Rungulis Māris

Spoku un joku stāsti

SPOKU UN JOKU stĀsti

LIDOJOŠAIS KRĒSLS

Reiz pēc kino seansa apkopēja apskatīja zāli. Piepeši no balkona gaisā pacēlās kāds krēsls un lidoja viņai tieši virsū. Apkopēja izskrēja ārā no zāles un piespiedās sienai, bet, paskatījusies augšup, ieraudzīja, ka krēsls jau atrodas virs viņas. Apkopēja palīda zem galda. Krēsls apsēdās uz galda un cilvēka balsi teica: — Nu forši pārbiedēju!

LAURIJS SVIRSKIS Baldonē, 8 gadi

BALTA DAMA

Reiz ekskursanti aizbrauca uz kādu pili. Visi apmetušies tuvējā viesnīcā, bet divas meitenes palikušas pārnakšņot pilī, kādā zālē.

Tantiņa, kas sargājusi pili, gan meitenes aicinājusi pie sevis, pastāstīdama, ka viņas dzīvoklī esot blusas, bet pilī spokojoties. Un tā kā meitenes ļoti baidījušās no blusām un neticējušas spokiem, abas gulējušas zālē. Šai telpai bijušas divas durvis: uz balkonu un arī uz kādu vēl lielāku zāli. Tantiņa abas durvis aizslēgusi, atstādama ekskursantes vienas.

Meitenes jau laidušās snaudā, kad viena iz- dzirdusi, kā atveras un aizveras balkona durvis. Viņa saklausījusi arī tādu kā veco laiku zīda kleitas iečaukstēšanos. Kad pavērusies, tad re- lzējusi caurspīdīgu dāmu veco laiku tērpā izejam cauri viņu guļamajai telpai un pazūdam lielajā zālē. Tur sākusi skanēt mūzika, iedegušās sveces un parādījušies arī citi rēgi…

Meitene briesmīgi iekliegušies, un sveces uzreiz nodzisušās. Tantiņa, izdzirdusi kliedzienu, steigusies pie mežsarga, kas dzīvojis netālu, bet nežsargs nav bijis mājās, jo, izrādās, arī dzirdējis kliedzienu un jau aizskrējis uz pili.

Tuvojoties pilij, mežsargs ievērojis, ka viena degoša svece nolaižas no balkona. Mežsargs izšāvis, svece nodzisusi, bet kāda caurspīdīga dāma slīdējusi kapu virzienā, līdz pazudusi pavisam. No rīta tajā vietā mežsargs pētījis kapu plāksnes. Uz vienas bijis rakstīts: „BaItā dāma".

MARTA JURJĀNE Rīgā, 11 gadi

NOTIKUMS PILSDRUPĀS

Kādā vēlā vakarā divi brāļi gāja garām pilsdrupām un izdzirda, ka tur kāds šaušellgi gaudo. Abi brāļi nobijās un aizbēga.

Otrās dienas vakarā notika tas pats. Trešajā vakarā brāļi pierunāja līdzi nākt draugus. Un viņi visi lēnām devās iekšā pilsdrupās. Iegājuši aiz mūriem, puikas redzēja vecu klaunu, kuram priekšā tupēja liels suns. Klauns ar kociņu rokā diriģēja, bet suns šaušelīgi gaudoja.

GERDA STEPANOVIČA Iecavā, 11 gadi

KRUSTS

Reiz kādā dienā, kad lija stiprs lietus un pūta vējš, kapsētā pie vecās pils apglabāja kādu cienījama vecuma vīrieti. Pavadītāju bija daudz, un ziedi uz kapa sagūla klēpjiem.

Bērinieki izklīda, kad jau krēsloja. Un tādā laikā ļaudis parasti vairījās iet gar šo kapsētu, jo klīda valodas, ka vecajā kapličā ar sabrukušo zvana torni spokojoties. Tur it kā mieru nerodot kāda nabadzīga jaunekļa dvēsele. Pats jauneklis bijis iemīlējies barona meitā, un viņas tēvs iemānījis jauno cilvēku kapličā un tur nogalinājis.

Tātad pār kapsētu bija nolaidies vakars un, kad debesīs pavīdēja mēness, jaunā kapu kopiņa ļoti izcēlās starp pārējām — pie tās baltoja liels krusts.

Bet tad pa skujām klāto taciņu jaunajai kopiņai tuvojās klusi soļi. Nācējs, atpakaļ skatīdamies un apkārt glūnēdams, pienāca pie krusta, izvilka lielu maisu un sāka veikli tajā bāzt pavadītāju ziedus. Tajā brīdī liels mākonis aizsedza mēnesi, kapos kļuva pavisam tumšs. Pēkšņi uzpūta vējš un ar čīkstoņu savirinājās vecās kapličas durvis.

Ziedu zaglis uz brīdi pat pārstāja darboties, tomēr beigās saņēma drosmi un atkal sniedzās pēc puķēm. Bet — ak, vai! — kāds viņu turēja ciet un neļāva noliekties… Un, jo vairāk viņš centās izrauties, jo nezināmais ciešāk turēja…

—  Laid vaļā! — ziedu zaglis iekliedzās. — Vai tev žēl? — Tomēr tvēriens neatlaidās, un noķertā bailēs sastingusi sirds apstājās pavisam.

Kad uzausa rīts, kapu tuvākie iedzīvotāji sasveicinoties viens otram jautāja:

—    Vai dzirdējāt? Šonakt kapos atkal spokojās… Pat briesmīgi kliedza!

