Rungulis Māris

Stāsti par Ādolfu un Emīliju

Māris Rungulis

Stāsti par Ādolfu un emīliju

.

DIVI MAZI CILVĒCIŅI

Ja jūs nākat no Budeskalnu stacijas pa Ozolu ielu, tad kreisajā pusē, pāri Grāvja ielai, redzams zāļains klajums. Bet tā dziļumā — zema zaļa mājiņa ar aveņkrāsas jumtu.

Šajā mājiņā dzīvo divi mazi cilvēciņi — Ādolfs un Emīlija.

Ādolfs augumā sniedzas līdz sava tuvākā kaimiņa Dudula mēteļa trešajai pogai. Emīlija ir vēl pusgalvu mazāka.

Bet Ādolfs un Emīlija nav bērni! Kas tā ir sapratis, tas pavisam aplami domā. Ādolfs un Emīlija jau daudzus gadus dzīvo šajā pasaulē. Vislabāk par to var pārliecināties, ja.pavēro viņu abu sejas. Nu gluži kā cepti ābolīši — milzums sīksīku krunciņu rotaļājas ap laipnajām acīm un smaidīgajām mutēm.

— Tik mazi cilvēciņi jau paši ir brīnums, un ap viņiem vienmēr notiek visādi brīnumi! — kādu dienu savai sievai dārzā teica Ādolfa un Emīlijas otrs tuvākais kaimiņš Krastiņš.

Un jānotic vien ir Krastiņam. Tāpat jāatzīst — viņš šajā stāstā jau pirmoreiz ir pateicis vērā ņemamu patiesību, jo, pārdomājot ar vēsu prātu Ādolfa un Emīlijas ierašanos

Budeskalnos, uzreiz mulsina apstāklis, ka neviens pats to nebija pamanījis. Bet, kā sestdienas rītā pamanīja, tā ierastā kārtība ciematā uzreiz izkūpēja vējā.

KO BĒRNI SAGAIDĪJA PARASTĀ SESTDIENAS RĪTĀ

Bija parasts sestdienas rīts.

Mammas virtuvē nesteidzīgi gatavoja brokastis, papi pie vannas istabu spoguļiem lēnām skuva bārdas, bet bērni vēl pidžamās dzīvojās pa savām istabām.

Ja pieaugušie Budeskalnos augstāk par visu vērtēja tādu kārtību, kas jau iepriekš ir zināma un lielus pārsteigumus nesola, tad bērni vienmēr kaut ko gaidīja. Un šorīt, pirms vēl mammas bija beigušas gatavot brokastis un papi dzīt bārdas, bērni arī sagaidīja — televīzijas «Pasaku rītu». Tajā rādīja filmu par trim laupītājiem, kas dzīvo meža biezoknī. Reiz, nomedījuši stirnu, viņi sakur ugunskuru un cep uz iesma lielu gaļas gabalu.

Protams, bērni, kā parasti skatoties filmas, sajuta daudzās meža smaržas, ugunskura dūmu smārdu un ceptās gaļas aromātu. Turklāt šoreiz tik spēcīgi, ka daudziem mutes jau pildījās ar siekalām un bija stipri vien jādomā par brokastīm.

Bet, tā kā filmas ar visām smaržām bērni skatās diezgan bieži un grāmatas, kas skan, lasa tikpat daudz, tad arī šorīt viņi nebija īpaši pārsteigti.

Bet, tikko ugunskura dūmus sajuta papi, tā viņi ar pusskūtiem vaigiem drāzās ārā no vannas istabām un, ostīdami gaisu, metās pie televizoriem, lai tos izslēgtu. Un dažiem tas ari izdevās. Tad bērni sacēla tik lielu brēku, ka papi tūlīt slēdza atkal televizorus iekšā un ātri vien pārliecinājās: dūmi rodas nevis no bojāta televizora, bet smaržo visīstākais ugunskurs kāda meža biezoknī.

Grūti gan papiem bija pierast pie šīs domas! Daži pat taustīja televizoru sānus un pabailīgi dūra pirkstu klāt ugunskura liesmām ekrānā.

Bet, tikko papi bija samierinājušies ar dūmiem, kas sajūtami mājās no laupītāju meža ugunskura, ko rāda televīzijas filmā, tā viņi sajuta arī garšīgo ceptās gaļas aromātu un tāpat kā bērni sāka rit siekalas.

Tādus ari viņus ieraudzīja mammas, kas, pametušas brokastu gatavošanu, iesteidzās istabās, kur bija ieslēgti televizori.

Nu, protams, ka enerģiskākās, tāpat kā papi pirms brīža, metās slēgt ārā televizorus. Tagad sašutums bija vēl lielāks un troksnis ari, jo pret šādu rīcību protestēja gan bērni, gan papi.

Skaļās balsis mammas apstādināja. Turklāt uz tik ilgu laiciņu, lai arī viņas sāktu apjēgt, ka degoši televizori nesmaržo pēc ceptas gaļas, kuras tauki tieši acu priekšā čurkstēdami pil laupītāju ugunskurā.

Un tā viņi visi gandrīz stundu ostīja ugunskura dūmus, ceptu gaļu, bet vēlāk, kad laupītāji devās sirojumos, arī zirgu sviedru smaku, dažādas meža smaržas un pat asu purva dvaku.

Kad filma bija cauri, mammas beidza gatavot brokastis, papi dzīt bārdas, bet bērni, atcerēdamies laupītāju mielastu, domāja par kaut ko garšīgu.

Tomēr retajiem brokastis šorīt īsti gāja pie dūšas. Siera maizes — vai nu tās bija karstas, vai jau atdzisušas — tomēr maz līdzinājās uz iesma ceptai gaļai.

Parastās brokastu sarunas arī nevedās. Bērni visu laiku pārsprieda piedzīvoto, bet mammas un papi bija tā kā drusku apjukuši. Varbūt ari nokaunējušies, jo viņi jau daudzus gadus nebija redzējuši filmas, kas smaržo, un lasījuši grāmatas, kas ir pilnas skaņām.

Un, kaut arī mammas un papi bija drusku pat nokaunējušies, tomēr viņi klusībā nolēma noskaidrot, kāpēc tā ir noticis. Varbūt bērniem sākuši uzņemt filmas, kur viss smaržo kā dabā?

Bet, kamēr viņi brokastoja un kala visādus plānus, Budeskalnos notika vēl kas… Nu, varbūt ne tik pārsteidzošs kā smaržojošā filma. Kaut gan, kas to lai īsti zina…

Tātad, kamēr Budeskalnos tika negribīgi ēstas sestdienas brokastis, pēkšņi bija sācis kūpēt kāds apdrupis skurstenis, kas atradās uz mazas un necilas mājiņas liela zāļaina klajuma vidū, bet šis zāļainais klajums — Ozolu un Grāvja ielas stūri.

Te uzreiz jāpasaka, ka pretim šim klajumam, Grāvja ielas otrajā pusē, dzīvoja Vecais Damme. Viņš bērnu filmas no rītiem neskatījās, bet brokastoja pie loga, no kura bija labi redzama mājiņa ar kūpošo skursteni.

Tāpēc Vecais Damme tūlīt sāka izlūkot.

VECAIS DAMME IZLŪKO

Pensionētais milicis Vecais Damme, kura māja atradās tieši pretim zāļainajam klajumam, torīt gatavojās ikdienas apgaitai pirms parastā laika. Viņš ātri uzģērba pelēkas milicijas formas bikses ar sarkanu strīpiņu gar sāniem, tad, piesēdis uz ķeblīša, uzāva spoži noviksētus stulmu zābakus. Beidzot vēl pakampa no āķa vējjaku un galvā uzlika cepuri ar spožu nagu.

Nu bija viss, kā amata vīram pienākas, bet Vecais

Damme vēl nezin kāpēc kavējās un, izņēmis no krūšu kabatas piezīmju grāmatiņu, apsēdās pie virtuves galda.

Piezīmju grāmatiņas pirmajā lappusē lieliem burtiem bija ierakstīts:

«OBJEKTI BUDESKALNOS, KAM JĀPIEVĒRŠ ĪPAŠA UZMANĪBA.»

Pa nākamajām divām lappusēm pletās ciemata plāns.

Tālāk piezīmju grāmatiņā sekoja adreses un katrā mājā dzīvojošo raksturojumi:

«Ozolu iela Nr. 14

Dzīvo: Gusts Pētersons, viņa māte un vecāmāte.

Gusts — neliela auguma, 9 gadus vecs. īpašas pazīmes: pelēki mati, uz deguna vasaras raibumi, daudz izfantazierē. Reizēm zilus brīnumus. Visu par pilnu neņemt. (Atsities savā tēvā, kas aizgājis no ģimenes.)

Māte — strādā ātrajā palīdzībā, mājās redzama reti

Vecāmāte — loti runīga, mazdēlu pieskata labi.

Ozolu iela Nr. 16

Dzīvo: Pūķa kundze, pensionēta aptieķniece, vientufa.

Vasarā ciemosies mazbērni Jābūt modram!

Ozolu iela Nr. 18

Dzīvo: Mārtiņš, Māra, māte un tēvs.

Mārtiņš — 10 gadus vecs. īpašas pazīmes: tumši mati, bieži nēsā līdzi fotoaparātu. (Tikt skaidrībā, kas slēpjas aiz fotografēšanas!)

Māra — 12 gadus veca. īpašas pazīmes: matus pin bizēs.

Tēvs, māte — skolotāji

Ozolu iela Nr. 11

Šeit dzīvoju es.

Kamēr nav pieslēgta signalizācija, no zagļiem jāvaktē šķūnis.

Ozolu iela Nr. 15

Dzīvo: Eleonora un Alberts Dudull

Eleonora Dudula (saukta arī Duduliene) — liela auguma mājsaimniece. īpašas pazīmes: skaļa un kašķīga. Būt uzmanīgam un turēties pa gņbalu! Sevišķi, kad D. kopā ar savu suni (pēc sugas sanbernārs, atsaucas uz vārdu Karro).

Alberts Duduls — automehāniķis. īpašas pazīmes: nerunīgs.

Lauku iela Nr. 15

Dzīvo Gauži: Jēkabs, Bille un tēvs ar māti.

Jēkabs — 9 gadus vecs. īpašas pazīmes: mati gaiši, pats izstīdzējis, bieži redzams kopā ar māsu.

Bille — 3 gadus veca, apmeklē bērnudārzu. īpašas pazīmes: raud ilgi un bez apstājas, mati vēl gaišāki nekā Jēkabam, bieži redzama kopā ar brāli

Vecāki — strādā Rīgā. Noskaidrot, kur īsti

Lauku iela Nr. 13

Dzīvo: pensionāri Krastiņi. Audzē tulpes un dālijas. Noskaidrot, cik gadā ieņem par tulpju sīpoliem!»

Šeit ari beidzās īpaši uzmanāmo objektu saraksts. Bet ne jau tāpēc, lai to pārlasītu, Vecais Damme tagad sēdēja pie virtuves galda un pa logu vērās pāri zāļainajam klajumam uz mazās mājiņas kūpošo skursteni. Ne jau tāpēc! Vecais Damme sameklēja lodīšu pildspalvu, brīdi padomāja un ierakstīja piezīmju grāmatiņā:

«Ozolu iela Nr. 13

Nezin kam piederoša mājele. Ilgi stāvējusi tukša. 16. aprīlī pulksten 9.30 sācis kūpēt skurstenis. Iespējams, ka mājelē apmeties kāds, kas slēpjas no likuma. Jaizdibina un jāatrod vainīgie!»

—      Kārtība paliek kārtība! Tādas tās lietas… — ļoti apmierināts ar sevi, pusbalsī noteica Vecais Damme un, iebāzis piezīmju grāmatiņu atpakaļ krūšu kabatā, izgāja pagalmā. Tur viņš tūlīt devās uz šķūni pēc velosipēda.

Izstūmis to ārā pa vārtiņiem un pārlaidis vērīgu skatu Ozolu ielas labās puses baltajām ķieģeļu mājām, kas bija sarindojušās cita pie citas aiz pusaugu ozoliņu rindas, viņš uzlika kreiso kāju uz pedāļa, ar labo spēcīgi atspērās pret asfaltu un slaidā lokā pārcēla to pār sēdekli.

Bet, tikko Vecais Damme sāka mīt pedāļus, velosipēds smalki iečīkstējās.

—    Zobrats jāeļļo! Tādas tās lietas, — pie sevis noteica braucējs, tomēr i nedomāja griezties atpakaļ uz mājām, lai to paveiktu.

Tāpēc varēja likties, ka Vecais Damme steidzas un uzreiz laidīs no stūra iekšā pa tikko manāmo taciņu, kas līkumoja uz līdz šim neapdzīvoto mājiņu. Bet nē! Viņš pa Ozolu ielu tomēr aizčīkstinājās garām zāļainajam klajumam, vienīgi pablenzdams pār kreiso plecu: mājiņas skurstenis vēl joprojām kūpēja, bet nekādu citu pārmaiņu nemanīja.

—     Šos nevajag izbaidīt. Lai domā, ka nav ievēroti, — Vecais Damme atkal sev pusbalsī teica, — bet, kad pienāks īstais brīdis, tad mēs viņus — caps! — Un, sekojot šai savai viltībai, nogriezās pirmajā šķērsielā pa kreisi — Dārza ielā.

Šī tāpat kā Grāvja iela devās uz ciemata pašu rietumu malu — Lauku ielu, viņpus kuras aiz plata novadgrāvja pletās visīstākais rudzu lauks.

Bet Vecais Damme jau nebrauca šeit, lai priecātos par rudzu zelmeni. Tikko bija ticis uz Lauku ielas, viņš cirtās atkal pa kreisi, kur priekšā jau varēja manīt Grāvja ielas stūri. No šejienes vairs nebija tālu līdz mājiņas otrajiem sāniem. Tiem tagad pielavīties vēlējās pensionētais milicis.

Bet, pirms tas bija noticis, Vecā Dammes skatiens pēkšņi pielipa akai, ko pirmīt bija aizsegusi mājiņa. Vāks stāvēja vaļā…

Vecais Damme piebremzēja un aši nokāpa no velosipēda.

GUSTS TUR AIZDOMĀS AKU

Tātad Vecais Damme piebremzēja un aši nokāpa no velosipēda. Nepalaidis vaļā stūri, viņš stāvēja pašā Grāvja ielas vidū un skatījās…

—      Pirmīt akas vāks noteikti bija ciet! — apgalvoja kaimiņmājas Gusts, pienācis novērotājam pavisam nedzirdami klāt. — Es no savas sētas būtu ievērojis.

—      Pa kuru laiku tas viss notiek? — Vecais Damme šūpoja galvu. — Te pēkšņi sāk kūpēt dūmenis, te atveras vāks…

—    … un izlaiž ārā kādu no akas! — Gusts sāka čukstēt un, kā meklēdams glābiņu, pieķērās pie Vecā Dammes velosipēda.

Un tiešām! No akas virszemē izlīda maza galviņa ar žokejcepuri galvā, tad mazs vīriņš, kas rokās turēja spaini. Turklāt šis spainis likās milzīgs un ļoti smags, jo tā nesējs bija septiņgadīga zēna augumā.

—        Viņš ir vēl mazāks par mani, — tikko dzirdami nočukstēja Gusts, tik stingri sažņaugdams velosipēda rāmi, ka pirksti kļuva balti.

Bet vīriņš, kas bija vēl mazāks par Gustu, ņipri pārcēla spaini pāri akas malai, izkratīja no tā slapjas smiltis un atkal pazuda akā — kā vispār nebijis.

Gusts dziļi ievilka elpu, bet nepaspēja to atkal izpūst, kad atvērās mājiņas šīspuses vienīgais logs un pa to uz brīdi pabāzās gaišs lakatiņš… Un Vecajam Dammem ar Gustu būtu licies, ka viņi abi sapņo, ja brīdi vēlāk šis pats lakatiņš jau nepaspīdētu pie mājiņas gala kopā ar tā valkātāju — mazu, mazu sieviņu, kas nu pietipināja grodiem, kuri bija gandrīz viņas acu augstumā.

—      Ādolf! — piedauzījusi ar dūrīti akai, uzsauca mazā sieviņa balsī, kas ne par matu neatšķīrās no citām pieaugušu cilvēku balsīm. — Nāc brokastīs!

—      Tūlīt, Emīlij! — no dziļuma sekoja dobja atbilde.

—     Vēl tik šo spaini, un aka būs iztīrīta.

Bet Emīlija uzreiz negāja atpakaļ uz māju, pagaidīja, kamēr Ādolfs atkal uzstīvē spaini līdz akas malai, un tad paņēma to pretī. Nu spainis likās daudz lielāks un smagāks nekā pirmīt, tomēr Emīlija par to nelikās zinis — izbēra slapjās smiltis tikpat veikli kā pirms brīža Ādolfs.

—      Tas nu ir padarīts, — berzēdams rokas gar biksēm, teica Ādolfs, — kādas dienas nostāsies, un mums būs tīrs ūdens.

Un viņi apmierināti gāja uz māju, bet, pirms pazust aiz stūra, Emīlija atskatījās un uzsmaidīja Gustam. Turklāt tas notika tik aši, ka Gusts pat nepaspēja atbildēt.

—    Kur tādi te uzradušies? — burkšķēja Vecais Damme.

—    Nevienam nemanot, pēkšņi klāt. Kāds vējš šos atpūtis?

—        Nē, taču! Ne jau vējš! — pielijis ar mīļumu no Emīlijas smaida, pensionētajam milicim attrauca Gusts.

—     Iespējams, ka viņi abi šorīt… izkāpuši no akas…

Vecais Damme, labi pazīdams Gustu, tik vien kā pabolīja uz viņu baltas acis, bet neteica nekā.

UZTRAUKUMI DUDULU MĀJĀ

Bet muļķīgi būtu domāt, ka Vecais Damme un Gusts bija vienīgie, kas kaut ko zināja par Ādolfu un Emīliju.

Ja Budeskalnu papi un mammas, padzirdējuši par kūpošo dūmeni, uz brīdi apjuka, tad Ozolu ielas Nr. 15 saimniece Eleonora Dudula tajā sestdienas rītā pavisam aizmirsa par brokastu gatavošanu, par savu vīru un pat par lielo sugas suni Karro.

Un tam bija nopietns iemesls: Eleonoras Dudulas dzeloņplūmju dzīvžogs, kā jau Ādolfa un Emīlijas vistuvākajai kaimiņienei, tieši saskārās ar zāļaino klajumu.

Nezinātājam, protams, var likties normāli, ka kaut kāds zāļains klajums tieši saskaras ar Dudulu gruntsgabalu, bet Budeskalnu iedzīvotāji labi zināja: tā tas nav bijis vienmēr — kādreiz zāļaino klajumu no dzeloņplūmēm atdalīja arī vēl augsts drāšu žogs, bet kādu dienu šis žogs pazuda kā nebijis… Un tāpēc Eleonora Dudula tajā sestdienas rītā gandrīz veselu stundu stāvēja uz viena no trijiem mājas balkoniem un, acis neatrāvusi, ar tālskati vēroja, kas notiek kaimiņos.

— Vai tiešām šie liliputi iztīrīs aku un paliks? — viņa jautāja pati sev. — Tad es veltīgi būšu likusi žogu nojaukt. Žēl, ka nepaspēju arī to mājeli ar buldozeru aizstumt prom! Ja viņi te iekundēsies, kur es stādīšu savus mārrutkus?!

Nē, tik dumji viņai vēl nebija iznācis nekad — mārrutku sakņu pilns pagrabs, traktors zāļainā klajuma uzaršanai

jau sarunāts, un nu izrādās — to zemi un mājeli jau piesavinājušies citi…

Nevarēdama nomierināties, Eleonora Dudula pārgāja uz otru balkonu, kas atradās tieši virs izplestam «V» burtam līdzīgās verandas ielas pusē.

Ja tajā brīdī kāds nejaušs garāmgājējs pavērtos augšup, viņam Dudulu milzīgā divstāvu māja, kas kopā ar verandas smaili jau tā atgādināja jūras prāmi, tagad izskatītos pēc pirātu kuģa, kurš tūlīt tūlīt dosies uz priekšu un kā nieku pārgriezīs pušu Ozolu ielu. Bet uz to vienā mierā no augšas noskatīsies kāda liela auguma sieviete, turot kreiso roku uz komandtiltiņa metālkaltajām margām, bet labajā saņēmusi lielu tālskati.

«Jānoskaidro no Vecā Dammes,» viņa domāja, «vai šie liliputi ir likumīgie zemes īpašnieki.» Un pat tajā gadījumā, ja tā ari būtu, vina, Eleonora Dudula, jebkuram pajautās: kas galu galā ir vērtīgāks — šis nezāļu lauks V vai lieli, sulīgi mārrutki?

Ar to arī Dudulmājas saimnieces pārdomas bija galā, un viņa vilka kājās kurpes.

«Tūlīt jāuzaicina milicis, lai atbrauc aprunāties,» viņa prātoja, «bet Karro jāizlaiž pagalmā. Vai tu cilvēks vari zināt, ko šie pēc akas sāks tīrīt…»

KAS VAR ATGADĪTIES, JA BĒG NO VECĀSMAMMAS

Vai jūs vēl atceraties, ka mēs uz Grāvja ielas atstājām Veco Dammi un Gustu? Viņi tur palika novērot Ādolfa un Emīlijas mājiņu, bet, tā arī neko jaunu neuzzinājuši, pēc laiciņa pavisam domīgi atstāja savu posteni un

nesteidzīgi tuvojās Ozolu ielas stūrim. Te pēkšņi Gusts, Vecajam Dammern par lielu pārsteigumu, apcirtās un kā dzelts zibināja atpakaļ — Pļavu ielas virzienā.

Un pārsteigts Vecais Damme jutās tikai tāpēc, ka nebija pamanījis Gusta vecomammu iznākam pa mājas vārtiņiem.

—     Gustiņ! — tūlīt atskanēja aicinošs sauciens. — Māā-jās! Bro-o-kas-tīs!

Taču bēdzējs to nelikās dzirdam un jau pa zāļainā klajuma viņu malu loba uz mājiņas pusi.

«Tieši tagad, kad jāaprunājas ar zēniem, man liks ēst auzu tumi,» Gusts skriedams prātoja, «vēlāk, to vēlāk…»

—     Gustiņ, kur tu drāzies? — vecāmamma neatlaidās. — Ap-stā-jies! Biez-putra! Biezputra atdziestļ/

Līdz Ādolfa un Emīlijas mājiņai nebija vairs tālu. Daži lēcieni, un Gusts jau atradās tās ēnā, kur vecāmamma vairs nevarēja viņu redzēt. Bet viņa i nedomāja atstāt mazdēlu savā vaļā: steidzīgiem soļiem viņa pagāja garām Vecajam Dammem, kas ne pirmo reizi vēroja šādu ainu, un ūjinādama šķērsoja zāļaino klajumu.

Gusts jau grasījās spraukties iekšā pa caurumu Krastiņu žogā, bet tad pārdomāja un, paskrējis garām mājiņas logam ar aizvilktajiem aizkariņiem, pielēca pie akas. Tajā vēl atradās redeļu kāpnes.

—     Gustiņ! Gustiņ! — tūlīt jau vecaimammai vajadzēja parādīties aiz mājiņas stūra… Un zēns izšķīrās — ierāpās akā.

Lai labāk paslēptos, Gusts lēnām laidās pa kāpnēm lejā, bet nebija viņš vēl sasniedzis ūdens līmeni, kad kļuva tumšs. Piķa melna tumsa, bez nevienas gaismas stīdziņas, viņu turēja ciet gan no augšas, gan no apakšas, gan arī no sāniem. Gusts cieši piekrampējās kāpņu spraišļiem un bailēs pat aizmiedza acis… Jā, par tik lielas tumsas un

baiļu jūru bija pārvērtusies Gusta bezbēdīgā bēgšana un slēpšanās.

Bet tajā brīdī, kad Gusts tikko bija ielīdis akā, viņa vecāmamma nonāca pie Ādolfa un Emīlijas mājiņas gala. Mazdēlu nekur nemanīja. Vecāmamma smagi nopūtās un, ieraudzījusi pārplēsto žoga pinumu, uzskatīja, ka Gusts izlīdis tieši šeit, lai cauri Krastiņu dārzam aizlavītos pie blakus kaimiņiem Gaužiem, kuru dēls Jēkabs bija biežs viesis viņu mājā.

Tad vecāmamma pamanīja aiz mājiņas aku ar zemiem baļķu grodiem. Vāks nezin kāpēc stāvēja vaļā. Viņa to rūpīgi aizvēra ciet.

Protams, Gusts, sēdēdams akā, nevarēja zināt, ka briesmīgā tumsa iestājās tajā brīdī, kad vecāmamma rūpīgi aizvēra vāku. Tāpat arī vecaimammai i prātā nevarēja ienākt, ka viņas mazdēls kā tāda zaļa varde tup dziļi akā.

Tātad, ja Gusts neslēptos, ja aka nebūtu vaļā, ja vecāmamma iedomātos, tad… Tomēr šoreiz viss bija noticis tieši tā, un Gusts, iekrampējies redeļkāpņu spraišļos, trīcēja no tumsas un bailēm.

Tomēr pēc kāda laiciņa, kad pirmais izbīlis bija pāri, taču viņš vēl nespēja saņemties kāpt augšā, Gusts atcerējās, kā bija apgalvojis Vecajam Dammem, ka abi mazie cilvēciņi ir ieradušies Budeskalnos, izkāpdami no šīs pašas akas. Turklāt tas bija noticis brīdi pēc Emīlijas laipnā smaida. Bet vai pirms viņa ierāpšanās akā virs baltajiem aizkariņiem nepavīdēja Emīlijas seja? Gusts aizvien vairāk ticēja, ka pavīdēja gan. Un varbūt tieši tādēļ viņš nebija vis līdis žoga caurumā, bet gan akā.

Šī doma Gustu iedrošināja tik tālu, ka viņš sāka taustīties pa redeļu kāpnēm augšā.

Ja akas dziļumā viņš bija nokļuvis viens divi, tad augšupkāpiens likās garš un nogurdinošs. Nevarēja taču būt, ka kāpnes pēkšņi kļuvušas garākas!

Kad Gusts apstājās otru reizi atpūsties, viņu atkal sāka pārņemt paniskas bailes — ja nu vispār no šis akas nav iespējams tikt ārā…

Bet, pastāvējis dažas minūtes un sajutis, ka citas izejas nav, Gusts soli pa solim uzmanīgi turpināja augšupceļu.

Kad jau atkal likās — šīs redeļu kāpnes nebeigsies nekad, Gusta galva atsitās pret kaut ko cietu. Zēns izslējās stāvus un, akas vākam atsprāgstot, apžilba no spilgtas saules… Viņš atkal bija virszemē! Bet tikko Gusts aprada ar gaismu un pavērās apkārt, viņš acis atkal aizmiedza ciet — tāpat kā pirmīt no izbailēm.

Un bija jau pamats zēnam tā rīkoties — blakus akai vairs neatradās Ādolfa un Emīlijas mājiņa! Ari Duduļu pils nestāvēja savā vietā, nemaz nerunājot par Krastiņu žogu. Aka, no kuras Gusts bija izlīdis, vispār neatradās Budeskalnu ciemā, bet gan mežmalā, un blakus vīdēja kādas sen sagrautas mājas pamati, kas bija apauguši ar alkšņiem.

Mazpamazām Gusts tomēr sazīmēja šo vietu. Te viņi kopā ar vecomammu pagājušajā gadā bija nākuši avenēs — no šejienes līdz Budeskalniem varēja nokļūt kādā pusstundā.

Visu atpakaļceļu Gusts nespēja attapties no pārdzīvotā.

Vai viņš nejauši bija uzzinājis kādu daļiņu akas noslēpuma?

Bet varbūt tas ir Ādolfa un Emīlijas noslēpums — viņi īsteno citu izdomāto — tā ka katrs var iegūt un piedzīvot

visu, ko vien vēlas… Vai tiešām visu?

* * »

Atgriezies ciematā, Gusts negāja uz mājām, bet atkal aizstaigāja līdz akai. Viņam ļoti gribējās ielūkoties tajā vēlvienreiz, bet šī vēlēšanās izkūpēja kā vispār nebijusi — akas vāks stāvēja ciet, bet tā noslēpumu sargāja priekškaramā atslēga.

Varētu likties, ka Gusts šodien ir jau tik daudz pieredzējis un viņam ne par ko vairs nevajadzētu brīnīties. Bet nē! Gusts priekškaramo atslēgu tomēr mēģināja pataustīt…

Un tajā brīdī, kad viņš plaukstā sajuta atslēgas metāla vēsumu, zēnu notvēra vecāmamma:

—     Gustiņ, ko tu šeit dari? — viņa iesaucās. — Es tevi jau gandrīz stundu meklēju. Nudien vairs nezināju, ko iesākt. Pie Jēkaba biju, pie Mārtiņa arī, pat pie Dudulienes apvaicājos… Gustiņ, tu taču vēl neesi brokastis ēdis… Tūlīt iesim mājās!

Un kas Gustam atlika? Viņš paklausīja vecaimammai. DAŽI NOTIKUMI SVĒTDIENĀ

Svētdienas rītā tūlīt pēc deviņiem Budeskalnos skaidri bija dzirdami baznīcas zvani. Ciems pieklusa un aizturēja elpu.

Bet drīz vien, kad atskanēja pēdējā zvana atbalss, kas, likās, negribēja noklust, gaišajā pavasara rītā atkal atdzīvojās ikdienas skaņas — notaurējās lokomotīve kaut kur pie Budeskalnu stacijas, skaļi un pārdroši iesvilpās strazds, tupēdams uz televīzijas antenas.

—      Pie mums atgriezusies svētība! — Krastiņa pilnā balsī teica savam vīram dārzā. — Es dzirdēju baznīcu zvanām!

—     Nekliedz, es arī dzirdēju, — pikti attrauca Krastiņš un piebilda bez īgnuma: — Pirmoreiz, kamēr mēs šeit dzīvojam…

Ja pensionārs Krastiņš zvanus dzirdēja tikai pirmoreiz, tas varbūt nav apbrīnas vērts, bet tikpat pārsteigts bija arī blakus kaimiņš Gaužis. Viņš teica savam dēlam Jēkabam:

—      Vai tu apjēdz? Ilmales baznīca no mums atrodas vismaz kādus astoņus kilometrus tālu. Un ne skaidrā laikā, ne arī, kad vējš no tās puses, mēs agrāk zvanus nedzirdējām.

—      Kas tur ko brīnīties! — Jēkabs pārgudri atbildēja tēvam. — Ja jau Gusts vakar varēja ierāpties akā tepat blakus, bet izkāpt mežmalā, tad dzirdēt Ilmales baznīcu…

—     Tavs draugs daudz ko izdomā! — sarunā iejaucās Jēkaba mamma.

—      Bet varbūt šos zvanus viņš arī ir izdomājis? — Jēkabs neatlaidās un grasījās tūlīt jau doties pie Gusta to noskaidrot.

—   Tikai pēc brokastīm! — kā ar nazi nogrieza mamma, un saruna par zvaniem ar to bija galā.

Bet arī pēc brokastīm zēns uzreiz netika savā vaļā. Mamma ātri apģērba Jēkaba trīsgadīgo māsu Billi un, iedevusi viņai rokā bumbu: «Bet tā, lai neielido kaimiņu dārzā!» raidīja abus pagalmā. Jēkabs gan viebās, gan solījās iet ar Billi pastaigāties vēlāk, bet mamma bija nepielūdzama:

—     Vai nu iesiet abi divi, vai tu arī ģērbsies nost? — viņa cieti pateica un, iegājusi virtuvē, aizvēra durvis.

Spēļu laukums ar smilšu kasti Gaužu bērniem atradās aiz ābelēm — tieši gar Dudulu žogu. Turp tad arī viņi devās.

* * *

Kaut arī Ādolfa un Emīlijas mājiņa bija noplukušām dēļu sienām, no kurām lēveņiem vien lobījās nost krāsa,

Ādolfs nekādus remontdarbus svētdienā neuzsāka. Tik vien kā aiz mājiņas zem loga ieraka divus nelielus stabiņus un pārsita tiem pāri dēli, lai iznāktu mazs soliņš.

Un, tikko āmurs bija noklaudzējis pēdējo reizi, Emīlija tur apsēdās ar šuvekli rokās.

Tieši šo mirkli visu rītu bija gaidījusi Eleonora Dudula jeb, kā Budeskalnos vienkāršāk teica, Duduliene. Viņa tūlīt iznesa uz mājas dienvidu balkona pītu atpūtas krēslu un ar tālskati rokās apsēdās tajā.

Emīlija kaut kādam zilam apģērbam šuva klāt baltas pogas. Bet pat tālskatī nevarēja saprast, kas tas īsti bija — vai krekls vai mājas kleita? Eleonora Dudula piecēlās un, cik vien spēja, pārliecās balkona margām. Un viņai šī novērošana nemaz nebija viegla, jo vajadzēja liekties ne tikvien uz priekšu, bet reizē pa labi — citādi mājiņa aizsedza uz soliņa sēdošos.

—     Vai nav stulbs! — Duduliene pukojās uz Ādolfu.

—      Ņem un uzmunsterē to soleli Krastiņa pusē, bet ne pret ielu. Un tev, cilvēkam, kakls paliek šķībs, kamēr kaut ko saskata.

Lai nedaudz atpūtinātu pāršķiebto kaklu, Duduliene uzmeta acis arī Krastiņu mājai un Gaužu dārzam.

—    Atkal šie abi ņemas ar bumbu! — viņa noburkšķēja.

—     Skaties vien, drīz būs manā pusē.

Un nebija vēl Duduliene atsākusi vērot Emīlijas šuvekli, kad Billes sarkanā bumba tik tiešām pārlidoja augstajam sieta žogam un dzeloņplūmēm, iekrītot starp Dudulu ābelēm.

Bet Duduliene to izlikās nemanām un pievērsās atkal Emīlijai.

Ja saimniece vēl spēja nepamanīt sarkano bumbu savā dārzā, tad lielais sanbernārs Karro to uzņēma, skaļi rejot. Suns lēkāja bumbai apkārt, bakstīja ar purnu, viļāja pa zāli un, atplezdams žokļus, centās to satvert mutē. Bet tādām spēlēm bumba bija daudz par lielu, un Karro uztraukums pieņēmās spēkā…

Emīlija jau pa brīdim pacēla acis no šuvekļa un ieklausījās kņadā aiz dzīvžoga, bet tā arī netika skaidrībā, kas tur īsti notiek.

Tikai tad, kad no Grāvja ielas puses pāri zāļainajam klajumam tuvojās Jēkabs, bet gabaliņu aiz viņa palēkdamās skrēja Bille, saukdama: — Bumba. Bumba. Karro, atdod bumbu! — Emīlija saprata, ko suns aprej un cenšas notvert.

—     Ka tik nu nepārkož! — Jēkabs bija acīm redzami norūpējies un, piegājis pie dzeloņplūmēm, centās tās pašķirt, lai pavērtos otrā pusē. Bet tas nu gan viņam neizdevās.

—     Jums jāiet pie kaimiņienes un jālūdz, lai atdod, — no mājas bija iznācis arī Ādolfs.

—     Tik un tā neatdos! — Jēkabs bēdīgi novilka. — Iepriekšējo reizi bija tieši tāpat.

—     Karro, atdod bumbu! — Bille iečinkstējās. — Tētis Rīgā nopirka, — un viņai asaras jau tecēja pār abiem vaigiem.

—     Atdos, noteikti atdos, — Emīlija mierināja bērnus. Bet tajā brīdī viņa nevilšus pacēla galvu un uz balkona, augstāk par dzīvžogu, ievēroja Dudulieni ar tālskati rokās. Tātad viņa visu bija redzējusi un tiešām nevēlējās Jēkabam ar māsu palīdzēt!

—      Karro, atdod bumbu! — raudulīgi atkārtoja Bille. Un tad Emīlija par kaut ko izšķīrās un saskatījās ar Ādolfu.

Kņada aiz dzīvžoga pēkšņi pierima — it kā Karro būtu saimnieku bargi apsaukts. Tad suns vainīgi iesmilkstējās un apklusa pavisam. Tālākais viņiem aiz žoga nebija redzams, bet Duduliene to novēroja gan — Karro, viņas lielais, skaistais sugas suns, sāka ar purnu velt bumbu dzīvžoga virzienā. Pieripinājis to vietā, kur dzeloņplūmes nebija tik biezi saaugušas, Karro stūma bumbu cauri uz otru pusi. Bumba iesprūda, un likās, ka tūlīt būs pušu uz kāda zara vai dzeloņa. Bet nekā! Pēc brīža tā laimīgi izsprāga ārā Emīlijas pusē, bet Karro, pats nokaunējies, nolīda dārza attālākajā stūrī aiz upeņu krūma.

Bille satvēra bumbu abām rokām un no prieka pieglauda tai vaigu. Emīlijas seja atkal bija atmaigusi, bet Jēkabs, pirmīt jau gatavs nepatīkamai sarunai ar mammu, tagad jutās ļoti atvieglots. Tik atvieglots, ka, ievērojis uz Ozolu ielas Gustu un Mārtiņu, tūlīt devās turp.

Bille, aizņemta ar savu atgūto bumbu, brāļa pazušanu tūlīt pat nepamanīja, bet, kad pamanīja, tad Gusts, Mārtiņš un Jēkabs nebija vairs redzami arī uz Ozolu ielas.

Nu Bille gatavojās pinkšķēt otrreiz. Un ko Emīlijai atlika darīt? Likt šuvekli pie malas un spēlēt ar Billi bumbu, kamēr viņas brālis bija aizņemts savās puiku darīšanās.

— Vīrs, nāc paskaties! — iegājusi mājā, sauca Eleonora Dudula. — Tāds liliputu cirks vēl nav redzēts…

DUDULIENE STĀSTA VĪRAM

Todien jau krēsloja, kad Duduliene ienāca no balkona. Nu gan viņa bija iespaidu pilna! Kādu laiku viņa nemierīgi staigāja pa plašajām otrā stāva istabām, tad nokāpa lejā un pakūra uguni zem vakardienas zupas katla. Nē, tik ilgi, kamēr tā uzsildās, Duduliene nespēja gaidīt! Nogriezusi gāzes degli, viņa kāpa lejā uz garāžu pie vīra.

Alberts Duduls, eļļām noziestu kombinezonu mugurā, līkņāja pār kādas mašīnas motoru.

—     Es sildu zupu, — Duduliene ierunājās.

—       Labi, labi, — Duduls atrūca un, acis nepacēlis, turpināja ķimerēties motorā.

—     Bet tev noteikti pazudīs ēstgriba, kad uzzināsi, ko es šodien redzēju, — Duduliene aplinkus iesāka.

—    Vai ta' katlam nebija vāks virsū un mušas salīdušas iekšā? — Duduls lēnīgi noprasīja.

—    Ko tu! — satraucās Duduliene. — Es tev par Karro gribēju šo to pastāstīt.

—     Ak tad viņš bija ticis klāt pie tā zupas katla? — Duduls atkal tikpat lēnīgi jautāja, un Dudulienei jau sāka likties, ka vīrs par viņu zobojas, taču pēc sejas to šoreiz nekādi nevarēja noteikt, jo spuldzīte garā vada galā visam bija uzzīmējusi izstieptas ēnas.

—    Nē, taču! — Duduliene vairs ilgāk nespēja nociesties. — Mūsu Karro ir kā traks uz tiem liliputiem. Šodien es izeju uz balkona nedaudz paelpot svaigu gaisu, apsēžos krēslā un skatos. Ādolfs ar sarkanas krāsas spaineli šiverē pa jumtu. Piesējis pie slotas kāta griestu sareni, peksē un peksē. Nu, domāju — taisās šeit uz ilgu dzīvošanu, bet skārds tā izrūsējis, tā izrūsējis, ka ar visu krāsošanu ilgi nevilks.

—     Kā tad tu par to skārdu tik labi zini? — Duduls pārsteigts atliecās. — Vai ta' ari biji uz tā jumta uzlīdusi?

—    Tu traks esi palicis? — Duduliene attrauca. — Vai tad man grūti bija binokli paņemt?

—    Ā-ā! — novilka Duduls un atkal pārliecās motoram.

—     Tātad šis ar lielo sareni tik peksē, bet ar mazāku pindzeli smērē ciet, kur skārda loksnes saklemmētas kopā. Un tīri vai jābrīnās — šim šepte labi iet no rokas: nav vēl ne stunda pagājusi, kad puse jumta kā ar aveņu zapti noziesta un skurstenis vidū — tāds apdrupis piļķis palicis. Bet izrādās: šis aiz tā skursteņa aizmirsis mazāko pindzeli un nu pa krāsoto jumtu lavās tai pakaļ. Un kā tad — pindzele rokā gan, bet kāja uz krāsas paslīd, un vīrelis visā garumā guļus, nagi vien noskrapst, kad šis pirms lejā krišanas vēl pieķeras skurstenim.

—      Un kāds tam visam sakars ar Karro? — Duduls neizpratnē atkal pacēla galvu.

—      Tūlīt dzirdēsi! — Duduliene nebija apstādināma.

—      Vēl drusku pacieties!… Nu, domāju, cik ilgi Ā'dolfiņš tā gulēs uz jumta, piekrampējies skurstenim, jo, kā mēģina slieties augšā, tā tik noziežas vēl vairāk ar krāsu. Labāk būtu uzreiz laidies lejā, tomēr bail laikam… Un vai tu vari iedomāties, ko es tajā brīdī ieraugu? Mūsu Karro kā traks metas pie dzīvžoga un sāk kārpīties tam cauri.

—     Karro! Karro, mierā! — es kliedzu, bet viņš par mani neliekas ne zinis. Galva' sunim jau bija cauri otrajā pusē, bet pleci iesprūduši. Un, tu domā, šis apstājās? Smilkstēja kā pērienu dabūjis un lauzās tik dziļāk. Dzīvžogs brīkšķēja un brakšķēja, suņa villa, ieķērusies asajos zaros, laikam turēja šo ciet, bet Karro i nedomāja atlaisties un drīz vien cauri bija. — Karro! — es atkal bļāvu kā negudra.

—       Atpakaļ! — Bet viņš dažiem lēcieniem klāt pie pieslietajām trepēm mazmājiņas galā un sāk vicot augšā. To nu gan tev būtu vajadzējis redzēt — šitais lielais suns kā cirkačs, živai, jumta korē, tad uz vēdera pie skursteņa, kur Ādolfiņš, nagiem ieķēries, muti vien plāta. Bet, tikko Karro klāt, mazais vīrelis pieķērās tā kakla siksnai un, viens divi, nostājās pats uz savām kājām. Tā teikt, izglābās un palika sveiks un vesels.

—     Nu ko tu par visu šito saki? — Duduliene sakrustoja rokas uz krūtīm un jautāja vīram. — Vai tik Karro nav jāved pie ārsta, lai kādas zāles iedod?

Alberts Duduls klusēdams rūpīgi slaucīja eļļainās rokas raibā flaneļa lupatā un acīm redzami piktojās uz sievu:

—     Bet kādas zāles vajadzīgas tev, lai tu tādā skaistā pavasara dienā, kad darbu atliku likām, stundām nesēdētu uz balkona ar binokli rokā? — Viņš nosvieda garāžas kaktā eļļaino lupatu un kāpa augšā uz virtuvi.

Tur pēc diviem šķīvjiem remdenas zupas automehāniķim nedaudz uzlabojās garastāvoklis.

—      Zini, — viņš teica sievai, bakstīdams ar sērkociņu zobus, — es garāžā arī piedzīvoju zilus brīnumus. Jau mēnesi nebija laika nomainīt karburatoru vienam «Moskvičam», kas sprauslāja kā vecs zirgs. Nu vakar ķēros klāt, bet pirms tam vēl nolēmu iedarbināt motoru. Pagriežu aizdedzes atslēgu un štukoju: «Kas nekaitētu, ja būtu jau viss kārtībā…» Un vai tu sajēdz — tā klaberkaste vairs ne sprauslā, ne šķauda… Dūc kā bitīte! Simtnieku nopelnīju nepilnā minūtē!

—     Arī simts rubļu ir nauda, — novērtēja Duduliene, — bet ar mārrutkiem mēs nopelnītu daudz vairāk…

KĀ BILLE AR KARRO JĀJA

Tagad katru dienu atkārtojās viens un tas pats — Karro, tikko izlaists pagalmā, tūlīt pielēkšoja pie spraugas dzīvžogā un spraucās cauri uz zāļaino klajumu. Tur viņš vispirms apošņāja akmeņus, ciņus, kurmju rakumus. Pēc tam pārbaudīja, kā smaržo mājiņas pakši, un visbeidzot mierīgi apgūlās pie durvīm, gaidīdams iznākam Ādolfu vai Emīliju. Tad Karro lēca augšā, dobji ierējās un centās nolaizīt nācējam degunu. Daudz vieglāk to bija izdarīt Emīlijai, un varbūt tāpēc Karro vienmēr izrādīja lielāku prieku, kad parādījās viņa.

Vakara pusē pie mājiņas bieži vien ieradās arī Jēkabs kopā ar Billi.

Bille tūlīt pakāpās uz soliņa un piedauzīja pie loga. Tad nu ilgi vairs nebija jāgaida — vispirms atvilkās baltie aizkari, pēc tam atvērās pats logs, un tajā smaidīja Emīlija.

Tieši šo brīdi arī visvairāk gaidīja Jēkabs. Pagrozījies vēl kādas minūtes turpat tuvumā un reizēm pat mazliet parunājies ar Ādolfu, Jēkabs lavījās prom. Un drīz vien viņa skaļo balsi jau varēja dzirdēt Gusta vai Mārtiņa pagalmā.

Vienīgi mājupejot Jēkabs atcerējās Billi un ieradās viņai pakaļ.

—     Tu domā — pie Emīlijas ir atvērts bērnudārzs, — pukojās mamma, reiz sastapusi dēlu vienu pašu pie Mārtiņa.

—     Bet Billei pie Emīlijas ļoti patīk, — Jēkabs taisnojās.

—    Tu vēl piedzīvosi to, ka māsa vispār negribēs ar tevi spēlēties! — mamma tik noteica un droši vien nenojauta, cik drīz viņas vārdi piepildīsies.

* * *

Bille jāja ar Karro. Abām rokām ieķērusies biezajā vilnā, galvu piespiedusi suņa skaustam, Bille ar ceļiem bakstīja Karro sānos, lai viņš ietu ātrāk. Un lielais suns paklausīja mazajai meitenei. Tomēr, kad Bille pārāk uzmācīgi sāka dunkāt Karro, viņš nolieca galvu līdz zemei un Bille nokūleņoja zālē. Bet ar to jāšana nebeidzās. Bille smiedamās pierāpoja sunim klāt, apskāva tā kaklu, un Karro ļāva meitenei atkal rāpties sev mugurā.

Vienā tādā reizē ieradās Jēkabs.

—    Iesim mājās! — viņš lietišķi teica. — Man vēl šovakar jāmācās.

—        Nē! Mājās ne! — bez apdomāšanās atbildēja Bille un saspieda ar ceļiem Karro sānus. Suns aizgriezās no Jēkaba un ātriem soļiem devās prom pa zāļaino klajumu. Bille apskāva Karro un viņam pieglaudās.

—     Bille! — Jēkabs neatlaidās. — Kāp nost! Mamma rāsies…

Bet Bille nelikās brāli dzirdam. Jēkabs nu gan nevarēja pieļaut, ka trīsgadīgā māsa viņu neklausa, un, panācis Karro, mēģināja Billi nocelt. Taču to viņam nevajadzēja darīt! Karro apcirtās un draudīgi ierūcās. Viņa lielās purslas no uztraukuma trīcēja.

Jēkabs soli atkāpās. Dusmas par māsas nepaklausību viņā bija nomainījušās ar lielu nedrošību.

—     Bille! — Jēkabs runāja jau daudz pielaidīgāk. — Laiks mājās. Vai tu saproti? Man vēl jāmācās!

—        Mājās ne! — Bille draiski atbildēja un atkal pieglaudās sunim.

Tas nu Jēkabam bija jauns pārdzīvojums — šis te lielais nezvērs rūc uz viņu, bet paša māsa glaužas rūcējam mīļi klāt.

—    Bille! — Jēkabs atkal mainīja taktiku. — Tūlīt kāp no suņa zemē! — Nu viņš iedomājās, ko tādā gadījumā teiktu tētis: — Vai gribi pa dupsi?

Bet tā nu viņam atkal nevajadzēja izturēties! Karro acis samiedzās, viņš saslējās lielāks un vairākas reizes skaļi ierējās. Jēkabam tik pietika ieraudzīt lielos ilkņus, lai viņš kā dzelts atlēktu atpakaļ un nemēģinātu vairs sunim un Billei tuvoties.

Tagad, bezspēkā • stāvot pretim Karro, uz kura muguras omulīgi sēdēja māsa, Jēkaba dusmas un bailes sajaucās kopā un kā divas straumītes notecēja lejā pa vaigiem…

Neko viņš te nevarēja darīt — vajadzēja iet uz māju meklēt palīdzību pie mammas.

JKad Jēkabs kopā ar mammu ieradās pēc māsas, Bille pati novēlās no Karro un palēkdamās skrēja pie viņiem. Jēkabs vēl pabailīgi atskatījās uz Karro, bet suns vienā mierā, gulēdams zālē, ar lielu, garu mēli aplaizīja savas astes aveņkrāsas spalvas, pie kādām viņš bija ticis uz svaigi krāsotā jumta, glābjot Ādolfu.

«TAVA KĀRTA MEST, JĒKAB!»

Vēl Jēkabam bija stunda laika. Tad vajadzēja iet pēc Billes uz bērnudārzu. Garlaikodamies viņš aizklīda līdz zāļainajam klajumam. Mājiņas logi stāvēja vaļā, un aizkariņi plivinājās vējā.

—              Ha ha ha! — pēkšņi atskanēja gardi Ādolfa smiekli. — To jau es paredzēju! Nu, laidies lejā!

Jēkabs apcirtās, tomēr, smējēju tā arī neieraudzījis, izdzirda žēlu Emīlijas balsi:

—     Ak, es nelaimīgā! Vai vēlreiz drīkst?

—            Nedrīkst! Ka tev saka, nedrīkst! Laikam man pašam būs jāpadancina tas sarkanais… — bargi atsaucās Ādolfs, un Jēkabs tagad saprata, ka balsis skan no atvērtajiem mājiņas logiem.

Pēc klusuma brīža iegavilējās Emīlija:

—              Kas citam bedri rok, tas pats tajā iekrīt! — un nobeidza ar gandarījumu: — Tu arī otrreiz nedrīksti!

Jēkabs, no dzirdētā apjucis un reizē arī ļoti ieinteresēts, pieklauvēja pie mājiņas durvīm, bet atbildes vietā saņēma Ādolfa uzkliedzienu:

—     Mērkaķis! Ak tu mērkaķis!

Jēkabs pieklauvēja vēlreiz. Šoreiz atbildi saņēma no Emīlijas:

'— Kaut nu tā cūciņa man paietu garām!

Jēkabs tomēr nospieda durvju rokturi. No tumša priekšnama viņš nokļuva uz mājiņas vienīgās istabas sliekšņa.

