Rungulis Māris

Stulbcepure

Māris Rungulis

Stulbcepure

-     Kas notika sestdien? Skolotājas vaigi un kakls pārklājās sārtiem plankumiem, un viņa kādu bridi plātīja muti bez skaņas. Rita pēc jūsu kopīgā izbrauciena nav vēl atgriezusies mājās… Skolotājas balss no uztraukuma aizlūza un pārvērtās gandrīz pīkstienā. Jau pagājušas divas dienas, un viņa nav vēl atgriezusies mājās!

Roberts neizprotami novaibstījās un uzpļekšķināja Kārlim pa muguru. Kārlis nobālējis atvirzījās soli sānis un zagšus paskatījās uz Kristīni. Meitene tik paraustīja plecus un lēni nolaida garās skropstas.

* *

-    Tev gan ir stulba cepure! Tikko Rita ar slēpēm uz pleca iznāca pa perona durvīm, viņu sagaidīja Roberta uzsauciens.

-     Labrīt, Robčik! No tādas sagaidīšanas mazliet apjukusi, Rita pieslēja slēpes pie stacijas sienas un, sargādamās rīta drēgnuma, uzvilka savu vilnas cepuri dziļāk pāri ausim tagad tās stūri gaisā izzīmējās vēl asāk.

-    Nu Čapajevs kas Čapajevs! Roberts nespēja rimties. Kur tu kaut ko tik stulbu izrāvi?

-     Bet ko tu saki par manu slēpju mici? Rita norādīja uz krāsaino polietilēna maisiņu, kas bija uzsiets nūju asajiem galiem.

-    Atklāti sakot, man tas ir pie vienas vietas! Roberts pat neuzmeta skatu Ritas slēpēm. Viņš pāri meitenes plecam visu laiku cītīgi pētīja stacijas durvis, kas pa mazam laika sprīdim izmeta uz perona arvien jaunus un jaunus braucējus, bet gaidīto ne un ne.

-    Vai tur, lejā, pie biļešu kasēm, Kitiju, nu, Kristīni, kaut kur nemanīji? Roberts, vēl arvien hipnotizēdams perona durvis, it kā nevērīgi pajautāja Ritai.

-    Tikai nesatraucies, Bobij, bumbulīt! Esmu jau šeit… kāda balss viņiem abiem aizmugurē smalki nopīkstēja un tad pārvērtās dobjos un skaļos smieklos.

Kad Roberts apcirtās, viņš bija vēl vairāk vīlies un sadusmots nekā pirms brīža, ieraugot Ritu.

Bet klusi pienākušais Kārlis gan jutās gandarīts! Viņš vēlreiz, par savu joku apmierināts, iesmējās tā ka citi perona gājēji pārsteigti pat sarāvās un tad mierīgi piebilda:

-    Kad mēs šorīt šķīrāmies, Kitija jau brīdināja, ka mazliet nokavēs!

-    Zini, Čārlij, Roberts runāja caur sakostiem zobiem, no tavas muldēšanas… man jau vēmiens nāk…

-    Nevar būt! Nekad neesmu pamanījis! Kārlis, tēlodams izbrīnu, ar slēpēm vairākkārt piedauzīja apledojušajam peronam un pat paklanījās pret Robertu. Ja gadījumā esmu aizskāris jūsu vissvētākās jūtas, tad… piedodiet… Bet nu jau tik un tā ir pārvēlu, jo re, kur viņa nāk, nē, peld… kā… gulbītis…

Un patiešām pēkšņi vienlaikus atvērās divviru durvju abas puses un uz perona izlaida dāmu tērptu baltā, vieglā puskažociņā, piegulošās vilnas triko biksēs un mazos, elegantos slēpju zābaciņos. Slēpes viņai rokās izskatījās kā mēslu dakšas tautu meitai ar zīļu vainagu galvā!

To ari uzreiz saprata abi puiši. Bet Roberts paspēja pirmais!

-      Sveiki! Kristīne viņam mīļi uzsmaidīja un, labprāt atdevusi slēpes, nesteidzīgi pienāca klāt Kārlim.

-      Cik labi, ka esi paķēris līdzi ģitāru! viņa maigi uzlika roku uzrunātā plecam. Tu, Čārlij, taču zini, kā es mīlu Imanta Kalnina dziesmas!

Varbūt Rita ne īpaši lielām sajūsmas acīm vēroja Kristīnes uznācienu, taču nespēja arī nenovērtēt klasesbiedrenes izskatu un uz puišiem atstāto iespaidu… Tāpēc, sabāzusi rokas savas daudz pieredzējušās vējjakas kabatās, galvu ar asstūraino cepuri ierāvusi plecos, viņa gaidīja, kad arī tiks pamanīta. Tas notika drīz vien.

-      Un kas tad mums vēl ir atnācis? Kristīne pievērsās viņai kā ilgi neredzētai. Mūsu Ritočka kā dzīva!

-      Tā nav Rita, tas ar to stulbo cepuri ir Čapajevs! tērgāja Roberts. Vēl tikai mums pietrūkst Petjkas…

-      …un manas vilciena biļetes! Robertu spēji pārtrauca Kristīne. Pirmīt ar visām slēpēm negribējās grūstīties rindā.

-      Es aizskriešu nopirkt! par Ritu uzreiz aizmirsis, piedāvājās Roberts.

-      Nē, es pati! noskaldīja Kristīne, dodamās uz perona durvīm.

-    Tad es tevi vismaz pavadīšu, Roberts nelikās mierā un, iegrūdis Kristīnes slēpes Kārlim, aizlēkšoja meitenei pakaļ.

X* *

-    Kāpēc tu tai Ritai, tai Stulbcepurei, nepiepīkstināji un nepateici kā norunājām -, ka brauciens atlikts? tikko viņi bija palikuši divatā, Roberts klupa virsū Kristīnei. Varbūt citi un tā dullā Maija arī būs?

-     Citu un Maijas gan nebūs! Kristīne skaidroja. Kad Maiju kā pēdējo sazvanīju šorīt septiņos, viņa jau bija uzcēlusies, pat sasmērējusi maizītes un ļoti sūkstījās, ka tāds jauks pasākums izjūk…

-    Kāpēc tad Stulbcepure? Roberts nerimās.

-    Viņa, Bobij, dzīvo kaut kur ellē tālu, liekas, Bolderājā… Un, kamēr dabūju savienojumu, šī jau bija aizlaidusies uz staciju. Kristīne manāmi piktojās, paredzot nākamo jautājumu.

-    Nu bet… bet… Čārlijs? Viņš taču ir centra zēns! Droši vien suta līdz pēdējai minūtei…

-    Čārlija telefons… visu laiku bija… aizņemts… Kristīne pat neslēpa savu viltīgo smaidiņu, pa kases lodziņu iebīdot naudu. Kad tu nākamreiz atkal organizēsi slēpošanas izbraucienu visai 11. klasei, visdrošāk to citiem ir paziņot vienīgi vakarā pēc atgriešanās. Tad noteikti būsim tikai divi vien…

X X" X-

-    Nu kāpjam iekšā! pēc atgriešanās uz perona Kristīne moži paziņoja. Liekas, vairāk braucēju nebūs.

-    Maijas taču vēl nav! izbijusies iesaucās Rita.

-    Mēs pirms gulētiešanas visu vēlreiz pārrunājām!

-            Tava draudzene man šorīt piezvanīja un paziņoja, ka apslimusi, Kristīne lēni un pacietīgi paskaidroja.

-    Kāpēc tev? Rita bija nesaprašanā.

-            Tu šorīt agri esot izbraukusi no mājām, Kristīne pacietību nezaudēja.

-            Ak jā, atviegloti novilka Rita, sestdienās autobusi iet daudz retāk.

-    Tāpēc arī nepaziņoja! Aiziet, rāpjamies iekšā!

-            Es gan īsti nezinu… bez Maijas… vai… vispār gribu slēpot… Rita stostījās.

-            Nu, kā vēlies! Kristīne nebija apstādināma, jo šāds pavērsiens viņai bija īsti pa prātam. Mēs tad laižam! Bobij, tu taču manas slēpes paņemsi, ja?

Rita stāvēja uz perona nekustēdamās un, pati īsti nesaprotot, kāpēc, pēkšņi sajuta lielu atvieglojumu.

Kārlis gan, mirklī aptverdams, kas notiek, nespēja pieļaut, ka ari no viņa kāds varētu mēģināt tikpat viegli atkratīties. Tāpēc puisis vērsās pie Ritas:

-            Mēs taču tev nekodīsim! Brauc līdzi! Ja jau esi cēlusies un nākusi uz staciju…

-    Bez Maijas… negribas… turpināja stostīties Rita.

-    Tad jau labāk apciemošu viņu…

Kristīne un Roberts ātri pazuda vagona durvīs.

Tad Kārlis rīkojās enerģiskāk pakampis Ritas slēpes, viņš tuvojās vagona durvīm, kurām jau teju, teju vajadzēja vērties ciet. Rita, kā ar slēpēm vienā saitītē sasaistīta, arī spēra soli uz vagona pusi.

-    Fiksāk, fiksāk! Kārlis jau drudžaini klabināja slēpju zābakus augšup pa pakāpieniem.

-    Lūdzu, pagaidi… es… patiešām nezinu… vai vēlos… Pagaidi… Ritas balss trīcēja, bet kājas, kā pilnīgi neatkarīgas no viņas gribas, nesa meiteni iekšā tamburā…

Vai Rita lūdzās Kārli un pretojās braucienam tāpēc,

ka jau nojauta, kas viņu sagaida?

* * *

Kad Rita ar Kārli iegāja vagonā, Kristīne un Roberts jau sēdēja viens otram pretim pie loga, galvas kopā sabāzuši. Roberts viņus pamanīja tikai tad, kad Kārlis ar pamatīgu blīkšķi noguldīja abus slēpju pārus ejā uz grīdas.

-    Ak tad Čārlītis tomēr pierunājis Ritočku baudīt dzimtenes dabu! Roberts smīkņāja un nemaz negatavojās pievākt savu paprāvo mugursomu no sola sev līdzās.

Kārlis to tūlīt izmantoja un aši apsēdās blakus Kristīnei.

Ritai nu atlika vienīgi Roberta sola gals. Piespiedusi muguru mīkstajai atzveltnei, viņa sajuta aukstas skudriņas skraidām pa muguru, pleciem, ceļgaliem līdz pat pirkstu galiņiem.

