Rungulis Māris

SirSniņSalaS

Māris Rungulis

SirSniņSalaS

1

VAKARA krēsla sabiezēja arvien vairāk, un Līvai tukšajā laivu būdā vienai nemaz negribējās palikt. Tomēr šeit bija labāk nekā sēdēt laivā niedrēs, kur vis- riņķī džinkstēja knauši un pat zem vējjakas līda ezera vēsums.

Bailīgi vērdamās būdas tumšajos kaktos, ko vairs neizgaismoja mazās, netīrās rūtis, Līva pa čīkstošajiem dēļiem sasniedza durvis un centās tās aizbultēt no iekšpuses. Bet ar šķēpelēm izlauztā atslēga nu nekādi vairs nederēja, lai viņa justos droša vismaz no nejaušiem, šeit ieklīdušiem ļaudīm, kas varbūt, tāpat kā viņa, meklēja vietu, kur pārlaist šo nakti. Un ne jau velti uz būdas grīdas bija izklātas vairākas izbalējušas vatētas segas ar izplēstiem vates kumšķiem, aizdurvē mētājās tukšas cigarešu paciņas un pudeles, bet izsmēķu kārta klāja i čīkstošos dēļus, i vecās kastes ar uzkausētajiem sveču galiem, i trepju pakāpienus uz būdas bēniņiem, kur viņa vēl nebija paspējusi uzlīst.

- Līva, Līva, kur tu esi iekūlusies! - viņa, sevi iedrošinot, pusbalsī ierunājās un nākamajā mirklī aprāvās, pat aizšaudama mutei priekšā plaukstu, - pa ceļu, kas veda garām laivu būdām, tuvojās vairākas skaļas balsis.

Pieplakusi mazajam sānu lodziņam, Līva gaidīja nācējus parādāmies.

Pavisam to bija trīs. Vidū - mazliet grīļīgā gaitā platus soļus spēra liels, izstīdzējis puisis ar gariem, taukainiem matiem. Viņa kreisā roka turēja padusē iespiestu maziņu, tieviņu meiteni, bet labā balstījās uz pleca padruknam, kustīgam, ne pārāk diža auguma divdesmitgadniekam zilā džinsu jakā ar daudzām kabatām.

Garais stūrēja taisnā ceļā uz viņas slēptuvi un izslīdēja no Līvas redzesloka.

-     Kas ir gramstījies gar mūsu durvīm? - Līva, vai sastingdama aiz bailēm, izdzirda ārpusē vienu runājam.

-     Kas ir pievācis to sprunguli, kuru es šorīt atstutēju no ārpuses? - ierunājās otrs, bet vēl iekšā nenāca. Tāpēc Līvai pietika laika pa kāpnēm uzrāpties līdz bēninu lūkai.

-    Kas rokturi ir sagriezis tā, ka nevar tās velna durvis dabūt vaļā? - atkal taujāja pirmais. Un reizē ar spēcīgu kājas spērienu telpā ieplūda āra gaisma. Nu Līvai nekas cits vairs neatlika, kā veicīgi atraut lūku un spraukties pa to iekšā. Bet šajā lielajā steigā viņas mugursoma kaut kur aizāķējās. Kad meitene pati jau bija augšā, bet ar labo roku centās atbrīvot somu, no kreisās viņai negaidīti noslīdēja rokas važiņa - sudraba ķēdītē sastiprinātas sirsniņas. Visu savu spēku Līva ielika rāvienā. Mugursoma stirkšķēdama padevās, bet sirsniņas, uz pakāpieniem žēli iedzinkstēdamās, nokrita lejā. Tajā brīdī nācēji jau kāpa pāri būdas slieksnim.

Vispirms mazais, druknais puisis, tad garais, streipuļojošais un visbeidzot arī meitene. Nestāvot vairs garajam padusē par balstu, viņa nemaz neizskatījās tik maziņa, bet neiedomājami tieva gan.

-       Kas aizticis manus sērkociņus? - ar plaukstu paplakšķinājis blakus svecei uz kādas kastes, taujāja druknais.

-    Tos tu šorīt pabāzi zem kastes, - piesmakušā balsī nu ierunājās meitene.

-    Bet kas nospēris manu šļirci? - garais niknā izmisumā gramstījās puskrēslā.

-      Kad tu vakarnakt solījies vairs nedurties, es to iemetu ezerā! - tikpat vienaldzīgā un aizsmakušā balsī atkal atbildēja meitene.

-     Ezerā… ezerā… - ieīdējās garais un nogāzās guļasvietā. Pa to laiku druknais sērkociņus tomēr bija atradis un uzšvirkstināja liesmiņu. No divām svecēm būdā kļuva manāmi gaišāks, un Līva lēnām nolaida lūku. Šeit, bēniņos, nu gan uzreiz iestājās pilnīga tumsa. Pa mazo, apaļo lodziņu pie jumta kores gaisma tikpat kā neiespīdēja. Tomēr cauri lūkas neēvelēto dēļu platajām spraugām itin labi bija saskatāms un sadzirdams viss, kas notika lejā, jo no vecajām vatētajām segām izveidotās guļasvietas atradās tieši patrepē.

Viņa, Līva, bēgdama no mājām, tagad bija iesprostota narkomānu midzenī un baidījās pat pakustēties… Kur nu vēl nokāpt lejā un vienkārši doties projām. Nakšņot laivā vai piekrastes niedrēs, pat - savā istabā ieslēgta - tikai ne šeit!

2

-     ES šovakar tomēr gribu doties uz pilsētu! - Līva apņēmīgi iznāca virtuvē, kur mamma, lūpas cieši sakniebusi, uz dēlīša grieza salātus. Mammas lūpas savilkās vēl šaurākā svītriņā, un tas parasti nozīmēja, ka izrunājams vairs nav nekas, ka mamma tik un tā nepiekāpsies, bet Līva pati drīz vien raudādama uzskries savā istabā, lai nenāktu lejā līdz rītam.

Tomēr šoreiz notika citādi. Mamma nolika lielo salātu nazi, pat pagriezās pret viņu un pavisam mierīgi ierunājās:

-     Mēs jau pirms pusstundas vienojāmies, ka tavā - piecpadsmit gadu - vecumā katru piektdienas un sestdienas vakaru nav obligāti jāapmeklē kāda ballīte, kāda dzimšanas diena vai pat vārdadiena! - un pasmaidīja.

Ja mamma, sašutusi kā vienmēr par viņas neiedomājami lielo spītību, būtu tik vien kā dusmīgi paskatījusies vai, ar naža asmeni katram vārdam pret dēlīti izsitot takti, atcirtusi: - Es jau tei-cu, vien-reiz beig-sim par to, - tad notiktu kā parasti, bet tā - mierīgi smaidot, ar pārākuma apziņu paziņot, ka viņas, lūk, par kaut ko jau esot vienojušās! To nu Līva nespēja ne piedot, ne aizmirst. Tāpēc šoreiz viņa drāzās nevis augšā uz savu istabu, bet ārā pie laivām… Piekaramās atslēgas slēdzeni lielajai laivai, kas šūpojās tepat pie salas steķiem, viņai no virtuves nu nekādi vairs nebija iespējams dabūt, bet pārpeldēt kanālu, lai otrā - pilsētas pusē tiktu pie savas laivas un varētu atgriezties pēc drēbēm, tāds nieks vien likās. Vai viņa jau nebija simtām reižu kanālu peldus šķērsojusi! Un kas par to, ka šīgada pavasarī rietumu vēji ezera ūdeni ik pārdienas samaisīja ar sāļo, auksto, no jūras ieplūstošo straumi! Neba jau viņa, uz salas dzīvojoša meitene, visu maiju spēja atturēties no peldēšanās, tikai ar roku pašļakstinoties pāri laivas malai!

Nebija šovakar tāda spēka, nebija, kas varētu viņu noturēt uz Kapteiņsalas!

Novilkusi virsjaku, kurpes un džinsus, Līva gan vēl mirkli pārlika, vai vilkt nost T kreklu, bet tad arī to nometa uz laipām.

Slaidajā lēcienā pretim tumšajam un vēsajam ūdenim viņa tomēr aizmiedza acis, bet, tikko iznira, tā spēcīgiem vēzieniem centās attālināties no salas, jo pēc iespējas ātrāk vajadzēja izkļūt no jūras straumes kampiena, kas pamazām atslāba tikai pie pilsētas krasta.

Nē, nekādas bailes un stindzinošu aukstumu vina nejuta, vienīgi - jau drīz saprata, ka noteikti tiks parauta garām laipām, kur kanāla otrā pusē bija piesieta viņas laiva.

Bet tik viegli viņa tomēr nebija radusi padoties! Iegremdējot galvu ūdenī, Līva sāka peldēt ritmiski un gandrīz jau sasniedza kanāla vidu. Šeit nu jūras straume bija vēl spēcīgāka un, vairs neļaujot viņai tuvoties pretējam krastam, nesa lejā uz ezeru. Vispirms pilsētas pusē pavīdēja vecie spīķeri, tad uz salas - laivu šķūnis un vēl pēc brīža - alkšņiem apaugušie kap- teiņmājas pamati.

Viņa, protams, varēja vēl mēģināt saukt palīgā, cerot, ka to kāds sadzirdēs. Tomēr peldētājas instinkts viņu brīdināja taupīt spēkus, lai pati varētu izrauties no sāļās straumes. Tāpēc viņa, aizelsusies no straujā kraula peldējuma, pārgāja mierīgā braslā un labu brīdi ļāva straumei sevi tikai nest un nest. Un, kad Līva jau slīdēja garām ezergala vītoliem, viņai likās, ka no salas puses sadzird kādas laivas dullus noklabam. Kaut gan tas varēja būt arī māns, jo, aukstumam arvien spēcīgāk durstot viņas ķermeni sīksīkām adatiņām, ausīs pastiprinājās šalkoņa - it kā straume nevis nestu viņu, bet plūstu viņai cauri, līdzi aizskalojot arī pēdējās siltuma paliekas. Un tad - nedaudzajās spēka un siltuma minūtēs, kas viņai vēl piederēja, - viņa pēkšņi iekļuva atstraumē. No salas austrumu gala ar vecajiem vītoliem patālu, bet jau pati par sevi noteicēja! īsti vēl neizbaudījusi šo mirkli, viņa pavisam skaidri saklausīja airu šļakstus…

Un, kad pēc brīža Līva jau sēdēja laivā un ātri stīvēja sev virsū pirmīt uz steķiem nomestās drēbes, paps, pagriezis laivas priekšgalu pret salu, cieši pavērās viņā: -Vai zini, man liekas, ka neviens kašķis vai princips nav cilvēka dzīvības vērts. Bet pat šajā mirklī Līva par to nebija pārliecināta.

3

NOKRITIS guļasvietā, garais puisis ar taukainajiem matiem, šķiet, tūlīt pat aizmiga - ne viņu vairs interesēja ezerā iemestā šļirce, ne abi pārējie, kas rosījās pa būdu. Tikai šaušalīga zobu griešana sasniedza Līvu bēniņos, kur viņa, piespiedusi seju lūkas dēļiem, pa spraugu vērās lejā.

-      Zobgriezis kas Zobgriezis! - viņa čukstēja, bet tūlīt par to aizmirsa, jo sāka vērot, kā mazais, druknais izkrāmēja to, ko bija paslēpis džinsu jakā.

No sānu kabatām viņš izņēma divus melnus, palielus mobilos telefonus, no krūšu kabatām - vēl divus: vienu - uz plaukstas uzliekamu, mazītiņu aparātu ar atvāžamu vāciņu un otru - aveņkrāsas Nokia, kas bija tieši tāds, kādu lietoja Līva.

Bet arī iekškabatas nebija tukšas!

-    Siemens jaunākais modelis… - viņš ar izstieptu roku dižojās pret meiteni. - Nav slikts ķēriens šodien, ko?

Tomēr meitene klusēja un no vairāku apgāzto kastu apakšas vilka ārā dažādus produktus - laikam gatavodamās vakariņām. Neko daudz jau tur neredzēja, bet puskukulis maizes, apkaltis siera gabals un liels, sarkans tomāts viņai acīmredzot bija liela bagātība, jo viņa to visu rūpīgi izlika uz paklātas avīzes starp guļasvietām

-    Sailit, ai, Sailit! - mazais, druknais puisis tomēr nelikās mierā. - Nu paboķē taču: šim te Motorolla aparātam arī nav nekādas vainas. Varbūt vilks divus čekus [1] …

-       Aparātam tiešām nav ne vainas, bet… ja tu iekritīsi, kā mēs… - Sailita pēkšņi uzsāka un tūlīt pat apklusa.

-     Bet, ja es neaptīrīšu tos lielīgos muļķus, kas pat havajā runā pa mobiļņiku, kā tad mēs iztiksim?

Viņš… - te runātājs pamāja uz aizmigušo Zob- griezi, - viņš… jau vairs… nerubī fišku [2] un atlūst pāris reizes dienā… - Pats būdams ļoti apmierināts ar savu skaidrojumu, puisis savus šodien nozagtos telefonus rindiņā novietoja gar guļasvietu.

Telefon… nē, Teletūbijs! Viņš tūlīt nopelnīja Līvas iesauku. Lai arī cik bezcerīgā situācijā viņa šīs būdas bēniņos atrastos, humora izjūta Līvu vēl neatstāja.

Bet Sailitu, šķiet, šo mazo un lielo, gaišo un tumšo, atvāžamo un aizvāžamo mobilo telefonu parāde maz interesēja - viņa turpināja gatavoties vakariņām: līdzās citam ēdamajam novietoja uz avīzes vēl arī sīpolu un tad sāka meklēt griežamo, ar ko to visu sadalīt… Acīmredzot nazis šeit nedrīkstēja visu laiku atrasties aizsniedzamā attālumā.

Pačamdījusies zem vatētajām segām, pārlūkojusi kastes, Sailita ar sveces galu rokā izstaigāja būdas vēl nepārmeklētās vietas. Un tāda bija arī zem bēniņu trepēm. Protams, nazis tur neatradās, bet Līvas sudraba važiņa ar sirsniņām gan!

Kādu brīdi Sailita to padzindzināja sveces raustīgās liesmiņas gaismā, bet tad, domīgi pavērsusies uz durvīm, noliedzoši pašūpoja galvu. Vēl mirkli neizkustoties no vietas, viņa pēkšņi pacēla sveci augstu virs galvas un nopētīja bēniņu lūku. Sailitas straujā rokas kustība un sveces pēkšņi uzplaiksnījusī liesma, kuras siltums bija sajūtams pat augšā, tā pārsteidza Līvu, ka viņa spēji atrāvās no savas novērošanas spraugas. Lūkas dēļi iečīkstējās, un Sailita to nevarēja nesadzirdēt.

Viņa bija sevi atklājusi!

4

LAIVAS piepūšana tomēr izrādījās daudz ķēpīgāks un garlaicīgāks darbiņš, nekā sākumā varēja likties.

Pumpis pļukstēja un sēca, svilpoja un stenēja. Bet varbūt Mārcis pats bija tas, kas stenēja, kad pumpja gumijas caurule kārtējo reizi nospruka no laivas ventiļa un gaisā uzpūta krastmalas smiltis.

Bet, nošņirkstinājis šīs smiltis zobos un paskatījies pāri kanālam uz salu, Mārcis laivas piepūšanu uzsāka atkal. Pārāk liels bija viņa vilinājums - ātrāk pārvarēt šos sīkos vilnīšos ņirbošos ūdens metrus un nokļūt uz doņiem un vītoliem apaugušā zemes pleķīša ezerā, kuru nezin kādēļ sauca par Kapteiņsalu.

Nepaklausīgā gumijas caurule atkal nospruka no ventiļa! Bet, kad uzmauca to kārtējo reizi atpakaļ, laivas priekšgals drīz sāka strauji celties augšup - tātad apnicīgā pumpēšana gāja uz beigām.

Vēl paspaidījis laivu ar īkšķi un iemetis iekšā sēd- spilvenu, bet nenostiprinājis metāla atsperi uz gaisa caurules, kas savienoja laivas priekšgalu ar pakaļējo balonu, Mārcis iestūmās ūdenī.

* * *

Sestdienas rītā, divas dienas pēc sava šāgada garākā peldējuma, viņa garlaikodamās klaiņoja pa salu. Rieteni nu bija nomainījis ezera vējš, un tagad pat grūti nācās iedomāties spēcīgo straumi un nespēju pārpeldēt šo te nieka attālumu līdz krastam, ko viņa savos nepilnos sešpadsmit gados bija jau veikusi simtām reižu.

Viņa tovakar neveiksmīgi cīkstējās ar jūras vēja dzīto ūdeni, bet kādam puisim zaļā gumijas laivā grūtības sagādāja pat šis nieka ezera vējelis. Ar milzīgu piepūli un šļakstīšanos ticis prom no pilsētas krasta, viņš nu bezpalīdzīgi mētājās ņirbīgajos vilnīšos.

Apsēdusies krastmalas zālē, viņa vēroja šo cirku.

Kreiso airi iegrūdis pārāk dziļi kanālā, labo kā pleznu plakšķinādams pa ūdens virsu, puisis smagi dvesa, stenēja un vienu brīdi pat, izlaidis airus no rokām, sāka ar dūrēm zvetēt pa savas laivas piepūstajiem apaļumiem.

- Šis pūslis taču nav vadāms! - viņš kliedza.

Tas nu bija pāri arī Līvas spēkiem - viņa iesmējās un ar plaukstām aizsedza acis. Tomēr, tā kā viņas interese par notiekošo bija pārāk liela, pēc brīža viņa jau atkal sekoja laivas mestajām cilpu cilpām, kas vispirms pietuvojās viņai iepretim, bet tad pēc straujas virziena maiņas sāka apliekt salas nosmailināto galu, ko laika gaitā tādu bija izveidojušas straumes. Acīmredzot puisis cerēja piestūrēt doņmalas vītoliem.

Un tad ar gumijas laivu notika pats jocīgākais un smieklīgākais! Atrazdamās vēl kādus desmit metrus no krasta, tā pēkšņi noraustījās un sāka no apakšas laist lielus burbuļus… Bet puisis, plātoties ar rokām, grima aizvien dziļāk ūdenī.

"Vai tik tajā izbagarētajā vietā agrāk neatradās motorlaivu piestātne un pēc laipu noņemšanas zem ūdens neslēpās vecie mieti? Varbūt pat ar asām naglām?" viņa iedomājās.

Kā gulbis cēli aizpeldēja laivas sēdspilvens, tad uz katru pusi airi. Tomēr puisis tik turējās pie gaisu zaudējušās laivas čaulas, pat necenšoties nokļūt krastā. Un tikai tad viņa saprata - puisis taču nemāk peldēt!

Kad Līva pieairēja pie bijušās laivu piestātnes pret doņmalas vītoliem, zaļās gumijas laivas atliekas vispār vairs neredzēja, bet virs vilnīšiem rēgojās vien puiša galva, viņš, visticamāk, zem ūdens bija pieķēries kādam pussatrupējušam mietam un nu vairs nelaidās vaļā.

-     Laivā būs ērtāk un sausāk… - viņa mudināja.

-    Vai tiešām? - puisis, labi apzinoties, cik komiski patlaban izskatās, tomēr mēģināja jokot.

-    Pilnīgi droši! - viņa apstiprināja, un tikai tad puisis vienu roku uzlika laivas malai, tomēr otru vēl neatsvabināja no mieta.

-     Bet mana laiva? Kas būs ar to?