Šī nu gan nebija telpa, kur pieaugušajiem dzīvot! Bērnistaba! Visīstākā bērnistaba ar divstāvu gultiņām un plauktiem pie sienām, uz kuriem atradās desmitiem mašīnu modeļu. Jēkabs no pārsteiguma palika stāvam ar vaļēju muti un acīm meklēja tos dažus modeļus, kādi piederēja viņam. Un laikam to būtu darījis vēl labu brīdi, ja viņa uzmanību nepievērstu Ādolfs, kas četrrāpus pa grīdu metās pakaļ kaut kam melnam ar spīdošiem punktiem…

—      Divi! — viņš sauca. — Laime man ir pagriezusi vaigu.

Jēkabs paliecās uz priekšu un secināja, ka melnais ar spīdošajiem punktiem ir metamais kauliņš — turklāt vismaz divas reizes lielāks par tiem, kādi ir katrā mājā. Un šī kauliņa acis zaļi lāsoja. Tā vien šķita, ka gaisma plūst no iekšpuses. Nu Jēkabs pievērsās arī grīdai, uz kuras netālu no Ādolfa tupus bija nometusies Emīlija. Sākumā grīdas raibums un krāsainums zēnam ņirbināja acis, bet tad viņš sāka izšķirt divkrāsu kvadrātus un atsevišķas figūras — roni, kas lecina bumbu, ķenguru ar telefona aparātu, lauvu uz trepēm… Tas taču bija cirks! Milzīga cirka spēle — pa visu istabas grīdu…

—      Kā man neveicas! — činkstēja Emīlija. — Un bija jāuzmet tieši divi! — viņa pierāpoja pie sarkanā spēļu kauliņa, kas stāvēja divas rūtis pirms kazas trepēm, un negribīgi pārbīdīja to uz priekšu. Tad Emīlijas roka, kā vēl kaut ko cerēdama, mirkli sastinga kāpņu galā un pēc tam lēni slidināja kauliņu pa trepēm lejā… Viņa pati brauca ar to kopā, pamazām sašļuka un kļuva drūma. Bet, jo drūmāka vērtās Emīlijas seja, jo vairāk staroja Ādolfs.

—       Nu mana kārta mest! — viņš nekautrēdamies gavilēja, un likās, ka pat kauliņš priecīgi klabinās pa grīdu.

—       Seši! — Ādolfs palēcās, un viņa mazais augums pastiepās garāks.

Nu spēles laukumā kopā ar Ādolfu devās zilais kauliņš. Turklāt viņi abi to darīja tik enerģiski, ka mājiņas grīda dunēja vien.

Bet, tikko dunoņa bija galā, Ādolfs atkal paķēra metamo kauliņu.

—       Uz seši jāpārmet! — viņš paskaidroja un jautri pamāja Jēkabam.

Zēns vēl joprojām stāvēja durvīs, elpu aizturējis, skatījās un labi saprata, ka šī ir tikai spēle, bet abu spēlētāju lielā aizrautība un tas, kā viņi kopā ar saviem kauliņiem negribīgi kāpa lejā pa kazas trepēm, kā veikli žonglēja uz lāča virves, kā pukstēdami laidās zemāk, ieķērušies klauna lietussargā, Jēkabam brīžiem radīja sajūtu, ka viņš atrodas īstā cirkā… Tik patiesi Ādolfs un Emīlija visu darīja. Reiz Jēkabam pat likās — viņš dzird ierībamies zaķa bungas un klusi ierejamies pakaļkājās stāvošo sunīti. Tomēr zēns nekādi vēl nespēja noticēt, ka šāda pārvērtība vispār iespējama. Un pietrūka tikai kāda mazumiņa, lai viņš pārkāptu istabas slieksni un arī kļūtu par cirka sastāvdaļu.

Bet pa to laiku melnais metamais kauliņš turpināja zibināt savas zaļās acis.

Arī Emīlija nepalika bez laimes. Uzmestajiem sešiem punktiem tūlīt pat sekoja pieci, un tas nozīmēja varenu kāpienu augšup pa lauvas kāpnēm. Jēkabam pat likās, ka Emīlija to veic, uzrāpusies lauvam mugurā!

Šajos brīžos pa viņiem abiem bija tikai viena vienīga smaidošas sejas maska. Un, kad tā rotāja Emīliju, tad Ādolfs bija tuvu raudām, bet, kad viņš starot staroja, viņa savukārt kļuva acīm redzami drūma.

Jēkabs, skatienu nenovērsis, vēroja, kā sarkanais kauliņš pieskaras lidojoša baloža astei, un tad zēns bija pavisam tuvu tam, ka tūlīt, tūlīt ieraudzīs uzspurdzam baložus cirka kupolā… Tikai arī šoreiz līdz pārvērtībai pietrūka maziņa, maziņa ticības kriksīša, ka tā vispār varētu notikt… Jēkabs nolaida acis un pie savām kājām pēkšņi ievēroja pilnīgi baltu baloža astes spalvu. Otra tāda pati, griezdamās kā vilciņš, lidoja lejā — kaut kur no augšas. Un tas bija daudz augstāk par šīs istabas griestiem — to Jēkabs vēl iedomājās, stāvot uz sliekšņa. Nākošajā mirklī viņš jau bija pārkāpis tam pāri un droši iegāja cirka teltī. Visīstākajā cirka teltī. Švīkstinot spārnus, pret kupolu cēlās baltu baložu bars.

Jēkabs atviegloti uzelpoja. Līdz ar gaisu viņš nāsīs ievilka arī zāģu skaidu smaržu, kura plūda no tuvās arēnas.

Tad skaļi iedārdējās orķestris. Meklējošs prožektora stars brīdi taustījās pa tumsu, tad kaut ko atrada netālu no Jēkaba un sastinga. Stara gūstā zēns pārsteigts ievēroja Emīliju. Viņa turēja rokā melno metamo kauliņu ar zaļajām acīm un teica:

— Tava kārta mest, Jēkab! Tagad tu arī piedalies!

KAM PIENĀKAS GRĀVJA TIESA?

—     Nu, ko pagasta valdē teica par to nezāļu lauku ar mazmājiņu virsū? — Duduliene nepacietīgi jautāja Vecajam Dammem, tikko viņu ieaicinājusi savā virtuvē.

—      Viņi ir tā zemes gabala un mājas īpašnieki, — Vecais Damme kā skaldīt noskaldīja un vēl piemeta roku savas cepures spīdīgajam nagam. — Kārtība paliek kārtība! Viņi gan ilgi esot bijuši projām, bet nu atgriezušies

uz mūžīgiem laikiem… — Vecais Damme atkal piemeta roku cepures nagam. — Tādas tās lietas.

—              Ka ilgi bijuši projām — pati zinu! — Duduliene pikti atcirta. — Bet vai būs šeit mūžīgi — to mēs vēl paskatīsimies…

—            Kārtība paliek kārtība! Tādas tās lietas! — Vecais Damme tik zināja pateikt un jau taisījās uz promiešanu, tomēr Duduliene no viņa vēl neatstājās:

—            Vai jūs zināt, kāpēc Grāvja ielu sauc tā un, teiksim, ne citādi, piemēram, par Lauku ielu?

Vecais Damme sākumā bija krietni apjucis, bet tad izstomīja:

—     Par Lauku ielu tāpēc ne, ka lauka taču tur nav…

—     Bet grāvja arī nav! — Duduliene uzvaroši smaidīja.

Šī atziņa Veco Dammi pavisam apmulsināja. Viņš, kas

jau vairākus gadus dzīvoja Grāvja ielas stūrī, par to nekad agrāk nebija iedomājies.

—             Jā, — viņš domīgi uzstūma cepuri dziļāk uz acīm, — kad es pirms pieciem gadiem te sāku būvēt savu māju, tas mazais namelis jau stāvēja, bet nekāda grāvja tur tiešām nebija.

—             Tomēr vajadzēja būt! — Duduliene triumfēja. — Par Grāvja ielu nosauca, bet grāvi tā arī neizraka. Un tāpēc arī tas apbūves gabals ir daudz platāks nekā mūsējie — par grāvja tiesu. Varbūt pat par divu, jo otrā pusē taču arī nav grāvja.

—             Bet gar citu ielu malām arī ne visur ir grāvji… — Vecais Damme domās izbrauca visu savu apgaitas maršrutu.

—                Tā nav mūsu daļa! — Duduliene pārtrauca pensionēto milici. — Gar citu ielu malām grāvji varbūt nepienākas arī pēc plāna, bet šeit, redz, ir, — viņa iebakstīja ar pirkstu lielā pergamentā, kas bija izklāts uz

virtuves galda. — Tātad tiem liliputiem visa tā zeme nepieder…

—     Khm… khm, — Vecais Damme krekšķināja, — ak, tādas tās lietas? Kārtība paliek kārtība!

—      Kā tad, kaut kādai kārtībai un taisnībai jābūt! — Duduliene šīs sarunas laikā pirmoreiz pasmaidīja, bet ātri kļuva nopietna: — Viņiem jau sava zeme kā nezāļu lauks, tomēr vēl grāvja tiesu iekārojuši, bet man, nabadzītei, — Dudulienes balss skanēja žēli, žēli, — nav kur mārrutkus iestādīt… Saproti, Dammes tēv, pilns pagrabs ar mārrutkiem, bet zemītes ne pēdas, kur tos iekšā likt.

Vecais Damme sāka mīņāties no vienas kājas uz otru, satraukumā pieķēra atkal cepures nagam — jā, Budeskalnos viņu sauca par milici, reizēm vienkārši par Dammi, bet par Dammes tēvu — vēl nekad. Un šāda uzruna nepavisam neizrādīja cieņu pret viņu — bijušo amatpersonu…

Bet Duduliene Vecā Dammes izturēšanos iztulkoja pa savam prātam:

—      Ņem tik nost, Dammes tēv, to cepuri! Sēdies pie galda, es ar tējiņu tevi uzcienāšu, ar krizdoļu zaptīti. Mēs taču pa abiem varam kaut ko izdomāt.

—      Kārtība paliek kārtība! — Vecais Damme klusi izmocīja. — Es… es… dienesta pienākumus pildot… tēju ne… Tādas tās lietas! — Un mudīgi gāja pa durvīm ārā.

—     Vecais muļķis, — Damme vēl nebija ticis līdz ielai, kad Duduliene jau šķendējās, — gadiem pensijā, bet vēl pilda kādus tur dienesta pienākumus, — tad viņa pati atslīga Vecajam Dammem piedāvātajā krēslā. — Nu, neviens man negrib palīdzēt, neviens! Vai tad tiešām tie mārrutki būs jāpārdod?

PANKŪKU BALLE

Ādolfa un Emīlijas mājiņas skurstenis kūpēja no rīta līdz vakaram. Pie tā Budeskalnos visi bija jau pieraduši.

Tāpat kā nevienu vairs nepārsteidza aveņkrāsas jumts, tādas pašas ārdurvis un mājiņas sūnu zaļās sienas.

Bet, ja kāds garāmgājējs tomēr apstājās un nopētīja mājiņu, tad drīz vien, ievērojis uz balkona Dudulieni ar tālskati rokās un iedomājies sevi viņai līdzīgu esam, nokaunējās un ātri devās savās gaitās.

Arī tajā dienā, par kuru būs stāstīts tālāk, mājiņas skurstenis kūpēja un Duduliene sēdēja savā novērošanas postenī. Turklāt vējš pūta no dienvidrietumiem un ne viena vien dūmu grīste vispirms pārvējoja viņas balkonam un tikai tad izgaisa debesīs. Bet todien Duduliene arī apkvēpināta nebija dabūjama prom, jo, viņasprāt, tur lejā notika pavisam dīvainas lietas — kurš no Budeskalnu sīkuļiem parādījās laukā, tas uzreiz devās pāri zāļainajam klajumam uz mājeles pusi un nekautrēdamies gāja iekšā.

Nu, labi, par Gaužu bērniem viņai bija viss skaidrs — tas lielais negrib to mazo vākt un tāpēc vienmēr stiepj pie Emīlijas, lai pats būtu brīvs.

Par Gustu arī nebūtu ko brīnīties — viņš nekad nepalaiž garām izdevību pamukt kaut kur no vecāsmammas, un tad šī, kā vista kladzinādama, sviedriem vaigā meklē to puišeli.

Tāpat ielas pretējās puses skolotāju atvases — Mārtiņš un Māra — ne tuvu nav tādi paibērniņi, kā vecāki iedomājušies. Bet, kad pēc kāda laiciņa priekšnamā atskanēja šaušalīga gaudošana, Duduliene bija nesaprašanā. Noskrējusi lejā uz pirmo stāvu, viņa atrada Karro skrāpējamies pie aizbultētajām ārdurvīm. Un, tikko tās bija atdarītas, Karro metās ārā un pēc tam uz caurumu dzīvžogā. Un nebija vēl Duduliene tikusi atpakaļ uz balkona, kad suns, pats nospiedis aveņkrāsas durvju rokturi, jau grozījās starp bērniem mājiņas vienīgajā istabā.

Vai tad apkvēpinātā Duduliene varēja uzminēt, ka Emīlija rīko pankūku balli? Atklāti sakot, to iepriekš nezināja arī Jēkabs, kad viņš, stingri nolēmis pats šodien pieskatīt Billi, ieradās pie Ādolfa un Emīlijas mājiņas. Jā, ieradās zāļainajā klajumā tāpat vien, bet, kaut kāda nezināma spēka vilkts, pats sev par lielu pārsteigumu, pēkšņi kopā ar Billi iegāja mājiņā.

Emīlija, ieraugot Jēkabu un Billi, gan nebija pārsteigta, izskatījās, ka viņus jau kādu brīdi ir gaidījusi, jo tūlīt noprasīja:

—     Vai pankūkas ēdīsiet?

Un — tiešām nesaprotami — Jēkabs pēkšņi izdzirda savu balsi jautājam:

—     Kādas tad ir?

Emīlija uz šo jautājumu bija gatava atbildēt bez kavēšanās:

—     Kādas tik tu vēlies…

Jebkurš cits zēns pēc tādas atbildes būtu pavisam apjucis, bet Jēkabs atkal izdzirda sevi sakām:

—         Ja varētu… plānās… Man tās ļoti garšo… ar ķiršu ievārījumu… Bet Billei drausmīgi patīk ķirbji, viņai, lūdzu, ķirbju pankūkas.

—      Ejiet iekšā istabā! — tas bija viss, ko Emīlija atbildēja, un nebūt nepiemetināja: — Vispirms nomazgājiet rokas!

Jā, nepiemetināja neko par roku mazgāšanu, tik pajautāja:

—     Cik karošu ievārījuma?

—       Daudz, — skaidri un gaiši atbildēja Jēkabs un kopā ar Billi gāja dziļāk.

Nu Jēkabam pazīstamajā istabā ar daudzajiem mašīnu modeļiem sēdēja arī lāči, zaķi un visdažādākās lelles.

Bille to uzreiz novērtēja atzinīgi, pievilka aiz ausīm sev tuvāk kādu zaķi un sāka aijāt.

Vienā milzīgās cirka spēles malā, kur krustojās kazas un lauvas trepes, stāvēja mazs galdiņš un vairāki krēsliņi. Bet Bille nesēdās. Viņa, turēdama zaķi aiz ausīm, uz vienas kājas sāka lēkt pa kazas trepēm lejā. Jēkabs savukārt atcerējās savu iepriekšējo ciemošanās reizi šeit, un tagad viņam likās, ka māsa bez lielas piepūles jau sajutusi pārvērtību un pašlaik atrodas īstajā cirkā. Un tā laikam arī bija. Jo, vai citādi brīdī, kad Bille lēca garām melnajai kazai, būtu ieskanējies kazas kaklā pakārtais zvaniņš?

—     Te, lūdzu, pankūkas! — klusi bija ienākusi Emīlija.

Jēkabs it kā dzirdēja tālumā izgaistam zvaniņa dzidro

skaņu un pavērās uz galdu — Bilīes šķīvī atradās vairākas dzeltenas pankūkas ar brūni apceptu maliņu, bet viņam viena liela gaiša — pa visu šķīvi. Ķiršu ievārījums bija atsevišķā trauciņā.

—     Kāpēc tikai viena? — Jēkabs pārsteigts skatījās uz Emīliju.

—     Lai neatdziest! Lai tu spētu pagaršot arī citas vēl, — viņa mierīgi atteica un i negatavojās piebilst kaut ko vēl. Piemēram: — Pacieties! Neesi tik negausīgs! Neiekāro ar acīm to, ko mute nespēj! — Bet nebūtu jau viņa to paspējusi izdarīt, jo atvērās mājiņas durvis un ienāca Gusts.

Viņš sākumā izvēlējās kartupeļu pankūkas, kurām pieprasīja klāt skābu krējumu, tad ēda plānās pankūkas ar brūkleņu ievārījumu, bet medu laizīja klāt pie rauga pankūkām.

Bet, kad ieradās Māra un Mārtiņš, viņi vispirms gribēja bada pankūkas.

—     Mēs ar brāli gājām uz veikalu! — skaidroja Māra, un viņa nemaz nemeloja. — Bet, kā ieraudzīju mājiņas skursteni kūpam, tā, es nezinu, kas īsti, bet mani kāds paņēma pie rokas un veda uz šejieni.

Emīlija pasmaidīja un, turot Māru pie vienas, bet Mārtiņu pie otras rokas, ieveda abus istabā un nosēdināja pie mazā galdiņa, kas viņiem pieciem vēl nebija par mazu.

—       Pankūkas, kam ir sirds forma, es vēl nekad neesmu ēdis, — atzinās Mārtiņš ar pilnu muti, un Emīlija i negrasījās viņam pateikt: — Vispirms izēd tukšu muti un tad runā!

Un labi, ka tā, jo citādi Mārtiņam tuvākajā pusstundā būtu jāklusē, jo tieši tik daudz laika vajadzēja, lai divreiz nogaršotu visas pankūkas pēc kārtas.

Bet ar to zēnam nepietika — viņš tomēr vēl nespēja līdz galam noticēt, ka var dabūt visas iespējamās pankūkas, kādas vien iekārojis. Tāpēc, mirkli pārlicis, Mārtiņš teica Emīlijai:

—     Bet pankūkas ar… rozīnēm… Vai tādas arī ir?

—     Ir, — apstiprināja Emīlija, — cik tu vēlētos?

Nu Mārtiņš bija sprukās. Jau iedomājoties vien, ka Emīlija tūlīt no virtuves ienesīs pilnu šķīvi ar rozīņu pankūkām, zēnam gribējās līst zem galda. Tāpēc viņš smagi nopūtās un nočukstēja:

—     Vienu pašu…

—    Labi, — atteica Emīlija un devās izpildīt pasūtījumu.

Pa to laiku Bille nejauši aizķēra kādu ievārījuma

trauciņu un uzgāza to Mārai. Māra, protams, lēca augšā, trauciņš, uzkrizdams cirka klaunam uz galvas, sašķēlās divās daļās. Un būtu laikam jāslauka, bet Karro tūlīt aptvēra, kas jādara, un žigli nolaizīja i trauciņa lauskas, i klauna cepuri, i pašu grīdu.

Tā ka Emīlijai arī šoreiz atlika vien smaidīt, nevis savilkt bargu seju un teikt: — Uzmanīgāk taču varētu! Ievārījuma trauciņi būs vajadzīgi ari citās reizēs…

Un pienāca bridis, kad visas pankūkas bija pagaršotas pa vairākām reizēm, kad lielā un tikko no jauna piepildītā kakao kanna beidzot stāvēja, visu aizmirsta. Mārtiņš saujā pa kluso pat nožāvājās. Citi arī jutās nedaudz apguruši.

Bet viņus visus uzmundrināja uzstājīgs klauvējiens pie mājiņas durvīm, kas vēstīja, ka ieradusies Gusta vecāmamma.

—     Man ļoti jāatvainojas, ka traucēju, — viņa sacīja, — bet vai šeit nav… mans mazdēls Gusts?

—     Ir gan, — tikpat laipni atteica Emīlija. — Lūdzu, nāciet iekšā, — vai pankūkas nevēlaties?

—     Nē, paldies, nē! — vecāmamma atgaiņājās. — Es zupiņu izvārīju, bet… nav kas ēd… Gustiņ, nāc nu mājās! Katlu atstāju uz plīts, lai neatdziest…

Gusts mēģināja sarauties mazāks, vēl bezcerīgi pārlaida acis istabai, cerēdams atrast vietu, kur paslēpties, bet šī vēlēšanās tā ari palika nepiepildīta. Tad Gusts smagi nopūtās, samierinājās un cēlās augšā, lai dotos rokā vecaimammai.

—    Gustiņ, pasaki tantei paldies! — viņa vēl atgādināja mazdēlam un, saķērusi zēnu aiz rokas, veda no mājiņas ārā.

Pēc brīža atvadījās arī citi bērni, un drīz vien tikai netīro šķīvju kalns liecināja, ka te notikusi pankūku balle.

Mārai ienāca prātā, ko tādā reizē teiktu viņas mamma, un viņa piedāvājās Emīlijai palīdzēt nomazgāt traukus. Emīlija tam nemaz nebija pretī un iedeva meitenei spaini, lai viņa atnes no akas ūdeni.

Ejot gar mājiņas galu, Māra tad arī pirmoreiz sastapās ar Dudulienes skatienu, kas binoklī sekoja katram meitenes solim.

—           Vai tu vari iedomāties? — Māra vakarā ļoti sašutusi stāstīja mammai. — Duduliene no sava balkona ar tālskati novēro katru Ādolfa un Emīlijas soli.

—     Ar tālskati? — mamma izbrīnīta pārjautāja.

—            Jā, tieši ar tālskati! — Māra enerģiski apstiprināja. — Es gan to nevarētu izturēt. Viņiem vajadzētu ap mājiņu iestādīt dzīvžogu. Augstu un biezu akāciju dzīvžogu…

—            Tad nu gan mājiņa paslēptos kā mežā, — mamma iesmējās, — pat skurstenis nebūtu saredzams.

Māra piegāja pie virtuves loga un skatījās pāri ielai uz zāļaino klajumu.

—             Es izdomāju: vislabākais būtu gladiolu dzīvžogs, — viņa šķelmīgi pasmaidīja, — cauri redzēt nevarētu un pie tam vēl ziedētu.

—           Ko tik visu tu neizdomā, — mamma pārtrauca mizot kartupeļus un iejautājās: — Bet kāpēc jūs ar brāli neaizgājāt uz veikalu?

—            Ak! — Māra tik iesaucās un sāka mammai stāstīt par pankūku balli.

GLADIOLU DZĪVŽOGS

Kad nākošajā dienā Māra atgriezās no skolas, Emīlija pie mājas rosījās ar lāpstu rokās. Viņa dūšīgi cirta velēnas, purināja nezāļu saknes, un lēnām mājiņai visriņķī kā melna josta apvilkās šaura, uzrakta zemes strēmele.

Jebkurš cits varbūt Māras vietā būtu pa galvu, pa kaklu drāzies pie Emīlijas un centies noskaidrot, ko īsti viņa tur dara, bet Māra vienā mierā pārģērbās mājas drēbēs un tikai tad devās uz zāļaino klajumu, jo meitene pilnīgi skaidri zināja, kas tur notiek… Tāpēc arī viņa nebija ne drusciņ pārsteigta, kad pie mājiņas sliekšņa ieraudzīja augstu kartona kasti, pilnu ar lieliem gladiolu sīpoliem.

Un arī Emīlija nebija pārsteigta par Māras ierašanos.

— Labi gan, ka tu nāc man talkā, — viņa atlieca muguru, — zeme nu sagatavota, bet, redzi, cik daudz vēl darba, — Emīlija norādīja uz kartona kasti.

Māra tik pamāja un, ar kapli raušot vadziņu, sāka tajā likt gladiolu sīpolus. Bet nebija viņa vēl paspējusi neko daudz izdarīt, kad izdzirda kādu blakus smagi elšam.

Nu, protams, ka pēdējā laikā nekas svarīgs nenotika bez Karro! Uzraktajā zemē netālu no Māras Karro ar priekškājām kašāja ne sliktāku vagu, kā tas meitenei izdevās ar kapli.

Bet šo stādīšanu taču nespēja nenovērot Duduliene. To viņa tiešām nespēja! Tomēr Māra gandrīz jau noticēja, ka viņa neatrodas savā postenī, jo meiteni maldināja Dudulienes maskēšanās — pāri balkona metālkaltajām margām bija pārmesta strīpaina sega, kuras aizvējā Duduliene šodien sēdēja. Un ne jau tāpēc, ka viņu būtu pārmākušas kauna jūtas. Ne jau tāpēc! Strīpainā sega no nevēlamām acīm slēpa Dudulienes darbošanos ar mārrutkiem — viņa tos grieza gabalos un katra vidusdaļā berza nost sakņu spurgaliņas. Pat tādam cilvēkam, kas pats nekad nav dārzu kopis, arī būtu skaidrs, ka šie mārrutki nav domāti rīvēšanai, bet gan tiek gatavoti stādīšanai. Tāpēc, lūk, svītrainā sega pāri balkona margām. Tomēr tā daudz netraucēja Dudulienei vērot zemes darbus pie Ādolfa un Emīlijas mājiņas. Vajadzēja tik nedaudz paslieties uz augšu, un viss bija redzams kā uz delnas. Vienīgi tālskati lietot sagādāja lielas grūtības. Un tādēļ Dudulienei kārtējo reizi iznāca ļoti vilties savā sunī — agrāk vienmēr tik paklausīgajā Karro.

Kad viņš šodien izlīda cauri dzīvžogam un sāka kašāties pa zemi, Duduliene varen nopriecājās:

Nu, gudrs sunītis! Kašā tik ārā! Nav ko velti zemi pieķēzīt… — un viņa apmierināti palūkojās uz stādīšanai jau sagatavotajiem mārrutkiem.

Bet pēc laiciņa, atkal pavērusies pāri segas malai, Duduliene bija nesaprašanā — tur, kur pirmīt Karro bija atstājis aiz sevis vagu, Māra lika kaut ko iekšā.

Duduliene nometa mārrutku sakņu čemuru, nazi un paķēra tālskati. Nekā nebija! Tas velna suns nevis kašāja kaut ko ārā, bet palīdzēja tai skuķei, lai darbs ātrāk veiktos.

Duduliene pārlūkoja ar tālskati visu uzrakto zemes joslu un mazliet nomierinājās: zāļainajā klajumā vēl palika daudz vietas viņas mārrutkiem, un neko tā sīpolu rinda netraucēs. Varbūt pat labāk, ka kaut kas bišķi iekšā: uzreiz redzams — vairāk zemes šie liliputi apstrādāt nespēj. Un, ko nevar paši, to paveiks… saši — Duduliene nobeidza ar atskaņu un līksmi paskatījās uz saviem mārrutkiem. Tad viņa jau gatavojās nolikt tālskati atkal sev blakām, bet pārdomājusi uzkāra to kaklā.

Tas nu gan bija skatiņš — mārrutku saknes kreisajā rokā, milzīgs tutenis — labajā, bet tālskatis uz krūtīm kuļājoties it kā atgādina: turi acis vaļā, neko nepalaid garām!

Un nepalaida Duduliene garām to brīdi, kad Emīlija un Māra ar grābekļiem rauša ciet gladiolu garo vagu. Nenokavēja arī Ādolfa ierašanos. Viņa atstumtie divriči bija pilni ar mazām ābelītēm.

Redzētais Dudulieni tik ļoti satrauca, ka viņa uzreiz izslējās visā augumā, uzgūlās balkona margām un ar acīm iekodās mazo ābelīšu stumbros. Nu mārrutku plantācijas liktenis bija apdraudēts tik ļoti, kā vēl nekad. Lai to novērstu, bija kaut kas jāuzsāk uzreiz, jo Ādolfs jau zāļainā klajuma dienvidu pusē, kur stiepās Grāvja iela, nesteidzīgi atzīmēja ābelīšu stādīšanas vietas.

Bet nebija viņš vēl ticis ar šo pienākumu ne pusē, kad pēkšņi sev priekšā ieraudzīja Dudulieni. Nu gluži tādā pašā izskatā, kā viņa bija sēdējusi uz balkona. Arī nazis un mārrutki vīdēja sažņaugtajās plaukstās.

Ar stingu skatu Duduliene vērās lejup uz Ādolfu, bet nebilda ne vārda. Mazais vīriņš, apjucis gan no Dudulienes izskata, gan klusēšanas, atgāza galvu un, vainīgi smaidot, skatījās viņai pretim.

«Šis te knislis… utubunga gatavais…» Duduliene vai vārījās no niknuma un bezspēcības, «manā mārrutku vietā… ko es tagad iesākšu?» Viņa paspēra soli sānis un uzgrūdās divričiem, no kuriem rēgojās ārā mazās ābelītes. «Ko es tagad iesākšu?» Duduliene vēl reizi atkārtoja pie sevis un tad pēkšņi, nometusi zemē mārrutku saknes, pieklupa divričiem.

Ādolfs neattapās, ko darīt, un Duduliene jau arī negaidīja, ka viņš attaps, viņa paķēra vienu ābelīti un ar ātru griezienu nošņāpa tai galotni. Stumbeni nometusi zemē, Duduliene paķēra otru ābelīti, un to būtu piemeklējis tāds pats liktenis, ja Karro, lielais, neveiklais sanbernārs Karro, skaļi neierietos un nemestos pie savas saimnieces. Dudulienes roka ar nazi sastinga gaisā, bet Karro neatlaidās — izslējās pakaļkājās un zobiem ieķērās Dudulienes piedurknē.

Šis pēkšņais kampiens viņu atvēsināja. Lai atbrīvotos no suņa zobiem, Duduliene nazi palaida vaļā un ļāva tam nokrist zemē. Tikko tas bija noticis, Karro tūlīt pierima un, kā juzdamies vainīgs, apgūlās. Duduliene, vēl reizi pie sevis atkārtojot: «Ko es tagad iesākšu?» stīvā gaitā devās prom.

—      Es taču teicu, ka ar tādiem maziem cilvēciņiem vienmēr notiek visādi brīnumi! — pēc dažām dienām savai sievai kārtējo reizi apgalvoja Krastiņš. — Tu tik iedomājies: tās gladiolas viņi zemē ielika otrdien, bet šodien, piektdienā, jau desmit centimetrus gari asni!

Jā, šie garie asni nelika mieru arī Ādolfa un Emīlijas kaimiņienei aiz augstā dzeloņplūmju dzīvžoga. Šajās dienās viņa jau bija nedaudz attapusies no pārdzīvojumiem par Ādolfa iestādītajām ābelītēm. Dudulienei pat pēkšņi uzsmaidīja laime — radās pircējs mārrutku saknēm, bet tie garie, šķēpiem līdzīgie asni tik un tā nedeva viņai mieru. Tāpēc kādā vēlā vakarā Duduliene iespraucās pa Karro iestaigāto caurumu dzīvžogā un tupus pierāpoja gladiolu stādījumam. Tā kā taustīšana neko jaunu neatklāja, Duduliene izrāva vienu asnu kopā ar visu sīpolu, lai mājās pamatīgi izpētītu. Bet arī virtuvē, lampas gaismā, neko citu kā visparastāko gladiolu viņa nespēja saskatīt.

—    Vai nu esmu muļķe, — Duduliene pusbalsī secināja, — vai nu tās gladiolas ir noburtas… Bet es neesmu muļķe! — Viņa jau enerģiskāk ierunājās, lai sevi uzmundrinātu. — Un gan jau ar laiku es kaut ko izdomāšu… Tā nu tas nepaliks!…

REJOŠAIS PULKSTENIS

Gusts atkal bija kaut kur pazudis. Vecāmamma izstaigāja tuvāko apkārtni krustu šķērsu, bet nedabūja mazdēlu redzēt pat no tālienes.

Arī Vecais Damme, izbraucis savu apgaitas maršrutu, teicās Gustu nepamanījis.

—    Ja noteikti jāatrod, tad meklēšana jāturpina! — devis vēl šādu padomu, Vecais Damme ar savu velosipēdu čīkstinājās tālāk. — Kārtība paliek kārtība! Tādas tās lietas.

Vecāmamma jau izmisusi devās atpakaļ uz māju, kad pie blakus vārtiņiem ievēroja kaimiņieni, kuru ciematā dēvēja par Pūķa kundzi.

Ja «kundze» labi atbilda pieaugušo priekšstatiem par šo veco dāmu ar brillēm zelta rāmjos un sirmajiem, sasprogotajiem matiem, tad bērniem arī viņas uzvārds likās pavisam dabisks. Ik dienas, ejot garām Pūķa kundzes vārtiem, viņi vēroja uz tiem lielu, metālkaltu biķeri, ap kura pamatni bija apvijies dzelzs pūķis, kas, uguni spļaudams, draudīgi šūpoja galvu.

Un velti mammas centās saviem bērniem iestāstīt, ka tas pūķis patiesībā esot domāta čūska, ka uguns neesot nekāda uguns, bet gan čūskas šķeltā mēle. Turklāt viss kopā nozīmējot vienīgi to, ka Pūķa kundze līdz pensijai strādājusi aptiekā.

—     Mīļā, — Gusta vecāmamma nu devās klāt bijušajai aptieķniecei, — vai manu Gustiņu jūs neesat redzējusi?

Pūķa kundze laipni panācās pretim un atvēra vārtiņus:

—     Gusts gan nav manīts, bet arī jūs neesmu sastapusi veselu mūžību. Varbūt ienāksiet uz tasi tējas? Es pirms brīža uzlēju pilnīgi svaigu — no jasmīnu ziediem.

—     Kas nu par tēju! — vecāmamma meta ar roku. — Gustiņš jau veselu stundu ir pazudis.

—    Kur tad šis resgalis paliks, — vecomammu mierināja Pūķa kundze, — kad mani mazbērni atbrauc, viņi dažkārt pazūd vēl ilgāk, bet es… vai es… krītu panikā? Tikai mierīgi sēžu un gaidu. Un viņi vienmēr atgriežas!

Gusta vecomammu gan šāda runāšana nepārliecināja, iaču viņa tomēr spēra soli tuvāk vārtiņiem.

—     Nāciet tik iekšā! Lūgtum, lūgtum! — aicināja Pūķa kundze. — Tējiņu iemalkosim, parunāsimies…

Vecāmamma spēra vēl dažus nedrošus soļus, bet ar to arī viss bija izšķirts — Pūķa kundze ātri aizvēra vārtiņus, aizbultēja un aši gāja uz māju. Kas cits atlika vecaimammai? Vēl reizi bažīgi atskatīties uz Ozolu ielu un mudīgi sekot Pūķa kundzei.

—        Nu, vai nav garšīga tējiņa? — Pūķa kundze apvaicājās. — Man vedekla pagājušajā gadā no Ķīnas atveda.

—     Garšīga, garšīga, — vecāmamma tik māja ar galvu, bet patiesībā tējas garšu nemaz neizjūta, jo atkal atcerējās pazudušo Gustu.

—    Ziniet, cienītā, — Pūķa kundze laikam bija uztvērusi vecāsmammas noskaņojumu, — man arī visu laiku jādomā par mazbērniem, un tāpēc es gribēju jums prasīt padomu.

Pēc tāda ievada vecāmamma krēslā saslējās un pat uz brīdi aizmirsa par Gustiņu.

—        Kad atbrauc mani mazbērni, — Pūķa kundfce turpināja un saminstinājās, — viņiem šeit… nu, kā lai to pasaka… ir garlaicīgi… Un es domāju, ka vajadzētu iegādāties… sunīti… Ne jau tādu kā Duduliem! Bet maziņu, mīlīgu… nu, apmēram tik lielu kā jums… Redzējusi jau vēl neesmu, bet spriežu pēc balss… Vai tas nesagādā milzu klapatas?

Ka tik lielu uztraukumu kaimiņienei sagādās viņas teiktais — to Pūķa kundze gan nebija paredzējusi. Gusta vecāmamma tūlīt paķēra no galda tējas tasīti, iekampa milzīgu malku, protams, apdedzinājās un tūlīt izspļāva karsto tēju uz grīdas. Tad metās ar kabatas lakatiņu slaucīt. Un, kad piecēlās, bija nosarkusi no kauna un piepūles.

49

«Tātad arī citiem tas jau ir zināms!» vecāmamma

4 —70S

drudžaini domāja. «Un drīz vien par to runās visos Budeskalnos… Varbūt sāks vēl nākt ekskursijās? Ak Dievs!» viņa izbijusies skatījās uz Pūķa kundzi:

—     Un vai to… suni… var labi… dzirdēt?

—              Labi, — nenieka nesaprazdama no kaimiņienes uztraukuma, atbildēja Pūķa kundze, — kad jums logs vaļā un es pastaigājos dārzā, dzirdams ļoti labi… Atļaujiet pajautāt, kāpēc jūs to sunīti nelaižat izskraidīties pa sētu?

Gusta vecāmamma skatījās Pūķa kundzē kā pilnmēness nakts spokā.

—            Izskraidīties pa sētu… Tas… tas… ko jūs saucat par… suni… ir pulkstenī…

—            Pulkstenī!? — nu lielu karstas tējas malku iekampa Pūķa kundze un pat norija.

—           Jā, jā, pulkstenī… — Gusta vecāmamma bija nedaudz atguvusies, — iedomājieties, mīļā, piecdesmit gadus no pulksteņa lēca ārā dzeguze un mīlīgi kūkoja, bet piecdesmit pirmajā pēkšņi… bāž galvu ārā suns un… rej…

—     Vai bieži? — nočukstēja Pūķa kundze.

—                Pilnās stundās tik reizes, cik pulkstenis rāda, pusstundās — vienu.

—             Cienītā, — Pūķa kundze turēja rokas kā lūgšanā, — bet vai tas… suns jums naktīs netraucē gulēt?

—             Tur jau ir tas trakākais — pulkstenis karājas pie sienas istabā, kur mēs ar Gustiņu guļam. Kad suns pēc pusnakts ierejas vienu vai divas reizes, es pa miegam to dzirdu, bet vēl neatmostos, bet, kad tas nešķīstais norej pilnas piecas reizes, man miegs vairs nav ne prātā…

Pūķa kundze ātri piecēlās un, piegājusi pie virtuves skapīša, izņēma stikla pudelīti ar baltām tabletēm:

—             Šīs te dikti labi palīdz. Pat, ja kāds traucē gulēt… Kad pagājušajā gadā bija atbraukuši mani mazbērni un visu nakti blakus istabā stāstīja anekdotes, es iedzēru vien divas tabletītes un nogulēju līdz pusdienas laikam…

—     Vai dieniņ! — satraucās Gusta vecāmamma. — Tad jau es savu puisīti uz skolu laikā neaizlaidīšu. Tās man neder!

Un, tikko Gusts bija pieminēts, vecāmamma slējās augšā un grasījās doties projām.

Pūķa kundze vīlusies lika stikla pudelīti atpakaļ un pēkšņi iejautājās:

—    Piedodiet par ziņkārību, bet kad tad īsti tā pulksteņa dzeguze sāka riet kā suns?

—       Nu jau divas dienas apkārt, — skumji novilka vecāmamma, — bet vēl nevaru izdomāt, ko iesākt — varbūt pulkstenis pie meistara jānes?

—     Tad viss sakrīt! — kā lielu atklājumu paziņodama, noskandēja Pūķa kundze.

—     Kas sakrīt? — Gusta vecāmamma nesaprata.

—     Kad es par to no Gusta mutes dzirdēju, — skaidroja Pūķa kundze. — Vienā pievakarē es pārgāju pāri ielai paskatīties, kas tur sazēlis ap to mazo mājeli… Kamēr nostaigāju gladiolu rindu, iznāk ārā Emīlija, un vēl pēc brīža klāt jūsu mazdēls. Es painteresējos, kas tā par šķirni — tik ātri aug… Emīlija tik smaida, bet Gusts, nu, jūsu mazdēls, saka: tas viss esot tīrais nieks, salīdzinot ar to, kas viņam mājās… Pulksteņa dzeguze esot aizlaidusies uz siltajām zemēm, bet tās vietā rejot suns…

—      Un tajā vakarā, nē, tūlīt pēc pusnakts, viss arī sākās… Pirmās reizes es vēl domāju, ka rej Dudulu Karro, bet tad ieslēdzu gaismu un ievēroju, ka no pulksteņa lec ārā suņa galva… — Gusta vecāmamma nobeidza savu stāstu.

—      Labi, ka tā, — Pūķa kundze atkal rokas turēja saliktas kā lūgšanā, — jums, cienītā, šoreiz vēl ļoti palaimējies. Bet, ja nu Gusts iedomātos jūsu māju par peldbaseinu… Ko tad?

Gusta vecāmamma nu nedaudz aizsapņojās…

… Gultas kā platas laivas lēni slīd pa istabām. Galds uzpeld un apgāžas ar kājām gaisā. Veļas skapītis laiž lielus burbuļus. Bet televizors runā arvien klusāk, un tad atskan sprādziens…

Un kā sprādziens vecaimammai iešāvās prātā doma, ka Gusts varbūt tagad ir pie Emīlijas… Jā, noteikti ir pie Emīlijas un pašreiz stāsta… Ko Gusts varētu stāstīt, vecāmamma baidījās iedomāties un neatvadījusies skriešus devās no Pūķa kundzes mājas ārā.

Sirmā dāma zelta acenēs pavadīja viņu ar skatienu līdz pat Ādolfa un Emīlijas mājai.

— Kad atbrauks mani mazbērni, es noteikti aizņemšos to rejošo pulksteni… Lai negarlaikojas… Varbūt tad viņi pie manis ieradīsies biežāk nekā reizi gadā…

AR SLĒPTO KAMERU

Tikko uzcēlies, Mārtiņš iekrampējās vannas istabā. No turienes viņš iznāca pēc piecpadsmit minūtēm ar divām kasetēs ietītām filmām. Vienu Mārtiņš tūlīt ielika fotoaparātā, bet pašu aparātu īsā siksniņā uzkāra sev kaklā un piesedza ar kreklu — tā ka pa vienas neaiztaisītas pogas vietu spraucās ārā vien objektīva tumšā acs, kas uzreiz pat nebija pamanāma.

Pēc šo priekšdarbu veikšanas Mārtiņš devās laukā.

Jau no Ozolu ielas otras puses bija redzams, ka gladiolas ap Ādolfa un Emīlijas māju ir pastiepušās vēl garākas. Tomēr par to Mārtiņš vislabāk varēja pārliecināties, kad viņš piegāja stādījumam cieši klāt, — pirms dažām dienām gladiolu asmeņi sniedzās zēnam līdz krūtīm, bet nu tikai viņa galva bija virs dzīvžoga. Galvu bez Mārtiņa tad arī ieraudzīja Emīlija.

—            Nāc iekšā! — viņa aicināja, un zēns iegāja nelielajā pagalmiņā, kas bija izveidojies ap mājiņu. Plašais, zāļainais klajums ar mazajām ābelītēm uzreiz pazuda kā nebijis. Tā vien likās, ka gladiolu zaļā siena no visām pusēm nedaudz iekrāsotu saules starus, un tie šeit nebija tik spilgti, bet sildīja gan tāpat kā ārpusē.

Apskatoties otrreiz visapkārt, Mārtiņš pamanīja, ka notikusi vēl viena pārvērtība — daudzkārt samazinoties laukumam ap mājiņu, it kā lielāks un draudīgāks rēgojās virs tā Dudulu plašais balkons. Zēns nepatīkami pārsteigts novērsās, bet Emīlija bija izsekojusi Mārtiņa skatienam:

—             Nekas, nekas, — viņa teica, — pēc kādas nedēļas, šeit ienācis, tu atkal būsi izbrīnījies — balkons arī vairs nebūs redzams.

—             Tas nu gan būs forši, — Mārtiņš nopriecājās, bet Emīlija i negatavojās viņam aizrādīt, ka «forši» vietā jāsaka «labi», viņa tik pasmaidīja un aicināja Mārtiņu iekšā: — Ko tu teiktu par kādu pankūku? Brokastis jau droši vien neesi ēdis…

—            Šodien man nav laika, — pavisam noteikti atbildēja Mārtiņš.

—    Ar ko tad tu esi aizņemts? — Emīlija ieinteresējās.

—    Fotografēju… — viņš norādīja uz izspīlēto kreklu.

—     Fotografēju ar slēpto kameru…

—    Ar slēpto? — Emīlija izbrīnīta acis vien ieplēta.

—     Kam tev tas vajadzīgs?

—              Lai neviens bildes neprasa! — Mārtiņam atbilde nebija jāmeklē kabatā. — Un lai nav pa tukšo jāsola…

Nu Emīlija atkal neslēpa izbrīnu:

—     Bet kāpēc tad tu soli pa tukšo?

— Bet kur lai es tās bildes taisu? — Mārtiņš piktā balsī atbildēja ar pretjautājumu, kaut gan pats nemaz saīdzis nebija, drīzāk viņš kautrējās žēloties un centās to slēpt… — Vannas istaba mums maziņa, bet, ja arī būtu liela… tik un tā tur nevar ilgi iekšā sēdēt… Mamma klauvē pie durvīm ik pēc stundas un atgādina, ka es nedzīvojot viens…. — ātri savas nedienas izstāstījis, Mārtiņš nopūtās un turpināja: — Tētis gan vasarā solās izbūvēt bēniņos man fotolaboratoriju… ja… iznāks laika… Bet nezinu… vai iznāks… mums mājai jumts caurs… būs jāmaina arī šīferis… — un Mārtiņš atkal nopūties apklusa. Šoreiz viņš spēja pat pasmaidīt, kā jau cilvēks, kas kaut ko smagu novēlis no pleciem.

Emīlija arī smaidīja pretim, un Mārtiņā spēji atdzīvojās fotogrāfs — viņa rokas pašas uzgūla krūtīm, kur zem krekla bija paslēpts aparāts, un nospieda slēdzi.

Emīlija, protams, dzirdēja metālisko klikšķi, bet tāpēc nepārstāja smaidīt.

Mārtiņš sadūšojās vēl vairāk — viņš, neizņemot fotoaparātu no krekla apakšas, pārvilka nākošo kadru, tad pacēla objektīvu nedaudz augstāk un atkal noklakšķināja slēdzi.

Tajā brīdī no mājas iznāca Ādolfs. Viņš ar spaini rokās devās uz aku. Šādu ainu arī nedrīkstēja laist garām.

Bet nebija vēl Ādolfs ticis līdz akai, kad gladiolu pagalmā parādījās Karro. Suns, ieraudzījis Emīliju, priecīgi ierējās un lēca viņai klāt. Ar platu un lielu mēli Karro laizīja Emīlijas vaigus. Protams, ka Mārtiņš savu paslēpto fotoaparāta objektīvu uzreiz grieza uz to pusi un paspēja nofotografēt divas reizes.

Nu Mārtiņam bija diezgan, un viņš izgāja ārā uz Ozolu ielas.

Negribīgi nofotografējis Vecā Dammes šķūni, pēc tam vēl Pūķa kundzes vārtus ar biķeri un čūsku, Mārtiņš jau manāmi sāka zaudēt interesi par fotografēšanu ar slēpto kameru, bet tad viņš pamanīja pa ielu no stacijas puses tuvojamies vairākus gājējus. Zēns, atspiedies pret savas mājas vārtiem, gaidīja. Un, tikko gājēji, neko pat nenojaušot, ienāca viņa objektīva redzeslokā, Mārtiņam tik atlika nospiest slēdzi. Šāda nodarbe viņu tā aizrāva, ka zēns pat nepamanīja, kurā brīdī īsti beigusies filma.

Bet, to atklājis un pārliecinājies, ka līdz iešanai uz skolu vēl ir vairākas stundas laika, Mārtiņš nolēma izfotografēto filmu tūlīt ari attīstīt.

Zēns bija kļuvis tik nepacietīgs, ka nevarēja sagaidīt laiku, kad filma skalojama, bet izrāva to ārā no fiksāžas un nesa caurskatīt pie loga.

Tikai katrā otrajā vai trešajā kadrā bija redzams tas, ko Mārtiņš fotografējis. Garāmgājēju vietā filmā bieži rēgojās vien Dudulu vārti, pati māja visā diženumā vai tikai Dudulienes komandtiltiņš — mazais balkoniņš virs kuģa priekšgalam līdzīgās verandas.

Tomēr retie filmā uzņemtie garāmgājēji bija izteiksmīgi un pat pazīstami. Šos kadrus pētot, Mārtiņš savā nodabā lepni smaidīja. Tur varēja redzēt Ādolfa un Emīlijas mājas stūri, gladiolu dzīvžogu, bet pašu Ādolfu un Emīliju nofotografēt viņam nebija izdevies.

Mārtiņš vēlreiz pārskatīja filmas sākumu. Jā, Ādolfu un Emīliju nekur neredzēja, bet vienā kadrā gaisā brīvi peldēja… ūdens spainis, otrajā, pakaļkājās izslējies, ar atvērtu muti stāvēja Karro. Tātad fotoaparāta objektīvs bija precīzi pavērsts gan pret Ādolfu, kad viņš devās pēc ūdens, gan vēlāk pret Emīliju, kad Karro laizīja viņas vaigus. Bet tomēr viņu abu filmā nebija!

Tikko to atklājis, Mārtiņš vispirms vēlējās tūlīt skriet pāri ielai un vēlreiz pārliecināties, vai viņi abi vispār ir, vai vēl ir… Bet, pa savas virtuves logu bridi pavērojis gladiolu dzīvžoga stūri, Mārtiņš nedaudz nomierinājās un apsēdās pie loga. Slapjā filma viņa rokās ātri žuva, un

nenoskalotā fiksāža pārvilka kadriem baltu plēvi.

* » *

Nākošajā rītā brokastodams, Mārtiņš uz balkona pamanīja Dudulieni. Bet, tā kā zēnam vēl nebija aizmirsušies iepriekšējās dienas piedzīvojumi ar slēpto kameru, viņam tūlīt iešāvās prātā: «Un ja nu arī Dudulieni nofotografēt nav iespējams?»

Atkal fotoaparātu paslēpis zem krekla, Mārtiņš atstāja

iesāktās brokastis uz galda un devās laukā.

* * *

Vecais Damme šorīt jau bija veicis vairākus apgaitas lokus un pašlaik stūma divriteni pagalmā, kad atskatoties ievēroja pie savas mājas vārtiem parādāmies Mārtiņu. Turklāt viņa krekls uz krūtīm bija pietūcis… Tātad kārtējo reizi tur paslēpts fotoaparāts — Vecais Damme uzreiz novērtēja un grieza divriteni atpakaļ uz ielas.

Te nu jāatceras, ko pensionētais milicis savā piezīmju grāmatiņā bija ierakstījis par Mārtiņu: «Tikt skaidrībā, kas slēpjas aiz Mārtiņa fotografēšanas.»

Jā, šī nu bija tā reize, kad varbūt kaut kādā skaidrībā par šī puišeļa sasodīti noslēpumaino fotografēšanu varēja tikt.

— Kārtība paliek kārtība! — pie sevis vēl noteica Vecais Damme. — Tādas tās lietas, — un mina čīkstošos pedāļus.

Bet arī Vecā Dammes čīkstošais divritenis nevarēja atturēt Mārtiņu slepus fotografēt Dudulieni.

Pirmos kadrus uzņēmis no savas mājas vārtiem, Mārtiņš lēnām gāja pāri Ozolu ielai — tuvāk kaimiņienei. Un bridis izrādījās īsti piemērots — viņa no balkona savukārt cītīgi skatījās kaut kur stacijas virzienā.

