Rungulis Māris

Vardes kurkst kabatās

Māris Rungulis

.

Vardes bija aukstas un glumas. Donalds maisiņu ar tām turēja gan cieši aizpiestu, bet tik un tā juta pret savu roku sitamies vēsos degunus un sānus, skrāpējamies spēcīgās kājas, jo lēkātājas nu nekādi nesamierinājās ar atrašanos bezgaisa.

-   Fiksāk! čukstēja Bannijs. Drīz jābeidzas pirmajai stundai, un mēs nepaspēsim…

-   Paspēsim, paspēsim, -viņu mierināja Donalds, jau ienirstot skolas ģērbtuves jaku un mēteļu rindā, tu ver kabatas vaļā, un es tās vardes ātri vien sabāzīšu iekšā!

-   Ar galvām pa priekšu, Bannijs no čukstēšanas netika vaļā, lai neizspraucas ārā…

-   Baibai nu gan tika liels makans, Donalds maisiņā jau gramstījās pēc nākamās vardes.

« Šo liec zaļajā jakā Madarai, Bannijs aši atrāva plastmasas rāvējslēdzi.

-    Bet te jau priekšā… kaut kāds lācītis…

-    Ha, ha, ieguldzējās Bannijs, kad nāca uz skolu, bija lācitis, bet, mājās ejot, jau būs pārvērties par vardi lielu, zaļu vardi. Zvans! Vai dzirdi zvans? Bannija mazliet skaļakā runa atkal pārgāja čuksta. Ātrāk! Vēl Jurim un Andžam. Ari Sintija kaut ko aukstu un kurkšķošu ir pelnījusi.

-   Tu domā, tās kurkstēs? Donalds pat pārstāja čabināties ap maisiņu un ieskatījās brāļa sejā.

-   Kurkstēs, kāds noteikti kurkstēs! Bannijs, paplētis sarkana mēteļa kabatu, vairāk gan skatījās uz ģērbtuvēs kāpņu pusi. Ja ne vardes, tad tie, kas, cimdus meklēdami, iebāzis roku sava mēteļa kabatā. Ai! viņš šķobīja ģīmi un tirinaja pirkstus, it ka tikko tos butu izvilcis no iedomātā mēteļa kabatas. Ai, varde! Man ķeša varrrde! Ista varde!!! To nu gan gribētos redzet!

Un tāda iespēja tev radisies pavisam drīz, viņu pārtrauca Donalds, jo kāds nāk lejā pa kāpnēm…

-Tad žigli slēp naģes! nokomandēja Bannijs. Tomēr jau nedaudz par vēlu tajās sekundēs, kurās Donalds ieklausījās tuvojošajos soļos, no vaļā atstātā maisiņa bija izrāpusies kāda liela varde un ar milzu lēcienu uzsāka savu ceļu pretim brīvībai, aši un sprigani attālinādamās pa ģērbtuves flīžu grīdu. Donaldam, metoties uz ceļiem to gūstīt, no mugursomas pāri galvai izbira gramatas, burtnīcas un visdažādākie sīkumi. Sagrūzdams kadu daļu atpakaļ somā, viņš kūleniski patvērās zem tuvākās virsdrēbju rindas. Varde, protams, pirmā sagaidīja ienāceju, bet pavisam netālu, kur vēl šūpojās dažas jakas un mēteļi, zemē gulēja tāda kā klade. Uz tās, zem dažādām uzlīmēm paslēptā vāka, bija tomēr salasāms:

privAt ģimnAz

Donalda Burkāna 5.a kl.

KOLĒNA DIENASGRAM Vel zemāk pusapli:

OMAS UN ARBUS ATVIļAI

-   Papu, vai gribi es tev pastāstīšu anekdoti, ko šodien atcerējos? Bannijs (nemaz tik priecīgs to sakot) ierunājās.

-   Klausos, dēls, paps sakrustoja īkšķus uz vēdera.

Kādu dienu Peterītis atgriežas mājās pēc stundām.