-    To mēs vēlāk izvilksim! - solīja viņa. Un tikai pēc tam puisis ar abām rokām piekrampējās viņas laivai, bet iekšā nerāpās vis, ar kājām ūdenī kūļājoties tik ilgi, kamēr tuvāk krastam sataustīja cietu pamatu, kur arī beidzās padziļinājums.

Slapjš līdz matu galiņiem, viņš pilēja kā no ūdens tikko izrāpies suns. Bet ne purinājās, ne arī ģērbās nost. Viņa, baidīdamās, ka nespēs novaldīt smieklus, neskatījās viņam tieši virsū, tomēr bija jau pamanījusi, ka puisis ir nedaudz garāks par viņu, gaišiem matiem, spēcīgām rokām, kas nu centās vismaz atraisīt balto kroseņu auklas. Kad tas izdevās, puisis izlēja no katras pa glāzei ūdens, bet atpakaļ vairs nevilka, palikdams vien sarkanās zeķēs.

Viņa, atcerējusies par nogrimušo gurņijas peldrīku, iekāpa laivā, aizlrās līdz vecās piestātnes vietai, ātri nometa savas vieglās vasaras drēbes, zem kurām kā parasti bija pavilkuši peldkostīmu, un uzmanīgi gar laivas malu ieslīdēja ūdenī. Jau otrajā niršanas reizē viņai izdevās ezera dibenā atrast meklēto un uzvilkt līdz savai laivai.

Airus viņa pamanīja aizķērušos turpat meldros. Vienīgi sēdspilvens nekur tuvumā nerēgojās.

Kad Līva atgriezās krastā, puisis jau bija pilnīgi attapies - novilcis slapjās drēbes un izklājis kaltēties zālē, palicis vienīgi tumšās apakšbiksītēs, viņš sēdēja uz nolīkuša vītola stumbra un savu brūno, droši vien jūrmalā sauļoto muguru tīksmi gozēja saulē. Un, atklāti sakot, tagad šis puisis viņai patika daudz labāk!

-       Nu, vai visu dabūji rokā? - Viņš nesteidzīgi piecēlās un panācās tuvāk. Tomēr laivas priekšgalu nepavilka augstāk krastmalā, ļaujot viņai pašai cīkstēties no laivas laukā. Un, kad tas bija teicami izdevies, nekas puisi netraucēja vērīgi nopētīt viņu no galvas līdz kājām un atkal ierunāties:

-     Starp citu, mani sauc Mārcis!

Ne vairs slapjš, nosalis kaķēns, kas knapi izglābts no slīkšanas, bet brūni iededzis, pašpārliecināts puisis, vārcJā Mārcis!

Nu mazliet samulsusi bija viņa.

-     Jau gandrīz sešpadsmit gadus esmu Līva.

-     Ha! - viņš gan ne mulsa, ne apjuka. - Līdz Līvas laukumam es katrreiz braucu ar tramu, kad eju uz jurcīti sauļoties…

-     Jā, jā, - viņa jau atkal bija spiesta ielaisties skaidrojumos, - šim laukumam par godu arī esmu tikusi pie sava vārda. Mans mammucis tur dzīvojis bērnībā un gribējis, lai meita vismaz kaut ko pārmanto no šī jaukā laika.

-      Man gan nav nekāda sakara ar mārciņām - ne sveramām, ne skaitāmām, kādas nu katrs par labākām uzskata! - Mārcis centās būt asprātīgs. - Tomēr vairāk par tavu vārdu mani interesē, kāpēc šito, - viņš piespēra pie zemes, - sauc tik muļķīgi: par Kapteiņ- salu?

No glābējas viņa ar katru mirkli vairāk pārvērtās tādā, kura tūlīt, tūlīt kādam citam būs jāglābj no šī puiša pašpārliecinātības.

-     Tāpēc… tāpēc… - viņa stostījās un spēra laukā pirmo, kas pagadījās uz mēles. - Tāpēc, ka… mans vec-vec-vectēvs bija kapteinis un… es esmu kapteiņa maz-maz-mazmeita…

-     Paldies tev par to! - Puisi nekas nespēja apstādināt. Pienācis vēl tuvāk, viņš teica: - Un par manu izglābšanu - paldies! - Viņš pēkšņi kā spīlēs saķēra viņas galvu un skūpstīja tieši uz lūpām. Vispirms viņa pārsteigumā sastinga, tad, velti cenšoties izrauties, tikai cieši saknieba muti. Vai viņš nejuta to, ka nav gaidīts? Juta un kā vēl juta! Tāpēc, atbrīvojis viņas galvu, viņš centās vēl kaut ko saglābt ar mazliet vainīgu smaidu. Bet viņa vairs nevēlējās neko! Un apcir- tusies tūlīt devās prom. Atstājot Mārci pie abām laivām vienu.

5

ZOBGRIEZIS modās mokoši - apsviedies uz muguras, viņš čāpstināja savas asiņaini sasprēgājušās lūpas, ar nagiem plēsa sarkanās pumpas, kas klāja viņa kaklu un vaigus. Tad, uzslējies pussēdus, atvēra dziļi dobumos paslēpušās acis un blenza uz Sailitu.

-Vai tiešām… manu šļirci tu… iemeti ezerā? - viņš izmocīja.

-                         Veco patiešām iemetu. - Sailita, pie krūtīm piespiedusi apkaltušo maizes donu, grieza biezas šķēles.

-                          Un… tev ir… jauna? - Zobgriezis ar grūtībām pievilka sev klāt ceļgalus un uzlika galvu uz tiem. - Šonakt. .. bez devas… es, bitīt matos, atdošu galus…

Sailita nogrieza arī gabaliņu siera, uzlika uz maizes un pasniedza Zobgriezim:

-         Vismaz ieēd kaut ko!

-                       Vai tev ir jauna? - Viņš pēkšņi pietrūkās kājās un zvēroja trakās dusmās. - Stulbā aita, es jau nezin kuro reizi jautāju: vai tev ir jauna šļirce?

-                         Nomierinies, Kristap, - pavisam klusi nu ierunājās Sailita, - jā, man ir jauna šļirce.

-                        Tad ielaid man devu! - Zobgriezis atkal apsēdās un vīstīja uz augšu kreisās rokas piedurkni.

Un daudz vairāk par trako kliegšanu Līvu pārsteidza viņa vārds: Kristaps! Zobgriezi sauca vienkārši par Kristapu - kā vairākus viņas klasesbiedrus, kā Saldus brālēnu, kā puisi, ar kuru jau pusgadu satikās

viņas labākā draudzene Elīna.

Bet Teletūbijs Zobgrieža bļaustīšanās laikā pat ne- pavērās uz viņa pusi. Viņš joprojām vēl bija aizņemts ar sava šodienas guvuma novērtēšanu. Viņš klausījās zvanu melodijas visiem aparātiem pēc kārtas, un brīžam Līva pat aizmirsa, ka atrodas narkomānu būdas bēniņos, nevis klasesbiedru tusiņā, kur katrs cenšas citiem nodemonstrēt sava telefona iespējas.

Te pēkšņi klusuma mirklī, kas bija iestājies, kamēr Teletūbijs, beidzis ar vienu aparātu darboties, mēģināja iedziedināt citu, skaidri un skaļi atskanēja viņai tik pazīstamā melodija "Kur tu teci gailīti mans?" Tā viņas telefonā sevi pieteica arī Elīnas zvans!

Teletūbijs paķēra vienu aparātu - tas ne mirgoja, ne skanēja, paķēra otru - atkal nekā! Kad no rindas izrāva trešo, ar zilo displeju, Līva beidzot saprata, ka tas patiešām ir Elīnas zvans, kas arī pašlaik skan no ciet aizvilktās mugursomas, kurā atradās viņas pašas mobilais telefons.

Bet gailītis viņas mugursomā tikai dziedāja un dziedāja… Un, kamēr viņa tumsā somu atraisīja, kamēr tās dibenā sačamdīja aparātu, kamēr to izslēdza, pagāja labs brīdis.

Tūlīt pēc tam, atkal pieliekusies bēniņu lūkas spraugai, viņa kārtējo reizi notvēra Sailitas augšup pavērsto skatienu. Turklāt viņas bālajā, vasarraibumiem klātajā sejā bija tāda izteiksme, ka Līva iekšēji pat notrīcēja - tūlīt, tūlīt… Sailita pavēstīs tiem abiem par bēniņu viesi un tad… tad…

Bet Sailita vienīgi pacēla uz augšu savu tievo, kā desmitgadīga bērna roku, ap kuru brīvi nokarājās viņas važiņa ar sirsniņām, un… neteica neko. Pagaidām neteica un turpināja darboties ar spoža metāla kastīti, kurai līdzīgu Līva bija redzējusi pie skolas medmāsas.

Izņēmusi jaunu šļirci un atplēsusi ar zobiem tās iesaiņojumu, viņa no salocīta papīriņa karotē ļoti uzmanīgi iebēra kādu baltu pulveri. Tad, aizdedzinājusi šķiltavas, karoti sildīja tik ilgi, kamēr pulveris pārvērtās šķidrumā. To nu Sailita ievilka šļircē un, uzrotījusi vēl augstāk Zobgrieža piedurkni, virs elkoņa locītavas uzlika īstu gumijas žņaugu. Nu gluži kā poliklīnikā! Tālāk, ar plaukstu pliķējot pa Zobgrieža vēnām, meklēja vietu, kur iedurt. Acīmredzot viņai tas neizdevās, jo, paņēmusi sveci, Sailita pieliecās tuvāk. Nu arī Līva dabūja redzēt Zobgrieža locītavu: zilsarkani asinsizplūdumi to klāja no vienas vietas.

Sailita nolaida šļirci un kādu mirkli sēdēja nekustīgi. Vai nu apzināti, vai ne viņa nedaudz atlieca galvu, bet Līva viņas sejā saskatīja tādu izmisumu, kādu nekad agrāk nebija redzējusi.

- Nu lūdzu! Lūdzu… dur taču… - Zobgriezis krampjaini izstiepa un sarāva dūrēs savilktos pirkstus. - Es vairs nevaru… izturēt…

Tad, atkal paplakšķinājusi ar delnu, Sailita dūra…

Tik tikko sagaidījis izraujam adatu, Zobgriezis pievēra acis un atlaidās guļus. Līva arī, kā daloties sasprindzinājumā ar Sailitu, pagriezās uz muguras, lai atgūtos no redzētā.

Kad viņa no jauna pieplaka lūkas dēļu spraugām, Zobgriezis jau atkal sēdēja blakus Sailitai un ar gardu muti tiesāja siera maizi, piekožot klāt tomātu.

-Vai tu nevēlies kaut ko uzkost? - viņš laipni vērsās pie Teletūbija.

-             Vispirms uzvilkšu kāsīti [3] , un tad jau matīs. - Uzrunātais čubinājās pa necaurspīdīgu maisiņu.

-             Ka ne, ne, - saprotoši novilka Zobgriezis un… pasmaidīja. Turklāt ar katru nākamo mirkli viņa smaids kļuva arvien plašāks. Atglaudis ar visiem desmit savas taukainās matu pinkas, viņš žestikulēdams iesāka:

-    Aņuku gribat?

Teletūbijs kaut ko no maisiņa jau bija sabāzis mazā stikla pīpītē un, turot virs tās aizdedzinātu šķiltavu liesmu, dziļi ievilka pirmo dūmu…

-             Tātad… narkomāns ieiet frizētavā, - Zobgriezis stāstīja.

-     Kā jūs apgriezt? - interesējas friziere.

-     īsāk…

Friziere nedaudz šo apšņikā.

-     īsāk…

Friziere vēl vairāk apgriež.

-     īsāk…

Friziere šim nocērp pliku ķobi.

-              īsāk… sakot, matus man vajadzētu nedaudz… pielīdzināt… - narkomāns beidzot izštoterē.

Būdā pēkšņi iestājās pilnīgs klusums. Varēja pat saklausīt, kā Teletūbijs, ievelkot kārtējo dūmu, pak- šķina pīpīti. Un tad šo klusumu pēkšņi pārtrauca Zobgrieža dārdošie smiekli! Viņš smējās tā, ka asaras ritēja pār viņa neskūtajiem vaigiem un rīkle dobji guldzēja. Nevarēdams izteikt savas emocijas ar balsi vien, viņš sāka klapēt sev pa ceļgaliem… Šo ritmu

uztvēra ari Teletūbijs. Nolicis pīpīti, viņš pielēca kājās un Zobgrieža plaukstu ritmu izsita ar zābaku papēžiem.

-    īsāk… īsāk… - viņš dvesa starp smieklu lēkmēm, no saviem ne pārāk garajiem matiem izraujot vairākas šķipsnas.

Un tikpat pēkšņi, kā uzsākusies, Zobgrieža smieklu lavīna apsīka. Vēl ar plaukstām paberzējis savus pirmīt nesaudzētos ceļgalus, viņš pagriezās pret Sailitu, atkal jau pavisam nomākts.

-       Es tomēr esmu… peļu mēsls… Vispēdīgākais mēsls uz pasaules… Tev vajag pēc iespējas ātrāk tīties no šejienes prom… Tu taču saproti, ka es tevi izmantoju, jo pats vairs nevaru trāpīt sev vēnās… Tev jāatgriežas strādāt slimnīcā un jāpamet mani nosprāgt… Citādi tu arī aiziesi postā… - Viņš apskāva Sailitu un bezpalīdzīgi uzlika galvu uz meitenes pleca. Nu atkal viņa acis bija pilnas ar asarām - to Līva no augšas redzēja skaidrāk par skaidru.

-     Nomierinies, Kristap, nomierinies taču… - Sailita glāstīja viņa salīkušo, raudās trīcošo muguru. - Es nekur projām neiešu, palikšu kopā ar tevi.

-    Tad es beigšu durties… - viņš caur šņukstiem runāja. - Kur tu noliki šļirci? Dod, es pats to ielidināšu ezerā!

-    Kad patiešām vairs nedursies, tad arī iemetīsim… - Sailita nebija aizmirsusi iepriekšējās dienas pieredzi.

-    Tu, mīļā! - viņš atrāvās no Sailitas pleca un meklēja viņas lūpas ar savējām.

Līva, sakautrējusies no slepenās lūrēšanas, piecēlās un tā, lai arī Sailita zinātu, ka viņa vairs neskatās, spēra dažus smagus soļus bēniņu tumsā.

-     Kas tur ir? - tramīgi iejautājās Zobgriezis.

-    Te taču žurku papilnam! - laimīgā balsī viņam uz to atbildēja Sailita.

6

UN tāds bija viņas pirmais skūpsts! Ar varu uzspiests no puiša, kas pat peldēt neprata… Kā viņa šo mirkli iepriekš bija iztēlojusies! Varbūt ari pie šiem pašiem doņmalas vītoliem. Biežāk tomēr ezergalā, kur vītoli vairākos puduros katru rītu sagaidīja sauli austam un tad tikai laida to tālāk pie citiem salas brāļiem.

Jā, ezergalā, kur ūdens klaids ar mūžīgo vilnīšu ņirbu izskatījās neaptverams - līdz pat pārezera zaļajai mežu svītrai. Te no plašuma un brīvības viņai vienmēr bija smelgusi sirds. Varbūt tieši tāpēc, ka brīvības viņai vienmēr bija licies par daudz un gribējies tajā ar kādu dalīties. Brīvprātīgi dalīties. Bet tagad viņai tas bija atņemts!

Uzvārījusi tēju, viņa izlēma doties uz savu istabu un lejā vairs nekāpt, kamēr viņš, nu, tas Mārcis, nebūs atstājis salu. Kā viņš to varētu izdarīt, Līvai nebija ne mazākās jausmas. Pat ja viņš izmantotu Līvas laivu, viņa tam pretim nestātos. Šodien viņa vairs nevēlējās ne ar kādu runāt, ne strīdēties. Bet iznāca citādi.

Tikko pakūrusi tējkannai uguni, viņa izdzirda soļus no dzīvojamās istabas.

-     Cik reižu man tev jāatgādina, ka brokastu trauki nevis jāliek kaltēties izlietnē, bet jānomazgā uzreiz pēc ēšanas. - Mammai bija sestdienas kārtības uzplūdi.

-     Kādi tur trauki, - Līva tikai atgaiņājās, - vienīgi šķīvis, kur aplēju pārslas.

-     Tas vienalga, vai viens šķīvis vai piecūkota krūzīte, - mamma i nedomāja piekāpties un sāka uzvilkties, - ja nav iekšējas nepieciešamības pēc apkārtējo lietu kārtības, tad… - te mamma mazliet sastomījās, bet, ātri atguvusies, turpināja: - Tad… vienmēr viss iznāk pa roku galam - pavirši un ačgārni!

Jā, šodien viss tiešām iznāca ačgārni, un pats briesmīgākais bija tas, ka mamma vienmēr nekļūdīgi trāpīja tādās reizēs, kad Līvai bija vissliktākais noskaņojums un arī vismazāk spēka par sevi pastāvēt. Tā viņa, skatoties pirmajos tvaika mutulīšos no tējkannas pīpes, ar sarūgtinājumu secināja.

-     Tātad - tu mazgāsi tos traukus vai nemazgāsi? - Mamma vēl joprojām stāvēja virtuves durvīs, rokas sabāzusi mājas kleitas kabatās. Un tā bija viņas kaujas poza.

Pārāk strauji lejot verdošo ūdeni krūzītē ar tējas paciņu, vairākas šļakatas tika virtuves skapītim, bet viena arī uz Līvas pirkstiem. Un svelošās sāpes pēkšņi atmodināja viņu no grūtsirdības.

-      Man ir apnicis, - viņa kliedza, ar visu augumu pavērsusies pret mammu, - ka tu par katru sīkumu man piekasies! Vai tas ir viens šķīvis vai krūzīte, vai konfekšu papīriņš uz grīdas… - Un, paķērusi karsto tējas krūzi, Līva spērās no virtuves ārā. Mamma, mēmi veroties, kā dzelta atlēca no durvju ailes, bet, ilgi jau nespēdama klusēt, sauca tēvam, kas laikam vēl atradās dzīvojamā istabā:

- Līva atkal sarunāja rupjības! Kā tik kaut ko aizrādu, uzreiz rupjības.

Un tas bija tik netaisni, ka Līva ar blīkšķi aizcirta savas istabas durvis.

7

VISTICAMĀK, ka Līva bija uz kādu laiciņu piemiguši. Un tagad, atmodusies pilnīgā klusumā, viņa mēģināja aptvert, kur īsti atrodas, kāpēc zem galvas nav spilvena un kāpēc muguru spiež nelīdzeni dēļi.

Cits pēc cita uzplaiksnījās iepriekšējās dienas notikumi, bet pilnīga skaidrība radās tikai tad, kad viņa saklausīja tādu kā trulu šņirkstēšanu, kā neasu ber- zēšanos… Zobgriezis! Dažus metrus zemāk viņš atkal bija ieslīdzis savā narkomāna sapņu pasaulē, kur laikam bez zobu trīšanas nevarēja iztikt.

Līva pielīda tuvāk lūkai un pieplaka pie dēļu spraugas. No pirmīt degošajiem sveču galiem vairs mirgoja tikai viens vienīgs.

Teletūbijs, saritinājies uz sāniem, rokām ceļgalus aptvēris, miegā brīdi pa brīdim noraustījās kā viņas suns Džimmijs, kad dienā bija daudz skrējis.