Un, jo vilciens ātrāk uzņēma gaitu, jo vairāk attālinājās no Rīgas stacijas, jo cēlās arī aukstuma vilnis, kas apņēma Ritu. Divās vilnas zeķēs ieautās kājas pārvērtās ledus gabalos, dūraiņos un jakas kabatās iebāzto roku pirksti lāstekās…

Bet varbūt tas nebija aukstuma, bet šausmu vilnis, kas viņu jau bija sakampis un nesa sev vien zināmā virzienā?

Tā, kamolā sarāvusies, Rita nekādi nevarēja sevi saprast, kāpēc viņa bija sekojusi Kārlim un tomēr iekāpusi vagonā? Vai viņa pietiekami labi nepazina Robertu un cerēja izdzirdēt kaut ko vēl indīgāku par stulbo cepuri un Čapajevu? Vai viņa nebija vienpadsmit gadus mācījusies kopā ar Kristīni, kura patika visiem skolas puišiem bez izņēmuma un tomēr nevienu citu meiteni nevēlējās savā tuvumā? Vai tad viņa nesaprata, ka arī Kārlis redzēja vienīgi Kristīni un…

-    Tev taču ir zilas lūpas! Kārlis cieši skatījās viņas sejā. Droši vien esi par plānu saģērbusies un sasalusi ragā…

-     Nē jau, nē, ar stīvu muti atčukstēja Rita un mazliet sajuta siltumu strāvojam vilcienā.

-     Kā nē?! Kārlis bija kategorisks. Ka tev saka pilnīgi zilas lūpas! Man šorīt māte iespieda līdzi kafiju. Paga, tūlīt sameklēšu.

-     Vai tad tajā bandūrā vēl arī kafija iekšā? Roberts norādīja uz ģitāras apvalku un, paskatījies uz Kristīni, gaidīja kādu atzinību. Bet, sev par pārsteigumu, izdzirda pavisam ko citu.

-    Tā, Bobij, nav nekāda bandūra, bet ģitāra! Kristīne pamācoši ierunājās, vēl piebilstot: Kad Čārlijs iedos Ritočkai kafiju, varbūt viņš mums kaut ko pat uzspēlēs?

-     Uzspēlēšu, Kitij, noteikti uzspēlēšu, Kārlis sasparojies ļoti steidzīgi lēja kafiju termosa vāciņā. Šī meitene ir galīgi pārsalusi…

Un Ritai, vēl tikai redzot karstās kafijas garaiņus un sajūtot to smaržu, bija sev jāatzīstas, ka viņa savu pirkstu lāstekas jau spēj kustināt.

* * *

Šis Kārlim bija liels brīdis. Ar ģitāru rokās viņš jutās pavisam drošs. Neviens Roberta joks viņu nesasniedza jau tad, kad viņš, vēl tikai pārbaudot instrumenta skanīgumu, nevērīgi pārvilka pār stīgām un pavisam nesteidzīgi sāka skaņot ģitāru.

Nu gan čammājas! Roberts vēl indīgi novilka, bet Kārlis viņam tikai plati atsmaidīja, tādējādi aizverot klasesbiedra muti uz ilgu laiku.

Kad pietiekami gara pauze nu bija ieturēta un gaidošo klausītāju uzmanība kuru katru mirkli varēja atslābt, Kārlis atvirzījās tik tālu, lai varētu paturēt acīs Kristīni, tad skaļāk uzsita kādu akordu, pēc tam ievadtaktis un visbeidzot mazliet pārvērstā balsī iedziedājās:

Pakur, pakur uguntiņu, Labo vecenīt, Lai tā āda lobās, Lai tie mati švirkst!

Kristīne sāka smaidīt ar acīm, vaigiem, zoda bedrīti un pēc mirkļa pat paliecās uz Kārļa pusi.

Tas puisi atraisīja vēl vairāk, viņš pārlaida skumīgu skatienu arī pārējiem klausītājiem, kādu sekundi pat pielipdams ar siltumu pielijušajām Ritas acīm, un uzsāka dziesmas otro pantu:

Tie nav mati dvēselīte Švirkstot taukos tek. Re, kā sadeg ķeceri! Re, kā viņi deg!

Vareni, Čārlij, jau pēc pirmās dziesmas beigām Kristīne staroja. Pats Imka nenodziedātu labāk! Un ko tu, Bobij, viebies? viņa pavērās uz Robertu.

Ritai gan Kristīne neko nejautāja. "Pa gabalu redzams, ka tā muļķe kūst vai ārā… Šai auksti? Kur lai aukstums paglābjas no tādas teļa sajūsmas?" viņa vēl nodomāja.

* * *

Kristīnei šis izbrauciens, par kura tālāko gaitu nevienam nekas nebija zināms, patika ar katru brīdi arvien labāk.

"Protams, mēs tīri labi būtu iztikuši arī bez tās zostiņas Čapajeva cepurē, bet… bet… viņu, ja vajadzēs, es vienmēr atšūšu…"

Paskatījusies uz Robertu, Kristīne knapi valdīja smaidu:

"Tik drūmu ģīmi Bobijam es sen neesmu redzējusi…" Ne vēsts no tās pašpārliecinātības, kad viņš, basketbola laukumā laužoties uz grozu, pēkšņi met pustālo, turklāt trāpa precīzi un, tribīnēm gavilējot, sastingst ar uzvaras žestā paceltām rokām!

"Bet Čārliju gan es varētu klausīties… dienu un… nakti…" Kristīne, Kārlim beidzot muzicēt, bija kļuvusi pat nedaudz sentimentāla, par ko pati sevi vienmēr šaustīja. "Šodiena būs amizanta, ļoti amizanta… Ne jau Bobijs tik vienkārši padosies!"

* * *

Un tiešām nebija vēl Kārlis aizvilcis ģitāras apvalka rāvējslēdzēju, kad Roberts jau sarosījās:

-            Gribat, es jums pastāstīšu aņuku, ko vakar dzirdēju?

-            Spļauj tik ārā! Kārlis apģērbto ģitāru saudzīgi uzbīdīja uz mantu plaukta.

-            Tātad viens čalis, teiksim, vārdā Kārlis, pēc balles pavadījis uz mājām kādu gerlu, vārdā Rita.

Nu Ritina pie savām namdurvīm stostās un knosās, līdz beidzot izmurmina:

-            Kārlīt, vai tu nevēlies ienākt pie manis… iedzert tēju?

-            Labprāt! atbild priecīgais Kārlis. Bet, lūdzu, uzgaidi mazu brīsniņu es tikai aizskriešu uz aptieku un iegādāšos… kaut ko piekost… tējiņai… klāt…

-            Vai nav superīga anekdote? bija acīmredzami, ka Roberts ātri atguvās no sliktā garastāvokļa.

-            Nekāda vaina! bez īpašas sajūsmas attrauca Kristīne. Nu nezuda viņai tik ātri, kā varētu vēlēties, dziesmu radītais sentiments!

Ja Kristīne vēl dzirdēja ausīs dziesmu vārdus un vienkāršās melodijas, tad Rita pati vēl joprojām dziedāja, peldēja skaņu straumē un no Roberta stāstītā bija saklausījusi labi ja tikai pašus pēdējos vārdus. Tāpēc arī viņu tik ļoti pārsteidza Roberta pēkšņais jautājums:

-            Ritočka, vai tev arī kādreiz ir gadījies, ka čalis pēc uzaicināšanas uz vakara tēju tūlīt jož aptiekas virzienā?

-            Ko lai viņš tur darītu? Rita tikai strupi paraustīja plecus. Nekad neesmu dzirdējusi, ka aptiekās pārdotu tējas cepumus!

Ari pa vagona logu iemesta rokas granāta neizraisītu lielāku sprādzienu.

Roberts, protams, nevaldāmos smieklos iedārdējās pirmais, tūlīt viņam arī piebalsoja Kristīne, un tad par visiem skaļāk ierēcās Kārlis:

-           Viņa nav dzirdējusi… ha-ha… par tējas cepumiem… ha-ha…

-            Ap-tie-kās… cepumi… Es tūlīt būšu beigta… stenēja Kristīne.

-            Ha-ha-ha! Ritai tieši acīs. Ha-ha-ha! It kā viņas nemaz nebūtu klāt! Ha-ha-ha! dārdoši un spiedzoši.

Rita pēkšņās šausmās norāva cepuri un aizsedza seju.

-            Čapajs un Petjka vienā personā! Vai es neteicu Stulbcepure? Zviegšana vēl arvien turpinājās un, likās, nebeigsies nekad.

* * *

Kad vilciens apstājās viņu izkāpšanas stacijā, Rita vēl nebija attapusies. Viņa truli piecēlās un, atstājusi slēpes, devās uz izeju. Kārlis kā ienesis, tā tagad iznesa tās ārā.

-            Nu neņem visu tik traki pie sirds! Uz perona Ritu panāca Kristīne. Drusku pasmējāmies un gana! Kuram nenoiet greizi!

-    Man gribas mājās! Rita iešņukstējās kā bērns.

-    Kur nu mājās! jautri ierunājās Kārlis, sniegdams Ritai slēpes. Tagad tikai sāksies…

-     Jā, tagad sāksies pa īstam… ne mazāk moži apstiprināja Roberts. Cauri mežam līdz šosejai taisni vien mums jānoslēpo apmēram divdesmit kilometru. Tad tiksim pie autobusa.

-    Vai līdz krēslai paspēsim? par Ritu jau aizmirsusi, bažījās Kristīne.

-    Jāpaspēj, Kitij, jāpaspēj! Ja vien tu nevēlies nakti romantiski pavadīt mežā… Roberts jau turpat uz perona stiprināja pie zābakiem klāt slēpes.

Ritu atkal sagrāba spējas un neizprotamas bailes, bet ko viņai bija darīt? Palikt šeit uz perona?

-    Nekavējies, skatīdamies kaut kur iesānis, viņai pusbalsī bilda Kārlis, bet, tikko pienāca tuvāk Kristīne, apklusa un sāka sparīgi rosīties gar savu slēpju lamatām.

Rita apātiski iespēra zābaku purngalus slēpju skavās, papēžiem viens divi aplika aprūsējušās atsperes un nospriegoja. Tad, paķērusi nūjas, ar lēcienu laida no uzbēruma lejā. Mīkstais sniegs nokūpēja vien, kad viņa uzārdīja grāvja malu un pēc tam ar dobju plakšķi atdūrās kupenā. Protams, nu viņa bija visā garumā izstiepusies sniegā! Protams, no perona tas viss bija labi redzams! Un Rita, no sāpēm un kārtējā pazemojuma sastingusi, jau gaidīja spalgu smieklu šalti. Bet nesagaidīja! Tie uz perona izlikās, ka neko nav pamanījuši. Pavisam pārsteigta, Rita cēlās augšā, atmudžināja kājas, nopurināja sniegu un izslēpoja uz aizputinātā meža ceļa.