Bet tad runātājiem aizelsies pieskrēja klāt kapu sargs un izstāstīja, ka pie jaunā kapa esot atradis beigtu cilvēku. Visi devās turp un pazina savu kaimiņu — izslavētu puķu tirgotāju.

—    Kas viņam noticis? — žēli nopūtās kāda vecāka dāma.

—   Ne sists, ne kauts, — kapu sargs teica, — tik garā mēteļa stūri aizķērušies aiz baltā krusta.

—   Kāda kaunpilna nāve! — nočukstēja dāma. — Man tā patika pie viņa pirkt ziedus.

LINETA LUKJĀNOVA Rudē, 8 gadi

ZVANS

Mans vectēvs kopā ar savu draugu nāca no kroga. Abi bija mazliet iereibuši. Ejot garām kapiem, viņi izdzirda — skan zvans. Abi labi zināja, ka tik vēlā stundā nevienu neglabā, bet spokoties var gan. Tomēr viņi saņēma drosmi un gāja kapos iekšā skatīties, kas tur īsti ir.

Pie zvanu tornīša vīri ieraudzīja norāvušos bullēnu. Lopiņš laizīja un kustināja auklu, kas bija piesieta pie zvana mēles. No lā arī cēlās zvanīšana.

LINDA VALDMANE Baldonē, 11 gadi

CAURI KAPIEM

Tas bija kādu svētdienu, kad mēs ar brāli pa nakti gājām ciemos pie draugiem. Lai būtu taisnāk, mēs šķērsojām vecus kapus.

Kapos vēl nebijām tikuši līdz pusei, kad izdzirdām, ka mūs kāds sauc. Mēs atskatījāmies, bet neko neredzējām.

Nu gājām ātrāk, tomēr atkal dzirdējām saucēja balsi.

Bailēs izskrējām ārā no kapiem. Tad tik ieraudzījām, ka mums nopakaļ jož kāds draugs.

—  Vai tu sauci mūs kapos? — tūlīt noprasījām.

—  Jā! — viņš atteica.

ATIS AUSTRINŠ

Dobelē, 13 gadi

KRUMU SPOKS

Kādai meitenītei, kura dzīvoja laukos pie vecāsmātes, uz skolu bija jāiet gar kapiem. Reiz agri no rīta krūmos pie kapu žoga viņa izdzirda tā kā papīra čaukstēšanu… Meitenīte nodomāja, ka krūmos sēž kāds spoks un drāzās atpakaļ uz mājām.

—   Varbūt tas ir labais spoks? Tu, meitiņ, paprasi, ko šim vajag, — pamācīja vecāmāte.

Meitenīte drebot gāja atpakaļ, nostājās pret krūmiem un pilnā balsī sauca:

—  Spok! Spok! Ko tev vajag?

—  Vēl papīru! — no krūmiem atskanēja atbilde.

ANDRA I.

Rīgā, 12 gadi

TAS NEBIJA SAPNIS

Tētis kādam zēnam stingri aizliedza iet garām kapiem. Bet kā vienmēr viņam to gribējās. Un vienreiz arī zēns nenocietās un gāja kapiem garām. Te pēkšņi kapos kaut kas sāka spīdēt. Zēns devās uz spīdošo vietu. Tur no zemes izbrauca zārks, izkāpa zils skelets un teica: — Sēdies iekšā, brauksim! Zēns, domādams, ka tas ir tikai sapnis, iesēdās zārkā. Tad skelets viņam sasēja rokas, kājas 1111 aizveda.

JĀNIS MATUTIS Liepājā, 10 gadi

vecenīte uz cela

Reiz ap divpadsmitiem kāds taksometra šoferis brauc uz mājām. Skatās — uz ceļa stāv vecenīte ar paceltu roku. Apstādinājis mašīnu, šoferis jautā:

—  Uz kurieni jums vajag?

—   Uz kapiem! — vecenīte atbild.

—   Te nav tālu. Sēdieties iekšā! — šoferis atteic.

Pie kapiem vecenīte ierunājas:

—  Pagaidiet mani tepat, tūlīt būšu atpakaļ.

Pēc desmit minūtēm viņa atgriežas.

Nākošajā naktī tā pati vecenīte atkal stāv uz

ceļa un vēlas vēlreiz braukt uz kapiem. Šoferis arī aizved viņu un gaida tāpat kā iepriekšējo reizi. Šoreiz vecenīte atnāk pēc piecpadsmit minūtēm.

Nu šoferis jautā:

—  Ko jūs tur kapos naktīs darāt?

—  Miroņus ēdu! — vecenīte atbild.

ANDRIS un ALDIS MIGLĀNI Daugavpilī, 11 gadi

DOD GALU!

Māte reiz saka meitai, lai aiziet uz veikalu un nopērk klavieres. Tikai, lai nepērk ar sarkaniem plankumiem. Labi, meita aiziet uz veikalu un redz—citu klavieru nav, tikai melnas ar sarkaniem plankumiem. Neko darīt, meita nopērk tās pašas.

Tikko meita mā jās sāk klavieres spēlēt, no tām parādās asiņaina roka un saka:

—  Dod gaļu!

Meita iedod.

Ienāk mamma, sāk spēlēt, atkal izlien asiņainā roka un saka:

—  Dod gaļu!

Mamma arī iedod.