Sailita gulēja gandrīz pussēdus, bet Zobgriezis, nemitīgi šņirkstinoties, galvu viņai uz krūtīm nolicis un Sailitu ar abām rokām apskāvis.

Bet līdzās Teletūbijam (un tas bija vispārsteidzošākais!) ik pa laikam iemirgojās vēl joprojām rindiņā saliktie mobilie telefoni, kuriem gan bija atslēgta skaņa, bet displeji visdažādākajās krāsās reaģēja uz pienākošajiem zvaniem.

To redzot, Līvu pārņēma šausmīga doma: ja viņa šeit uzkavēsies vēl ilgāk, tad arī pati pārvērtīsies tādā mēmā, mirgojošā būtnē un Teletūbijs viņu rīt kopā ar telefoniem nesīs lēti pārdot un iegādāsies kaut ko ātri iešļircināmu vai apdullinoši uzpīpējamu.

Un, lai tā nenotiktu, viņai vajadzēja lavīties no laivu būdas ārā.

Elpu aizturējusi, viņa pacēla čīkstošo lūku un lēni, pavisam lēni nolaida to bēniņos.

Teletūbijs pa miegam tik kārtējo reizi noraustījās, un viņa jau spēra pirmo soli uz augšējā pakāpiena.

Kā mudinot neapstāties, viņu no apakšas iedrošināja kāda zaļa displeja izgaismošanās. Un, kamēr tas signalizēja, viņa cauri lūkai izvilka arī mugursomu.

Brīdi veroties lejā uz gulētājiem, viņa nu pamanīja iepulsējamies citu - šoreiz spilgti oranžu gaismu. Ar šī telefona uzmundrinājumu pietika četriem klusiem soļiem - tuvāk gulētājiem un kāpņu galam.

Iztēlojoties, kā, mirgojot zaļajam, oranžajam un tagad - zilajam ekrāniņam, kāds priecīgs cilvēks cenšas piezvanīt otram tādam pašam un pat nenojauš, ka viņa dzīvā zvana vietā tagad šaudās vien mirgojošs atspulgs pustumšā ezermalas būdā, Līva saņēmās nokāpt pa atlikušajiem pakāpieniem.

Pāri telpai viņa pārslīdēja kā ēna. Vienīgi durvis nedaudz noskrapstēja, bet tad jau viņa elpoja ezermalas mitro gaisu un, iebrienot izmīdītajās niedrēs, nedaudz pa labi no būdas uzdūrās savas laivas priekšgalam.

Nu viņa varēja bez aizķeršanās stumties ezerā iekšā un airēties projām… Bet uz kurieni? Viņa tikai tagad sāka par to aizdomāties. Atgriezties mājās - savā aizslēgtajā istabā? Kļūt par visās lietās paklausīgu meitu: labi, mammīt, tūlīt, mammīt, vai es drīkstu šodien satikties ar…?

Nē, to viņa nespēja! Tomēr arī visu nakti vienatnē laivā viņa sevi nevarēja iedomāties. Piezvanīt Elīnai un kaut dažas minūtītes aprunāties! Ieslēgusi savu mobilo, viņa sadzirdēja tik vien kā brīdinošu pīkšķi un izlasīja: BATERIJA TUKŠA. Tad ekrāniņš nodzisa neatgriežami un neglābjami.

Protams, šajā brīdī viņa nu nekādi nevarēja neatcerēties par Teletūbiju, kas tepat netālu raustījās miegā - blakus tik daudziem, naktī pilnīgi nevajadzīgiem telefoniem.

Šoreiz būdas durvis, liekas, noskrapstēja daudz skaļāk un griezīgāk… Bet guļošie vēl atradās savās iepriekšējās vietās. Viņa izbāza roku cauri bēniņu trepju pakāpieniem un pievāca pirmo telefonu, kas atradās vistuvāk; tad, sperot klusus soļus, sāka atkal virzīties uz durvju pusi. Tomēr, nemiera mākta, viņa vēl atskatījās pār plecu un pārsteigta sastapās ar Sailitas stingo skatienu. Viņa, iespējams, visu laiku bija gulējusi ar vaļējām acīm.

8

VAKARPUSĒ Mārci uz salas vairs nemanīja. Arī viņa pārplēsto gumijas pūsli ne. Tāpat bija pazudusi Līvas laiva. Bet to viņa ātri vien saskatīja pāri kanālam - zvārojoties pie steķiem pilsētas pusē.

Un tad viņa, nesaprotot pati sevi, izjuta tādu kā vilšanos.

"Muļķe!" prāts viņu pamācīja. "Uzreiz taču bija redzams, ka Mārcis ar pašapziņu ir uzpumpēts vēl vairāk nekā tas viņa zaļais pūslis ar gaisu…"

"Cik sala šovakar liekas tukša un vientulīga!" kāda

cita viņas dala tūlīt iebilda.

) >

"Neko labāku tu arī nevarēji no tāda sagaidīt!" prāts turējās pie sava.

"Bet beigās taču viņš izskatījās ne mazāk apjucis kā tu pati," atkal sekoja iebilde.

Pavisam izsista no sliedēm, nezinot, kurai no pusēm piekrist, viņa uzrāpās vienā no doņmalas vītoliem un tur arī nosēdēja līdz pilnīgai tumsai.

Kad nākamajā rītā Līva, pārīrusies kanālam, pieslēdza laivu, Mārcis sēdēja kādus pārdesmit metrus atstatu, atspiedies pret veco spīķeru sienu. Mugurā viņam bija gaiši zils krekls, pat ar neuzrotītām piedurknēm, kājās tumšas bikses un nospodrinātas kurpes.

Kad viņa viegli un nevērīgi nolēca no steķiem, viņš nervozi sarosījās, bet tā arī nepiecēlās, jo viņai, pēkšņi atkal atceroties vakardienu, seja no dusmām piesarka, un kājas pašas uzsāka strauju gājienu prom pa bruģēto krastmalu. Taču, kad Līva bija nosoļojusi kādu gabalu, viņai, tikpat pēkšņi kā radusies, zuda jebkāda vēlēšanās kaut kur steigties. Nu viņai pat nebūtu bijis nekas pretī aprunāties ar Mārci, bet viņš no savas vietas augšā necēlās un necentās viņu panākt.

Tagad viņa atkal sevi nesaprata. Kāpēc vispirms bija jādrāžas prom kā muļķei, kad viņš jau gatavojās celties kājās, bet tagad jācer, ka tiks tomēr panākta un uzrunāta?

Nu pilnīgs un totāls stulbums, kas lika attālumam starp viņiem palielināties arvien vairāk, jo viņas kājas

taču neapstājās, bet pret pašas gribu nesa viņu projām.

* * *

-     Kā tu domā, ar ko puiši atšķiras no meitenēm? - viņa pavisam nopietni jautāja draudzenei Elīnai.

-     Ha-ha! - Elīna smējās kā kutināta. - Un tu savos piecpadsmit gados to patiešām nezini?

-      Par to "ha-ha" es zinu! - Elīnas klātbūtnē viņa nemulsa. - Bet kā vēl? Citādi?

-    Citādi? - Elīna, acis pievērusi, varbūt centās atcerēties draugus un sev pazīstamos puišus. - Manuprāt, viņi tādā pašā vecumā attīstās nedaudz lēnāk par mums. Tāpēc arī mūsu klases meitenēm vairāk patīk tie… no vidusskolas.

Līva tūlīt arī iedomājās 12. klases Kaspara vīrišķīgo smaidu un apcerēja, cik skumji būs starpbrīžos nākamgad, kad Kaspars būs beidzis skolu.

-     Un, tā kā puiši ir bērnišķīgāki par mums un droši vien paši arī to jūt, - Elīna, grozoties pa istabas vidu, noliecās reveransā pret Līvu, - tad viņi, lūk, lai to slēptu, iztaisās par baigi asajiem zēniem… Mans paps saka: kā saēdušies žiletes…

-     Un tēlo pieaugušos… - Līva piebalsoja.

-            Kaut gan, atklāti sakot, mēs tieši to no viņiem arī gaidām - vīrišķīgu izturēšanos, spēku - daudz vairāk nekā mums, pieredzi visās lietās… Un viņi cenšas, briesmīgi cenšas un, kā likts, pārcenšas!

Nu Līva iztēlojās no ezera tikko izvilkto, slapjo, nosalušo Mārci, kas viens divi pārvērtās… pašpārliecinātā idiotā… Bet… varbūt tas bija… arī viņa pirmais skūpsts?

-           Saki, kā lai atšķir, kad viņi ir… īsti, bet kad - tikai stilo? - Līva mēģināja tikt skaidrībā.

-            Nu, mīļā, tu no manis par daudz prasi! - Elīna uz pirkstgaliem sagriezās virpulī un atkrita dīvānā. - Vai es kāda attiecību konsultante, vai? Tā tu drīz vien sāksi mani iztaujāt, vai viņš tev ir īstais.

-     Kāds viņš? - Līva kļuva piesardzīga.

-     Nu tas, par kuru tu mani visu laiku iztaujā!

Tā kā no draudzenes bija grūti kaut ko noslēpt, bet vairāk stāstīt neko negribējās, Līva piecēlās un pret Elīnu arī noliecās reveransā.

-             Paldies, ka dalījāties ar mani savā bagātajā pieredzē!

-             Ceram drīz vien saņemt pretī to pašu! - Elīna iedzēla.

9

-   MAN vajag tikai piezvanīt, - taisnodamās Sailitai, Līva čukstēja.

-    Zvani! - Sailita balsi neklusināja. - Ja ir, kas naktī uzklausa, zvani vien. Man, piemēram, vairs nav kam zvanīt. - Viņa kādu mirkli klusēja. - Ne dienā, ne naktī…

Nu Līva it kā būtu varējusi rīkoties, kā iepriekš nolēmusi, bet viņa nezin kāpēc vēl stāvēja pusceļā uz durvīm un nekustējās.

-     Ja nekur nesteidzies, vari apsēsties. - Sailita ar galvas mājienu norādīja uz kasti, kur vakarā Līva bija redzējusi uzspraustu sveci.

Un viņa paklausīgi apsēdās. Tad Sailita atsvabināja kreiso roku, kas bija turējusi aizmigušo Zobgriezi, un noņēma no tās Līvai tik pazīstamo važiņu ar sir-

sninām.

>

-    Šī taču ir tavējā! Vai ne? Man arī bija līdzīga, Kristapa dāvināta. - Viņa noglaudīja Zobgriezim pakausi un važiņu pastiepa Līvai, kas to klusēdama paņēma. - Bet vienā reizē, kad mums klājās pavisam grūti, samainījām pret devu. - Sailita apklusa, tomēr viņas acis pētoši vērās Līvā: - Kāpēc tu, meitenīt, esi šeit? Pēc mūsējiem jau neizskaties…

-     Patiesību sakot… - Līva vilcinājās ar atbildi.

-       …patiesību stāstīt nemaz negribas… - Sailita viņas vilcināšanos uztvēra bez nosodījuma un saudzīgi pārcēla Zobgrieža galvu sev līdzās uz izpluinītās segas. - Vai tu domā, ka Kristaps vienmēr ir bijis tāds?

- Viņa ne īsti jautāja, ne gaidīja atbildi, tāpēc pati turpināja: - Klubiņā, kur Kristaps katru trešdienas, piektdienas un sestdienas nakti spēlēja diskotēkās, skatuves priekšā vienmēr grozījās vairākas meitenes, cerot, ka viņš, uzlicis kārtējo gabalu, nolēks zālē un… pastumdīs viņas Toma Vaita vai Kriša Rī balss pavadījumā. - Sailitas stingais skatiena atdzīvojās, un pat asās rievas ap viņas muti izlīdzinājās. Tās kļuva pat noslēpumaini maigas un jau vairāk līdzinājās smaidam. - Un katru ceturtdienas, sestdienas un svētdienas rītu pēc disenes beigām šīs pašas meitenes gaidīja viņu pie kluba sānu izejas, vēl stiprāk cerot, ka viņš

vienu no viņām izvēlēsies un aicinās sev līdzi uz īrēto

>

istabiņu kādā pirmskara vasarnīcā, kas patiesībā bija tornītis ar logiem visriņķī, pa kuriem vienmēr visu dienu spīdēja iekšā saule… Kaut gan - toreiz es to vēl savām acīm no iekšpuses nebiju redzējusi. Vienīgi, līdz ausīm viņā samīlējusies, cerēju tur kādreiz nokļūt, bet… mēs jau pat īsti pazīstami vēl nebijām.

Lūk, kāds viņš tolaik izskatījās! - Sailita pabāza roku zem guļasvietas galvgaļa un izvilka fotogrāfiju ar gara auguma puisi, kas stāvēja uz skatuves starp milzīgām skandām un platu smaidu vērās zālē.

Ar šeit līdzās guļošo Zobgriezi tam melnmatainajam puisim nebija ne mazākās līdzības - Līva apjēdza.

- Jā, viņš ir stipri pārvērties! - arī Sailita to nevarēja nepamanīt. - Ne vairs tāds kā toreiz, kad sestdienu diskotēkās pret rītu, divas diennaktis pēc kārtas negulējis - naktī spēlējis, dienā strādājis -, lai neaizmigtu, norija pa uzmundrinošai tabletei. Tad tev būtu vajadzējis redzēt, kā brīdi vēlāk pēc lēnās snaudu mūzikas pēkšņi atmodās viņa maģi, pēc tam - dejotāji zālē un visbeidzot pat dažā labā apkārtējā mājā tumšie logi! - Sailita arī, to atceroties, bija no savām rūpēm galīgi atmodusies, un Līva viņu pirmoreiz izdzirda laimīgi iesmejamies.

Kā mošanās signālu to uztvēra arī Teletūbijs.

Sailitas prieka lādīte tikpat spēji, kā atvērusies, atkal aizkrita ciet.

- Ja gribi piezvanīt, tad dari to fiksi, bet ārpusē, - viņa norādīja Līvai uz būdas durvīm.

10

LĪVAI atgriežoties no pilsētas, bija vēl pietiekami gaišs, lai viņa uz piestātnes, līdzās savai laivai pamanītu baltas krāsas pēdas. Kāds gan bija mēģinājis tās satīrīt, bet tikai izziedis vēl plašāk.

Daudz par to nelaužot galvu, viņa strauji atstūma laivu no steķiem un, jau gatavojoties tajā ielēkt, tā arī palika pusceļā, jo nu uz laivas priekšgala ievēroja lielus, baltus burtus. Vēl pieslēdzamo ķēdi turot rokā, viņa, pašķiebusi galvu, lasīja:

SIRSNINSALA.

)

Turklāt visi "S" burti bija rūpīgi izvilkti un daudz lielāki par citiem. To kontūru vēl noslēdza augšup plandošas ēnas - it kā gaisma no ūdens tās spiestu pret bortu. Bet uzrakstu no abām pusēm ieskāva sarkanas un mīlīgas sirsniņas.

"Cik neiedomājami banāli," noteikti secinās viņas mamma. Kā viņa jau bija to darījusi, aplūkojot Valentīndienas kartītes. Bet Līvai patika! Aizraujoša

likās arī doma, ka vina ik dienas airēs "Sirsninsalu".

' > >

Vēlreiz ar skatienu pakavējusies pie savas laivas, kas vēl smaržoja pēc baloniņkrāsas, viņa pacēla acis augstāk un uz dzelzceļa tilta pie margām pamanīja kādu nekustīgi stāvam. No tik liela attāluma cilvēku atpazīt nevarēja. Tomēr viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka redz Mārci. Laivas ķēdi apmetuši vien cilpai, viņa skrēja uz mazajām dzelzs trepītēm, pa kurām varēja nokļūt uz tilta no sāniem. Šis ceļš ilga kādas 5-6 minūtes, tad četrdesmit skanošie metāla pakāpieni, un reizē ar pirmo, dziļo elpas ievilcienu - tikai viens secinājums: uz tilta vairs neviena nebija! Vēl īsti neticot redzētajam, viņa tomēr pa tiltu devās tālāk un, nonākusi tā vidū, atradās tieši pretī savai salai. Te nu tā gulēja ūdens klaidā - kādu puskilometru atstatu, zem viņas kājām…

Šajā vietā, satiekoties jūras un ezera straumēm, salas ziemeļu un dienvidu krastmalas ovāli izliecās, veidojot gandrīz vai smaili pret tiltu. Savukārt uz austrumiem, kur vecie vītoli pirmie sagaidīja pār ezeru austam rītus, sala omulīgi noapaļojās un pletās daudz platāka.

Un nu tikai, vēl mazliet aizelsusies pēc skrējiena, viņa pēkšņi aptvēra, kam visvairāk līdzinās viņas sala!

Un to bija atklājis un vārdā nosaucis Mārcis - tas pašpārliecinātais un reizē vērīgais puisis, tas peldēt nepratējs un varbūt ari kautrīgais puisis… Kāpēc gan citādi viņš šodien būtu pamucis?

Sirsniņsala! Tās īstais nosaukums tagad ari greznojās uz viņas laivas sāniem. Un ar kapteiņiem šai salai tik vien vairs bija sakara kā alkšņiem apaugušie pamati, kas vēl rēgojās jau sen sabrukušās kapteiņmājas vietā.

11

IZGĀJUSI tumsā, kas kļuva arvien caurspīdīgāka, Līva tūlīt pat uzspieda Elīnas numuru, bet tā arī nedeva aparātam komandu zvanīt. Viņas nakts izmisuma ilgas pēc dzīvas balss tur, būdas bēniņos, tagad bija pārmācis Sailitas stāsts. Visam dzirdētajam bija grūti noticēt, jo Zobgrieža vietā viņa nu nekādi nevarēja iedomāties to garo, izskatīgo puisi ar plato smaidu.

Izstīdzējušas, zilumos sadurstītas rokas, asiņaini sasprēgājušas lūpas, taukaini, nekopti mati un pumpām klāta seja ar dziļiem acu dobuļiem - tādu Zobgriezi viena vien fotogrāfija viņai nepārvērta atpakaļ meiteņu elkā. Bet Sailitu gan no šīs netīrās būdas un murgainās nakts fotogrāfija pārcēla uz laiku, ko gribējās atcerēties. Un to viņa tūlīt arī darīja, iznākusi pie Līvas laukā.

- Mēs ar Kristapu pa īstam iepazināmies tikai tad, kad es pēc māsiņskolas otrā kursa tiku nosūtīta praksē uz slimnīcu. Ātrie viņu tur ieveda ar smagu saindēšanos. - Sailita sēdēja Līvai pretī viņas laivā, un vājajā rīta gaismā tik tikko iezīmējās viņas seja. - Kristapu pie sistēmas turēja vairākas diennaktis, un es dežūras laikā veselu nakti nosēdēju viņam līdzās. Tad viņš ari man pastāstīja, ka lietojis kaut kādas nepazīstamas tabletes, kas aizdzenot miegu. Un - tik tiešām - viņš tajā naktī ne acu neaizvēra! Sūdzējās, ka nākot virsū mellie. Tāpēc es ierados arī nākamajā vakarā un aiznākamajā, kad man pat nebija jādežurē.

Un - vari iedomāties - manās mājās ne mammucis, ne papucis to pat nebija pamanījuši! Bet pietika tikai mammucim pārnākt pusstundu pēc norunātā laika vai papucim aizkavēties darbā, kad viņi jau apzvanīja draugus, slimnīcas, policiju un morgu - tur droši vien viņu abu balsis jau pazina bez priekšā stādīšanās!