Tādējādi izveidojās izsekošanas trijstūris — Duduliene vēroja Veco Dammi, kas čīkstinājās arvien tuvāk Mārtiņam, lai uzzinātu kaut ko vairāk par viņa fotografēšanu, bet Mārtiņš bija pavērsis objektīvu pret balkonu.

Un nezin, kā šī situācija atrisinātos, ja Vecais Damme, atrazdamies netālu no zēna, arī pēkšņi nebūtu pamanījis Dudulieni. Pensionētais milicis pacēla acis augšup, un ar šo brīdi pietika, lai viņš uztriektos Mārtiņam.

Zēns atmuguriski lidoja uz vienu pusi, bet Vecais Damme, viksētajiem zābakiem nospīdot, uz otru — tieši Dudulu drāšu sieta žogā.

— Kā pelavmaisi gar zemi gan! — saskriešanos pie sevis komentēja Duduliene un gaidīja, kas notiks tālāk.

Pirmais sāka rausties augšā Mārtiņš. Vispirms viņš aptaustīja savas krūtis — vai fotoaparāts vesels, tad pieskārās pakausim un sāpīgi saviebās. Beidzot piecēlās un nedroši gāja uz savu vārtu pusi.

Tūlīt pēc tam sakustējās Vecā Dammes melnie zābaki — pašu nokritušo Duduliene gan vēl nevarēja saredzēt. Pēc brīža kājas pazuda un parādījās cepure ar spožu nagu, tad tālāk jau pats pensionētais milicis. Viņš piekliboja pie sava velosipēda, kam vēl nebija beidzis griezties pakaļējais ritenis, un cēla to augšā. Ragi izrādījās sagriezušies galīgi šķērsām, bet Vecais Damme i nedomāja tos taisnot, viņš pieklibodams sāka stumt divriteni māju virzienā…

Kad Duduliene bija gana izpriecājusies par redzēto, viņa vēlreiz pārskatīja notikuma vietu un ievēroja uz asfalta kaut ko guļam. No augšas pat ar binokli īsti nevarēja izšķirt, kas tas bija, — uz ielas svina pelēkuma vien izcēlās brūni vāciņi.

Duduliene ātri nokāpa lejā un pazaudēto mantu pacēla. Vēl neiegājusi atpakaļ pa vārtiem, viņa apskatīja savu atradumu un uzreiz saprata, ka tur rokās Vecā Dammes piezīmju grāmatiņu, kuras pirmajā lappusē lieliem burtiem rakstīts:

«objekti budeskalnos,

kam jāpievērš Īpaša uzmanība.»

NAMINŠ AIZ CERIŅIEM

Tajā sestdienā, kas sekoja Mārtiņa neveiksmīgajai fotografēšanai ar slēpto kameru, paps nezin kāpēc izteica vēlēšanos ar dēlu aprunāties.

«Tātad Vecais Damme sūdzējies,» minēja Mārtiņš un jau gatavojās izskaidroties, taču tas izrādījās gluži lieki.

—       Zini, Mārtiņ, — paps ierunājās, — man tomēr neiznāks laika vasarā tos bēniņus izbūvēt… Vakar samaksāju par šīferi — atvaļinājuma laikā būs jālabo mājas jumts. Cik ilgi zem caura dzīvosim?

—     Bet kur es kopēšu bildes? — pavisam žēli ieteicās Mārtiņš, kaut arī viņš lieliski saprata, ka tiešām jānotiek brīnumam, lai vienlaikus i jumts iegūtu jaunu segumu, i viņš sev fotolaboratoriju.

Paps klusēja un grozīja rokās kaut kādu pārlocītu papīra lapu.

—     Bet kur es kopēšu bildes? — atkārtojot jautājumu otrreiz, savu balsi it kā no malas izdzirda Mārtiņš, jo viņš pēkšņi bija ļoti skaidri sajutis, ka šoreiz brīnums notiks…

Paps gan vēl bridi šaubījās, bet tad sniedza pārlocīto lapu Mārtiņam:

—              Redz', kāds paziņojums vakar bija piesprausts pie mūsu vārtiem!

Mārtiņš tūlīt atlocīja papīru, un viņa acis zibenīgi pārskrēja tekstam:

DĀRZA MĀJIŅAS, nelielas un apkurināmas.

Ātri un lēti

no sava materiāla gatavo un uzstāda kooperatīvs «KLss dārzam».

Pasūtītājus lūdz zvanīt pa tālruni: 49719.

Mārtiņš bija kā drudzī:

—               Papu, piezvanām, ja? — viņš aizžņaugtā balsī izsaucās. — Tādā mājiņā tu varētu iekārtot sev darbnīcu, bet es fotolaboratoriju…

—              Es par to visu nakti domāju, — paps atteica un izgāja priekšnamā, kur atradās telefona aparāts.

Arī tālākais notika tik ātri un bez sarežģījumiem, it kā būtu iepriekš nolemts.

Izsauktais numurs atbildēja uzreiz, un kooperatīva pārstāvis paziņoja, ka varot ierasties pusstundas laikā. Papu šī notikuma attīstības ātrā gaita gan nedaudz mulsināja, bet viņš tomēr piekrita.

Tiešām — pēc pusstundas svešs vīrietis zvanīja pie vārtiem. Mārtiņš kā bulta drāzās viņu ielaist.

Atnācējs kādas piecpadsmit minūtes kaut ko pārrunāja ar papu, bet Mārtiņš pa to laiku dārzā jau meklēja vietu jaunajai celtnei. Vispiemērotākā viņam likās dārza attālākajā stūrī, aiz vecajiem ceriņkrūmiem.

Kad zēns atgriezās mājā, saruna jau bija galā. Kamēr

paps āva kājas, svešais teicās pagaidīt dārzā. Mārtiņš palika neziņā stāvam līdzās papam un tik vien sadzirdēja, ka viņš apmulsumā pie sevis murmina:

—     Patiešām lēti… Par sviestmaizi… — tad paps izslējās un priecīgi iebelza Mārtiņam pa muguru, — iesim meklēt vispiemērotāko vietu…

—    Es jau atradu, — Mārtiņš atteica un ar lēcienu bija pāri slieksnim.

Kad paps ar dēlu izgāja ārā, svešais, Mārtiņam par pārsteigumu, ar mērlenti jau līkņāja viņa pirmīt izvēlētajā dārza stūrī.

—     Šeit, — viņš teica, — tā mājiņa vislabāk izskatītos! Tikai šis puskaltušais ceriņkrūms traucē…

—      Man arī šī vieta patīk, — apgalvoja paps, — bet veco ceriņu es gatavojos nozāģēt jau pagājušajā gadā.

—     Tad viss kārtībā, — svešais pamāja, — nu tik pie darba, — un viņš enerģiski devās prom, lai drīz vien atkal atgrieztos.

Viss notika kā pēc saskaņotiem pulksteņiem, jo, tiklīdz paps ar Mārtiņu bija nozāģējuši veco ceriņkrūmu, tā pie mājas piestāja neliela kravas automašīna, no kuras divi vīri ātri krāva ārā dažādus būvmateriālus.

Kad pievakarē ar iepirkumiem no Rīgas atgriezās mamma un Māra, dārza mājiņas pamati jau bija iebetonēti.

—     Jūs, vīriešus, nedrīkst atstāt vienus pat ne uz pusi dienas, — mamma grozīja galvu, tomēr turpināja ar joku, — bet varbūt labi vien ir, ka jūs pārcelsieties dzīvot dārzā. Mums abām būs vairāk vietas…

—    Jā, jā, — smaidīja Māra, — es jau sen sapņoju par atsevišķu istabu. Jo ātrāk tā mājiņa būs gatava, jo labāk.

Gluži to pašu vēlējās arī Mārtiņš. Un ilgi viņam nebija jāgaida. Kā iebetonētie pamati bija sacietējuši, tā atkal

ieradās vīri, kas ātri samontēja mājiņās sienas un lēzeno

jumtu. Bet mazo verandiņu atveda gatavu uzreiz.

* * *

Mārtiņš, atspiedies pret skursteni, gaišā pavasara dienā sēdēja uz dārza mājiņas jumta. Tikko uzziedējušā ceriņkrūma galotne viņam smaržoja pašā degungalā.

Šeit augšā varēja sajust arī vakar pieēvelēto grīdas dēļu sveķu smaržu, kas bagātīgi plūda ārā pa mājiņas atvērto logu.

Mārtiņš piemiedza saulē apžilbušās acis un dziļi ievilka elpu. No stiprā pavasara gaisa viņam noreiba galva. Bija tik labi un priecīgi, ka iegribējās šajā priekā ar kādu padalīties. Mārtiņš uzslējās stāvus, piegāja pie jumta malas, spēcīgi atspērās un planēja lejā. Zālīte mājiņas priekšā elastīgi uztvēra Mārtiņu, un lielu triecienu viņš nejuta.

Izgājis pa vārtiņiem, zēns Grāvja ielas stūrī sastapa Gustu, Jēkabu un Billi. Bille aiz aukliņas turēja lielu sarkanu balonu. Izrādījās, ka viņiem visiem trim nekas nebija pretim apskatīt jauno dārza mājiņu.

Mārtiņš, protams, tūlīt atkal uzrāpās uz jumta, bet Gusts ar Jēkabu viņam labprāt sekoja.

Tad Mārtiņš priecīgi tur augšā pārmeta kūleni, un jumta skārds nodunēja kā milzu bungas. Bet ar to viņa prieks, kas prasīt prasīja kaut ko darīt, kustēties, vēl ne pusē nebija iztērēts. Tāpēc Mārtiņš atkal pieskrēja pie jumta malas un laidās lejup. Gusts tūlīt arī, bet Jēkabs vēl brīdi pārlika un tikai pēc tam lēca.

Pa to laiku Mārtiņš, pastūmis malā Billi, kas sēdēja uz pieslienamo kāpņu apakšējā pakāpiena un peldināja gaisā balonu, rāpās augšā trešoreiz.

Šoreiz pirms lēciena viņš plati izpleta rokas, plātīja muti, to iztēlodams par knābi. Arī lidodams lejā, zēns vicinājās pa gaisu un, nokritis zālītē, nogāzās uz sāniem, žēli klukstēdams.

Jēkabs mats matā atkārtoja Mārtiņa pēdējo lēcienu, bet Gusts no jumta planēja, sagriezies sāniski. Un zēnam nemaz nebija jāizliekas, ka paklūp zālē — viņš par savu māžošanos saņēma negaidīti sāpīgu triecienu un, gulēdams zemē, pat saviebies nošņaukājās.

Taču šāds misēklis viņu neatturēja, mazliet pieklibojot, doties tūlīt pie kāpnēm. Bille sēdēja jau uz trešā pakāpiena un par savu veiklību smaidīja ar platu muti.

Vēl pēc brīža sagadījās tā, ka visi trīs zēni vienlaikus atradās uz jumta, un Mārtiņš ierosināja saķerties rokās kā izpletņu lēcēju grupai.

Trijatā bija pavisam cits lidojums! Vidējais varēja daudz drošāk tirināt kājas, bet malējie tā plātīt brīvo roku, ka gaiss svilpoja.

Lejā zālē zēni vēl ilgi necēlās augšā, valstījās no vieniem sāniem uz otriem un skaļi smējās. Smējās — paši jau sen aizmirsuši, par ko īsti.

To tad arī no Ozolu ielas saklausīja Gusta vecāmamma un, nākot gar tulpju dobēm, uzdūrās pašiem smējējiem.

— Gustiņ, — viņa lūdzoši ierunājās, — tu taču solījies būt mājās pēc stundas, — bet tad, paskatījusies mājiņas virzienā, šausmās iekliedzās: — Nedrīkst! — Zēni uzreiz apklusa, bet vecāmamma tikpat skaļi atkārtoja: — Nedrīkst! Stāvi un nekusties!

Nu arī Jēkabs izsekoja Gusta vecāsmammas skatienam un ieraudzīja uz mājiņas jumta malas Billi. Sarkanais balons māsas rokās kā dzīvs drebēja aukliņas galā un staigāja līdzi vēja pūsmām, bet viņa pati, nenolaižot no tā acis, iespējams, pat nedzirdēja Gusta vecāsmammas brīdinājumus. Tāpēc brālis arī iebļāvās:

—     Bille, nedrīkst! — un metās pie kāpnēm, kas veda uz jumtu, bet vēlāk to ļoti nožēloja, jo nedabūja redzēt, kas īsti notika tālāk.

Bet bija tā: sarkanais balons vēja pūsmās ne tikvien drebēja un kustējās, bet arī sāka strauji pūsties lielāks — līdz no sarkana pārvērtās par gaiši rozā.

Bille, vēl joprojām uz to skatīdamās, droši spēra soli pāri jumta malai…

Mārtiņš ar izstieptām rokām metās pie mājiņas uzķert Billi, bet Gusts un vecāmamma šausmās pat aizmiedza acis… Kad viņi pēc mirkļa tās atvēra, Mārtiņš, rokas pacēlis, turpat vien stāvēja, bet Bille, turēdamās balona aukliņā, peldēja gaisā.

Nu arī Jēkabs bija sasniedzis jumtu un neziņā, ko darīt, skatījās, kā balons kopā ar Billi pacēlās vēl vairākus metrus augstāk un tad virs dārza sāka lēni slīdēt Ozolu ielas virzienā.

—     Pagaidi! — brālis attapies pēkšņi iesaucās, laikam apjēdzis, kas notiks, ja Bille tā visu acu priekšā ņems un aizlidos pavisam projām. — Pagaidi! — Jēkabs atkārtoja savu izmisuma pilno saucienu un laidās no jumta lejā. Vairs neskatīdamies, kur dobes un takas, viņš centās neatpalikt no māsas.

Arī Mārtiņš, paķēris no mājiņas verandas fotoaparātu, sekoja draugam. Aiz viņiem abiem steidzās Gusts un vecāmamma.

Billes balons bez starpgadījumiem šķērsoja ielu un pacēlās vēl nedaudz augstāk virs Dudulu mājas.

Sekotājiem nekas cits neatlika, kā vien joņot lejā pa Dārza ielu. Tomēr tas viņus netraucēja visu laiku redzēt Billi, kuras balons peldēja tik augstu, ka pat žogmalēs iestādītie augļu koki to neaizsniedza.

Bet tad balons pēkšņi samazināja augstumu un pazuda vērotājiem. Jēkabs, protams, drāzās uz savu pagalmu, citi centās no viņa neatpalikt. Un, ja tas vēl izdevās Mārtiņam un Gustam, tad vecāmamma ātri zaudēja tempu, pūta un elsa, kreiso roku pie sirds piespiedusi. Un, kamēr viņa bija sasniegusi Gaužu pagalmu, zēni jau apsveica tikko laimīgi nolaidušos Billi, kas priecīgi smaidīja un vēl joprojām rokās stingri turēja balona aukliņu.

Gusta vecāmamma, lai pilnīgi noticētu redzētajam, piegāja Billei klāt un meiteni aptaustīja. Viņa bija īsta un dzīva. Nu vajadzēja arī pārliecināties par balona īstumu. Vecāmamma to aiz aukliņas pavilka zemāk un… piedūra pirkstu…

… Gaisa vilnis no apdullinošā sprādziena viņus visus izmētāja pa mīksto mauriņu — kur kuro. Tomēr gan zēni, gan vecāmamma rausās augšā smaidīdami. Tik Billei vienai pašai bija asaru pilnas acis — auklas galā, lielā rozā balona vietā, tagad karājās vien sarkanas driskas…

PA BUDESKALNIEM STAIGĀ JUMIS

—      Tik lielas tulpes kā šogad mums vēl nekad nav bijušas! — savu sievu pie puķudobes vedināja Krastiņš.

—      Turklāt tagad ir tikai maija vidus… — atbildēja Krastiņa.

—     Bet tas vēl nav pats lielākais brīnums! — Krastiņš turpināja: — Daudziem sīpoliem ir divi ziedi…

—     Pa mūsu dārzu staigā Jumis! — klusā balsī atteica Krastiņa, kā baidīdamās kādu iztraucēt.

Krastiņš klusēdams pamāja ar galvu. — Un gandrīz vai grēks, ka mums vieniem tik daudz skaistu tulpju…

—     Jā, jā, grēks! — piekrita arī Krastiņš un devās uz māju pēc spaiņa. Atnācis atpakaļ, viņš grieza no dažādām

dobēm tulpju ziedus un lika traukā. Visvairāk paretinājās lašu krāsas tulpes, jo tās Krastiņam pašam visvairāk patika.

Tagad tulpju griešanā iesaistījās arī Krastiņa. Nu daudzus ziedus zaudēja dzelteno tulpju dobe, jo tā savukārt bija saimnieces mīļākā krāsa.

Un drīz vien spainis bija bāztin piebāzts, bet, pārskatot dārzu no malas, i pamanīt nevarēja, ka šeit tik cītīgi strādāts ar nazi.

Krastiņš apmierināts paņēma pilno spaini un devās pa vārtiem ārā. Bet, ticis uz Grāvja ielas stūra, no pārsteiguma pirmoreiz apstājās. Visas žogmales bija kuplos ceriņos. Protams, citugad šie nepotētie krūmi arī ziedēja. Tomēr violetie ziedi nekad nebija pilnīgi nomākuši lapu zaļumu.

Krastiņš kā bērnu dienās tuvākajam zaram sāka skaitīt ziedlapiņas. Piecas! Sešas! Septiņas!

Vīrs, kā sapni aizbaidīdams, papurināja galvu un devās pa Grāvja ielu iekšā.

Aiz Vecā Dammes žoga, šķūņa galā stiepās gara narcišu dobe. Baltie, kuplie ziedi garajos kātos tik spēcīgi nosmaržoja, ka Krastiņam apreiba galva, un viņš steidzīgi nogriezās uz zāļaino klajumu.

Virs gladiolu dzīvžoga bija redzams vien Ādolfa un Emīlijas mājiņas aveņkrāsas jumts ar skursteni, no kura kā parasti gaisā vijās balta dūmu strūkliņa.

Tas nu gan Krastiņu vairs nepārsteidza, bet apstāties otrreiz viņam lika pats dzīvžogs, kas bija sācis ziedēt. Spilgti baltas un maigi violetas, tumši sarkanas un gaiši rozā taurītes no apakšas ātri rāpās uz augšu, kur asie lapu zobeni šķēla saules starus.

Beidzot atrāvis skatu no šīs nekad iepriekš neredzētās ainas, Krastiņš gar dzīvžogu virzījās uz mājiņas durvju priekšu.

Gandrīz vai pusspaini tulpju iekrāvis Emīlijai klēpī — tā ka vairs nebija redzama viņas seja —, Krastiņš tālāk apciemoja Gusta vecomammu.

—    Tas nu gan labi, ka jūs atnācāt! — piespiedusi ziedus krūtīm* iesaucās saimniece. — Iesim ātrāk dārzā, un es jums parādīšu, kas te notiek…

Pat šodienas daudzie pārsteigumi nebija Krastiņu sagatavojuši tam, ko nu viņš redzēja — gar visu žogmali pletās milzīgs augs ar rokas resnuma kātiem. Tā lielās, platās lapas noēnoja visu sev apkārt vismaz no divu metru augstuma.

—    Nu, vai pazīstat, kas tas tāds? — Gusta vecāmamma tērgāja.

Krastiņš vienīgi paraustīja plecus.

Vecāmamma šo kaimiņa kustību iztulkoja kā zīmi, ka viņš nav sadzirdējis teikto, tāpēc pieliecās Krastiņam pie pašas auss un iebļāvās:

—     Vai pazīstat?

Krastiņš atlēca sānis kā dzelts, sāka drudžaini bakstīt ausi un nekādi nevarēja saprast, kas īsti viņu apdullinājis vairāk — kaimiņienes bļāviens vai nojausma, ka žogmalē aug… rabarbers… Visparastākais rabarbers… vien kādas četras reizes lielāks par saviem sugas brāļiem…

Zem garajiem kātiem tuvāk zemei cita citai blakus pletās vēl daudzas tādas pašas lielas, platas lapas, kas šobrīd krāja sevī spēkus, lai ari drīzumā sprauktos augstāk par žogu.

—    Un iedomājieties — šeit, no manis slēpdamies, vakar bija ielīdis Gustiņš, — vecāmamma ierunājās, — kur tik es viņu izmeklējos, kamēr beidzot dabūju rokā… Zem lapām kā varde sēdēja…

Krastiņš vēlreiz ar skatu nomērīja šos rabarberu brikšņus un jau grasījās atvadīties, kad vecāmamma pamāja viņam, lai uzgaida, un teciņus devās uz māju. Pēc dažām minūtēm viņa atgriezās, nesdama rokā gaļas skaldāmo cirvīti. Ar šo darbarīku vecāmamma pieklupa klāt tuvākajam rabarbera kātam un, viens divi, dabūja to gar zemi.

—     Tas — ciemakukulis jūsu sieviņai, — viņa sniedza divmetrīgo rabarberu Krastiņam, — lai izvāra ķīselīti.

Apmulsušais kaimiņš tikai mēmi pamāja un veicīgi virzījās pa vārtiem ārā.

Tajā pašā laikā blakus dārzā Pūķa kundze līkņāja zemeņu dobēs. Mugura viņai gan sāpīgi smeldza, bet nolasīta bija labi ja puse no visām ogām.

Kārtējo reizi atliekusies, Pūķa kundze stāvēja ar seju pret ielu un ievēroja virs sava žoga peldam gaisā… vīrieša galvu, bet virs tās — kaut ko zaļu…

—     Jēzus Marija! — Pūķa kundze nočukstēja. — Vīrs ar palmas zaru… — Tomēr, ieskatījusies vērīgāk, viņa saprata, ka lielā zaļā lapa no palmas gluži vis nav. Vairāk tā piestāvēja dadzim, bet vīrs, kas nesa šo zaļumu, izrādījās Krastiņš — kaimiņš no Lauku ielas. Pūķa kundze, iepriecināta, ka radies iemesls kādu brīdi atpūtināt sāpošo muguru, devās uz vārtiņiem.

—      Krastiņ, kur tad jūs nesīsiet to lakstu? — Pūķa kundze atšāva vaļā aizbīdni.

—     Ķīselītei, — gandrīz vai žēli atteica uzrunātais un pieslēja garo kātu pie vārtiem.

—   Jēzus Marija! Tas taču ir rabarbers! — Pūķa kundze iesaucās, nespējot apslēpt savas izjūtas, un, pavērusi vārtus, piebilda: — Nāciet tik iekšā! Man ari ir ko parādīt…

Tā kā Krastiņam visādu pārsteigumu šodien jau pietika, viņš paklausīja pavisam negribīgi, bet atnestās tulpes vīrs kautrējās pasniegt pāri vārtiem.

Pūķa kundze Krastiņu veda uz saimniecības ēku. Pa vaļējām durvīm bija redzama telpa, kurā uz grīdas rindojās daudzi desmiti aizvākotu puslitra burciņu.

—       Tas viss ir zemeņu kompots! — Pūķa kundze uzvaroši paziņoja. — Kad atbrauks mani mazbērni, viņi varēs ēst no rīta līdz vakaram… Iedomājieties tikai — es katru dienu nolasu piecus spaiņus zemeņu un visas salieku kompotā… — Tad Pūķa kundze nopūtās, un varēja redzēt, ka bagātā zemeņu raža viņu ir pagalam nogurdinājusi. Tajā brīdī Krastiņš atcerējās nāciena iemeslu un raudzījās pēc savām tulpēm.

—     Jums ir līdzi spainis! — Pūķa kundze atdzīvojās.

—    Līdz augšai piebēršu pilnu ar zemenēm, bet pirms tam vēl aiziesim līdz mājai — jums noteikti jāapskata Mangas bērni.

Krastiņam, tāpat kā pirmīt pie Vecā Dammes žoga, nedaudz noreiba galva, bet viņš pāris reižu dziļi ieelpoja un sekoja saimniecei.

Pūķa kundzes virtuves kaktā no lupatām saklātā migā gulēja melnā kaķene Manga, bet viņai pāri kūleņoja tādi paši melni kaķēni.

—      Divpadsmit! — Pūķa kundze kārtējo reizi pacilāti stāstīja. — Un visiem pietiek piena, visi dzīvi un veseli.

'Krastiņš atslīga uz ķebļa netālu no migas.

Pūķa kundze to iztulkoja pa savam prātam.

—        Pareizi! Jūsu mājā taču nav kaķa… Izmeklējiet visžirgtāko! — Bet, baidīdamās, ka Krastiņš pats to neizdarīs pietiekami labi, Pūķa kundze, piegājusi pie migas, paņēma vienu kaķēnu un ielika Krastiņam klēpī:

—     Šis runčelis ir ļoti žiperīgs, kad paaugsies, visas peles izķers.

Pēc neilga laiciņa Krastiņš uz Ozolu ielas parādījās visai savādā izskatā. Labajā rokā viņš nesa smagu zemeņu spaini, kreisajā — garu rabarbera kātu. Žakete uz

Krastiņa krūtīm bija izspīlēta, un no azotes pa laikam atskanēja žēla ņaudēšana.

Bet Ozolu iela šajā pusdienas stundā snauduļoja bez cilvēkiem. Vienīgi Duduliene iepretim savas mājas vārtiem līkņājās pie automašīnas bagāžnieka. Tomēr viņa Krastiņu pat nepamanīja.

Kas bija Krastiņš salīdzinājumā ar tiem uztraukumiem, kuri pēdējās dienās nedeva mieru Dudulienei!

Un viss sākās tad, kad gladiolu dzīvžogs ap Ādolfa un Emīlijas māju lielā ātrumā stiepās arvien garāks. Duduliene jutās tik ļoti aizvainota un bezpalīdzīga, ka vien dažas reizes dienā spēja iziet uz lielā balkona pret zāļaino klajumu. Bet ar to pietika, lai smeltos rūgtumu un sliktu garastāvokli visai atlikušajai dienai, — mājiņa un tās nelielais pagalms arvien vairāk aizsedzās viņas skatam.

Turklāt gladiolu asie šķēpi Dudulienes mājas pusē izauga vēl par kādu pusmetru garāki nekā citur.

Nespēdama pārvarēt savu bezspēcīgumu uz balkona, Duduliene meklēja mierinājumu dažādos saimniecības darbos. Automehāniķis Duduls, kas pusdienās jau bija pieradis pie zivju konserviem, pēkšņi divas dienas no vietas pārsteigts ēda svaigi vārītu zupu.

Tādā niknuma un bezspēcības brīdī Duduliene reiz iemaldījās savā divstāvu siltumnīcā aiz mājas, kur nebija spērusi kāju vismaz nedēļu.

Bālganie, izstīdzējušie tomātu stādi pa šo laiku likās ļoti saņēmušies — tumši zaļās lapas mijās ar spēcīgiem ziediem. Bet pats trakākais notika pazarēs — tur jau rēgojās zaļi tomāti!

Duduliene, uzreiz aizmirsusi par to nolāpīto gladiolu dzīvžogu, kas viņai kremta dienu un nakti, pievienoja šļūteni ūdensvadam un kārtīgi salaistīja tomātus.

Tajā dienā Duduliene jau spēja bez liela uztraukuma iziet uz balkona, un pienāca pat brīdis, kad viņa, skatīdamās, kā gladiolu ziedu taurītes no dzīvžoga apakšas rāpjas tuvāk saulei, mirkli iedomājās: «Nav ļaunuma bez labuma! Arī mani tomāti zied tikpat traki. Bet tas tomēr jocīgi, ka šie liliputi nav aizmirsuši manu siltumnīcu.» Tad Duduliene centās iztēloties sevi Ādolfa un Emīlijas vietā un ātri vien mainīja domas: «Nē, nē! Šiem nu gan nav daļas par mani… Vai mārrutku lauku neizcūkoja? Vai žogu ap mājeli, man riebdami, neiestādīja? Mani tomātiņi ir ļoti agras un labas šķirnes — tur tas suns aprakts,» viņa secināja un devās uz siltumnīcu par to vēlreiz pārliecināties.

Pirms dažām stundām pazarēs ievērotie zaļie tomāti tagad jau bija sarkani un pilnīgi gatavi novākšanai.

Duduliene vienu norāva un pabailīgi iekoda. Mute no augļa maigās garšas pieskrēja pilna ar siekalām.

Duduliene nekavējās — paņēma siltumnīcas priekštelpā kasti un ātri vien pielasīja pilnu.

Ar spīdošām acīm un vēl trīcošām rokām viņa iesteidzās pie vīra garāžā.

— Beidz te muļķoties! — viņas balss uztraukumā vibrēja. — Jāved tomāti uz tirgu, kamēr vēl laba cena turas…

Lūk, tādēļ, likdama pirmo tomātu kasti automašīnas bagāžniekā, Duduliene pat nepamanīja Krastiņu.

Bet šī pirmā kaste abiem Duduliem bija liktenīga. Pārdevuši to nepilnas stundas laikā, viņi nākošajā dienā no stādiem siltumnīcā nolasīja jau tik daudz, ka knapi spēja iekraut automašīnā. Arī šī ražas daļa bez jebkādām pūlēm atrada savus pircējus.

Un, jo biežāk tomātus nolasīja, jo vairāk to radās… Sākumā, protams, Duduliene tam nekādi nespēja noticēt, bet reiz, aizsūtījusi vīru vienu pašu uz tirgu, viņa tūlīt pat iegāja siltumnīcā un pārliecinājās, ka stādi atkal līkst no gataviem augļiem.

Viss rūgtums, visi citi pārdzīvojumi Dudulienei bija aizmirsušies.

—      Kaut nu pietiktu spēka! — viņa tagad pie sevis čukstēja. — Kaut nu šo dieniņu vēl izturēt… — un, apsēdusies siltumnīcas stūrī, brīžiem turpat piemiga, lai pēc desmit minūtēm atkal drudžaini sāktu lasīt tomātus.

—    Kaut nu pietiktu spēka! — šī lūgšana visvairāk bija nepieciešama, kad viņa no siltumnīcas otrā stāva pa metāla kāpnēm nesa lejā pilnās kastes.

Tomēr vienā tādā reizē Dudulienei izgāja greizi — samežģījās šļūcenē ieautā kāja. Sieviete vēl centās atbalstīt smago nesamo pret margām, bet zaudēja līdzsvaru pavisam. Tad gan viņa palaida kasti vaļā. Tā, smagi būkšķēdama, tūlīt nobrauca pa kāpnēm lejā un apakšā sagaidīja viņu pašu…

… Kad Duduliene izrausās no kastes ar sašķaidītajiem tomātiem, viņa tik tikko aizvilkās līdz mājai. Kritienā satriektā potīte pampa acīm redzami.

VECAIS DAMME PĒRK JAUNU SPOGULI, BET MĀRA PRIECĪGA TĀPAT

Vecais Damme visu rītu laistīja dārzu. Izsmēlis abas sasilušās ūdens mucas, viņš no akas vilka spaini pēc spaiņa.

Beidzot vīrs aizelsies atslīga akas ēnā, noņēma cepuri un ar kabatas lakatu izslaucīja tās piesvīdušo iekšpusi.

—     Nu gan cepina! — viņš pusbalsī noteica un pēkšņi sajuta, ka ir ļoti izslāpis. Tikko no akas izceltais ūdens spainis zvīļoja pašā degungalā — atlika vien pieliekties un varēja dzert pēc patikas. Bet Vecais Damme pārvarēja kārdinājumu un, noteicis: «Kas pats sevi sargā, to ari Dievs sargā!» gāja uz māju.

Izslāpušais vīrs paņēma pieliekamajā no plaukta bērzu sulas pudeli un cauri priekšnamam devās uz virtuvi pēc glāzes.

Un, kas to lai zina, kāpēc Vecais Damme, ejot garām spogulim, tajā ieskatījās. Jā, ieskatījās spogulī un uzreiz aizmirsa gan par slāpēm, gan par glāzi — viņam pretim raudzījās svešs, pārbijies vīrietis…

Vecais Damme ātri novērsās, pārvilka ar plaukstu pār acīm un sadūšojās vēlreiz ielūkoties spogulī. Pilnīgi svešs tomēr šis vīrietis nebija! Damme pazina savu degunu, plānās lūpas, neskūtos vaigus, arī biezās uzacis virs pelēkajām acīm, bet mati… tie piederēja kādam citam… Viņam pēdējos desmit gadus mati bija vienādi sirmi, turpretim spogulis rādīja šeķainus — vienas šķipsnas rēgojās sirmas, citas — tādā krāsā, kādu pensionētais milicis atcerējās no jaunības.

Apjukušais vīrs paberzēja pakausi un attapa, ka visu laiku tur rokās bērzu sulas pudeli. Beidzot to nolicis sānis, viņš atkal izgāja dārzā.

Pie akas zālē, kā atgādinājums par tikko pārdzīvoto, mētājās viņa cepure. Vecais Damme to steidzīgi uzbāza galvā, kā vēlēdamies pats sev pierādīt, ka nekas īpašs nav noticis, un sāka piepildīt tukšās mucas.

Bet cik ilgi tā akas vindu čīkstināsi! Drīz vien šis darbs bija galā.

Tad Vecais Damme ķērās pie taku kaplēšanas starp narcišu dobēm.

Un vai nu ziedu apdullinošā smarža, vai saules karstums vīru tā apreibināja, ka viņš tomēr bija spiests iet iekšā. Bet, tikko pārkāpa mājas slieksni, tā spogulis aicinoši raudzījās pretim. Vecais Damme atmeta ar roku — lai notiek, kas notikdams, — un noņēma cepuri. Nu viņa mati vairs nebija arī šeķaini — piesvīduši tie spīdēja viscaur vienmērīgā tumšumā.

Vecais Damme noņēma no sienas spoguli un abām rokās to pacēla augstu virs galvas. Bet vēl joprojām tas sirmu matu vietā uz viņa pakauša rādīja tumšus. Tagad nu pensionētais milicis vairs nebija apjucis, bet briesmīgi noskaities gan — viņš trieca spoguli pret grīdu — tā, ka sudrabainas lauskas vien pašķīda. Tad viņš uzbāza galvā cepuri un, maldams ar zābakiem kraukšķošās stikla drumslas, devās laukā.

—      Kārtība paliek kārtība! — pie sevis vēl noteica Vecais Damme un ar tāda cilvēka noteiktību, kas zina, ko īsti vēlas darīt, pēc brīža ar divriteni jau aizčīkstinājās stacijas virzienā.

Saimniecības preču veikalā bija liela spoguļu izvēle — vesela siena vizēja, mirguļoja, meta atspulgus pa kreisi un labi. Vecais Damme pētoši nostaigāja rindu no viena gala līdz otram un nekādi nevarēja saprast, kā viņš garus gadus bija izticis ar tādu blāvu un nomelnējušu spoguli.

—      Nu, onkul, kādu tad vēlaties? — prasīja jauniņa pārdevēja.

—      Tādu, kas rāda pareizi! — stingri atteica Vecais Damme un, savu noteikto vēlēšanos apstiprinādams, sasita zābaku papēžus kopā.

—       Mums visi rāda pareizi, — pie pircēju kaprīzēm pieradusī pārdevēja mierīgi atbildēja.

—    Nu, tad dodiet to — koka rāmī! — Vecais Damme ar rādītāja pirkstu bakstīja gaisā pret spoguļa rindas galu.

Pārdevēja tūlīt klusēdama izpildīja pircēja vēlēšanos.

Vecais Damme ar vienu roku pavērsa pret sevi spoguli, bet ar otru žigli norāva cepuri. Ari šajā viņa atspulgā no sirmuma nebija ne vēsts.

—              Šo nē! Kādu citu! — puskliegšus paziņoja Vecais Damme. — Es jums jau teicu — lai rāda pareizi! Tādas tās lietas.

Pārdevēja neizpratnē paraustīja plecus un atnesa kādu ovālu vannas istabas spoguli.

Vecais Damme, kas jau bija paspējis cepuri uzbāzt atpakaļ galvā, atkal to noņēma, bet tūlīt pat saviebās un nikni atgrūda savu atspulgu. Protams, kopā ar ovālo spoguli.

Nu viņa mati stāvēja stingri gaisā, kā cukurūdenī sasmērēti, bet nebija kļuvuši sirmāki ne par kripatiņu.

Varēja redzēt, ka pārdevēja sāk skaisties:

—              Sakiet, onkul, ko jūs īsti gribat? — viņa jautāja ledainā balsī.

—              Vien spoguli, kas rāda pareizi! — Vecais Damme jau nevaldīja pār sevi un bija gatavs tūlīt pat sadauzīt visus šos te veikalā pārdodamos brāķus — tāpat kā pirmīt savējo.

Pārdevēja laikam juta šī zābakotā pircēja nodomu un pavisam nomierinoši apjautājās:

—     Ko tad mūsu spoguļi rāda nepareizi?

Vecajam Dammem pēkšņais niknums pārgāja lielā žēlumā pret sevi:

—             Manus matus, — viņš nu jau klusītēm atbildēja un atkal kārtējo reizi noņēma cepuri.

Pārdevēja vērīgi aplūkoja Veco Dammi, pat apgāja viņam apkārt un tad neizpratnē teica:

—             Par matiem, onkul, jums gan nav ko uztraukties… Jūsu vecumā, un neviena sirma… Piemēram, manam tēvam jau sen galva balta.

—            Tātad patiešām… — minstinājās Vecais Damme un gludināja ar plaukstu savus sarainos matus, kuri viņam šodien tik daudz uztraukumu bija sagādājuši.

—            Patiešām, patiešām, — apstiprināja pārdevēja, — varat būt pilnīgi mierīgs — neviena sirma!

—            Tad jau to spoguli… es par velti… — vairāk sev teica Vecais Damme, — tādas tās lietas.

—             Nē, nē, par velti pie mums neko nevar dabūt! — protestēja pārdevēja. — Ja maz naudas, tad ņemiet šo te četrkantīgo, kas domāts kuģiem. No alumīnija, saplēst nevar un gandrīz par velti.

—    Tāds man īsti piemērots, — pamāja Vecais Damme,

meklēdams maciņā naudu, — galvenais, ka neplīst…

* * *

Bet Budeskalnos tas nebija vienīgais piedzīvojums, kurā daudz ko nozīmēja spogulis.

Otrs atgadījās Mārai, kad viņa jau ceturto dienu ar apsietu kaklu dzīvojās pa māju.

—             Kur tādā skaistā laikā var angīnu saķert? — jau nez kuro reizi brīnījās mamma. — To nu gan es nespēju saprast!

Māra ari nesaprata, bet tāpēc jau viņai nekļuva vieglāk un jautrāk, kad viņa viena pati bija spiesta palikt mājās un nīkt istabā.

Ari tajā dienā meitene visu rīta cēlienu izvāļājās pa gultu. Un tikai tad, kad saule iespīdēja istabā, uzcēlās, lai sapītu bizes.

Bet, stāvot pie spoguļa, viņa atklāja, ka visu laiku smaida…

Māras noskaņa nu gan nekādi neatbilda šim gaišajam smaidam, ko rādīja atspulgs.

Meitene strauji norija siekalas. Kakls asi iesāpējās. Tātad nebija par ko priecāties, bet smaidu spogulī tas pat neiespaidoja.

Nepārtraukdama smaidīt, Māra sapina bizes un tad, sev par pārsteigumu, noraisīja kakla apsēju.

«Ārprāts,» viņa domāja, «ko teiks mamma, kad pārnāks,» bet, pavērusies savā smaidošajā sejā, nomierinājās.

Māra jutās pavisam dīvaini — klāja gultu un smaidīja, slaucīja istabā putekļus — smaidīja, lika vārīties tēju un ari smaidīja. Pat, skalojot vannas istabā kaklu, viņa nespēja nesmaidīt.

Nu, protams, tagad viss, ko Māra darīja, sākās un beidzās pie lielā spoguļa. Bet tas nebūt nebija ērti. Tāpēc meitene sameklēja mammas tualetes galdiņā mazu apaļu spogulīti un paslēpa to mājas kleitas kabatā. Tagad tik atlika pastiept roku, un pašas smaids visu laiku bija degungalā.

Dzerot tēju, Mārai likās, ka nu jau katra malka norīšana vairs nesāp tik ļoti. Kā apstiprinājums tam — pašas smaids no mazā spogulīša.

Piesardzīgi atvērusi logu, Māra izliecās laukā. Meiteni apņēma reti skaista un silta diena.

Bet ko teica spogulītis? Tas smaidīja mīļi un iedrošinoši.

Māra uzrāva vējjaku un kurpes. Pie Mārtiņa namiņa dārza stūri, ceriņkrūmu pavēnī, nejuta ne vēja pūsmiņas. Meitene apsēdās uz verandas pakāpieniem un pirmo reizi savas slimošanas laikā jutās labi. Viņai pieskārās pat mazs prieka stariņš.

Kad Māra tagad paskatījās spogulītī, viņa jau spēja noticēt, ka tur smaidošā meitene ir viņa pati.

Jā, Māra bija noticējusi savam smaidam, un tas nu tagad pilnīgi sakrita ar viņas noskaņu un pašsajūtu.

Vēl pārbaudīdama sevi, Māra vairākas reizes norija siekalas — sāpes kaklā nejuta nemaz. Viņas angīna arī laikam bija iebēgusi mazajā spogulītī un tagad mīļi smaidīja kopā ar neseno slimnieci.

Māra pa taciņu aizgāja līdz žogam gar Ozolu ielu.

Spogulītis nezaudēja savu smaidu. Vēl vairāk — viņš izlecināja no sevis saules zaķīti, kas ātrā ritmā pārdejoja ielu turp un atpakaļ.

Stacijas virzienā gāja kāda sieviete, apkrāvusies ar divām milzīgām somām. Viņas nogurums un īgnums bija redzami jau pa gabalu.

Saules zaķītis izmeta vairākas cilpas sievietei priekšā, uzlēca viņai uz deguna, pasēdēja tur kādu brītiņu un atgriezās spogulītī. Sieviete pēkšņi pasmaidīja un nu jau devās tālāk ar saules zaķīša gaišumu sejā.

Tad no Grāvja ielas puses atskanēja Vecā Dammes divriteņa čīkstēšana. Viņš uzsāka savu ikdienas maršrutu. Bet šis bija īpašs brauciens — pensionētais milicis pirmoreiz patrulēja Budeskalnos bez neviena sirma mata uz galvas. Par to viņš īsi pirms apgaitas sākuma bija vēlreiz pārliecinājies savā jaunajā alumīnija spogulī.

Šo pārmaiņu uzreiz pamanīja arī saules zaķītis. Viņš apsēdās uz riteņbraucēja labā pleca, tad: hop — hop, izkūleņojās pa vīra svārku priekšu un beidzot iekārtojās uz viņa vaiga.

Vecais Damme gan kratīja galvu, bet no priecīgā saules zaķīša tajā dienā tā arī netika vaļā.

AUKLIS

Bille, bērnudārzā ieraugot Jēkabu, bija ļoti priecīga.

—            Bālis! — viņa palēkdamās sauca. — Mamma nebūs! Man pakaļ bālis.

Jēkabs uz māsas lēkāšanu atbildēja vien ar mudinājumu:

—     Ātrāk! Ātrāk! — un stīvēja Billei kājās kurpes. Māsa gan nebija noskaņota uz steigšanos — smiedamās

plaukšķināja Jēkabam pa muguru un ik pa brīdim rādīja mēli zēnam, ko mamma ģērba pie blakus skapīša.

—    Ātrāk! Ātrāk! — Jēkabs rāva Billi aiz rokas lejā pa kāpnēm. — Man šodien maz laika… — viņš piebilda stingrā balsī, kā to bija dzirdējis kādreiz darām papu.

Bet Billei laika pietika. Ja viņa vēl pakļāvās Jēkabam bērnudārzā, tad, tikusi uz Lauku ielas, izrāva savu plaukstu no brāļa saujas un noliecās lasīt akmentiņus.

Jēkabs neziņā apstājās — māsu šeit atstāt vienu pašu nedrīkstēja, bet arī gaidīt viņš nevēlējās.

—    Vai gribi pajāt? — brālis viltīgi pajautāja un notupās Billei priekšā.

Māsa, katrā rokā turēdama pa lielam olim, ļāva sevi uzsēdināt mugurā.

—    Ātlāk! Ātlāk! — nu steidzināja Bille, dauzot ar oļiem pa brāļa pleciem, bet viņu jau nemaz nevajadzēja steidzināt — viņš palēkdamies pats rāvās uz priekšu. Tomēr pie Dārza ielas stūra zēns saprata, ka spēles sākums tik un tā ir nokavēts: viņiem pretim ar melnu masku uz sejas drāzās Gusts — tātad laupītājs, bet pēc brīža, slapstīdamies gar Krastiņu žogmali, tuvojās Mārtiņš un kāds nepazīstams puika sarkanā cepurē ar platu nagu — tātad policisti.

«Divi ķer un viens bēg,» Jēkabs jutās mazliet aizskarts, «ja pagaidītu mani, tad vismaz būtu divi pret divi…» Un, lai tā notiktu pēc iespējas drīz, viņš stūma Billi pa vārtiem iekšā:

—     Ātrāk! Ātrāk! Tev jāpārģērbjas, un tad tūlīt iesim laukā.

Bērnudārza drēbes viņi veicīgi nomainīja pret puķainu kleitiņu, ari sandales, viens divi, bija kājās. Jēkabs jau turēja rokā laupītāju sejas masku, kad Bille iejautājās:

—     Bet ņammāt? — un vedināja brāli uz virtuvi. — Mamma pēc dārziņa dod ņammāt…

—     Vēlāk, — Jēkabs ierunājās, cik nu mīļi vien spēja, — to, Billīt, vēlāk, — un lēnām virzījās uz ārdurvju pusi.

—      Gribu ņammāt tūlīt! — Bille palika pie sava un iegāja virtuvē.

Nu Jēkabs atcerējās, ka mamma bija teikusi kaut ko par zupas sildīšanu. Uz gāzes plīts nekāda katla nebija.

Atrāvis durvis pieliekamajam, viņš katlu gan atrada, tomēr nolēma nesildīt visu zupu, bet Billes daļu ieliet emaljētā bļodiņā.

Tikko gāzes liesma apņēma zupas trauku no visām pusēm un gar tā malām jau sāka parādīties burbulīši, Jēkabs ķērās bļodiņai klāt, lai to liktu Billei priekšā. Bet to noturēt gan viņam izdevās tikai dažus mirkļus — šausmīgas sāpes apsvilināja zēna pirkstus, un bļodiņa, izslīdējusi no rokām, apgāzās uz gāzes plīts.

Jēkabs sāpošos pirkstus aši iebāza mutē un aizvēra acis. Kad viņš tās pēc mirkļa atdarīja, pat cauri asaru plīvuram ievēroja sarkanu uguns stabu, kas plaka un cēlās virs gāzes degļa.

Jēkabs ar vienu lēcienu sasniedza plīti un noslēdza gāzi, ar otru — sasniedza logu un atrāva to vaļā. Bija jau arī pēdējais brīdis — virtuve no piedegušās zupas ātri pildījās kodīgiem dūmiem. Tad zēns atkal iegrūda pirkstus mutē un iešņukstējās.

—      Nelaudi! — Bille bija pienākusi klāt un mierināja brāli. — Es ēdīšu aukstu, ja?

Jēkabs pacēla pret māsu saraudātās acis un izņēma pirkstus no mutes. Tik asi vairs nesāpēja, tomēr sūrstēja gan. Bet to jau vēl varēja paciest. Un viņš arī varonīgi cieta — noslaucīja asaras, sameklēja plauktā Billes šķīvi ar uzgleznotu zaķi dibenā, ielēja tajā auksto zupu no katla un nolika māsai priekšā.

Izēdusi pusi, Bille ar karotes kātu sāka vilkt apļus uz galdauta.

Tajā brīdī pa atvērto virtuves logu ielauzās Mārtiņa balss:

—     Viņš tūlīt būs rokā! Skrien tu pa labi, es paslēpšos grāvī!

Jēkabam uzreiz aizmirsās apdedzinātie pirksti un nedienas ar zupas sildīšanu. Viņš pielēca kājās, vēl ātrāk nekā pirmīt sasniedza logu, izliecās laukā un jau grasījās pats mesties pāri palodzei. Bet tad atcerējās Billi. Viņa, it kā Mārtiņa balsi vispār nedzirdējusi, nu ar karotes kātu uz galdauta vilka svītriņas.

—   Bille, ēd taču ātrāk! — Jēkabam satraukumā aizrāvās balss. — Es tev palīdzēšu…

Bet Bille arī Jēkabu, kas atradās turpat līdzās, liekas, nedzirdēja — tagad viņa svītriņas pārvilka par krustiņiem.

—      Bille! — Jēkabs bija izmisis un vairs nezināja, kā māsu vēl paskubināt. — Zaķis tavā šķīvī ļoti dusmojas, ka tu neēd… Paskaties, vai tik viņš jau nekustina ausis.

Tas līdzēja! Bille pārtrauca zīmēt uz galdauta un pavērās šķīvī. Jēkabs sekoja māsas skatienam, — un te zupa šķīvī pēkšņi novirmoja, un viens burkāna gabaliņš pat palika uz šķīvja malas.

Bille veicīgi iesmēla pilnu karoti un iebāza mutē. Kāda daļa pat notecēja viņai gar pazodi, bet to Jēkabs nepamanīja. Viņš, paliecies uz priekšu, platām acīm sekoja māsas šķīvim. Tā līmenis atkal saviļņojās, un šoreiz — Jēkabs par to varēja galvot — no zupas uz mirkli izšāvās zaķa auss galiņš…

Billes karote bez pārtraukuma ceļoja no šķīvja mutē, no mutes šķīvī. Vēl tikai kartupeļa gabaliņš, vēl selerijas lapiņa… Bille nometa vairs nevajadzīgo karoti uz galda un, pacēlusi šķīvi abām rokām, izdzēra to sausu.

Šķīvja dibenā uzgleznotais zaķis parasto pozu nebija mainījis — viņš sēdēja, ausis izcēlis un platās acis kā izbrīnā iepletis.

Bille un Jēkabs uzmanīgi pētīja zaķi. Un labi, ka viņi nenovērsās ne sekundi. Citādi būtu palaiduši garām brīdi, kad zaķis tikko manāmi pamirkšķināja viņiem abiem ar kreiso aci.

—    Viegli gan mēs tevi noķērām! — pa atvērto virtuves logu iebrāzās Mārtiņa gavilējošā balss. — Bet tagad maināmies — mēs būsim laupītāji…

—     Kā tad es viens jūs abus dabūšu rokā? — atsaucās sašutusi Gusta balss.

—     Pasauc Jēkabu! — ieteica Mārtiņš.

—     Tā ir ideja! — Gusts atkliedza un nospieda zvana pogu pie Gaužu vārtiem. Bet tas bija pavisam lieki, jo Jēkabs pa grantēto celiņu, vilkdams aiz rokas sev līdzi

māsu, jau steidzās pie puikām.

* ♦ *

—     Un šis te auklis būs policists? — svešais zēns, kas pirmīt kopā ar Mārtiņu bija tvarstījis Gustu, izsmejoši iejautājās un zīmīgi nopētīja Jēkabu, kurš vēl arvien pie rokas turēja Billi.

—      Tas ir mans Rīgas brālēns, — mazliet apmulsis, Jēkabam teica Mārtiņš, — neņem visu, ko viņš saka, par pilnu!