Atnāk no darba tētis un sāk spēlēt. Mamma saka, lai izbeidz, jo tur iekšā esot asiņaina roka. Tētis neklausa un turpina. Pēc brīža tiešām izlien asinainā roka un saka:

—  Dod gaļu!

Tētis iedod un skatās: no instrumenta paceļas dūmi… Tētis attaisa klavieres, bet tur sēž Raimonds Pauls 1111 cep šašlikus.

HARALDS APINIS Rīgā, 11 gadi

GREDZENTIŅŠ AR ZAĻO ACTIŅU

Reiz māmiņa uzdāvināja savai meitiņai gredzentiņu ar zaļu actiņu. Meitiņai gredzentinš » » » » ~ »

ļoti patika, un viņa no tā nekad nešķīrās.

Kādu dienu meitiņa izgāja pastaigāties, bet vairs nepārnāca. Māmiņa ļoti uztraucās un izsauca miliciju. Miliči visur izmeklējās, bet meitiņu tā arī neatrada. »

Pienāca Ziemassvētki, un māmiņa tirgū nopirka auksto gaļu. Kad māmiņa to uzlika uz šķīvja, viņa ieraudzīja gredzentiņu ar zaļu actiņu. »

ELITA MOROZOVA Jaungulbenē, 10 gadi

LĒTAS DESAS

Vecāmamma iet ārā no mājas un saka savam mazdēlam: — Gaidi mani, būšu pēc divām stundām! Paiet divas stundas, mazdēls gaida. Pienāk vakars, mazdēls gaida. Beidzot viņam tomēr apnīk gaidīt un pats iet meklēt vecomammu. Pēc ilgas meklēšanas zēns iemaldās tirgū un redz: vecāmamma stāv kilometru garā rindā pēc lētām desām.

KRISTAPS LAGZDINŠ

Cēsīs, 10 gadi

AK, ŠAUSMAS!

Kādu vakaru es gāju pa ielu. Man pretī skrēja

viens cilvēks un skali kliedza:

—  Ak, šausmas! Ak, šausmas!

Es arī nobijos un skrēju viņam pakaļ. Beidzot es viņu panācu un pajautāju:

—  Vai jūs redzējāt spoku?

—   Nē, nē! — atkliedza svešais. — Redzēju rakstu avīzē. Tur bija teikts, ka viss paliek dārgāks. Ak, šausmas!

INESE KESTERE Liepājā, 12 gadi

BALTAS KURPES

Reiz kāzu dienā nomira līgava. Māte viņu ieģērba kāzu tērpā un apbedīja.

Naktī pēc bērēm pie mātes sapnī atnāk mirusī meita un saka:

— Mammīt, kāpēc tu man uzvilki baltās kurpes? Tās man spiež!

Pēc tam meita pateica mātei, lai viņa aiziet uz Suvorova ielu 135 un aiznes čības.

Kad māte uz norādīto vietu aiznesa čības, tur gatavojās bērēm — bija nomirusi viena veca tantiņa. Māte palūdza radiniekus čības ielikt zārkā kopā ar večiņu.

Jau nākošajā naktī meita sapnī atkal atnāca pie mātes un teica , ka čības esot dabūjusi.

No tā laika meita mātes sapņos nav vairs rādījusies.

LIENE JOHANSONE Rīgā, 9 gadi

ZENS, KAS NOKĻUVA ZĀRKA

Reiz kāds zēns pastaigājās pa pilsētu. Nejauši viņš nonāca Spoku rajonā. Mājas tur bija cieši sablīvētas cita pie citas, turklāt visas melnas. Ielas bija bez ietvēm — šauras, šauriņas… Visur staigāja skeleti.

Sākumā zēns nobijās, bet tad nomierinājās. Katrs skelets aicināja viņu ciemos. Vienam zēns arī aizgāja līdzi.

Skelets viņu cienāja ar visādiem gardumiem. Mielodamies zēns aizmirsa skolotājas piekodināto: neēst neko, kas nāk 110 Spoku rajona. Zēns ēda visu, ko viņam deva. Un pēkšņi nogranda pērkons, un atvērās vāks melnam, tukšam zārkam, kas stāvēja istabas kaktā.

Zēns piepeši pārvērtās par jaunekli, vēl pēc brīža par vīrieti un beidzot istabā jau stāvēja sīks večukiņš ar garu, sirmu bārdu.

Tad večukiņš ievēlās zārkā un kopā ar to iebruka zemē.

… Zēns atjēdzās uz grīdas līdzās savai gultai, bet blakus viņam mētājās gara, sirma bārda.

LINDA IIAUKA Rīgā, 9 gadi

VAMPĪRS

Kādā skolā bija ķīmijas skolotāja, kas stundās uz bērniem vienmēr kliedza, lamājās un lika viņiem ļoti sliktas atzīmes. Skolotājai pašai bija sava laboratorija, un reiz tur ielavījās divi zēni, jo gribēja nočiept nedaudz nātrija. Kamēr viņi to vielu meklēja, pa durvīm nāca iekšā ķīmijas skolotāja. Tomēr zēni paguva paslēpties kādā tukšā skapītī. Skolotāja tūlīt piegāja pie kāda plaukta un sāka likt malā kolbas ar dzelteniem, ziliem un zaļiem šķidrumiem. Beidzot no plaukta viņa izņēma kolbu, kurā bija… asinis. Skolotāja tās kāri strēba, un nu tikai zēni ieraudzīja, ka viņai ir gari, asiņaini ilkņi.