Kad Kristapu izlaida no slimnīcas, tad arī es pirmoreiz biju augšā pie viņa tornītī… Vai zini, tur augstāk - virs parastajām rūtīm, kas gaismojās vis- riņķī, - bija vēl mazi lodziņi ar krāsainiem stikliem. Tie, saulei metot dienas loku, mirkšķināja uz sienām un grīdas, kā grozot kaleidoskopa caurulīti.

Protams, es biju iemīlējusies Kristapā, viņa tornītī, no visām pusēm pār mums līstošajā gaismā un šajos krāsainajos zibsnīšos, kas lēkāja kā negudri.

-     Sirsniņsala! - Līva, vairs neizturējusi, pārtrauca Sailitu. - Ne tornītis, bet Sirsniņsala!

-     Es īsti nesapratu, ko tu ar to gribi teikt, - turpināja Sailita, - bet ar sirdi tam noteikti bija kāds sakars.

Tomēr naktīs Kristaps tik jauki tur nejutās, viņš vēl arvien baidījās palikt viens. Kad nebija diskotēku un es dežurēju, atstāju viņam slimnīcā pievāktās ripas. Pārējās naktis, protams, es paliku pie viņa.

Reiz atkal, pārrodoties no rīta mājās, tīšām skaļi klaudzināju durvis, šķindināju tējkannu, bet mammu- cis kā nerādījās, tā nerādījās… Beidzot viņu pamanīju guļamistabā pie spoguļa, tērpušos skaistākajā, sudrabainajā balles kleitā. Pričene ar laku appūsta! Un es, kopš bērnības tēva meita, viņa vislielākais mīļucītis, saklausīju mammuci kādam jautājam: - … saki man tā, vai tagad es Robertam esmu… vismīļākā?

-     Un tajā tornītī pie Kristapa… jūs abi bijāt kaut ko… lietojuši? - Līva pārtrauca Sailitu.

-       Kā gan citādi es būtu varējusi palikt tik ilgi nomodā! - attrauca Sailita. - Toreiz gan vēl neko stipru. Nu, uzsmēķējām zāli… Tu tikai nedomā, ka tajā rītā biju pār mēru sakaifojusies! Es patiešām dzirdēju mammuci ar kādu runājam un tad sapratu, ka viņai un Robertam, nu, manam tēvam, pilnīgi pietiek vienam ar otru, ka tur manis netrūkst. Varbūt mammucim es pat traucēju. Bet Kristaps bez manis vairs nevarēja iztikt. Viņam es biju vajadzīga! Tāpēc ātri savācu dažas mantas un nospīdēju uz visiem laikiem.

-      Un tevi nemeklēja? - Līva šausmās bija iekrampējušies laivas malās.

-    Meklēja! Kamēr vēl tornītī mitām. Kad tur mums dzīvošanu uzteica, kā redzi, nakšņojam, kur pagadās. Bet es, starp citu, jau kādu mēnesi neduros.

-    Tad atgriezies mājās! - Līva neizturēja.

-     Bet kas tad palīdzēs Kristapam? - Sailita trausās laukā no laivas, jo čīkstēdamas vērās būdas durvis.

12

-    Tēti, vai tu zināji, ka mūsējā nav nekāda Kapteiņ- sala? - Līva tēvu sastapa, pielabojam steķus.

-    Jā, - viņš tikai īsi atbildēja un turpināja darboties ar zāģi.

-     Kad tu to uzzināji? - Līva dega nepacietībā, kad tēvs vēl vilcinājās ar atbildi. - Nu saki taču! Saki!

-    Vismaz kādus piecus gadus pirms tavas dzimšanas, kad mēs ar tavu mammu nesen bijām iepazinušies. - Tēvs lika zāģi mierā un apsēdās uz laipas gala. - Viņa to atklāja!

-    Mamma? - Līva pārmaiņus vērās te uz tēvu, te uz dzelzceļa tiltu, kas no šejienes nemaz neizskatījās tālu. - Mamma atklāja, ka mūsu salai ir sirds forma?

-    Par ko tu brīnies? - nu pārsteigts jautāja tēvs. - Tolaik šeit uz salas bija smaiļotāju treniņbāze. Un jaunu meiteņu un puišu, cik uziet. Kādu pievakari viņu vidū es ievēroju agrāk neredzētu airētāju, kas vēl diezgan nemākulīgi apgājās ar laivu. Un, kad viņa, laikus nepagriežot priekšgalu pret vilni, apgāzās, atklājās vēl arī, ka tā meitene lāgā neprot peldēt… Tad nu es viņu izvilku malā un… mēs iepazināmies… Tajā vakarā, ejot mājup pāri dzelzceļa tiltam, viņa arī pamanīja, ka Kapteiņsala nudien neizskatās pēc veca kapteiņa, bet gan…

-     Un viņa neprata peldēt? - Līva nelikās mierā.

-     Kā šis cirvis! - Tēvs pacilāja darbarīku, ar kuru krastmalā bija dzinis mietu laivas piesiešanai.

-     Un pēc izglābšanas viņa tevi noskūpstīja?

-              Kāpēc lai viņa mani skūpstītu? - tēvs jokaini pavērās meitā. - Liekas, tava mamma toreiz mani vēl sarāja, ka uz salas esot tik nestabilas laivas, kas pat vismazākajos viļņos gāžoties apkārt… - tēvs smējās.

-    Tas nu patiešām izklausās pēc viņas! - Līva novilka.

-            Tu pārāk neiecietīgi izturies pret savu mammu! - tēvs vērās meitā.

-            Bet ja mamma mani vienmēr un visur tikai pamāca, ierobežo un regulē… - Līva iekarsa.

-    Vai nu tā gluži - vienmēr un visur! - tēvs iebilda.

-            Bet kāpēc tad nedēļas nogalēs es vienkārši nedrīkstu iet patusēties ar draugiem? - Līvas sašutums lauzās laukā ar jaunu spēku. - Es zinu, mamma man neuzticas.

-    Tu atkal pārspīlē. - Tēvs atsāka zāģēt.

* * *

-            Mūsu māja visvairāk atgādina pakāpienus, - Līva stāstīja draugiem, kas vēl nebija apmeklējuši salu, - turklāt divus apakšējos: pirmo un otro…

Un patiešām, no sāniem skatoties, tā arī varēja pieņemt, jo viņu ģimenes mājas rietumu gals bija divstāvu, bet austrumu pusē, kur pavērās skats uz ezeru, virs pirmā stāva un vecāku guļamistabas pletās plašs balkons. Un tajā varēja iekļūt vienīgi no Līvas istabas.

Šādam tēva iecerētam mājas projektam, protams, bija gan savas priekšrocības, gan arī mīnusi.

Vakaros Līva varēja palikt augšā, cik ilgi vien vēlējās, jo vecāki apakšā viņu nedzirdēja - ne čiku, ne grabu… Bet, vēlu dzīvojoties pa balkonu un tālskatī pētot vientuļas laivas ezerā, ātri varēja izpelnīties kādu mammas piezīmi par agru celšanos un nevajadzīgu skrapstināšanos virs galvas.

Tāpēc, ja Līva vakarā sadomāja tāpat vien pavērties ūdens plašumā, kas īsi pēc saulrieta parasti kļuva gluds, vēl gludāks un zvīļojošāks par spoguli, viņa izlavījās no mājas un devās pie ezergala vītoliem.

Savukārt šovakar vēl nebija tik vēls, lai traucētu vecākus, un Līva šūpuļkrēslā apmetās uz balkona.

Šajā siltajā vakarā apakšējās guļamistabas logi bija līdz galam vaļā, un, kā zināms, ūdens tuvums visas skaņas pastiprina vēl labāk par jaudīgām skandām. Un šoreiz līdz Līvas ausīm gluži nejauši nonāca vecāku saruna, kas skāra viņu un tikai viņu. Varbūt tāpēc viņa neizkustējās no savas vietas un pat ieklausījās.

-       …vai es viņu nemīlu? - mammas balss cēlās augšup kā šalts strūklakā. - Tu taču neapgalvosi, ka es viņu nemīlu! Bet man tikai gribētos kādu laiciņu vēl pasargāt viņu no pieaugušo cilvēku dzīves, no kļūdām, no vilšanās reizēm… Gan jau vēlāk viņa visu paspēs, gan. Tas taču nekur nepaliks. Lai pēc iespējas ilgāk padzīvo bezbēdīgi - kā bērnībā…

-      Bet tu taču nevari viņai ar varu paildzināt bērnību, ja tā ir beigusies! - tēva balss skanēja tikpat augstos toņos. - Tu viņu, cenšoties atgriezt atpakaļ bērnībā, vari tikai padarīt nelaimīgu. Ļoti nelaimīgu.

-    Tu savu meitu vienmēr esi sapratis labāk par savu sievu! - mammas balsī jau ieskanējās raudulīgas notis.

Līva, iegājusi savā istabā, cieši aizvēra balkona durvis.

13

-      KĀDU drausmī-I-gu sapni es tikko redzēju! - no būdas bija iznācis Teletūbijs un nekavējās to izstāstīt Sailitai. - Pat ne sapnis, murgs gatavais. Iedomājies, zvana mobiļņiks, paskatos: uz displeja vispār nav numura, tomēr es pieklājīgi atbildu: hallo! Bet zvanītājs klusē. Klusē vienu minūti, klusē otru, tomēr es labi dzirdu: viņa elpa smagi sēc. Pat ne sēc, bet čērkstina kā vecas plēšas. Un tas ir tik šausminoši, tik biedējoši, ka man sirds no bailēm izlaiž vienu sitienu, un tad - tankš! - man asinis kā mazs āmurītis sāk dauzīt deniņos, jo pēkšņi es atčohnos, kas zvana. Nāve! Viņa tik sēc un nesaka man nenieka, bet es tik un tā jau zinu, ko viņa grib pateikt. Ka tūlīt nāks man pakaļ! Es, bailēs zaudējis balsi, tomēr sausām lūpām čāpstinu: vēl ne, vēl šo reizīti ne… Nāc vēlāk! Lūdzu, vēlāk! Un mēģinu izslēgt mobiļņiku, bet pirksti man paliek auksti un stīvi kā lāstekas. Arī rokas līdz pleciem notirpst un… tajā brīdī es atmodos…

Ja jau nāve man neļāva mobiļņiku izslēgt, - Teletūbijs vēl bija pilnīgā sapņa varā, - tad taču es arī nedrīkstu tos vakar iegūtos pārdot…

-      Uzšķaudu es tam tavam sūda sapnim! - Atkal nočīkstēja būdas durvis, un tajās stāvēja Zobgriezis, pēc visa spriežot, Teletūbija sapni dzirdējis. - Bet, ja tos telefonus neuzsitīsim gaisā, atdosim galus lom- kās [4] . Vai nav vienalga, kad tā, ar čērkstošajām plēšām, atnāks?

-    Bet mani taču brīdināja! - vāri pretojās Teletūbijs.

-            Tad uz pilsētu iešu es! - Zobgriezis bija varen sasparojies.

-              Tu par visiem telefoniem dabūsi labi ja vienu devu, - no miegā piedzīvotā lēnām attopoties, secināja Teletūbijs. - Sailita, vai tu sapņiem tici? - viņš tomēr vēl kāroja justies drošāks. Nu viss bija atkarīgs no vienas vienīgas atbildes! Kā Sailita izturējās - to Līva niedrēs neredzēja, bet, kad sāka runāt, dzirdēja katru vārdu: - Saproti, sapņos mēs bieži redzam arī to, no kā

nomodā visvairāk baidāmies… - vina skaidru atbildi

>

Teletūbijam nedeva vis.

-            Jā, es patiešām drausmīgi baidos, ka mani reiz atradīs nosprāgušu tādā vietā kā šī… Baidos, neizsakāmi baidos… Bet, kad uzsmēķēju kāsīti vai iešauju vēnā, uzreiz viss pie pakaļas. Ja tik nebūtu to sapņu… - Runājot viņš bija izšķīries par rīcību un atgriezās būdā, lai paņemtu visus pārdošanai domātos telefonus.

-            Te viena trūkst! - viņš pēc brīža izsprāga no būdas ārā.

-            Tā meitene paņēma zvanīt! - uz to viņam pavisam vienaldzīgi atbildēja Sailita.

-     Kāda meitene? - nepacietīgi prašņāja Teletūbijs.

-            Nu tā, ar kuru es visu nakti runājos! - tikpat vienaldzīgi paskaidroja Sailita.

-            Kur tad šī tagad? - Teletūbijs nebūt negribēja doties prom bez trūkstošā telefona.

-            Tepat kaut kur niedrēs ielīdusi! - nemaz neslēpa Sailita, un Līva, negribēdama atklāt savu "Sirsniņsalu", iznāca uz ceļa pie būdas.

-             Ku-kū! Kāda daiļava! - viņu no galvas līdz kājām aptaustīja Teletūbija blāvais skatiens, īpaši pakavējies pie viņas mugursomas. - Šī derēs! - Apskati beidzis, viņš pie būdas pakša noplūca smilgu un sakoda zobos…

-            Tu taču… nedomā… - Sailita, skatīdamās uz Te- letūbiju, vēl par kaut ko šaubījās.

-             Domāju gan! - apstiprināja Teletūbijs. - Paglīts ģīmītis, mazgāti mati, tīras drēbes… Derēs, noteikti derēs… Tādām vienmēr uzsmaida veiksme! Vismaz sākumā. - Un viņš pamāja Līvai ar roku: - Iesim!

Un viņa neuzdrošinājās Teletūbijam nesekot.

14

TREŠDIENA Līvai atnesa pārsteigumu. Elīna, kādu brīdi rakņādamās mugursomā, izvilka no tās grāmatu.

-            Man liekas, ka šitā tev tagad labi noderēs! Varbūt pat vairāk nekā man.

"VAI VIŅŠ IR ĪSTAIS?" Līva lasīja virsrakstu, bet zemāk - mazākiem burtiem:"Praktiski padomi katrai meitenei, izvēloties savu puisi".

-    Paldies! - viņa pasmaidīja.

-           Ar to būs par maz, - arī Elīna smaidīja, tikai mazliet koķeti un viltīgi, - vēlāk gribēšu dzirdēt, kā tev veicies, to savu puisi izvēloties…

-            To nu gan nevaru apsolīt! - Līvas vaigos parādījās jautras bedrītes.

-             Ko nevari apsolīt? - Elīna Līvu pēkšņi apskāva. - Ka pastāstīsi vai - ka izvēlēsies?

-             Ka pēc grāmatas tā nu uzreiz izvēlēšos! - Līvas mugura trīcēja smieklos, un Elīna to vairs neturēja ciet, pati arī iesmiedamās. - Es tomēr ceru, ka tev izdosies un mēs arī tad paliksim draudzenes.

-     Noteikti! - apgalvoja Līva.

* * *

Dažādu padomu grāmatā bija daudz, bet Līva vispirms izvēlējās tās lappuses, kuras lika uzreiz darboties rakstiski.

Sastādi sava puiša īpašību sarakstu! - grāmata pavēlēja.

A.   Kas tev viņā patīk?

Līva paņēma zīmuli un sāka rakstīt stabiņā:

-    lielāks par mani;

-    brūni iededzis;

-            vērīgs un romantisks (ievēroja, ka sala atgādina sirdi);

-    labi zīmē (laivas nosaukums);

-    apzinās un grib labot savas kļūdas;

-    ka man jādomā par viņu.

B.   Kas tev viņā nepatīk?

-    nemāk peldēt;

-     uzpūtīgs un pašpārliecināts;

-     pārāk ātri uzmācās;

-     ka man bieži jādomā par viņu.

C.           Kā uzzināt, vai tu viņam patīc? (Atbildēt tikai ar "jā" vai "nē".)

Vai viņš tevi aicina uz randiniem?

> >

Līva nedomājot ierakstīja: NĒ

Vai viņš tev dāvina ziedus?

I.aivas nosaukums Līvai tomēr likās kaut kas vairāk par ziediem: JĀ

Vai viņš interesējas par taviem bijušajiem puišiem?

Nav jau par ko interesēties! Šo jautājumu Līva atstāja bez atbildes.

Vai viņš tevi ir pārsteidzis? JĀ

Vai viņš tev stāsta par citām meitenēm? NĒ

Vai viņš ir mēģinājis tevi noskūpstīt? JĀ

Tagad, tikai saskaitot "jā" un "nē", secinājumu izdarīt ir pavisam viegli.

4:2 - JĀ labā! Līva gavilēja kā pēc uzvarēta mača.

Iedziļināšanos citos padomos un testos Līva atlika uz vēlāku laiku, varbūt pat baidīdamās nojaukt nupat iegūto rezultātu.

15

PA ezermalu viņi devās pilsētas virzienā. Vispirms Teletūbijs, sperot platus soļus, tad - gabaliņu iepakaļ - Līva.

Viņš acīmredzami steidzās, viņa, nezinādama, kurp un kāpēc dodas, gāja vilcinoties. Kad viņiem tālu priekšā iezīmējās dzelzceļa tilta liektās tērauda velves un pa kreisi no tām Kapteiņsalas doņu un niedru audzes, Līva vēl palēnināja soli. Protams, ja viņa vēlētos, jebkurā brīdī varētu mesties ezerā iekšā, atstājot Tele- tūbiju krastmalā ar garu degunu. Bet tad droši vien nāktos šķirties no laivas un… atgriezties mājās…

Atceroties tur piedzīvoto, viņa noskurinājās kā slapjš suns un apstājās pavisam. Teletūbijs, sākumā pat nepamanījis, ka turpina ceļu viens, labu gabalu attālinājās, bet, kad griezās atpakaļ, neslēpa niknumu:

-     Nu velcies taču! Ne jau es tevi uz paneļa pārdot [5] vedu… Palīdzēsi uzsist gaisā mobiļņikus. Un basta. Tu taču dzirdēji - man tas aizliegts. Ja neklausīšu - vāks!

-     Diezin vai man izdosies… - Līva mēģināja viņu iežēlināt, - es nekad, nekad kaut ko tādu neesmu darījusi…

-     Viss sākas ar pirmo reizi! - Teletūbijs tik noņir-

dzās un ne visai maigi pagrūda viņu uz priekšu.

* * *

Ieliņa bija smilšaina, kaut arī bruģēta apaļiem akmeņiem, bet abpus tās stiepās noplukuši nameļi un tādas pašas dēļu sētas. Pāri tām nevarēja redzēt, vien dzirdēt pagalmu dziļumos ierejamies suņus.

Šeit Teletūbijs Līvai līdzi vairs nenāca. Pavadījis viņu tikai līdz stūrim, iespieda saujā dārgu aparātu ar zilo displeju un atvāžamo vāciņu.

-      Saki - litija baterija, nedēļu nav jāuzlādē. Prasi piecpadsmit, bet lētāk par desmit latiem neatdod!

Piezvanījusi pie kādiem tumši zaļiem vārtiem, Līva brīdi pagaidīja un jau gatavojās atkārtoti spiest pogu, kad vārti pēkšņi bez skaņas atvērās un viņai priekšā stāvēja miesās padūšīgs vīrs ar melnām acīm kā pār- gatavojušies ķirši.

-      Kas jaunkundzei pie Kleina meklējams? - Virs sirmi sprogaino galvu izbāza ārā pa vārtiem, pagrozīja uz vienu, uz otru pusi un tad pavisam negaidīti ierāva Līvu pagalmā. Vārti, kā atvērusies, tā bez skanas aizvērās.

>

-     Es atnesu… vai nevēlaties… nopirkt manu mobilo telefonu… - viņa, tik straujiem notikumiem nesagatavota, pat sastostījās.