-    Tēti, viņš teica, rīt skolā bus vecāku sapulce. Bet tikai ļoti šauram lokam.

-   Ļoti šauram lokam? brīnījās tēvs. Ko tas nozīme?

-   Sapulcē piedalīsies tikai skolotāja un tu! Pēterītis paskaidroja.

-   Ak tu, jokdari! paps labsirdīgi iesmējās. Un cikos tad man rīt jābūt pie jūsu klases audzinātājas?

-   Viņa teica: tūlīt pēc ceturtās stundas, jo saruna nebūšot nekāda īsā… Donalds precizēja un liekas nebija tāda noskaņā, lai smietos par brāļa tikko izstāstīto anekdoti.

Burkāna kungs, skolotāja apsēdās papam pretī un uzšķīra zaļa spirāl bloka pirmo lappusi, vispirms es mēģināju tāpat vien iegaumēt, ko jūsu dēli skolā paveic, bet tad, saprotot, ka visu nav iespējams atcerēties, Donalda un Bannija varoņdarbus sāku ik dienas pierakstīt. Un tagad atjaujiet man palasīt jums kādu brīdi priekšā:

Otrdien, 5. februāri garajā starpbrīdī, kad citi skolēni mierīgi pastaigājās skolas estētiski skaisti noformētajā gaitenī vai vēl citi pavadīja lietderīgi laiku, gatavodamies nākamajām mācību stundām, Donalds un Bannijs I. stāva zēnu tualetē, nekautrējoties no pirmklasniekiem, sarīkoja sacensības, kurš… te skolotāja sastomījās, tomēr plaušās dziļi ievilkusi gaisu, lasīja tālāk: …kurš… uzčurās augstāk…

Un kurš tad uzčurāja? papam paspruka gluži nevilšus, bet sastapies ar skolotājas stingro, zili pelēko skatienu, uzreiz apslapēja savu interesi par sacensību uzvarētāju.

-    Kas jums par notikušo butu sakāms? skolotājā pari galdam vērās papā.

-    Kurš no mums jaunibā nav sacenties! Cits skrienot, cits lecot, cits tēmējot. Vai tad viņi abi ir citādāki?paps aizrāvies pat nedaudz piesarka. Un galu galā čurājoši puisīši ir iedvesmojuši tik daudzus māksliniekus vai katrā lielpilsētā kāds noteikti izbāzis savu gailīti no vara vai bronzas strūklakas.

-   Tādā gadījumā klausieties tālāk! skolotāja atkal noliecās pār spirālbloku.

Ceturtdien, 7. februāri latviešu valodas skolotāja 5.a klasei diktēja fonētiskus vingrinājumus, lai skolēni labāk apgūtu valodas grūtākās skaņas un trenētos līdzskaņu lietošanā. Piemēram, «Lote ļoti lolo lilla lelli.»

-   Šis nu gan nav priekš puikām! paps aktīvi sarosījās.

-    Pacietieties, Burkāna kungs, lūdzu pacietieties! Priekš puikām skanēja šāds teikums: «Zvirgzdupītes ziemeļos zviedz zili zviedru zirgi.»

-   Kāpēc zili? paps atkal iejaucās. Bet kur tad tā norakstīšana?

Kā trešo diktētāja bija izvēlējusies ātrrunas treniņa teikumu: «Kas

to koku ap-ka-pā-ja?» Skolotāja lasīja uzsvērti pa zilbēm.

Bet Rihards trešajā solā teikuma pēdējā vārda abās vidus zilbes nepareizi lietoja līdzskani «K». Viņa burtnīcā skatoties, to norakstīja Bannijs un beigās vēl arī blakus sēdošais Donalds. Tā kā šī bezkaunība čukstos sāka izplatīties pa visu klasi, skolotāja bija spiesta brāļus Burkānus respektīvi jūsu dēlus izsēdināt un notikušo ziņot man.