Pēdējās dienās bija snidzis vairākkārt, un slēpes viegli grima irdenajā baltumā.

Skatīdamās vienīgi uz priekšu, Rita bez lielas piepūles šļūkāja arvien dziļāk.

Egles abpus ceļa jau nēsāja kuplas cepures. Daži sīki bērziņi liecās par godavārtiem. Lazdas rudenī nenomestajās lapās krāja sniegu nebaltām sala naktīm.

Bet nekas no tā visa Ritu šodien neinteresēja!

Tālāk un dziļāk.

Pēc iespējas tālāk un dziļāk.

Prom no viņiem.

Pavisam prom no smīniem, no zobošanās, no spalgajiem smiekliem, no nebeidzamās zvīgāšanas.

Meža ceļš strauji pagriezās egļu biežņa nu pilnīgi aizsedza dzelzceļa uzbērumu un pazīstamos stāvus uz tā.

Rita sāka spēcīgi atsperties ar abām nūjām un manāmi kāpināja slēpošanas tempu.

Viņā lēnītēm ieplūda siltums, un pat norasoja piere. Rita iestūķēja savu cepuri jakas kabatā un kāri ieelpoja auksto ziemas gaisu.

Viņai tik tikko manāmi pieskārās vārs prieka stariņš.

* * *

Beidzot viņi bija gatavi doties mežā. Kārlis vēl pāri mugursomai uzstīvēja ģitāru, un viņa ēna atgādināja divkājainu kamieli.

Viegli ar to bandūru uz muguras tev nebūs! Roberts tomēr vēl nebija aizmirsis Kārļa panākumus vilcienā.

-     Rūpējies vairāk par sevi, Bobij! Kārlis tik atcirta un meklēja piemērotāku vietu, kur nolaisties no augstā uzbēruma. Roberts gan nemeklēja! Pāris reizes uz perona palecies un pārbaudījis sakabju stingrumu, viņš drāzās lejā. Protams, arī viņam ātri tuvojās dziļā grāvja pretējā mala ar lielo kupenu, kas bija spēji apstādinājusi Ritu. Bet Roberts bija pieredzējis slēpotājs, kuru turklāt pavadīja Kristīnes vērīgais skatiens! Tāpēc visu enerģiju un uzņemto nobrauciena ātrumu viņš ziedoja, lai spēji pagrieztos un paliktu paralēli grāvja malām. Tad pa apsnigušo ledu ātri vien sasniedza kādu lēzenāku vietu un, liekot slēpes skujiņā, veicīgi izkāpa mežmalā. Tur nu, atspiedies uz nūjām, viņš gandarītā pacietībā gaidīja, kamēr abi ceļabiedri, klupdami krizdami, atpakaļ slīdēdami, nonāca līdz viņam.

-    Būtu kaut nūju pretim pastiepis! murmināja Kristīne, jūtot sārtumu sakāpjam vaigos.

-    Cik labi tu, Kitij, izskaties, kad matu sprogas izsprukušas no cepures… Roberts vēl atļāvās pazoboties.

-    Pati zinu! Kristīne atcirta un droši vien būtu vēl kaut ko piebildusi, ja Roberts stāvētu uz vietas un viņā klausītos. Bet viņš tobrīd jau sparīgi tuvojās meža ceļa galam, pa kuru stiepās Ritas slēpju sliedes. Turklāt Roberts negatavojās tā vienkārši šļūkāt pa iebrauktu trasi! Parādīt slīdsoli tāds bija viņa mērķis! Lai tas dunduks Čārlijs apjēdz, ka šādi slēpot nav tik vienkārši kā raustīt ģitāras stīgas, pusbalsī kaut ko murrāt un pēc tam lepni salasīt meiteņu smaidus.

-     Skaties! ar nūju bakstot meža ceļa virzienā, Roberta priekšnesumu pirmā novērtēja Kristīne. Skaties, Bobijs pārspēj pats sevi: ar slēpēm slido…

-    Nevis slido, bet māžojas! Kārlis grieza galvu uz otru pusi.

-    Čārlij! Kristīnes acis bija gandrīz tikpat spožas un sajūsmas pilnas, kā Imanta Kalniņa dziesmas klausoties. Čārlij, vai… tik tev… neskauž?

-     Ir nu gan par ko! diezgan nepārliecinoši atbildēja Kārlis un pa ceļa malu apgāja Kristīni, atstājot viņu pēdējo. Tomēr to jau nākamajos mirkļos nožēloja Roberta slīdsolis bija sajaucis un samīcījis Ritas kārtīgi iebraukto trasi. Enerģiskāk atsperoties ar nūjām, viņš, pašam negribot, ik pa laikam noslīdēja ceļa malā. Pirmajā tādā reizē Kārlim ar strauju klupienu vēl izdevās noturēt līdzsvaru, otrreiz jau labā slēpe aizķērās aiz kāda ceļmalas alksnēna un puisis, bezpalīdzīgi noplivinot gaisā garās nūjas, gulēja uz mutes sniegā.

Protams, ka tūlīt pēc paša lādēšanās viņš izdzirda Kristīnes spalgos smieklus… Bet nebija vēl Kārlis uztrausies kājās, kad Kristīne ar jaunu sparu laida vaļā smējienu.

-     Ja tev tikai viena kāja pamuka, Kristīne aizgūtnēm elsa, tad Bobijam… katra uz savu pusi… Nē, es vairs nespēju… goda vārds… no smiekliem… piečurāšu bikses…

-     Nomierinies, Kitij, nomierinies, Kārlis piešļūkāja viņai līdzās un vāri uzsita meitenei pa muguru, vēl patiešām notiks kaut kas nelāgs!

5iquldas novada 17 Siguld-s pagasta

bibliotēka

-     Ir jau noticis! Kristīne raustījās jaunā smieklu lēkmē un, kā atbalstu meklēdama, spēji apķērās Kārlim. Kristīnes slēpju nūjas nu kūļājās puisim uz muguras, bet viņu sejas bija tik tuvu līdzās, ka Kārlis pavisam nevilšus ar lūpām pieskārās meitenes smejošajai mutei.

Nē, Kristīne negrūda viņu prom! Viņa tik atlieca galvu un neļāva lūpām vēlreiz saskarties. Bet tajā mirklī slēpju nūjas sakustējās un negaidīti iebelza Kārlim pa muguru.

* * *

Vēl pēc laiciņa, ko viņi bija pavadījuši, nesteidzīgi virzoties cauri mežam, Kristīne pieprasīja Robertam nebojāt iebraukto trasi un pārtraukt slēpot slīdsolī.

-    Tu jau mums esi parādījis, ko spēj, viņa runāja tonī, kas necieš iebildumus, bet Ritočka kā priekšā, tā priekšā.

-     Vai domā, ka mēs kādi vārguļi un nepanāksim Stulbcepuri? Roberts uzspēlēti dižojās, bet pat negatavojās mesties uz priekšu. Tieši otrādi viņš iekārtojās rindā aiz Kristīnes, pa ceļam it kā nejauši aizķerot Kārli un iegāžot viņu kupenā:

-    Čārlij, vai tev problēmas ar kājām? Sargi savu bandūru!

Kristīne, slēpojot starp abiem puišiem, tikai noslēpumaini smaidīja.

* * *

Trijotne Ritu panāca, kad saule pār meža ceļu jau vilka pusdienas laika ēnas.

Tāpat bez cepures, tagad arī bez cimdiem, ar vaļēju vējjaku, tumšajiem matiem brīvi kustoties vienmērīgo soļu ritmā, Rita jutās svabadi un viegli.

-     Hei, viņu uzrunāja Roberts, vai jūs šeit, gadījumā, kaut kur neredzējāt Stulbcepuri?

-    Ne Stulbcepuri, ne raibcimdi, ne arī pinkšķi! Rita attrauca bez minstināšanās un neatskatīdamās turpināja ceļu.

-    Tad esmu velti bažījies! Roberts nerimās. Bet vai drīkst vēl vienu jautājumu?

-    Lūdzu! Rita, kā vairīdamās no turpinājuma, stiepa arvien platākus soļus.

-     Sakiet, kur var iegādāties tās eskimosu luģes, ar kurām jūs sniegā atstājat traktora sliedes?

-     Ja jūs domājat manas slēpes, Rita pat atskatījās uz Robertu, tās ir no manas mammas un uzvarējušas daudzās sacensībās jau pirms jūsu nākšanas šajā pasaulē.

-    Pēc tādām arī izskatās… Roberts tik novilka un uz brīdi apklusa.

-     Bobij, beidz kasīties! šo pauzi nu izmantoja Kārlis. Pa to eskimosu luģu pēdām mēs itin ērti slēpojam visu rītu. Protams, ja tu stilojot tās nesamaisi biezputrā…

-     Tici man, Čārlij, es ar savām šaurajām distancenēm ne sliktāk varu trasi iebraukt. Roberts bija acīmredzami aizskarts un sakaitināts. Tāpēc, pēkšņi mainījis nodomu atrasties Kristīnes tiešā tuvumā, viņš spēji uzsāka spurtu un, ietinies gaisā saceltajos sniega putekļos kā sijājošā migliņā, dažās minūtēs pazuda klasesbiedru skatieniem.

-            Iespaidīgi, patiešām iespaidīgi, Kristīne vien nočukstēja un atkal uzplaucēja savu noslēpumaino smaidu.

* * *

Kad viņi izslēpoja klajumā, tā tālākajā stūrī kurās neliels ugunskurs, pie kura rosījās Roberts, drāzdams garus iesmus.

-            Esmu jūs pārgaidījies un gandrīz vai nosalis! viņš bez aizvainojuma balsī moži runāja.

-            Bet es… es knapi turos uz kājām! Kristīne aizlidināja slēpju nūjas, kur pagadās. Bobij, tev rociņas atsilušas, atķibini vaļā manu slēpju knaģus!

-            Kāda runa, mīļā Kitij, Roberts tūlīt nometās uz ceļgaliem. Un, protams, Kristīnei visērtāk tad bija pieturēties pie Roberta sprogainās galvas. Bet, puisim augšā slejoties, vēl daudz parocīgāk piespiest lūpas pie viņa aukstā vaiga.

* *

Rita pati bez citu palīdzības atkabināja savu slēpju atsperes, tad ilgi pētīja purngalu stiprinājumus un visbeidzot vērsās pie blakus stāvošā:

-            Kārli, lūdzu, palīdzi man stingrāk pieskrūvēt slēpju dzelžus! Purngals staigā.

-            Man ir tikai nazis, Kārlis nedaudz izvairīgi atbildēja.

-    Čārlijs jau mums skauts! Roberts iemetās pa vidu.