-    Tad rādi šurp! - Vīrs vairāk blenza uz viņu, mazāk uz telefonu.

-      Kam tad naudas savajadzējies? - Vīrs paspaidīja telefona pogas. - Pēc kaifotājas neizskaties! Parasti mani te visādi narkaši apsēduši. Un SIM karti neesi izņēmusi! Kāds tad numurs? Pārbaudīšu, kā darbojas…

-     Ziniet… patiesībā… tas… ir manas māsas telefons… viņa pirms braukšanas uz ārzemēm man to… uzdāvināja… - Līva mainīja versiju.

-    Ak māsas telefons? - vīrs smīnu pat neslēpa. - Un tam tev numurs, protams, aizmirsies! Pieci lati, un staigā sveika…

-     Pieci lati?! - Līvas sašutums bija tik neviltots, ka viņas roka pati pastiepās un atguva telefonu.

-     Nu labi, desmit! - vīrs apbrīnojami veikli izķēra telefonu Līvai no rokām un, iespiedis viņai saujā naudu, izstūma ārā pa vārtiem. Tie kārtējo reizi bez

trokšņa aizvērās. >

-      Desmit, - Līva pabailīgi sniedza naudu Teletū- bijam.

-     Es taču teicu, ka tev veiksies! - viņš nosodījuma vietā gandrīz vai staroja. - Kā tev tas izdevās? No šitā krahabora* reizēm pat piecīti grūti izkabināt. Sevišķi, ja viņš redz, ka rokas trīc un ātri vajag devu iešaut. Ja šodien turpmāk veiksies tāpat, - Teletūbija blāvais skatiens iemirdzējās, - tev vakarā arī iznāks zāli uzsmēķēt! Bet nu fiksi uz centru. - Viņš paskatījās vienā telefonā pulksteni. - Brigita darbu sāk jau pulksten

astoņos.

>

-            Bet vai tiem telefoniem nevajag izņemt SIM kartes? - iejautājās Līva. - Lai… lai… - viņa vēl mulsa paskaidrojumos.

-            Protams, taču! Ak es auns! Kā man tas pašam neienāca prātā? - Teletūbijs rāva vaļā telefonu vāciņus un lobīja ārā to kodolus, metot turpat žogmalē. - Nu auns kas auns! - viņš turpināja sūkstīties. - Bet tev gan podiņš vārās!

Un tas varēja likties neticami, bet Līva tik tiešām tā arī jutās - kā gudra, veikla veiksminiece, kas savu ķērienu un izveicību tūlīt parādīs vēl.

* * *

Šī nebija šāda tāda noplukuši nomales mājele. Viņa spieda domofona taustiņus pie piecstāvu mūra ēkas centrā. Un lietišķa sievietes balss skaidri un nepārprotami atbildēja:

-            Mobilo telefonu remonts! Kāpiet augšā ceturtajā stāvā!

Viņa vēl atskatījās uz Teletūbiju, bet viņš tik pamāja,

ka viss kārtībā. Tad durvis ar klikški atvērās un vina

> >

iegāja vēsā kāpņu telpā. Pa kreisi un pa labi rēgojās durvis uz dažādiem kantoriem. "Foto preces, piederumi"- aicināja uzraksts pirmajā stāvā. "Arhitektu birojs" - otrajā stāvā viņa lasīja.

"Sarkanā Krusta instruktori" - vēstīja plāksnīte trešajā stāvā.

Bet ceturtajā stāvā kādas durvis pie pašām kāpnēm bija jau atvērtas, un tajās stāvēja liela auguma blonda sieviete ar sīkām ilgviļņu sprogām matos.

-    Nāc iekšā un rādi, ko esi atstiepusi! - viņa lietišķi ierunājās.

Savā veiksminieces lepnumā Līva nolika uz galda abus Teletūbija iedotos aparātus.

-     Cik tad par tiem vēlies saņemt? - Sieviete telefoniem pat nepieskārās, kā baidīdamās inficēties. Šoreiz Līva bija izdomājusi kārtīgi pakaulēties. Tāpēc ar atbildi vilcinājās. Lai zina, ka viņa nav nekāda vakarējā!

-     Tu tikai pārāk nesaceries! - Līvas ieturēto pauzi tikpat mierīgā balsī kā iepriekš pārtrauca sieviete. - Daudz tik un tā nemaksāšu. Mēs taču abas itin labi zinām, ka tie ir zagti…

Uz tik cinisku atklātību šajā te centra kantoru ēkā viņa gan nemaz nebija gatava. Jā, kad to ezermalas būdā naktī pauda sapīpējies Teletūbijs, tas tomēr nelikās tik šausminoši kā tagad. Un visticamāk - tā sieviete domāja, ka viņa pati…

-    Tie nav mani! - Līva spēja vien aizlūzušā balsī pavēstīt. - Ne jau es…

-      Man vienalga, kam tie pieder un kas tos nočiepis… - Sievietes sejā nemainījās ne vaibsts. - Saki cenu un beidz man pūderēt smadzenes.

-     Man gan nav vienalga! - paķērusi abus aparātus, Līva kliedza, sarkana palikdama. - Ja es teicu, ka neesmu tos zagusi, tad arī patiešām neesmu! Vai spējat apjēgt - es nemeloju, nekad nemeloju…

-    Ārstēties vajag! - durvis aiz viņas verot ciet, uz to atbildēja sieviete. - Droši vien jau no paša rīta sari- jusies visādus draņķus!

Bet Līva, noturēta par zagli, ar diviem zagtiem telefoniem plaukstās skrēja pa kāpnēm lejā, lai tūlīt izrēķinātos ar to, kas viņu šādā apkaunojumā bija iegrūdis.

16

ATRODOTIES tik tālu no salas, ezergala kuplie vītoli kā tādas zaļas bumbas pacēlās virs kārkliem un doņiem, iezīmējot vietu, no kurienes viņa bija sākusi peldējumu.

Tāpēc tagad, gulēdama ezerā uz muguras, viņa ne baidījās, ne satraucās.

Šeit viņa jutas laimīga un brīva kā zivs!

Ka zivis ir brīvas, par to viņa bija pilnīgi pārliecināta. Bet laimīgas? Vai tad varēja justies nelaimīgs, ja ir brīvs tādā mirdzošā plašumā, kur debesis bija gan apakšā, gan augšā, kur gaisma visapkārt - līdz pat ezera dibenam?

Tāpēc viņa bieži vien sevi pieķēra domājam, ka gaisma, tāpat kā skābeklis, uzkrājas ūdenī un, bieži peldot, viņa ir viscaur piesūkusies ar gaismu un prieku.

Tieši tada noskanā vina ari todien sasniedza salas

3 >

ezergala sēri un, brienot ārā no ūdens, pie viena no vītoliem ievēroja piespraustu zīmīti.

Smagi elpojot pēc garā peldējuma, viņa to locīja vaļā, un viss ūdenī sasūktais prieks nu nolija pār krastmalu zem vītoliem, pār ezeru - līdz pat tumšajai mežu svītrai otrā pusē, kas tūlīt pat iemirdzējās. Jā, iemirdzējās, bet ne jau no rietošās saules, kas labi izgaismoja arī zīmītē rakstīto:

Piektdien vecajā cirkū ir diskotēka. Vai atnāksi? Es Tevi gaidīšu pie ieejas pēc astoņiem vakarā.

Mārcis -

tas cirvis, kas nespēj iepeldēt ezerā tik tālu, cik Tu.

Tātad viņš tikko bijis šeit! Pirmīt zīmītes pie vītoliem noteikti nebija. Un varbūt viņš visu šo laiku vērojis, kā viņa, zivs, rotaļājusies vakara rietā!

Pelddvieli uzmetusi uz pleciem, zīmīti cieši sažņau- gusi saujā, viņa, ziņkārīgi visapkārt vērdamās, devās mājup. Piektdien! Tikai piektdien… Ārprāts, jau

piektdien! Viņa tam nemaz nebija gatava!

* * *

No spoguļa viņai pretim vērās pelēkmataina meitene ar gaišām uzacīm un visparastāko degunu uz pasaules. Turklāt to vēl pēdējās nedēļās bija ieņēmuši vasarraibumi un, liekas, negrasījās pamest līdz pat rudenim.

"Bieži maini savu izskatu un pārsteidz puisi!" viņa atcerējās vienu praktisko padomu no Elīnas nesen uzdāvinātās grāmatas.

"Tad lai pati arī palīdz to izskatu mainīt!" viņa, daudz neprātojot, jau zvanīja draudzenei.

-            Varbūt pamēģināsi daudzās bizītes? - Elīna bija gatava palīdzēt. - Bet pirms tam tavus matus vajadzētu arī nokrāsot. Zaļus! - viņa jokoja.

-    Tad es kļūšu bārene, - Līva atteica.

-     Kāds tam sakars ar matu krāsu? - Elīna prašņāja.

-              Vistiešākais! Ieraudzījusi manus zaļos matus, mamma dabūs sirdstrieku! - viņa skaidroja.

-              Tad sarkanus! Ar ātri nomazgājamo krāsu! - Elīna rosināja. - Pēkšņi aizmirsu, kurā dienā tev tas randiņš bija. Atvaino, pirmīt tevī neieklausījos…

-            Es neko neteicu par randiņu. - Līva tomēr izvairīties vairs nevarēja: - Piektdien.

-             Ak piektdien? - Elīna ne bez uzsvara atkārtoja. - Tad sāksim rīt, tūlīt pēc piecelšanās. Pa ceļam pie manis nopērc krāsu. Vai varbūt pīsim tās bizītes pie tevis?

-            Nē, nē, tavās mājās! - Līva pat iedomāties nevarēja, kas notiktu, ja viņu kopējā vannasistabā matu krāsošanas laikā pēkšņi ienāktu mamma.

Kā sarkanmati viņa pati sevi vairs nepazina.

-    Vai tiešām tā krāsa ātri nomazgāsies?

-             Jā, pēc piecām vai septiņām reizēm, kā likts! - apgalvoja Elīna.

"Lai tev veiktos mīlestībā, spogulī sev ik rītu smaidi vismaz 5 minūtes.'" Tā grāmata viņā bija iesēdusies pārāk dziļi.

-    ja tu jau smaidi, tad ari viņam patiksi! - drošināja Elīna, - bet nu ķersimies pie galvenā. Tā bizīšu pīšana

ir varen garlaicīga un piņķerīga padarīšana.

* * *

Pirmo matu šķipsnu Elīna ņēma no centra, kur pakausī Līvai bija iespiedusies tāda kā maza bedrīte. Tur arī tika sapīta pirmā bizīte. To, galvu grozīdama, Līva centās spogulī labi apskatīt. Cik tā bija izdevusies tieva un vijīga!

Tālāk jau Elīna ņēma matu šķipsnas simetriski - gan pa labi, gan pa kreisi.

-    Tu neticēsi. - Elīna ieskatījās Līvas sejā, vērsdamās pie spoguļa. - Mamma mani jau labu laiciņu centās pierunāt sapīt matus tādās bizītēs. Bet es tikai - ni un ni!

-     Kāpēc: ni? - Tikko dzirdētais Līvu, protams, pārsteidza.

-      Kopš sevi atceros, man vienmēr ir gribējies kādam līdzināties vai darīt pakaļ. - Elīna beidza pīt jau trešo matu šķipsnu un bizītes galā savilka gumiju. - Tu jau zini, tāds cilvēks, pirmkārt, man ir vecākā māsa. Un, vari iedomāties, viņai nekad tādu bizīšu nav bijis, un es nevarēju saņemties sev tādas pirmā ieraudzīt!

-     Tagad tu tās atskatīsies rītos un vakaros, - Līva atkal pagrieza galvu profilā, lai apbrīnotu sevi no sāniem, - un varbūt pēc mana parauga saņemsies.

-    Varbūt… - neiebilda Elīna.

-     Varbūt… varbūt… - draudzenes intonāciju atkārtoja Līva. - Vai tad tev nepatīk uzģērbt kaut ko tādu… nu - oh un ah! - kad visi uz ielas atskatās vai pretimnākot vismaz palēnina gaitu…

Elīna klusējot sapina vēl vienu bizīti, tad vēl nākamo un pēc tam atbildēja:

-    Tad es jūtos… neērti… Man ir it kā kauns, ka pievēršu sev pārāk lielu uzmanību. Man labāk patīk, ja mani vispār neievēro.

-    Tas nu manam prātiņam ir par grūtu… - arī Līva iegrima pārdomās. - Kādēļ tad ģērbties, ja neievēro, runāt, ja nedzird?

-     Nu, lūk, sāku jau tev stāstīt par to, ka man vienmēr gribējies kādam darīt pakaļ. - Elīna uz Līvas pēdējiem jautājumiem pat nesāka atbildēt. - Kad es maziņa kopā ar mammu un tēti televīzijā skatījos kādu filmu, kur pārīši… skūpstījās, es arī tūlīt metos bučot tēti vai mammu…

-     Ha, tev droši vien tā bučošanās jau no mazotnes patikusi! - iesmējās Līva.

-    Ja tu zobosies, es tev vairs neko nestāstīšu, - brīdināja Elīna, - un bizītes sapīšu tā! - Viņa negaidīti parāva Līvas matus uz savu pusi.

-    Au! Sāp taču! Turpmāk klausīšos… bez zobiem!

-     Kad māsa sāka draudzēties ar savu pirmo puisi, - Elīna turpināja, - es stundām ilgi pa gabalu vēroju, kā viņi runājas, kā, rokās sadevušies, pastaigājas. Un, goda vārds, bieži pieķēru sevi, ka es arī esmu tur klāt. To pat grūti izskaidrot - jutos, it kā būtu māsas vietā…

-            Un, protams, bučojies ar to viņas draugu! - Līva neizturēja. - Sāp, vai kā sāp! - viņa pēc brīža atkal sūkstījās.

-            Bet es taču tevi brīdināju! - Elīna viņai atgādināja, bet iesākto stāstu nepārtrauca. - Tomēr pats jocīgākais sākās, kad daudz vēlāk es pati iepazinos ar kādu zēnu. Man tas vairs nelikās nekas jauns! Es jau… tādas attiecības biju pieredzējusi…

-     Man gan tas vēl priekšā… - priecājās Līva.

-           Jā, un arī vēl apmēram tikpat - sešas stundas - gara bizīšu pīšana, - uz to viņai atbildēja Elīna. - Tikko pabeidzu astoņdesmito un šodien vairs nespēju.

-             Kad tad pagūsim atlikušo? - Līva ne pa jokam uztraucās. - Abos sānos vēl tik daudz nesapītu matu!

-             Sāksim rīt agri! Tad jau līdz tavam randiņam laika pietiks.

17

IZSKRĒJUSI no mājas un gatava ar abiem mobilajiem telefoniem saujās mesties virsū Teletūbijam, Līva apstulba: viņu nekur tuvumā nemanīja. Ne priekšpa- galmā, ne pāri ielai autostāvvietā. Līva pat ieskatījās kafejnīcā ar jocīgu nosaukumu "Papagailis". Arī nekā!

Viņas dusmas plaka, bet apjukums pieņēmās spēkā.

Ko nu iesākt ar abiem viņai nepiederošajiem telefoniem? Atgriezties ezermalas būdā? Bet arī Sailitai un Zobgriezim tie nepiederēja! Tomēr pamest tos, kur pagadās, viņa neuzdrošinājās. Slēpjot aparātus mugursomas ārējā kabatā, viņa uzdūrās vienlat- niekam. Žņaudzījot to plaukstā un izlasot pārtikas veikala "Lauku sēta" izkārtni, nu tik viņa apjēdza, ka nav ēdusi jau kopš vakardienas pusdienlaika. Kaut gan pēc sajūtām likās, ka pagājis daudz vairāk laika, jo pa vidām taču iestiepās garā nakts ezermalas laivu būdā.

Pēkšņais izsalkums vinu ievilka veikalā. Tā kā brīnumainā kārtā atradusies lata monēta bija Līvas vienīgā nauda, viņa izvēlējās kāpostgalvu un baltmaizi.

Plēšot pa kāpostlapai, viņa pat drusku neticēja, ka tas notiek īstenībā. Vai kāposts sader kopā ar baltmaizi - viņu šoreiz maz interesēja. Kā ātrāk remdēt izsalkumu un just sātu! Bet visu kāpostgalvu apēst uzreiz Līva atturējās. Nekad, patiesi nekad viņa līdz šim nebija jutusi vajadzību domāt par to, ko ēdīs nākamajā reizē.

Padzerties pēc savām neparastajām brokastīm viņa iegāja tuvējās kafejnīcas tualetē pie ūdens krāna. Tur arī viņai ienāca prātā nosūtīt īsziņu. To varēja izdarīt, kādā no Teletūbija zagtajiem aparātiem ieliekot savas

"Zelta zivtiņas" SIM karti.

Tikko īsziņa bija aizzibējusi no ekrāniņa, viņa pēkšņi vairs nejutās tik vientuļa. Pat tik droša, ka nolēma atgriezties ezermalas laivu būdā. Varbūt kāda pārpratuma pēc Teletūbijs jau bija tur.

Tomēr viņa maldījās! Pie būdas sienas satupuši, viņu gaidīja vien Sailita un Zobgriezis.

Sailita, ieraugot Līvu vienu pašu, nemaz nebija pār? mēru pārsteigta.

- Tātad šis nospīdēja? - viņa mazāk jautāja, vairāk secināja. - Ar mūsējiem tā bieži gadās - kā uzrodas naudiņa, tā jož pēc devas, par citiem bēdubrāļiem uzreiz aizmirstot… Un es tā cerēju, ka vismaz tavā klātbūtnē viņš neaiztīsies!

-     Tātad tāpēc tu mani sūtīji viņam līdzi? - Līvā uzbangoja centra kantora ēkā piedzīvotais kauns.

-     Tāpēc mani saukāja par zagli…

-      To savu bļaustīšanos paturi pie sevis! - Sailita viņu asi pārtrauca. - Par ko tevi uzskatīja, tas mani pat neinteresē. Vienīgais, kas mani interesē, - kā palīdzēt Kristapam!

Līva paskatījās uz Zobgriezi - plakstus pievēris, galīgi sašļucis, kūkumā sarāvies, viņš alkatīgi sūca dūmus no cigaretes. Kā viena bija cauri, tā trīcošām rokām pie nodeguļa aizpīpēja nākamo.

-     Bet šos es nevarēju pārdot! - nu gandrīz vai vainīga juzdamās, ka Zobgriezim tā jāmokās, viņa no mugursomas vilka ārā abus mobilos telefonus.

-     Par to es nebrīnos! - Sailita bija tikpat skarba kā iepriekš. - Vairāk es brīnos par to, ka tu, muļķe, šeit atgriezies! Varbūt tu domā, ka tas ir godīgi? - Viņa mirkli skatījās uz Līvu. - Zagļiem atdot viņu sazagto? Kaut gan tagad zinu! - Viņa pamāja uz niedrēm.

-      Tur taču paslēpta tava "Sirsniņsala". Šorīt gaismā apskatīju. Bet manējā lomkās var izlaist garu… Tāpēc, ja tu esi ieradusies, lū-ū-dzu vēl mazliet uzkavējies un pieskati Kristapu. - No Sailitas pavēlošā toņa vairs nebija ne vēsts. Vienīgi izmisīgs aicinājums palīgā. - Es būšu atpakaļ pēc kādas stundas…

Abus telefonus viņa tā arī nepaņēma. Acīmredzot Sailitai bija padomā kaut kas cits.