—     Neņem par pilnu… — atmēdījās brālēns, — bet es, džeki, jums saku nopietni: mums nekas labs neiznāks, ja tas bēbis visur vazāsies līdzi… Tikko mēs pa īstam sāksim, tā šis vēl piečurās bikses, un vajadzēs nest uz mājām pārtīt… — svešais iesmējās. Gusts un Mārtiņš gan skaļi viņam nepiebalsoja, bet Jēkabs ievēroja, ka abi tomēr pasmīn. Tas viņu sāka kaitināt:

—     Bille vairs nečurā biksēs! — Jēkabs stingri pateica un neatlaida māsas roku, pat saķēra to stingrāk.

—    Nē, es nečulāju biksēs! — brālim apņēmīgi piebalsoja Bille pati.

—      Nečulā… nečulā… — nu Mārtiņa brālēns izmēdīja mazo, — bet pinkšķ un puņķojas točno.

Jēkabs stāvēja apmulsis — svešais bija vismaz pusgalvu lielāks par viņu, arī plecīgāks… Viens pats stāties viņam pretim un mēģināt pārmācīt Jēkabs baidījās. Vai Mārtiņš un Gusts nāktu palīgā — par to viņš īsti nebija pārliecināts. Varēja, protams, apgriezties un doties projām, bet tad — ardievu laupītāji un policisti…

Tā nu Jēkabs un Mārtiņa brālēns izaicinoši vērās viens otrā un klusēja.

Gusts izmantoja šo pauzi un, vērsdamies pie svešā, ierunājās:

—     Toreiz, kad Bille lidoja ar balonu, viņa i neiepīkstējās… Pat es būtu nodrebējis… Iedomājies tik — augstāk par māju jumtiem!

—       Par to lidošanu, zoniņ, tu būsi pagājušajā naktī nosapņojis… Točno, — svešais pašpārliecināti nosmīnēja, bet nepalaida vairs savu smiekliņu.

—      Bille patiešām lidoja ar balonu! Es to pat nofotografēju, — nu sarunā iejaucās arī Mārtiņš un piesita savai piepūstajai krekla priekšai, kur bija paslēpts fotoaparāts, — mājās tev parādīšu bildes.

—     Jūs te visi esat sagājuši sviestā. Točno. Bēbji biksēs nelaiž, tā vietā ar baloniem lido pa gaisu, bet viens to visu vēl knipsē… — brālēns, vairs neatšķirdams, kurš runā taisnību, kurš par viņu, rīdzinieku, zobojas, mēģināja izlocīties ar joku, — mums, Mārtiņ, gan klāsies plāni, kad tas auklis ar savu lidotāju būs policisti… Kā tu domā, vai šis šo uz pleciem stieps līdzi?

—    Nē, — dzedri atbildēja Jēkabs, juzdamies aizvainots, ka tiek saukts par aukli, — es Billi uzsēdināšu uz riteņa stangas.

Svešais jau gribēja iebilst, ka tas ir pret noteikumiem, bet tad, pavēries pāri grāvim un noteicis: — Nu lai! —, sāka priekā plaukšķināt sev pa ciskām: — Neviens mūs tik un tā nedabūs rokā — pat ar mopēdu ne!

Ļāvuši laupītājiem aizbēgt pa Lauku ielu, ķērāji palika vieni. Un, kamēr Gusts skaitīja līdz simtam, bet Bille lasīja akmentiņus žogmalē, Jēkabs izstūma no pagalma divriteni.

Tad zēni norunāja tā: katrs no savas puses aplieks rajonu starp Grāvja un Dārza ielām un satiksies atkal šeit — pie Gaužu mājas vārtiem.

Gusts nokliedzās: «Policisti, pie darba!» un aizskrēja pa laupītāju pēdām, bet Jēkabs, uzsēdinājis sev priekšā uz velosipēda stieņa Billi, brauca pretējā virzienā.

—     Mēs policisti, ja? — ik pa laikam brālim pārjautāja Bille, bet, kad viņi gar zāļaino klajumu nogriezās uz Ozolu ielu, pat kādam pamāja un uzsauca: «Policisti, pie darba!»

Jēkabs bija tik aizņemts, cenzdamies kaut kur saskatīt noslēpušos laupītājus, ka pat nepamanīja šo tikšanos, bet pensionētais milicis Vecais Damme, nosaukts par policistu un vēl pamudināts darboties, uzreiz mainīja savu apgaitas maršrutu un sāka izsekot abus braucējus.

—    Nav vairs kārtības! Tādas tās lietas, — viņš pusbalsī teica, acis nenolaizdams no priekšējā velosipēda.

Iepretim Dudulu mājai uz asfalta vīdēja liels uzraksts. Jēkabs apstājās, lai izlasītu. Tajā brīdī kādas neredzamas bremzes apstādināja arī Vecā Dammes velosipēdu. Pensionētais milicis, domādams, ka kaut kas ieķēries ķēdē, noliecās un bez pūlēm tukšgaitā pagrieza zobratu. Tad, neizpratnē paraustījis plecus un neizlaizdams no acīm Jēkaba rūtaino kreklu, atkal mēģināja mīt sava braucamā pedāļus, bet tie bija kā ieķīlāti — ne ar kādu spēku tos nospiest nevarēja.

Pa to laiku Jēkabs no ātrumā rakstītajiem, šķībajiem burtiem uz asfalta bija izlasījis viņu tik ļoti aizskarošo vārdu «AUKLIS» un sapīcis brauca tālāk.

Vecais Damme savukārt sajuta tādu kā asu grūdienu, un viņa velosipēds spēji uzsāka gaitu.

Pret Dārza ielu Jēkabs grieza pa kreisi, un pēc brīža arī pensionētā miliča divritenis tiektin tiecās pirmajam pa pēdām.

Bet, tālu neticis, Jēkabs uz zaļa dēļu žoga pamanīja ar kritu uzvilktu ķeburu. Uzreiz netikdams skaidrībā par tā nozīmi, viņš kārtējo reizi piebremzēja. Un atkal Vecais Damme, kā pret žogu atdūries, tika uzreiz apstādināts.

Nu pensionētais milicis sāka kaut ko saprast — viņš tiem Gaužu bērniem bija piesaistīts kā ar neredzamu aukliņu: ja viņi brauc, tad viņš līdzi… Ja stāv, tad arī viņš, nabadziņš, spiests stāvēt, cik vien viņiem tīkas…

Tik jocīgi bija pavērsusies šī izsekošana.

«Nē!» Vecais Damme izlēma. «Es jau neļaušu sevi kā lelli aiz aukliņas raustīt…» un kāpa no velosipēda nost. Bet kas to deva! Kājas bija kļuvušas pilnīgi stīvas. Tomēr lunkanumu tās atguva, tiklīdz Jēkabs sāka mīt sava divriteņa pedāļus.

Vilkdamies astē policistiem, kuri pat nenojauta par viņa likstām, Vecais Damme visu laiku bailīgi vērās pa kreisi un labi — vai tik kāds no Budeskalnu iedzīvotājiem nav pamanījis šo jocīgo ainu. Protams, visi jau sen bija pieraduši pie viņa riņķošanas pa ciematu, taču tas vienmēr bija noticis pēc viņa paša vēlēšanās un patikšanas. Turpretī tagad kā… lelle pie aukliņas, nē, vēl sliktāk, kā… suns pie pavadas…

Kad Gusts bez sekmēm bija izložņājis tuvākos pagalmus un Jēkabs trešoreiz, aiz sevis vilkdams čīkstošo asti, riņķoja ap rajonu, kurā pēc iepriekšējas norunas laupītāji drīkstēja slēpties, viņš pāri Lauku ielai un platajam novadgrāvim pamanīja rudzos nozibam Mārtiņa brālēna cepures sarkano nagu.

Pa šķērsielu kārtīgi uzņēmis ātrumu, Jēkabs drāzās apcietināt laupītājus.

Tālāko vislabāk redzēja Gusts, kas tobrīd sēdēja kārklu pudurī — slēpnī novadgrāvja malā.

Jēkaba velosipēds no Dārza ielas izlidoja kā lingas mests. Bille uz priekšējā stieņa sēdēja sarāvusies, pievērtām acīm, rociņām iekrampējušies stūrē, pār kuru viņas brālis vairs nevaldīja — vai nu rāva pa kreisi, vai strauji grieza pa labi — velosipēds tik un tā trakā ātrumā gāja taisni uz priekšu. Tad Jēkabs cirta pedāli atpakaļ, vēl cerēdams nobremzēt, bet braucamais neklausīja arī šai kustībai… Grāvja mala pazibēja zem priekšējā riteņa, tad tai pāri bija arī pakaļējais, ar rievoto riepu pāršķirdams niedru pūkainās galotnes.

Bille smalki iespiedzās, bet nebija vēl viņas spiedziens izdzisis gaisā, kad Jēkaba divritenis jau skāra rudzu lauka malu viņpus grāvja.

Sarkanā cepure no redzētā zaudēja jebkuru piesardzību un izslējās virs rudziem. Un tieši īstajā brīdī, lai Jēkabs stingrā balsī varētu pateikt:

—     Tu esi arestēts, nāc laukā!

Sarkanā cepure tūlīt bez ierunām paklausīja, bet tai pa pēdām sekoja Mārtiņš.

—    Alestēts! Alestēts! — Bille priecīgi atkārtoja. — Vai ledzējāt, kā mēs lidojām?

Jā, tā notika lauka pusē, kur rudzos bija paslēpušies abi laupītāji, bet šaipus grāvim tajā pašā laikā pa Dārza ielu strauji tuvojās Vecā Dammes velosipēds. Un pensionētajam milicim par šausmām tā ātrums arvien pieauga.

—    Krustojums! Stāt! — komandēja sevi Vecais Damme un, arī zaudējis varu pār stūri, ar visu svaru gāza divriteni pie zemes. Tik viegli tas nepadevās! Bet zābakotā kāja tomēr sasniedza granti… Oļi nošņirkstēja, riepu gumija iepīkstējās kā dzīva, un, putekļu mākonim iecērtoties Vecā Dammes nāsīs, braucamais tomēr bija savaldīts.

—     Paldies Dievam, apčī! — pensionētais milicis veicīgi pameta sedlus. — No velna varas, apčī, esmu ticis vaļā… — un tāpat stumšus bīdīja velosipēdu uz mājām.

Dažus desmitus metru tālāk uz grāvja laipas viņš ievēroja Jēkaba rūtoto kreklu. Satikties šodien ar zēnu otrreiz un, kas zina, — varbūt atkal netikt vaļā — tas bija pāri Vecā Dammes spēkiem, un viņš metās uz pretējo pusi.

Bet Mārtiņa brālēns, uzvilcis cepures sarkano nagu dziļāk pār acīm, tomēr vēl nedomāja padoties — nevarēja taču palikt tā, ka viņu kā tādu irbes cāli rudzos saņem aiz dziesmas kaut kāds auklis kopā ar bēbi…

Tāpēc, tikko viņi visi četri bija laipai pāri, Mārtiņa brālēns spēji un negaidīti atgrūda Jēkabu, uzlēca uz divriteņa un iegriezās šķērsielā.

—       Laupītāji nepadodas! — viņš sauca un pēc brīža jau, uzņēmis ātrumu, zibināja atpakaļ, acīmredzot gribēdams atkārtot Jēkaba un Billes lidojumu pāri platajam novadgrāvim.

Šo skatu no malas vērojot, Jēkabam aizrāvās elpa, bet Bille, kā otrreiz visu pārdzīvodama, atkal iespiedzās. Arī šoreiz, pirms viņas spiedziens bija paspējis noklust, viss jau bija galā — pēc grāvja ūdens nošļakstēšanas nolīgojās niedres un iestājās klusums.

Viņi trijatā pieskrēja notikuma vietai un nepārmija ne vārda. Ari Gusts, izbāzies no kārklu krūma, klusēja un mēmi blenza grāvī…

Tad kaut kur no niedru dzijuma atskanēja kunkstiens, kuram sekoja dusmīga šļakstēšana, kas pēkšņi aprāvās un pārgāja švīkstoņā. Pēdējā skaņa vēl nebija noklususi, kad bērnu skatieniem parādījās kāds tumšs stāvs ar melnu, dūņainu cepuri galvā…

Mārtiņš labi apzinājās, ka tagad smieties nedrīkst, un, lai savaldītos, sāka knibināties gar savu kreklu un darīja to tik neuzmanīgi, ka nejauši nospieda paslēptā fotoaparāta slēdzi.

—     Knakt! — tas izskanēja klusumā.

—       Šļākt! Šļākt! — fotoaparātam atbildēja Mārtiņa brālēna kedas.

JĒKABS NAKTĪ

Jēkabs gulēja un ieklausījās katrā troksnītī.

No Billes gultas puses visu laiku bija dzirdama šņākuļošana. «Viņai viss vienalga — vai gaisma vai tumsa,» Jēkabs domāja, «vienmēr nāk miegs.» Bet tāpēc viņam pašam mierīgāk nekļuva.

Aiz loga tālumā kaut kas smagi iedunējās. Jēkabs pacēlās uz elkoņa, lai labāk varētu saklausīt. Dunoņu pārmāca garš un stiepts pūtiens. «Nakts preču vilciens!» zēns atvieglots nočukstēja un noslīdēja atpakaļ uz spilvena.

Kādu brīdi istabā un visā mājā valdīja pilnīgs klusums. Pat Bille bija pārstājusi šņākuļot. Jēkabs jau lēnītēm nomierinājās un laidās miegā.

Tad pēkšņi iečīkstējās logs. Tā vien likās: kāds no ārpuses to bīda vaļā, lai ierāptos iekšā. Jēkabs uzrāva segupāri galvai. It kā jau palika drošāk, bet, ja nu tas, kas pašlaik cenšas iekļūt mājā, tomēr… pamana viņu zem segas un… Zēns bailēs notrīcēja, aplaizīja sausās lūpas, pārmetās uz vēdera un sāka kaut ko drudžaini meklēt zem spilvena. Kabatas baterijas apvalka vēsais metāls nedaudz nomierināja. Turot pirkstu uz slēdža pogas, Jēkabs mazliet pavilka segu malā, notēmēja bateriju pret loga četrstūra gaišumu un… ieslēdza…

Sākumā paša apžilbušās acis neko nevarēja izšķirt, tad gaismas stara lokā jau asāk iezīmējās nakts aizkaru raksts, kas brīžiem kļuva skaidrāks, bet brīžiem it kā paplūda. Nu tik Jēkabs apjēdza, ka aizkari šūpojas vējā, tam staigājot iekšā un ārā pa vaļā atstāto spraudziņu. To pierādīdams, vējš atkal nočīkstināja logu.

Jēkabs arī šoreiz neizturēja, bailīgi nesatrūcies, bet segu uz galvas vairs nerāva.

Tieši otrādi — aši to atsviedis, zēns pielēca kājās un ar būkšķi aizgrūda logu pavisam ciet. Tikai tad viņš uzdrošinājās pavilkt nost aizkaru, mirkli pavērties ārā dārzā un aizkabināt krampi.

Tik tālu nu bija — no dārza nekas vairs nedraudēja. Jēkabs ielīda atpakaļ gultā, bet miegs ar aizkrampētu logu vien nebija pievilināms.

«Ja varētu ar kādu kaut drusciņ parunāties,» zēns prātoja, gulēdams tumsā ar vaļējām acīm, «nu, dažus vārdiņus…» Viņš atkal ieklausījās naktī — vecāku istaba pāri gaitenim gan bija tikpat klusa kā visa māja, bet Jēkabs tomēr cēlās augšā.

Viņa basās kājas pret gaiteņa grīdu plakšķēja daudz skaļāk nekā parasti, tomēr papa krākšana neaprāvās un nedzirdēja arī mammu sakustamies.

Jēkabs vēl neziņā brīdi pastāvēja pie vecāku istabas sliekšņa, tad plakšķināja tālāk uz virtuvi. Gaismu degt viņš neuzdrošinājās, tikai straujāk nospieda durvju rokturi. Skaļš, metālisks klikšķis atbalsojās no viena gaiteņa gala līdz otram.

Un ilgi Jēkabam vairs nebija jāgaida.

—        Tu tas esi, manu puisīt? — pēc mirkļa no vecāku istabas atskanēja mammas miegainā balss. Bet vēl pēc mirkļa Jēkabs jau sēdēja uz mammas gultas malas, galvu viņas plecam pieglaudis.

—         Un tu atkal neguli? — mamma bija apņēmusi Jēkabu siltām rokām, un viņam pārgāja jebkura vēlēšanās kaut ko runāt. Vien te palikt, jo miegs šeit viņu noteikti, viens divi, atrastu.

—         Kas tad šonakt tevi traucē? — mamma čukstus iztaujāja dēlu.

—       Logs čīkstēja… — Jēkabs tāpat čukstus atbildēja, un tagad viņam loga virināšanās caurvējā likās tik tāla un nenozīmīga, ka viņš jau sāka šaubīties, vai pats to vispār piedzīvojis.

—       Es palikšu tepat, ja? — Jēkabs piespiedās vēl ciešāk mammai klāt un pabāza kailās pēdas zem segas.

—     Bet ko tad darīsim ar Billi? — mamma ierunājās.

—     Viņa tad būs viena.

—    Kas Billei! — Jēkabs iespraucās zem segas vēl dziļāk.

—     Viņa, apķērusi savu rūķi, guļ šņākdama.

—&gt;L Nē, Billi nevar atstāt vienu! — protestēja mamma ļoti noteikti. — Tad paņem tu arī kaut ko līdzi gultā. Nāc iesim, es tevi apsegšu!

Pavisam negribīgi izlīdis no siltās segapakšas, Jēkabs pa priekšu mammai plakšķināja atpakaļ uz bērnistabu. Tur bez garām pārdomām paņēma no rotaļlietu plaukta dzelteni noplukušu plīša šuneli, kas agrāk, ar atslēdziņu uzvilkts, rūkdams bija spējis šķērsot istabu.

Tad mamma apsprauda Jēkabam segu visapkārt.

— Nu gan tu labi gulēsi, — viņa vēl noteica un, ar savu silto roku noglāstījusi dēla vaigu, izgāja no istabas. Bet Jēkabs nelikās mierā, kamēr neiekūņojās segā tā, ka matu cekuls vien rēgojās ārā. Turpretī plīša rūcējam, kas gulēja zēnam degungalā uz spilvena, ne matiņš nepalika virs segas.

Tomēr, guļot arī tik ciešā kūniņā, kad bailes no nakts trokšņiem un tumsas bija palikušas kaut kur tālu ārpusē, Jēkabam miegs vēl tik un tā kavējās.

Lai to nedaudz pasteidzinātu, zēns aizvēra acis un pieglauda sunīti pie vaiga.

Plīša kamoliņš viņa saujā sāka starot patīkamu siltumu un mieru, bet, kad Jēkabs palaida plaukstu vaļīgāk, šunelis pat sakustējās un nolaizīja viņam degunu. Pie tam klusu, klusu ierūcoties, nu tik klusu, ka to tā īsti varēja sadzirdēt vienīgi Jēkabs, kas kopā ar rūcēju bija ietinušies segas kūniņā.

Acīmredzot tieši šo neparasto mirkli bija gaidījis miegs. Viņš bez kavēšanās pārņēma Jēkabu un nelaida vaļā līdz pašam rītam, kad mamma dēlu mudināja celties.

Protams, Jēkabs pirms segas nosperšanas apmīļoja noplukušo plīša sunīti sev blakām. Turklāt zēns nemaz nebija pārsteigts, ka tagad tas ir visparastākā rotaļlieta, kāda ir katrā mājā, kur vien dzīvo bērni. Bet Jēkabs labi atcerējās pārvērtību brīdi un cerēja, ka tas vēl kādreiz atkārtosies.

ELEONORA, ELEONORA…

Kā katru rītu Viņa acis atver agri. Paskatās pulkstenī un saldi, saldi nožāvājas. Tad pastiepj roku, paņem no naktsgaldiņa tasīti un no blakus stāvošā termosa ielej= karstu kafiju. Jau pēc pirmajiem malkiem Viņa ir pavisam atmodusies un sāk domāt par dārzu. Cik grozu ar ogām šorīt jau pielasīts? Cik litru sulas izspiests? Tāpēc Viņa, turēdama rokā pusizdzerto kafijas tasi, lēnām izraušas no gultas un iziet uz balkona… Vispirms Viņa krūtīs dziļi ievelk svaigo rīta gaisu, kas viegli, viegli smaržo pēc upenēm, tad vērīgi pārlūko savu lielo un skaisto dārzu. Vairāk ne pazīt nevar kādreizējo zāļaino klajumu! Tagad te stingrās un garās rindās aug upenes — cits par citu kuplāki un zaļāki krūmi… Un tas Viņu — šī dārza īsto saimnieci — dara lepnu un laimīgu.

Nolikusi kafijas tasi uz kādas puķu kastes, Viņa pēkšņi strauji pārliecas margām un dusmīgi skatās dārzā: vienu augsto, pīto grozu mana gan, bet kur otrs? Ja Emīlija kā parasti čakli veic savu ogu lasīšanas normu, tad Ādolfs atkal kaut kur ielīdis nosnausties…

—     Karro! — Viņa skaļi sauc. — Karro! Kur Ādolfs? Meklē rokā!

Un kā tad — nepaiet ne minūte, kad no upenājiem, bailīgi apkārt lūkodamies, iznirst Ādolfs un tāpat kā Emīlija uzliek sev uz galvas lielo grozu, lai lasītu tajā ogas.

Viņa apmierināti pasmaida un atceras to novakari pirms diviem gadiem, kad pamanīja Ādolfu un Emīliju pa Ozolu ielu promejot… Un labi, ka Viņai pietika prāta tos liliputus aizturēt un pielikt pie darba! Bet tas nenācās viegli! Un pieradināt Karro šos labi uzpasēt, lai visu laiku čakli strādātu un neēstu ogas. Vai tā nebija gudra doma — upeņu lasīšanas laikā likt abiem dziedāt, jo katram taču zināms, ka ar dziedošu muti daudz vis neapēdīsi… Bet, tikko iestājas klusums, tā Karro līdzās un rāda zobus:

—     R-r-r-… R-r-r…

Un šie uzreiz velk nākamo meldiju, un ogas grozos tik krājas un krājas…

Jā, Karro labi pieskata ogotājus, bet par mašīnām viņam tomēr maza jēga. Tās uzticētas vīram. Nu Viņa ieklausās — vai dūc? Dūc gan! Tas dzirdams pat šeit no augšas: Viņas dārza vienā malā — zaļā mājelē — augu dienu un nakti dūc sulu spiede.

Bet uz vīru pilnīgi paļauties nedrīkst — Viņa izlemj — no mašīnām jau daudz ko saprot, tomēr pārraudzīt nekaitē…

Nonākusi dārzā, Viņa, ejot garām kādam rekordlielam krūmam, norauj upeņu ķekaru. Katra oga ir tik liela kā vēlie rudens ķirši, bet pats ķekars sver vismaz kādu puskilogramu. Vienu ogu Viņa iebāž mutē — atspirdzinošs saldums Viņai izskrien cauri no degungala līdz papēžiem…

Apskatot spiedi, Viņa atrod visu kārtībā — tumšā un smaržīgā sulas straume plūst lēni un noteikti, bet maisītājs darbojas par ātru — viss cukurs vēl nav izkusis, kad sula sāk jau recēt biezā masā.

Pieregulējusi maisītāju un pie viena sarājusi vīru, Viņa pāriet pie automāta, kas gatavo produkciju — upeņu želeju — liek glītās un baltās plastmasas kārbiņās. Tur tā mirdz rubīna krāsā un ir tik dzidra, ka var spoguļoties. To Viņa arī izdara un, mīļi sev uzsmaidījusi, paņem no mašīnas taustekļiem vienu vāciņu baltajām plastmasas kārbiņām. Vāciņš kā jau vāciņš — ne tur ko^pielikt, ne atņemt, bet lūkoties uz tā etiķeti Viņai gribas sftuidām ilgi… Cik eleganti no upeņu ķekariem un lapām visapkārt ir izvīts smalks, ovāls rāmītis! Pie tam zaļā krāsa ar tumši violeto veido tādu salikumu, ka, to vērojot, katru reizi pieskrien pilna mute ar siekalām.

Šī skaistā rāmīša augšējo malu rotā uzraksts: «Upeņu želeja», bet zem tā lieliem burtiem lasāms: «ELEONORA», Turklāt Viņas vārds iespiests trekni — ar~sarkanu krāsu.

Šādai etiķetei neviens pircējs nespēs vienaldzīgi paiet garām — par to Viņa ir pilnīgi pārliecināta un jau iedomājas sarunas veikalos.

Pircējs: — Ko jūs ieteiktu man nopirkt desertam?

Pārdevēja: — Pērciet želeju «Eleonora»! Ļoti garšīga un veselīga, smaržo pēc dārza un laistās kā rubīna gredzens…

Pircējs: — Lūdzu, dodiet man divas kārbiņas!

Pārdevēja: — Tikai divas? «Eleonora» ir tik liels retums. Cilvēki parasti ņem vairāk.

Pircējs: — Paldies, mīļā, par labu padomu! Tad es ņemšu desmit… Lai kaimiņiem arī tiek.

Viņa pati arī, veikala sarunu iekārdināta, paņem no aizvākojamā automāta vienu kārbiņu, atver vaļā un ar mazu karotīti nokniebj niecīgu želejas gabaliņu. Tas lēnām kūst mutē, un Viņa jūt, kā vairojas spēki un enerģija, kā neiespējami palikt tādā brīdī mājās. Tāpēc Viņa tūlīt dodas uz garāžu, iesēžas savā baltajā, vaļējā sporta auto un drāžas uz Rīgu…

Diena, kārtojot visādus darījumus, pazūd kā nebijusi, un, kad Viņa, mājup braukdama, pat neievērojot luksoforus, uzlido uz galvenās ielas, novakara pelēkumu jau nomainījusi krēsla un sāk iedegties gaismas reklāmas.

Pirmā, ko Viņa ievēro, ir zila ar mirgojošiem burtiem. Un, protams, šie burti cits aiz cita kopā veido vārdu: «ELEONORA». Viņa nedaudz sarauc uzacis, jo domā, ka mirgojošie burti ir grūti uztverami, bet tūdaļ arī apmierināti pasmaida, jo ielas otrajā pusē ir pamanījusi jau citu «ELEONORU», kas gan nemirgo, tikai ar sarkanu gaismu visiem braucējiem un gājējiem nepārtraukti met sejā Viņas vārdu un želejas nosaukumu.

Kreiso roku turēdama uz stūres, ar labo Viņa ieslēdz radio. Diktors pieteic šī gada klausītāju aptaujas pašu

populārāko dziesmiņu. Tās vārdi Viņai liekas muļķīgi un nevajadzīgi, bet piedziedājumu: «Eleonora, Eleonora, mana mīļotā…» Viņa atkārto līdzi… «Eleonora, Eleonora…» Dziedātāja balss ir piesmakusi, kā pēc auksta akas ūdens dzeršanas: «Eleonora, Eleonora…»

—     Eleonora, zupa ir piedegusi! — vīrieša piesmakusī balss beidz piedziedājumu un ierunājas gandrīz kā viņas vīrs.

«Eleonora, Eleonora…» viņa vēl dungo un atkal nodomā, ka vārdi tai dziesmiņai patiešām ir muļķīgi.

—      Eleonora, vai kurla esi palikusi? — vīrietis paliek uzstājīgāks, un Viņa, Eleonora Dudula, tagad tikai apjēdz, ka šī balss patiešām vairs neskan no radio, bet gan no viņas vīra, automehāniķa Dudula mutes. Turklāt vīrs pats stāv līdzās viņas gultai un ir manāmi noskaities.

—    Zupa atkal ir piedegusi, — Duduls atkārto, — visa māja pilna dūmiem, bet tu dienas laikā te sūti…

Duduliene paceļ apmulsušu skatu pret vīru, vēl pēdējo reizi nodungo: «Eleonora, Eleonora…» un slejas augšā. Pieklibodama viņa dodas pāri istabai uz durvīm, pa kurām tiešām nāk iekšā piedegušas zupas smaka.

—        Vai tu domā — man viegli? — Duduliene nopūzdamās taisnojas. — Kopš tā kritiena no siltumnīcas trepēm vēl tagad potīte ir pietūkuši.

—       Bet tāpēc zupa nav jāpiededzina! — nerimstas automehāniķis Duduls.

—      Es tūlīt to likšu vārīt no jauna, — viņu mierina sieva un steberē pa kāpnēm lejā.

Tomēr, mizojot kartupeļus, Duduliene atkal atceras piedziedājumu no populārās dziesmiņas. Viņa tūlīt pat noliek nazi un izņem no virtuves skapja, ar pēdējo lappusi uz augšu salocītu, iepriekšējās dienas avīzi. Tur lasāms šāds sludinājums:

«UPENES — VĪNOGU LIELUMĀ.

Ja jums dārzā ir veci ogulāji, tad to vietā visdažādākās upeņu šķirnes — gan sulām, gan želejām — dārzkopjiem piedāvā kooperatīvs «Viss — dārzam».

Mūsu spēcīgie stādi dod bagātīgu ražu jau otrajā gadā.

Bet tas dārzkopis, kas izvēlēsies pašu ražīgāko upeņu šķirni «AGONĪV» (ražo ogas vīnogu lielumā!), bet laikus no mums nenopirks arī želejas gatavošanas iekārtu, tas noslīks vitamīnu straumē…

Maz slīkonim ir prieka — Es labāk sulu kārbā lieku!

Ja domājat tāpat, ka slīkonim maz prieka, tad dariet visu, lai jūs pie želejas reiz tiekat…

Mūsu tālrunis: 49719.»

Pārlasījusi sludinājumu vismaz divas reizes, Duduliene pavisam aizmirsa par kartupeļu mizošanu.

—                 Vai nu tagad, vai nekad! — viņa pati sev sazvērnieciski saka. — Man tomēr jādabū īpašumā tas liliputu gruntsgabals kopā ar visu mājeli. Tur iestādītās ābeles pagaidām netraucēs «Agonīv» upenēm. Varbūt vēlāk varēs ražot upeņu—ābolu želeju.

Un viņa atkal skaidrāk par skaidru domās redz etiķeti ar lielo sarkano uzrakstu: «ELEONORA».

—           Tāpēc par želejas iekārtu jāzvana tūlīt, — Duduliene izlemj un dodas ārā no virtuves.

—              Kad tad īsti tās pusdienas būs gatavas? — viņu gaitenī apstādina automehāniķis Duduls.

Bet Duduliene, ar savām domām aizņemta, vīra sacīto nesaklausa.

—              Rīt, — viņa saka, un, pavērsusies uz vīru, kas no izsalkuma un tikko dzirdētā zaudējis valodu, vēl piebilst, — jā, sākšu to putru maisīt jau rīt… Un šoreiz ne par matu nepiekāpšos. Upenes nav mārrutki, un ELEONORA nav saspiesta tomātu kaste…

—              Ir saspiesta, ir… — Duduls, atguvis runas spējas, nočukst un steigšus aizmetas uz garāžu.

SARKANAIS CIMDS

Karro, saslējies pakaļkājās, ar gari izbāztu mēli.

Ziedošs gladiolu dzīvžogs — lielām un mazām ziedu taurītēm.

Bille, kas, turēdamās pie balona auklas, lido virs dārza un māj ar roku.

Duduliene, pārliekusies balkona margām, skatās binoklī.

Vecais Damme, iekrampējies sava velosipēda stūrē, zibinādams spoži viksētos zābakus, veic kārtējo apgaitu.

Visas šīs fotogrāfijas bija jau piespraustas pie sienas Mārtiņa fotonamiņā, bet gandrīz ik pārdienas tapa vēl jaunas un jaunas. Tad mājiņas vienīgajam logam tika aizvilkti priekšā tumši aizkari un iedegts fotolukturis.

Vienā tādā reizē ieradās Gusts un Jēkabs.

—              Tūlīt, tūlīt! — no iekšpuses atsaucās Mārtiņš, bet durvis nevēra vaļā vēl labu brīdi. Un tikai tad, kad zēni jau gatavojās doties projām, noklakšķēja slēdzene un pavērās šaura spraudziņa, pa kuru vispirms izbāzās gumijas cimdā ieģērbta roka un pēc tam Mārtiņa galva:

—     Labi ātri nāciet iekšā!

Namiņā dega vienīgi sarkanais lukturis, kura gaismā

zēni sākumā maz ko atšķīra, bet, kad acis nedaudz aprada, no puskrēslas iznira citi priekšmeti.

Mārtiņš bija atgriezies pie vanniņām, kas stāvēja uz gara galda zem luktura. Viņš citu pēc citas cēla ārā slapjas fotogrāfijas, grieza tās pret gaismu, gludināja ar gumijoto roku un kaut ko murmināja pie sevis.

Gusts un Jēkabs arī pagājās tuvāk galdam.

Abiem pretim kā dzīvs vērās Mārtiņa brālēns. Viņa seju rotāja pašpārliecināts smaids. Rokas zēns bija sabāzis bikšu kabatās un cepures nagu uzvilcis līdz acīm. Jēkabam tā vien likās, ka viņš tūlīt atvērs muti un sacīs: «Auklis!»

Bet nākošā fotogrāfija jau rādīja pavisam ko citu — no grāvja niedrēm nāca ārā kāds dubļiem un dūņām nošķiedies puika. Viņa cepures nags vīdēja sagriezies virs labās auss, rokas ļengani nokarājās gar sāniem…

Jēkabs pasmaidīja un tūlīt pat nodomāja: «Cik labi, ka šeit, pustumsā, to neviens neredz!»

—     Tūlīt varēsim ieslēgt gaismu, — ierunājās Mārtiņš, tad vēl iebakāja vanniņā dziļāk slapjās fotogrāfijas un vilka nost gumijas cimdus, — nu jau būs fiksējušās diezgan.

—    Priekš kam gaismu! — protestēja Gusts un, sataustījis krēslu, apsēdās uz tā.

Arī Jēkabs un Mārtiņš iekārtojās kur kurais.

Gusts neatrāvies skatījās uz asinssarkano lukturi, tad pavēroja mājiņas kaktus, kur izlocījās tumšas ēnas, un viņā sāka cīnīties divējas izjūtas: bija drusku baigi šeit atrasties un tajā pašā laikā arī ļoti vilinoši iedomāties, kas viss tādā gaismā varētu notikt…

Iespējams, ka šī Gusta noskaņa pielipa arī Mārtiņam. Viņš pēkšņi ierunājās:

—     Gribat, es jums pastāstīšu spoku stāstu par sarkano cimdu?

—     Pūcē tik vaļā! — Gusts uzreiz atsaucās un juta, ka viņam pār muguru pārskrien skudriņas.

Jēkabs neatbildēja nekā. Viņš tikai sarāvās mazāks un gatavojās klausīties.

—     Reiz dzīvoja māte un meita, — Mārtiņš iesāka lēni un stāstīja noslēpumainā balsī. — Kādu dienu meita gāja uz veikalu pirkt cimdus. Bet māte viņai piekodināja: «Pērc vienalga kādus, tikai ne sarkanus!» — Mārtiņš stāstījumu pārtrauca ar klusuma brīdi. Gusts aplaizīja sausās lūpas un atkal pavērās uz fotolukturi. Tieši zem tā uz galda atradās Mārtiņa pirmīt nomestie slapjie gumijas cimdi. Viens no tiem, vēl saglabādams zēna pirkstu formu, gulēja, pagriezies pret Gustu, un lukturis no gaiši dzeltena to bija pārvērtis savā krāsā…

—    Tātad māte piekodināja meitai nepirkt sarkanus. — Mārtiņš atkārtoja pēc pauzes un turpināja tālāk: — Meita aizgāja uz veikalu un redzēja — pārdošanā ir dažādi cimdi, bet visi tikai sarkani… Meita atcerējās mātes teikto un nenopirka nekā.

Otrajā dienā meita atkal devās uz veikalu. Arī šoreiz pārdošanā bija vien sarkani cimdi, un viņa pārnāca mājās kārtējo reizi tukšā.

Trešajā dienā meita tomēr nepaklausīja mātei. Nodomājusi: «Nekas jau nebūs!», viņa nopirka sarkanos cimdus… — Mārtiņš atkal pārtrauca jau tā lēno stāstījumu.

Gusts dzirdēja visu, ko draugs stāsta, bet nenolasīja kā Jēkabs katru vārdu no Mārtiņa lūpām — Gusta skatiens bija pielipis sarkanajam cimdam uz galda.

—     Bet, pārnākusi mājās, meita mātei neko neteica par savu pirkumu, — nu jau Mārtiņš stāstīja, stiepdams katru zilbi, — un, noslēpusi cimdus, likās gulēt…

…Naktī meita atmodās no tā, ka viņu kāds raustīja aiz bizes. Atri ieslēgusi gaismu, viņa pamanīja, ka tas ir sarkanais cimds…

Meita iekliedzās un izlēca no gultas… — tālāk arī Mārtiņš netika ar savu stāstu, jo nu iekliedzās Gusts — viņam izskatījās, ka gumijas cimds uz galda savelkas dūrē, atlaižas un pašļūc uz viņa pusi…

Mārtiņš un Jēkabs pavērsās pret Gustu, bet viņš savās izbailēs abus pat neredzēja — apgāza krēslu, uz kura sēdēja, un izdrāzās ārā pa fotonamiņa durvīm, atstādams tās pusvirus.

Paskrējis garām puķu dobēm, Gusts atjēdzās un apstājās. «Nu, liela muiža — slapjš gumijas cimds!» viņš sev teica. «Ko tad šis man padarīs! Droši vien lukturis iemirgojās, tāpēc arī izskatījās, ka kustas…»

Pēdējais pieņēmums zēnu nedaudz nomierināja. «Turklāt Mārtiņš ar Jēkabu vēl nodomās, ka es nobijos no spoku stāsta…» Un tā arī bija, kad Gusts atgriezās fotonamiņā, Mārtiņš pašlaik vilka vaļā tumšos aizkarus un ieteicās:

—     Nebaidies! Es tālāk vairs nestāstīšu…

—    Es nebaidos, — ne visai pārliecinoši atbildēja Gusts un ar acīm uz galda sameklēja gumijas cimdus, — man tikai izlikās…

—     Kas tev izlikās? — taujāja Jēkabs klusā balsī, kas neliecināja, ka viņš pēc dzirdētā spoku stāsta justos ļoti droši.

—     Ak, nekas… — pavisam atviegloti Gusts atbildēja, tagad vērdamies uz cimdu. Tas gaiši dzeltens un pavisam nekustīgs gulēja tajā pašā vietā, kur Mārtiņš to pirmīt bija nometis pēc fotodarbiem.

Kā Gustam bailes pārgāja, tā sāka darboties iztēle, un pirms pusstundas pārdzīvotais tagad likās apbrīnas un atkārtošanas vērts. Tāpēc promejot Gusts pa kluso iebāza kabatā to gumijas cimdu, kas spoku stāsta laikā gulēja, pagriezies pret viņu, — vajadzēja taču tikt skaidrībā, vai tas vispār ir spējīgs kustēties. Pie tam tagad Gusts, tāpat kā izbaiļu brīdī, varēja pat galvot, ka redzējis cimdu kustoties.

Gusts paturēja cimdu acīs visu pēcpusdienu un vakaru, bet ne reizi tas nemainīja krāsu un arī vienmēr atradās tajā pašā vietā, kur zēns to iepriekš bija atstājis. Bet Gustam tik un tā visu laiku bija sajūta, ka tas — kaut arī saplacis un saņurkāts — tomēr gaidīja savu stundu. Varbūt tumsu?

Vienreiz gan cimds Gustam pazuda uz kādu stundu. Zēns izmeklējās pa malu malām, bet neatradis sāka iztaujāt vecomammu.

— Ak, tu meklē to veco, netīro cimdu? — viņa brīnījās. — Es izmetu miskastē — domāju, kur tāds te istabā gadījies…

Taisnību sakot, vecāmamma novērošanu traucēja, tāpēc Gusts ļoti gaidīja gulētiešanas laiku. Noslēpis cimdu zem paklājiņa pie gultas, zēns vēroja, kā vecāmamma nesteidzīgi kārtojās naktsguļai — čubināja spilvenu, atklāja segu, tad lēnām aizčāpoja uz vannas istabu.

Gultā vecāmamma šoreiz arī ilgi grozījās, beidzot vēl ieslēdza lampiņu, izņēma no skapīša cukurgraudiņu, uzpilināja kaut kādas zāles un pēc tam vēl ilgi čāpstināja — līdz miegs viņu pārņēma savā varā.

No ārpuses cauri aizkaru spraugai istabā spiedās laternas gaisma un it kā pāršķēla telpu divās daļās. Uz šīs gaišās strēles, kas atdalīja Gustu no vecāsmammas šņākuļošanas, viņš arī uzlika gumijas cimdu.

Tas gulēja saplacis, nožēlojams — bez rokas formas un dzīvības.

Gusts sasprindzināja redzi un, acis nemirkšķinādams, vērās uz cimdu: «Nu, sakusties! Savelcies dūrē!» domās atkārtoja Gusts un reizē centās atcerēties, kā cimds parāpās uz viņa pusi sarkanā luktura gaismā.

Bet cimds šoreiz nepakļāvās Gusta skatienam, domām un vēlmēm. Arī atmiņas par redzēto neko nelīdzēja.

Un tad notika kaut kas tāds, kā sākumu Gusts palaida garām, jo mirkli iesnaudās, bet, kad zēns atkal pavērās uz istabas vidu, viņš cimdu jau ieraudzīja piepūtušos un cilājot ritmā pirkstus — tā, it kā tur iekšā būtu roka un nervozi sistu pa galdu takti.

Pirkstu ritms kļuva arvien ātrāks un ātrāks, līdz tiem piebiedrojās arī plauksta.

Ik pa laikam cimds palēcās ne visai augstu virs grīdas un ar plakšķi nāca zemē… Gusts jau sāka bažīties, vai neuzmodinās vecomammu, bet pagaidām vēl šņākuļošana no viņas puses nerimās.

Cimda deja papildinājās vēl ar jaunām tūrēm. Vienā par atbalsta punktu kalpoja īkšķis, ap kuru varēja riņķot pa apli.

Turklāt cimds kā dejotājs, kas nav pieradis pie tik augstiem lēcieniem un straujiem pagriezieniem, lēnām piesarka. Kaut gan līdz tik košai krāsai kā uz fotogalda cimds vēl bija tālu, bet tik un tā Gusts sāka justies jau drusku neomulīgi. Šīs vēl nebija bailes, bet par tādām ātri varētu pāraugt, ja cimds izdejotu ārā no gaismas strēles un tuvotos Gusta gultai…

Pēc cimda kārtējā 'lēciena un plakšķa pret grīdu vecāmamma nemierīgi sagrozījās savā guļasvietā, bet, kad pulkstenis ierējās divas reizes, viņa atmodās.

Gusts nevarēja pāri istabai vecomammu saskatīt, bet dzirdēja, ka viņa no naktsskapīša paņem krūzīti un padzeras tēju. Tad Gusts dzirdēja vecomammu pagriežamies gultā uz sāniem. Uz kuriem īsti — to, protams, viņš nezināja, bet pēc vecāsmammas murmināšanas saprata, ka viņa guļ ar vaļējām acīm pret istabas vidu.

—      Dievs, stāvi klāt! — vecāmamma čukstēja. — Es laikam sapņoju… Tas taču… tas taču… ir… kā spoku stāstos… sarkans cimds… Es jūku… viņš… dancā…

Nākošajā mirklī atskanēja naktslampiņas klikšķis, un istaba pielija ar gaismu…

—     Tu arī neguli? — vecāmamma uzrunāja Gustu, kas apžilbušām acīm vērās viņai pretim. — Ja tu zinātu, ko es tikko redzēju… pa sapņiem… ar vaļējām acīm… istabas vidū dancāja… sarkans cimds…

Tad vecāmamma paskatījās uz tikko pieminēto vietu un pārvērtās sejā:

—       Nekādā sapnī! Patiešām dancāja… Nu man reiz pietiek ar taviem pigoriem… Pulkstenis mums jau rej kā suns, bet tagad arī cimdi sāk dancāt… Lai māte tevi audzina. Es… vecs cilvēks… to vairs… nevaru izturēt…

—      Kur nu šis danco! — iebilda Gusts. — Tik guļ istabas vidū… — Un tā patiešām arī bija: viens sašļucis cimds istabas vidū. Gaiši dzeltens un pilnīgi bez dzīvības.

KĀPĒC JĀSARGĀS NO ĀDOLFA UN EMĪLIJAS

—     Gust, man ir maz laika, bet es tomēr gribu, lai tu pastāsti par to cimdu naktī… — mamma jautāja, iesaukusi dēlu virtuvē, kur gatavojās vārīt kafiju.

—     Kas tur ko stāstīt? — piesardzīgi atrunājās Gusts.

—     Tad vismaz pasaki, kāpēc tu to cimdu izvilki no miskastes un ienesi istabā? — mamma prasīja aplinkus, bērdama kafiju dzirnaviņās.

—    Lai novērotu, — Gustam bija jāpārkliedz dzirnaviņu rūkoņa.

—     Ko — tieši? — ari mamma izprašņāšanu turpināja paceltā balsī.

—     Vai cimds naktī atdzīvosies.

—      Nu, un kā? — mamma samaltajai kafijai uzlēja verdošu ūdeni un pakūra zem kanniņas gāzes liesmu.

—    Viņš piepūtās, sāka dejot un piesarka no piepūles, — Gusts stāstīja mierīgā balsī, it kā runātu par to, kas uzdots matemātikā.

—     Ak, piepūtās, sāka dejot un piesarka… — mamma stiepa vārdus un niknojoties aizmirsa, ar ko pašlaik nodarbojas.

—    Jā, — apstiprināja Gusts, — un es biju pat nedaudz pārsteigts, ka cimds spēj tik ātri dejot un lēkāt.

—    Tu biji pat pārsteigts? — indīgi pārjautāja mamma, ar acīm urbdamās dēlā, un pilnīgi aizgriezās no plīts. Šo brīdi verdošā kafija gan nepalaida garām — uzkāpa augšā un nodzēsa gāzes liesmu.

Mamma noplātīja muti kā zivs sausumā, kas varēja nozīmēt vienīgi: «Arī tas vēl!» un steidzās glābt, kas glābjams. Atlikušo kafiju viņa ielēja tasē un, nesākdama tīrīt plīts virsmu, apsēdās Gustam pretim. Viņa pat paliecās uz priekšu, lai nepalaistu garām nevienu dēla sejas vaibstu.

—       Neko, pilnīgi neko nedod tāda fantazēšana… — mamma kā asus čiekurus meta dēlam vārdus sejā. — Lai mani nosit, es neticu, ka no tās kaut kas vērtīgs un vajadzīgs rodas. Tik nelaimes vien. Kad ierejas mūsu pulkstenis, tūlīt jārauj logs ciet, un bailēs, ka kāds sāks izprašņāt, es jau mēnesi vairos no cilvēkiem. Un ko labu guvām no milzu rabarberiem? Man pašai tā mūžīgā ķīseļošana samaitāja kuņģi, bet ciematā mūsu uzvārdu pat aizmirsuši. Saka: tas ir tur — pie rabarberiem… Labi, ka vēl neteic: zem rabarberiem… Zinu arī par taviem piedzīvojumiem akā. Ja nu tu būtu tur ieslēgts uz ilgu laiku vai, vēl ļaunāk — iekritis un… noslīcis. Bet vakarnakts cimda dejas! Vecāmamma vēl tagad neceļas augšā, sirds zāles pārdzērusies. Es tev saku pavisam nopietni: ja fantazēšana nedod nekādu praktisku labumu, tad nedrīkst tai ļauties!

Bet tas ir tik interesanti! — Gusts iesaucās, pārtraucot mammu, bet viņa valdonīgi apklusināja dēlu:

—       Tu tagad paklusē un paklausies! Es tev nekad neesmu stāstījusi par tavu tēvu, ar kuru es izšķīros, kad tu biji vēl pavisam maziņš. Viņam arī patika tukši fantazēt… Tajā dienā, kad tev palika gadiņš, es aizsūtīju tavu papucīti uz Rīgu pēc tortes. Pagāja stunda, divas, viesi jau sanākuši, bet šā — kā nav, tā nav… Beidzot visi jau sēdāmies pie galda, un viņš pārrodas… bez tortes… Un tas vēl nebija tas briesmīgākais — izrādījās, papucītis visas garās stundas bija meklējis tev dāvanai lāci. Kaut gan mēs labi norunājām, ka viesības jau tā dārgi iznāk un tu tik un tā no dāvanām nekā vēl nesaproti. Nu labi, lai būtu lācis! Bet tas bija briesmonis — toreiz lielāks par tevi: dzeltenu, pinkainu spalvu un pie tam vēl rūcošs… Turklāt nedrīkstēja to likt guļus, tad sāka skanēt kaut kāds tingeltangelis, kam vajadzēja nozīmēt: aijā, žūžū, lāča bērni…

—     Es to lāci redzēju uz bēniņiem! — Gusts pārsteigts teica. — Nemaz tik briesmīgs nav. Un neskan vairs, — viņš piebilda, vāji slēpdams nožēlu.

—      Ak, tad nav vēl izmests ārā? Ilgi es neesmu tos bēniņus pārrevidējusi. Tu toreiz no tā pinkainā samācījies rūkt un staigāji, visus baidīdams. Bet to es vēl varēju paciest. No pacietības mani izveda karuselis…

—         Karuselis? — Gusts pārjautāja. — Man reiz vecāmamma stāstīja, ka maziņš es augas dienas esot griezies karuselī…

—      Tu labāk paklausies visu par to karuseli, tad tu sapratīsi, kāpēc mūsu mājai vēl līdz šim nav pabeigts otrais stāvs… Kādu dienu, pašā karstākajā būvēšanas laikā, tavs papucītis man pēkšņi sacīja — mums, pieaugušajiem, esot ap to jauno māju prieka diezgan, bet tu, lūk, jūtoties pavisam pamests: tev vajagot uzmunsterēt karuseli. «Labi,» piekritu, «ja tas neaizņems pārāk daudz laika…» «Kādas dažas dienas,» atbildēja papucītis. Un patiešām pēc dažām dienām dārza stūrī karuselis gatavs — gan tik vien liels kā mūsu apaļais galds viesistabā, bet griezās dūkdams. Pie tam nepārtraukti. Man jau tas likās aizdomīgi… Nākošajā rītā papucītim saku, ka vajag turpināt būvdarbus, bet šis: «Nav betona maisītāja!» Esot tās mašīnas elektromotoru pielicis karuselim… Nu jutu, ka manas pacietības vadzis drīz lūzīs… Un tā arī bija — tā vietā, lai izbūvētu mājas otro stāvu, kas, protams, nebija iespējams, jo elektromotors augas dienas grieza karuseli, tavs papucītis sāka apzīmēt bēniņus ar milzīgām plaukstām… Tām, lūk, pēc viņa domām, bija jāuztver kosmosa enerģija priekš tevis…

—       Viena tāda liela plauksta vēl ir redzama uz skursteņa — zem lūkas! — Gusts satraucies iesaucās.