-    Par to norakstīšanu nu nevajadzētu pārāk uztraukties, papa sakrampēto roku īkšķi uz vēdera sāka rotēt, lielākā daļa mācību grāmatu ir norakstītas: plānākas no biezākām, jaunākas no vecākām… Tāpēc man liekas…

-    Burkāna kungs! skolotājas abas plaukstas kā atvairidamās uzšāvās gaisā. Labāk iedziļināsimies manā nākamajā ierakstā.

Piektdien, 8. februāri darbmācības stundas laika Donalds palīda zem galda un tur labu bridi uzkavējās… Turklāt ne skolas saimniekam, ne skolotājam, kas tobrīd macīja zēniem taisīt putnu burus, tas nelikās aizdomigi. Bet, kad pirmdien, 11. februāri saimnieks atvēra kokdarbnīcas durvis, viņš saoda pretīgu smaku. Izmisis saimnieks atrāva visus logus, bet tikko tos aizvēra, smaka atkal pastiprinājās. Telpu vairākkārtēja rūpīga pārmeklēšana nekādus rezultātus nedeva. Tāpēc otrdien un trešdien citu klašu zēni, nespēdami izturēt nomācošo dvaku un aukstumu no pastāvīgi atvertajiem logiem, putnu būrus nagloja dziedāšanas kabinetā.

Kaut gan pa šīm dažām dienām smaka jau bija pārvērtusies drausmīgā smirdoņā un no visas apkartnes pievilināja klaiņojošus kaķus. To nemitīgā ņaudēšana sāka jau traucēt mācības klasēm ielas pusē. Un nezin, kā tas viss butu beidzies, ja viens runcis pats uzbāzīgākais un nekaunīgākais neielēktu darbnīcā pa atvērto logu un nesāktu skrāpēties pie kāda darbagalda. Zem tā apakšā tad arī atklājās smirdoņas iemesls veikli un viltīgi piestiprināta liela zivs, kas jau atradās pūšanas stadijā.

-   Vai, cik vecs joks! paps atdzīvojās. Tā mēs jaunībā reiz pārmācījām pārāk uzmācīgu brigadieri, kas visiem piekasijās.

Un tad tikai skolas saimnieks kopā ar darbmācības skolotāju atcerejās, ka tieši zem šī galda labu brīdi piektdien bija tupējis Donalds.

Skolotāja, beigusi lasīt, jautajoši skatījās papā.

-   Tas neko nepierada! viņš atkrampēja rokas no tuklā vedera un sakrustoja uz krūtīm.

-    Ak, nepierāda? skolotāja izslēja savu eleganti sirmi krāsoto galvu, sakārtoja nedaudz noslīdējušās brilles un paršķīra nākamo lapu. Neapstrīdami pierādījumi jums vairs ilgi nebūs jagaida!

Ceturtdien, 14. februāri /. stundas laikā garderobes dežurante bija tikai uz īsu bridi devusies uz skolas bufeti pēc kafijas savam zemajam asinsspiedienam. Atgriezusies ar kūpošu tasi rokās, viņa apsēdusies, lai mierīgi iebaudītu kādu malku, kad pēkšņi sev pie kājām pamanijusi… divas, lielas, zaļas acis… Kas pec mirkļa ak, šausmas! vel ari skaļi iekurkstejušas… Nabaga sieviete izbailes, protams, izlaidusi tasi no rokam, bet tomēr ieverojusi, ka tadas pašas lielas, kurstošas acis līdušas lauka ari no meteļu un jaku kabatam…

Lai nepaliktu zaļo acu šausminošajā tuvumā, garderobiste izsprukuši ārpus barjeras, bet tur uz grīdas sēdējusi zaļa varde un it ka sargājusi kādu dienasgrāmatu…

-   Tās īpašnieku mums noskaidrot nenācās grūti! skolotāja, pārtraukusi lasīt no spirālbloka, triumfēja. Viņu sauca Donalds Burkāns! Daudz grūtāk bija ieskaidrot nobiedētajai sievietei, ka tagad, ziemas vidū, daudzu virsdrēbju kabatās bijušas iekšā visparastākās zaļās vardes…

-   Mani tas ari pārsteidz! atzinās paps un savus īkšķus uz vedera sāka griezt saulei pretejā virzienā. Kur tas tagad var dabūt? Kad mēs vasarā ar puikām gājām uz vēžiem, tad vardes kritiņiem tikai knapi, knapi salasījām.