Kad kolba bija izstrēbta, skolotāja paošņāja gaisu un sāka nākt uz tā skapīša pusi, kur slēpās abi zēni. Viņi neizturēja, izlēca ārā un metās bēgt. Tomēr sieviete vienu no viņiem saķēra un centās ilkņus iecirst tam kaklā, bet otrs zēns skolotāju pagrūda, 1111 ilkņi trāpīja tikai zēna plecā. Tajā mirklī zēns izrāvās un kopā ar otru izmetās pa durvīm.

Kopš tās dienas šo ķīmijas skolotāju neviens vairs nav redzējis.

JĀNIS JOŅEVS Jelgavā, 11 gadi

MES NOTICĒJAM ZENIEM

Kad es biju trešajā pulciņā, bet Gunita otrajā, mums zēni stāstīja, ka nometnē parādoties spoki. Mēs tam neticējām. Bet reiz, kad atnācām no jūrmalas, ievērojām kādas lielas pēdas uz trepēm… Nu mēs tiem zēniem uzreiz noticējām.

Bija vakars, mēs jau likāmies gulēt, kad pēkšņi izdzirdām — kāds lēni tuvojās mūsu istabas durvīm. Es teicu:

— Man bail taisīt vaļā!

Arī citas meitenes bija nobijušās. Beidzot tornī'r sadūšojāmies un visas kopā gājām atvērt durvis. Bet tur neviena nebija!

No rīta mēs visu izstāstījām audzinātājai. Zēni sēž, klausās un smejas. Izrādās, paši vainīgi — gribējuši, lai mēs noticētu viņiem.

KRISTĪNE KUPALINSKA Liepājā, 11 gadi

MAZIE, SPALVAINIE CILVĒCIŅI

Man ir draugs Vitauts. Viņš dzīvo vecā mājā, kur nav lifta, tāpēc draugam vienmēr jākāpj pa kāpnēm, kas nebūt nav jauki.

Vienreiz, kad Vitauts nāca mājās, notika kaut kas jocīgs. Iegājis pa priekšdurvīm, viņš redzēja, ka trepju telpā ir galīgi tumšs, bet vienu stāvu augstāk Vitauts izdzirda kaut kādu troksni. Viņš nodomāja, ka tur kau jas kaķi vai ari kāds cilvēks slēdz vaļā savas durvis. Tā kā Vitauts nebija no bailīgajiem, viņš tūdaļ kāpa pa kāpnēm augšā. Bet stāvu augstāk viņu kāds sagrāba aiz kājas un iekodās tajā. Vitauts vaļā netika un juta, ka zūd spēki, 1111 viņš paliek arvien nevarīgāks un nevarīgāks. Beidzot tomēr viņam izdevās izrauties.

Mājās mamma Vitautam kāju sadakterēja un izsauca policistus. Tie atbrauca un pratināja zēnu. Viņš izstāstīja, kā viss noticis, kā kāds viņam iekodies kājā, kā sūcis asinis.

Policisti tūlīt pārmeklēja kāpnes un kādā stūrī tur atrada mazus, spalvainus cilvēciņus. Policisti tos ielika būrī un aizveda uz zooloģisko dārzu.

IIEINO KĀRKLINŠ Rīgā, 10 gadi

GRIBU ASINIS…

Kādai meitenei tuvojās dzimšanas diena. Viņa . pieprasīja mammai koka lelli. Labi, mamma to nopērk.

Pienāk nakts, visi guļ. Lelle atdzīvojas un saka: '

—  Gribu asinis, gribu asinis…

Tad izsūc meitenei visas asinis un iet tālāk pie brāļa.

—   Gribu asinis, gribu asinis… — lelle atkal saka un izsūc zēnam visas asinis.

Tālāk lelle iet pie mammas un trešoreiz atkārto:

—  Gribu asinis, gribu asinis…

Mamma neatmostas, un ar vinu notiek tas pats.

Nu lelle iet uz virtuvi, kur vectētiņš. Viņš pašlaik sēž pie galda un dzer kefīru. Lelle ierunājas:

—  Gribu asinis, gribu asinis…

—  Bet vai kefīru negribi? — atteic vectētiņš.

KRISTĪNĒ KELDIŠA Rīgā, 10 gadi

KO PIEDZĪVOJA KRISTĪNE

Tas notika ar manu draudzeni Kristīni. Vina dzīvo pirmajā stāvā.

Bija skaista vasaras nakts. No karstuma Kristīne nevarēja gulēt, tāpēc atvēra logu un aizmiga.

Ap pulksten vieniem nakti Kristīni atmodināja loga iečīkstēšanās. Kāds iekāpa viņas istabā.

Kristīnei sirds sāka sisties stiprāk, gribējās paskatīties, kas tur ir, bet bija bail. Pa to laiku nezināmais, kas iekāpa pa logu, klusiem, klusiem soliem devās uz virtuvi.

Kristīne tomēr saņēmās un pavisam klusu sekoja tam. Tuvojoties virtuvei, Kristīne izdzirda, ka nezināmais tur kaut ko ēd… Tad meitene ātri ieslēdza gaismu un sastinga. Uz virtuves galda sēdēja… liels, melns kaķis un ēda zivis.

Kristīnei kā akmens novēlās no pleciem.