—     Jā, diemžēl, -rapstiprināja mamma, — visas citas es ātri vien aizbalsināju, bet šī katru reizi parādās no jauna. Tomēr ar sienu apsmērēšanu tavam papucītim likās vēl par maz — viņš bija iecerējis ierīkot jumtā lūkas. Es gan to pamanīju drusku par vēlu, kad šīferī jau rēgojās vairāki caurumi, pa kuriem tam debesu spēkam iekšā » plūst… Un tad man arī pietika: «Ņem savas šmotkas, lāci un karuseli,» es pateicu, «un meklē sev mājvietu citur!»

«Lācis un karuselis pieder Gustam,» šis pretim un… aizgāja… — mamma brīdi paklusēja un tad bez jebkādas nožēlas turpināja:

—     Tomēr tava papucīša izdarības ir tīrā bērnu spēlīte, salīdzinot ar to, kas notiek te tagad, kopš Budeskalnos iemitinājušies abi liliputi.

—       Bez Ādolfa un Emīlijas, — Gusts pēc mammas stāsta sēdēja kā apdullis, tomēr nespēja neiebilst, — bez Ādolfa un Emīlijas būtu daudz daudz neinteresantāk dzīvot… Nevienu rītu tu nezini, kas notiks līdz dienas beigām, un gaidi… un… parasti kaut ko arī sagaidi…

—     Tas jau ir tas briesmīgākais! — mamma piesarka. — Nekad nezināt, ko atnesīs diena… Es tagad vienmēr ar šausmām domāju, kas būs noticis, kad pārnākšu mājās. Vai gāzes plīts neiedziedāsies? Skapis nerādīs mēli? Vai, teiksim, gultas paklājiņš nelidināsies pa istabu? Ir pazudusi lietu ierastā kārtība.

—    Bet tas ir tik interesanti! — jau trešoreiz šīs sarunas laikā atkārtoja Gusts.

—    Es jau tev teicu, ja nedod nekādu praktisku labumu, tad tāds interesantums nav neko vērts! No tā jāsargās, cik vien var. Tāpat kā no Ādolfa un Emīlijas. Tev, Gust, man jāapsola, ka tu pie viņiem vairs neiesi!

Gusts klusēja. Mamma nogaidoši arī. Un, nezin cik ilgi tā būtu vilcies, ja mamma nepaskatītos rokas pulkstenī.

—       Vai! — viņa atstūma neizdzerto kafijas tasi un uzlēca stāvus. — Man pēdējais laiks skriet uz vilcienu.

GUSTS UZZINA, KAS IR VISAM SĀKUMS

Kāds Gustam vilka nost segu, bet miegs nāca tik ļoti, ka zēns to negribēja pieļaut, — viņš, vēl acis neatvēris, ieķērās segas stūrī un turējās, cik spēka. Tomēr tas otrs izrādījās stiprāks, un segu nācās zaudēt. Gusts savilkās kamoliņā un pavēra spraudziņā kreiso aci — blakus gultai stāvēja viņa lielais, dzeltenais lācis. Klusi ierūcies, tas uzlika smago ķepu zēna plecam un vēla gulētāju ārā no migas.

Gustam vienā mirklī miegs bija prom, viņš, ik pa laikam pavērdamies uz vecomammu, kas vēl mierīgi gulēja, ātri uzrāva treniņtērpu un basām kājām sekoja lācim, kurš jau nepacietīgi mīņājās pie ārdurvīm.

Dārzā lācis pa taciņu tūlīt pat čāpoja uz attālāko stūri, kur pletās lielie ērkšķogu krūmi.

It kā tie būtu bez asumiem, lācis lauzās starp diviem iekšā. Gustam nekas cits neatlika, kā arī šeit viņam sekot, tomēr — tavu brīnumu — parasti durstīgie ērkšķi glaudīja mīksti kā lapegļu skujas…

Bet nebija viņi vēl tikuši krūmiem cauri, kad jau izdzirda klusu dūkšanu.

«Karuselis!» Gustam ienāca prātā, un viņš nemaldījās. Pašā žogmalē nomaskējies griezās un dūca karuselis. Lācis devās tam klāt un sēdās virsū. Gusts arī negaidīja uzaicinājumu.

Saspiedušies ar mugurām kopā, viņi riņķoja no pirmo saulstaru apspīdēta laukumiņa līdz garai krūmu ēnai.

— Saules laukums, krūmu ēna… Saules laukums, krūmu ēna… — skaitīja Gusts un piespiedās ciešāk savam lācim. Tas arī negribēja palikt parādā un, pastūmis Gustu nedaudz sānis, atlaidās guļus. Dzidri, dzidri kā smalks zvaniņš ieskanējās: «Aijā, žūžū, lāča bērni..» Bet, tikko melodija bija galā, lācis, dobji ierūkdamies, trausās sēdus. Tad vēlreiz guļus, un atkal dzidrais zvaniņš skandināja šūpuļdziesmu.

Pie tam Gusts sajuta, ka karuselis ir sācis griezties ātrāk. Nu arī skaitīt vajadzēja ātrāk:

—    Saules laukums, krūmu ēna… Saules laukums, krūmu ēna…

Dārzs, saule, apkārtējais zaļums sāka pārvērsties vienā vienīgā ņirbulī. Gusts piemiedza žilbstošās acis un cieši apķēra savu lielo lāci, kas nu, pat augšā neceldamies, šad tad norūcās.

Karuselis iegriezās vēl ātrāk, to gan ar acīm vairs nevarēja noteikt, bet zēns sajuta, ka ir palicis viegls kā spalviņa… Tāds viņš, abām rokām pieķēries lācim, atjēdzās mājas bēniņos…

..Aiz skursteņa pret lielo plaukstu stāvēja vīrietis. Gusts savu tēvu pazina uzreiz. Jumta lūka bija vaļā un labi apgaismoja gan zīmējumu, gan arī tēvu.

—    Vai lidot bail nebija? — viņš jautāja un tikpat stingri apskāva Gustu, kā zēns pirmīt savu lielo, pinkaino lāci.

—      Nemaz, — Gusts klusi atteica un, atbrīvojies no tēva, kautrīgi nostājās viņam līdzās. Tā vien likās, ka uz skursteņa uzzīmētā plauksta ar izplestajiem, atpakaļ atliektajiem pirkstiem ne tikvien izgaismojas, uztver gaismu un sauli, bet arī pati spēcīgi staro… Vispirms Gusts pielija ar lielu siltumu, tad lēnām no viņa izzuda nedrošība.

—   Nē, nemaz nebija bail! — nu Gusts atkārtoja pavisam pārliecinoši un pavērās uz tēvu.

—     Nav arī pirmā reize! — viņš sacīja. — Kad tu vēl īsti runāt nemācēji, tad jau bieži lidoji no karuseļa šeit augšā… Tāpēc arī es sazīmēju šīs plaukstas, lai tev vienmēr pietiktu spēka daudz ko vēlēties un nebaidīties ticēt, ka gribētais piepildīsies…

Gusts nu tik tā īsti pavērās apkārt: viņi abi ar tēvu stāvēja kā milzīgas pusatvērušās puķes viducī, un no visām pusēm viņus ieskāva neparastas ziedlapas — lielas, platas plaukstas. Un pulsēja un staroja…

Vēl pēc brīža Gusts sadūšojās un teica:

—     Es tā gaidīju tevi…

—            Es arī ļoti vēlējos satikties, — tēvs bilda, — jo esmu norūpējies par tevi — mums abiem noteikti jāaprunājas… Par fantazēšanu.

—              Mamma jau runāja, — novilka Gusts. — Neko, pilnīgi neko nedod tāda fantazēšana.

—             Ko tu, manu puisīt! — tēvs atkal pienāca Gustam cieši klāt. — Fantazēšana ir visam, visam sākums… Nekas nav aizraujošāks par to. Nekas nav vairāk vērts. Un neviens to nevar atņemt — tā pieder vienīgi tev pašam. Visa bez atlikuma. Turklāt, ja kaut ko vēlas un ja ļoti tam tic, tad izfantazētais arī piepildās, — tēvs pieklusa.

Gusts atkāpās soli, lai visu laiku paturētu acīs runātāju, jo viņam radās bailes, ka tēvs, tikpat pēkšņi kā parādījies, varētu atkal pazust.

—              Bet diezin, vai mēs satiktos, ja šeit dzīvot nebūtu ieradušies Ādolfs un Emīlija. No tā laika daudz kas ir mainījies… — zēns sacīja.

—    Jā, es viņiem lūdzu, lai palīdz tev, — tēvs atbildēja.

—     Tu viņus atsūtīji? — Gusts izbrīnījies pārjautāja.

—             Nē, viņi būtu ieradušies tik un tā. Agri vai vēlu — kā pie visiem cilvēkiem, — tēvs apliecināja.

—     Kā pie visiem? — Gusts nesaprata. — Kāpēc?

—              Viņi ierodas tad, kad dzīvot kļūst pārāk vienmuļi un neinteresanti, lai dotu to, kā trūkst, — tēvs atkal pieklusa.

Gustam likās, ka viņš kaut ko jau ir sapratis, bet pašu svarīgāko tomēr nolēma pārprasīt:

—            Ja man tevis trūks un ļoti vajadzēs satikt, ko darīt tad?

—     Tev tas ir jāvēlas!

—     Un viss? — pārjautāja Gusts.

—    Jā, viss! — vēlreiz apstiprināja tēvs un pamāja. Gusts uz bridi no viņa novērsās un ieklausījās — pa kāpnēm augšup bija dzirdami smagi soļi… Tad iedegās spilgta, kodīga gaisma. Un, pirms vēl Gusts sadūšojās atvērt acis, viņš izdzirda vecāsmammas balsi:

—      Tu esi te, bēniņos, Gustiņ! Nolīdis un aizmidzis… Un ar tevi kopā ir arī lielais lācis! Tad varbūt jums divatā ir labi, bet man gan kļuva bēdīgi — es gulēju viena pati un klausījos: visa māja tik klusa un nedzīva… Un iedomājos, cik briesmīgi būtu, ja vienmēr vajadzētu tā dzīvot un jau iepriekš zināt, ka nekas, nekas vairs nav gaidāms…

—      Tā ir pavisam neinteresanti… — sacīja Gusts un atvēra acis.

—    Jā, pavisam, — viņam piekrita vecāmamma, — un, lūdzu, piedod, ka es sakliedzu uz tevi naktī — tas… cimds mani drusciņ sabaidīja… Ja tevis nebūtu, manu puisīt, tad visas dienas vilktos vienādi pelēkas…

NO KĀ SĀKAS UN PĀRSTĀJ ŽAGAS

Zāle bija vēsa un mitra. Vecais Damme, līzdams uz vēdera pa to, jutās neomulīgi, bet citādi tuvoties gladiolu dzīvžogam, kas ieskāva Ādolfa un Emīlijas mājiņu, viņš neuzdrošinājās. Laterna uz Ozolu un Grāvja ielas stūra blāvoja gan bāli dzeltena, tomēr uzmanīties vajadzēja — ja nu kāds kaimiņš atgriežas pavēlāk un pamana viņu ložņājam ap mājiņu.

Vecais Damme iesēcās un apstājās. Mitrumu ceļgalos un elkoņos vēl varēja paciest, bet tagad iesmeldzās mugura. Pensionētais milicis uztrausās pussēdus, tomēr arī

8 -705 113

tad dūrējs krustos nepārgāja. Vajadzēja vien sakost zobus un laisties atkal guļus.

Vecais Damme paskatījās uz dzīvžoga pusi: cik vēl tālu jālien, bija grūti noteikt, bet to, ka gladiolām cauri spīd gaisma no mājiņas gala loga, varēja redzēt.

Pēdējais vērojums ložņātāju uzmundrināja, jo viņš labi zināja, ka šis logs vienmēr bijis neaizsegts.

Jau gatavodamies atsākt līšanu, Vecais Damme izdzirda pa Ozolu ielu tuvojamies automašīnu. Vispirms tās lukturi blāvi izgaismoja asfaltu, tad ķēra jau ozoliņu rindu ielas vienā pusē un zāļainā klajuma malu otrā.

Vēl pēc brīža gaismas josla kļuva tik plata, ka ar malu aizskāra zālē gulošo.

Turklāt nu platā gaismas josla sastinga — mašīna acīmredzot bija apstājusies — un Vecajam Dammem vajadzēja piespiest vaigu slapjajai zālei.

Tad gulētājs izdzirda noklaudzam mašīnas durvis un ievēroja kādu tumšu stāvu, kas, pacēlis motora pārsegu, sāka zem tā rosīties.

Nu Vecais Damme bija tikpat neapskaužamā situācijā kā iepriekšējā dienā pie Dudulienes — gaisma spīdēja acīs, un padoms, ko darīt, ātri nedevās rokā.

Tagad, guļot slapjajā zālē, viņš labi atcerējās vakardienas sarunu Dudulu mājā.

—              Nu, Dammes tēv, kā ar veselību? — vispirms bija jautājusi kaimiņiene.

Viņš tad bija noņēmis cepuri un, norādot uz tumšajiem matiem, neveikli iesmiedamies, atbildējis:

—     Kazi, ar gadiem palieku jaunāks…

—            Jā, te visādi brīnumi notiek, — uz to bija atteikusi Duduliene, piebilzdama: — Par to parunāsim vēlāk! Bet vai naktīs labi guļat?

—      Varētu labāk! — viņš, nelga, bija atzinies. — No

vakara parasti nenāk miegs, tāpēc ilgi, ilgi grozos pa gultu… Tādas tās lietas.

—     No tā jau varētu tikt vaļā pavisam viegli.

—            Pavisam viegli? — viņš bija ieinteresējies. — Bet kā īsti?

—     Pirms gulētiešanas tā dūšīgi jāizstaigājas.

—     Un vai tas līdzēs?

—              Noteikti! — bija apstiprinājusi Duduliene un vēl piebildusi: — Turklāt nemaz tālu nav jāstaigā — no savas mājas līdz tam gladiolu dzīvžogam un atpakaļ.

—             Tik vien? — viņš bija sajutis kaut kādas lamatas un kļuvis pavisam piesardzīgs: — Bet kāpēc tieši līdz dzīvžogam? Varbūt labāk līdz stacijai un atpakaļ.

—             Tur ir daudz mazāk ko uzzināt nekā pie šiem, — tad Duduliene bija pamājusi ar galvu uz logiem, kas atradās Ādolfa un Emīlijas mājiņas pusē.

Nu beidzot Vecais Damme bija sapratis, ka viņu mudina novērot. Tajā pašā brīdī pensionētais milicis atcerējās savus piedzīvojumus, izsekojot ar velosipēdu Jēkabu un Billi.

Bet Duduliene, par šo gadījumu nezinot, turpināja jau daudz tiešāk:

—            Vakaros izstaigāsieties pa svaigu gaisu un pie reizes arī uzzināsiet, ko īsti šie tajā mājelē dara. Vai buras un pesteļo? Vai zīlē? Vai pasākuši vēl ko briesmīgāku? — Vecais Damme bija nodrebējis pie visām miesām, bet Duduliene vēl pieteikusi klāt: — To zināt man ļoti derētu…

Vecais Damme tad bija aši piecēlies no stāvlampas apspīdētās vietas, uzlicis galvā naģeni un stingri pateicis:

—             Nē! Tikai ne to… Tādā gadījumā varbūt es vispār pazaudēšu miegu. Tikai ne to! — viņš trīcošā balsī bija atkārtojis vēlvienreiz un jau taisījies uz durvju pusi.

Bet Duduliene no svārku kabatas tūlīt bija izņēmusi

viņa pirms divām nedēļām nozaudēto piezīmju grāmatiņu brūnajos vākos un sākusi to nesteidzīgi šķirstīt.

Arī tagad, guļot slapjajā zālē, Vecais Damme labi atcerējās šo mirkli, vēlreiz pārdzīvodams visu savu vakardienas bezspēcību un kaunu.

—        Tātad… tikai ne to! — tīksminoties par viņa apjukumu, bija nodudinājusi Duduliene. — Tad jau man šī smukā grāmatiņa būs jānes parādīt Krastiņam… Interesanti, ko šis teiks, kad uzzinās, ka viens pensionēts milicis grib noskaidrot, cik viņš nopelnījis par tulpju sīpoliem. Nē! Es labāk iešu pie Gusta vecāsmammas… Re, kas te teikts par viņas mīļo mazdēliņu: «Daudz izfantazierē. Reizēm zilus brīnumus. Visu par pilnu neņemt.»

Vecais Damme bija stāvējis ar nodurtām acīm, bet Duduliene triumfējusi:

—     Es zinu, ko viņi teiks: «Špiks! Suns spalvu met, bet ne tikumu!» To viņi teiks… Tomēr pie viņiem es iešu pēc tam. Vispirms es šo grāmateli aiznesīšu parādīt savam vīram. Par mani jau arī te rakstīts daudz jauka: «Skaļa un kašķīga. Būt uzmanīgam un turēties pa gabalu…» Karro! Nāc šurp un labi pieskati šo te tipu, kamēr es nokāpšu garāžā, — un Duduliene jau gāja pa durvīm ārā.

—    Nu labi, — pēkšņi pats sevi klusi sakām bija izdzirdis Vecais Damme, — es kādu reizīti pavēršos, kas tai mājelē īsti notiek… Bet vairāk gan ne…

—     Es jau arī domāju, ka visam ciemam nav jāuzzina par šiem te ierakstiem. Vēl jo mazāk manam vīram — viņam ļoti ātra daba… Par katru sīkumu vicina dūres… — Duduliene uz mirkli pieklusa. — Un, tikko būs kādas interesantas ziņas, tās šurpu mums, bet grāmatiņu — jums.

…Guļot slapjajā zālē, Vecajam Dammem jau sāka mesties auksti, bet kustēties viņš neuzdrošinājās. Tomēr beidzot, kad pēdējās siltuma paliekas bija atstājušas pensionētā miliča augumu, viņš saklausīja, kā noskan motora aizvērtais pārsegs un tad aizcērtas mašīnas durvis.

Vēl mirkli vēlāk arī prožektora gaisma aizslīdēja pa ielu uz priekšu, un Vecais Damme atsāka līšanu.

Pēc tik ilgas gaidīšanas un salšanas tā tomēr veicās neticami labi, un drīz vien, atstājot aiz muguras jauniestādītās ābelītes, vīrs sasniedza dzīvžogu. Un tikai šeit Vecais Damme sadūšojās paslieties pussēdus un pašķīra gladiolas…

Jā, mājiņas gala logs bija apgaismots un ar aizkariem neaizsegts. Tomēr no šīs vietas iekšā redzēt nevarēja, tāpēc novērotājs, dzīvžoga piesegts, lavījās logam tieši pretim.

Un tad tas notika!

—     Ik! — pensionētais milicis pirmoreiz nožagojās…

Bet vai nu tāds sīkums spēj īstu vīru atturēt no iesāktā!

Un Vecais Damme atkal šķīra vaļā gladiolas.

—      Ik! — novērotājs nožagojās otrreiz. Pie tam tik skaļi, ka pats izbijās — vai nakts klusumā to nepadzirdēs apkārtējie kaimiņi. Tāpēc Vecais Damme pagaidām atteicās no lūrēšanas un atkal satupās.

—     Ik! — trešā reize bija tikpat skaļa kā iepriekšējā.

Vecais Damme sarāvās kamolā un gaidīja. Turklāt ilgi

to nevajadzēja darīt.

Ja starp otro un trešo nožagošanos vēl bija garas pauzes, tad tālāk jau žagas Vecajam Dammem mācās virsū bieži un i nedomāja pāriet.

Nu vīram pat prātā vairs nenāca interesēties par to, kas notiek aiz dzīvžoga.

—        Kaut kas, ik, jāuzdzer, ik, — viņš pie sevis noteica, — tādas, ik, tās lietas, ik, — un, vairs neslēpdamies, piecēlies devās ātriem soļiem pāri zāļainajam klajumam atpakaļ uz mājām.

Bet pat sīkiem malciņiem izdzerta ūdens glāze neko nelīdzēja.

Vecais Damme neizģērbies apgūlās gultā un apsedza galvu.

—       Ik! — pa brītiņam atskanēja no segas apakšas. — Ik, es vairs nekad, ik, kaut šoreiz vēl, ik, paliktu vesels, ik…

…Nākošajā rītā bāls un neizgulējies Vecais Damme ieradās pie Dudulienes.

—        Ik, visu nakti, ik, — viņš izmocīja, — ik, neesmu gulē-ik-jis. Ik, laikam būs, ik, jāiet, ik, pie daktera, ik…

—       Kaut kas jāuzdzer, Dammes tēv, — laipni pamācīja Duduliene un atnesa krūzi ar ūdeni.

—    Es, ik, naktī, ik, jau izdzēru, ik, veselu, ik, spaini, ik…

—       Tad var līdzēt gaisa rīšana, — Duduliene no tiesas vēlējās, lai Vecais Damme ātrāk beigtu žagoties, jo vēl cerēja no viņa kaut ko jaunu uzzināt par Ādolfu un Emīliju, — bez elpas ievilkšanas tik jānorij gaiss divdesmit vienu reizi pēc kārtas. Un no žagām vairs nebūs ne vēsts, — viņa skaidroja.

Vecais Damme jau tā bija izmocījies, ka droši vien neatteiktos arī stāvēt uz galvas.

—       Ik, viens, — un viņš tūlīt sāka skaitīt, — ik, divi, ik, trīs…

Bet arī pēc izskaitīšanas līdz trīsdesmit žagas nerimās.

—       Dammes tēv, varbūt jūs kāds piemin? — Duduliene apjautājās. — Ja uzminēsiet, varbūt atstāsies…

—        Ik, nezinu, ik, patiešām, ik, nezinu, kas, ik, varētu mani, ik, pieminēt, ik, — Vecais Damme noslaucīja asaras. — Nevienu pašu, ik, nezinu, ik… Nevienam, ik, es neesmu, ik, vajadzīgs, ik…

—         Tā vis nesakiet! — Duduliene nezināja, kā vēl mierināt pensionēto milici, lai viņš beidzot sāktu runāt par lietu. — Man jūs esat vajadzīgs. Nu pastāstiet taču, ko labu vakar redzējāt un dzirdējāt!

Vecais Damme sāpēs savilktu seju tikai noraustījās: — Ik!

—            Vai tiešām, Dammes tēv, jums nav nekā sakāma? — Duduliene nerimās.

—     Ir, ik, — Vecais Damme pamāja.

—            Nu tad klājiet vaļā labi mudīgi! — Duduliene dega nepacietībā.

—             Vispirms, ik, manu grāmatiņu, ik, — pensionētais milicis izmocīja.

Duduliene, neredzēdama vairs citas iespējas, kā paskubināt savu sarunas biedru, pasniedza viņam prasīto.

Vecais Damme noglabāja piezīmju grāmatiņu krūšu kabatā un turpināja:

—             Otrkārt, ik, gribu teikt, ik, es, ik, vairs nekad, ik, nespiegošu, ik… — un vilkās laukā no istabas.

Cik smagi viņš klamzāja mājās! Un, pa laikam atskanot kārtējam ik, ar visu augumu noraustījās… Nekas viņu vairs neinteresēja, nekas nesagādāja prieku.

Iegājis pa saviem vārtiem, Vecais Damme stūrēja uz priekšdurvīm un bija nolēmis tūlīt likties gultā. Jā, tūlīt likties gultā un vispār vairs necelties augšā!

Uz taciņas pirms paša sliekšņa viņam paslīdēja kāja. Vecais Damme vienaldzīgi pavērās lejā un pamanīja, ka saminis kaut kādu sēni. Viņš, neko nedomādams, noliecās un pacēla pussašķaidītu baraviku. Pat šajā izmisuma brīdī tas viņu pārsteidza. Pametis skatu sānis, Vecais Damme blakus slieksnim ievēroja otru baraviku, kas izaicinoši rādīja savu brūno cepurīti. Tālāk pie mājas pakša, tieši zem istabas logiem, auga vēl vairākas sēnes.

Aizmirsis par visu uz pasaules, Vecais Damme lauza baravikas citu pēc citas un krāva uz mājas sliekšņa.

Un, kad pēc kāda laiciņa, no sēņošanas attapies, Vecais Damme pārskatīja baraviku kaudzi, viņš pat īsti neatcerējās, kurā brīdī žagas bija beigušās.

—     Te ir vismaz divi spaiņi! Un tik īsā laikā, — vīrs brīnījās, vēl neaptverdams, ka atrodas nevis mežā, turklāt — augustā, bet savā pagalmā — pašā vasaras sākumā.

Un tā arī būtu beidzies šis atgadījums ar žagām, ja Vecais Damme nākamajā dienā nenovāktu atkal tikpat lielu baraviku ražu.

Salicis sēnes grozā un nostājies ielas malā, viņš nolēma tās iztirgot garāmgājējiem.

Bet šīs karstās dienas vidū gājēju tikpat kā nebija. Garlaicības mākts, Vecais Damme pētīja ielu visā tās garumā un pamanīja no stacijas puses tuvojamies lielus, segtus ratus, kurus, kā arī pienācās, smagi vilka divi zirgi. Bet, jo tuvāk pret asfaltu plakšķēja zirgu pakavi, jo vairāk Vecais Damme pārliecinājās, ka gluži parasti rati tie nebija gan… Kulba, nu, visīstākā kulba, kādas pensionētais milicis atcerējās redzējis savā bērnībā.

Reizē ar kulbas tuvošanos lielumā auga arī burti, kas bija uzkrāsoti tās priekšā, kučierim virs galvas. Vecais Damme burtoja tos kopā un neticēja savām acīm — jau kuro reizi iznāca viens un tas pats: «PEĻU CIRKS».

PELU CIRKS

&gt;

Kulba, riteņu asīm čīkstot, arvien vairāk tuvojās Vecajam Dammem. Beidzot, kad tā bija līdzās viņam, pensionētais milicis arī uz kulbas sāniem izlasīja tādu pašu uzrakstu kā priekšā: «PEĻU CIRKS». Tikai šeit vēl sekoja piebilde ar mazākiem burtiem:

«Piedalās Žurka Rozmarīna un runcis Spartaks.»

Vecais Damme pēkšņi aizmirsa, ka stāv pie paša celtās mājas vārtiem, aizmirsa, ka daudzus gadus jau ir pensijā — jā, pavisam aizmirsa savu vecumu un, pat nenolicis zemē baraviku grozu, teciņus sekoja kulbai.

Bet tālu viņam nebija jāskrien — divu zirgu vilktie peļu cirka rati iegriezās Grāvja ielā un apstājās.

No bukas notrausās mazs resnītis, apgāja kulbai apkārt, piedauzīja pie mugurpuses durvīm un uzsauca:

—     Leopold, esam klāt!

Durvis tūlīt atsprāga, un tajās parādījās liela auguma kalsns vīrs, kam galvā bija milzīga platmale ar uzliektām malām. Viņš veikli izlēca no kulbas, pat nepieskardamies pakāpieniem. Apskatījies visapkārt, viņš pamāja Vecajam Dammem, kas, atspiedies pret savu žogu, vēroja notiekošo. Tad Leopolds izjūdza zirgus, sapina to priekškājas un palaida ganīties no ābelēm brīvajā zāļainā klajuma malā.

Tajā pašā laikā mazais resnītis darbojās kulbā — meta no tās laukā kārtis, āmurus, dzelzs mietus ar āķiem galā un beidzot tusnīdams izcēla lielu brezenta vīstokli.

Bet tas tikai pirmajā acu uzmetienā likās pēc vīstokļa. Kad Vecais Damme ieskatījās uzmanīgāk, viņš ievēroja, ka brezents kā kūpināta šķiņķa gabals viscaur notīts ar garām saitēm.

«Tā droši vien ir cirka telts,» minēja pensionētais milicis un nemaz nekļūdījās, jo, tikko Leopolds bija ticis galā ar zirgiem, tā viņš nāca resnītim talkā un, stiepdams aiz viena gala brezenta vīstokli, sūkstījās:

—     Nu, smaga kā akmens! Nemaz nav pēc telts… Ko tu esi tur sabāzis iekšā?

—     Neko, — atbildēja resnītis, — laikam paliekam veci un nespēcīgi. Tūlīt jau būsim pie vietas, — un viņi nometa vīstokli zāļainajā klajumā netālu no ielu stūra.

Vecais Damme gan dzirdēja abus vīrus runājam par vecumu, bet tas viņu neatgrieza atpakaļ šodienā. Viņš patiesībā jutās kā zēna gados, kad reiz stundām ilgi ar pārsteigumā pavērtu muti bija vērojis, kā tiek celta ceļojoša cirka telts.

Ari tagad Vecā Dammes mute jau stāvēja vaļā, kaut arī lielais kalsnais Leopolds un mazais resnītis, kura vārdu viņš nezināja, vēl tikai izritināja telts brezentu un izlika atsaites uz visām pusēm.

Tad resnītis kā makšķerkātu samauca kopā vairākas kārtis un palīda zem brezenta. Tas sāka viļņoties, locīties, švirkstēt un reizi pa reizei pat klusi nošķaudīties…

Beidzot uz mirkli brezents pavisam apklusa un kaut kur vidusdaļā sāka celties augšup. Šo mirkli tieši bija gaidījis Leopolds. Viņš pa vienai ātri nostiepa garās atsaites un ar dzelzs mietiem piediedza pie zemes.

Āmura klaudzoņa pa katru nākamo mietu pleta Vecā Dammes muti arvien platākā smaidā. Pat tad, kad viena atsaite pilnīgi šķērsoja Grāvja ielu un kārtējais dzelzs mietiņš ieurbās zemē netālu no viņa kājām, Vecais Damme nepārstāja smaidīt.

Pēc garajām atsaitēm Leopolds nostiepa ari īsākās, bet mazais resnītis telts iekšpusē lika tām pretim kārtis cilvēka augumā.

Par zīmi, ka darbs pabeigts, abi vīri pret ielu stūri paplēta vaļā telts muti. Vecais Damme tūlīt panācās uz priekšu. Smaids no viņa lūpām i negrasījās vēl pazust.

—     Nu kā? Vai patīk? — resnītis atsmaidīja pretim un pamāja uz telts pusi.

—    Ļoti! — kā mazs zēns vaļsirdīgi atteica pensionētais milicis un pēkšņi attapa, ka viņš vēl joprojām tur rokās grozu, pilnu ar baravikām.

—       Tas no mana dārza… — viņš sniedza grozu resnītim.

—     Baravikas no… dārza? Un… tagad? — pienācis klāt, brīnījās Leopolds, bet Vecais Damme viņa jautājumu, liekas, nemaz pat nesadzirdēja. Viņam prātā bija tikai viena doma, un Vecais Damme tūlīt pajautāja:

—     Bet kad… cirks sāks? Kad būs… pirmā izrāde?

—        Šovakar, tiklīdz satumsīs! Pašlaik mūsu artisti atpūšas… — norādīdams uz cirka kulbu, laipni atbildēja mazais resnītis. Tad viņš pacilāja grozu ar baravikām un piebilda: — Bet jums… biļetes nevajag… Visas izrādes… par brīvu…

—     Visas… par brīvu? — vēl neticīgi pie sevis atkārtoja Vecais Damme, un vienu brīdi mulsums pārslīdēja pār viņa seju, bet tad jau, apradis ar šo domu, viņš atkal smaidīja — kā to spēj vienīgi mazi un laimīgi zēni…

…Krēslas stunda pienāca daudz ātrāk, nekā tas ir parasti, kad kaut kas jāsagaida. Tomēr tik un tā Budeskalnos maz bija tādu, kas nezināja par peļu cirka ierašanos. Tāpat kā nebija neviena bērna, kas negatavotos skatīties pirmo izrādi.

Gusts, palīdzējis abiem cirka vīriem blakus lielajai uzcelt vienu mazāku telti un arī nopelnījis brīvbiļeti, tagad cītīgi vērās uz rietumiem, kur aiz rudzu lauka saule laidās arvien zemāk un pamale krāsojās sarkanāka.

Kad tā bija pielijuši ar tumšu aveņkrāsu, ieradās Māra un Mārtiņš. Nu, protams, zēnam, kaklā pakārts, siksniņā karājās fotoaparāts. Par solījumu, ka viņš fotografēs izrādi, Leopolds Mārtiņam ar māsu arī piedāvāja brīvbiļeti. Un viņi neatteicās.

Varēja domāt, ka pirkt biļeti iznāks vienīgi Billei un Jēkabam. Bet kas to deva!

Kārtīgi nopētījis Billi un pat izmērījis tās garumu ar savāžamu metra mēru, Leopolds māsai un brālim paziņoja vienu no svarīgākajiem peļu cirka iekšējās kārtības noteikumiem: meitenītes, kas mazākas par metru, un to pavadoņi tiek laisti iekšā bez biļetes…

Visu šo rosību ap cirku no sava pagalma vēroja arī Pūķa kundze. Bet viņa gan nebija priecīga! Vecā sieviete kā lūgšanu atkārtoja vienu un to pašu:

—     Ak, kaut mani mazdēli būtu šeit! Viņiem noteikti patiktu… Ak, kaut mani mazdēli būtu šeit!

Ja Pūķa kundze pa savu pagalmu grozījās skumjā noskaņā, tad Vecais Damme to darīja, uzcirties baltā kreklā un lielas nepacietības mākts, — vien nenokavēt iekšā laišanas brīdi…

Šo svarīgo brīdi mēģināja pietuvināt Gusts, pajautādams Leopoldam:

—     Vai nav jau laiks sākt?

—      Drīz, pavisam drīz! — atteica cirka vīrs. — Kad artisti būs saposušies…

—      Drīz… drīz… — nebija vēl šis čuksts izskanējis no visām mutēm, kad Jēkabs pamanīja, ka aveņkrāsas pamale aiz rudzu lauka acīm redzami paliek tumšāka un… nodziest pavisam…

Tajā pašā mirklī augsti iedziedājās taure, cirka mute atvērās un no pēkšņās krēslas, kas bija ietinusi apkārtni, aicināja skatītājus iekšā.

Bille parāva Jēkabu aiz rokas, un viņi abi skriešus devās pretim gaismai un taures skaņām. Citi tūlīt māsai un brālim sekoja.

Spoži apgaismotās telts dziļumā stāvēja klauniņš. Un, tikai ļoti uzmanīgi ieskatoties, viņā varēja pazīt mazo resnīti. Klauniņa seja bija nogrimēta līdz nepazīšanai — sarkanais deguns atgādināja pārgatavojušos tomātu, vaigu gali ziedēja kā magones, bet lūpas līdzinājās biezām un saldām arbūza šķēlēm. Un, kad viņš pie tām atkal pielika tauri un sāka pūst, tā vien likās, ka cirka telts piepildās ar gaisā izsmidzinātu sīrupu.

Beidzis savu priekšnesumu, klauniņš uzsmaidīja skatītājiem — acīmredzot viņam pašam sagādāja lielu prieku citus pārsteigt ar savu izskatu. Tad klauniņš zemu paklanījās, norādīdams pa labi un pa kreisi no telts ieejas. Tur bērni ielokā ieraudzīja mazus, saliekamus krēsliņus.

Pa to laiku bija ieradies arī Vecais Damme un, salicis divus krēsliņus kopā, uzmanīgi apsēdās.

Laikam tieši to brīdi klauniņš bija gaidījis un, vēlreiz iepūtis taurē, nu pievērsa skatītāju uzmanību priekškaram, kas aizsedza ieeju blakus teltī.

Kā uz burvja mājienu priekškars noplandījās, ielaizdams pie skatītājiem Leopoldu.

Viņš arī bija pārģērbies un savās melnajās, tresotajās ādas biksēs izskatījās pēc kovboja. Vēl vairāk šo līdzību pasvītroja visiem skatītājiem jau pazīstamā lielā cepure ar platajām, uz augšu uzliektajām malām.

Leopolds nesteidzīgā solī apgāja cirka arēnu, kuras vidū stingri stāvēja telts galvenais balsts, un klusēdams apstājās netālu no skatītājiem.

Atklāti sakot, viņi jau pašā sākumā bija gaidījuši kaut ko ļoti pārsteidzošu, bet nu vīlušies īsti nezināja, kur skatīties, par ko brīnīties… Tomēr tas vilkās vien tik ilgi, kamēr Bille pielēca kājās un iesaucās:

— Pelītes! Baltas pelītes uz cepures!

Un nu tikai arī citi pamanīja, ka aiz Leopolda cepures uz augšu uzliektās malas kā spēļu karuseļa figūriņas ātri un nedzirdami pa apli skrien vairākas baltas pelītes.

Brīžiem tās žonglēja uz cepures pašas malas un bija redzamas visā augumā. Brīžiem atkal skatītājiem atsedzās vien to sniegbaltās galviņas ar ogļu melnajām actiņām.

Priekšnesumam beidzoties, pelītes pakāpās uz cepures virsas un — pavisam neticami — paklanījās…

Protams, arī Leopolds klanījās. Tikai vispirms viņš nolika savu cepuri zemē. Pelītes tūlīt atstāja platmali,

tomēr, tikušas arēnā, nepajuka vis kur kurā, bet cita aiz citas paklausīgi tecēja uz priekškara pusi. Leopolds sekoja savām audzēknēm.

Vecais Damme pielēca kājās un sāka »skaļi aplaudēt. Izplaukšķinājies pēc sirds patikas, viņš ar skubu sēdās atpakaļ, bet trāpīja tieši spraugā starp abiem krēsliņiem…

Pēc pirmā priekšnesuma, atbrīvojušies no stinguma, bērni skaļi iesmējās, bet nebija viņi vēl beiguši, kad klauniņš, iepūtis taurē, iesaucās:

—     Pats gudrākais un resnākais no visiem runčiem — Spartaks! Skaistākas par viņa ūsām ir tikai lielā mežā kādam lūsim…

Tad klauniņš nedaudz pacēla priekškaru, un manēžā ieripoja pajūgs. To vilka divpadsmit peles, bet vieglos ratiņos zvilnēja liels, zaļi svītrains runcis. Labajā priekšķepā viņš turēja grožus, bet ar kreiso bija nevērīgi atbalstījies pret ratiņu malu.

Pelēm kājiņas zibēt zibēja, runča garās ūsas labpatikā trīcēja.

Kad lielais runcis bija izvizinājies gana, Leopolds viņam pieskārās ar tievu niedres spieķīti, uri Spartaks diezgan negribīgi iztrausās no ratiņiem. Peles palēkdamās tūlīt pazuda kopā ar pajūgu aiz priekškara, bet runcis nolikās guļus arēnas vidū. Pat saritinājās un iemurrājās, kā pieklājas īstam, guļošam kaķim.

Tikko Spartaka omulīgā murrāšana bija jau ieaijājusi skatītājus, tā klauniņš atkal lika tauri pie lūpām:

—     Roz-ma-rī-na! — viņš skaļi paziņoja. — Māk dejot valsi, fokstrotu un tango… Visvairāk konfektes no bērniem mango… Rozmarīna! — klauniņš atkārtoja vēl skaļāk, un arēnā uz pakaļķepām iesoļoja sirma žurka, rozā priekšķepas graciozi papletuši. Ar šo vieglo dejotājas soli labi saderēja Rozmarīnas sarkanie, kuplie bruncīši.

Klauniņš no savas taures izvilināja valša melodiju. Un katram skatītājam kļuva skaidrs, ka Rozmarīna to vien bija gaidījusi. Viņa viegli sāka virpuļot pa arēnu — te meta plašākus lokus, te kā vilciņš griezās ātri uz vietas. Un nereiba viņai galva! Un nesajuka valša solis! Arī tajā reizē, kad Rozmarīna uzgrūdās guļošajam Spartakam. Nu sirmā žurka riņķoja ap runci, bet viņš nepievērsa dejotājai ne mazāko uzmanību.

Tad Rozmarīna uz mirkli piebremzēja un iecirtās ar zobiem Spartakam astē… Runcis uzlēca stāvus kā iztaisnota atspere un, sagrābis žurku aiz čupra, nesa uz izeju.

Bet klauniņš to nepieļāva — izpletis rokas, viņš aizstājās abiem artistiem priekšā. Un viņiem nekas cits neatlika, kā, paceļoties pakaļkājās, klanīties skatītājiem.

Šo brīdi izmantoja Jēkabs un pameta Rozmarīnai karameli. Veiklā dejotāja to noķēra gaisā un, viens divi, saskrapstināja.

Pēc paklanīšanās ceremonijas klauniņš Rozmarīnu laida atpūsties, bet Spartaku sūtīja atpakaļ manēžā.

Tur jau runci gaidīja Leopolds un sprādzēja viņam kaut ko uz muguras.

Būtu vēl saprotams, ka bērni nekādi netika skaidrībā, kas tā par nešļavu, bet arī Vecais Damme, kājās piecēlies, bija apjucis — izskatījās tā kā pēc segliem… Bet kam runcim tie?

Šīs pārdomas pārtrauca klauniņa taures pūtiens un nākošās artistes pieteikums:

— Gadsimta numurs! — viņš paziņoja. — Peļu cirka primadonna — drosmīgā Be-at-ri-se! Ko viņa dar', to retais var! — šādi izdeklamējies, klauniņš savu tauri nolika malā un, uzkāris kaklā bungas, sāka tās ātri rībināt.

Skatītāji vērās te uz bungotāju, te uz priekškaru, bet pagaidām vēl nekas vairāk nenotika. Vienīgi Leopolds

nezin kāpēc pie cirka telts vidusbalsta pieslēja garas saliekamas kāpnes.

Un, tikko tas bija paveikts, bungošanas ritms paātrinājās vēl vairāk — līdz pārvērtās par sāpīgu dunoņu skatītāju ausīs… Kad jau likās, ka tūlīt, tūlīt visiem plīsīs bungādiņas, pēkšņi iestājās briesmīgs klusums. Un šajā klusumā pavisam nedzirdami pašķīrās priekškars un arēnā iztecēja mazi maza, pelēki pelēka pelīte. Viņa, neizlaižot no acīm Spartaku, apgāja visriņķī arēnai un nostājās pie garajām kāpnēm.

Bungas atkal ierībējās, un pelīte rāpās pa kāpnēm augšā… Taču viņas kājiņas jau nu nesniedzās no spraišļa līdz spraislim! Atstarpes starp tiem Beatrise, nadziņiem skrapstot, veica pa kāpņu malu, apstādamās atvilkt elpu ik uz pakāpiena.

Un, kad viņa jau sēdēja kāpņu pašā augšā, skatītājiem vajadzēja krietni atgāzt galvas, lai pelīti saskatītu.

Bille, pati pret savu gribu sakrampējusi rokas, lēnām piecēlās, lai tik būtu tuvāk mazajai drosminiecei cirka kupolā, un droši vien būtu rāpusies pie viņas augšā, ja kāds meiteni aicinātu, bet Leopolds i negrasījās to darīt. Viņš klusēdams šūpoja rokās baltu riņķi ar kātu. Billei tas visvairāk atgādināja lielu tauriņu ķeramo, kam noņemts tīkliņš.

Kad šo nenosakāmo priekšmetu visi bija pamanījuši, Leopolds kāta galu iedeva Spartakam turēt zobos, bet pats, uzrāvis sērkociņu, tuvināja liesmu baltajam riņķim. Ar skaļu pukšķi tas uzliesmoja un reizē deva signālu — sākt dauzīties klauniņa bungu vālītēm. Ko tās ari cītīgi darīja, vēstot, ka tūlīt, tūlīt notiks kaut kas ļoti neparasts…

«Vai tiešām Beatrise lēks cauri degošajam riņķim?» Vecais Damme vēl nevarēja noticēt tam, ko pats redzēja, un pievēra acis.

Bet, ja jau pensionētais milicis tik ļoti uztraucās, tad nav grūti iedomāties, kā jutās Bille. Viņai gribējās kādam piespiesties un justies mazdrusciņ aizsargātai no tālākajiem pārdzīvojumiem.

Un šādā brīdī pie meitenes kājām pieglaudās kaut kas mīksts un pūkains. Bille nodrebējusi paskatījās un līdzās savam krēslam ieraudzīja kaimiņienes — Pūķa kundzes melno kaķeni Mangu, kas bija ielavījusies cirka teltī.

Bille priecīga iecēla Mangu sev klēpī un cieši, cieši apskāva. Nu bija palicis vēl tikai mirklis pirms Beatrises bīstamā lēciena. Jau nākošajā drosmīgā pelīte, izpletuši ķepiņas kā spārnus, lidoja lejā no augstajām kāpnēm un, izskrējusi cauri degošajam riņķim, laimīgi nonāca manēžā.

Visi skatītāji, protams, sajūsmināti aplaudēja, bet Vecais Damme, pavisam nevaldīdams pār sevi, sauca:

—     Lai dzīvo!

Bille gan uzreiz nespēja attapties un palika sastingusi sēžot, cieši, cieši turēdama Mangu.

—      Bet tas vēl nav viss, ko spēj Beatrise! — sauca klauniņš. — Tūlīt jūs redzēsiet vēl daudz ko pārsteidzošāku… Spartak, gulties! — Runcis paklausīgi noslīga uz vēdera, un Beatrise viņam uzrāpās mugurā.

Nu Vecajam Dammem kļuva pilnīgi skaidrs, ka pirmīt Spartaks tiešām ticis apseglots.

Bungas uzsāka kādu maršu. Runcis, likdams kājas taktī, nesteidzīgi apsoļoja manēžu. Tad bungas deva Spartakam komandu pāriet auļos, un viņš kā jājamzirgs veica vairākus apļus.

Tagad Bille jau bija attapusies no pirmējā pārdzīvojuma un, redzēdama, cik droši un lepni Beatrise turas seglos, atlaida Mangu un ilgi aplaudēja.

9*

Billei pat likās, ka šie aplausi īpaši patīk Spartakam

131

un viņš, auļojot meitenei garām, ikreiz pat nedaudz palēnina soli.

Vienā tādā reizē, kad runcis bija tieši pret Billes krēslu un Beatrise jāja stāvus, pacēlusies pakaļķepiņās, meitene pēkšņi sajuta izduramies cauri svārkiem Mangas nagus… Nākošajā sekundē Bille jau redzēja kaķeni aizlidojam kā melnu bultu. Turklāt šis Mangas lēciens bija tik viegls un zibenīgs, ka Spartaks jātnieces pazušanu pamanīja tikai tad, kad Manga ar Beatrisi zobos jau drāzās ārā no cirka telts. Runcis, protams, nekavējās ne mirkli un ar visiem segliem sekoja kaķenei tumsā.

Klauniņš pārsteigumā saķēra savu sarkano degunu un nelaida vairs to vaļā.

MEDĪBAS

Krastiņam nenāca miegs. Viņš uzcēlās, kad tikko svīda gaismiņa, un izgāja dārzā. Visa apkārtne bija tīta miglā. Atšķirt kokus un krūmus varēja vienīgi, pieejot tiem pavisam tuvu klāt.

Krastiņš pa celiņu nesteidzīgi aizšļūkāja līdz žogam. I Lauku iela, i platais novadgrāvis, i rudzi, protams, bija paslēpušies aiz miglas aizkara.

Kad vērīgi ieskatījās, tas kustējās kā dzīvs — cits pār citu, kā celdamies augšup, nedzirdami vēlās un valstījās lieli kamoli.

Un, patiesi, tiklīdz Krastiņš pietupās aiz žoga latām, bija labi redzams, ka miglas robaini viļņainais priekškars, kādas stipras rokas vilkts, jau atsedzis mazu maliņu no rudziem.

«Ceļas augšā… Tas labi,» vēl nodomāja Krastiņš, «lietus ļoti vajadzīgs,» un izslējies jau grasījās doties atpakaļ uz māju, bet tad ievēroja kaut ko tādu, ka, nesakarīgi murminādams, atkal pietupās, neticīgi purināja galvu un sajauca savus iesirmos matus īstā ērkulī. Šādā izskatā Krastiņš arī uzmodināja sievu.

—              Kas noticis? — viņa apmiegojusies pacēlās gultā sēdus. — Kāpēc tik agri?

Krastiņš vēlreiz izlaida visus piecus cauri matiem un tikai tad atbildēja:

—             Es tikko redzēju… redzēju… no rudziem iznākam… Pūķa kundzes melno kaķeni…

—     Un tāpēc tu cēli mani augšā? — sieva nožāvājās.

—     Manga droši vien peļo…

—              Var jau būt, ka peļo… — Krastiņš turpināja un uzbūra atmiņā nesen caur žoga latām redzēto. — Viņa izskrēja no rudziem, pārnāca pāri laipai, bet šai nopakaļ… liels strīpains runcis…

—     Tas nu gan ir pārsteidzoši! — sieva skaitās.

—    Iedomājies tik — kaķenei seko… runcis… Un pie tam vēl strīpains!

—    Jā, ļoti pārsteidzoši, — Krastiņš lēnīgi stāstīja tālāk,

—    jo šis runcis bija… apseglots…

—               Apseglots!? — Krastiņa vērīgi nopētīja vīru un pielika plaukstu viņa pierei. Kaut arī Krastiņam acis drudžaini spīdēja, tomēr karstumu nejuta.

—            Jā, viņam uz muguras bija mazi dzelteni segli… Bet tas vēl nav pats trakākais! — Krastiņš dziļi ievilka elpu un pavērās sievā, kas patiesi izskatījās norūpējusies.

—     Šajos seglos sēdēja maza pelēka pelīte un pīkstēja… Tas nu Krastiņai bija par daudz.

—    Tūlīt liecies gultā! — viņa, celdamās augšā, pavēlēja.

—     Es tev uzvārīšu tēju un sameklēšu kādas zāles… Novalstījies pa gultu līdz pusdienas laikam, Krastiņš

nebija pierunājams tur ilgāk atrasties un, lai atbrīvotos no sievas vērīgā skatiena, nolēma aizčāpot līdz veikalam.

Ejot pa Grāvja ielu, viņam, protams, bija jādodas garām cirkam.

Atšķirībā no Vecā Dammes Krastiņš gan nespēja uzreiz aizmirst savu vecumu, bet nedaudz saviļņots tomēr bija — vēl un vēlreiz nopētījis kulbu, Krastiņš nolēma iebāzt galvu cirka lielākajā teltī.

Tur uz saliekamajiem krēsliņiem sēdēja divi vīri drūmām sejām.

—            Sveiki! — palocījās Krastiņš. — Peļu cirku es nekad vēl neesmu redzējis…

—              Un neredzēsiet arī! — viņu pārtrauca viens no sēdētājiem, vīrs ar milzīgu platmali galvā, un, izslējies visā savā lielajā augumā, grasījās telti atstāt.

Krastiņš apmulsis sāka mīņāties no kājas uz kāju un nekādi nespēja saprast, kāpēc tad cirks vispār šeit ieradies, ja izrāžu nebūs.

—           Mums notika nelaime, — neveikli klusumu pārtrauca otrs sēdētājs un arī piecēlās — tas izrādījās mazs resnītis, — izrādes laikā cirka teltī ielavījās kāda kaķene, saucot Manga, un aiznesa… Beatrisi — tieši no Spartaka muguras.

Krastiņam jau lēnām tuvojās apjausmas brīdis, neskaidrību vēl radīja resnīša nosauktie vārdi: Beatrise un Spartaks…

To laikam uztvēra arī pats cirka vīrs un paskaidroja, ka Beatrise esot pelēka pelīte, bet Spartaks — cirka runcis.