-   Ak, tad tas vienīgais jūs pārsteidz? skolotāja savu bloku aizcirta ciet un ar metālisko spirāli ritmiski klikšķināja pa galdu. Bet vai jūs nešokē šī nodarījuma… es pat teiktu…visatļautība?

-   Nu gan liela muiža vardes kabatās! paps atsāka savus īkšķus griezt pareizaja saules virzienā. I pilsētas bērni tagad zinās, kā izskatās vardites, i garderobes tantiņa citreiz visādas muļķības neizfantazēs…

* Burkāna kungs! skolotāja bija piecēlusies kājās un nu jau ar plaukstu zvetēja papam pašā degungalā. Vispirms nosodīsim un tikai tad attaisnosim!

-         Labi…labi… nosodīsim! paps diezgan gaudeni piekrita.

Dažiem brašiem soļiem sasniegusi durvis, skolotāja tās spēji atrāva vaļā un kādu tur ārpusē nokomandēja:

-   Aši samekle Donaldu Burkānu no 5.a klases! Lai tūlīt pat ierodas skolotāju istabā!

Paps zemajā krēslā nemierigi grozījās te izstiepdams, te pieraudams kājas. Ik pa laikam viņš centās dusmīgi saraukt pieri un pikti piemiegt acis, bet pašam, iedomājoties vien par savu grimasi, viņam nāca smiekli un tos varēja apslāpēt vienīgi ar nemitīgu lūpu kodīšanu.

Skolotāja mierīgi nesēdeja vis! No durvīm līdz logam viņa soļoja, enerģiski vēzējot rokas. No loga līdz durvīm vienīgi saraujot dūrē un atkal izstiepjot pirkstus ar pagariem, lakotiem nagiem.

Jau pēc dažām minūtēm paps ar skatienu sekoja skolotājas gājienam turp un atpakaļ. Pie tam viņš iedomājās, ka daudz labāk būtu, ja Donalds ierastos, kad skolotāja veiktu turpceļu. Tomēr durvis vērās tieši nelaikā, skolotājai dodoties izejas virzienā. Paps saspringa, bet velti atvērtajā ailē stāvēja vien kāda aizelsusies meitene:

-    Burkāns tagad nevar! viņa ziņoja. Viņš pašlaik pie tāfeles atbild dzejoli. Pēc stundas beigām ieradīsies.

Tas bija vienkārši: mazais diktofons kabatā, garais vads aiz svītera, niecīgā klausamā austiņa zem matiem iestūķēta labi dziļi ausi, bet kreisas rokas rādītājpirksts uz pauzes pogas.

Iepriekšējā vakarā viņi abi ar brāli no daudziem rūpīgi bija izvēlējušies savu mājās iekaļamo dzejoli un galvenokārt tāpēc vien, ka to, atšķirībā no citiem, vajadzēja lasīt no apakšas uz augšu, nevis kā parasti no augšas uz leju…

Bet, lai šo dzejoli ierunātu diktafonā, faktiski jau bija vienalga, no kura gala to darīt. Tikai nedrīkstēja aizmirst jo lēnāk tas austiņā skanēs, jo vieglāk to bez papildus mācīšanās būs klases priekšā skaļi atkārot.

Tātad roka kreisā bikšu kabatā, pirksts uz pauzes pogas, un drošs skats skolotājas virzienā.

-   Nu, Donald, ko tu šodien skaitīsi?

-    «No apakšas lasāmo dzejoli»

-   Tu droši vien ari autoru atceries? skolotāja vēl kavēja viņu laist uzreiz tehniku darbā.