DACE RUTULE Baložos, 12 gadi

SARKANAIS SPIEĶIS

Reiz dzīvoja vecs vīrs. Kādā dienā viņš nolēma iegādāties sev jaunu spieķi. Iegājis veikalā, vīrs ieraudzīja sarkanu spieķi un nopirka to.

Nākošajā dienā vecajam vīram bija jāiet uz sava dēla kāzām. Kāzu pirmās dienas vakarā viesi likās gulēt vienā istabā. Arī vīrs ar spieķi turpat. Kad no rīta viņš pamodās, istaba bija tukša, bet sarkanais spieķis stāvēja istabas vidū. Savukārt uz plaukta atradās vairākas burciņas ar asinīm.

Ilgi nedomājot, vecais vīrs pārlauza spieķi. Tajā pašā brīdī no istabas kakta izlēca mazs

vīriņš sarkanām acīm kā rubīna gabaliņi. Viņš

» ~ » »

tik paspēja iesaukties:

— Tu esi mani pieveicis! — tad vīriņš pārvērtās par zirnekli un ieskrēja vistumšākajā1 kaktā. Un līdzko zirneklis bija pazudis, asins burkas nokrita, pāršķēlās uz pusēm un no tām izkāpa pazudušie kāzu viesi.

ANDRIS PODZINŠ

Ādažos, 10 gadi

SĒŅOTĀJU SPOKS

Reiz vakarā es gāju sēņot. Kad iznācu no mājas, man negribējās iet vienam uz mežu, bet es saņēmu drosmi un tomēr gāju.

Es biju jau salasījis daudz sēņu, kad ieraudzīju lielu baraviku. Paņēmu jau nazīti, lai to nogrieztu, kad man izlikās, ka kāds pa mežu man tuvojas. Jā, pacēlu galvu un redzēju kādu vecu vīru, kas stūma ratus. Kad piegāju ratiem klāt, tajos pamanīju melnu zārku. No bailēm vecajam piebakstīju. Šis pagriezās pret mani, un es redzēju: viņam nebija sejas…

Es tūlīt nometu spainīti un skrēju mājās.

Māmiņa teica, ka tas esot bi jis sēņotāju spoks.

AGRIS RUNIKIS

Liepājā, 12 gadi

VILKACIS"

Kādā naktī, kad spīdēja apaļš mēness, viena meitene gāja pa mežu. Un tur viņai iznāca priekšā liels vilks, kam mutē bija milzīgi, asi zobi. Meitene metās bēgt, bet vilks viņu panāca…

Nākošajā dienā tētis ar brāli atrada meiteni saplosītu, bet visapkārt redzēja lielas vilka pēdas. Abi aizskrēja uz mājām pēc šautenes, sagaidīja nakti, satika vilku, vairākas reizes uz to izšāva un nodomāja, ka vilks beigts. Bet nākošajā naktī atkal tika saplosīts kāds cilvēks. Kā tētis ar brāli to uzzināja, viņi saprata, ka tas nav vienkārši vilks, bet vilkacis. Tāpēc viņi gāja pie veciem vīriem uzzināt, kā tādu nogalināt.

— Tikai ar sudraba lodi! — pamācīja vecie vīri.

Tad tētis izlēja šādu lodi un nošāva vilkaci.

MĀRIS BARTONIKS Liepājā, 11 gadi

Vilkacis — pēc seniem ticējumiem — cilvēks, kas spēj pārvērsties par vilku mii pēc tam atkal par cilvēku.

NO MEŽA

Kāds zēns krēslā braucis no meža uz mājām. Un viņam nemaz nebijis bail līdz tam brīdim, kad kāds viņam nopakaļ izskrējis no meža un elsdams sekojis divritenim. Tagad gan zēns baidījies pat atskatīties un braucis, cik ātri vien varējis. Tik ātri, ka nepamanījis priekšā grāvi un iekritis tajā. Nu zēns sarāvies kamoliņā un gaidījis, ka viņu tūlīt saķers, bet nekā! Kad pēc brīža zēns tomēr iedrošinājies pavērties atpakaļ, redzējis grāvja malā stāvam un laižamies… mazu sunīti…

MĀRIS CIRSIS Kalupē, 9 gadi

SIEVIŅA MELNAS DREBES

Reiz mēs ar draugu pastaigājāmies pa mežu un ieraudzījām kaut ko sarkanu. Sākumā mēs sabijāmies, taču draugs nolēma pieiet tuvāk. Un izrādījās, ka tās ir tulpju galviņas, nevis asinis. No kurienes tulpes te radušās, tā arī nesapratām.

Tālāk mēs ar draugu no meža iznācām uz lauka un pagājām garām kādai nodegušai mājai. Tad atskatījušies ieraudzījām, ka no tās mājas krāsmatām iznāk kāda veca sieviņa, visa melnās drēbēs, un dodas uz mežu. Bet, ejot garām ozolam, pēkšņi pazūd…

Mēs ar draugu ļoti sabijāmies un, cik vien spēka, skrējām uz mājām. Pēc tam mēs ilgi nevarējām nomierināties, bet, kad piedzīvoto pastāstījām citiem, neviens mums nenoticēja.

JĀNIS FREIBERGS Madlienā, 7 gadi

JANU VAKARA

Jāņus mēs sagaidījām pie mana vecaka brāļa Ģirta.