Šodien jau otro reizi Krastiņam pacēlās miglas priekškars un pa grāvja malu aiz Mangas, kājas rasā augstu cilādams, gāja kāds zaļi strīpains runcis…

—            Un Spartaks… vai viņš… — Krastiņš it kā starp citu iejautājās, — vai viņš bija… apseglots?

Abi cirka vīri spēji panācās uz priekšu un, manāmi uztraukušies, gandrīz reizē iejautājās:

—     Jūs esat redzējis apseglotu runci?

—           Jā! — pavisam mierīgi atteica Krastiņš. — Šorīt agri rudzu lauka malā…

Cirka vīru sejas kļuva gaišākas.

—    Kā mēs viņu izmeklējāmies! — sacīja mazais resnītis.

—     Tomēr viss velti.

—              Bet nabaga Beatrise gan laikam ir pagalam… — bēdīgi piebilda lielais vīrs ar milzīgo platmali.

—             Nebūt ne! — Krastiņš apgalvoja. — Vismaz šorīt viņa sveika un vesela sēdēja seglos.

Pēdējā vēsts Krastiņa sarunas biedrus pavisam uzmundrināja.

—              Varbūt Spartaks pats pārnāk mājās, — ierunājās resnītis, — viņš taču nav ēdis kopš aizvakardienas…

—               Par to nu gan jums nevajadzētu uztraukties! — runātāju mierināja Krastiņš. — Vai rudzos peļu trūkst! Mūsu ciemata kaķi tur dzīvojas cauru vasaru… — un aprāvās. Nu tikai viņš saprata, ko īsti ir pateicis. Peļu cirka runcis, kas sāktu peļot, taču vispirms notiesātu savu jātnieci…

—             Vai tiešām es Spartaku trīs garus gadus būtu velti dresējis? — vēl šaubījās lielais vīrs.

—    Dresēt jau tu viņu dresēji, Leopold, — teica resnītis,

—     un peļu vietā ik dienas devi zivis… Bet tagad rudzos, kur nav nevienas pašas zivs….

—               Nevienas pašas! — apstiprināja visā nopietnībā Krastiņš.

—              …katrs kārtīgs runcis sāktu peļot… — savu domu nobeidza resnītis.

—              Tad mums viņam tās zivis tūlīt ir jāsagādā! — Leopolds iesaucās un izmetās no telts.

Apskatījuši vietu, kur Krastiņš agri no rīta bija redzējis abus kaķus un Beatrisi, cirka vīri nolēma ne tikvien pabarot Spartaku, bet arī viņu sagūstīt…

Šim mērķim Krastiņš piedāvāja žurku izcaurumotu, no skaliem pītu veļas grozu.

Uzstatīts uz mietiņa, ar garu piesietu auklu klāt, tas rudzu lauka malā kļuva par lielām lamatām. Pēc vīru plāna smaržai no svaigajām reņģēm zem groza vajadzēja pievilināt Spartaku.

Šādā pārliecībā Leopolds un resnītis garo auklu pārstiepa pāri grāvim, Lauku ielai un, neizlaižot no rokām auklas galu, abi nogūlās slēpnī aiz Krastiņa žoga.

Tomēr pēcpusdiena un vakars nenesa neko jaunu.

Tikai kādu stundu pēc krēslas iestāšanās grāvja viņā pusē bija dzirdama plosīšanās. Leopolds izstiepa auklu, lai pēc mirkļa to parautu, tādējādi liekot grozam notvert trokšņotāju. Bet, pirms cirka vīrs paspēja lamatas iedarbināt, grozs bez auklas palīdzības jau nobūkšķēja pret zemi.

—     Nu ir rokā! — iesaucās Leopolds.

Žigli pārbriduši grāvi, abi vīri lamatās tomēr neatrada kāroto… Spartaka vietā tur savas zaļās acis spīdināja… Manga un, neapmierināta ar baterijas spožo gaismas staru, ik pa laikam iešņācās.

Leopolds, dusmās šņākdams vēl skaļāk, iedzina kaķeni atpakaļ rudzos un sakārtoja lamatas.

Nu zem groza vairākas svaigas reņģes atkal tā vien gaidīja ierodamies cirka runci ar jātnieci uz muguras.

Bet nebija pagājusi ne pusstunda, kad grozs pret zemi nobūkšķēja jau otru reizi.

—              Nu, ja atkal būs tā melnā, — pusbalsī draudoši ierunājās Leopolds, — es viņu… atstāšu trupā dresēšanai…

—             …un mēs ātri vien tiksim vaļā no peļu cirka… — piebilda otrs vīrs slēpnī, — jo Manga visas mūsu artistes, viens divi, apēdīs…

—            To nu mēs paskatīsimies! — atbildēja Leopolds un enerģiski brida pāri grāvim.

Atpakaļ gan viņš nāca daudz lēnāk. Jā, nāca daudz lēnāk, nesdams kaut ko padusē. Un tur izmisīgi spirinājās melnā Manga…

Bet, tā kā Leopoldam vairāk par visu mīļas bija viņa dresētās pelītes, viņš gan nestiepa kaķeni uz cirku, bet iespundēja to Krastiņa malkas šķūnītī.

Nu, protams, varēja mēģināt uzstādīt lamatas arī trešo reizi, bet klauniņš šajā naktī vairs panākumiem neticēja.

—     Vēl ir tikai viena cerība! — viņš teica Leopoldam.

—     Vai tu atceries, kā mēs Spartaku dabūjām rokā, kad viņš mums pamuka uz kuģa? Puskilograms kūpinātu reņģu un… lieta darīta… Lai nu kam, bet šai smaržai viņš pretoties nespēj…

—        Labs ir! — nopūties piekrita Leopolds. — Tagad ejam gulēt, bet rīt agri es braukšu uz Rīgu pēc Spartaka lielākā garduma. Kaut nu Beatrise šo nakti vēl pārdzīvotu! Ak mazā drosminiece! Tas nav joks — jāt ar izsalkušu runci…

—      Bet varbūt viņai nebūs jājāj visu nakti? — no mājas bija iznācis arī Krastiņš un ieinteresēti iesaistījās sarunā.

—       Mums no vakariņām palika pāri dažas kūpinātas reņģes…

—     Tad dodiet tik šurp! — Leopoldam gulēšana vairs

nebija ne prātā. — Liksim zem groza tūlīt.

* » *

Spartaks gulēja rudzos un viņam briesmīgi gribējās ēst. Pieradis katru vakaru pielocīt pilnu vēderu ar svaigām zivīm, viņš tagad no izsalkuma nezināja, kur dēties…

Kas gan būtu varējis paredzēt, ka vakarvakara uzstāšanās cirkā tā beigsies! Tomēr uzmanīgāks viņš varēja būt gan, jo, ieradies

arēnā, jau uzreiz sajuta, ka tuvumā ir sveša kaķene. Un, ja smarža vēl bija tāla un gaisīga, kad viņš atzvēlies vizinājās peļu vilktajos ratiņos, kad gulēja arēnas vidū un ar vienu aci vērās, kā Rozmarīna dejo valsi, tad, tikko savu uzstāšanos sāka Beatrise, šī smarža kļuva arvien spēcīgāka, tik ļoti saistot uzmanību, ka viņš pat nepamanīja melnās kaķenes lēcienu, pēc kura no segliem pazuda Beatrise. Bet, kad to pamanīja, bija jau gandrīz par vēlu.

Mangu viņš panāca tikai pie platā novadgrāvja, kam kaķene neriskēja uzreiz lēkt pāri.

Beatrise pavisam klusa gulēja melnās zobos, un tās aste bezpalīdzīgi nokarājās…

Spartaks tūlīt draudoši iešņācās un cirta ar ķepu.

Manga pārsteigta izlaida Beatrisi no zobiem un apsviedās pret runci. Nu arī viņa šņāca, bet uzreiz novērtēja lielo, resno Spartaku, kas, pamanīdams zālē trīcošo Beatrisi, spēra vēl soli tuvāk melnajai.

Nu pelīte jau atradās tālāk no kaķenes nekā no cirka runča un ātri to izmantoja — žigli uzrāpās Spartakam mugurā un pieplaka labi pazīstamajiem segliem.

Ļoti apmierināts ar sevi, runcis lepni saslējās un jau gatavojās doties atpakaļ uz cirka telti, bet Manga kādā šaurākā vietā slaidā lēcienā šķērsoja novadgrāvi, uzrāpās līdz rudzu lauka malai un, zaļās acis spīdinādama, vilinoši ieņaudējās.

Runcis nu bija sprukās — tālumā dzirdēja satrauktas balsis, kas nāca no cirka telts, un pat Leopolda skaļos saucienus: — Spar-tak! Spar-tak! — bet otrpus grāvim — tik viena kārtīga lēciena attālumā — ņaudēja melnā kaķene… Turklāt aiz viņas pletās pavisam noslēpumains lauks, kas uzvēdīja tik vilinošas smaržas…

Un Spartaks izšķīrās. Viņš — tāpat kā Manga — viegli pārlēca grāvim pāri un piegāja kaķenei klāt. Acīmredzot viņa to jau bija gaidījusi un tūlīt brida rudzos iekšā. Spartaks paklausīgi sekoja, pat aizmirsis, ka šajā dēkā kopā ar viņu dodas ari Beatrise, kas sēdēja runča seglos un vēl arvien trīcēja no nesen pārdzīvotajām bailēm. Bet varbūt arī to iespējamo briesmu dēļ, kādas draudēja mazai pelītei divu kaķu sabiedrībā.

Nokļuvis cirkā kā pavisam mazs kaķēns, Spartaks vēl nekad nebija naktī tā brīvi staigājis pa lauku un sajutis šīs daudzās, nepazīstamās smaržas. Tās viņu tagad reizē mulsināja, reibināja un pat baidīja. Bet pavisam nepatīkama bija lielā rasa, kurā drīz vien izmirka ķepas un pavēdere kļuva auksti slapja.

Manga rasu pat neievēroja un arvien vairāk attālinājās no lauka malas. Un kas gan cits atlika cirka runcim, kā vien sekot pa pēdām melnajai kaķenei.

Bet Manga jau nu nenāca uz rudzu lauku pastaigā! Brīžiem varēja dzirdēt viņu palecamies un atkal nobūkšķam pret zemi. Tad atskanēja Spartakam tik labi pazīstamā peļu pīkstēšana, ko dzirdot nabaga Beatrise ik reizes savilkās mazā kamoliņā un trīcēja tik ļoti, ka runcis to sajuta pat cauri segliem.

Tomēr, par laimi, izsalkums viņu vēl nemocīja un peles neinteresēja. Tās visvairāk atgādināja darbu cirkā, dzīvošanu būrī un dresētāja Leopolda lielo platmali, kas oda tieši tāpat.

Spartaks, rasā un miglā apreibis, peldēja pa rudzu lauku aiz Mangas un pirmoreiz jutās kā īsts kaķis — pavisam neatkarīgs un brīvs…

Tā viņi trijatā nomaldījās līdz gaismai.

Medniece Manga apmierināti murrāja, brīvais kaķis Spartaks slapji spīdēja un katrā klajākā vietā purināja samirkušās ķepas, bet Beatrise, no pārdzīvojumiem nogurusi, tomēr saspringa aizvien, kad kaķenes melnais stāvs atradās tuvumā.

Tūlīt pēc saules lēkta migla pacēlās nedaudz virs zemes, un viņi atkal iznāca grāvmalā, netālu no tās vietas, kur tumsā bija iegājuši rudzos. Šeit pāri grāvim stiepās laipa. Manga to tūlīt arī pārgāja, bet Spartaks vēl joprojām sekoja kaķenei.

Šajā brīdī viņus pamanīja Krastiņš, kas, torīt priekšlaikus uzcēlies, stāvēja aiz žoga.

Bet, tā kā Manga iegriezās Grāvja ielā un šis ceļš veda ne tikvien uz viņas mājām, bet arī garām cirka teltīm, brīvais runcis Spartaks, augstu ceļot slapjās ķepas, devās pa laipu atpakaļ uz rudzu lauku.

Tur, no nakts piedzīvojumiem pagalam saguris, viņš nogulēja augu dienu. Tā ka Beatrisei pietika laika nograuzt tik daudz rudzu stiebru un saēsties nenobriedušos graudus, cik vien kārojās.

Bet, garās nakts nogurdināta, arī viņa aizsnaudās turpat netālu no Spartaka, palīdusi zem kādas māllēpes lapas.

Beatrisi atmodināja slapjas mēles pieskāriens… Lielais, resnais runcis Spartaks bija noliecies pār pelīti, karsti elpoja virsū un ar sarkanu mēli laizīja viņas purniņu.

Beatrise uzlēca stāvus kā dzelta un uzreiz saprata, ka Spartaks ir izbadējies un viņas dzīvība nu atkarīga no pašas veiklības… Bet par to nu Beatrise nevarēja sūdzēties! Paskrējusi sānis, pelīte pieplaka zemei.

Spartakam mednieka dziņa atmodās arvien spēcīgāk, — viņš ar izstieptu ķepu paķibināja Beatrisei pašā degungalā… Nu, to tik viņai vajadzēja! Uzlēkusi uz šīs ķepas, drosmīgā pelīte pa to sasniedza runča muguru. Un nebija vēl Spartaks atjēdzies no pārsteiguma, kad Beatrise jau atkal sēdēja seglos. Jā, droši sēdēja seglos kā cirka arēnā! Un Spartaks, kas iepriekšējā naktī bija gan kļuvis par brīvu un neatkarīgu runci, tomēr nespēja pilnīgi aizmirst savus trīs cirka gadus, kuros peli seglos nedrīkstēja uzskatīt par medījumu — šo likumu vienmēr stingri spēkā uzturēja Leopolda niedres spieķītis… Tāpēc arī tagad Spartaks padevās un vien žēli nolaizījās…

Krēslai sabiezējot, Spartaks ar Beatrisi uz muguras kārtējo reizi iznāca grāvmalā. Bet tur jau priekšā bija Manga un ēda svaigu reņģi…

Ja par peļu aizskaršanu cirkā varēja nopelnīt pērienu, tad reņģes Spartakam vienmēr deva dresētājs pats!

Tāpēc, pastūmis Mangu sānis, lielais runcis notiesāja kaķenes aizsākto zivi, it kā būtu to pelnījis.

Klusu iešņākusies, Manga pazuda tumsā un pēc brīža bija klāt atkal — ar vēl lielāku reņģi mutē. Ari šo zivi Spartaks viņai atņēma bez jebkādiem pārmetumiem, bet nebija vēl beidzis to ēst, kad pavisam netālu atskanēja būkšķis un no grāvja otras puses viņam tik labi pazīstamā Leopolda balss:

— Nu ir rokā!

Spartaks, neizlaidis zivi no mutes, pabēga rudzos, un, kā mēs jau zinām, cirka vīri zem Krastiņa veļas groza atrada Mangu, zaļi spīdinām acis.

Ar abām zivīm nedaudz remdējis izsalkumu, Spartaks apgūlās turpat netālu un ieklausījās naktī.

Pēc kāda laiciņa viņš izdzirda otrreiz pret zemi nobūkšķam grozu un Leopolda dusmīgo balsi, kad lamatās atkal sēdēja melnā kaķene.

Šī nakts nebija miglaina, un viegls vējiņš skrēja pār rudziem virs Spartaka galvas.

Tā rotaļādamies, vējiņš paķēra sev līdzi dažu labu smaržu, un viena pēkšņi neizsakāmi sakutināja Spartaka nāsis. Šo smaržu viņš jebkurā laikā atšķīra no daudzām citām un bija gatavs tai sekot, vienalga, cik ilgi un tālu.

Nav jau grūti uzminēt, ka Spartaku bija sasniegusi kūpināto reņģu smarža.

Runcis piecēlās un, turēdams degunu pa vējam, klusi, klusi lavījās uz to pusi, no kurienes aumaļām plūda tik ļoti vilinošais aromāts…

Iznācis no rudziem pie paša groza, Spartaks ieņaudēdamies pagāja tam apakšā un klupa zivīm virsū…

Un ari tad, kad grozs, krītot lejā, noslēdza atpakaļceļu un brīvais, neatkarīgais runcis bija jau atkal kļuvis par cirka kaķi, viņš ne uz mirkli nepārstāja ņurrāt kūpinātās reņģes.

—      Liekas, ka ilgāk šeit palikt mums ir bīstami, — Leopolds teica klauniņam, nesot uz cirku padusē iežmiegto Spartaku, — tā melnā medniece jau neliksies mierā, kamēr nebūs aiznesusi mums visas peles.

—    Tā patiešām ir, — klauniņš atbildēja, paskatīdamies uz Leopolda platmali, kur laternas gaismā bija saskatāma lepni sēdošā Beatrise, — dosimies ceļā jau rīt agri.

Un tā viņi tiešām izdarīja. Kad izgulējušies Budeskalnu bērni tajā rītā iznāca no mājām, vien nomīdīta zāle abu telšu vietā vēl liecināja, ka te reiz bijis visīstākais peļu cirks.

MAZDĒLI ATBRAUKUŠI!

Pūķa kundzi gan maz skāra notikumi ar cirku, taču drīz vien arī viņai nācās daudz ko pārdzīvot. Un tas notika dienā, kuru viņa bija tik ilgi gaidījusi. Dienā, kad ieradās viņas mazdēli.

Pūķa kundze ritasvārkos bija iznākusi uz lieveņa izpurināt putekļu lupatu un pamanīja pa ielu tuvojamies divus makšķerniekus garos ūdenszābakos. Zābaku papēžu plakšķēšana pret asfaltu arī pievērsa viņas uzmanību.

Bet, pavirši paskatījusies uz abiem nācējiem un vēl nodomājusi, ka šajā pusē, izņemot dīķi, nu gan nav kur bada pātagas mērcēt, Pūķa kundze jau gāja atpakaļ mājā, kad viens no makšķerniekiem negaidīti nospieda zvana pogu pie viņas vārtiem.

Nu Pūķa kundze palūkojās vērīgāk un no pārsteiguma pēkšņi sajuta ietrīcamies sirdi.

«Tas nevar būt,» viņa centās sevi pārliecināt, «manas vecās acis vairs nerāda pareizi…»

Bet šī sevis pārliecināšana neko nedeva, un jau otru reizi atskanēja vārtu zvans.

Nu Pūķa kundze kā svētku karodziņu gaisā vēl noplivināja putekļu lupatu un tikai tad ātriem, sīkiem solīšiem devās pie vārtiem.

Tur stāvēja divi pusaudži, un vecmāmiņa viņos tikai ar lielām grūtībām pazina savus mazdēlus.

—      Nu jau gads apkārt, kopš pēdējo reizi pie manis bijāt… — Pūķa kundze, skatīdamās uz ciemiņiem, satraukumā uzreiz nevarēja atrast vārtu bultu. Beidzot tomēr ar blīkšķi to atvilka: — Gandrīz vai jūs nepazinu. Vai tad esat nolēmuši makšķerēt… vardes… manā akā? — viņa saņēmās un pajokoja.

—   Akā ne! — īgni atbildēja mazākais, kurā vecā sieviete tikko sazīmēja Arti. — Saproti, mēs braucām uz copi, bet paši nezinām, kāpēc īsti… izkāpām divas pieturas ātrāk… Un, kad vilciens jau bija projām, tad tik ievērojām, ka stāvam uz perona… Budeskalnos…

—    Nezinām, kāpēc.. — jaunāko brāli izmēdīja vecākais — Andrejs. — Zinām gan! Tu kā ķerts pielēci kājās un drāzies uz durvīm. Ko citu man atlika darīt, kā tev sekot?

—    Ja jau tu tik gudrs, tad varēji vīlēt tālāk! — atcirta Artis. — Ko vilkies līdzi? Bet, ja nu es būtu lēcis ārā no ejoša vilciena, vai tu kā bez galvas darītu man pakaļ?

—      Zēni! — vecmāmiņa centās apskaut abus reizē.

—     Ko nu te vairs plēsties! Pats galvenais ir tas, ka jūs esat pie manis ciemos… Kā es jūs gaidīju visu šo laiku!

—      Zinām jau zinām, — vaļsirdīgi atzinās Andrejs,

—     muterīte par tavām vēstulēm bieži klārēja, bet saproti, omīt, laika nebija — dienā šule, vakaros hoķis vai futene, bet brīvdienās mēs vienmēr uz copi. Un šodien arī, ja tas memļuks, — Andrejs pamāja uz Arta pusi, — nebūtu saputrojis pieturas, mēs jau vienā angļu mierā sēdētu pie Ogres upes…

—   Viņš nav nekāds memļuks, — Pūķa kundze noglāstīja Artim galvu, — bet mīļš mazdēliņš, kas pēkšņi atcerējās savu vecmāmiņu! — Tomēr apmīļotais tik ļoti sašķobīja seju, ka Pūķa kundze atrāva roku, kā strāvas triecienu dabūjusi.

Taču šī mazā neveiksme nemazināja vecāsmammas prieku par nejaušajiem ciemiņiem. Viņa teciņus devās uz māju, palaikam pavērdamās atpakaļ, vai mazdēli vēl seko. Andrejs un Artis garlaikotām sejām to arī darīja.

—    Jūs taču esat izsalkuši? — apsēdinājusi zēnus virtuvē pie galda, Pūķa kundze iejautājās.

—     Kaut ko iepaikot jau nekaitētu, — atzinās Andrejs,

—     tik un tā cope ir pagalam.

—    Gan jau paspēsiet citu reizi! — mierināja vecāmamma, un viņai kļuva sāpīgi, ka mazdēli kārtējo reizi nemaz neslēpa, ka labprātāk sēdētu pie upes ar makšķerēm rokās…

—     Jums kā makšķerniekiem zivis taču garšo?

—       Var jau! — pieauguša vīra balsī atteica Artis, skatīdamies ārā pa logu.

Andrejs savukārt ar spininga kātu paslepšus bakstīja Mangu, kas bija uzradusies pēkšņi — konservu kārbas atgriešanas laikā — un tagad valstījās pa grīdu turpat galda tuvumā.

Vecāmamma steidzīgi smērēja sviestmaizes, lika uz tām šprotes un ik pa brīdim vērās abos ciemiņos, kas darbojās savā nodabā. Jā, vērās uz šiem, vējjakās sēdošajiem pusaudžiem, bet acu priekšā vēl joprojām redzēja tos divus puisīšus, kuri pirms gada tupēja zem šī paša galda un, piespieduši ausi Mangas sāniem, klausījās kaķenes murrāšanā. Tad viņa tiem abiem bija stāstījusi pasaku par kaķīša dzirnavām — miltu un riekstu gaņģiem… Bet nu kāds burvis Andrīti un Artīti bija apmainījis pret diviem makšķerniekiem, kas vien nejauši bija ieradušies pie viņas.

Un ja tik vecāmamma zinātu, kur sastapt šo burvi, kuru sauca par Laiku! Viņa noteikti būtu to lūgusi tik ļoti nesteigties un uz brītiņu atdot tos abus puisīšus, kuriem viņa bija nepieciešama un mīļa.

Bet, tā kā neviena cilvēka lūgumam — apstāties un griezties atpakaļ — Laiks neklausa, vecāmamma samierinājās ar notikušo un, beigusi smērēt sviestmaizes, sāka domāt, kā garšīgāk pacienāt mazdēlus ar pusdienām.

— Jūs, zēni, mierīgi iekodiet, bet es ātri aiziešu līdz veikalam, — viņa sacīja un, paņēmusi tirgus somu, atstāja mazbērnus vien kopā ar Mangu.

Kaķene gan i nedomāja doties projām. Viņa gaidīja kādu šproti no sviestmaizēm. Un drīz vien to dabūja. Iespējams, kaķene tajā brīdī pat noticēja, ka abi atbraukušie ir tie paši zēni, kas pirms gada čiepa no vecāsmammas ledusskapja kotleti pēc kotletes, zivi pēc zivs — cik vien Mangai kārojās, lai vēlāk, ausis viņas sāniem piespieduši, klausītos, kā maļ dzirnas.

Bet par šo lētticību kaķene drīz vien dārgi samaksāja. Tikko viņa, pagriezusi muguru ēdējiem, ar zobiem sakampa šproti, Andrejs no jakas sānu kabatas izņēma mazu šaķīti, kas bija taisīts no tērauda stieples — tā, lai neliektos, kārtīgi atvelkot gumiju. Tad, pavandījies otrā kabatā, viņš nobēra uz galda vairākas alumīnija cemmītes.

—            Zinn! — gaisā nozumēja pirmā cemmīte, un Manga sarāvās, vēl īsti nesaprazdama, no kuras puses nācis sāpīgais dzēliens pa muguru.

—              Zinn! — gaisā nozumēja otrā cemmīte, un vēl sāpīgāks dzēliens ķēra kaķenes asti.

Manga pameta šproti pusēstu un iemuka istabā.

Andrejs jau gatavojās arī tur sekot kaķenei, bet Artis viņu atturēja. Iebāzis mutē pēdējo maizes kumosu un noslaucījis taukainos pirkstus gar virsjaku, viņš teica:

—             Man kaut kas labāks ienāca prātā! Vai tu ievēroji, kur oma lika konservu bundžu?

—             Misenē, kur citur! — brālis atteica un norādīja uz virtuves kaktu.

Artis tūlīt pacēla vāku atkritumu spainim, izņēma tukšo kārbu, tad mugursomā sameklēja kaprona auklas gabalu.

Nu arī Andrejam bija skaidrs, kas jaunākajam brālim padomā…

—              Tikai labi fiksi, lai šī dabūn kārtīgi izskraidīties, kamēr pārnāk oma, — viņš skubināja Arti.

Bet tas nu bija pilnīgi lieki, jo Artis pats pēc iespējas ātrāk vēlējās redzēt lielās bailēs skraidām un lēkājam Mangu ar… konservu kārbu pie astes…

No vecāsmammas pagultes kaķeni viņi izķeksēja ārā ar slotu. Manga, atsperdamās visām četrām, gan draudoši šņāca, bet tas zēnus iekvēlināja vēl vairāk.

Kad Andrejs gatavojās kaķeni satvert, Manga taisīja augstu lēcienu pāri saviem gūstītājiem un, pirms vēl tie attapās, jau sēdēja uz palodzes. Un, tikko zēni devās tai klāt, Manga pa atvērto logu izlēca dārzā.

Andrejs un Artis bez kavēšanās sekoja kaķenei. Viņa vispirms meklēja patvērumu upeņu krūmā, tad, izsprau-

kusies tam pa apakšu cauri, joņoja uz saimniecības ēku pusi.

Malkas šķūnis bija ciet, mājiņa, kur glabājās visādi veci krāmi, arī, bet pagraba durvis vīdēja pusvirus.

Vai Pūķa kundze, tās no rīta vēdināšanai pavērdama, varēja paredzēt, ka, bēgot no viņas mazdēliem, pagrabā iespruks Manga?

Tomēr arī šī slēpšanās bēgli neglāba. Vajātāji Mangu atrada paslēpušos zem plaukta, kas no apakšas līdz augšai bija piekrauts ar zemeņu kompota burkām.

Artis, nevēlēdamies, ka ari šoreiz Manga izsprūk, noģērba savu vējjaku un, turēdams to izstieptās rokās, tuvojās upurim…

Jebkura cita kaķene jau pēc mirkļa būtu zem jakas un, pie zemes piespiesta, bezpalīdzīgi ņaudētu un skrāpētos… Tomēr šī bija Manga, melnā veiklā Manga, kas lēcienā spēja pat cirka peli izcelt Spartakam no segliem!

Bet Artis jau to nezināja — viņš zibenīgi meta jaku, un, kad arī pats tai uzgūlās virsū, lai varētu ērtāk piesiet Mangas astei konservu kārbu, izrādījās, ka zem jakas nav ne kaķenes ūsu galiņa, jo Manga jau sēdēja kā tāda zemeņu kompota burka uz viena no augšējiem plauktiem…

Nu zēni bija noskaitušies un tādu muļķošanu nevarēja piedot.

Andrejs atkal no kabatas izgrāba cemmīšu sauju un sāka apšaudi. Sāpīgi dzēlieni dzeldināja Mangas sānus, kājas, muguru… Bet, kad vairāki sasniedza purniņu, kaķene centās paslēpties aiz zemeņu kompota burkām.

Iespraukties jau viņai izdevās gan, bet plaukta dēļi tomēr bija par šauriem, lai tur vienlaicīgi būtu vieta gan Mangai, gan arī burkām… Un tās cita pēc citas vēlās no plaukta lejā, sašķīzdamas pret pagraba klona grīdu.

Tomēr ari plīstošo burku blīkšķi nespēja nobremzēt Andreju, un viņš turpināja apšaudi…

Kad uz plaukta, kur Manga sēdēja patlaban, vairs nebija palikusi neviena pati burka, viņa kā negudra kārpījās augstāk. Pēc brīža arī no paša augšējā plaukta vēlās lejā tik rūpīgi gatavotās un aizvākotās burkas, bet Andrejs no pagraba pretējā kakta, kur viņu neskāra plīstošie stikli, tik lika un lika šaķīša gumijai mest cemmītes pret sāpēs un uztraukumā ņaudošo Mangu.

Beidzot kaķene izmisumā lēca no pašas augšas lejā. Uz Andreja pusi viņa baidījās, tāpēc iekrita lielajā kompota peļķē — netālu no durvīm. Bet zemeņu saldumā samērcētās ķepas slīdēja, un Manga tuntuļu tuntuļiem ievēlās starp Arta kājām. Viņš to tūlīt izmantoja un šoreiz bez misēšanās uzmeta kaķenei virsū jaku.

Nu arī vecākais brālis devās talkā. Divatā viņi veikli piesēja Mangas astei auklu ar tukšo konservu kārbu galā.

Uzlecot uz pagraba kāpņu pirmajiem pakāpieniem, Manga, jau tā apdullusi no visa pārdzīvotā, vēl izdzirda kādu drausmīgi grabot, dzenamies viņai pakaļ… Ak nabaga kaķene! No skrējiena sirds dauzījās kā negudra, ausīs dunēja, bet grabošais vadātājs neatstājās…

Manga līkumu līkumiem cilpoja pa dārzu, Arta un Andreja skaļu svilpienu pavadīta. Nonākusi uz grantētā celiņa, kaķene padrāza garām mājai un strauji tuvojās vārtiem. Bet, līdz tiem vēl netikusi, Manga sastapās ar pagalmā tikko ienākušo Pūķa kundzi. Kaķenes mežonīgais izskats tā pārsteidza ienācēju, ka viņa sastinga pie vaļējiem vārtiem. Manga to izmantoja un zibenīgi izmetās ārā.

Bet, tikko kaķenes kājas skāra Ozolu ielas asfaltu, viņas grabošais vajātājs aizmugurē sāka briesmīgi dārdēt. Un, protams, Mangas lēcieni kļuva vēl augstāki, un skriešanas temps paātrinājās.

Pūķa kundze izlaida no rokām tirgus somu, atbalstījās pret žogu un piespieda roku pie sirds. Viņa nekā nevarēja apjēgt, kas īsti šeit notiek. Un, kad vēl pēc kāda brīža viņai garām pajoņoja arī mazdēli, vecā sieviete, smagi elpojot, čukstēja:

—    Kurp jūs, zēni?… Ak svētā Dievmāte! Es vairs neko nesaprotu…

Padrāzušies garām vecaimammai, Andrejs un Artis pamanīja Mangu uz zāļainā klajuma. Bet puikas nebija vēl tikuši līdz klajuma vidum, kad Manga jau pazuda spraugā starp gladiolām un Krastiņu dzīvžogu.

Iespraukušies šajā zaļajā gaitenī, ne Andrejs, ne Artis Mangu tur neredzēja. Tomēr tālu nebija jāiet, lai pamanītu dzīvžogā pa kreisi prāvu caurumu, caur kuru pat pieaudzis cilvēks varētu bez pūlēm iespraukties iekšā.

—      Viņa noteikti ir ielīdusi šeit! — rādīja jaunākais brālis un mudināja Andreju: — Lienam mēs arī!

Bet nebūtu viņš to darījis, ja iepriekš zinātu, kas notiek dzīvžoga viņā pusē.

Kad Manga pa žoga caurumu pirms brīža iedrāzās Krastiņu dārzā, viņa no uztraukuma neredzēja gandrīz vairs neko savā ceļā. Nepamanīja arī Krastiņu vienīgo bišu stropu, kas stāvēja ābeļu ēnā, netālu no dzīvžoga.

Joņojot ļoti tuvu gar pašu stropu, Manga bez pūlēm pārlēca pāri laipiņai pie skrejas, bet aukla ar tukšo konservu kārbu aizķērās…

Tas pamudināja kaķeni vienam lielam un neprātīgam lēcienam. Bundža grabēdama atsitās pret stropu un palika guļam zālē. Nu Manga bija brīva, bet bites satracinātas vēlās ārā pa skrēju… Un labi, ka Manga ar šautras ātrumu aizjoņoja prom, citādi viņai būtu klājies tikpat bēdīgi kā Andrejam un Artim, kas, tikko izspraukušies cauri dzīvžogam, jau saņēma pirmos dzēlienus.

Ja Andrejs sākumā vēl varēja nedaudz glābties, uzraujot uz galvas jaku, un smilkstot taustīties ārā no dārza, tad Artim paglābties no dzēlieniem nebija cerību — viņa jaka vēl joprojām gulēja pagrabā, zemeņu kompota peļķē. Jaunākais brālis gan gaiņājās rokām, gan sauca palīgā, gan krustu, šķērsu riņķoja pa dārzu, vairs nekādi nevarēdams atrast izeju. Bet bites viņu nelaida vaļā! Beidzot Artis kūleniski izvēlās cauri dzīvžogam un jau juta, ka seja viņam kā ugunīs un acu plaksti kļūst arvien smagāki un biezāki…

Kad Pūķa kundze pēc kāda laiciņa, briesmīgi sapampušus, ieraudzīja savus mazdēlus, viņa, kas jau zināja par postījumiem pagrabā, pat nepieminēja tos ne ar pušplēstu vārdu, bet šņukstēdama steidzās pie kaimiņiem, lai pa viņu telefonu pavēstītu notikušo Arta un Andreja vecākiem.

DIENA, KAS PŪKA KUNDZEI UN DUDULIENEI LIEKAS KĀ MURGAINS SAPNIS

Mašīna arvien vairāk attālinājās. Pūķa kundze stāvēja ielas vidū un nekustējās. Viņa jutās ļoti nogurusi un baidījās, vai spēs viena pati atgriezties mājās, kur varbūt nekad, nekad vairs neieradīsies viņas mazdēli — abi mazie, mīļie puisīši, kuriem tik ļoti patīk sēdēt pagultē un klausīties, kā maļ Mangas peļu dzirnas.

Viss, kas bija noticis šodien, Pūķa kundzei likās kā murgains sapnis, no kura viņa tūlīt, tūlīt atmodīsies, tad dosies uz pagrabu, piekraus pilnu grozu ar zemeņu kompotu un kārtīgi pacienās savus ilgi gaidītos ciemiņus…

Bet murgainais sapnis nebeidzās — mašīna pa Ozolu

ielu tik attālinājās un attālinājās, aizvezdama sev līdzi arī cerību, ka sekos atmošanās.

Jā, Pūķa kundze labi pazina lielo burvi Laiku, kas neklausa neviena cilvēka lūgumam apstāties un griezties atpakaļ, bet nekā nevarēja saprast, kāpēc Laiks tieši pret viņu tā pavērsies. Vai viņa savus mazdēlus nebija ļoti gaidījusi? Vai nebija rūpīgi gatavojusies?

Bet nē — viss pēkšņi kļuva pavisam ačgārns, ka ne vairs izlabot, ne ari spēka to darīt… Un Pūķa kundzei arvien vairāk sāka likties, ka pret viņu sācis darboties kāds ļauns spēks, kas pat Laikam liek steigties uz priekšu ātrāk, lai viņai būtu lielāki pārdzīvojumi.

—     Ko tad jūsu mazdēliņi tik ātri aizlaidās prom? — no savas mājas iznāca Duduliene un tuvojās Pūķa kundzei, kas vēl arvien stāvēja ielas vidū. — Varēja jau ilgāk padzīvoties pie vecmāmiņas…

—     Maz jau viņiem pie manis tā prieka, — klusā balsī ar lielu rūgtumu kaimiņienei atbildēja Pūķa kundze, — ja tik jūs zinātu, kā bites viņus bija apskādējušas… Kad zēniem no Rīgas atbrauca pakaļ tēvs, nu, mans dēls, viņš Artīti uzreiz pat nepazina, — Pūķa kundzes balss aizlūza.

—       Ak, tad jūsu mazdēliņiem uzklupa tās Krastiņa negantās bites! — Duduliene, cik nu līdzjūtīgi vien spēja, paņēma Pūķa kundzi pie elkoņa un veda uz māju. — Es arī manīju to ļembastu. Vai nav trakums, ko? Atbrauc zēniņi ciemos pie vecmāmiņas, iziet drusku pastaigāties un, še tev, sadzeļ šos bites, tā ka paša tēvs pazīt nevar! — Nu abas sievietes bija nonākušas līdz mājai, bet Duduliene ir negrasījās doties prom. Viņa tik gāja saimniecei nopakaļ istabā un tūlīt apsēdās uz dīvāna.

Pūķa kundzes sirds no pārdzīvotā bija tik smaga, ka prasīt prasījās savas bēdas kādam izstāstīt, un to arī viņa tūlīt darīja:

—    Un, kad zēniņi ne savos ģīmjos jau sēdēja mašīnā, es, vecā muļķe, vēl piegāju šiem klāt un pateicu, ka ļoti gaidīšu tos atkal ciemos. Vai zināt, ko man atbildēja Artītis, kuram, nabadziņam, no kreisās acs bija palikusi vien šaura spraudziņa? «Omīt,» viņš teica, «ja pie tevis notiek tā, tad mēs vairs nekad, nekad šurp nebrauksim…»

—    Nekad, nekad… vairs nebrauksim… — Pūķa kundze šņukstot atkārtoja, un Duduliene saprata, ka nu ir klāt īstais laiks, lai iegūtu viņu par sabiedroto.

—       Es jau vairākkārt esmu teikusi, ka mūsu ciemā pēdējā laikā notiek nelāgas lietas, — Duduliene iesāka un, lai teiktais skanētu iespaidīgāk, uz brīdi apklusa, — cits žagojas, cits nokrīt pa kāpnēm un sastiepj kāju, vēl kādam vairs neklausa paša suns… Un tagad bites ne pa jokam sadzeļ jūsu mazdēliņus… Vai nav pārāk daudz sakritību? — Duduliene atkal pieklusa, turklāt, uz tik ilgu laiku, ka Pūķa kundze uz viņu jautājoši paskatījās, pēkšņi atcerējusies, ka brīdi iepriekš, vērdamās nopakaļ aizbraucošajai mašīnai, arī bija domājusi par kādu ļaunu spēku, kas steidzina pat Laiku.

—     Un tas viss Budeskalnos notiek, — Duduliene lēni stiepa vārdus, — kopš tā brīža, kad mazajā mājiņā ievācās dzīvot tie liliputi — Ādolfs un Emīlija… Tāpēc mums par katru cenu ir jādabūn viņi prom! — Istabā iestājās briesmīgs klusums, un šajā klusumā ļoti labi bija dzirdams, kā pret palodzi noskrapst nagi un atskan skaļš, šaušalīgi stiepts bļāviens… Ja tādu cilvēks izdzird naktī, pusmiegā, viņam no bailēm sirds sāk dauzīties kā negudra un asinis stingst dzīslās. Bet arī šoreiz, gaišā pēcpusdienā, sievietes nenobijās mazāk. Duduliene nobāla, Pūķa kundze ķēra atkal pie sirds… Protams, abas vienlaicīgi pavērās uz loga pusi — tur visā savā krāšņumā, kūkumu uzmetusi un sabozusies, stāvēja melnā Manga. Turklāt spalva viņai uz skausta bija saslējusies gaisā.

Pūķa kundze atviegloti uzelpoja, bet Duduliene gan lēca augšā — viņā vēl atbalsojās Mangas šaušalīgais bļāviens.

«Vai tas bija brīdinājums, ka nedrīkst neko tādu runāt par Ādolfu un Emīliju?» domās sev vaicāja Duduliene. «Nē, taču!» viņa pati sevi mierināja. «Nu gan liela muiža — ieņaudējās kaķene…»

Bet iesākto sarunu Duduliene vairs neuzdrošinājās turpināt un ātri vien atvadījās.

Pūķa kundze paņēma no palodzes izpūrušo Mangu, kas neapmierināti bozās, glāstīja tās galvu un pa neaizvērtajām durvīm vēroja, kā Duduliene naski dodas prom: Kad kaimiņiene bija tikusi līdz ielai, viņa nospļāvās uz Ādolfa un Emīlijas mājiņas pusi.

Pūķa kundze pēkšņi atskārta, ka šobrīd gribētu rīkoties tieši tāpat.

Tomēr pēc dažām stundām Dudulienei Mangas bļāviens bija jau nedaudz piemirsies, un viņa nolēma apciemot Gusta vecomammu.

Vairāk gan Duduliene cerēja uzzināt no Gusta paša, bet kā gan lai pieaudzis un nopietns cilvēks ietu ciemos pie kaut kāda puišeļa… Tas nu viņai pavisam nepiestāvēja!

Tāpēc arī sarunu Duduliene sāka ar vecomammu, bet visu laiku paturēja acīs Gustu, kas, ziņkāres mocīts, grozījās turpat tuvumā.

—      Dienu un nakti skatos uz savu tuvāko kaimiņu dārziem, — Duduliene sāka aplinkus, — bet kā daudz ko nesaprotu, tā nesaprotu…

—     Ko tad īsti jūs nesaprotat? — Gusta vecāmamma necieta tādu neskaidru runāšanu.

—    Kur jūs sēklas un stādus pērkat, ka viss tik ļoti aug un zaļo? Piemēram, jūsu pašu rabarberi žogmalē…

—   Es tos rudenī kārtīgi samēsloju, — pavisam vientiesīgi atteica Gusta vecāmamma, — un vēl iekrita tāds auglīgs gads… Pavasarī iedošu kādu sakni jums arī.

—    Tas būtu labi, — Duduliene sarosījās, tomēr skaidri bija redzams, ka atbilde viņu nemaz neapmierina, — Dudulim aplam iet pie dūšas rabarbermaizes. Es pati gan mazāk uz ēšanu, bet uz skaistām puķēm esmu kāra bezgala… Tāpēc daudz ko es atdotu, lai man būtu tādas gladiolas kā tiem pretējiem, — Duduliene norādīja uz zāļainā klajuma pusi.

—    Par to nu jums vajadzētu runāt ar Emīliju, — Gusta vecāmamma jau īgņojās, jo nekā nevarēja saprast, ko īsti Duduliene cenšas no viņas uzzināt.

—    Ja jau mājiņai tāds žogs priekšā, neērti uzbāzties, — Duduliene izlikās kautrīga.

—    Es gan tur eju, kad vien iegribas, — sarunā iejaucās Gusts, — un, ja vajag, varu arī par gladiolām — nu, par to žogu — pajautāt.

—    Noteikti pajautā! — Duduliene, ļoti ieinteresēta, tūlīt pagriezās pret zēnu. — Vai tu esi bijis tajā mājā arī iekšā?

—     Nez cik reižu! — Gusts lielīgi atbildēja. — Esmu pat pankūkas ēdis, sēdēdams uz kazas…

—      Uz kazas? — Duduliene pārjautāja un saspringa: viņa juta, ka tūlīt, tūlīt uzzinās kaut ko pārsteidzošu, kas vēlāk lieti noderēs…

—    Jā, — Gusts turpināja, — tur istabā grīda ir kā liela cirka spēle. Un pati istaba… — Zēns aizdomājās un paskatījās ārā pa logu, tāpēc neievēroja vecāsmammas seju, kas no dzirdētā bija pilnīgi pārvērtusies, — un pati istaba… tieši tāda, kur bērniem dzīvot… Daudz mašīnu modeļu, lelles, zaķi, lāči… Ak, jā, gandrīz aizmirsu, — Gusts pasmaidīja, — Ādolfs un Emīlija guļ bērnu divstāvu gultās. Es augšējo pat izmēģināju: vēl mīkstāka par manējo… — un, tikai tagad uztvēris vecāsmammas vērtējošo skatienu, zēns, kā melos pieķerts, aprāvās.

—     Es gan tur neko tādu neredzēju, — domīgi novilka vecāmamma, vēl arvien vērdamās mazdēlā un nezinot, kam ticēt — tam, ko stāsta Gusts, vai pašas acīm skatītajam — cirka spēles, divstāvu gultas… — Nu, nē taču! No klūdziņām skaisti pīts galdiņš — tas noteikti bija! Tādi paši krēsli — arī. Liela, rakstaini izpīta veļas tīne — pavisam labi atceros. Es toreiz nodomāju, ka tā ļoti labi izskatītos mūsu istabā. No jaunības dienām tādu esmu ļoti vēlējusies… — nu seja pārvērtās Dudulienei. Viņa te vērās uz vecomammu, te atkal uz mazdēlu un jutās galīgi apjukusi.

«Šie abi mani muļķo un apceļ kā sētas mietu!" iešāvās prātā Dudulienei, bet, atceroties, cik nopietni un pārliecinoši pirmīt stāstīja Gusts un tagad vecā sieviete, Duduliene uzmanīgi klausījās tālāk.

—   Un daudzi plaukti ar māla traukiem! — vecāmamma turpināja. — Brūni medaunieki, zaļas krūzes, divpadsmit žuburu svečturi…

—    Paga, paga, — Duduliene tomēr neizturēja un gribēja par visu tikt ātri skaidrībā, — kurš tad īsti no jums abiem melo?

—        Es ne! — pārsteigts un ļoti sašutis par šādu jautājumu, Gusts iesaucās.

Tad Duduliene pavērās uz vecomammu. Bet viņa apveltīja kaimiņieni ar tik pārmetošu skatienu, ka pat Duduliene apmulsa un vien pēc brīža atsāka apšaubīt dzirdēto.

—      Nu, nevar taču būt, ka… — Duduliene pusčukstus ieminējās, — jūs abi… esat patiešām… redzējuši to, ko stāstījāt… Vai tur nav divas istabas? — bet pati tūlīt atmeta šo domu. Tajā mājelē nebija vietas divām istabām!

—      Nu, nevar taču būt, ka… — vēlreiz bezpalīdzīgi atkārtoja Duduliene.

—      Var gan būt! — pēkšņi sasparojās vecāmamma. — Mēs, liekas, esam redzējuši katrs tieši to, kas mums pašiem patīk… — vecā sieviete atviegloti nopūtās — kā novēlusi lielu, smagu nastu. — Tā, redz', šoreiz iznācis.

—     Nē, nē! — vispirms vārgi, sev pavisam neraksturīgā balsī iebilda Duduliene. Viņa bija vēl ļoti samulsusi, bet tad pamazām atjēdzās un jau skaļāk atkārtoja: — Nē, nē! Muļķības! Galīgas muļķības! Katrs cilvēks redz tikai to, kas patiesībā ir… Ko var aptaustīt, pasmaržot, nogaršot… Nevis to, kas viņam patīk un ko viņš grib redzēt. Un tikai tā ir un nevis citādi… Tikai tā! — Duduliene jau pilnībā bija atguvusi skaļumu un drošumu. — Un jūs abi ar saviem pekstiņiem man galvu nejauciet!

—      Es tieši tāpat domāju! — pēkšņi no durvju puses atskanēja Gusta mammas stingrā balss. Pa kuru laiku viņa bija ieradusies — istabā sēdošajiem tā arī palika noslēpums. — Es vēl saprastu, ka puika melš visādus niekus, — Gusta mamma noskaitusies turpināja, — bet, ka tu, māt, velc viņam līdzi, tas mani pārsteidz… Tāpēc es nemaz nezinu, kas mūs vēl sagaida, kamēr šeit dzīvos tie liliputi. Pēc manām domām, jādara viss iespējamais, lai viņu te vairs ilgi nebūtu…

Par šiem vārdiem Gusta mamma kā balvu saņēma Dudulienes platu smaidu, bet tas arī bija pēdējais Ozolu ielas pretējās puses kaimiņienes smaids šajā mājā, jo tajā brīdī blakusistabā ierējās sienas pulkstenis… Duduliene, kas jau bija dzirdējusi par pazudušo dzeguzi, piesteidzās pie istabas durvīm — viņai tā kārojās redzēt parādāmies lodziņā virs ciparnīcas rejošā suņa galvu.

—       Četri… pieci… seši… — viņa skaļi skaitīja līdzi pulkstenim, — septiņi… astoņi… deviņi… — un nu tik

Duduliene apjēdza: — Nevar taču būt, ka ir jau tik vēls! Desmit… vienpadsmit… divpadsmit… trīspadsmit… Mīlīši! Viņš taču nerej stundas, bet kverkšķ uz mani! Cik nešpetns šunelis!

Un tiešām — suņa galva no pulksteņa šāvās un šāvās ārā, nedomājot rimties. Likās pat, ka katrs nākošais — vau! — izskan arvien spalgāk un niknāk…

Duduliene pāris reižu dziļi ievilka gaisu, bet tā arī nedabūja ne skaņu pār lūpām. Un atkal viņai nekas cits neatlika, kā bēgt — jo ātrāk, jo labāk.

Gusta mamma kādu brīdi vēl centās izlikties, ka niknā riešana viņu neskar, bet drīz vien arī neizturēja un ieslēdzās savā istabā. Tad suņa galva virs ciparnīcas sāka parādīties arvien retāk, retāk, pamazām zaudēja arī riešanas skaļumu un beidzot pazuda — līdz savam pulksteņa laikam: riet vienīgi pusstundās un apaļās stundās.

Pulksteņa aprieta, Duduliene stāvēja zāļainā klajuma malā. Bet vairāk par nelielām bailēm no gladiolu dzīvžoga ieskautās mājiņas viņu mocīja vēlēšanās — tūlīt pat pašai pārliecināties, kā īsti tur iekšā izskatās…

Tāpēc, daudz nedomādama, Duduliene tuvojās dzīvžogam. No attāluma likās, ka gladiolas ir saaugušas ļoti biezi, bet, pieejot pavisam klāt, tām viegli varēja tikt cauri.

Pēc Dudulienes pirmā klauvējiena durvis atvēra Emīlija. Tik tuvu — aci pret aci — viņas abas nebija stāvējušas nekad. Duduliene pat uz mirkli aizmirsa savu iepriekš izdomāto sakāmo. Bet, kad attapās, sāka stomīties:

—     Man vajadzētu… es gribētu… aizņemties., nedaudz… sāli…

—     Lūdzu, nāciet iekšā! — Emīlija aicināja un pakāpās malā.

Nu Duduliene varēja gavilēt — ātrumā izdomātais plāns īstenojās daudz veiksmīgāk, nekā pati klusībā bija atļāvusies cerēt.

Mājiņā iekšā pa kreisi, aiz maziņa priekšnama, stāvēja vaļā durvis uz istabu, bet pa labi bija ciet uz virtuvi.

Emīlija, vienīgi noteikdama: «Tūlīt!» iegāja virtuvē, durvis atkal aiz sevis aizvērdama.

Duduliene ar vienu platu soli sasniedza istabas slieksni.

Tumši pulēta bufete ar slīpētiem stikliem un misiņa rokturiem stāvēja pie sānu sienas.