« Eh, to nu gan viņi abi ar brāli nebija ierakstījuši diktafonā. Rungalis? Nē! Brungulis? Arī nē! Sprungulis! Pavisam nē!»

-    Nu labi, Donald, paskaties gan! Autori ir jāzina. Bet nu sāc deklamēt! skolotāja likās mierā.

-   Tātad «No apakšas lasāms dzejolis», viņš iesāka un pastūma pauzes pogas ļipiņu sānis: Vēl augstāk/Par Andreju -/Devīto vilni,/ Vēl augstak/Par mutēm,/Vēja pilnām,/Vēl augstāk/Par kaiju sacelto brēku…

-   Tuk, tuk! atskanēja pie klases durvīm, kas tajā pašā brīdī arī pavērās un ielaida vien iekšpusē satrauktas meitenes galvu: Donaldam Burkānam tūlit nekavējoties jāierodas skolotāju istabā!

-    Ludzu atvaino, mums pašlaik notiek stunda! meitenes ātros runas pludus partrauca pie galda sēdoša skolotājās balss. Un ka redzi, Donalds vel ari pašlaik atbild. Pēc stundas beigām viņš uzreiz dosies uz skolotāju istabu.

-    Lūdzu, Donald, turpini tālāk!

-   Paspējis pēc durvju straujās atvēršanās diktafonu zibenīgi nopauzēt, viņš tomēr laikam bija aizķēris ari skaļuma reguletaju, jo nu vairs nedzirdēja ne zilbes…

-   Drošāk, Donald, drošāk! ļa vairs neatminies, kur tiki pārtraukts, sāc dzejoli no jauna!

«No jauna? Sākt no jauna? To jau daudz vieglāk pateikt, nekā izdarīt!»

Iebāzis roku vēl dziļāk kabatā, viņš noklakšķinaja kādu no partišanas taustiņiem.

-    Donalds pēkšņi sakautrējās, skolotāja varbūt centās viņu uzmundrināt, bet faktiski pavisam apmulsināja, jo viņš nudien pat nenojauta, uz kuru pusi kasete tinās.

STOP! Šo grubuļaino pogu viņam tomēr izdevās atšķirt. Tagad vēl vajadzēja uztaustīt PLAY. Atkal izdevās! Viņš jau pat necerēja trāpīt meitenes pārtrauktajā vietā, tomēr, izdzirdot dzejoļa pēdējo vārdu «BĀKA» un vēl paša bravūrīgo izsaucienu: VISS, viņš jutās ļoti vīlies. Tik vīlies, ka tūlīt pat devās atpakaļ uz savu vietu. Bet arī tad visas nepatikšanas nebeidzās!

-   ja jau Donaldam nepaveicās, varbūt Bannijam uzsmaidīs laime, viņš vēl nebija sasniedzis solu, kad skolotāja deklamēt jau aicinaja brāli.

Vai viņš varēja paspēt Bannijam nemanāmi nodot tieši šim brīdim iepriekš sagādato diktafonu? Un vēl uz īsto vietu pārtīt atpakaļ kaseti! Nē! Nē! Un velreiz nē!

-   Vēl augstak… vēl augstak… Bannijs jau labu brīdi maldījās pa ačgārnā dzejoļa rindām, naivi cerot, ka kāds tomēr pačukstēs viņam kaut ko priekšā, bet visi, sākumsolos sēdošie, kalšanai bija izvēlējušies tikai no augšas lasamos dzejoļus un nu ieintereseti vēroja, ka beigsies šis cirks. Un beidzās gandrīz negaidīti! Uz ielas vai tramvajā tas gan liktos pavisam ierasti pēkšņi iezvanījās skolotājas rokassoma… Skolotāja, uzreiz aizmirsusi par Banniju, to aši pārvandīja un klusā balsī kādam telefonā teica:

-    Hallo!