Vakarā, kad bijām paēduši, izgājām pagalmā dedzināt ugunskuru. Es atnesu malku un no virtuves ķeblīšus. Pēc brīža jau mēs visi sēdējām apkārt ugunskuram un runājāmies. Kādu laiku vēlāk ciemiņi devās mājās, un pagalmā palika tikai mūsu ģimene. Es jau cītīgi dzēsu ugunskuru, kad paskatījos debesīs un prasīju mammai:

—  Kas tā par uguntiņu tur augšā?

—    Kāds laikam palaidis raķeti, — mamma atbildēja.

Es turpināju vērot uguntiņu un ieraudzīju, ka tā nolaiž trepes… Pa tām nokāpa ausains vīriņš, kaut ko paņēma no zemes un uzkāpa atpakaļ.

Pēc viņa pazušanas mēs ilgi vērojām „ugun- tiņu". Tā kļuva sarkana, tad krustveidīga un izgaisa. Tas uz mani atstāja lielu iespaidu. Tajā naktī es nevarēju ne acis aizvērt, un govis arī kūtī šausmīgi māva.

RONALDS KRŪMIŅŠ Rīgā, 11 gadi

ĒNAS UZ MAJAS SIENAM

Tas notika pavisam nesen.

Kādā ciemā cilvēki nolīdzināja kapus un tur uzbūvēja māju. Un tikko māja bija pabeigta un cilvēki ievākušies iekšā, jau pirmajā naktī, kad visi saldi gulēja, pie durvīm kāds sāka klauvēt. Cilvēki nebaidījās, atvēra durvis, bet tur neviena nebija.

Tad cilvēki iedomājās, ka ir kāds, kas grib viņus izjokot. Viņi izgāja laukā un rīta krēslā sev par pārsteigumu ievēroja uz vienas no mājas sienām vācu zaldāta bruņucepures ēnu. Cilvēki apskatīja arī mājas otru pusi un tur savukārt pamanīja krusta ēnu. U11 šīs ēnas vēl joprojām ir labi redzamas. Tas viss nozīmē, ka mājas nedrīkst celt uz kapiem.

GATIS GŪTMANIS Liepājā, 12 gadi

PĒDAS PAGRABA

Kā visām daudzdzīvokļu mājām, arī mūsējai ir pagrabs. Un tas, ko stāstīšu, notika pagrabā ziemas laikā.

Reiz mamma mani aizsūtīja pēc kartupeļiem. Paņēmu spaini un devos lejā. Pagrabā bija samērā tumšs, jo elektrība nedega. Dungodams sev vien zināmu melodiju, bēru kartupeļus tukšajā spainī. Pēkšņi savā acu priekšā kartupeļos ieraudzīju baltu pēdu nospiedumus… Es ļoti pārbijos un uzskrēju augšā, pagrabā atstādams pus- pielasīto spaini.

Redzēto izstāstīju lielajam brālim. Tad gājām lejā abi kopā.

Tikko pārkāpām slieksni, es atkal ieraudzīju baltās pēdas. Sekojām tām līdz mūsu pagraba nodalījumam. Tur bija apgāzts mans puspiela- sītais spainis un arī citi vēl, bet pēdas uz kartupeļiem bija pazudušas. Dīvaini.

Brālis pielasīja kartupeļu spaini pilnu, un mēs atstājām patukšo pagrabu.

JURIS TĀLMANIS Bērzaunē, 11 gadi

DUMI NOLIKTAVA

Kādā skolā strādāja apkopēja, kas ļoti baidījās no spokiem. Reiz apkopējai salūza slota un vajadzēja iet uz noliktavu to apmainīt. Noliktava atradās tumšā kambarītī zem kāpnēm. Apkopēja jau tuvojās noliktavai, kad ieraudzīja, ka no kāpņu apakšas nāk dūmi. Izlēmusi, ka tur spokojas, apkopēja pārbijās un, nelabi bļaudama, skrēja pie direktora. Direktors paķēra ugunsdzēšamo aparātu un iešļāca no tā patrepē. Tad no turienes rīstīdamies, ar cigareti zobos, izlīda piektās klases Jānītis.

ZANE LĪBIETE Rīgā

TUMŠAIS PLANKUMS

Kādā mājā visi gulēja ciešā miegā. Vienīgi mazā māsiņa pēkšņi pamodās un ieraudzīja uz griestiem tumšu plankumu, kas pamazām pletās lielāks… Māsiņa ļoti pārbijās un sāka kliegt. Visi pamodās, un māsiņa parādīja arī pārējiem tumšo plankumu. Tētis uzskrēja bēniņos un ieraudzīja… kaķi, kas kārtoja savas darīšanas…

JĀNIS JOŅEVS Jelgavā, 11 gadi

KA ES IZTRAUCĒJU MEITENES

Kādu ritu es satiku savas draudzenes. Viņas bija ļoti uztrauktas.

—  Kas jums noticis? — es jautāju.

—         Mēs izsaucām zaļo rūķīti, un viņš arī parādījās mūsu acu priekšā: zaļā krekliņā un cepurītē.

Es viņām neticēju.

Vakarā pie mums atnāca ciemiņi. Un mēs, četras meitenes, izdomājām izsaukt zaļo rūķīti, bet neviena nezināja, kā to izdarīt. Es arī ne. Tad izdomājām izsaukt melno pīķa dāmu. Es gan negribēju, lai to dara manā istabā. Un, kad meitenes sāka saukt, skatījos ārā pa logu. Pēc brīža uz loga stikla es ieraudzīju kaut ko veidojamies no melna pleķa. Tad es žigli ieslēdzu gaismu un meitenes iztraucēju. Viņas sadusmojās uz mani.