Uz gaiši pelēka, dārga un bieza paklāja atradās neliels galdiņš. Augsta kristāla augļu vāze spoguļojās galdiņa spožajā virsmā.

Bet līdzās galdiņam — divi milzīgi klubkrēsli. Kā dūmu mākoņi: mīksti, dziļi un līgani!

Duduliene dīvainā apmātībā, kājām dziļi grimstot paklājā, piesteidzās pie galdiņa, paķēra kristāla vāzi un piesita tai ar īkšķa nagu. Dzidri, dzidri, kā no sudraba zvaniņa, skaņa ilgi trīsuļoja gaisā. Un nerimās arī pēc tam, kad vāze jau stāvēja iepriekšējā vietā.

Tad Duduliene pavisam lēni ieslīga vienā no klubkrēsliem. Tas apņēma viņu no visām pusēm, maigi piekļāvās, un likās — vairs nekad nelaidīs vaļā… Duduliene labpatikā piemiedza acis. Tagad viņa visvairāk atgādināja Mangu, kad tā Pūķa kundzes prombūtnē mēdza ielavīties guļamistabā un iekārtoties pasnaust uz spilvena.

— Te būs! — pēkšņi Dudulienei līdzās atskanēja Emīlijas mierīgā balss. Nu mīkstajā klubkrēslā zvilnošās līdzība ar melno kaķeni vēl vairāk palielinājās — viņa, saimniecei ienākot istabā, spēji lēca augšā — kā pēriena baidīdamās.

Bet no Emīlijas Dudulienei nedraudēja pat pārmetumi. Viņa, smaidīdama tik ar acīm, vērās augšup uz lielo kaimiņieni un sniedza tai linu auduma maisiņā iebērtu sāli.

Kā Duduliene izgāja no mājiņas, to viga īsti neatcerējās, kā atraisīja auklas cilpu ap maisiņu — arī ne. Bet, tikko gals bija vaļā, Duduliene maisiņu pārlika kreisajā rokā, ar labo iemetot krietnu sāls šķipsnu tieši mutē… Iemeta, saviebās, bet pirksti pagrābstījās maisiņā no jauna, un mute saņēma nākamo sāls porciju…

Kad pie saviem vārtiem Duduliene attapās, maisiņš jau bija gandrīz izēsts. No sāļuma mute viņai dega kā ugunīs un asaroja acis. Duduliene nometa atlikušo sāli zemē. uzmina vēl maisiņam ar kāju un drāzās uz māju skalot muti. Izdzērusi tējkannu tukšu, viņa uz vairākām stundām iekrita pārguruša un daudz pārdzīvojuša cilvēka miegā. Atmodusies īsi pēc pusnakts, viņa sev teica:

— Ādolfs un Emīlija ir pārāk viltīgi, lai es viena ar viņiem tiktu galā. Jāsavāc pierādījumi, tad arī citi man palīdzēs. Un šeit visvairāk man noderētu fotoaparāts. Bet es pati jau neskraidīšu knipsēdama! To darīs kaimiņu puišelis Mārtiņš…

CEPEŠKRĀSNS RŪĶIS

i

Bille gan nebija apēdusi sāls maisiņu, bet arī viņai vienu nakti ļoti slāpa. Pāris reižu pasaukusi mammu un atbildi nesaņēmusi, Bille izkāpa no gultiņas un gāja uz virtuvi, kur stāvēja krūze ar sulu.

Bija gaiša vasaras nakts, un Bille tīri labi iztika bez gaismas.

Uzrāpusies uz ķeblīša, no turienes uz virtuves galda un padzērusies tieši no lielās krūzes, Bille jau grasījās doties atpakaļ, kad ievēroja, ka cauri gāzes plīts durvju stiklam spīd vāja gaismiņa…

Bille klusi piezagās tuvāk un ielūkojās cepeškrāsnī.

Uz apaļās pannas garā roktura sēdēja mazs, mazītiņš vīriņš un turēja sveci — tieši tik lielas Bille bija redzējusi dzimšanas dienas tortēs, bet vīriņa rokās tā izskatījās pēc nesazāģētas malkas šķilas.

Skatīdamies sveces liesmā, vīriņš bezbēdīgi šūpoja galvu, un, protams, tai līdzi kustējās viņa augstā, sarkanā cepure.

Bet cik ilgi tā skatīsies liesmā un šūposi galvu? Tāpēc vīriņš pēc brīža piecēlās un uzkausēja sveci uz pannas roktura.

No prieka, ka nav vairs jātur lielais smagums, vīriņš līksmi palēcās — panna smagi nodunēja un līdz ar to visa cepeškrāsns.

Arī Bille uz grīdas palēcās un, vīriņu vērodama, arvien vairāk atskārta, ka viņš ir tieši tāds, kā būtu izkāpis no viņas «Rūķu grāmatas».

Un nebija jau nemaz tik viegli vīriņu tā kārtīgi apskatīt, jo viņš ne brīdi nepalika mierā. Izdundinājis cepeškrāsni, vīriņš veikli pa velvēto rokturi aizskrēja līdz melnās pannas malai un iešļūca tajā iekšā… Bet pannā no iepriekšējās cepšanas reizes bija palikuši tauki. Tie neļāva vīriņam apstāties, un viņš pārslīdēja visai pannai pāri. Par šo ātro nobraucienu un slidojumu vīriņš izskatījās varen apmierināts. Un, mazliet sakārtojis cepuri, kas bija sašķiebusies uz vienas auss, viņš spēcīgi atgrūdās no pannas pretējās malas un laida pa taukiem atkal atpakaļ.

Bille, piespiedusi degunu durvju stiklam, sekoja katrai vīriņa kustībai un, ja vien arī viņai pietiktu vietas uz pannas, ne brīdi nedomādama, rāptos iekšā cepeškrāsnī.

Bet tad notika kaut kas negaidīts — vīriņš pēkšņi pārstāja slidināties pa taukiem, pārrāpās pāri pannas augstajai malai un nāca pie cepeškrāsns durvīm. Viņš arī piespieda degunu stiklam un vērās tieši pretim Billei.

Tas nu gan vienmēr izskatās jocīgi, kad deguns, saplacināts pie stikla, līdzinās speķa pīrādziņam ar plakanu galu! Un Bille gardi iesmējās. Bet arī viņas pašas deguns taču bija tikpat cieši piespiests cepeškrāsns durvīm — vienīgi no otras puses. Un nu arī vīriņš iesmējās. Turklāt viņš to darīja pavisam jocīgi — plaukšķinādams ar rokām pa ceļgaliem.

Par šādu smiešanos nu bija jālīksmojas atkal Billei, kas, savukārt, vēl vairāk sasmīdināja vīriņu, un viņš sev pa ceļgaliem sita vēl enerģiskāk…

Un tā, stāvot pretim, viņi viens par otru smējās labu laiciņu — līdz brīdim, kamēr vīriņš kaut kur pazuda… Pēkšņi nopūta sveci un cepeškrāsns tumsā izgaisa.

Bille jau savilka lūpas uz pinkšķēšanu, bet tad aiz cepeškrāsns kaut kas noskrapstēja, un pēc mirkļa no spraugas starp gāzes plīti un virtuves skapīti izlīda pazudušais.

Bille gan liela prieka vietā par vīriņa ierašanos nezin kāpēc sajuta lielu nedrošību. Bet vīriņš laikam to saprata un nenāca Billei klāt. Kā iedrošinādams meiteni, viņš sāka virpuļot pa virtuvi.

Ja viņš pats griezās gandrīz tikai ap sevi, tad viņa augstā cepure gaisā zīmēja plašus un vaļīgus apļus. Pie tam katrā straujākā pagriezienā kaut kas tik tikko dzirdami — klusi, klusi — notinkšķēja.

Bille grozīja galvu gan uz vienu, gan uz otru pusi, bet neko nespēja ieraudzīt. Tikai reiz, kad vīriņš bija pievirpuļojis pie paša loga un mēness skatījās tieši uz viņa cepures smaili, meitene pamanīja tur nozibam maziņu sudraba zvaniņu.

Un, lai cik tas dīvaini būtu, šis mazītiņais zvaniņš iedrošināja Billi, un arī viņa sāka virpuļot.

Aizrāvis meiteni, vīriņš dejošanai tūlīt meta mieru un pa sev vien zināmu ceļu uzrāpās uz gāzes plīts. No turienes

viņš tika klāt virtuves skapītim, bet vēl pēc tam centās sasniegt pavārnīcu, kas karājās nedaudz augstāk uz āķīša pie sienas.

Tam nu vīriņa augums bija par mazu! Bet ne padoms. Piepūtis vaigus, viņš pastūma zem pavārnīcas tējas stipruma kanniņu un no tās itin viegli ietrausās lielajā karotē.

Arī iešūpot pavārnīcu viņam bija tīrais nieks. Kā liela sienas pulksteņa svārsts tā drīz vien kustējās — uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ.

Mēness spoguļojās karotes spožajos, niķelētajos sānos, zvaniņš tinkšķēja sarkanās cepures spicē, bet mazais vīriņš pats, cieši pieķēries pavārnīcas malām, šūpināja to arvien augstāk un augstāk…

Bille jau sāka baiļoties, vai tik karote nenospruks no āķa, vai vīriņš spēs noturēties, ja tā atvēzēsies vēl plašāk. Bet viņa jau nezināja, ka mazais to vien centās, kā iešūpot pavārnīcu pēc iespējas vairāk, lai tad atlaistu rokas. Karote beidzot sasvērās jau gandrīz guļus, brīdi sastinga šajā punktā un tad spēji nāca atpakaļ. Tajā brīdī vīriņš kā sienāzis uzšāvās gaisā virs virtuves skapīša, gāzes plīts un lidojumā paspēja pieķerties kumelīšu buntei, kas kaltējās pie veļas auklas.

Balts ziedlapiņu lietus nobira pār Billi, kad vīriņš no kumelītēm pārlēca uz aizkaru. Pa tā malu viņš atkal veikli laidās lejā.

Bille, protams, mazāk būtu pārsteigta, ja vīriņš lēktu vēl kaut kur, mestu gaisā kūleņus. Bet vīriņš pavisam negaidīti izlaida no rokām aizkaru, nokrita uz grīdas un sasitās». Laikam jau ļoti sāpīgi, jo gulēja un necēlās vairs augšā.

Bille piesteidzās vīriņam klāt un izdzirda, ka viņš tik tikko dzirdami šņukst. Un uz katru šņukstienu — tāpat klusītēm — atbalsojās cepures zvaniņš: tink, tink, tink…

Saudzīgi pacēlusi vīriņu un piespiedusi sev klāt, meitene apsēdās uz grīdas. Apmīļots un sasildīts vīriņš retāk noraustījās raudās. Vēl tik pa reizei atskanēja: tink, tink…

Beidzot vīriņš nomierinājās pavisam un… nožāvājās.

Bille kā gādīga mamma tūlīt novilka vienu čību un ieguldīja tajā vīriņu. Viņš uzreiz novērtēja čības mīkstumu un siltumu — pagriezās uz sāniem, pabāza plaukstu zem vaiga un saritinājies aizmiga.

Brīdi kaut ko pārlikusi, Bille uzmanīgi pacēla guļamo čību un kopā ar gulētāju ielika cepeškrāsnī. Tas viņai izdevās tik veikli, ka zvaniņš neietinkšķējās ne vienu vienīgu reizi.

Tad Bille, basajai kājai plakšķinot pa grīdu, aizsteidzās uz bērnistabu un atnesa pūkainu lācīti. To viņa ieguldīja otrā čībā un arī ielika cepeškrāsnī — lai mazajam vīriņam būtu drošāka gulēšana.

No rīta Billei nakts piedzīvojums bija piemirsies, bet tās pašas dienas vakarā pēc bērnudārza mamma meitai pārmetoši teica:

—    Zaķi, krokodili, lauvas, minkas mums dzīvo jau visās istabās, bet tagad ari vēl lāči kopā ar tavām čībām ir ievākušies cepeškrāsnī… Tam nu es nepiekrītu! Man jācep plātsmaize, bet cepeškrāsns aizņemta.

Bille drāzās uz virtuvi. Vispirms viņa gāzes plītī ielūkojās cauri stiklotajām durvīm, tad vēra tās uzmanīgi vaļā. Lācis augšpēdus pavisam mierīgi gulēja vienā čībā, bet otra — izrādījās tukša…

Tomēr Billi tas daudz neuztrauca: ka lācis spēj nogulēt tik ilgi — kas tur ko brīnīties, bet tāpēc jau augu dienu nav jāvaļājas mazajam vīriņam. Atsaukusi atmiņā notikumu naktī, Bille pasmaidīja un vēra stiklotās durvis ciet.

Mamma gan tā nebija mierā:

—     Vai tad to lāci un čības tu neņemsi ārā? Redzi, man jau mīkla uzrūgusi, tūlīt jāsāk sildīt cepeškrāsni.

. — Cepeškrāsni ne! — apņēmīgi paziņoja Bille. — Tur dzīvo rūķītis.

—     Bet rūķīšiem arī ļoti garšo plātsmaizes, — mamma smaidīja, jau turot rokā sērkociņu kastīti, — nu, paej, lūdzu, malā, lai varu aizdedzināt gāzi.

—    Nē! — Bille ar muguru aizsedza cepeškrāsni. — Tur dzīvo mazs rūķītis ar sarkanu cepuri, kam klāt zvaniņš.

—     Lai dzīvo vesels! — mamma jau drusciņ neapmierināti sarauca uzacis. — Izcepšu maizīti, un vairs netraucēsim viņu. Nu, laid mani pie plīts! Mīkla jau tūlīt velsies pāri bļodas malai…

—     Rūķīša mājiņu nedrīkst karsēt! Viņš apdedzināsies, tāpat kā es, — Bille pastiepa mammai pretī rādītājpirkstu, kas bija cietis, Ziemassvētku rausi cepot.

—     Bille! Ja tu man tūlīt neļausi, es… — mammas balss jau skanēja stingri, un viņa ar dūri uztraukti iemīcīja uzrūgušo mīklu atpakaļ lielajā māla bļodā, — es… aizliegšu tev ( skatīties «Rūķu grāmatu»…

Tomēr Bille ne soli neatkāpās no gāzes plīts. Nodūrusi galvu, viņa caur pieri vērās mammā un juta, ka sāk raustīties apakšlūpa… Bet šoreiz uztraukums nepārgāja vis asarās, kas notecētu pa vaigiem un ātri vien aizskalotu visus apvainojumus un kritienus. Šoreiz no Billes mutes izlauzās skaļš bļāviens, kurā izskanēja gan bailes par naktī sastapto vīriņu, gan protests pret rūķu grāmatas aizliegumu, gan arī nepatika, ka mamma runāja tik stingrā un dusmīgā balsī…

Ja, uzskatot to par niķiem, mamma vēl spēja izturēt šādu meitas bļāvienu, tad paps, vienalga, cik aizņemts, vienmēr ieradās uz karstām pēdām un metās meitu mierināt.

Un šī reize, protams, nebija izņēmums.

Bet izrādījās — arī mamma papu bija ļoti gaidījusi:

—      Lūdzu, paņem savu mīļo meitu! — viņa teica balsī, kurā vairāk par piktumu jau skanēja izmisums. — Viņa man neļauj iet pie cepeškrāsns, jo tur, lūk, dzīvojot rūķīši…

—       Viens rūķītis! — Bille izlaboja, bet neizkustējās no savas sargvietas.

Paps uz brīdi izgāja no virtuves un atgriezās ar «Rūķu grāmatu».

—     Kurš tieši? — viņš ieinteresēts jautāja.

—     Šis! — Bille, ne brīdi nešaubīdamās, norādīja pirmajā lappusē uz rūķi ar augstu, sarkanu cepuri.

—      Varbūt viņš tikai naktīs dzīvo cepeškrāsnī, bet pārējā laikā — grāmatā, — paps sacīja, pats īsti neticēdams tam, ko stāsta meitai. Bet ko citu viņam atlika darīt? Mīkla, strauji rūgdama, gāja pāri bļodas malām, vēršot mammas seju arvien nervozāku un drūmāku… Taisnību sakot, papa teiktajam līdz galam nenoticēja arī Bille, bet to, ka rūķis grāmatā tiešām ari bija, meitene labi redzēja un saprata. Un, kad sakustināja grāmatu, izskatījās, ka mazais vīriņš vēl arī paloka galvu. Vienīgi zvaniņš pie viņa cepures ne reizes neieskanējās.

DĀVANA DZIMŠANAS DIENĀ

Krastiņš gāja pie akas vairākas reizes dienā. Cilāja tās vāku un bažīgi teica sievai:

—       Susē acīm redzami. Dārzu laistīt vairs nedrīkstam. Labi, ka pietiks tējai…

Bet dārzs šajās karstajās vasaras dienās slāptin slāpa. Zeme pārvērtās par pelēku pulveri un viegli birža pirkstos.

Krastiņš, nekur nerazdams mieru, pavisam apmācies vēroja pilnīgi skaidrās debesis. Viņa sieva, protams, vēlējās, lai būtu otrādi, taču ne dārzam, ne vīram nekā līdzēt nespēja. Varbūt vienīgi, runājot par kaut ko citu, viņa cerēja uzlabot Krastiņa omu.

—          Vai tu neesi aizmirsis, ka tev rīt ir dzimšanas diena? — sieva iejautājās pēc iespējas bezrūpīgākā balsī. — Gribi, es tev izcepšu rabarberu maizi?

Krastiņš drūmi klusēja.

—       Vai varbūt labāk biezpienkūku un speķa raušus? — sieva turpināja iztaujāšanu.

Krastiņš arī šoreiz neatbildēja un, saspiedis saujā kādu kukurzni, vēroja, kā pārkaltusī zeme straumītēs iztek cauri pirkstu starpām.

—        Nu ko tad tu dzimšanas dienā vēlētos? — sieva tomēr neatlaidās, vēl cerot, ka vīra domas izdosies pavērst citā virzienā.

—       Pamatīgu lietu! — Krastiņš atbildēja un klusēdams aizgāja uz dārza otru galu.

—      To nu gan es nevaru tev apsolīt… — viņam nopakaļus uzsauca sieva un, bezpalīdzīgi noplātījusi rokas, devās uz māju. Parasti jautrās un zaļās, šeit pat dārzā svinētās dzimšanas dienas vietā rītdiena solījās būt drūma un bēdīga.

Bet cik ļoti Krastiņa kļūdījās!

Tomēr to viņa vēl nezināja, kad otrā rītā iejauca mīklu un pret pusdienas laiku no cepeškrāsns ņēma ārā gatavās rabarbermaizes.

Nolikusi karsto plāti atdzesēt uz palodzes, Krastiņa izliecās dārzā. Un — tavu brīnumu! Pusdienītes, kas ziedēja dobē zem loga un pašlaik gozējās tieši saulē, bija aizvērušās… Arī kliņģerītes tāpat.

Krastiņa neziņā paraustīja plecus un pavērās pāri ābeļu galotnēm uz neaizsegto pamali.

Tur nesteidzīgi šurpu turpu peldēja daži balti gubu mākoņi, bet viens — melns un pagalam drūms — virzījās uz šo pusi.

Krastiņai sirds no uztraukuma salēcās, bet viņa vēl neatļāvās noticēt, ka šis melnais, drūmais varētu atnest tik vajadzīgo lietu. Tomēr mākonim par Krastiņas šaubām nebija nekādas daļas, un tas nesteidzīgi tuvojās.

— Paies garām! — sieviete čukstēja. — Noteikti paies garām! Nu, nevar taču būt, ka tik viegli piepildās gaidītais…

Bet šoreiz notika pavisam citādi — melnais mākonis nepārprotami par savu mērķi bija izvēlējies Krastiņa dārzu.

Pirmās lielās un smagās lietus lāses kā zirņu sauja nobira pār mājas skārda jumtu. Dārza izkaltušajā zemē tās izsita pat mazas bedrītes, un Krastiņš, i nedomādams kaut kur paslēpties, to redzot, jutās ļoti saviļņots.

Pēc smagajām izklaidus šaltīm mākonis jau devīgi gāza lejā baltu ūdeni. Tas pludoja pāri krūmiem, kokiem un, nepagūdams iesūkties zemē, kā strautiņi burbuļoja takās.

Krastiņš vēl arvien nemeklēja aizvēni, bet viņa sieva savukārt nevēra ciet virtuves logu, arī saņemdama ne vienu vien lietus rīksti. Tomēr daudz vairāk slapjuma tika svaigi ceptajai rabarbermaizei, kas joprojām stāvēja uz palodzes. Bet, kad Krastiņa to pamanīja, viņa vien līksmi iesmējās. Bēdīgā noskaņā ceptajai rabarbermaizei, iespējams, nemaz nekaitēja šis lietus, kas visu pārvērta ātrā pilēšanā, skaļā pakšķēšanā un jautrās straumītēs.

Bet, kamēr Krastiņi priecājās par lietu, viņu tuvākie kaimiņi bija pilnīgā nesaprašanā.

Bille, noģērbusi krekliņu, jau kādas desmit minūtes skraidīja pagalmā pusplika, cerēdama, ka arī viņu dārzam tiks baltās un vilinošās šaltis, bet nekā… Aiz Krastiņa dzīvžoga nenokļuva ne pilīte. Bille vīlusies pieskrēja pie akas, iebāza galvu pilnā ūdens spainī un pasprausloja kā ronis…

Bet vai tas spēja aizstāt izskraidīšanos zem putojoša lietus strūklām? Tāpēc, izpurinājusi matus, Bille, acis nenovēršot, atkal vēroja gāzi kaimiņu dārzā.

Un tad viņai ienāca prātā pavisam vienkārša doma — izskriet pa saviem vārtiņiem un kādu bridi paciemoties pie Krastiņiem.

Lauku iela arī sausi putēja, bet cik vilinoši lietus šalca dārzā aiz žoga!

Bille pa taciņu vēl nebija aizskrējusi līdz Krastiņu mājai, kad lietus viņai uz galvas jau bija nospēlējis polku, notecējis lejā pa muguru, pilnīgi saslapinājis bikšeles un nopludojis lejā līdz pašām kāju pēdām, saplūzdams kopā ar daudzajām peļķēm, kas meta lielus burbuļus.

Tātad līdz lietus beigām vairs ilgi nebija jāgaida. Tāpēc Bille drāzās atpakaļ uz vārtiņiem, drusku palēkāja pa putekļaino ceļu un atkal iemetās šalcošajā valstībā. Nu meitene Krastiņu dārzā lieca cilpu pēc cilpas, smalki spiegdama, nogāzās kādā peļķē un, kārtīgi izvārtījusies, no jauna riņķoja, šļakstījās un pa starpām, atgāzusi galvu, dzēra lietu tieši no mākoņa.

Turklāt Billes draiskošanās tā iejūsmināja Krastiņu, ka viņa nogrieza meitenei pamatīgu gabalu rabarbermaizes. Un, kamēr Bille, uz lieveņa stāvēdama, to ēda, lietus peļķēs meta arvien lielākus un lielākus burbuļus, līdz nostāja pavisam.

No dārza varen apmierināts atgriezās Krastiņš.

— Jaukāku dzimšanas dienas dāvanu es savā mūžā nekad neesmu saņēmis… — viņš sacīja stāvētājām uz lieveņa.

Tajā brīdī pēkšņi pāri dārzam sāka liekties varavīksne. Tā cēlās augšup no gladiolu dzīvžoga, aiz kura vīdēja Ādolfa un Emīlijas mājiņas aveņkrāsas jumts, bet ar otru galu atdūrās rudzu laukā.

— Nu, vai man nav taisnība, ka tādi mazi cilvēciņi paši ir brīnums un ap viņiem vienmēr notiek visādi brīnumi? — vēl tik pajautāja apmulsušais vīrs. Un pilnīgi lieki, jo Bille un Krastiņa par to nemaz nešaubījās.

SNUĶIS

*

Kopš Vecais Damme vairs neveica savu apgaitas maršrutu, laika viņam bija atliku likām. Pietika gan dārzam, gan mājai, gan arī šķūnim, kur ēvelsols jau vairākus gadus to vien gaidīja, ka atkal dziedātu zāģis, švīkstētu ēvele un klaudzētu āmurs.

Un tāds brīdis pienāca. Vienu ritu, pasitis padusē vecu kalendāru ar dzīvniekiem, pensionētais milicis ieradās šķūnī, novāca no ēvelsola visādus nevajadzīgus krāmus un ķērās pie darba.

Gludi noēvelējis vairākus platus dēļus un, skatīdamies kalendāra lappusē, kur kāds zilonis bija izslējis gaisā snuķi, Vecais Damme ilgi kaut ko vilka ar zīmuli un pūta, un stenēja, un slaucīja no pieres sviedrus lielā sarkanā mutautā.

Visu pēcpusdienu Vecais Damme zāģēja, vīlēja un nagloja.

Ja kāds pa mazo lodziņu ieskatītos šķūnī, viņš ieraudzītu uz ēvelsola lielu ziloņa galvu ar platām kā rabarbera lapas ausīm un garu, garu snuķi. Bet snuķa katrā pusē — tievus un asus ilkņus. Turpat līdzās būtu redzams arī Vecais Damme un varbūt pat būtu sadzirdama viņa apmierinātā dungošana…

Bet nākamajā rītā pensionētais milicis piestiprināja savu meistarojumu pie mājas vārtiem no ielas puses. Nu galva, snuķis, ilkņi balti spīdēja un pievilka garāmgājēju skatienus. Un nebija Vecais Damme vēl iegājis atpakaļ pa vārtiem, kad pieskrēja Mārtiņš, noklakšķināja fotoaparāta slēdzi un apjautājās:

—     Vai tas ir Āfrikas zilonis?

—    Nē! — brīdi padomājis, atbildēja pensionētais milicis. — Kalendārā stāvēja rakstīts: «Indijas mūžamežu valdnieks.»

—     Bet kāpēc viņš ir balts? — nerimās jautāt Mārtiņš.

—      Tāpēc, ka neesmu to vēl nokrāsojis… Tādas tās lietas! — šoreiz bez apdomāšanās atteica Vecais Damme un tūlīt metās iekšā pa vārtiem. Iesteidzies šķūnī, viņš vēra vaļā dažādas krāsu bundžas un no katras nedaudz nolēja krējuma burciņās. Tad sameklēja vairākas otiņas, pudeli ar terpentīnu un, salicis visu kartupeļu grozā, atgriezās uz ielas.

Drīz vien ziloņa galva un snuķis jau gozējās rudzupuķu zili, bet ilkņi daudz gaišāki: ar lāsumiņiem… Vienīgo — redzamo — ziloņa labo aci Vecais Damme ietonēja pavisam tumšu.

Pašu snuķa galiņu pensionētais milicis sākumā atstāja baltu, bet tad, atmuguriski atkāpies līdz ielas pretējai malai un tur sirdīgi pakodījis otu, viņš kādā burciņā sarkano pervi tik ilgi jauca ar balto, līdz ieguva maigi rozā toni. Šādas krāsas laukumiņš pēc brīža nu noslēdza zilo snuķi, kas stiepās pāri iebraucamajiem vārtiem un ar rozā galiņu it kā sargāja mazos, pa kuriem Vecais Damme staigāja.

Ja pati krāsošana pensionētajam milicim prasīja vien kādu stundu, tad, lai notīrītu krāsu no rokām, biksēm, kurpju purngaliem, cepures naga un pat degungala, vajadzēja daudz vairāk laika. Turklāt terpentīns cirta acīs, koda ienadžos, rāva ciet elpu. Un reiz Vecais Damme pat izmetās ārā no šķūņa ieelpot svaigu gaisu. Mazliet atžilbis, viņš nolēma uzmest acis nesen pabeigtajam darbam.

Ziloņa galva jau pilnīgi atradās ceriņu krūma ēnā, bet snuķis, caur ēnu režģi izbāzies, ar pašu galiņu vēl tvēra karstās pusdienlaika saules starus.

Kad uzpūta vējelis, ēnu režģis atdzīvojās un snuķis, kā tiecoties ilgāk palikt saulē, liekas, arī tikko manāmi sakustējās…

Vecais Damme labpatikā samiedza acis un nočukstēja:

—             Nu, gluži kā dzīvs! Man viņš izdevies tik īsts, ka… varētu būt dzīvs…

Vai pensionētais milicis tajā brīdī nojauta sava vēlējuma drīzo piepildīšanos? Vairāk ticams, ka ne. Citādi viņš droši vien nebūtu spējis tik mierīgi nolikties pasnaust pusdienas laiku.

Tātad Vecais Damme, caur degunu šņākuļodams, jau kādu pusstundu, par spīti uzmācīgajām mušām, atdusējās, kad viņu sēdus uzrāva skaļi un tāli bļāvieni:

—     Laid! Laid vaļā! Es tevi lūdzu — laid taču vaļā…

Vecais Damme — tādā pašā izskatā kā gulējis —

izdrāzās pa durvīm un ātri steberēja uz vārtu pusi, no kurienes nāca troksnis.

Pa pusei jau izstūmis ārā viņa divriteni, vārtiņu ailē stāvēja kāds zēns un centās no kaut kā atbrīvoties, saukdams:

—     Laid taču vaļā!

—           Un pat neceri, ka laidīšu! — Vecais Damme iebļāvās vēl skaļāk un, beidzot ticis līdz divritenim, pieķērās tā bagāžniekam.

Zēns pavērās pusplikajā vīrā kā rēgā, bet tas saķēra zēnu aiz apkakles un, pat necenšoties noskaidrot, kas to nebija laidis vaļā, ievilka viņu atpakaļ pagalmā.

Arī tālāk pensionētais milicis rīkojās bez minstināšanās: ar vienu roku cieši turot zēnu, ar otru — atgūto braucamo, viņš abus virzīja uz mājas pusi.

Vedot svešo cauri priekšnamam, Vecais Damme no pakaramā vēl paķēra savu miliča formas cepuri un aši uzlika to galvā. Nu zēns galīgi saduga, bet vecais vīrs — tieši otrādi — iztaisnoja muguru, ierāva vēderu, pašapzinīgi nokrekšķinājās un kā sendienās kļuva svarīga amatpersona, kas aizturējusi bīstamu likuma pārkāpēju. Protams, tobrīd Vecais Damme bija pavisam aizmirsis, ka formas tērpa vietā viņu greznoja vienīgi platas un garas satīna apakšbikses… Tomēr tas jau viņu netraucēja paņemt papīra lapu un pildspalvu protokola rakstīšanai un pie tam vēl bargā balsī ierunāties:

—    Tu esi noķerts nozieguma vietā ar… visiem lietiskiem pierādījumiem…

Dzirdot šos vārdus, zēna ausis nokrāsojās spilgti sarkanas, bet Vecais Damme turpināja tikpat bargi: — Tavu vainu var mīkstināt vienīgi vaļsirdīga atzīšanās… — tad pieklusis viņš stingrāk uzbāza galvā formas cepuri un kā šautin izšāva pirmo jautājumu:

—     Tu darbojies viens pats vai kopā ar bandu?

—    Viens… gluži viens… — tik tikko dzirdami nočukstēja zēns, un pār viņa vaigiem noskrēja asaru straumītes.

—     Un ko tu būtu darījis ar nozagtu velosipēdu?

—       Pabraukātos… — zēns atbildēja tikpat klusi kā iepriekš, — līdz stacijai un… atpakaļ…

Pensionētais milicis ar strauju kustību uzmauca dziļāk formas cepuri, pieliecās zēnam tuvāk, kā vēlēdamies ieskatīties tam acīs, un lēni, pa vārdam, izrunāja nākošo teikumu:

—       Tātad tu apgalvo, ka pēc mana velosipēda… no-zag-ša-nas, — Vecajam Dammem pēkšņi likās nevietā izrunāt pēdējo vārdu, tāpēc viņš pārlaboja: — aiz-brauk-ša-nas būtu ar to vien pavizinājies līdz stacijai un atpakaļ…

—     Jā, — zēns kārtējo reizi atčukstēja.

—    Un pēc tam… varbūt… pat… pieslējis velosipēdu atkal pie šķūņa? — Vecais Damme centās pajautāt, cik nu iespējams ironiski, bet pats juta, ka tā nemaz nav gribējis teikt. Lai cik tas būtu šausmīgi, pensionētais milicis pēkšņi aptvēra — viņš neizskaidrojamā kārtā tic zēna stāstītajam.

—      Vai pieslietu velosipēdu pie šķūņa — to nu gan nezinu… — zēns stomījās, — bet pie vārtiem… noteikti…

Vecais Damme apmulsis, ka viņš, daudz pieredzējis milicis, bija uzreiz noticējis kaut kāda puišeļa meliem, nervozi ielaida pirkstus savās sirmajās krūšu spalvās… Tomēr tas neko nemainīja un neizskaidroja. Radušos neomulību vēl pastiprināja formas cepure, kas sāka žņaugt galvu kā spīlēs. Tāpēc Vecais Damme ar plašu vēzienu pārlidināja cepuri istabai pāri. Tur tā, atsitusies pret gultas galu, žēli noklakšķēja. Lai attaptos, Vecais Damme tāpat noklakšķināja mēli un pabīdīja malā papīra lapu ar virsū uzlikto pildspalvu — tagad rakstīt protokolu viņam likās pilnīgi neiespējami.

—      Nu labi, — pensionētais milicis izšķīrās un smagi cēlās kājās, — tu gribēji pabraukties līdz stacijai un atpakaļ… Ņem to manu veco velosipēdu un pūcē vaļā!

Bet, pretēji cerētajam, zēns nepielēca vis priecīgi kājās un nesteidzās ārā.

—     Tagad vairs… negribas… — viņš gluši kā pieaudzis nopūtās, — tas snuķis visu izjauca: saķēra un nelaida…

—    Tavai zināšanai — to izzāģēju es, — Vecais Damme nepalaida garām izdevību padižoties, bet tai pašā laikā i neaizdomājās līdz dzirdēto vārdu jēgai, jo viņam tagad svarīgāk par visu likās pierunāt zēnu sēsties uz velosipēda.

—        Pamēģini gan! — vīrs neatlaidās, jo juta, ka nekad, nekad vairs nevarēs citiem ticēt, ja tagad nepanāks savu un nepārbaudīs, vai zēns runājis patiesību. — Šis ir pirmskara ritenis — ar daudz lielāku pārnesumu: pret kalnu braukt ir tikpat viegli kā lejā.

—    Tikpat viegli? — zēns manāmi ieinteresējās. — Un tiek arī augšā uz dzelzceļa uzbēruma pie pārbrauktuves?

—     Kā pa sviestu! — apgalvoja pusplikais vīrs.

—     Tad varbūt… es tomēr aizlaidīšu līdz stacijai…

Vai nu braukt gribētāja uztraukums bija par lielu, vai Vecā Dammes vērtējošais skatiens par stingru, bet braucienu uzsākt zēnam uzreiz neizdevās. Viņš vairākas reizes nostreipuļoja, līdz velosipēda gaita beidzot izlīdzinājās.

Vecais Damme — tāds pats vēl puspliks — stāvēja ielas malā, vēroja lēnām attālināmies zēnu un arvien vairāk liecās uz priekšu — kā skrējējs pirms starta. Reizē ar muguras muskuļiem saspringa arī pensionētā miliča kājas. Nu tikai vēl vajadzēja kādu starta signālu, lai dažos lēcienos panāktu braucēju, aizturētu un paglābtu velosipēdu no neglābjamas pazušanas. Un par šo signālu pēkšņi kļuva zobrata žēla iečīkstēšanās… Vecais Damme to uztvēra vienīgi kā izmisīgu palīgā saucienu un… startēja… Bet tajā pašā mirklī tika sāpīgi apstādināts. Kaut kas viņu cieši turēja pie apakšbiksēm un nelaida ne soli uz stacijas pusi, kur arvien ātrāk un tālāk čīkstēja viņa mīļais velosipēds.

SUNA BŪDĀ

»

No paša rīta Mārtiņš vēl neielīda suņa būdā! Nē! To viņš izdarīja drīz pēc pusdienas laika.

No paša rīta Mārtiņš namiņā zem ceriņkrūmiem attīstīja dažas filmas, tad atkal paslēpa fotoaparātu zem krekla un izgāja pa vārtiem.

Ari šodien virs ciemata no pārmērīgā karstuma vīdēja tāda kā dūmaka. Un šādās reizēs jau parasti lietus nav gaidāms — to Mārtiņš zināja noteikti, tāpēc pārsteigts ievēroja, ka no stacijas puses ātri vien šurp peldēja melns, melns mākonis. Turklāt, nebija vēl Mārtiņš pāris reižu noklakšķinājis fotoaparāta slēdzi, kad melnais apstājās kaut kur virs Lauku ielas un iešalcās lietus gāzmas…

Tajā pašā brīdī uz sānu balkona parādījās Duduliene ar tālskati rokās, aši pavērās uz Krastiņu dārza pusi un pazuda, kā vēja pūsta.

Mārtiņš notvēra arī šo mirkli un ātri iesteidzās spraugā starp Dudulu dzeloņplūmēm un Emīlijas gladiolām.

Nu lietus gāzmas no mākoņa vairs maigi nešalca, bet gāzās lejā blīvi un smagi kā straume, kas tikusi pāri slūžu aizvaram.

Iedams dziļāk, Mārtiņš arvien vairāk pārliecinājās par to, kas no attāluma bija tikai nojaušams, — lietus robeža pilnīgi sakrita ar Krastiņu dzīvžogu. Pie tam ūdens nespēja uzreiz iesūkties pārkaltušajā zemē, un vairākas straumes jau lauzās cauri krūmiem, ar skubu tuvodamās Mārtiņam. Zēns, neparastā skata pārņemts, pat i nedomāja mukt malā un droši vien drīz jau stāvētu slapjām kājām, ja pēkšņi nebūtu strauji pastumts sānis.

Atsprādzis līdz gladiolām, Mārtiņš ar skatienu pavadīja Dudulieni, kas sāka mudīgi velēnās cirst grāvīti… Ūdens tūlīt, burbuļus mezdams, pagriezās uz dzeloņplūmēm un tecēja tām cauri…

Pāris reižu atkal noklakšķinājis fotoaparāta slēdzi, Mārtiņš ieklausījās — starp lāpstas šņirkstieniem bija dzirdamas tādas kā elsas, kā saraustīts meldiņš, kuru

saturēja kopā racējas pašas vārds: «Eleo-nora, Ele-onora…»

Mārtiņš spēra vēl dažus soļus tuvāk, bet dungošana spēji aprāvās, un zēns, tā arī nesaprotot, ka dabūjis dzirdēt populāro želejas dziesmiņu, nu stāvēja aci pret aci ar kaimiņieni.

—       Kā sokas ar fotografēšanu? — viņa jautāja un atspiedās pret lāpstu, bet, tūlītēju atbildi nesagaidījusi, turpināja: — Gribēju jau labi sen ar tevi aprunāties… Manas mājas otrajā stāvā ir viesistaba — liela un gaiša kā zāle. Un es vienmēr domāju, ka tajā reiz vajadzētu iekārtot kādu izstādi. Vai tev kā fotomāksliniekam nekārojas redzēt savas bildes, smuki ierāmētas, pie sienas? Tad arī citi varētu par tām papriecāties…

Mārtiņš pats to neapzinājās, bet viņam no brīnumiem bija pavērusies mute un lūpas savilkušās muļķīgā smaidā. Un kāpēc gan lai tā nenotiktu? Viņu neviens vēl nebija saucis par fotomākslinieku! Un piedāvājis zāli izstādei!

Ja Mārtiņš pats neapzinājās, ka viņa mute ir pusvirus, tad Duduliene to redzēja brīnišķīgi un saldā balsī vēl pajautāja:

—     Tev taču jau pietiek fotogrāfiju, lai izstādītos?

—     Vēl ne… — pārvarējis apjukumu, beidzot ierunājās Mārtiņš, taču šajos dažos mirkļos pēc vilinošā piedāvājuma izteikšanas viņš iedomājās tik daudz ko fotografēšanas vērtu, ka spēja pateikt:

—     Bet… drīz būs…

—     Tā ari man likās, — savu zirnekļa tīklu turpināja aust Duduliene, — mūsu ciemā pēdējā laikā jau tik daudz kas notiek, — viņa it kā starp citu pamāja uz gladiolu dzīvžogu, — ka pietiktu arī desmit izstādēm…

Mārtiņš par dzīvžogu saprata burtiski un priecīgi iesaucās:

—     To jau es sen nofotografēju!

Bet Duduliene pielika pirkstu pie lūpām un tikai vēl pārprasīja:

—     Tātad — norunāts?

—    Norunāts! Protams, ka norunāts… — gavilēja Mārtiņš un palēkdamies iznāca uz Ozolu ielas.

Vēl nofotografējis pāris reižu viņu pašu ģimenes māju, zēns steidzās jauno ziņu pavēstīt māsai.

Bet Māra par šo priekšlikumu nebija sajūsmā.

—     Tu tik neaizmirsti nofotografēt, kā viņa ar binokli blenž uz Ādolfa un Emīlijas māju, kā izspiego Gaužus, kā novakaros ložņā ap gladiolām un cenšas ieskatīties apgaismotajos logos… Jā, jā, nofotografē, kā… — Mārai no dusmām aizrāvās balss. — Un tie tik būs kadriņi — lielajai un gaišajai viesistabai!

Taču arī šie māsas vārdi neatvēsināja Mārtiņu. Pareizāk sakot, viņš Māras teikto dzirdēja tikai daļēji, jo domās jau fotografēja un vēlreiz fotografēja… Tad, dienu un nakti neizgājis no namiņa zem ceriņiem, kopēja un attīstīja liela izmēra bildes.

Ak, ja Mārtiņš zinātu, kādu lomu savā labi pārdomātajā uzvedumā viņam ir iecerējusi Duduliene! Ja tik zēns zinātu un saprastu, viņš nemūžam nepiekristu pretējās ielas puses kaimiņienes priekšlikumam! Bet, kā Mārtiņš varēja zināt, ka viņš vāks pierādījumus pret Ādolfu un Emīliju, lai viņus abus pēc iespējas ātrāk dabūtu prom no Budeskalniem?

Un, neko ļaunu nenojauzdams, zēns devās fotomedībās. Turklāt pats sākums jau uzreiz bija reti veiksmīgs — tikko iznācis ārā, Mārtiņš ievēroja uz ielas pret savu māju stāvam Veco Dammi, kas kaut ko nagloja pie vārtiem. Un tā bija liela ziloņa galva kopā ar snuķi un ilkņiem.

Protams, Mārtiņš par to uzreiz ieinteresējās un, pajau

tājis Vecajam Dammem, kāpēc tā ir balta, nolēma novērot ari tālāko. Tomēr, cik ilgi tā stāvēsi svešu vārtu priekšā! Bija nepieciešams kāds drošs slēpnis… Tādu uzstādīt viņu pagalmā likās bezjēdzīgi, jo pārāk liels attālums šķīra Ozolu ielas 11. no 18. māju. Slēpnim vispiemērotākā vieta likās Gusta dārzs, un tāpēc Mārtiņš bez kavēšanās gāja iekšā pa kaimiņu vārtiem.

Gusts pie mājas uz soliņa lasīja grāmatu, bet Mārtiņš pat neuzmeta acis tās vākam — ne jau tāpēc viņš bija nācis. Bet Gusts savukārt apsēdināja kaimiņu sev blakām un tik vien noteica:

—    Pagaidi! Baigi interesanta vieta…Izlasīšu līdz nodaļas beigām.

Mārtiņš garlaikoti vērās apkārt. Visērtāk novērot pensionētā miliča vārtus būtu no Gusta dārza dienvidu stūra, kas atradās tieši pretī snuķim, bet to taču nevarēja darīt, sēdot aiz latiņu žoga… Vajadzēja kaut nedaudz nomaskēties! Bet kur lai ielien? Upeņu krūmā? To nepieļaus Gusta mamma un izjauks vēl novērošanu pašā svarīgākajā brīdī… Nederēja ari doma uzrāpties kādā ābelītē. Par traci, kas saceltos, ja nolūztu kāds zars, i domāt negribējās.

Pa to laiku Gusts bija ticis galā ar interesanto grāmatas nodaļu un, uzzinājis par Mārtiņa nodomu, arī sāka prātot:

—     Zini, vajag uzcelt zaru būdu! Kā ābeļdārzos zaķus medot… — viņš ierosināja.

—        Sevišķi labi tādas būdas iznāk no rabarberu kātiem! — Mārtiņš Gusta teikto neuztvēra nopietni.

—   Tad varbūt uztaisīsim vigvamu? — turpināja fantazēt Gusts, bet pēc mirkļa jau pats žēli novilka, — kur ņemsim kārtis un ādas?

—        Bet ja nu mēs uzceltu cietoksni no malkas pagalēm, — Mārtiņa skatiens tieši tobrīd kavējās pie lielās un apaļās malkas grēdas.

179

—     To oma gan negribēs, — uzreiz iebilda Gusts, — bet, ja ievēros mamma, tad man… — zēns izteiksmīgi sakrustoja pirkstus kā restes, — …arests līdz nedēļas beigām.

—     Tad jau atliek vienīgi līst tajā… — Mārtiņš norādīja uz malkas šķūņa stūri, pie kura sašķiebusies jau nez kuro gadu balstījās aplupusi suņa būda, kas droši vien jau bija aizmirsusi savu pēdējo iemītnieku. Arī Gusts neatcerējās suni savā pagalmā, bet to nu gan nespēja aizmirst, kā vēl pirms neilga laikā šo būdu izmantoja, lai slēptos no vecāsmammas. Tāpēc zēns ierūcās, nometās četrrāpus un ielīda būdā.

Pēc Gusta būdu tūlīt iemēģināja Mārtiņš. Un, ja iekšā zēns līda, acis pārgriezis un zobus klabinādams, tad ārā rāpās jau ar nopietnu seju, kas liecināja, ka viņš par slēpni ticis skaidrībā:

—     Tur iekšā ir daudz ērtāk, nekā no ārpuses izskatās, — Mārtiņš pēkšņi teica.

—     Vau! Vau! Man ir ēr-r-ta būda… — māžojās Gusts.

—     Tad noliksim šo ērto būdu tur pie žoga — pret Vecā Dammes māju… — ierosināja Mārtiņš.

—    Vau! Vau! Man nav nekas pr-r-etī… — atrēja Gusts.

…Un tā nu Mārtiņš gulēja suņa būdā. Viņa kājas

spraucās ārā un atdūrās upeņu krūmā, bet fotoaparāta objektīvs skatījās uz Ozolu ielu pa spraugu, kas bija radusies, zēniem būdas mugurpusē noplēšot vienu satrupējušu dēli.

Vecais Damme pašlaik ar smalku otiņu lika virsū baltus lāsumiņus ziloņa ilkņiem. To viņš darīja lēni, apdomīgi un izbaudīja katru otas pieskārienu: lāsumiņš — atkāpšanās — pašķiebta galva un laimīga nopūta… Atkal lāsumiņš — atkāpšanās — pašķiebta galva un vēlreiz laimīga nopūta.

Kad Duduliene pierunāja Mārtiņu gatavoties fotoizstādei, viņš pat nenojauta, kādu lomu spēlēs jau iepriekš iestudētajā uzvedumā. Un arī tagad, slēpjoties suņa būdā, — vai zēns varēja zināt, ka nu visvairāk līdzinās Vecajam Dammem, kad tas nosalis un nožēlojams naktī gulēja slapjajā zālē — netālu no Ādolfa un Emīlijas mājiņas? Jā, tam pašam pensionētajam milicim, kuru viņš nu izsekoja!

Bet ilgi vairs Mārtiņam neiznāca krāsošanu novērot — Vecais Damme nopervēja vēl tik snuķa pašu galiņu un tad iegāja pagalmā.

Mārtiņš savukārt, sajutis izsalkumu, aizšmauca uz māju.

Sasmērējusi brālim dažas sviestmaizes, Māra uzstāja, lai tomēr apkaplētu mammas atvēlētās dobes.

—    Gan jau to, kā Duduliene izspiego kaimiņus, paspēsi nofotografēt arī vēlāk… Maz ticams, ka viņa tuvākajā laikā mainīsies… — Māra piebilda.

—      Es nemaz nefotografēju Dudulieni, — Mārtiņš ar pilnu muti skaidroja, — mani vairāk interesē Vecais Damme.

—     Ak, tu tagad esi uzņēmies špionēšanu? — zobojās Māra un droši vien būtu vēl kaut ko piebildusi, ja zinātu, ka viņas miesīgais brālis garas stundas pavada… suņa būdā…

Bet to nu Mārtiņš māsai neuzdrošinājās teikt. Tad jau labāk — viens divi, izravēt tās dažas dobes un klusām prom…

Pēc kāda laiciņa Mārtiņš kapli nomainīja pret fotoaparātu un atkal ieņēma kranča vietu.

Un, ja vien viņš aizkavētos par dažam minūtēm, tad neredzētu pašu sākumu atgadījumam ar divriteni.

Svešo puiku nākam pa Ozolu ielu Mārtiņš ievēroja, pirms viņš vēl bija sasniedzis Vecā Dammes vārtus.

«Acīmredzot kāds no jaunajām mājām otrpus stacijas,» vēl iedomājās suņa būdā sēdošais, kad svešais jau itin droši atvēra mazos vārtiņus un tieši garām snuķa rozā galiņam devās iekšā pagalmā.

Kaut arī tas notika tik ātri un pārsteidzoši, Mārtiņš tomēr paspēja pāris reižu noklakšķināt fotoaparāta slēdzi.

Pēc minūtes vārtiņi no iekšpuses tika atvērti atkal, un spraugā vispirms parādījās Vecā Dammes velosipēda priekšējais ritenis, tad ragi, kurus turēja svešais, un beidzot viņš pats… Vārtiņu ailē vēl bija tikai pakaļējais ritenis, kad pēkšņi rudzupuķu zilais snuķis ar maigi rozā galiņu sakustējās un… sakampa svešo aiz rokas…

Mārtiņš aizmirsa, ka jāfotografē, un blenza pāri ielai, nevarēdams izrunāt ne vārda. Ja viņš pats savām acīm nebūtu redzējis, kā Vecais Damme to snuķi naglo pie vārtiem, kā krāso no krējuma burciņām, tad… tad… Bet nu šis koka gabals… caps… saķēris zagli un nelaiž vaļā…

Tomēr noķertais ar to nebija mierā un iebļāvās:

— Laid! Laid vaļā! Es tevi lūdzu — laid taču mani vaļā!…

Un ilgi pēc šiem bļāvieniem nebija jāgaida — drīz vien no mājas puspliks izdrāzās Vecais Damme — saķēra i velosipēdu, i svešo un abus ievilka atpakaļ…

Mārtiņš izlīda no būdas, atspiedās pret žogu un lēnām atguvās. Tad pavērās pāri ielai uz snuķi — tas, kā jau tādam koka darinājumam pienākas, sastindzis stiepās pāri iebraucamajiem vārtiem. Nu tikai Mārtiņš apjēdza, ka viņa filmā no šī notikuma nav ne kadra. Bet vajadzēja par katru cenu! Un zēns nolēma gaidīt.

Laiks vilkās bruņurupuča gaitā: sekundes Mārtiņam likās minūšu garumā, bet minūtes — garas un garlaicīgas stundas…

Beidzot tomēr Vecā Dammes mazie vārtiņi atvērās un pa tiem atkal spraucās ārā pazīstamā velosipēda priekšējais ritenis. Tad arī ragi, kurus, tāpat kā iepriekšējo reizi, turēja svešais.