Bet zvanitajs i nedomaja runāt! Kad skolotājā atkal pieversas Bannijam, telefons no jauna iezvanījās. Ari šoreiz atkartojās līdzīgi kā iepriekš. Nu veroties vienīgi displejā, skolotāja ātri spaidīja aparāta pogas. Pa vidām vēl atskanēja pīkšķis, ar kādu sevi piesaka īsziņa. Bet pēc tās saņemšanas skolotājā kļuva pavisam domīga… Vai nu Bannijs stāvēja turpat līdzās, vai nestavēja skolotājai tagad tas bija vienalga. Vairāk viņu interesēja rakstamgalda atvilktnes: augšēja mekleto neatradusi, viņa pievērsās vidējai, tad apakšējai. Tomēr ari šis nesa vienigi vilšanos. Tāpēc skolotāja devās pie klases lielajiem skapjiem ar stiklotajām durvīm, lai turpinātu meklēšanu.

Bannijs, atstats sava vaļā, fiksi atgriezās vietā blakus Donaldam un tāpat kā pārējie ļoti ieinteresēti sekoja katrai skolotājas kustībai.

Tajā brīdī atskanēja zvans, vēstot par mācību stundas beigām.

-   Visi lūdzu pagaidām palieciet savās vietās! skolotāja paveļoši apstādināja fiksākos, jau kājas piecelušos.

-   Ko tu uzrakstīji tajā īsziņā? Bannijs čukstēja pieliecies Donaldam. Atbildes vietā brālis viņam zem galda plauksta iespieda savu mobilo telefonu.

Pēc meitenes atgriešanās un ziņas, ka Donalds skolotāju istabā ieradīsies tikai stundai beidzoties, skolotāja atkal apsēdās pretim papam un paskatījās pulkstenī:

Ko mes tā velti laiku tērēsim? Mani pieraksti nav vēl ne pusē… Jūs varbūt interesēs ari citi atgadījumi. Piedodiet negadījumi!

Piektdien, 18. februārī Bannijs uz klases biedrenes Baibas sola nolika vairākas spraudītes.

-   Vai ar krāsainām galviņām? paps dzīvi reaģēja.

-Tās pašas! apstiprināja skolotāja.

-    Es veselu kārbiņu tādas iegādājos, un puikas visādi eksperimentēja, lai pārbaudītu, cik tā ir izturīgas….

-   Varbūt tomēr atļausiet turpināt man, skolotāja atkal noliecās pār spirālbloku.

Kad matemātikas stundā Baibu izsauca pie tāfeles rēķināt uzdevumu, krāsainās spraudītes, iedūrušās meitenes… apģērbā, klasē radīja neveselīgu jautrību…

-    Labi vismaz, ka neizduras cauri! paps priecīgi žestikuleja. Mana skolas laika ari meitenes ziemas valkāja bumbierenes…

-   Burkāna kungs, jus runājat ar dāmu! skolotāja papu pārtrauca pusvārda. Vai jūs esat kaut ko dzirdējis par mūsu skolas iekšejiem kārtības noteikumiem. Piemēram, punkts 7.2! Par smagu pārkāpumu uzskatāms: citu skolēnu fiziska un morāla pazemošana.

Paps saintriģēts pievilka noteikumu lapu sev tuvāk.

-    Bet 8.1 punkta teikts: katram skolēnam jāievēro personīgā drošība, viņš citēja. Es vienmēr skatos, kur sēžos! To derētu atcerēties arī Baibai!

-   Nu redzēsim, kā jūs tiksiet galā ar Donalda nakamās dienas nodarījuma izskaidrošanu, zīmulis, ar kuru skolotāja vilka līdzi lasītajam, viņas balti sažņaugtajos pirkstos ar klikšķi pārlūza.

Otrdien, 19. februārī skolas ēdamzālē kāds 7. klases zēns, pie bufetes rindā stāvēdams, jau iepriekš pieminētajai Baibai stāstīja anekdotes. Un, kā tas ir dabīgi tādā vecumā Baiba sāka skaļi un nevaldāmi smieties. To izdzirdīs, Donalds piecēlās no galda, kur pašlaik ēda kartupeļus ar mērci, un savu vēl neaizsākto ķīseļa glāzi aizlēja zēnam aiz apkakles… Protams, izcēlās kautiņš, kurā bija spiests iejaukties dežūrējošais pedagogs.