Kārlis, kā pārdomādams, aplaizīja lūpas un tad paņēma Ritas slēpes:

-    Kur tad jāpieskrūvē?

-            O-o! gandrīz kori iestenējās Kristīne un Roberts.

-            Turklāt ari izpalīdzīgs! Roberts bubināja, maucot sev un Kristīnei desas uz iesma. Jūs, protams, dariet, kā zināt, bet mēs ar Kitiju pavisam drīz kaut ko iekraukšķināsim. Viņš apsēdās uz nogāzta koka blakus Kristīnei, ar vienu roku viņu apskaujot, ar otru veikli grozot iesmu.

Bet tāpēc jau Kārlis nepārtrauks to, ko iesācis! Nepārtrauks, lai vai kas!

Nepārtrauks, lai vai kas?

Roberts pieliecās Kristīnei un kaut ko čukstēja ausī. Viņa klusi ieķiķinājās un pieglauda galvu Roberta plecam.

Vai tiešām Kārlis nepārtrauks?

Pēdējā skrūve bija ierūsējusi visvairāk. Naža atlokāmais skrūvgriezis jau vairākkārt bija izsprucis no skrūves galviņas bezveidīgās gropes. Kārlis uzgūla nazim ar visu auguma svaru…

Kristīne nokoda prāvu kumosu no savas ceptās desas un atlikumu pastiepa Robertam. Viņš desā kāri iecirta zobus un pat ieņurdējās no labpatikas…

-            Gatavs! Kārlis pārmēru steidzīgi ar kāju atgrūda Ritas slēpi un aši devās pie ugunskura.

Vai viņš nožēloja savu izpalīdzību?

Tomēr Ritu tuvāk uzaicināt gan neuzdrošinājās.

Bet Ritai nekāda uzaicinājuma arī nevajadzēja! Viņa pati mierīgi pienāca, paņēma divus iesmus, uz katra uzmauca pa desai sev un Kārlim.

Un diezin vai viņai vajadzēja tā rīkoties? Kārlis mīņājās, kā skudru pūznī iekāpis. Nu nepietika viņam apņēmības un asprātības, kā izkļūt no šīs situācijas.

Otrajai desai Kristīne pat nepieskārās, viņa to, uzdurtu uz apkvēpušā iesma, nesteidzīgi izbaroja Robertam, turklāt neslēpti zobgalīgi skatīdamās Kārlī.

Pa to laiku bija izcepušās desas arī uz Ritas iesmiem. Vienu viņa klusēdama pastiepa Kārlim.

Kristīne nenovērsa no viņa acis un pat pārstāja barot Robertu.

-            Es negribu! Kārlis ar spēju kustību atgrūda iesmu un strauji iebrida mežā.

* * *

Apmetis paprāvu līkumu ap meža klajumu, Kārlis jau atgriezās pie ugunskura, kad viņam pretim iznāca Roberts.

-            Čārlij, viņš iesāka, mēs varētu norunāt, ka tu… tu… vairs nelipināsies klāt Kitijai… Vai saproti? Mēs ar Kitiju… mums jau labi sen… Vai saproti, ko es ar to gribu pateikt?

-    Nē, nesaprotu gan! Kārlis vīpsnāja.

Nu Roberts jau apņēmīgāk turpināja:

-            Kamēr tu bizoji pa mežu, mēs ar Kitiju tik kārtīgi nosūcāmies, ka… Tu taču saproti! Tāpēc izbeidz tos gastroļus ar ģitāru un visu citu arī…

-            Tev varbūt nepatīk, kā es dziedu? Kārlis māžodamies runāja skaļi. Bet Kristīne par to kaifo. Tūlīt viņai pārjautāsim…

-        Pagaidi! Roberts centās Kārli vēl satvert aiz vējjakas. Bet, kad tas neizdevās, veikli viņu paklupināja… Tomēr ari šis gājiens nedeva gaidīto. Kārlis pēc kritiena ātri uzlēca stāvus un kā dzelts iznesās klajumā.

-       Kitij! viņš bauroja, cik spēka. Tev vēl kaut ko uzdziedāt?

-       Bez šaubām, Čārlij! Kristīne pazudušo bruņinieku saņēma itin priecīga. Es jau sen gaidu, kad tu Ritočkas slēpes nomainīsi pret ģitāru.

-        Vai dzirdēji, Bobij? Kārlis ar abām kājām reizē pārlēca ugunskuram, paķēra apvalkā paslēpto ģitāru un knibināja vaļā rāvējslēdzēju.

-    Bobij, nāc sēdies man blakus! Kristīne pavirzījās

sānis. Pirms ceļa Čārlijs mums kaut ko uzspēlēs.

* * *

Kārlis dziļi noliecās Kristīnes priekšā un pievilka kāju:

-    Vika vārdi un mūzika. "Vienprātība"!

-       Tev tiešām gribas dzirdēt to Viku-piku? ņurdēja Roberts.

-       Aizveries, Bobij! Kristīne jau lasīja vārdus no Kārļa lūpām.

-       Vika vārdi un mūzika. "Vienprātība"! Kārlis klanījās vēlreiz un jau pieskārās stīgām.

-       Vai mums trūkst vienprātības? Roberts nespēja rimties. Kitij…

-       Es jau teicu aizveries! Kristīne ar elkoni tā ievilka blakussēdošajam Robertam, ka viņš atmuguriski iegāzās sniegā.

Kārlis, juzdamies gandarīts jau pirms priekšnesuma, cieši vērās Kristīnē un iesāka:

Tas notika sen, loti sen, to stāstu es glabāju vēl…

Roberts kā iepriekš sēdēja sniegā un, izbāzis mēli, dziesmas ritmam līdzi ķēmlgi klanīja galvu.

Mēs sēdējām pustumsā, ogles kvēloja pavardā, aiz loga tur pustumsā melni zibeņi staigāja. Tad viens cēlās un teica, ka ārā kāds stāv, citi teica, ka tur nekā nav.

Kristīne sāka dziedāt līdzi, bet Roberts pietrausās stāvus un nostājās aiz viņas.

Viņš cēlās un izgāja viens, bet mēs palikām visi kā viens, mēs gribējām zināt, kas būs, kas tik vēlu var traucēt mūs.

Rita nu arī panācās tuvāk ugunskuram, un Kārlis, tālāk dziedot, pat pavērās uz viņu.

Tad, kad ārpusē klauvē, tad nevajag iet,

neviens nenāks, ja durvis ir ciet.

Roberts ķēmīgo grimasi bija nomainījis pret ironisku izteiksmi un dziesmas vārdus skaitīja līdzi bez

skanas.

Mēs atkal te pustumsā, ogles atkal ir pavardā, aiz loga tur pustumsā it neviens vairs nestaigā…

Nu jau viņi dziedāja visi trīs kopā: Kārlis, Kristīne un Roberts. Uz bridi aizmirsuši savas nesaskaņas, jo šī dziesma viņus vienoja kā kopīga lūgšana! To pēkšņi aptvērusi, Rita instinktīvi pat paspēra soli atpakaļ.

Bet nu nāca paši galvenie vārdi:

…Un ir labi, ka ir tāda vienprātība, ka nav jāiet un jāatver.

Dziesmas beigas Ritu ķēra līdzīgi smagai, ledainai pikai. Kristīne, Roberts un… Kārlis arī… šos vārdus pārliecināti dziedāja kā himnu. Kam ticēja, ko pieņēma. Un nebija vēl Rita paspējusi spert atpakaļ nākamo bēgšanas soli, kad viņi, jūsmīgi saskatījušies, nodziedāja vēlreiz:

…Un ir labi, ka ir tāda vienprātība, ka nav jāiet un jāatver.

-    Super! Čārlij, patiešām super! Roberts iebelza Kārlim pa plecu un tad pamanīja aizmugurē Ritu.

-     Un ko tu klusēji kā zivs uz sēkļa?

-    Man… auksti… Nekā citādi Rita nespēja raksturot to baiguma sajūtu, kas viņu bija pārņēmusi. Es… laikam atsākšu slēpot…

-    Bet pirms tam tev derētu iesmērēt slēpes… Pirmīt ievēroju, ka noberztas gluži baltas… Kārlis juta sevī uzplaukstam labvēlību.

-     Es jau šorīt ar sveci ieziedu… Rita, uzkumpušos plecus vēl vairāk uzrāvusi, tīstīja savu kalsno, izstīdzējušo augumu apdilušajā vējjakā.

-    Ar sveci… ha-ha… kā labu joku izdzirdis, ķiķināja Roberts. Do' šu' tās savas luģes, es ar kaut ko vienreizīgu iezieķēšu… Viņš no mugursomas jau ņēma laukā visdažādākās slēpju ziedes. Tie bija atšķirīgu krāsu staniola papīros iesaiņoti stienīši. Rita uzreiz atcerējās bērnības plastilīna standziņas.

Roberts krāsainos stienīšus nesteidzīgi pārcilāja, izvēlēdamies īsto, tad, vēlreiz iespurdzies:

-    No rīta… ar sveci… paņēma melno stienīti, rūpīgi atlipināja staniolu tā galam un sāka ieziest Ritas slēpes.

Meitene, no Roberta negaidītās laipnības jūtoties nedaudz neērti, pavērās uz Kristīni. Viņa, par notikušo neliekoties ne zinis, piemeta atlikušos zarus ugunskuram un uzmauca kādam iesmam vairākas desas.

-    Jāpamielo taču ari mūsu dziesminieks! Kristīne, no spēji uzliesmojušā ugunskura nedaudz piesārtusi, atpogāja balto puskažociņu, un paskatījās uz Kārli. Pat biezais, pūkainais svīteris nespēja noslēpt, cik viņa bija sievišķīga! Kārlis, nedaudz sakautrējies visu laiku bez apstājas blenzt uz Kristīni, pāri ugunskuram uzmeta skatu Robertam, kas darbojās ar Ritas slēpēm.

-     Bobij, Kārlis pēkšņi uzlēca stāvus, Bobij… bet, sastapies ar Kristīnes brīdinošo skatienu, pusvārdā apklusa. Tātad arī viņa jau bija pamanījusi, ka Roberts Ritas slēpes biezā kārtā notriepj ar melno atkušņa! ziedi.

-    Vai tu vēlējies man ko teikt? Roberts ironiski skatījās uz Kārli.

-    Bobij… viņš jau trešoreiz atkārtoja, bet tālāk arī netika, jo apsvilinājās ar klāt piegrūsto desu iesmu. Pakampis gabalu, Kārlis vērās te uz pagalam aizņemto Robertu, te uz brīdinošo Kristīni.

-     Čārlij, ēd uzmanīgāk! viņa brīdināja. Tās desas taču ir karstas!