Nu gan Mārtiņš fotografēja kā bez jēgas! Un tūlīt, tūlīt vajadzēja sakustēties snuķim un kārtējo reizi aizturēt zagli. Bet nekas tamlīdzīgs nenotika. Svešais izstūma velosipēdu uz ielas un ar grūtībām tam uztrausās virsū.

Tajā brīdī, tāds pats puspliks kā iepriekš, parādījās arī Vecais Damme. Viņš žēli skatījās uz savu velosipēdu, bet neteica ne vārda, ne arī kā citādi braucēju aizturēja.

Svešais samina pedāļus, velosipēds nostreipuļoja un uzņēma gaitu. Kā parasti tādās reizēs, žēli iekaucās lielais zobrats. Un to nu pensionētais milicis laikam vairs nespēja izturēt: viņš metās pakaļ. Un tad — šoreiz Mārtiņa fotoaparāts paspēja laikā — snuķis ar kampienu apstādināja Veco Dammi. Kā viņš, nabadziņš, locījās un mēģināja izrauties! Bet viss velti — pats bija kā pielīmēts vārtiem, bet velosipēds strauji čīkstinājās prom pa Ozolu ielu.

Mārtiņš, atmetis jebkuru piesardzību, pielēca pie žoga un bija gatavs mesties pakaļ svešajam, tomēr laikus apjēdza, ka skriešus to vairs nepanākt. Tāpēc zēns bezpalīdzīgi saduga un kā nokaunējies ielīda atpakaļ suņa būdā.

Vecais Damme nekustīgi gaidīja svešo atgriežamies. Un kas cits atlika Mārtiņam — kā vien rīkoties tāpat.

Šoreiz savām acīm zēns īsti neticēja — vispirms tālu, tālu, tad arvien tuvāk atskanēja: čī-ī-k, čī-ī-k, čī-ī-k…

Laikam jau arī Vecais Damme uz savu dzirdi nepaļāvās, bet nemierīgs tomēr kļuva. Viņa nemiers nemazinājās arī tad, kad braucēju jau varēja labi saskatīt. Vēl taču bija iespējams nogriezties pa Kalna ielu… Bet tas nenotika — svešais nesteidzīgi piebrauca pensionētajam milicim klāt un teica: '

— Paldies! Patiešām velk augšā uz dzelzceļa uzbērumu…

Vecais Damme no priekiem vairs neko nevarēja uzsākt mierīgi — kā puika viņš uzlēca atgūtajam velosipēdam, šķindinādams zvaniņu, neparasti veikli pariņķoja pa ielu. Tad, veicot kādu apli, piestūrēja pie vārtiem un noskūpstīja snuķi — visparastāko no dēļiem izzāģēto snuķi, kas bija atdzīvojies tikai tādēļ, lai viņš sāktu ticēt cilvēkiem.

STARP PLAUKSTĀM

Gulēt suņa būdā tomēr bija ļoti neērti, bet no turienes netraucēti varēja fotografēt tos, kas gāja pa Ozolu ielu.

Gusts šad tad gar upeņu krūmiem aizlavījās līdz Mārtiņa slēpnim un paraustīja draugu aiz kājas. Arī ejot garām žogam, tiklīdz viņš bija pret suņa būdu, tā visādi šķobīja seju un centās izbāzt pēc iespējas garāku mēli.

Šādu ķēmīgu portretu kolekcija Mārtiņam bija varen plaša, tomēr viņš tik un tā nepalaida garām izdevību nofotografēt kārtējo Gusta grimasi.

Bet nākamajā dienā, kuru arī Mārtiņš pavadīja suņa būdā, Gusts nebija noskaņots uz ākstīšanos. Jau drīz vien pēc uzcelšanās viņš uzlīda bēniņos un atvēra jumta lūku. Tad ilgi stāvēja pret lielo, uz debesīm pavērsto plaukstu. No tās plūda dīvains spēks, kas pārņēma Gustu savā varā. Un drīz vien pienāca brīdis, kad zēns pēkšņi ieraudzīja uz bēniņu sienām arī citas lielās plaukstas. Tās ieskāva Gustu no visām pusēm, un viņš jutās kā milzīga zieda viducī. Šī sajūta zēnam gan nebija sveša — toreiz viņš bija stāvējis tāpat! Tikai līdzās bija tēvs. Un nu Gusts pilnīgi skaidri zināja, ko grib…

«Tev tas jāvēlas, un viss!» zēns vēl domās atkārtoja tēva vārdus un redzēja, ka bēniņu sienas no viņa sāk attālināties un tad pazūd pavisam…

» * *

—     Gustiņ! Jau divpadsmit… Jāsāk vārīt pusdienas, bet mājās nav ne lāses piena. Kāp lejā! — bēniņu kāpņu galā bija nostājusies vecāmamma un sauca: — Aizteci mudīgi uz veikalu! Gus-tiņ!

Bet, atbildi tā arī nesagaidījusi, vecāmamma neizpratnē secināja:

—     Nu gan veikli aizšmaucis! Tikko vēl dzirdēju augšā brakšķināmies, bet jau prom. Būs vien jāiet pašai.

Gusta vecāmamma, kas bija jau gandrīz samierinājusies ar mazdēla biežo aizkavēšanos un slēpšanos, pēc veikala vēlreiz pārlūkoja tukšās istabas, tomēr nekļuva nemierīga, jo viņai pēkšņi uzausa atmiņā kāds atgadījums pirms mēneša, kad pavisam nejauši savu mazdēlu bija uzgājusi bēniņos. Tāpēc arī tagad viņa kāpa augšā pa stāvajām kāpnēm.

Vecajai sievietei par lielu pārsteigumu jumta lūka bija vaļā, un no augšas vēlās iekšā saules staru kūlis. Savā atspulgā tas ķēra arī skursteni un lielo plaukstu.

Vecāmamma, visu laiku domādama par pazudušo Gustu, uzreiz nojauta, ka ir pavisam tuvu mīklas atminējumam, bet ar prātu nekādi nevarēja saprast, kāds Gustam sakars ar šo ogles zīmējumu, kuru pirms daudziem gadiem bija atstājis viņas kādreizējais znots — Gusta tēvs.

Beidzot, neziņā paraustījusi plecus, vecāmamma nolēma vēl izstaigāt pagalmu un dārzu.

Nākamā mīkla viņu gaidīja pie malkas šķūnīša. Tur kaut kā trūka! Jā, viņa tiešām nekļūdījās — nelielā laukumā zāles stiebri bija izstīdzējuši un stiepās daudz gaišāki — kā auguši bez saules… Nu kā tad: parastajā vietā neatradās vecā suņa būda.

Vecāmamma, vairs neuzticēdamās savām priekšnojautām par mīklas drīzo atminējumu, tūlīt saistīja Gusta prombūtni ar suņa būdas pazušanu.

Protams, veco būdu bija iespējams dabūt prom no acīm, vienīgi to ievelkot kādu krūmu ēnā.

Asajiem dzelkšņiem pilnās ērkšķogas neko aizdomīgu neslēpa. Tātad palika vēl upenes — Ozolu ielas žogmalē. Un nebija nemaz dziļi jālaužas krūmos, lai pamanītu, ka no pazudušās suņa būdas rēgojas ārā kādas kājas! Vecāmamma tās nogrāba pie potītēm un vilka uz savu pusi… Bet kājas pretojās — spirinājās, tirinājās un beidzot pat izrāvās! Tad ātri pazuda būdā, un drīz vien to vietā parādījās apjukusi puišeļa seja.

—    Tu tas esi, Mārtiņ?! — vecāmamma tik izdvesa. — Bet kur Gusts?

—       No paša rīta neesmu viņu redzējis, — kaunīgi

atbildēja suņa būdā sēdošais.

* « *

…Kad Gusts īsi pirms sešiem klusi nokāpa pa bēniņu kāpnēm un iegāja istabā, mamma, rokas uz krūtīm sakrustojusi, vērās ārā pa logu. Vecāmamma, pati to neapzinādamās, kodīja sava plecu lakata stūri un ieklausījās katrā troksnītī. Vārtiņu sen nesmērētās viras čīkstēja, un šo skaņu palaist garām nedrīkstēja. Tomēr neiečīkstējās vis vārtiņu viras, bet gan kāds pavaļīgs istabas grīdas dēlis! Un abas sievietes satrūkušās apcirtās pret ienācēju.

Ja vecaimammai vajadzēja kādu brītiņu laika, lai attaptos, tad mammai tas nemaz nebija nepieciešams.

—      Kur tu blandījies visas šīs garās stundas? — viņa kā skaldīt noskaldīja.

Gusts vērās uz mammu un vilcinājās ar atbildi. Nē, viņš necentās uz ātru roku izdomāt kādu attaisnojumu, bet labi zināja, kas sekos, ja pateiks patiesību.

—        Nu, drošāk, drošāk! — mamma mudināja. Arī vecāmamma panācās soli tuvāk un ieinteresēti gaidīja mazdēla atbildi. Beidzot Gusts tomēr izšķīrās un, vērdamies vecāmammā, pateica:

—     Es satikos ar… tēti…

Vienalga ko, tikai ne šādu dēla atbildi bija gaidījusi mamma.

—    Atkal sākas! — viņa saniknojusies kliedza. — Atkal šie pekstiņi! Mēs taču skaidri un gaiši izrunājām — nekad vairs… nekad… Vai dzirdi? Ne izdomāt, ne runāt visādas muļķības! — Un nezin cik ilgi mamma kliegšus vēl būtu dēlam atgādinājusi iepriekš norunāto, ja tajā brīdī neierietos pulkstenis…

Mamma sapurināja galvu, kā uzmācīgu mušu aizgaiņādama, un, pat nesagaidījusi, kamēr pulkstenis norej savas reizes, ātri iegāja blakus istabā, pēc brīža atgriezdamās no turienes ar nodzeltējušu avīzi rokās:

—     Tad nu mums reiz ir jātiek skaidrībā! — viņa jau daudz mierīgākā balsī ierunājās.

Vecāmamma smagi apsēdās uz dīvāna un vēl centās viņu atrunāt:

—     Diezin vai tagad ir īstā reize…

Bet mamma ar rokas mājienu runātāju apklusināja.

—    Tu pati redzi, māt, ka tie pekstiņi sāk iet par tālu — tam nu jādara gals! Gust! — mamma locīja vaļā veco avīzi. — Ar savu tēvu tikties tu nu nekādi nevarēji, jo dažus gadus pēc mūsu izšķiršanās viņš pēkšņi pazuda — bez vēsts… Šeit tas ir smalki aprakstīts — pēc aculiecinieku stāstiem… Un, tā kā, manuprāt, tavs papucītis īstai, reālai dzīvei nederēja, tad tas bija labākais, kas ar viņu varēja notikt: ņemt un pazust pašam savos izfantazējumos…

Vecāmamma ar izbijušos skatienu pavadīja mammas teikto, bet pie pēdējiem vārdiem pat ierāvās dīvāna stūrī.

Gusts paņēma no mammas avīzi un ar acīm pārskrēja pirmajai, pasvītrotajai salikuma rindai. Tā vēstīja: «NEPARASTS NOTIKUMS.» Tad sekoja pati informācija.

«Kā ziņo mūsu korespondents, N. ciemā mīklainos apstāk[os pazudis pilsonis Pētersons.

Vietējie iedzīvotāji apgalvo, ka tas nav nelaimes gadījums. Jau vairākus gadus pirms savas pazušanas P. mērķtiecīgi tai gatavojies: vedis mājās lielus laukakmeņus un kalis no tiem dīvainas skulptūras — pret debesīm pavērstas plaukstas, kuras uzstādījis žoga vietā ap savu māju.

Turklāt interesants ir fakts, ka īsi pirms pazušanas, atbildot uz sava tuvākā kaimiņa K kunga jautājumu, kādam nolūkam kalis šīs daudzās vienādās skulptūras, P. dziļdomīgi paziņojis — ikviena plauksta uztverot kosmosa enerģiju un ar tās palīdzību viņš cerot nokļūt citā Laikā, kur cilvēki atkal daudz kam ticēšot, tāpat kā agrāk.

Un tiešām — dažas dienas pēc tam P., no rīta 'iznācis dārzā, nostājies starp plaukstām, un… izgaisis… K kungs apgalvo, ka to redzējis pats savām acīm: P. esot sācis bālēt un beidzot izkusis gaisā kā cukurgrauds tējā

Par šo neparasto notikumu ieinteresējušies daži pazīstami Rīgas zinātnieki Iespējams, pētījumi sāksies pašā tuvākajā laikā. Par to ziņosim īpaši»

—         …nostājies starp plaukstām… — avīzi pusbalsī pārlasīja Gusts, — …ar mani arī tā notika…

—      Nē, nē un vēlreiz nē! — mamma spēji pārtrauca

Gustu. — Es nu nedrīkstu paļauties šiem murgiem! Tu taču nemēģināsi man iestāstīt, ka šorīt biji bēniņos…

—     Jā, bēniņos… — Gusts pamāja.

—     Māt, — mamma izmisusi apsēdās blakus vecaimammai, — es laikam nekad, nekad netikšu vaļā no šī murga. Kad man par tām plaukstām pirmoreiz stāstīja Gusta tēvs, es skaļi smējos. Arī par viņa smērējumu tur bēniņos. Bet, kad patriecu viņu un reiz uzgāju augšā viena pati, pēkšņi sajutu… vai saproti… man iegribējās… lidot… Man pat likās, ka es varētu… un… pietiktu arī spēka… Jā, tik tālu es jau biju novesta — pilnīgi normāls un visādām muļķībām neticošs cilvēks. No šausmām, ka nākošreiz es varbūt patiesi, rokas kā spārnus izpletuši, vēl izmetīšos ārā pa bēniņu logu, tūlīt aizbalsināju ciet tās lielās plaukstas. Tik viena, uz skursteņa, atkal un atkal parādījās, tomēr netraucēja dzīvot visus šos gadus. Bet tagad, kad jau likās — viss sen garām, tās šausmas sākas no jauna… — mamma raudulīgi stāstīja, un Gustam kļuva viņas žēl, tomēr, kā palīdzēt un nomierināt, nezināja. Bet pēc brīža mamma jau pati attapās un vēl iedomājās pārbaudīt dēla teiktā patiesību. Un tā nu bija viņas pēdējā cerība uz visiem laikiem aizmirst pašas piedzīvoto bēniņos.

—    Tomēr… interesanti… — mamma ironizēja, — kā tu nokļuvi… pie sava tētiņa?

—     Kad tu pirmīt mani pārtrauci, es jau sāku stāstīt… Šorīt uzkāpu bēniņos, atvēru jumta lūku un…

Bet mamma nespēja noklausīties dēla teikto līdz galam, viņa dega nepacietībā: — Tūlīt uzkāpsim tur augšā abi kopā!

Vecāmamma pēc visa dzirdētā nevarēja saņemties kaut ko uzsākt un neizkustējās no savas vietas.

Bēniņos Gusts nostājās pretim skurstenim ar uzzīmēto plaukstu. Vakara saules pēdējie stari to gan apspīdēja, bet plauksta tomēr likās kā nogurusi — neko, it neko tā nestaroja zēnam. Gusts izbrīnījies piedūra pirkstu plaukstai un sajuta vien skursteņa ķieģeļu vēsumu.

—     Nu, drošāk! Drošāk! — mamma mudināja dēlu. — Un nekautrējies nemaz, kā pirmīt, savas muļķības gvelžot…

Gusts apskatījās apkārt — citas lielās plaukstas vispār nebija redzamas. Un, lai kā ari Gustam tagad būtu gribējies pierādīt, ka viņš spēj pazust un satikties ar tēvu, viņš vēl joprojām atradās turpat, un nebija tāda spēka, kas palīdzētu. Kārotā pārvērtība acīmredzot nenotika tāpēc vien, lai padižotos un attaisnotos… To sapratis, Gusts sarūgtināts vairs nebilda ne vārda. Mamma dēla klusēšanu tūlīt iztulkoja kā atzīšanos melos un, nokāpusi lejā, teica vecaimammai:

—     Nekādā gadījumā nedrīkst ņemt visu par pilnu, ko Gusts runā… Nu labi, ka vismaz man pietika prāta kārtējo reizi pārbaudīt. Tālu jau nebija, ka arī es… es sāktu ticēt un šaubīties par… sevi… Bet tu, dēliņ, — mamma pagriezās pret Gustu, — pasēdi šodien mājās un visu labi pārdomā!

SKANOŠĀS ŠŪPOLES

Billes un Jēkaba mamma šodien uz Rīgu nebrauca, tāpēc jau no agra rīta ar kaplīti rokā līkņājās dārzā.

Izravējusi kārtējo dobi, viņa aiznesa nezāles uz komposta kaudzi un iegāja mājā paskatīties, vai bērni nav uzcēlušies. Taču rūpēties par brokastīm vēl nebija nekādas vajadzības — Bille, apķērusi lāci, zvilnēja, pagriezusies pret sienu, bet Jēkabs šņākuļoja ar galvu zem segas tik mierīgi, it kā tikai nesen būtu iegājis gulēt.

—      Nu, lieli migužas gan! — mamma tikai klusi pie sevis noteica un devās atpakaļ dārzā.

Rīta dzestrums arvien vairāk atkāpās saules priekšā, un mamma gluži nevilšus sāka steigties. Kaplis, irdinot mīksto zemi, viegli skrapstēja, bet, atsitoties pret kādu akmeni, pat skaņi iedziedājās. Vienā tādā reizē metāla asmens uzreiz neapklusa, bet turpināja melodiski skanēt vēl kādu laiciņu.

Mamma par šo kapļa dziedāšanu vien pasmaidīja un tikpat enerģiski irdināja zemi tālāk. Tomēr arī tad melodiskā skaņa nenoslāpa. Vēl vairāk — brīnumaini viļņoja virs dārza gaisā.

Nu gan mamma pārtrauca ravēšanu un izbrīnīta pielika kapli pie auss — kā bija redzējusi dziesmu svētkos diriģentus darām ar toņdakšiņu.

Bet neskanēja jau kaplis! Tas bija mēms, kādam tam arī pienākas būt… Brīnumainā tinkšķēšana, kas skanēja, kā atverot kādu noslēpumainu lādīti, plūda no zāļainā klajuma puses.

Un mamma vairs nespēja skrapstināt kapli, baidīdamās, ka tad viss uzreiz apklusīs, noslēpumu lādītes vāks aizcirtīsies, un neviens vairs nekad neuzzinās, kas tur atrodas iekšā.

Bet nebija nemaz šī skaņa tik trausla, kā mammai sākumā likās, — tā plūda ar spēcīgu vilinājumu, un drīz vien atvērtajā bērnistabas logā parādījās Billes galva un atskanēja viņas sauciens:

—        Jēkab, celies! Zvaniņi! Viss dārzs ir pilns ar zvaniņiem…

Un nu tikai mamma aptvēra, ka viņa taču visu laiku klausījusies daudzu sudraba zvaniņu spēli.

—    Tas nav mūsu dārzā! — nu logā pavīdēja arī Jēkaba gaišais cekuls. — Zvaniņi skan no Ādolfa un Emīlijas mājas. Skriesim skatīties!

—        Bet apģērbties? Bet brokastis! — Mammai zvaniņu vilinājums bija beidzies un sākās parasts rīts pēc bērnu uzcelšanās.

—     Mēs tik projām un atpakaļ! — atsaucās Jēkabs un uzrāva kājās šortus. Arī Bille vienā mirklī paspēja pidžamu nomainīt pret puķainu kleitiņu. Un tas notika tik ātri, ka mamma paspēja vien pie dārza sūkņa nomazgāt rokas un pa taciņu atnākt līdz mājai.

—     Bet tad nekavējieties! — viņai nekas cits neatlika, kā nobrīdināt bērnus, kas jau kailām pēdām plakšķināja prom pa Lauku ielu.

Garām Krastiņu žogam, garām Vecā Dammes šķūnim, tad… stop… Kā zemē iemieti, kā ieauguši starp zāļainā klajuma vībotņu ceriem, brālis ar māsu lūkojās uz Ozolu un Grāvja ielas stūri, kur pašas savā nodabā kustējās šūpoles: prom un atpakaļ, prom un atpakaļ… Un ik šūpoļu vēzienu pavadīja tāda kā zvaniņu ietinkšķēšanās.

Bille, pārvarot satraukumu, pieskrēja pie šūpolēm un kāpa vienā laiviņā iekšā. Tomēr nepaspēja vēl kārtīgi atsperties pret zemi un iecelt otru kāju, kad Jēkabs jau stāvēja blakus laiviņā un saliecies sāka iešūpot.

Un nu notika tas, ko nevarēja paredzēt ne Jēkabs, ne Bille — sudraba zvaniņi katram bērnam skanēja atšķirīgi. Billes šūpoles: tink-tink, tink-tink… Dzidri un aizrautīgi, kā meitene pati mēdza smieties par kaut ko.

Turpretī Jēkaba šūpoļu zvans bija stingrāks un noteiktāks: bam-bam, bam-bam… Bet kopā abiem iznāca gandrīz vai viņu parastās bērnistabas sarunas: tink, tink-bam! Tink, tink-bam! Bam, bam-tink! Bam, bam-tink!

Gustam zāļainais klajums gan atradās vistuvāk, tomēr viņš ieradās tikai tad, kad Jēkaba un Billes šūpoles jau sarunājās pilnā sparā. Klausoties šo priekšnesumu, zēns nu dega nepacietībā dzirdēt, kā šūpoles skanēs, viņam esot laiviņā.

Tā kā Bille bija pilnīgi pārņemta ar šūpošanos un sava iezvanītā klausīšanos, Jēkabs laida nepacietīgo Gustu savā vietā. Un sākumā pat jutās nedaudz vīlies — vai tiešām visiem zēniem skanēs vienādi?

Bet, tikko šūpoles uzņēma augstumu, tā nebija vairs ne mazāko šaubu, ka Gusta zvans nelīdzinās iepriekšējam. Bam-mmm! Bam-mmm! — zemi, noslēpumaini un ilgstoši ducināja šūpoles. Skaņa vēlās it kā lielos kamolos un ātri vis neizgaisa, bet viļņojās virs ciemata.

Līdzās šiem lielajiem, noslēpumainajiem viļņiem Billes gaišie tink-tink nu izklausījās kā tādi putna piesitieni ar knābi.

Tomēr Jēkabs, Bille un Gusts nebija vienīgie, ko ataicināja šūpoļu zvani. Pēc brīža savu kārtu jau gaidīja Māra. Pavisam nejauši, ejot garām zāļainajam klajumam, viņa apstājās un tā arī nekur tālāk nebija tikusi.

Kad Māra kāpa iekšā Billes laiviņā, viņai trīcēja ceļgali — tik atbildīga un nozīmīga meitenei likās šī spēle un pārbaude ar šūpolēm.

Bet velti viņa bija baidījusies!

Augsta un tīra skaņa piepildīja zāļaino klajumu. Tā gan viena pati ilgi neviļņojās gaisā, bet nu kopā ar Gusta zvanu plūstošajiem kamoliem turējās un nedzisa. Par to priecīga, Māra veikli atstāja kustošās šūpoles un uz vienas kājas lēca mājās, lai pēc iespējas ātrāk piedzīvoto pastāstītu mammai, bet, atradusi istabas un virtuvi tukšu, piedauzīja pie namiņa zem ceriņiem.

—    Nedrīkst! Pagaidi! — no iekšpuses atkliedza Mārtiņš un vēl vairākas minūtes šļakstinājās, pūta un stenēja aiz slēgtajām durvīm.

—    Kas noticis? — beidzot viņš īgni pabāza galvu, acis no spilgtās saules piemiedzis. — Ja mani katru bridi kāds traucē, es tās bildes izstādei nekad neuzkopēšu.

— Nu labi, es varu tev arī neko nestāstīt! — Māra apcirtās un jau devās pa taciņu prom, bet vienīgi vēl piebilda: — Ka tik tu vēlāk nenožēlo, zaudējis labāko kadru…

Mārtiņš uzreiz aizmirsa aizsāktos darbus un pēc labākā kadra bija gatavs steigties tūlīt.

Un, kā nedaudz vēlāk izrādījās, Māra, nerrojot brāli, pati to neapzinādamās, bija teikusi patiesību, jo, kad viņi abi ieradās pie šūpolēm, tajās sēdēja Ādolfs un Emīlija… Turklāt skanēja tie paši sudraba zvārgulīši, kurus no rīta pirmos bija dzirdējusi Jēkaba un Billes mamma.

Ādolfs un Emīlija šūpojās un smaidīja. Un nekā cita viņiem arī neatlika ko darīt — diena vērtās arvien jaukāka, un zvaniņi skanēja tik maigi.

Mārtiņš nekautrēdamies nu klikšķināja fotoaparātu pilnīgi atklāti. Te, nostādamies Ādolfam un Emīlijai priekšā, te, paiedamies aizmugurē, te atkal — skatoties no sāniem. Sī pēdājā pozīcija zēnam patika vislabāk. No tās aiz šūpolēm labi bija saskatāms ziedošais gladiolu dzīvžogs, augstāk par to — mājiņas aveņsarkanais jumts ar dūmeni, bet vēl tālāk slējās Dudulu lielā māja.

Tomēr pat visvilinošākās ainas iespējams uzreiz fotografēt tikai 36 reizes, jo tieši tik daudz kadru ir fotofilmā, un tāpēc Mārtiņam ātri vien pienāca bridis, kad filma bija beigusies. Viņš smagi nopūtās un sāka gaidīt savu kārtu izmēģināt šūpoles.

Ādolfs un Emīlija to tūlīt pamanīja un atbrīvoja laiviņas. Tās arī šoreiz pilnīgi neapstājās un turpināja savā nodabā skanēt tāpat kā iepriekš. Bet tikai līdz Mārtiņa iekāpšanai, tad skaņa kļuva citādāka un visvairāk līdzinājās Jēkaba stingrajiem: bam-bam. Zvani varbūt vienīgi bija skaļāki un biežāki.

Un jebkurš zēns šajā ziņā varētu būt ar sevi apmierināts.

Tāpēc Jēkabs māja Mārtiņam atzinīgi ar galvu, bet Gusts pat parādīja uz augšu paceltu īkšķi.

Bet tas arī bija pēdējais brīdis, kad Mārtiņa šūpoļu zvans skanēja pilnīgi dzidri. Nākamajās sekundēs tas aizrijās un sāka dauzīt kā ieplīsušais māla pods…

Bērni neizpratnē sarosījās, bet Jēkabs pat nometās četrrāpus, lai pavērtos, vai šūpoles nav aiz kaut kā aizķērušās, tomēr, tā arī neticis skaidrībā, izdzirda labi pazīstamu balsi:

—     Ak, tad šūpojaties? Nu labi, labi… Vēl jau var… — viņiem aiz muguras stāvēja Duduliene un vicināja rokā kaut kādas baltas uz pusi pārlocītas lapiņas: — Re, ko es jums atnesu! Ielūgumus uz Mārtiņa personālizstādi… Tās atklāšana notiks svētdien… manā mājā…

—      Pat ielūgumi! — sajūsmināts iesaucās Mārtiņš un pārstāja šūpoties — neskanīgais zvans atskanēja arvien retāk un beidzot norima pavisam, kad zēns ar lēcienu atstāja šūpoles un izķēra vienu balto lapiņu no Dudulienes rokām. Atlocījis krītpapīra gabaliņu vaļā, Mārtiņš ieraudzīja lielus krāsainus burtus:

Mīļais draudziņ!

Atnāc apskatīt fotoizstādi «BUDESKALNI — MŪSU KOPĒJĀS MĀJAS».

Atklāšana svētdien pulksten 6 vakarā. Adrese: Ozolu ielā Nr. 15.

Tu būsi ļoti gaidīts. Uz redzēšanos!

—     Man arī vienu! — nu atdzīvojās Jēkabs un paņēma sev ielūgumu.

—     Bet man? — sašuta Bille un arī izstiepa roku pēc krītpapīra lapiņas.

—      Uz ģimeni — tikai pa vienam… — stingri noteica

Duduliene un sniedza ielūgumus pārējiem bērniem. — Bet mammas un papi noteikti jāņem līdzi, — viņa vēl piekodināja, — citādi iekšā nelaidīšu!-

—       Citādi nelaidīs! — atkārtoja Bille un pievērsās Jēkabam: — Tu dzirdēji?

Bet vai brālim tagad bija laiks domāt par mammu un papu, kas svētdien noteikti jāņem līdzi! Viņš kopā ar Gustu nu centās pie Mārtiņa noskaidrot, kas būs redzams fotoizstādē.

Duduliene stāvēja gabaliņu nostāk un jutās varen apmierināta — viss notika tā, ka labāk pat nevarēja vēlēties. Tāpēc, izmantojot brīdi, kad bērni bija apstājuši Mārtiņu, viņa piegāja šūpolēm un, kā izmēģinādama, spēcīgi tās pagrūda.

Maigie zvani uzreiz pārtrūka un skaļi jo skaļi atskanēja: tankš! tankš! — kā skārdnieks ar lielu koka āmuru zvetētu pa iztaisnotu loksni…

Bērni, pārtraukuši sarunas, apklusa, bet Duduliene, galvu ierāvusi plecos, mudīgi devās prom — ielūgumi taču vēl bija jāaizgādā Vecajam Dammem, Pūķa kundzei un Krastiņiem.

Bet arī pēc Dudulienes aiziešanas no šūpolēm vairs neplūda dzidrās zvanu skaņas.

—     Kādi bēdīgi zvaniņi! — secināja Bille. — No rīta skanēja daudz jautrāk…

Un Mārai bija vien jāpiekrīt teiktajam: neko labu tas nesolīja. Tāpēc meitene piebakstīja Mārtiņam:

—     Bet varbūt tomēr nevajag to… izstādi?

—      Kāpēc? — sašutis atkliedza brālis. Arī citi zēni pārsteigti vērās Mārā.

—     Es nezinu… — viņa tik vien spēja pateikt.

—    Ja nezini, tad nejaucies! — bravūrīgi atcirta Mārtiņš un atkal uzgrieza māsai muguru.

* * »

Fotonamiņā piespraudis ielūgumu pašā redzamākajā vietā, Mārtiņš tūlīt ķērās pie nesen izfotografētās filmas attīstīšanas. Viņš ļoti cerēja, ka šoreiz šūpolēs būs redzami arī Ādolfs un Emīlija. Tomēr pēc pusstundas nācās secināt — cerības atkal nav piepildījušās. Jā, laiviņas izrādījās tukšas, bet pašas šūpoles aplieca plašs gaismas loks… Turklāt nākamajos kadros šis loks bija redzams arī virs mājiņas un pazīstamā gladiolu dzīvžoga.

Nu Mārtiņš sameklēja pirms kāda laika slepus uzņemtos kadrus. Toreiz viņam bija licies, ka filmā pēc Ādolfa gājiena uz aku palicis vien gaisā peldošs spainis, bet no Emīlijas dauzīšanās ar Karro — tikai pakaļkājās saslējies suns. Tagad, palielinātajos kadros ieskatoties vērīgāk, viņš ari pamanīja plašus gaismas lokus — varbūt vienīgi blāvākus.

Izbrīnījies par saviem novērojumiem, Mārtiņš nokopēja vēl dažas bildes. Un nu viņu gaidīja jauns pārsteigums: ja Ādolfa un Emīlijas mājiņa stāvēja gaismas lokā, tad tālāk — virs Dudulu lepnās pils — bija sabiezējis melns negaisa mākonis…

Bet arī šis pēdējais atklājums neradīja zēnam pārdomas.

KO NU KATRAM ATNES FOTOIZSTĀDE

Savu miliča formas cepuri viņš vairs neliks! Un, ejot uz izstādes atklāšanu, vēl jo vairāk — ne. Vai tad skapī jau ilgus gadus savu kārtu negaidīja melna filca platmale? Jā, gaidīja gan un jutās pat pagodināta, kad to uzlika galvā! Un nespieda ari, tikai izskatījās mazliet apšņurkusi… Putekļus prom ar suku! Bet ko darīt ar pleķiem? Ā, te, virtuvē, uz plaukta viņš pirms dažām dienām bija nolicis noplēšamā kalendāra lapiņu, kurā varēja atrast visādas pamācības apģērbu tīrīšanā. Tātad:

«Filca cepures ieteicams tīrīt ar sausiem mannas putraimiem,» Vecais Damme izlasīja, paraustīja plecus un skatījās tālāk. «Vai arī cepuri vispirms paturēt virs garaiņiem, pēc tam netīrās vietas uzmanīgi paberzt ar cukura graudu.»

Tad ta' bēda! Sienas skapī atradās vairākas pakas ar mannu. Un, ja tik vienkāršā veidā var iegūt gandrīz jaunu platmali, nav arī ko putraimus žēlot…

Pēc brīža Vecā Dammes cepure jau vairāk atgādināja ar krusu apbirušu cini, ne kaut ko galvā liekamu.

Švīks! Švāks! — suka mannas putraimus izšķaidīja pa visu virtuvi, bet platmale jaunāka nebija kļuvusi ne par matu.

Tad nu Vecais Damme pakūra gāzes liesmu zem tējkannas un nolēma pamēģināt otru tīrīšanas recepti — ar garaiņiem un cukura graudu.

Pēc desmit minūtēm cepure mitra kā izpeldējusies vista ar visiem vecajiem traipiem čurnēja uz galda, bet pats sasārtušais vīrs sūkāja spalvainu cukura graudiņu.

— Uz cepurēm man nav nags! — pensionētais milicis secināja. — Tāpēc jāpamēģina vismaz savest kārtībā šlipsi, — un viņš atkal pavērās noplēšamā kalendāra lapiņā:

«Saburzītu kaklasaiti var izgludināt, aptinot to ap burku ar karstu ūdeni»

Tas nu bija daudz saprotamāk, nekā mannu nevārīt biezputrā, bet kaisīt virsū cepurei!

Jā, kaklasaite, viens divi, palika valga, un izzuda pat dažas lielas krunkas. Lai arī mazās dotos pa to pašu ceļu, Vecais Damme abām plaukstām piespieda kaklasaiti karstajai burkai un to savukārt pie krūtīm. Bet, kā tas gadījās, kā ne, burka itin viegli izšļuka no kaklasaites skavām un atsitās pret grīdu… Protams, karstā ūdens šaltis tika arī Vecā Dammes kājām. Aši norāvis zeķes, pensionētais milicis nu sēdēja virtuvē uz grīdas — peļķē, vēroja, kā sārtojas applaucētie kāju pirksti, bet, sev par pārsteigumu, nekādas dižas sāpes nejuta. Drīzāk lielu atvieglojumu — uz Dudulienes rīkoto fotoizstādi viņš neies! Neies, un viss! Un neviens viņu vairs nevar ne pierunāt, ne arī piespiest.

—    Ne-var! Ne-var! — Vecais Damme skaļi un bravūrīgi sāka skaitīt, tad pielēca kājās, paķēra no galda savu piezīmju grāmatiņu, izplēsa tai lapas, iemeta lāmā uz grīdas un turpināja atkārtot pa zilbēm: — Ne-var! Ne-var! — Bet kailās pēdas viņa saucienus peļķē atbalsoja: — Pļekš! Pļekš!

Ja Vecais Damme sāka gatavoties iešanai uz izstādes atklāšanu un tikai pēc kāju applaucēšanas pārdomāja, tad Jēkaba paps, ieraudzījis ielūgumu, pateica uzreiz:

—     Es nu gan tajā mājā kāju nesperšu!

—       Bet es nevaru rīkoties pēc savas patikas, — mamma neapmierināti novilka, — kādam taču bērni ir jāpavada.

—     Dari, kā zini, — paps tik atteica un izgāja dārzā.

Tomēr tik viegli izvairīties no Dudulienes viesistabas

Mārtiņa tētim neizdevās.

—    Kā tas izskatīsies? — viņu kaunināja mamma. — Mūsu dēlam atklāj izstādi, bet tev, lūk, saimniecības darbi…

—    Kas nu tā par izstādi! — atgaiņājās tētis. — Tādas albuma bildītes vien ir!

—       Nu labi, lai būtu albuma bildītes, — mamma neatlaidās, — bet zēns darbojas katru dienu — jau no paša pavasara. Un interesanti zināt, kurš no mums vairāk vainīgs pie fotonamiņa?

—     Vainīgs?! — tētis sarauca pieri. — Mārtiņš tik ļoti vēlējās savu fotolaboratoriju.

—    Un, kā tu domā, vai viņš nevēlēsies svētdien redzēt sev līdzās arī tēvu?

Uz šo jautājumu tētis nu gan zināja skaidru atbildi un tāpēc izšķīrās par iešanu. Viņš pat ieteicās:

—       Varbūt Mārtiņam vajag ko palīdzēt, to… izstādi iekārtojot?

—     Tā jau nu ir vīrieša cienīga runāšana! — atzinīgi pamāja mamma un tētim uzsmaidīja.

Savukārt Ozolu ielas blakus mājās viss notika daudz vienkāršāk — Pūķa kundze, savas vientuļās dienas vadot, bija priecīga par gaidāmo tikšanos ar citiem Budeskalnu iedzīvotājiem. Turpretī Gusta vecāmamma, uzzinājusi, ka mazdēlam līdzi dosies viņa mamma, par izstādi vispār klusēja, bet tās atklāšanas dienā jau ap pusdienas laiku, kā juzdama ko nelabu, iedzēra 30 pilienus baldriāna un ielīda gultā.

Patiesību sakot, arī Dudulienei būtu vajadzējis iedzert tikpat daudz nomierinošu zāļu. Vai pat vēl vairāk, jo arī viņas stipri nopūderētie vaigi nespēja noslēpt uztraukuma sārtumu.

Tāpēc Dudulienei prasīja lielas pūles stāvēt klusu tās minūtes, kamēr ielūgtie kaimiņi apskata pie sienām piespraustās fotogrāfijas. Bet, tikko viņi, tādi pieklusuši un vēl atmiņās iegrimuši par šo neparasto pavasari un vasaru, sanāca vienkopus pie atvērtajām balkona durvīm, mājas saimniece skaļi ierunājās:

—     Mīļie cieminieki! Šodien mēs esam sanākuši kopā, lai atskatītos uz bijušo un domātu, kā dzīvot tālāk… — Duduliene skaļi ievilka elpu un nopūtās, — jo tā, kā līdz šim… mums vairs nav tiesību… Jūs tik paverieties, kas mums viss nav bijis jāpiedzīvo! — Šajā brīdī Duduliene norādīja uz fotogrāfiju, kur Bille redzama, lidojumā pieķērusies balonam, un pavisam negaidīti pajautāja meitenes mammai:

—     Vai jūs gribētu VĒLREIZ kaut ko tādu piedzīvot?

—     Nē! — paspruka uzrunātajai.

—     Bet es gan! — Bille sajūsmā palēcās.

—    Nē! — vēlreiz atkārtoja Billes mamma un piebilda:

—     Man gan vairāk liekas, ka šī bilde ir… montāža…

—    Montāža! Ha-ha! — Dudulienes balss kļuva griezīga.

—     Mārtiņ, kā tu to fotografēji?

—           Pavisam vienkārši! — zēns atbildēja. — Jēkaba māsa lidoja tieši virs šīs mājas jumta, un es no apakšas — knikš!

Billes mamma gan gribēja vēl ko piebilst, bet, pēkšņi atcerējusies cepeškrāsns rūķi, aizklāja sev ar plaukstu muti un pat neuzdrošinājās otrreiz aplūkot pieminēto fotogrāfiju.

Redzot, cik lielu iespaidu atstājusi lidojošā Bille, Duduliene manāmi sabrašojās un tagad vērsās pie Gusta mammas:

—    Varbūt arī šis suns, kas rej no pulksteņa, ir montāža?

—           Nē, šis suns nav montāža! — Gusta mamma atbildēja kā skolā, uzsverot ik vārdu. — Šis suns rej no mūsu pulksteņa katrā pusstundā un arī pilnā stundā…

—             Ko niekus! — pēkšņi atskanēja vīrieša balss. Tas bija Krastiņš. Viņš, tikko atnācis, vēl stāvēja pie durvīm.

—        Atvainojos, ka nedaudz nokavējos un nedzirdēju sākumu, bet… bet suni, kas rej pilnās un pusstundās, man gan mūžā nav laimējies redzēt…

—               Un divmetrīgus rabarberus? Vai bieži? — tūlīt noprasīja Duduliene.

—               Šogad bija tāds auglīgs pavasaris… — stostījās Krastiņš.

—     Un lietus mākoni, kas nolīst tikai vienā dārzā? — Duduliene turpināja iztaujāt jau tā apmulsušo vīru.

—      Man todien bija dzimšanas diena… — jau daudz klusāk un nepārliecinošāk atteica Krastiņš.

Uz to Duduliene laida vaļā smējienu:

—     Ha-ha-ha! Jūs tikai ieklausieties! Kuram vēl dzimšanas dienās atpeld lietus mākoņi un kārtīgi salaista dārzu? Nu, atbildiet taču! Kuram vēl?

Visi stāvēja, kā ūdeni mutē ieņēmuši. Duduliene novērtēja kaimiņus ar tumšu skatienu un pievērsās nākamajai fotogrāfijai. Tajā snuķis bija cieši satvēris aiz apakšbiksēm puspliko Dammi.

—    Un ko jūs teiksiet par šo izkrāsoto koka gabalu, kas reizēm atdzīvojas? Varbūt snuķis naktīs vēl atdalās no galvas un ložņā pa ciemu apkārt kā žņaudzējčūska…

Jēkabs noskurinājās, bet Bille cieši piespiedās mammai.

—      Nebaidiet nu bērnus! — runātāju pikti pārtrauca Mārtiņa tētis. — Ja es būtu zinājis, ka mūsu dēla fotogrāfijas izstādītas tāpēc vien, lai… lai… — viņš meklēja vārdus, kā pabeigt iesākto domu, bet, sastapies ar sievas brīdinošo skatienu, tik vien, kā pateica: — Piedodiet… man vēl visādi saimniecības darbi… — un ātriem soļiem izgāja ārā. Tētim līdzi izšmauca arī Māra.

Palikušos apņēma liels un nospiedošs klusums.

—     Nu, varbūt es drusku pārspīlēju par to… čūsku… — Duduliene negribīgi piekāpās, — bet gladiolu žogi, bet smaržojošie televizori, bet peļu cirki, bet noburtie suņi, bet dedojošie cimdi… Visas šīs nelaimes kā tāds melns mākonis karājas virs ciema. Paskatieties paši! — Duduliene piegāja pie Mārtiņa jaunākās fotogrāfijas, kur aiz šūpolēm bija redzama gan Ādolfa un Emīlijas mājiņa, gan Dudulu lielais nams. — Milzīgs melns mākonis, kurš katru dienu briest lielāks…

To padzirdējusi, Bille pieliecās fotogrāfijai klāt un apvainoti noteica:

—     Mākonis nav virs ciema! Zem tā apakšā tikai lielā māja… Bet, re, kur blakus gaiši, gaiši… Šeit dzīvo Emīlijas tante ar Ādolfu…

—       To tev, bērns, nesaprast! — Duduliene pastūma Billi malā un turpināja: — Un šis mellums ļoti traucē dzīvot. Sevišķi jau tiem, kas visādu muļķīgu piedzīvojumu vietā gribētu apstrādāt zemi, kopt ogulājus, stādīt augļu kokus. Tie pat no alkšņainas mežmalas spētu izveidot paradīzes dārzu. Kur nu vēl no zāļaina klajuma ciemata centrā!

Gusts, atspiedies pret balkona durvīm, vēl spēja izsekot Dudulienes teiktajam līdz alkšņainās mežmalas pieminēšanai, bet tālāk vairs ne, jo zēns nu skaidri acu priekšā redzēja šo mežmalu — vietu ar kādas nopostītas mājas pamatiem un aku, no kuras viņš bija izrāpies pašā pirmajā dienā, kad ciematā parādījās Ādolfs un Emīlija. Un pēkšņi Gusts iedomājās… Nē, viņš TO neizsakāmi vēlējās. Un, jau iztēlodamies, kas notiktu, ja TAS piepildītos, iesmējās. Duduliene tūlīt pat pārtrauca apvārdot ciemata iedzīvotājus, tāda kā izbijusies paskatījās uz Gustu un, nespēdama vairs turpināt tā kā iepriekš, jautāja:

—     Ko mēs darīsim, lai sāktu dzīvot citādāk?

—    Jādzen tie liliputi no Budeskalniem prom! — skaļi atbildēja Gusta mamma. — Skaidri un gaiši jāpasaka, ka ciema iedzīvotāji grib, lai viņi pārceļas uz citurieni…

—   Ak, ne jau tāpēc es fotografēju, lai Ādolfs un Emīlija te nebūtu… Ne jau tāpēc! — tagad uz priekšu lauzās Mārtiņš, kurš beidzot bija aptvēris notiekošā jēgu.

Bet Duduliene un Gusta mamma viņu vispār neievēroja.

—   Jā, tūlīt jāiet un jāpasaka! — Duduliene jau apņēmīgi gāja no istabas ārā. Viņai tūlīt sekoja Gusta mamma.

Gusts izbāza galvu pa balkona durvīm un atkal iesmējās — šoreiz skaļi un skanīgi…

Pārējie kaimiņi te apjukuši skatījās uz aizejošo Gusta mammu, te izbrīnīti uz viņas dēlu. Beidzot kaimiņi tomēr izšķīrās un devās pa kāpnēm lejā, bet netika laukā pa mājas priekšdurvīm, jo uz lieveņa, aizsprostojot ceļu, cieši viena otrai blakus stāvēja Duduliene un Gusta mamma.

Mārtiņš, juzdamies pie visa vainīgs, pirmais izspraucās starp abām sievietēm un tāpat palika uz lieveņa, kā zemē ieaudzis. Un arī katrs nākamais, kas, izgrūstīdams Dudulieni un Gusta mammu, izkļuva no mājas ārā, turpat vien arī sastinga. Izņēmums bija vienīgi Gusts. Viņš droši attālinājās no mājas un devās pie… akas… Pie pazīstamās mežmalas akas, no kuras viņš pirms dažiem mēnešiem bija laimīgi izrāpies!

Bet vai nu daudz pieredzējušos Budeskalnu iedzīvotājus spētu pārsteigt kaut kāda tur aka, kas parādījusies līdzās mājai? Nekādā ziņā! Viņus visus pārsteidza pavisam kas cits — nevis aka bija parādījusies līdzās mājai, bet Dudulu pils nu atradās mežmalā — pie akas… Un visapkārt auga alkšņi, avenāji, un netrūka vietas, lai šeit netraucēti iekārtotu kaut paradīzes dārzu!

Tikko Gusts atgāja no akas mazliet sānis, pie grodiem stīviem soļiem piegāja Duduliene. Viņa ar plaukstu papliķēja apsūnojušos baļķus, tad, kā pārbaudīdama eņģes, neskaitāmas reizes virināja akas vāku…

To nu Mārtiņš nevarēja palaist garām! Viņš no krekla apakšas aši izvilka fotoaparātu un — klikš! — nofotografēja Dudulieni pie akas. Pēc tam arī lielo māju uz mežmalas fona.

Šie tad arī ir pēdējie Mārtiņa uzņemtie kadri stāstos par Ādolfu un Emīliju.

1992 Beigas

Saturs

Divi mazi cilvēciņi

Ko bērni sagaidīja parastā sestdienas rītā

Vecais Damme izlūko

Gusts tur aizdomās aku

Uztraukumi Dudulu mājā

Kas var atgadīties, ja bēg no vecāsmammas

Daži notikumi svētdienā

Duduliene stāsta vīram

Kā Bille ar Karro jāja

«Tava kārta mest, Jēkab!»

Kam pienākas grāvja tiesa?

Pankūku balle

Gladiolu dzīvžogs

Rejošais pulkstenis

Ar slēpto kameru

Namiņš aiz ceriņiem

Pa Budeskalniem staigā Jumis

Vecais Damme pērk jaunu spoguli, bet Māra priecīga tāpat

Auklis

Jēkabs naktī

Eleonora, Eleonora…

Sarkanais cimds

Kāpēc jāsargās no Ādolfa un Emīlijas Gusts uzzina, kas ir visam sākums No kā sākas un pārstāj žagas

Pelu cirks

Medības

Mazdēli atbraukuši!

Diena, kas Pūķa kundzei un Dudulienei liekas kā murgains sapnis

Cepeškrāsns rūķis Dāvana dzimšanas dienā

Snuķis

Suna būdā

Starp plaukstām

Skanošās šūpoles

Ko nu katram atnes fotoizstāde

Māris Rungulis STĀSTI PAR ĀDOLFU UN EMĪLIJU

Redaktore AIJA LACE Tehniskā redaktore OLGA LOVNIKA Korektore JANA GŽIBOVSKA

a/s «Preses nams» apgāda vadītāja MĀRA CAUNE Tipogrāfijas direktors TEODORS PRŪSIS

Datorsalikums. Parakstīta iespiešanai 16.11.94. Reģistrācijas apliecība Nr. 2—0610. Formāt 60x84/16. Ofseta tehnika. 13,0 fīz. iespiedi. Metiens 3000 eks. Līgumcena. Pas. nr. 705 Salikta un iespiesta a/s «Preses nams» tipogrāfijā, LV1081, Rīgā, Balasta dambī 3.

0*6 ou

Content

Rungulis Māris Stāsti par Ādolfu un Emīliju

DIVI MAZI CILVĒCIŅI

KO BĒRNI SAGAIDĪJA PARASTĀ SESTDIENAS RĪTĀ

VECAIS DAMME IZLŪKO

GUSTS TUR AIZDOMĀS AKU

UZTRAUKUMI DUDULU MĀJĀ

KAS VAR ATGADĪTIES, JA BĒG NO VECĀSMAMMAS

DUDULIENE STĀSTA VĪRAM

KĀ BILLE AR KARRO JĀJA

«TAVA KĀRTA MEST, JĒKAB!»

KAM PIENĀKAS GRĀVJA TIESA?

PANKŪKU BALLE

GLADIOLU DZĪVŽOGS

REJOŠAIS PULKSTENIS

AR SLĒPTO KAMERU

NAMINŠ AIZ CERIŅIEM

PA BUDESKALNIEM STAIGĀ JUMIS

VECAIS DAMME PĒRK JAUNU SPOGULI, BET MĀRA PRIECĪGA TĀPAT

AUKLIS

JĒKABS NAKTĪ

ELEONORA, ELEONORA…

SARKANAIS CIMDS

KĀPĒC JĀSARGĀS NO ĀDOLFA UN EMĪLIJAS

GUSTS UZZINA, KAS IR VISAM SĀKUMS

NO KĀ SĀKAS UN PĀRSTĀJ ŽAGAS

PELU CIRKS

MEDĪBAS

MAZDĒLI ATBRAUKUŠI!

DIENA, KAS PŪKA KUNDZEI UN DUDULIENEI LIEKAS KĀ MURGAINS SAPNIS

CEPEŠKRĀSNS RŪĶIS

DĀVANA DZIMŠANAS DIENĀ

SNUĶIS

SUNA BŪDĀ

STARP PLAUKSTĀM

SKANOŠĀS ŠŪPOLES

KO NU KATRAM ATNES FOTOIZSTĀDE

Saturs