Skolotāja jautājoši vērās papā.

-    7. klases zēnam… ķīseli… aiz apkakles… paps skaļi atkārtoja tikko dzirdēto. Bet ko citu viņam, nabagam, atlika darīt tortes vai kūkas taču nebija…

-   Tortes vai kūkas? paps bija apmulsinājis skolotāju.

-   Nūja! Vai esat saskaitījusi, cik kūkas televīzija aktieri katru vakaru iemet cits citam sejā? Vai Bruss Villiss, piemeram filmā «Aģentūra «Mēnessgaisma»» savus pretiniekus vienkārši pieveic, uzmaucot tiem galvā papirkurvjus! Un Oskarus par to saņem, kā tagad saka: nedalītu tautas mīlestību…

Ne vārda neiebilstot papam, skolotāja kā pie zobārsta ar paskaļu klunkšķi norija mutē saradušās siekalas un pāršķīra lappusi.

Vakar, 21. februāri Bannijs vai Donalds (tas vēl jānoskaidro!) uz tukšā krēsla blakus Baibai bija novietojis balonu ar specefektu, kas, kādam nejauši apsēžoties virsū, izdod apkārtējiem estētiski apvainojošu troksni…

-  Jūs domājat purkšķbalonu, sauktu ari par perdeli? paps centās precizēt.

Un tā sagadījās, ka uz nevietā nolikto balonu, ieradies pie Elīzas stapbridi pakonsultēties vēsture, apsēdās mūsu klases labakais sportists Mārtiņš. Izdzirdīs cilvēka cieņu aizskarošo skaņu, l<o izdvesa balons, nevis viņš pats, kā, protams, iedomājās apkārtējie, Mārtiņš ļoti sadusmojās. Tik ļoti, ka nolēma attiecības nokārtot pa viru modei…

-   Skaidra bilde! saprata paps. Kaut gan patiesībā viņam par to neko daudz nevajadzēja uztraukties šo triku jau nav izdomājuši mani Burkānēni, to regulāri izmanto vai ikviena amerikāņu komēdijā.

Tajā brīdī atskanēja zvans, tomēr paps vēl turpinaja:

-    Jūs klausoties, faktiski esmu pārsteigts. Varbūt Donaldam un Bannijam, ar bagātigu iztēli apveltītiem zēniem, skolā vienkārši ir garlaicīgi? Majas gan viņi ir klusāki par klusiem pavērtām mutēm pie televizora vien. Katru vakaru kā nebijušas aprij vismaz trīs, četras filmas: komēdijas, trillerus, vesternus visviens.

Tomēr skolotāju zvans bija padarījis nemierīgu. Gaidīdama Donaldu ierodamies, viņa vairs nenolaida acis no durvīm. Tomēr, ja tās vērās, tad iepludināja vien iekšā skolotājus ar klašu žurnāliem padusēs. No Donalda gan nebija ne vēsts. Un tad skolotāja izšķīrās doties pati viņu atvest šurp. Bet, jau turot roku uz durvju roktura, viņa pēkšņi atskatījās:

-    Pirmīt, pavēstot jums par izjokoto Mārtiņu, neprecizēju, ko šaja gadījuma nozīmēja nokārtot attiecības pa vīru modei… Mārtiņš vainigo esot uzaicinājis uz… divkauju… Bet par tās novēršanu vēl parunāsim, kad atgriezīšos.

Mārtiņš ieradās kopā ar sekundantiem tādiem pašiem augumā gariem basketbolistiem kā viņš pats. Tāpēc Mārtiņš bija augstsirdīgs:

-   Tu klasē, visiem dzirdot, vari man vienkārši atvainoties un basta! viņš piedāvāja izlīgumu Bannijam. Vispirms pavēries uz blakus stāvošo Donaldu, Bannijs noliedzoši pašūpoja galvu.