-     Par tām desām jau štrunts, Roberts pašlaik beidza darboties ar melno slēpju smēres stienīti, fiksi to iegrūda mugursomā un sāka līdzināt smēri ar korķa mizas gabalu, bet lai neaprij iesmus! Es diezgan nopūlējos, kamēr tos izdrāzu.

-    Vari būt drošs, Bobij, Kristīne vērīgi pētīja Kārli, mūsu dziesminieks neko aplamu neizdarīs…

-    Es arī tā ceru, Roberts, viegli paklanoties, pirmo slēpi jau atdeva Ritai. Viņa to saņēma mēmā mulsumā.

Kārlis, lai nebūtu jākož mēlē, iecirta zobus kārtējā desas gabalā.

Kad viņi visi četri šļūkāja ārā no sniegotā meža klajuma, pa ceļu garām lielā tempā aizdrāzās vairāki slēpotāji spilgtos treniņtērpos.

-            Pa viņu pēdām mums daudz labāk slīdēs! priecājās Kristīne.

* * *

"Ir nu gan tas Bobijs joku vecis!" Kristīne, slēpodama aiz Ritas, visu laiku kodīja lūpas, lai skaļi neiesmietos. "Un likās jau, ka līdzjūtīgais Čārlijs izrunāsies, bet, kā iegrūdu šim desu ģīmī, tā… apklusa un vēl tagad, pēc pusstundas, nav bildis ne vārda."

Kristīne pavērās uz Ritu un atkal bija gatava vai zemē velties, lai tikai atbrīvotos no neizturamās smieklu nastas. "Cik jocīgi viņa pārvietojas! Ne īsti šļūkā, ne steberē… Kas to būtu domājis, ka atkušņa smēre tik perfekti reaģē ziemas salā…"

-    Ha-ha-ha! Ha-ha-ha! Viņa tomēr neizturēja.

-            Kitij, cik ilgi mēs vēl tā vilksimies? Viņai no mugurpuses ar nūju iebakstīja Roberts. Laižam šiem garām! Nemaz nekārojas tumsu sagaidīt mežā.

X* *

Izdzirdusi aizmugurē Kristīnes smieklus, Rita nodrebēja vēl vairāk, saliecās uz priekšu un kārtējo reizi ierāva galvu plecos.

Nu nekad Kristīne nesmējās tāpat vien!

Reiz viņas abas pēc aerobikas nodarbības satrāpījās blakus dušā, un Kristīne, aizņemdamās ziepes, bija viņu vērīgi nopētījusi, paklusām noteikusi: "Žāvēta aita!" un laidusi vaļā pazīstamos smieklus. Kopš tās reizes Rita, šos treļļus dzirdot, vairs ne par ko citu nespēja domāt. Arī tagad viņa sajauca slēpošanas ritmu, kuru jau tā pēc apstāšanās bija arvien grūtāk noturēt, un vieglāk uzelpoja vienīgi tad, kad Kristīne un Roberts, viņus apdzinuši, diezgan ātri attālinājās.

Bet tāpēc jau viņai spēki nenāca klāt! Tie kusa kā sniegs aiz apkakles. Rita skaidri redzēja, ka Kārlis, slēpojot pirmais, visu laiku bremzēja kopīgo gaitu, lai tikai viņa tiktu līdzi. Turpretī tagad, kad Kristīne ar Robertu aizdrāzušies, viņš ilgi šeit vairs neizturēs. Par to viņa bija pārliecināta!

* * *

"Vai viņš Kārlis ir maitasgabals, sūda muša, suņa kaka, izdzimums, mīkstčaulīgākais no mīkstčauļiem, gļēvmiesis, teļa pakaļa, mēslu vabole, glums lentenis, bailīga puņķutapa, pēdējais no atkritumiem?

Vai viņš Kārlis nevarēja saņemties un skaidri un nepārprotami pateikt: Bobij, beidz tās cūcības! Ar to atkušņa ziedi iesmērē pats sev… kāju pēdas!

Vai viņš Kārlis nespēj tagad apstāties, pagriezties pret Ritu un sacīt: tavas slēpes ir apķēzītas ar kaut kādu draņķi… Tā kā es arī jūtos vainīgs, tad palīdzēšu dabūt nost! Lai Kitija un Bobijs šļūc, kur acis rāda!

Vai viņam Kārlim pietiks spēka savu apņemšanos tūlīt izpildīt?"

Kristīne slēpoja pirmā. Tāpēc, veroties no aizmugures, viņas nelielo, balto stāvu lielākoties aizsedza Roberta augums oranžajā sporta jakā. Tikai šad tad vienā vai otrā pusē pazibēja Kristīnes karmīnsarkanie dūraiņi. Kārlis pilnīgi neapzināti vairākas reizes spēcīgi atspērās ar nūjām un izrāvās kādus metrus Ritai priekšā. Tad atskatījies palēnināja tempu un ļāva viņai radušos distanci samazināt.

Tālumā nodunēja Roberta bass, tad līdz viņiem atlidoja Kristīnes smiekli.

Kārlis piespieda sevi nepaātrināt soli.

Atkal lielās egles abpus meža ceļam uztvēra Kristīnes smieklu šalti un iesvieda Kārlim tieši sejā.

Kārlis, vienmērīgi slidinot kājas un vēzējot garās nūjas, izlikās, ka tas, kas notiek tur, priekšā, uz viņu nemaz neattiecas.

Kādu brīdi meža klusumu neievainoja neviena sveša skaņa. Bet tad Kārlis saklausīja tādu kā smagu elšanu. Pametis skatu atpakaļ, viņš ievēroja Ritas piesārtušo seju. Viņas mute kampa gaisu:

Es… vairs ātrāk… nevaru… Viņa ļāva nūjām vilkties pa sniegu un slēpēm apstāties. Drusku atpūtīšos…

Bet, protams, arī stāvot Ritas elpa nekļuva uzreiz mierīga, un Kārlis pēkšņi sajuta mostamies lielu īgnumu pret šo elsojošo meiteni. Viņš te kā muļķis stāvēja meža vidū un gaidīja, kad… kad…

īgnums vairs nemeklēja vārdus, tas bīstami rūga un… tajā brīdī kārtējo reizi līdz viņa ausīm nonāca Kristīnes smieklu treļļi.

Šoreiz Kārlis izšķīrās ātri:

-    Tu te atvelc elpu, bet es… bišķi paslēpošu uz priekšu un… tūlīt… būšu atpakaļ…

Daži spēcīgi atspērieni ar nūjām, un viņš jau ienira meža ceļa likumā.

Kristīnes smiekli skanēja tā kā no pazemes. Asi apcirtis riņķī kādai vēja izgāztai eglei, Kārlis nonāca lēzenas gravas malā. Šeit tikai vajadzēja nūjas iežmiegt padusēs un laisties lejā!

Aiz apsnigušajiem zariem zemu parādījās Roberta oranžā sporta jaka, bet blakus tai uz zemes! karmīnsarkanie dūraiņi.

-    Ei, ko jūs te vārtāties? sauca Kārlis.

-     Bobijs mani nogāza! nebeidza trallināt Kristīne. Aizķēra un nogāza…

-    Tūlīt es viņu pārmācīšu! nu auroja Kārlis un stūrēja virsū gulošajiem.

Pēc brīža viņu rokas, kājas un slēpes sapinās raibā murskulī, no kā atskanēja spiedzieni, smiekli un jautra stenēšana.

*• *

Tāpat kā pirms laiciņa Kārlis, nu arī Rita bija nonākusi lēzenās gravas malā. Gatavodamās vilinošajam nolaidienam, Rita ievilka dziļāk elpu un atspērās ar nūjām. Sniegs nošņirkstēja, nedaudz ļāva kustību lejupskrejošajās pēdās, bet tad, kā ar rupju granti apkaisīts, nobremzēja slēpju tālāko gaitu.

-     Pat no kalna vairs neslīd! Rita pati sev pusbalsī teica un ķērās atkal pie nūjām. Viņai nu bija pilnīgi skaidrs, ka Roberta melno ziedi mammas vecās slēpes tik ļoti nevarēja pieņemt, ka pat atteicās slīdēt nobraucienā.

Gandrīz jau nonākusi gravas apakšā, Rita pamanīja sniegā izmīdītu laukumiņu. Te vairāki bija vārtījušies, pat slēpes nenoņēmuši! Rita skumji pavīpsnāja un atkabināja stiprinājumu atsperes.

Pirmīt balti noberzto slēpju virsmu tagad klāja sīksīku grubuļu kārtiņa, kura strīķēja sniegu un darbojās kā bremzes.

Ha-ha-ha! Rita atcerējās Kristīnes treļļus un noskurinājās.

Sasaluši ledū, smēres grubuļi ar nagiem nebija dabūjami nost! Rita parakņājās mugursomā ari tur nebija piemērota darbarīka.

Atlika vienīgi dzīvokļa atslēgas.

Tomēr arī tām tumšie grubuļi tik viegli vis nepadevās: atrauti no slēpju virsmas, tie kļuva ķepīgi un izsmērējās plašāk.

Cik ilgi Rita tupēja uz ceļiem sniegā, viņa pati neapzinājās, bet, kad beidza darboties ar atslēgām un, ņemot talkā sveces galu, vēl ieberzēja slēpes, pirksti no aukstuma bija balti, bet mugura kā ziemā nekurināta bleķa krāsns.

Rita izvilka no kabatas cepuri ar asajiem stūriem un dziļi uzmauca galvā.

Tuvojoties vakaram, liekas, piesala.

* * *

Pēkšņi un negaidīti meža ceļš nedaudz paplatinājās un tad ar vienu atzaru strauji aizmetās pa kreisi, otru atstājot slēpotājiem priekšā.

-     Mums jādodas tikai taisni! Roberts pats gan mazliet vilcinājās sekot savam ieteikumam. Netālu no krustojuma jābūt līkajai priedei. Šo te gabalu līdz šosejai tāpēc arī sauc par Līkās priedes dangu.

-    Dingu-dangu, skandināja Kārlis, sekodams Kristīnei.

-     Dingu-dangu, viņa atbildēja, pēc brītiņa norādīdama ar nūju uz ceļa malu. Vai tā, Bobij, ir tava līkā priede?

-     īstā! Roberts bija lepns par savām ceļveža spējām. Mēs esam uz pareizā ceļa! Vienīgi žēl, ka tie slēpotāji līkumā nogriezušies pa kreisi. Nu atkal pašiem jāiebrauc trase.

-    Dingu-dangu, atkal skandināja Kārlis, tev taču, Bobij, spēka pietiek!

-     Dingu-dangu, atsaucās Kristīne, laižam, Bobij, laižam! Saule arvien zemāk.