INGA KTVLINIECE Liepājā, 11 gadi

LEJĀ PA KĀPNĒM

Reiz vakarā es gāju pa kāpnēm, un izlikās, ka kāds man seko… Pēc manām domām, tas bija spoks, jo, kad es atskatījos, nevienu pašu neredzēju, bet ēnu uz sienas gan.

Tas bija šausmīgs vakars.

LINDA PLĒSUMA Liepājā, 10 gadi

SMAGIE SOLI

Kristīnei bija dzimšanas diena. Ieradās ciemiņi, atnesa dāvanas. Bērni meitenes istabā sā-

ka spēlēties. Te pēkšņi blakus istabā iedunējās smagi, smagi soļi. Visi uzreiz apklusa un skatījās uz aizvērtajām durvīm. Pēc brīža pa durvju apakšu iespīdēja arī gaismas stars.

Kristīne sadūšojās, nospieda rokturi un redzēja — tētis pārnācis…

MAIRITA LEVINA Liepājā, 10 gadi

pārdzīvojums nakti

Viena meitene nevarēja aizmigt. Viņa piecēlās, lai padzertos. Priekšnamā meitene ieraudzīja spoku, kas likās ļoti dīvains, jo sastindzis stāvēja un skatījās uz viņu. Meitene šausmīgi pārbijās — viņa ātri ielēca gultā un apsedzās. Kādu laiku meitene vēl trīcēja. Tad nomierinājās un aizmiga-

Kad no rīta meitene pamodās, viņa priekšnamā pamanīja tēta mēteli un cepuri. Tie abi kopā nakts tumsā bija izskatījušies pēc spoka.

LINDA SVILĀNE Madonā, 8 gadi

SKELETU MĀJA

Reiz četri zēni pastaigājās. Viņi pieklauvēja pie kādas mājas durvīm. Tās atvērās. Zēni iegāja iekšā un iededzināja sveci. Viņi ieraudzīja cilvēka skeletu, kas ēda pusdienas. Zem galda tupēja suņa skelets. Cilvēka skelets apsēdināja zēnus un nolika viņiem priekšā vistas skeletu, bet pats aizgāja gulēt.

Zēni pa to laiku aizmuka.

RAITIS KOPŠTĀLS Liepājā, 11 gadi

CIGANS, KĀRTIS UN PĪPE

Reiz dzīvoja vecītis un večiņa. Viņu mājā katru nakti spokojās.

Vienā lietainā vakarā abiem vecīšiem naktsmājas lūdza kāds čigāns.

—   Mums apakšā nav vietas, — vecītis teica, — tu varētu gulēt bēniņos, bet tur spokojas.

— Tas nekas, — čigāns atbildēja un paprasīja, lai viņam iedod jaunas kārtis un pīpi. Večiņa arī iedeva visu, ko prasīja čigāns.

Otrajā rītā mā jas saimnieks jautāja, vai čigānam nav bijis bail.

— Nē! — viņš atsacīja. Un tiešām no tās nakts mājā vairs nekad nespokojās.

LAURA MELBĀRDE Liepājā, 11 gadi

ŽIRGTĀ MAMMĪTE

Reiz pie kādas sievietes atnāca ciemiņi. Saimniece aizsteidzās uz virtuvi sagatavot cienastu. Un, kamēr ciemiņi tā vieni sēdēja un mazliet garlaikojās, istabā ienāca vecenīte ar samta lupatiņu rokās, ātri noslaucīja putekļus un izgāja.

Ciemiņi vecenīti, protams, uzskatīja par saimnieces mammu un, saimniecei ienākot, priecājās:

—  Jums gan žirgta mammīte! Ar samta lupatiņu tik ātri visu noslaucīja…

Saimniece uzreiz bāla:

—   Vai dieniņ! Tas taču bija… mūsu mājas spoks!

ALIS

Talsos

PAKAVS

Kāda māte vienmēr valkāja tikai garas kleitas — līdz zemei. Reiz meita pajautāja, kādēļ tā, bet māte neatbildēja. Tomēr meita neatlaidās: jautāja vēl un vēl. Beidzot māte arī izstāstīja savu noslēpumu. Garas kleitas viņa valkājot tāpēc, ka vienai kājai esot piesists pakavs, kuru tāpat vienkārši nevarot noņemt. Vajagot divpadsmitos naktī iet uz kapiem, sameklēt zīmi ar pakavu un pārsvītrot.

Meita tūlīt nolēma palīdzēt mātei, bet māte piekodināja:

— Nākot no kapiem, neskaties atpakaļ! Citādi notiks nelaime…

Meita solījās visu atcerēties un devās meklēt noslēpumaino pakava zīmi.

Staigāja, staigāja gar kapiem un dzirdēja visādas skaņas: vaidus, kliegšanu, čabēšanu. Te skatās — uz kāda no kokiem redzams sarkans pakavs. Meita to ātri pārsvītroja un skrēja prom. Nu viņai likās, ka kāds drāžas pakaļ, bet tomēr izturēja neatskatījusies un laimīgi pārradās mājās. Māte teica, ka tā jāatkārtojot vēl divas reizes.

Otrajā naktī meita atkal pārsvītroja pakavu un, skrejot prom, jau gandrīz atskatījās atpakaļ.