Pirmo reizi mūžā - divatā ar narkomānu! Līva no dažu metru attāluma piesardzīgi vērās uz Zobgriezi. Ja viņš mēģinātu tuvoties, vai viņa paspētu laikus aizbēgt?

18

TOVAKAR viņa ar astoņdesmit bizītēm pakausī tikai dažas reizes mājās nokāpa lejā uz pirmo stāvu. Un arī tad - dvieli ap matiem aptinusi.

Nākamajā rītā tēvs un mamma jau agri pārcēlās uz pilsētas krastu. Līvai atlika vien kādas piecpadsmit minūtes sevi aplūkot gaiteņa lielajā spogulī un atkal doties pie Elīnas. Nevēlēdamās pirms diskotēkas vēl atgriezties mājās, viņa savu topiņu un puķītēm apšūtos džinsus jau uzvilka tūlīt.

***

-     Viens simts deviņdesmit astoņi, viens simts deviņdesmit deviņi, - arvien uzvarošākā balsī skaitīja Elīna. - Divi simti! Ar to arī tevi apsveicu, mīļā draudzene! Tu viņam patiksi. Tu jebkuram lauvam, zilonim un pat pērtiķim patiksi.

-    Kā tad šie tur gadīsies? - Līva svešajā meitenē, kas vērās viņai pretī, centās pazīt sevi.

-     Kā, vai tad tu šovakar nedosies uz veco cirku? - Un nu viņas abas apskāvušās smējās - priecīgas par to, ka bizīšu pīšanas stundas ir garām, ka pienācis piektdienas vakars, kuru Līva jau bija gaidījusi ilgi pirms šī pavasara, kad tīras sagadīšanās pēc kļuva par glābēju kādam peldētnepratējam.

Lecam uz augšu,

Lecam uz leju. [6]

-     Lecam!

Vecais cirks lēnām pildījās ar dejotājiem. Pret griestiem kā doņi ezerā līgojošas rokas. Vēl tikai reti smaidi. Vēl neiesiluši augumi. Vēl vēsīgi vecajos mūros.

Lecam pa jaunam,

Lecam pa vecam. Lecam!

Mārcis ir apjucis. Atkal sēž līdz kaklam ezerā, pie mieta pieķēries. Šī vairs nav tā meitene no Sirsniņsalas, kas viņu tūlīt izvilks ārā, kas kautrīgi uzsmaidīs - tik kautrīgi, ka viņš pēkšņi uzdrošināsies viņu noskūpstīt.

Lecam uz sāniem,

Lecam uz priekšu.

-     Lecam!

Līvas divsimt bizītes liesmo, kad starmeši no priekšas, kad starmeši no sāniem met zibšņus deju zālē - vecajā arēnā. Tāpat zibšņo viņas acis zem violetajiem plakstiņiem: es, šodien es, es, tikai es…

Lecam uz āru,

Lecam uz iekšu. Lecam!

Ūdens ezerā viļņojas kā starmešu gaisma - pa šļakstam viņam mutē, pa šļakstam sejā, pa šļakstam arī galvai pāri. Ilgi tā viņš vairs nenoturēsies! Ja tiktu ārā… "Piedod un tici: šoreiz būs pavisam citādi!"

Lecam pa vecam,

Lecam pajaunam.

-     Lecam!

Varbūt piedot, varbūt pavisam aizmirst to neveiksmīgo dienu? Pa īstam viņi jau iepazīstas tikai tad, kad kāds puisis kā Kolumbs ir atklājis Sirsniņsalu. Un viņam, protams, par to pienākas smaids!

Lecam pa vecam,

Lecam pajaunam,

Lecam pār kārti,

Un pāri plecam! Lecam!

-            Tu tiešām spēj pārsteigt! - viņš, ar kājām sataustījis ezera dibenu, saka. Un tad, jau pavisam noteikti sapratis, ka tiks krastā, atmaigst: - Patiešām superīgi! Kad tu paspēji tās bizītes?

-            Tev arī matos nebija to gaišo šķipsnu! - Viņa sapurina galvu ar savām divsimt bizītēm un jūtas tik viegla, tik liela prieka piepildīta, ka bez pūlēm uzlido vecā cirka kupolā. Un tur pie griestiem drusku uzkavējas.

Ak, mana mīļā, tu lec uz augšu,

Es vientuļš lejā te palikšu!

Nepaliks, viņš šoreiz noteikti nepaliks viens pats uz Kapteiņsalas pie doņmalas vītoliem - kā toreiz. Kaut vai tāpēc vien, ka tādas salas ezerā vairs nav.

Lecam tik tālu,

Lecam tik tuvu.

-     Lecam!

Vēl skanēja no vecā cirka, bet viņi vairs nekur nelēca. Sēdēja ostmalā, kājas ūdenim pārkāruši. Varbūt vienīgi ritmā vēl sašūpojās kāda no Līvas divsimt bizītēm. Bet tāds šovakar jau arī bija to uzdevums - pārsteigt.

19

VARBŪT Sailita aizkavējās ilgāk, nekā bija solījusi, bet varbūt laiks, pavadīts divatā ar Zobgriezi, Līvai likās divtik garš.

Tāpēc viņa juta lielu atvieglojumu, Sailitu atkal ieraugot.

Sailita gan, liekas, viņu pat nepamanīja. Uzreiz iemetās būdā pēc savas medmāsas kastītes, tad, pietu- pusi blakus Zobgriezim, uzrotīja tam piedurkni, aplika gumijas žņaugu un profesionāli veica to, ko Līva reiz jau bija novērojusi, bēniņos slapstīdamās.

Zobgriezis kā manekens skatlogā ne pretojās, ne izdvesa kādu skaņu. Un tas Līvu nemaz nepārsteidza. Pārsteidza viņu pavisam kas cits - nolikusi zālē sev līdzās tieviņo šļirci, kurā vēl nedaudz bija palicis duļķaini asiņains šķidrums, Sailita sagatavoja vēl vienu devu un ar lietoto šļirci to prasmīgi ielaida savā vēnā… Tad viņa pievēra acis un atbalstījās pret Zobgrieža plecu. Nu tikai Līva uz Sailitas tievā kakla zem auss pamanīja lielu zilumu. Pirms promiešanas tā noteikti tur nebija!

- Ko nu boķē? - Sailita atvēra acis un gurdi ierunājās. - Zilumus neesi redzējusi? Ej labāk būdā nosnausties! Pagājušā naktī jau nekāda lielā gulēšana neiznāca. Kas zina, kā šonakt vēl būs. - Un Līva paklausīja. Tikko izstiepusies uz vatētajām segām, viņa iekrita dziļā miegā.

No rīta atslēgusi Līvas istabas durvis un tikai tad pamanījusi meitas pazušanu, mamma darbā izprasīja brīvdienu un nolēma Līvu sagaidīt atgriežamies. Protams, pēc ģimenes telefonu grāmatas viņa pakāpeniski apzvanīja sev zināmos Līvas klasesbiedrus un draudzenes. Visi izklausījās pārsteigti un apmulsuši. Arī Elīna.

Vienīgais, kas mammu mierināja, bija atklājums, ka arī Līvas laiva vairs neatradās pie steķiem. Tā pati laiva, uz kuras sāniem pirms kāda laiciņa parādījās jocīgais, ar sarkanām sirsniņām greznotais uzraksts. Jā, šo vārdu pirms daudziem gadiem mamma jau kaut kur bija dzirdējusi, bet nu vairs skaidri neatcerējās, kādā sakarā.

Kad līdz pusdienas laikam Līva vēl neatgriezās, mamma kļuva pavisam nemierīga. Piezvanījusi Līvas tēvam uz darbu, viņa kārtējo reizi uzkāpa meitas istabā un pārcilāja dažādas lietas, varbūt cerot gūt kādu atbildi. Tomēr visur izmētātās Līvas mantas nedeva pat ne vismazāko mājienu. Izgājusi uz balkona, mamma vērās uz ezeru. Tā plašums austrumos viņu nepiesaistīja nemaz, bet Trijupīšu līcis viņas skatienu pievilka kā magnēts. Mamma pat atcerējās sevi tur kādreiz staigājušu. Un tagad, arvien lielāka nemiera mākta, vina izlēma uz turieni aiziet atkal.

Bet neba jau viņa varēja turp doties savās mīļajās vasaras siksniņkurpēs un plandošajos zīda brunčos!

Uzvilkusi skapī atrastas Līvas treniņbikses (un tās viņai derēja!), arī pagalam novalkātas meitas krose- nes un vīra rūtoto kreklu (spogulis rādīja - daudz par platu!), viņa nevis cēlās ar laivu uzreiz līcim pāri, bet vispirms piestāja pilsētas krastā, tad, metot lielu likumu, kājām devās pāri dzelzceļa tiltam un visbeidzot pa ezermalu uz attālo vietu.

Laivu būdas šeit sākās pēc kādu piecpadsmit minūšu gājiena gar līča malu. Bet, jo vairāk ceļš attālinājās no pilsētas, jo būdas arvien vairāk izšķobljās un izļodzījās. Daudzas ar sen nekrāsotiem sāniem, izdauzītām rūtīm, melniem, sadriskātiem papes jumtiem.

Pa ceļam sastapusi vien dažus makšķerniekus, mamma jau gatavojās griezties atpakaļ, kad gabaliņu tālāk izdzirda kādu gārdzoši smejamies.

Tas bija pavisam jocīgs tips - ar taukainiem, līdz pleciem noaugušiem matiem, dobuļos dziļi iekritušām acīm un nedabiski garām, tievām kājām, kuras viņš bija pārstiepis gandrīz ceļam pāri. Protams, pie šīm kājām mamma apstājās un tikai tad pamanīja aiz vina sēžam nelielu, kalsnu meiteni.

-    Ko kundzīte te meklē? - meitene aizsmakušā balsī viņai tūlīt noprasīja, bet garmatainis atkal gārdzoši iesmējās.

-      Vai neesi te redzējusi pusaudzi, nu, meiteni - piecpadsmit gadus vecu? - mamma piesardzīgi paturēja acīs garmataino, kura kājas smieklu lēkmēs raustījās kā diegos iekārtai lellei.

-     Bet vai jūs gadījumā nepārdodat ķemmes? - Meitene viņā pavērās ar tik tumšām un šaurām acu zīlītēm, ka tās visvairāk atgādināja pārgatavu ābolu sēkliņas.

-      Jums vajag ķemmi? - Mamma noglauda savus matus. - Laikam nav paņēmusies līdzi.

-       Tad varbūt jūs varat piedāvāt cieši savelkamas jostiņas? - Meitene vīpsnājoši vērās te uz mammas veco, rūtoto kreklu, no kura spraucās ārā rokas ar gariem, sarkaniem, perlamutrīgi lakotiem nagiem, te atkal pētīja viņas zelta auskarus, kas šūpojās pie straujākām galvas kustībām.

-    Jostiņas? Kādas jostiņas? - Pasakas mamma kopš Līvas mazotnes nebija lasījusi.

-    Tad velciet tik ārā saindēto ābolu! - meitene pavēloši ierunājās.

Tas nu garmatainajam puisim no visas sarunas likās vissmieklīgākais. Atkal sācis ar gārdzošajiem smiekliem, viņš pārgāja uz tādiem kā krekšķiem, tos vēl papildinot ar plaukšķināšanu pa nodriskāto džinseņu ceļgaliem.

Un nu mamma pēkšņi visu saprata - viņas priekšā bija narkomānu pāris, kas viņu uzskatīja par… No apjukuma, no šodienas pārdzīvojumiem un spējām bailēm mammai acis piesprāga asarām.

-    Ticiet man, - viņa kaunēdamās, ka nesavaldījusies, šņukstēja, - ticiet man, es neesmu Ļaunā Pamāte, bet ļoti nelaimīga māte, kas meklē savu pazudušo meitu…

-      Ha-ha-ha! - nu smējās arī meitene. - Spogulīt, hā, kura no mums ir smukākā?

20

Šī sestdiena solījās būt īsti vasarīgs. Vispirms iespīdējusi pa Līvas istabas viscaur stiklotajām balkona durvīm, saule lēnām, bet noteikti ap pulksten astoņiem sasniedza viņas guļasvietu. Līva vēl pagriezās pret sienu, bet juta, ka vairs neaizmigs. Viņa nekad agrāk nebija varējusi iedomāties, ka prieks, kas viņu pildīja, reizē varēja arī radīt lielu nemieru un agrāk reti kad pamanītas skumjas.

Vispār jau viņa bija līksma būtne. Vienmēr smējās par smieklīgiem un mazāk smieklīgiem jokiem, ķiķināja - vai vajadzēja vai nevajadzēja. Žurnālus un avīzes sāka lasīt no anekdošu lappusēm. Kad tik patrāpījās kāds brītiņš laika, šķirstīja un pārlapoja karikatūru albumus. Un smieklīgākos zīmējumus labprāt pārstāstīja, ja vien atradās klausītājs.

Bet nu viņu pildīja skumjas. Nē, prieks! Tomēr priekam klāt bija skumjas. Kaut kāds ārprāts - prieks ar skumjām! Diezin, vai citām meitenēm arī uzmācās tik dažādas, savstarpēji izslēdzošas jūtas? Varbūt tās nemaz savstarpēji neizslēdzās, bet atradās līdzās. Kā sliedes, piemēram. Arī līkumos blakus un vienādā attālumā. Arī krustojoties ar citām sliedēm.

Un, netikusi ar sevi nekādā skaidrībā, viņa vēl brīdi pavārtījās un cēlās augšā. Sestdienas rītā pulksten 8.33! Nē, Elīna tam nevarēs noticēt… Viņa, Līva, bez mammas bakstīšanas pati uzcēlusies sestdienas rītā pulksten 8.33, jo viņu, lūk, dara nemierīgu prieks un tajā pašā laikā māc skumjas.

Spogulis rādīja, ka viņas divsimt bizītes ir godam izturējušas pirmo nakti. Tātad viens punkts priekam klāt. Bet tās vēl nebija redzējusi mamma! Nu atkal viens punkts no prieka nost.

Diezin kā bija pareizāk: mammai parādīties brokastu gatavošanas laikā vai tikai - sēžoties pie galda?

Otrais variants Līvai likās labāks, jo tad nepastāvēja risks, ka arī tētis varētu palikt bez ceptām olām.

Kad viņa nesteidzīgi iegāja virtuvē un padeva labrītu, tomātu un gurķu salāti ar krējumu jau bija sagatavoti, tēja uzvārīta un uz lielās pannas čurkstēja vismaz pusducis olu.

Mamma vienu mirkli pameta uz viņu paviršu skatu, nu, it kā nekas tāds - ārkārtējs - nebūtu noticis, un vēl pārbēra olām sāli. Tad mamma pavērās uz viņu vēlreiz un… pamanīja pārmaiņas! Tomēr viņa vēl saņēmās - izslēdza gāzes liesmu, aizgāja līdz virtuves durvīm un pasauca tēvu:

-            Nāc brokastīs! - Un tie līdz vakaram bija mammas pēdējie vārdi, ko Līva no viņas dzirdēja.

Līva, mammas pētošā skatiena pavadīta, steidzīgi apēda ceptās olas, izdzēra tēju un nomazgāja savus brokastu traukus.

-           Tā tik no rīta likās, ka būs saulaina diena, - mēģināja jokot tēvs, - bet nu rādās - briest negaiss ar pērkonu un zibeni…

Bet nenobrieda!

Pēc brokastīm, atkal mammas ciešajā skatienā spoguļojoties, Līva izravēja pie mājas puķu dobes.

Tad drīz vien klāt bija pusdienas.

-           Vai nu bez negaisa šodien iztiks? - bažīgi pa logu ārā vērās tēvs.

Iztika! Klusēdami viņi paēda pusdienas, un Līva līdz "Panorāmai" teicās pārirties uz pilsētu. Mammas skatiens viņu pavadīja vēl pat arī kanāla vidū.

Pēc Līvas atgriešanās, kā jau sestdienas vakarā, viņi apsēdās dzīvojamā istabā ar saldējuma trauciņiem rokās. Mamma no savējā ar karotīti, vēl joprojām klusēdama, nolasīja zemenes, tad mazliet pacēla acis un teica meitai:

-     Es gan nebūtu tos matus krāsojusi tik spilgtus!

-           Šī krāsa ātri nomazgājas! - Līva arī vispirms apēda zemenes.

-             Un kāpēc to bizīšu vajadzēja tik daudz? - Mamma no sava trauciņa paņēma pavisam niecīgu saldējuma kriksīti. - Vai nav bezgaumīgi?

-             Mammu, par gaumi nestrīdas! - Līva ar karotīti vilka savā saldējumā noslēpumainus rakstus.

-              Gaume varbūt ir vienīgais, par ko ir vērts strīdēties! - Mamma iegrāba lielu saldējuma kaudzi, visu iebāza mutē un, apsaldējusi zobus, pielika mutei priekšā plaukstu. - Ar spilgti krāsotiem matiem un tūkstoš bizītēm, - viņa turpināja, kad saldējums mutē bija izkusis, - protams, ir daudz vieglāk izcelties! Bet vai tu to spēj tāpat, nemainot izskatu?

-    Domāju, ka spēju! - tas bija viss, ko atbildēja Līva.

-            Tad jau… tad… viss ir kārtībā… - Mamma vairs nebilda ne vārda un ar mazo karotīti rūpīgi izpulēja savu saldējuma trauciņu.

-             Šoreiz kā par brīnumu meteorologiem izrādījusies taisnība! - Drīz vien tēvs beidza savu saldējuma porciju. - Arī rīt gaidāma saulaina diena.

21

SAILITA viņu modināja, rupji purinot aiz pleca.

-    Celies un pazūdi no šejienes! - viņa čukstēja.

-    Karaliene tev ir uz pēdām. Es redzēju viņas asiņainos nagus… Tu šeit nevari būt droša ne mirkli.

-    Karaliene? - Līva uzcēlās pussēdus.

-      Jā, taujāja pēc tevis un izlikās par māti, kas meklē savu pazudušo meitu. Tomēr es viņu pazinu uzreiz!

-       Bet mums viņa neko nevar padarīt! - Nu būdā bija ienācis arī Zobgriezis un palēkdamies ķēra saulesstarus, kas spraucās iekšā pa putekļaino lodziņu.

-    Šeit, tornītī, mēs esam pilnīga drošībā.

-      Vai mēs esam tornītī? - Sailita, liekas, no vienas pasakas pārgāja citā.

-      Pašā vidū - uz platā dīvāna! - Zobgriezis apstiprināja. - Mēs uzvelkam zāli un uzlidojam gandrīz līdz griestiem. Tur, kur mazie, krāsainie lodziņi. - Zobgriezis pie acīm pielika taurītē saliektas plaukstas un, veroties tām cauri kā kaleidoskopā, atkal ierunājās:

-     Redzu, redzu…

-      Ko tu redzi? - arī Sailita savas dūrītes salieca taurītē un tēmēja kādā saulesstarā.

-       Tu baltā, vieglā, gandrīz caurspīdīgā kleitā nāc šurpu pa lauku. Galvā tev pildīto magoņu vainadziņš.

-      Tas - mans līgavas plīvurs? - Sailita savā kaleidoskopā laikam visu tik skaidri neredzēja kā viņš.