-     Kā sadziedājušies! noburkšķēja Roberts, gludajā sniega klājienā ievelkot dziļas švīkas.

* * *

"Vai Kārlis arī zināja par to melno ziedi?" Rita, atsākusi slēpot, nekādi netika pie atbildes uz šo pašas uzdoto jautājumu.

"Ja zinātu, nebūtu taču pieļāvis…" Rita atcerējās no piepūles pietvīkušo puiša seju, sarūsējušās skrūves pievelkot. "Nu, vismaz pateiktu…" Rita pie saviem pieņēmumiem turējās izmisīgi un ar asajām slēpju nūjām pikti kapāja ceļmalas neapsnigušos avenājus.

-    Pateiktu gan! viņa, lai būtu vēl pārliecinošāk, runāja ar sevi skaļi.

"Bet kur tad viņš tagad ir?" cita apmulsusi balss vēlējās zināt.

"Kur? Kur?" Rita dialogu ar sevi turpināja bez skaņas un atkal dusmīgi iecirta kādam avenājam. "Par to man nav nekādas daļas. Un pat neinteresē! Ne-in-tere-sē!" Šoreiz slēpju nūja sāpīgi ķēra pusauga eglīti. "Tāpēc jau es nesākšu liet asaras!" Viņa nošņaukājās un, veikli manevrējot pa plati iebraukto trasi, centās visu nepatīkamo atstāt sev aiz muguras.

X* *

Līkās priedes danga, tāpat kā iepriekš ceļš, turpināja celties kalnup un tad atkal krita gravās.

Roberts un Kārlis vienmēr lejup laidās ūjinot, bet Kristīne spiedza. Bieži vien nemācēdama apbraukt šķēršļus, viņa iestrēga kupenās, aizķērās aiz žagaru kaudzēm, taranēja nokritušus kokus un celmus. Un tikai brīnumainā kārtā viņas slēpes bija nesalauztas, baltais puskažociņš nesaplēsts, bet karmīnsarkanie dūraiņi nepazaudēti.

Tomēr visgrūtāk Kristīnei klājās, kad sākās kārtējais kāpiens augšup.

-    Šausmīgi slīd, viņa atpakaļkārpīdamās spurdza, cik te šausmīgi glums…

Tad Roberts tūlīt pagriezās sāniski un, vēlīgi pastiepis slēpju nūju Kristīnei, trepītē soli pa solim centās pievarēt stāvumu.

Tādās reizēs, protams, arī Kārlis nespēja palikt malā. Viņš savukārt Kristīni bīdīja no mugurpuses un vienmēr satvēra, kad viņa tomēr izmanījās palaist Roberta sakabi vaļā un, rokas ar slēpju nūjām bīstami plivinādama, slīdēja lejup.

-     Nē, es būšu beigta un pagalam! Kristīne, kuru varen apmierināja abu puišu pūliņi, viņu stutējot, runāja bez mitas. Ko man iesākt, lai tik šausmīgi neslīdētu?

-     Es iesmērēšu tavas slēpes ar atkušņa ziedi kā Stulbcepurei, Roberts jokoja, bet nebija gaidījis tik vētrainu reakciju.

-     Ha-ha-ha! Pavisam netālu no gravas augšējās malas Kristīne sāka locīties smieklos, atkal palaida vaļā slēpju nūju, pie kuras turējās, un spēji uzgrūdās Kārlim. Viņš gan izstiepa palīdzīgas rokas, tomēr šoreiz Kārļa slēpes, sniegu šķārdīdamas, nolēma atmuguriski atgriezties gravas dibenā. Nenoliedzami, Kārlis šim nodomam ļoti pretojās, bet spēks, ar kādu streipuļodama un ķiķinādama gāzās lejā Kristīne, lika pat smagi nobūkšķēt un iestrinkšķēties ģitārai…

Kad mirkli vēlāk kopā ar instrumentu, Kristīnes silti piespiests, Kārlis atvēra acis, viņš par šo, vienīgi nosapņojamo situāciju, nebija ne sajūsmā, ne svētlaimē!

Roberts, tas maitasgabals, bija viņam atgādinājis tieši to, ko viņš ar tādām pūlēm visu laiku centās aizmirst!

Kristīne, uz mirkli sastingusi, ļāva Kārlim izmantot nejaušību, bet, tā kā viņš vienīgi truli blisināja acis, spēji rausās augšā.

-     Bobij! viņa sauca. Palīdzi taču tikt uz kājām! Čārlijs, liekas, kopā ar lāčiem ir laidies ziemas miegā.

-    Tūlīt, tūlīt, Kitij! Robertu nevajadzēja skubināt. Viņš jau drāzās lejā.

Nonākusi vietā, kur ceļi šķīrās, Rita vispirms ieslēpoja kādu gabaliņu Līkās priedes dangā. Mežs abās pusēs kļuva vēl biezāks un drūmāks.

Te man nemaz nepatīk! šo svarīgo izšķiršanos viņa ar sevi pārsprieda pusbalsī un, atgriežoties krustojumā, pārkāpa blakusceļa iebrauktajās slēpju pēdās. Tās devās uz skrajāku vietu un, iespējams, varētu ātrāk sasniegt mežmalu. Tomēr uzreiz vēl Rita nemetās tālāk. Atspiedusies uz slēpju nūjām, viņa kādu minūti tāpat vien šļūkāja kājas. Tad ceļu šķirtnes pašā redzamākajā vietā ar milzu burtiem sniegā uzrakstīja vārdu "RITA" un zem tā pavilka garu bultu tajā virzienā, kurp tūlīt arī devās.

Svešo sportistu labi iebrauktā trase, metot līkumus un pat neizprotamas cilpas, tik tiešām pamazām veda Ritu ārā no biezokņa. Lielie, tumšie skujkoki atkāpās, dodot vietu bērziem, kārkliem un priedīšu audzēm.

Ceļš kļuva arī pārskatāmāks, bet reizē vieglas dūmakas apsegts, jo nu klāt bija tā stunda, kad dienasgaisma arvien vairāk pieblīvējās ar tumšām ēnām. Šovakar gan šīs ēnas meta mazliet sudrabainus atspulgus, jo no mākoņiem bija izkūņojies gandrīz jau apaļš mēness disks.

Nedroša un sarāvusies Rita slīdēja pa sudrabaino dūmaku un, cik vien spēja, apspieda žēlumu pret sevi. Tās pat nebija bailes no tuvojošās tumsas un apmaldīšanās! Viņu biedēja briesmīgā pamestība, no kuras bija arvien mazāk izredžu izrauties. Vienīgi, ja nu šīs slēpju pēdas izvestu viņu kaut kur priecīgā gaismā pie cilvēkiem.

Strauji apstājies ceļa malā zem milzīgas egles, Kārlis atbrīvoja zābaku no slēpju lamatām un kapāja nost pazolei piesalušo ledu.

Kristīne arī izmantoja radušos pauzi un iezieda sasārtušo seju ar krēmu.

Turpretī Roberts, nokratīdams sniegu, pāris reizes palēcās jā, enerģijas viņam vēl bija pārpārēm! un tad kā ēna klusām pieslīdēja Kārlim. Viens spēcīgs nūjas belziens pa milzīgās egles apakšējiem zariem un… Kārlis uz galvas saņēma sniega kalnu.

Žigli nopurinājies kā suns pēc peldes, puisis steigšus atkabināja arī otru slēpi un ar tās galu šķieda sniegu Robertam virsū.

Tik ātru reakciju negaidījis, Roberts mudīgi kāpās atpakaļ, aizsedzās ar rokām un sauca:

-    Pietiek, pietiek! Nu jau esam kviti! Tas man iznāca nejauši…

-    Ak nejauši! Kārlis vēl dažas reizes viņam uzšķaidīja sniegu un gandarīts devās atpakaļ, kad viņa pakausi sāpīgi trāpīja smaga pika.

Bezgala aizskarts, viņš atkal uzbruka Robertam, bet Kristīne, jau cītīgi spaidot nākamo smago piku, nebūt nestāvēja klusu:

-    Čārlij, viņa sauca, neļauj taču sevi apcelt kā pēdējo duraku!

Nē, to viņš neļaus gan! Tāpēc Kārlis nometās četrrāpus un, ar dibengalu pagriezies pret Robertu, caur kājstarpi piešķieda ar sniegu viņa matus, acis un pat jakas kapuci.

Tas nu Robertu sadusmoja līdz baltajām pelītēm! Viņš, vēl saņēmis sāpīgu piku tieši sejā, rupji iebelza Kārlim.

-    Nē, es būšu beigta! Šie vēl saķersies pa īstam! Es tās pikas metu… Kristīnes ilgi valdītie smiekli atkal spruka vaļā.

Bet Kārlis jau tobrīd bija tik iekarsis, ka sprieda ātru tiesu: pakampis sniega sauju, viņš parāva uz augšu Kristīnes kažociņu, tad pūkaino svīteri un bāza apakšā sniegu…

-     Palīgā-ā! izbailēs sauca Kristīne. Bobij, glāb taču mani!

Berzēdams tomātsarkano vaigu, Roberts nometa nūjas un… noliecās pēc sniega. Kad nu arī tas kusa zem Kristīnes drēbēm un auksti tecēja pa muguru, viņa pat pārsteigumā apklusa, bet tad, pārvērtusies sejā, atgrūda puišus kur kuro:

-     Muļķi gatavie! viņa kliedza tā, ka pat sniegotais mežs to nespēja noslāpēt. Tūlīt izbeidziet! Vai tad jokus nesaprotat?

-    Saprotam, Kitij, saprotam! Un tagad jokojamies uz nebēdu… Kārlis centās būt asprātīgs.

-    Tad tev, stulbeni, jāpagaida Ritočka! Kristīnes dusmas vēl nebija rimušas. Es nu gan nepieļaušu, ka… ka…

Bet teikt kaut ko tālāk vairs nebija nozīmes Roberts sastindzis berzēja cietušo vaigu, bet Kārlis, Ritas vārdu izdzirdot, pavisam sašļuka.

Tāds arī, acis nepacēlis, viņš piestiprināja slēpes un apsaukāts un pazemots šļūca… atkal nopakaļus Kristīnei.

Slēpju pēdas uzbudinošajā pilnmēness gaismā bija labi saskatāmas. Tāpat arī ceļa malas, kur koku kļuva vēl mazāk.

Ritu lēnām apņēma pusauga bērziņi un zemas priedītes. Tad ceļa kreisajā pusē starp kroplajiem kokiem parādījās plašāki laukumi, kuri melnēja bez sniega. Un vēl tikai pēc kāda kilometra Rita aptvēra, ka slēpo pa purva malu!

