik daudz, cik viņš pats prata saredzēt un saprast.

Tad, Mārtiņa sirdij sāpīgi sažņaudzoties, nakts acis pazīstami samirkšķinājās un, kā parasti, milzu ātrumā izkusa tumsā.

Šoreiz liekas uz ilgu laiku. Lai varbūt vēlāk atgrieztos vēl kādu reizi.

8. Nakts acis

Tumšezera krāteris atkal pildījās ar ūdeni. Tas bija stindzinošs no zemes dzīlēm nācis un izplatīja neparastu vēsumu visapkārt.

Mārtiņš drebinādamies vērās, kā atkal viens pēc otra pazūd krātera piltuves melnie balki.

Un neko viņš šeit nevarēja paātrināt un neko apstādināt. Vien atcerēties nakts vērojošās acis.

Bet no sajūtas, ka nakts skatiens viņam seko visu laiku viņš ilgi, varbūt pat nekad, nevarēs atbrīvoties. Par to Mārtiņš bija pārliecināts.

Ūdenim ceļoties arvien augstāk gar krātera stāvajām sienām, arī ezera lēzenākā daļa ar zaļajām pussaliņām nepalika neskarta. Un nebija vairs arī tālu līdz balto akmeņu valnim, kas norobežoja ezera ziemeļu galu.

Nostaigājis pa šo nezināmo roku būvējumu līdz pretējam krastam un atpakaļ, Mārtiņš devās uz mājām un atgriezās ar kaltu un āmuru.

Kāda drupana akmens gaišajā pierē, kas bija pavērsta pret krastu un tālab uzreiz labi ievērojama, Mārtiņš iekala savu vārdu un gadu: 1999.

Tad viņš atlieca muguru, nokratīja nogurumu un līdzās gadu skaitlim akmenī vēl iekala lielas, visu redzošas acis. Nakts acis.

Saturs

Kartīte no vecvecteva ; Tornis ; Odi ; Grava ; Čukčukbānītis ; Nakts acis

...

Content

Rungulis Māris Platmales acis

KARTĪTE NO VECVECTĒVA

TORNIS

ODI

GRAVA

ČUKČUKBĀNĪTIS

NAKTS ACIS

1. Liela platmale

2.Violetie taustekli

3. Ozolu lokā

4. Piltuve

5. Krāteris

6. Ezers pie pienotavas

7. Pēdējā tikšanās

8. Nakts acis