-       Jā, tas, mīļā, tavs plīvurs un kāzu kleita, - viņš apstiprināja. - Nu redzu tuvojamies arī kādu puisi - tumšā uzvalkā, baltā kreklā…

-             Vai tas izskatās pēc tevis? - Sailita vēl drusciņ šaubījās.

-     Līdzīgs, ļoti līdzīgs! - viņš atbildēja.

-            Nu es redzu labāk, - Sailita turpināja, - tas puisis patiešām esi tu, Kristap, bet bez… melnā uzvalka. Tāds tev gaužām nepiestāv. Lai baltais krekls paliek, bet melno bikšu vietā tev ir gaiši džinsi ar manis uzšūtām lillā margrietām.

-            Bet vai mēs esam vieni paši, bez kāzu viesiem? - Viņš, tā kā drusku vīlies, grozīja savu dūru kaleidoskopu.

-           Mans papucis ir te! - apgalvoja Sailita. - Viņš taču nevarēja neierasties uz sava mīļuča kāzām.

-    Viens pats? - Zobgriezis atkal tēmēja saulesstarā.

-             Paga, paga, liekas, redzu arī sievieti - garā, sudrabainā kleitā. Viņa mīļi, mīļi smaida, viņa, Kristap, šodien mani mīl tikpat nāvīgi kā tu.

-            Tā tava mamma, Sailit! - viņš apgalvoja, samie- dzis acis tāpat kā iepriekš. - Nu dzirdu soļus. Vēl kāds nāk. Tagad klauvē!

Knibu, knābu, dūjiņas,

Kas knibinās pie mājiņas?

Viņš nolaida savu dūru kaleidoskopu un paskatījās uz durvīm.

-            Nāciet, mirlas, ārā! Vai tad dienas laikā sūtat? - Līva uzreiz pazina Teletūbija balsi.

-             Knibu, knābu, dūjiņas… - Zobgrieža teikto vēl lēnām atkārtoja Sailita.

-             Vai tik nebūs kaut kur aiztinušies? - Teletūbija balss kļuva nepacietīga, un reizē ar to vērās arī durvis.

Pamanījis Zobgriezi un Sailitu stāvam pie putekļainā lodziņa, bet Līvu sēžam guļasvietā, Teletūbijs panācās telpā dziļāk un pēkšņi bez brīdinājuma uzbruka Līvai.

- Tu, mazā, zaglīgā draņķe! Šitā mani piešņākt! Kur ir tie telefoni, kurus es tev iedevu pārdošanai?

22

BLAKUSISTABĀ sāka skanēt paskaļa mūzika, un nu viņi varēja sarunāties, it kā būtu divi vien.

-     Man pēdējā laikā tādi tusiņi iznāk gandrīz vai katras nedēļas beigās, - Mārcis stāstīja, bet varbūt dižojās.

-    Tev ir tik daudz draugu? - Līva interesējās.

-     Paziņas, draugi un draugu draudzenes, kam, izrādās, dzimšanas diena vai vārdadiena ir vasarā! - Mārcis skaidroja.

-     Cik jocīgi! - Līva līksmi iesmējās un tieši tā arī jutās. - Tad jau no visiem es vienīgā esmu dzimusi ziemā, bet vārdadiena man jau garām.

Un Mārcis tā arī paskatījās uz viņu - kā uz vienīgo un ne ar vienu citu nesajaucamo. Turklāt viņai bija sev jāatzīstas, ka šis ciešais, mīļais skatiens viņu darīja daudz drošāku.

Bet arī šī vakara rīkotājas - dvīņumāsas Sigita un Ligita - pret viņu izturējās kaut kā īpaši. Tuvojoties zemajam zvilnim, kur viņi abi ar Mārci sēdēja cieši blakus, viņas abas vienlaicīgi smaidīja un sniedza lielas sulas glāzes.

-      Mūsu brūvējums! - Sigita un Ligita arī runāja gandrīz reizē.

-      Vai tad pašas spiedāt? - naivi apprasījās Līva, ieskatoties savā sulas glāzē.

-      Pašas, visu pašas! - nu māsas arī ķiķināja korī. - Tāpēc tagad saskandināsim uz mūsu trīsdesmit gadiem! - teica viena, kas bija sarkanā vestē. - Mārci, kāpēc tu šodien tāds klusiņš un kautrīgs? - apjautājās otra, melnajā vestē. - Vai tad neredzi, viņš taču ir kopā ar draudzeni! - atbildēja sarkanā veste. - Ak, pareizi! - it kā attapās melnā veste.

-    Ligita, Sigita, Pigita, šaher, maher, bums! Lai priecīga dzimšanas diena jums! - uz to visu atbildēja Mārcis un iedzēra no pasniegtās glāzes. Līva rīkojās tāpat, un viņā ieplūda patīkams siltums. Bet varbūt tam bija maz sakara ar glāzes saturu? Viņa taču pirmo reizi tika nosaukta par Mārča draudzeni! Kaut gan - šis un tas jau viņu kaitināja abu dvīņumāsu jokos… Nu neba jau Mārcim tas bija pagājis garām! Tikko meitenes devās pie citiem viesiem, viņš tā kā vainīgs ierunājās:

-    Tā ar sarkano vesti ir Sigita, melnajā - Ligita! Šādi viņas ģērbjas vienmēr. Ja vien vakara gaitā nesamaina drēbes. Bet to muldēšanos pārāk neņem galvā.

-    Arī par to draudzeni ne? - Līva nevarēja atturēties nepajokojusies.

-      Tas gan ir nopietni! - un Mārcis apņēma viņas vidukli.

Deju istabā tika izslēgta gaisma, un vēl vairāki pārīši pārcēlās uz turieni. Pa atvērtajām durvīm varēja redzēt tos cieši kopā - lēnām, lēnītēm kustoties mūzikas ritmā. Arī to lūpas turējās kopā.

-    Vai mēs nepadejosim? - ierosināja Mārcis.

Mazliet apmulsusi, Līva cēlās augšā. Tāds pats izskatījās Mārcis.

Citas meitenes skūpstoties bija aizvērušas acis - Līva ievēroja, un viņa arī, uzlikusi galvu Mārča plecam, pievēra plakstus. Un nu viņai vairs nevajadzēja par apkārtējiem domāt. Tie pēkšņi izzuda, atstājot tikai viņus ar Mārci vien pavisam piesardzīgi kustamies siltajā, maigajā puskrēslā.

Tā, acīm ciet, Līva arī atcerējās Elīnas stāstu par vēlēšanos skūpstīties bērnībā, kad to dara citi. Līva pasmaidīja: Elīna gan šeit gūtu ierosmi! Bet viņa pati? Kā bija ar viņu?

Kārtējam mūzikas gabalam beidzoties, Mārcis apstājās un pavērās viņā.

-    Vai tu snauduļo?

>

-            Nē, ko tu! - Viņa sarka un cerēja, ka šeit to nevar pamanīt.

-             Varbūt apsēdīsimies? - Mārcis patiešām viņas vēlmes uztvēra jau tad, kad viņa pati tās vēl nebija noformulējusi.

Atgriežoties gaišajā istabā, pie pašām durvīm viņi sastapās ar Sigitu un Ligitu, bet varbūt ar Ligitu un Sigitu?

-    Tas nu nekur neder! - ierunājās Ligita.

-     Patiešām galīgi garām! - piebalsoja Sigita.

-           Vai tad jūs esat baznīcā, nevis manā piecpadsmit gadu ballītē? - turpināja Ligita.

-    Manā piecpadsmit gadu ballītē! - spiedza Sigita.

-            Mūsu ballītē! - viņas iespiedzās reizē un vienlaikus arī pakniksēja.

-Visi dejo, kā jādejo, maigojas, bučojas, bet jūs… - pārmeta Ligita.

-            … bet jūs… kā saldējumi uz puļķīšiem! - piekrita Sigita.

-              Bez nevienas bučas! - viņas atkal runāja korī. - Tā mēs neesam ar mieru! Mūsu ballītē…

-            Mārci, izvēlies mani! - sarkanā veste novirpuļoja viņiem degungalā.

-    Nē, mani! - nu melnā griezās kā traka.

-    Es bučojos labāk! - šmakstināja sarkanā.

-    Es vēl labāk! - šaudīja mēli melnā.

-    Bet šodien viņš nesaņemsies! - spriedelēja Sigita.

-    Šodien nesaņemsies gan! - piekrita Ligita.

-    Kādu citu reizi, ja? - sarkanā veste apkampa melno.

-            Citu, citu, noteikti citu! - melnā arī izstiepa pretī rokas. Un viņas abas garšīgi sabučojās.

23

- TĀTAD, kur ir tie telefoni, ko es tev šorīt iedevu pārdošanai? - Teletūbija balsī bija tādas neprātīgas dusmas, ka Līva tajā brīdī vispār nespēja izteikt ne vārda. - Nevienam nevar uzticēties, nevienam! -

Teletūbijs nu vērsās pie Sailitas un Zobgrieža, bet viņi abi, liekas, vēl atradās savā tornītī ar krāsainajiem lodziņiem kā kaleidoskopa stikliņiem.

-             Tu domā, piešņāksi mani un basta! - Teletūbijs atkal vērsās tieši pie Līvas. - Tas vēl nevienam nav izdevies! - Viņš ar kājas spērienu apgāza vienu kasti, tad otru. Nošķindēja kaut kādi trauki, plīsa pudeles.

Piecēlusies stāvus, Līva, kā aizsardzību meklējot, pievirzījās tuvāk Sailitai un Zobgriezim, bet viņi blāvām acīm joprojām vēl vērās netīrajā lodziņā, it kā būdas demolēšana nemaz, nu it nemaz neskartu abus.

To izmantojot, Teletūbijs metās patrepē, kur bija izklātas vatētās segas.

Zem tām paslēptās lietas nu lidoja, kur kurā. Tomēr telefonu šeit nebija! Spārdoties un lādoties Teletūbijs virzījās uz būdas attālāko stūri. Tur viņš puskrēslā uzkāpa zaļām šķērēm.

Tādas atrodas ne vienā vien bērnistabā un itin labi noder rokdarbiem un aplikāciju veidošanai. Bet Teletūbija rokās tas bija varens ierocis! Segām izplēstie vates kušķi nu piepildīja telpu, saceļot arī kairinošus putekļus. Zobgriezis, paieskājis sev galvu un pakasījis pakakli, devās ārā, atstājot durvis vaļā.

Uz brīdi pārtraucis plosīt segas, Teletūbijs iebļāvās:

-     Durvis! Taisi durvis ciet! Laukā taču daudz odu!

-            Tu domā, ja aiztaisīšu, tur paliks mazāk? - Zobgriezis attrauca, pat nepagriezies.

Aiz Zobgrieža aši devās ārā Sailita. Viņai centās sekot arī Līva, bet Teletūbijs nostājās viņai ceļā.

-     Kas tev mugursomā?

Aizsienamajā nodalījumā neko vērtīgu neatradis, priekškabatā Teletūbijs sataustīja mobilo telefonu.

-     Un sitas? Vai tik vienu jau neesam dabūjuši rokā? Tu, zaglīgā kaza! - viņš cirta Līvai pļauku. - Tev būs jāpasaka, kur paslēpts otrs!

-     Tos telefonus es… - Līva, aizsegusi seju, čukstēja, - tos telefonus… es tepat kaut kur noliku…

-    Bet kur tad šie ir? - Teletūbijs viņai neticēja. - Varbūt noraki kā suns kaulus nebaltām dienām! - Viņš vaibstījās. - Tu tikai neiedomājies, ka arī šoreiz nospīdēsi, mani atstājot ar garu degunu! Kamēr apdomāsies, es tevi, drošs paliek nedrošs, iespundēšu! - Viņš saķēra Līvu aiz rokas, pievilka klāt šaurajām kāpnēm un grūda pa tām augšā. Ar galvu vispirms atsitusies pret aizvērto bēniņu lūku, Līva tomēr to atspieda un pēc brīža jau atradās pazīstamajā vietā.

24

-       UN tik vien palicis pāri no vecās kapteiņmājas! - Līva rādīja Mārcim alkšņiem apaugušos pamatus. - Es te katru dienu, ejot garām peldēties, vienmēr iedomājos augsti uzvilkto karogu, kad kapteinis bijis mājās, un mazliet čīkstošo vējrādi…

-     Ne jau velti pilsētnieki kopš burukuģu laikiem šo salu dēvē par Kapteiņsalu, - Mārcis kā ekskursiju vadītājs ar plašu rokas vēzienu apvilka sev visriņķī.

-      Ne jau visi! Visi vairs ne! - Līva šķelmīgi viņu pārtrauca.

-      Un šī ir vēl viena dārga piemiņa no sirmā kapteiņa, kam pašam piederējusi sava sala! - Mārcis rādīja uz vecu motorlaivu. Tās priekšgals ar visapkārt stiklotu kabīni bija uzvilkts krastā, bet pakaļdaļa, kur rēgojās prāva motora kaste, pa pusei piesmēlusies, vēl atradās ūdenī.

-      Man kā kapteiņa mazmazmeitai tomēr dziļā nožēlā jāpaskaidro, ka… - Līva iesmējās, jo nespēja tik ilgi palikt nopietna, - … sirmais burinieku kapteinis ar šo laivu nav gan vagojis ezera plašos ūdeņus, jo… - Līva, muti aizsegusi, atkal spurdza, - … jo šī ir mana tētiņa vecā, caurā motorene. Ar to viņš jaunībā vizinājis manu mammu, kura reiz, vērdamās saulrietā, tētim teikusi, ka pēc apprecēšanās viņa gribētu meitiņu - tik baltu kā sniegs, tik sārtu kā ogle… Un nedaudz vēlāk piedzimu es! Tāpēc mamma šo laivu neļauj sadedzināt, glabājot par piemiņu no tām dienām…

***

Sauļoties viņi apmetās ezermalas zālītē. Te, aiz vītoliem, pasargāti no vēja un visiem, kas bija uz salas.

Tīkami izstiepusies uz vēdera, Līva sajuta niedres visapkārt, aļģes ezerā, doņus tepat degungalā un ne pirmo reizi apzinājās, ka šeit viņa jūtas pavisam droša un spējīga rīkoties tieši tā, kā vēlas.

Pagriezusies pret Mārci, viņa sastapās ar puiša acīm, bet tajās nebija ne vēsts no viņas drošuma un izaicinājuma. Mārcis pat likās tāds kā sabijies - tik ļoti viņā cīnījās vēlme - būt tuvāk - ar bailēm no atraidījuma. Tāpēc viņa zināja, kas jādara: uzlikusi roku puiša siltajām krūtīm, viņa ar lūpām pieskārās Mārča mutei. Un varbūt Mārcis kādu mirkli pat nenoticēja notikušajam. Bet, kad atjēdzās, apskāva viņu.

Agrāk nekad, domājot par skūpstīšanos, Līvai nebūtu ienācis prātā, ka tādā brīdī viņa būs spējīga skaidri apzināties notiekošo. Viņa, kā ienirusi ezerā, ar savām lūpām pieskārās ūdenszālēm - reizē gan vieglām un plandošām straumē, gan arī tik cieši turošām, ka ne atsvabināties uzreiz un uznirt. Bet varbūt viņa nemaz nevēlējās ātri atsvabināties? Vēl jo vairāk tāpēc, ka šīs neparastās ūdenszāles garšoja vienlaikus tik pazīstami un savelkoši kā kalmes, tik sveši un vilinoši kā ūdens mutuli avotainā krastā. >

Kad Līva ezermalas zālē atkal atlaidās Mārcim blakus, likās, zeme ar visu debesu kupolu griezās ap viņu. Tā viņai galva reiba pēc ilgiem un grūtiem peldējumiem, kad krasts izrādījās tālāk, nekā sākumā licies, bet tomēr ar lielu gandarījumu sasniegts.

Mārcis arī, kā augstu kāpienu pārvarējis, smagi nopūtās un apsviedās uz vēdera. Viņa brūnā muguras āda vēl saglabāja zāļu stiebru nospiedumus. Izjūtot spēju maigumu, viņa pārslidināja kreisās rokas delnu puiša lāpstiņām. Viņš nepakustējās. Tad viņa ar labo roku aizskāra pati savu muguru. Tur zāles nospiedumu nebija, bet šķērsām stiepās peldkostīma lencīte. Kļuvusi pārdroša, viņa to atraisīja un rādīja savu muguru saulei tik ilgi, kamēr tā pavisam paslēpās aiz ezergala vītoliem.

25

UZGRŪDIS Līvu būdas bēniņos, Teletūbijs vēl labu bridi ķimerējās ap lūku, to nosprostojot. Kad iesāktais bija paveikts, viņš uz kādu bridi pazuda, lai atgrieztos ar cirvi rokās un sparīgi mestos virsū kastēm, sadalot tās gabalos. Turklāt cirvis zibinājās tik šausminoši tuvu Līvai, ka no bailēm viņa stinga un savilkās kamoliņā, ik pa brīdim aizspiežot ausis. Tāpēc viņa uzreiz nesadzirdēja, ka Teletūbijs ik cirvja vēzienu vēl arī aizdarīja ar kaut kādu vienveidīgu, ritmisku murmināšanu. Kaut cik pārvarējusi bailes, viņa tomēr ieklausījās.

-Vārna, vārna, krā, krā, krā! - viņš, pa starpu elšot, paskaļi murmināja un ar cirvja pietu saplacināja kasti. - Tava sieva ragana! - Nu kastes dibens tika atdalīts no malām. - Viens, divi, trīs, un tu esi brīvs! - Teletūbijs sastrādātos dēļus ar spēcīgu spērienu aiz- lidināja uz durvju pusi. Bet no turienes neparādījās ne Sailita, ne Zobgriezis.

-     Vārna, vārna, krā, krā, krā! - Teletūbijs uzsāka jaunu ciklu, būdas stūrī izplēšot spundēto dēļu apšuvumu no iekšpuses. - Tava sieva ragana! - Viens dēlis nost: - Viens! - Otrs dēlis nost: - Divi! - Trešais dēlis nost: - Trīs! - Bet pa starpām sekoja arī smaga izelpa:

-     Nu tu esi brīvs!

"Savā apsēstībā viņš varbūt par mani ir aizmirsis?" Līva iedomājās un, kā skatoties televīzijā šausmu filmu, pat nedaudz distancējās no tā, kas notika tur apakšā.

-      Krā, krā, vārna! - Teletūbijs turpināja darboties.

-     Krā, krā, ragana! - Kraudams izlauztos dēļus visus

vienā kaudzē. - Krā, krā, sieva, augšā ragana! - Zem dēļu kaudzes - vates kušķus un saburzītas avīzes.

-     Ragana, ragana, augšā ragana! - Teletūbijs mētājās pa būdu, līdz atrada Sailitas pirmīt pamestās šķiltavas.

-      Cepsies, cepsies ragana! - Sākumā liesmiņa dega pavisam negribīgi, tad, gaišāk uzliesmojot, pacēlās arī dūmu strūkliņa, un Līvai kļuva arvien grūtāk elpot. Pēkšņi atjēgusies no baiļu sastinguma, viņa izmisīgi iekliedzās, bet neviens pats viņai nenāca palīgā.

26

VAKARPUSĒ viss izvērtās otrādi: jo vairāk saule atkāpās, jo sārtāka un karstāka kļuva Līvas mugura.

Sameklējusi pretapdeguma krēmu, Līva pie savas istabas spoguļa visādi izmēģinājās samitrināt ādu, bet viņas pašas rokas līdz lāpstiņām tā īsti nesniedzās.

Vajadzēja vien kāpt lejā pie mammas.