Dīvainā kārtā tas viņas bezcerību vēl nepavairoja, bet sajūtas gan darīja pilnīgi nereālas. Maz ko Rita atsauca atmiņā no pagājušās dienas, vēl mazāk domāja par to, kas ar viņu notiks turpmāk. Viņa tikai atspērās un slīdēja. Atspērās un slīdēja… Uzvilkts ķinķēziņš zem pilnmēness purva malā. Ķinķēziņš, kam konstruējot dots tikai viens vienīgs uzdevums atsperties un slīdēt.

Vai, mēness apspīdēta, bez domām un izjūtām Rita tā kustējās pusstundu? Stundu? Vairāk?

Bet meitene atjēdzās vienīgi tad, kad ass, durstīgs vējš ar lielu sparu metās viņai virsū, sviežot sejā smalku sniegu, jo viņa nu bija izslēpojusi klajumā! Un spējais aukstums ļoti ātri viņu atbrīvoja no apātijas.

Atbrīvoja arī no slēpošanas pa svešajām pēdām, jo tās mēness gaišuma pielietajā laukā pilnīgi bija izdzēsis vējš.

Reizē bija zudušas arī pēdējās zīmes, kurām viņa ilgi sekojusi un uzticējusies.

Bet asais vējš svilināja seju, līda zem drēbēm, un Rita arvien skaidrāk apzinājās, ka, paliekot uz vietas, drīz vien pārvērtīsies lāstekā.

"Nē, pikta viņa nebija! Ilgi dusmoties viņa nemaz nespēja. Ja Bobijs un Čārlijs izturas pret viņu normāli, viņa uzreiz ir laba un atsaucīga. Bet… tādus jociņus… viņa gan nevienam neatļaus… Nav jau Ritočka, uz kuru ne skolā, ne pabā neviens puisis pat nepaskatās… Viņai tikai pietiek uzvilkt īsākus brunčus, piegulošāku džemperīti un it kā nevilšus pacelt abas rokas, lai atglaustu matus… Tad disenēs pat… trīs vienlaicīgi steidzas viņu uzlūgt…

Katram tomēr par sevi jādomā un jārūpējas. Vispirms par sevi! Pat ja tu esi kārna un neglīta kā žāvēta aita, nedrīkst taču ģērbt kaut ko tādu, kas nokarājas kā maiss, un maukt galvā kosmētikas maciņu, nedomājot, ka izskatīsies pēc stulbenes!

Tāpēc viņa daudz labāk saprot Bobiju, kas vienmēr visu pasaka tieši acīs un dara, kā pašam patīk, nevis iejūtīgo Čārliju, kurš nepārtraukti pārdzīvo, ka kaut ko izdarījis nepareizi, bet tā arī nespēj neko vērst par labu…"

-     Čārlij, Kristīne ar viltīgu smaidiņu sejā nedaudz palēnināja gaitu, kā tev liekas, vai Ritočka krustojumā izvēlējās šo ceļu, vai arī… Kristīne apklusa un gaidīja atbildi.

-     Es par to visu laiku domāju, Kārlis atzinās un jutās atvieglots.

-    Vai jums tiešām liekas, ka tā Stulbcepure ir tik stulba, ka pat nečoknīja, ko es vairākas reizes atkārtoju: taisni cauri mežam… Taisni! sarunā neparasti dedzīgi iejaucās arī Roberts. Nedrāzās viņa taču iekšā purvā!

-            Purvā? Kārlis juta sausumu mutē. Bet tie sportisti taču nogriezās pa kreisi…

-            Tie nu gan ceļu zināja! Vai redzēji, kā šie aiznesās! Roberts nepalēnināja gaitu.

-            Paklausieties! Kārlis pēkšņi sasparojās. Paturiet kāds manu ģitāru, atvelciet elpu, un es… fiksi paslēpošu tai Ritai pretim…

-            Mums, Čārlij, jau savu pekeļu pietiek. Roberts arī tagad nesamazināja ātrumu. Dari, kā zini! Tiksimies pie autobusu pieturas… Tā ir nedaudz pa labi no šī ceļa gala.

Kristīnei par pārsteigumu, Kārlis, augstu cilādams slēpes, apgriezās un attālinājās pretējā virzienā…

Kristīne sev sāpīgi iekoda lūpā.

-            Čārlij! viņa vēl sauca nopakaļus. Ja Ritočka nogriezušies pa otru ceļu, tu tik un tā viņu vairs nepanāksi!

Kārlis tomēr neapstājās, bet iepriekšējā apņēmība drāzties pa galvu, pa kaklu viņā arī vairs nebija jūtama.

* * *

Pēc baisā pārskrējiena klajumam, kur viņa bija sacentusies ar mēness ēnām un vēja gaudām, Rita pietupās līdzās alkšņiem.

Nebija viņas ķermenī tādas vietiņas, kur nebūtu pieskārušies vēja stindzinošie taustekļi.

Cik nu iespējams, sarāvusies čokurā, Rita centās saglabāt vēl atlikušo siltuma mazumiņu, tomēr tas atstāja viņu neiedomājami ātri.

Vajadzēja celties kājās un kustēties. Nepazīstot ne vietu, kur atrodas, ne virzienu, kādā doties, Rita uz labu laimi atsāka slēpot gar klajuma malu, cenšoties turēties aizvējā. Un tas viņai arī izdevās, jo alkšņu audzes šeit stiepās kilometriem tālu gar abām malām platajam un dziļajam novadgrāvim, par kuru meitene pat nenojauta.

Mazliet atsilusi, Rita palēnināja gaitu un jau vērīgākām acīm pārskatīja plašo klajumu. Pilnīgi bez kokiem tas nebija! Atsevišķi puduri melnēja gan šur, gan tur, bet vienā Rita pat ļāva slēpēm slīdēt savā gaitā iemirdzējās nespodra uguntiņa.

Tā kā iepriekš Rita jau bija guvusi vairākas vēja un sala mācības, viņa uzreiz nedrāzās pāri klajumam uz uguntiņas pusi. Tā arī mazpalēnām tuvojās, virzoties gar alkšņiem.

Bet, kad bija atlicis vien vējainais gabals, Rita spēkus vairs nežēloja un ātri vien atdūrās vecā ābeļdārzā.

Aiz tā dziļumā spīdēja gaišais, vilinošais logs.

-     Man gan visi kauliņi sāp. Kristīne, nedaudz atgāzusi galvu, sukāja matus, kamēr Roberts sēja kopā viņas slēpes.

Ielikusi suku atpakaļ mugursomā, viņa pagriezās pret trešo slēpotāju:

-    Nu saki, Čārlij, vai nav labi, ka tu… tomēr pārdomāji un… sekoji mums?

-    Te vairs nav ko tērgāt un pa tukšo muti dzesēt! Roberts no mugursomas sānu kabatas izvilka mazu, plakanu blašķīti ar aizskrūvējamu korķi. Šo te mans fāčuks vienmēr pilnu ar konjaciņu ņem līdzi medībās. Domāju, vai mēs sliktāki? Še, Čārlij, noskalo kreņķus!

No Kārļa blašķīte aizceļoja pie Kristīnes, tad iemalkoja Roberts pats. Pēkšņā siltuma vilnī, kas viņu pacēla, Roberts apskāva Kristīnes plecus. Viņa tam nemaz nepretojās, bet pievilka klāt arī Kārli.

-    Zēni! visas trīs galvas kopā sagrūdusi, viņa aizgrābti čukstēja: Ja jūs tikai zinātu, cik man ar jums kopā ir labi!

Tādus, mīļi saķērušos, viņus arī apžilbināja pienākošā autobusa spožās gaismas, un viņi vienoti visi

kā viens iekāpa siltumā.

* * *

Izslēpojusi cauri vecajam ābeļdārzam, Rita pietuvojās mājas gaišajam logam. Viņa jau izstiepa roku, lai pieklauvētu, bet pārdomāja un veica vēl tos dažus metrus līdz durvīm.

Nenovelkot cimdu, tādi neskanīgi būkšķi vien iznāca.

Klauvējieni ar nosalušo roku jau bija skanīgāki, un vecā koka māja tos labprāt atbalsoja.

Tomēr ne raibais loga aizkars sakustējās, ne atskanēja kādi soļi.

Rita piedauzīja jau skaļāk.

Pēkšņi mājas iekšpusē dobji ierējās suns un logā nodzisa gaisma.

Rita atkal pieklauvēja pie durvīm vēl apņēmīgāk nekā iepriekš.

Suns ierējās ar jaunu sparu, bet durvis vērt vaļā neviens nenāca.

Rita juta kaklā piebriestam raudu kamolu viņai ļoti, ļoti gribējās tikt iekšā siltumā, ar kādu parunāties, uz brīdi apsēsties un pret sakurinātu krāsni atspiest muguru.

Neguvusi atsaucību pie durvīm, Rita pieslēpoja pie loga.

Uz piesitienu rūtij vēl satrakotāk atbildēja dobjās suņa rejas, bet mājas saimnieki nerādījās.

Ritai jau notecēja pirmās asaras.

Lūdzu, lūdzu, ielaidiet mani, esmu briesmīgi nosalusi! Viņa centās iežēlināt tos, mājas iekšpusē. Tikai uz brītiņu! Lūdzu, lūdzu!

Bez suna ārdīšanās līdz Ritai nenonāca neviena cita skaņa, neviena kustība.

Rita jau sāka noticēt, ka suns mājās ir viens pats, bet… gaisma…

"Kas izslēdza gaismu?" Rita bija nesaprašanā.

Vairs nepavisam nezinādama, ko iesākt, Rita atkāpās no loga vairākus metrus un palika stāvam, gaišā pilnmēness apspīdēta.

Nu, liekas, mazliet pabīdījās vaļā raibais aizkars un tā arī palika mazā spraudziņā.

Rita jau vilka atpakaļ dūraiņus, kad izdzirda, ka suns vairs nerej istabā, bet gan aiz pašām ārdurvīm. Tad nočīkstēja aizbīdnis, un durvis atsprāga tieši tik lielā spraugā, lai izlaistu ārā saniknoto suni… Nākamajā mirklī jau durvis atkal aizkrita ciet, un Rita nu stāvēja aci pret aci ar lielu vilku, kas dīvainā kārtā nemetās viņai uzreiz virsū.

Aizgūtnēm riedams, tas apstājās kādu gabaliņu no meitenes, tad, vērtējot pretinieku, lēca viņai klāt, cenšoties sakampt slēpju nūju. Pa to laiku Rita jau bija atbrīvojusies no pirmā baiļu stinguma un ar to pašu kāroto nūju aizdzina suni gabaliņu tālāk.