Trešajā nakti meita, piegājusi pie kapu žoga, juta, ka nav viena. Viņa uzreiz jau gribēja doties atpakaļ, bet tad atcerējās pakavu, kurš vienmēr paliktu pie mātes kājas, un kārtējo reizi pārsvītroja sarkano zīmi. Tomēr, drāžoties atpakaļ, meita nenocietās un atskatījās. Nu viņa ieraudzīja miroņu baru, kas arvien tuvojās. Meita skrēja, cik vien ātri spēja, un aizcirta durvis sekotāju degungalā. Māte visu saprata, ātri norāva pakavu un iemeta barā. Miroņi tūlīt pazuda un nekad vairs netraucēja meitu un māti.

KRISTĪNE Rīgā, 12 gadi

DZELTENAIS LAKATS

Reiz māte sūtīja meitu uz veikalu pēc lakata. Un pieteica, lai pērkot tieši tādu, kādu gribot. Bet veikalā bija tikai dzelteni lakati, un meita nopirka vienu no tiem.

Vakarā, kad meita aizmiga, no lakata atskanēja mūzika. Gulētāja atmodās, ieslēdza lampu un redzēja, ka uz lakata ir apsēdies spoks un spēlē sintezatoru. Meita iebļāvās, bet spoks teica:

— Nebaidies! Neko ļaunu es tev nedarīšu!

»

Tikai nospēlēšu miega dziesmu.

ZANE VĪLUMA

Sabilē, 9 gadi

LABRĪT!

Vienu nakti es guļu un dzirdu — uz ielas kaut kas dārd. Pieceļos, pieeju pie loga un redzu — spoki brauc ar melniem suņiem.

Es saģērbjos, izeju laukā un prasu kādam spokam, lai arī man ļauj pabraukāt. Šis iedod man grožus. Es iekāpju ratos, uzšauju sunim ar pātagu. Bet melnais nekust ne no vietas. Tad spoks iebļaujas, un suns sāk skriet — skrien, skrien… Te jūtu — gāžos bezdidenī. Un… pamodos… Labrīt!

GUNTARS ANŠKĒVTCS Liepājā, 10 gadi

SATURS

Lidojošais krēsls 3 Bultā dāma 4 Nolikums pilsdrupās 7 Krusts 8 Zvans 11 Cauri kapiem 12 Krūmu spoks 13 Tas nebija sapnis 14 Vecenīte uz ceļa 16 Dod gaļu! 17

Gredzentiņš ar zaļo actiņu 18

Lētās desas 19

Ak, šausmas! 20

Kaltās kurpes 21

Zēns, kas nokļuva zārkā 22

Vampīrs 24

Mēs noticējām zēniem 26 Mazie, spalvainie cilvēciņi 27 tiribu asinis… 28 Ko piedzīvoja Kristīne 30 Sarkanais spieķis 31 Sēņotāju spoks 32 Vilkacis 33 No meža 34

Sieviņa melnās drēbēs 35 Jāņu vakarā 36 Ēnas uz mājas sienām 37 Pēdas pagrabā 38 Dūmi noliktavā 39 Tumšais plankums 40 Kā es iztraucēju meitenes 41 Lejā pa kāpnēm 42 Smagie soļi 44 Pārdzīvojums naktī 45 Skeletu māja 46

(igans, kārtis un pīpe 4<S Žirgta mammīte 49 Pakavs 50 Dzeltenais lakats 53 Labrīt! 54

SPOKU UN JOKU STĀSTI

Savācis un sakārtojis MĀRIS RIJNGULIS Nāks: INETA HERKMANE Ilustrācijas: JĀNIS MIJROVSKIS Redaktors JĀNIS IJALTVILKS Mākslinieciskā redaktore INETA BERKMANE Nodots salikšanai 20.05.92. Izdevniecības licence Nr. 2-0030 Pasūtījuma Nr. 7S7

Līgumcena Apgāds „Zilite" 1992 Iespiests a/s „Preses nams"

Content

Rungulis Māris Spoku un joku stāsti

LIDOJOŠAIS KRĒSLS

BALTA DAMA

NOTIKUMS PILSDRUPĀS

KRUSTS

ZVANS

CAURI KAPIEM

KRUMU SPOKS

TAS NEBIJA SAPNIS

vecenīte uz cela

DOD GALU!

GREDZENTIŅŠ AR ZAĻO ACTIŅU

LĒTAS DESAS

AK, ŠAUSMAS!

BALTAS KURPES

ZENS, KAS NOKĻUVA ZĀRKA

VAMPĪRS

MES NOTICĒJAM ZENIEM

MAZIE, SPALVAINIE CILVĒCIŅI

GRIBU ASINIS…

KO PIEDZĪVOJA KRISTĪNE

SARKANAIS SPIEĶIS

SĒŅOTĀJU SPOKS

VILKACIS"

NO MEŽA

SIEVIŅA MELNAS DREBES

JANU VAKARA

ĒNAS UZ MAJAS SIENAM

PĒDAS PAGRABA

DUMI NOLIKTAVA

TUMŠAIS PLANKUMS

KA ES IZTRAUCĒJU MEITENES

LEJĀ PA KĀPNĒM

SMAGIE SOLI

pārdzīvojums nakti

SKELETU MĀJA

CIGANS, KĀRTIS UN PĪPE

ŽIRGTĀ MAMMĪTE

PAKAVS

DZELTENAIS LAKATS

LABRĪT!

SATURS