-    Ka tik nu nenolobās āda! - Mamma vēsām plaukstām smērēja krēmu uz viņas muguras, un tas Līvai, protams, atsauca atmiņā Mārča plaukstas. Par to viņa sev spogulī tūlīt noslēpumaini uzsmaidīja.

-     Un kur tad tu tik ilgi saulē gozējies? - ne pārāk ieinteresēti iejautājās mamma.

-    Tepat uz salas! - viņa atkal tikai nedaudz, ar pašiem mutes kaktiņiem pavīpsnāja.

-     Un tā viena pati nogūlies saulē, kamēr sarkana… kā vēzis? - Mamma paņēma jaunu krēma porciju. - Tādu dīku gulēšanu es pat nespēju iedomāties!

-            Viena pati ne! - Viņa, pagriezusies sāniski, salīdzināja sārto muguru ar savām gaišajām krūtīm, kuras blāvi izcēlās viņas augumā. Nē, tās vēl nebija tik apaļi sievišķīgas kā mammai, bet neizskatījās arī mazākas kā citām meitenēm viņas vecumā! Un tas viņai

> >

deva drosmi būt atklātai pret mammu. - Mēs sauļojāmies kopā ar Mārci.

-            Vai tu vari palikt mierīga un negrozīties? - Mammai vajadzēja kādu brīdi, lai koncentrētos. - Kopā ar Mārci? Nekad agrāk nebiju dzirdējusi par tādu klasesbiedru.

-            Mārcis nav klasesbiedrs! - Līvai pašas profils spogulī patika arvien labāk. - Mārcis ir… mans puisis!

Mammas masējošās rokas uz viņas lāpstiņām apstājās. Tad tika atvilktas nost pavisam, un Līva spogulī varēja redzēt, kā mamma cītīgi pēta viņas muguru, kur peldkostīma lencīšu zīmju patiešām nebija.

-     Un tu… kopā ar to… Mārci… sauļojies… kaila?

-            Nē, tikai bez lencītēm - gulēju uz vēdera, - Līvai neizdevās to pateikt tik bezrūpīgi, cik viņai būtu gribējies.

-            Sveša cilvēka klātbūtnē? - mamma pārjautāja, lai par dzirdēto būtu pilnīgi pārliecināta.

-            Viņš nav man svešs! - Līva apgalvoja un vēl piemetināja: - Bet tu salas aizvējā kopā ar tēti sauļojies tāpat…

-    Apžēliņ! - Mamma atkāpās no viņas soli. - Vai tad

tu nesaskati atšķirību? Tas taču ir tavs tēvs un mans vīrs!

-             Bet kad jūs ar tēti satikāties pirms… precēšanās un manas piedzimšanas? Vai…

-             Es toreiz biju vecāka un… prātīgāka… - mamma apgalvoja. - Ja vien tu zinātu, cik viegli meitenei ir spert nepareizu soli un paslīdēt! Cik viegli… - mamma acīmredzami uzvilkās. - Tā-ā-das attiecības prasa no cilvēka atbildību un kontroli pār sevi. Tāpēc tu tā-ā- dām attiecībām esi vēl daudz par jaunu. Daudz par jaunu! - Mamma pieklusa, bet Līva jau negaidīja, kad vina atsāks atkal.

-           Man Mārcis patīk, un es… viņam patīku, - apgalvoja Līva.

-            Tas ir vēl sliktāk! - mamma secināja. - Tad jūs sevi nepavisam nespējat kontrolēt.

-           Un kāpēc mums būtu sevi jākontrolē? - Līva kļuva izaicinoša.

-            Nu, ja tu nesaproti tik vienkāršas lietas… - mammas balss ieskanējās tā, it kā ar dakšiņu kāds skrāpētu pa šķīvi, un varbūt tieši tas arī mudināja Līvu neapklust.

-            Patiešām nesaprotu! - Viņa uzrāva T kreklu. Viņa pati sev vairs nepatika un, visticamāk, arī mammai ne.

-            Tad… - mamma stostījās, kas liecināja, ka viņa galīgi zaudē savaldīšanos, - tad… man būs jāaizliedz tev tikties ar Mārci.

-    To tu neuzdrošināsies! - apgalvoja Līva.

-              Uzdrošināšos gan! - tikpat uzbudināti atcirta mamma. - Jo man jau citas izejas nav.

-            Man gan ir! - Līva, lecot pa vairākiem pakāpieniem, sasniedza savu istabu, ieslēdza magnetofonu uz visskaļāko un paķēra mugursomu. Ko vajadzētu ņemt līdzi - viņa šajā uztraukumā nevarēja izšķirties. Tomēr dažas lietas, kas mētājās turpat acu priekšā,

somā iestūķēja gan. Vēl telefons, un lēciens uz durvīm. Bet tās bija aizslēgtas. Aizslēgtas no ārpuses!

Bezpalīdzīgi viņa iekrita gultā. Ne raudāja, ne trakoja - tikai truli skatījās uz puķainajām tapetēm. Kādu laiciņu vēl cerēja uz tēva pārrašanos. Tad nolēma vairs negaidīt. Pa balkona durvīm spraucās iekšā novakare, kas lēnām nolaidās pār ezeru.

Sperot vieglus soļus, viņa nokļuva līdz balkona margām. Pēc magnetofona izslēgšanas visā mājā un uz salas valdīja nomācošs klusums. Nometusi somu lejā zālē, viņa pati arī rāpās margām pāri. Kad iekārās izstieptajās rokās, līdz zemei vēl atlika 2-3 metri. Līvai nolecot zālē uz pirkstgaliem, būkšķis nemaz neizskanēja tik smags. Daudz skaļāki likās viņas laivas airu šļaksti. Apliekusi salu ap rietumu šauro galu, viņa priekšā nu redzēja Trijupīšu līci. Tam pāri jau kopš seniem laikiem rindā stiepās laivu būdas. Turp vina arī uzņēma kursu.

27

-     STULBENI, beidz ākstīties un liec meiteni mierā! - Būdā ienāca Sailita un izspārdīja Teletūbija sakurto ugunskuru. - Tie tavi meklētie telefoni ir tepat vien būdas priekšā - vībotnēs mētājas. Abi divi! Kristaps tos tur paslēpa, bet bija aizmirsis…

-    Kur ta'? Rādi! - Teletūbijs kā atmodies devās uz vaļējām durvīm, bet Sailita pa trepēm kāpa augšā pie Līvas.

Apvainojumi, kliegšana, sitiens pa vaigu, bailes no zibošā cirvja un ugunsgrēka - nu viss viņai bija satinies tik lielā un sāpīgā kamolā, ka ne vairs noturēt, ne apstādināt! Gulēdama bēniņos, viņa ļāvās sevis žēlošanai.

Asaras plūda pār vaigiem, pleci raustījās, kaut kur no dziļumiem lauzās ārā šņuksti, kas kļuva arvien skaļāki un skaļāki.

-    Nu negaudo! Negaudo taču! - Sailita viņu mierināja, kā prata. - Neviens tevi nežēlos! Arī mani nežēlo. Vai dzirdi, negaudo!

Tomēr Līva nebija vairs apstādināma.

-    Ar to meiteni ir pavisam slikti, - Sailita to neteica nevienam konkrēti, visvairāk jau pati sev, jo Zobgriezis kopš skatīšanās saules starā tikai truli blenza kaut kur sev priekšā, bet Teletūbijs, atguvis abus aparātus, tagad pa kārtai spaidīja to pogas, zibinādams krāsainos displejus.

-     Pavisam slikti! - atkārtoja Sailita un, sameklējusi savu medmāsas kastīti, kas nebija cietusi būdas pārmeklēšanā, izņēma no tās lielu, iesārtu tableti un atkal uzkāpa pie Līvas. Viņas pleci vēl joprojām konvulsīvi raustījās, bet lūpas bez skaņas atbalsoja šīs kustības.

-    Še nem! - Sailita tableti centās iestumt Līvai mutē.

-     Negribu, vairs neko negribu! - uz to viņai atbildēja Līva.

-     Tev paliks vieglāk! - Sailitā atkal atmodās žēlsirdīgā māsa. - Šo glabāju vēl no slimnīcas laikiem. Nu, lūdzu, norij!

Un Līva piekāpās.

Pēc kāda laiciņa pleci viņai pārstāja raustīties, rokas vairs nedrebēja, galvā iezagās viegls dullums, acis sāka mazliet baidīties no gaismas.

Nu viņa spēja jau piecelties un nokāpt lejā.

Ārpusē, pie laivu būdas notupies, viņu nemaz neievērojot, joprojām vēl telefonu pogas klikšķināja Teletūbijs, bet tas viņu ne vairs satrauca, ne kā citādi iespaidoja. Gabaliņu nostāk, garās kājas izstiepis, zvilnēja Zobgriezis. Kāda viņai bija daļa arī gar to! Tāpat vienaldzīgu viņu atstāja Sailitas pētošais skatiens.

Pārlūkojusi ezermalu, viņa pamanīja niedrēs iestaigātu taku. "Tur ir mana laiva," viņa atcerējās un pēc dažiem soļiem jau saskatīja tās priekšgalu.

Vēl nekāpjot uzreiz iekšā, viņa laivu lēnītēm iestūma dziļāk ezerā un tad, nošļakstot ūdenim zem zolēm, iekāpa arī pati. Iegūlusies airos, viņa nesteidzīgi izlauzās retajām niedrēm cauri un drīz vien jau atradās Trijupīšu līča ūdeņos.

Pāri līcim labi varēja aplūkot vītoliem apaugušu zemes pleķi, ko viņa visu bērnību bija saukusi par Kapteiņsalu. Un tas gaišais skurstenis aiz doņmalas vītoliem, liekas, piederēja viņas mājai.

Tomēr viņa par to visu neizjūta ne prieku, ne skumjas, ne arī ko citu tikpat svarīgu, ko būtu vērts atcerēties.

Ausīs iesisinājās tā kā sienāži, bet tiem nu šeit, ezerā, nevajadzēja būt.

Smagums no pieres laidās zemāk - uz pleciem, rokām. Tāpēc viņa sāka airēt vēl lēnāk.

Līdz salai bija vismaz pārsimt metru, kad viņa, migdama ciet, vēl pamanīja, ka laiva nedodas taisni uz priekšu, bet pārmaiņus griežas kā vilciņš. Brīžam pa kreisi, brīžam pa labi.

Reizē riņķoja arī visa apkārtne. Te priekšā parādījās plašais Trijupīšu līcis, te salas doņu mala, virs kuras vēl augstāk - novakares saulē - atspoguļojās kādas vecas motorlaivas stiklotā kabīne.

Šī jocīgā karuseļa ainiņa arī bija pēdējais, ko viņa skaidri uztvēra.

28

RĪTA pusē saņēmis Līvas īsziņu, Mārcis tikai aizsūtīja atpakaļ vienu jautājumu:

Kur tu pašlaik atrodies?

Kad pēc pusstundas atbilde vēl nepienāca, viņš visu priekšpusdienu ik pa brītiņam izmisīgi zvanīja Līvai, bet saņēma vien metāliskās balss paziņojumu:

Mobilais tālrunis, kuram jūs zvanāt, ir vai nu izslēgts, vai atrodas ārpus uztveršanas zonas.

Tātad Līva nevēlējās vai nevarēja kaut ko paskaidrot sīkāk.

Gājiens pie Kapteiņsalas laivu steķiem Mārci vēl vairāk samulsināja. "Sirsniņsala" ūdenī nešūpojās ne pilsētas pusē, ne arī otrā - pie vītoliem.

Visticamāk, ka Līva bija kaut kur ezerā. Bet to pārklāja mobilo sakaru tīkls! Tāpēc Mārcis kļuva arvien nemierīgāks.

Un tad viņš atcerējās par savu piepūšamo gumijas laivu, ko nesen bija salīmējis.

Pagāja vēl dažas stundas, kamēr Mārcis aizgāja laivai pakaļ un to piepumpēja, kamēr atrada, kur ielaisties ezerā, un izvēlējās virzienu - vistuvāko līci, kura nosaukums kaut kā saistījās ar upēm.

Un, kādas pārdesmit minūtes paairējis turp, viņš, iespējams, krastmalas niedrēs būtu pamanījis Līvas laivu, ja vien pie būdām, kuras šeit ezerā vērās jau kopš neatminamiem laikiem, nesadzirdētu skaļas balsis un, tajās ieklausoties, neapstātos.

Kāda piesmakusi meitene runāja kaut ko viņam nesaprotamu - par ķemmēm, jostiņām un beigās vēl arī minēja saindētus ābolus. Kā baisa atbalss visam iepriekš teiktajam pāri līcim izplatījās mežonīgi smiekli, kas brīžam noslāpa smējēja rīklē un atkal cēlās augšup, kopā ar krekšķiem un neizskaidrojamu plaukšķināšanu.

Un tad šiem smiekliem pa vidām vēl iespraucās raudulīga sieviete, kas nezin kāpēc apgalvoja, ka viņa neesot pamāte.

- Gatavie murgi! - pie sevis nomurminājis, Mārcis patālu ezerā saskatīja Putnu kalvi - salu, ko vakar bija rādījusi Līva un pat solījusies viņu turp kādreiz aizvest.

"Ja nu viņa pašlaik atrodas tur?" Cerības dzīts, pāri saules pielietajam ūdens klaidam viņš īrās uz salu… Bet, drīz vien ticis ezera plašumos, bez saules viņš sastapās arī ar vēja pretskrējienu un vairākas stundas patērēja, lai nokļūtu galā. Pēc tāda cīniņa un vilšanās, Līvu Putnu kalvē nesastopot, Mārcis atpakaļ airējās tuvāk pilsētas krastam un apzināti izbrauca kanālu gar Kapteiņsalu. "Sirsniņsala" tomēr nebija atgriezusies!

Nu viņam priekšā ar savām liektajām tērauda velvēm gulēja augstais dzelzceļa tilts, pa kreisi novakares saulē snauda vecie spīķeri, bet aiz Kapteiņsalas liecās šodien jau reiz izkuģotais ezerlīcis.

"Ja Līvas šeit, tuvumā, nav, viņa var atrasties tūkstoš citās vietās," deva padomu viņa racionālais saprāts.

"Bet kāpēc tad mani neatstāj sajūta, ka viņa ir tepat, tepat netālu?" nerimās intuīcija.

Un Mārcis, spītējot savam racionālajam saprātam, vēlreiz īrās līča ūdeņos iekšā… Bet, vēl pat nepietu- vojies vietai, kur pirmīt bija dzirdējis murgaini nesaprotamo sarunu, jau ieraudzīja no krastmalas ceļamies augšup melnus dūmu mutuļus, kam drīz vien sekoja šaudīgas uguns mēles. Tur dega kāda no vecajām laivu būdām! Un tad cauri liesmu sprakšķiem līdz Mārcim atkal atskanēja, liekas, tie paši skaļie, histēriskie smiekli.

- Tagad sasildīsimies! Vai, kā sasildīsimies! - smējējs savu sajūsmu pauda vēl arī vārdos.

"Šeit nu tev nekas nav meklējams!" Mārci atkal pamācīja racionālais saprāts. Tomēr viņš vēl šaubījās. Izvilcis no kabatas mobilo telefonu, viņš kārtējo reizi pārlasīja rīta pusē no Līvas saņemto īsziņu:

Šodien netiksimies. Esmu prom no mājām. Ja vēl varēšu, kādu ziņu došu vēlāk. Kapteiņa m-m-meita.

Kapteiņa maz-maz-meita! Šo Līvas teicienu viņš pēdējoreiz bija dzirdējis, stāvot pie vecās, pa pusei no ūdens izvilktās motorlaivas.

Varbūt vēja virziens bija mainījies, bet šoreiz vilnīšu plakšķēšanu zem savas gumijas laivas viņš nejuta vispār.

Pietuvojies Kapteiņsalai, Mārcis virzījās uz ezergala vītolu pusi. Pēc laiciņa viņu darīja uzmanīgu vairāki aplauzti doņi. Tad paplats šķēlums zaļajā sienā ļāva viņa skatam atrast "Sirsniņsalas" pakaļgalu.

Bet Līvas laiva izrādījās tukša!

Savas siksniņkurpes nenovilcis, viņš brida krastā. Tur vairāki vītoli, resnos stumbrus gandrīz līdz zemei noliekuši, aizsedza veco motorlaivu ar garos gados noputējušajiem plašās kabīnes logiem. Vienu no tiem aši notīrījis, viņš iekšā ieraudzīja uz muguras mierīgi guļam meiteni. Vakara saulē tās spilgti sarkanie mati ar daudzajām bizītēm izstaroja tādu gaišumu, ka Mārcis neuzdrošinājās meiteni modināt. Tāpēc viņš vienkārši apsēdās līdzās laivai zālē.

Tomēr ilgi viņš tā nespēja palikt mierā: novilcis T kreklu, viņš noslaucīja arī citus apputējušos stiklus visapkārt. Nu gaisma no visām pusēm apņēma guļošo. Cik mierīga un jauka viņa tagad izskatījās!

Vairs ilgāk nespēdams kavēties, Mārcis klusām, klusītēm piedauzīja kabīnei. Viņa ne plakstu nesa- mirkšķināja.

Tad Mārcis sašūpoja laivu. Viņa sagrozījās, atvēra acis un izbrīnīta iejautājās:

-    Vai manu dienin, kur es esmu?

-    Sirsniņsalā! - Mārcis atbildēja. - Celies augšā, nāc līdzi, es tev kaut ko parādīšu!

Vēl nedroši viņa izrāpās no vecās laivas un Mārcim pie rokas aizgāja līdz laipām. Tur viņš nedaudz samin- stinājās, bet tad ar spēju lēcienu pazuda ūdenī. Ātri izniris un plaši vēzēdamies, Mārcis tuvojās krastam.

Viņš peldēja! Vēl jau diezgan neveikli, bet enerģiski un apņēmīgi gan. Tad Līva arī neizturēja - tāpat ar visām drēbēm mugurā viņa ielēca pie Mārča. Turpat dziļumā, kur kājas vēl nekacēja ezera dibenu, viņi apskāvās. Un vēl kuļājās ūdenī kopā, kad Līva pamanīja no mājas izskrienam tēvu un steidzamies šurp. Aiz viņa, par savām augstpapēžu klikatām nedomājot, skrēja arī mamma.

-            Tas ir Mārcis! - pirmā uzrāpusies uz laipām, sacīja Līva. Un - pavisam neticami! - mamma smaidīja savu visjaukāko smaidu.

-            Pēc angļu valodas un datorkursu beigšanas es arī mācīšos… peldēt… - mamma turklāt vēl apgalvoja.

-     Tev būs grūti! - brīdināja tēvs.

-             Līva ir laba skolotāja! - mamma pieglauda sev slapjo meitu.

Sen viņas abas nebija jutušās tik tuvas.

Māris Rungulis SIRSNIŅSAlAS

Redaktore Aija Lāce

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-1852. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] Čeks - viena deva heroīna (narkomānu žargons).

[2] Nerubīt fišku - neprast, nejēgt, nespēt (žargons).

[3] Kāsītis - smēķis no kaņepēm (narkomānu žargons).

[4] Lomkas - paģiras pēc narkotiku lietošanas (žargons).

[5] Pārdot uz paneļa - likt nodarboties ar prostitūciju (žargons).

[5] Krahabors - skopulis (žargons).

[6] No R. Paula un G. Rača dziesmas "Lecam pa vecam".

Content

Rungulis Māris SirSniņSalaS