Nu tas mainīja uzbrukuma taktiku un lavījās Ritai klāt no mugurpuses. Tā pelēki sirmā spalva uz skausta bija sacēlusies, aste jocīgi iežmiegta kājstarpē.

Rita turpat mājas logu priekšā grozījās kā vilciņš, izmisīgi vēzējās ar nūjām, bet neviens suni neapsauca un nenāca viņai palīgā.

Lai kā viņai kārotos siltuma un cilvēku sabiedrības, šajā vecajā mājā viņu nepieņēma un pat nepainteresējās, kāpēc viņa te iemaldījusies. Skaidrs arī, ka ilgi viņa neizturēs pelēča nemitīgos uzbrukumus…

Kāpjoties atpakaļ un atgrūžot suni ar nūjas aso galu, viņas skatiens vēlreiz ātri pārskrēja mājas logam nu aizkars bija jau plaši atvilkts, bet aiz tā tāpat kā iepriekš ne dzīvas dvēseles.

No suņa Rita cerēja atbrīvoties pēc mājas pagalma atstāšanas, bet pelēcis līkumu līkumiem sekoja viņai arī ābeļdārzā. Ja Rita kļuva neuzmanīgāka un viņam izdevās pielavīties pietiekami tuvu, tad sekoja lēciens un ašs kampiens… Vienā tādā reizē viņš samala zobos plastmasas riņķīti, kas sargāja slēpju nūju no grimšanas sniegā.

Arī aiz dārza robežas, vējainajā klajumā, pelēcis no viņas neatstājās. Pārtraucis dobjo riešanu, tas, draudoši ņurdēdams, nepārtrauca Ritu lenkt. Mezdams gan plašākus, gan šaurākus lokus, viņš neatmeta nodomu Ritai uzklupt no mugurpuses.

Vai nu to gribējās atzīt, vai ne, bet viņa bija kļuvusi par medījumu!

* * *

Ik pa laikam apcērtoties un ar aso nūju atbaidot pelēci, Rita pa savām iepriekšējām pēdām virzījās atpakaļ uz alksnāju. Bailes ar viņu bija izspēlējušas kārtējo joku. Pat aukstajā vējā, ar sniega vērpetēm sejā, viņa svīda un strauji elpoja no karstuma.

Kamēr pelēcis nedaudz atpalika, vajadzēja paspēt līdz iedomātajam patvērumam! Varbūt tur viņš atstāsies!

Ritu no alkšņiem jau šķīra labi ja simt metru, kad pēkšņi viņai aizmugurē kāds šaušalīgi iegaudojās. Rita, kā bailēs ierasts, galvu ierāva plecos, bet nespēja neatskatīties.

Ar gaišumu pielietajā klajumā, purnu pret debesīm izcēlis, sēdēja… mēnessirms dzīvnieks un atkal iegaudojās.

"Tas taču ir tas pats svešo māju pelēcis!" mierināja sevi Rita, pārklādamās ar zosādu. "Kur lai te… vilks rastos!"

-    Ū-ū-ū! stiepti, gari un, balsi mazliet pat lokot, dzīvnieks gaudoja.

-    Ū-ū-ū! no tālienes viņam kāds atsaucās.

-    Ū-ū-ū! pelēkais stiepa purnu pret mēnesnīcu.

"Bet ja nu šajās vientuļajās mājās mitinās pieradināts vilks…" Rita bijās pat tālāk domāt un atsāka trako skrējienu uz alkšņiem.

* * *

Koku audze izrādījās tik bieza, ka nebija pat ko domāt tajā iespraukties ar slēpēm pie kājām!

Stiprinājumu atsperes vienīgi nostrankšķēja, kad, ātrumā atkabinātas, atbrīvoja Ritas zābakus.

Žigli pavērdamās uz klajumu, kur gaudas jau labu brīdi bija rimušas, Rita lauzās alkšņos iekšā. Zari brīkšķēja un lūza, ķerdamies aiz slēpēm un mugursomas. Ne viens vien trāpīja arī sejā, ieskrambājot vaigus un pieri. Kā medījama stirna viņa spraucās, lēca un piepūlē smagi elpoja.

Tāpēc vēl lielāks bija Ritas pārsteigums, kad cauri alkšņu audzei viņa nonāca pie plata un dziļa novadgrāvja. Bet bailēm laika nebija! Tās dzina Ritu pa stāvumu lejā… Nolaidiens iznāca tik straujš, ka ar kājām Rita ielauza ledu un līdz viduklim samērcējās. Pametusi slēpes un nūjas, viņa ķepurojās, lai tiktu laukā no ūdens. Nu saslapa arī cimdi un vējjakas piedurknes, bet tomēr viņai izdevās izlīst uz ledus. Atrāpojusi no āliņģa, augstajā novadgrāvja krantē Rita atkal pamanīja sēžam pelēci… Tā purns arī tagad bija pacelts pret mēnesi, bet neizdvesa ne skaņas.

X* *

Pēc "Panorāmas" izslēdzis televizoru, Mežsēta pusdzisušajai plītij piemeta dažas malkas pagales uz uzlika sildīties tējkannu.

-    Ļoti drēgns šovakar, viņš nodrebinājās, vējš tieši logos. Pirms gulētiešanas iedzersim tēju. Kādu tu, Dzidra, gribētu aveņu vai piparmētru?

-     Kādu iebērsi, tāda būs laba! atsaucās biezā vilnas jakā satuntuļojusies sieviete, kas nu iznāca virtuvē. Dievs nedod tādā puteņa laikā atrasties ārpus mājas bez ceļa un saprašanas, uz kuru pusi doties. Vēl tagad atceros, kā pirmajā pēckara ziemā, nākot no vilciena, nepamanīju mūsmāju ceļa galu un…

-     …un es tevi ar lākturi meklēju vairākas stundas, Mežsēta verdošajā tējkannā iebēra kaltētas aveņu ogas un lapas, bet sazīmēju tikai pēc uzkalniņa sniegā… Tepat aiz vecajiem ķiršiem.

-    Vai vakariņās arī kaut ko ēdīsi? Sieviete pārtrauca pusgadsimtu vecās atmiņas un atvēra ledusskapi.

-     Kādas nu vairs vakariņas! Mežsēta, ielējis divās krūzītēs tēju, atvilka logam aizkariņu un vērās tumsā… Saproties, nekādi nevaru atcerēties, vai pirmīt pēc lopu apkopšanas aizslēdzu kūti.

-    Tad būs vien jābrien skatīties, rāmi atbildēja sieviete un iestrēba karstās tējas malku.

Viņai neviens nesekoja! Viņai vairs neviens nesekoja! Lauks novadgrāvja otrā pusē bija pārskatāms kā uz delnas.

Bet jo vairāk viņa attālinājās no novadgrāvja, jo smagāka un nepanesamāka kļuva brišana pa sniegu zābaki bija sasaluši tūlīt pēc izkāpšanas krastā, tagad arī bikses un cimdi kļuva stīvi.

Ar zobiem norāvusi dūraiņus, viņa tos atstāja sniegā.

Kurp Rita brida to nezināja ne viņa pati, ne kāds cits uz pasaules.

Garām nelielai bērzu birzītei, pāri aizputinātam ceļam, kura galā vīdēja stabs ar plāksnīti "Mežsētas". Garām vecai akmens kūtij, no kuras nosmaržoja pēc lopiem. Garām divstāvu dzīvojamai mājai ar apgaismotiem logiem…

Nē, viņa vairs neklauvēs un nelūgsies!

Garām apsnigušam pagrabam. Tad pāri pļaviņai, kur tumšu ēnu met siena šķūnis. Par laimi, neaizslēgts tikai koka ķingulis durvju cilpā.

Vēl dažus soļus līdz siena pantam. Te arī viņas spēki bija galā.

* * *

Jau krītot nemaņā, Rita pēkšņi ieraudzīja sevigaišu, priecīgu un vieglu baltā gaismas lokā. Arī apkārt nebija citu krāsu tikai mirdzoši baltā, tikai priecīgā.

Zeme bija balta, putni balti. Baltos krastos plūda balta upe. Bet pāri visam liecās baltas debesis. Pēc brīža no tām izspraucās kāds vīrs ar baltu bārdu un pacēla viņu. Ritai garām slīdēja balti koki un balti jumti, tad viss pārvērtās spilgtos, žilbinošos staros, kas neganti dūrās viņas puspievērtajās acīs.

-    Labi gan, ka saņēmos tās kūts durvis pārlūkot, līdz Ritai tā kā izlauzās kāda vecīga balss. Saproties, ieslēdzu sētas spuldzi un pagalmā ievēroju dziļas, jau pusaizputinātas pēdas, kas veda uz siena pūnīti. Domāju kāds klaidonis mums vēl ziemas krājumus nopīpos. Tāpēc izvilku no malkas šķūnīša suni tas tur bija ielīdis gulēt -, un gājām abi skatīties. Bet, lūk, ko atradām meiteni sienā…

-    Viņa jau sasalusi galīgi ragā! nu ierunājās arī norūpējusies sieviete.

-    Jā, jā, kamēr nesu, viņas drēbes grabēja kā zirņi. Vīrs centās atpogāt Ritas jaku, un baltā bārda atkal parādījās Ritas apžilbušo acu priekšā. Dzidra, liec nu labi fiksi lielo ūdens katlu uz plīts! Mēģināsim meiteni atsildīt un dabūt pie sajēgas.

-    Uz citu palīdzību mums tiešām maz cerību! Aizputinātais ceļš nav tīrīts jau otro dienu. Sieviete grabināja spaiņus un pavarda riņķus. Varbūt rīt…

-    Rīt ir svētdiena, vīrs Ritas jaku bija jau dabūjis nost un nu ķērās pie zābakiem, greiders ceļu izšķūrēs tikai pirmdien. Bet, re, re, meitene jau sāk atjēgties samirkšķināja acis! Kad es tevi toreiz sniegā atradu, tad vispirms sarkanu kā vēzi noberzu ar rupju linu dvieli… Un ne vainas! Kaut nu arī šoreiz paveiktos!

* * *

Vispirms viņi saklausīja tālu dunoņu, tad cauri mežmalas kokiem jau garas, spilgtas svītras sāka vilkt garāmbraucošo mašīnu starmeši. Vēl pēc brītiņa pie autobusu pieturas viņi jau lauza vaļā iesalušās slēpju lamatas un dauzīja nost ledus grubuļus.

Šis ir viens foršs laidiens! Roberts ķeksēja ārā no slēpju zābakiem sniegu. Kad sporta skolā basīti spēlēju, treneris mūs te veda katru ziemu.

Content

Rungulis Māris Stulbcepure