-   Tādā gadījumā nakšu tev velreiz pretī un jaušu izvēlēties ieročus… Metīsim pa grozu soda punktus? Lauzīsimies kurš kuru noliks uz lāpstiņām? Vienkārši kausimies? Mārtiņš smīnēdams savilka dūres un kā bokseris elkoņos salieca savās garās rokas.

-   Sacentīsimies, kurš izdzers vairāk glāžu ar ūdeni! Bannijs spēra laukā.

-   Labi, ka nepiedāvā kečupu! Mārtiņa sekundants un draugs Elviss zobojās, ar skatienu salīdzinājis abu duelantu augumus, piebilda: Tikai tādā gadījumā jānosaka arī laiks.

-    20 minūtēs! Bannijs ilgi nedomāja.

-   Jā, kurš 20 minūtēs izdzers vairak glāžu ūdens, apstiprināja Donalds.

Nu garie zeni saskatījās un, pa sportistu modei savstarpēji saplikšķinājušies, piekrita brāļu noteikumiem.

Pirmā stāva gaiteņa tālākais gals gandrīz ideāli noderēja šādām sacensibam pa labi stūrī atradās balts fajansa dzeramtrauks, bet pāri gaitenim zēnu tualete.

Kamēr viens no sekundantiem devas uz ēdamzāli pēc glāzēm, Elviss, kas visticamāk pats arī labprāt izmēģinātu savus speķus, centās iedrošināt Mārtiņu:

-   Vai atceries, kad mes braucam atpakaļ no Klaipēdas mačiem, tu Liepājā nopirki divlitrīgo «Spraitu» un pie Saldus tukšo pudeli jau izlidināji pa logu?

-    Bet, kad ļelgava spēlējam ar Ventspils sporta skolas izlasi, nu atcerejas ari Mārtiņš, lielā Coca man iegaja iekšā turpat ģērbtuvēs.

-    Hei! viņi atkal saplikšķināja plaukstas un ar mundriem saucieniem apsveica otrā sekundanta atgriešanos, kas tālredzīgi bija atnesis 4 glāzes. Piepilditas dzeramtrauka augšupkāpjošā strūkliņā, tās nu gaidīja pirmo apaļo pulksteņlaiku, lai tuvākajās 20 minūtēs tukšotos un atkal tiktu piepildītas.

-    Laiks! noskaldīja Donalds, un abi duelanti iekampa pirmos ūdens malkus.

-Viens! skaitīja Mārtiņa sekundanti, kad viņš pēc dažiem guldzieniem tukšo glāzi jau apmainīja pret pilnu.

-    Pirmā! rezultātu ari fiksēja Donalds, pasniegdams brālim otru glāzi.

-    Divi! Mārtiņš vēl joprojām turēja tempu un dabūja pat vēl drusku pagaidīt, kamēr tika pie trešās glāzes.

-    Otrā! Donalds darbojās bez aizķeršanās, ūdens lāses neizšļakstijis.

-  Trīs! Elviss, pasniedzis glāzi Martiņam, vēroja, ka cilājās gamurs uz drauga kakla.

-   Treša! sausi fiksēja Donalds.

-   jau četri! Elviss vislabprātāk pats būtu lējis tās daudzas glāzes sev iekšā, bet tadas vienošanās nebija. «Ek, pirms tam neienāca prātā cīnīties komandai pret komandu!» viņš prātoja.

-    Ceturtā! Donalds brālim vieglītēm paklapēja pa muguru, kā veicinādams šķidrumu ātrāk un vieglāk norit.

-    Pieci! Elviss, sniedzot kārtējo glāzi Mārtiņam, gandrīz jau gavilēja. Bet viņa draugs to vēl neņēma preti:

-   Paga, paga, veči! viņš rādīja uz durvīm pari gaitenim ar gailīša attēlu. Vispirms es ieskriešu tur!

-    Piektā! abi brāļi pagaidām vēl tempu nemazināja maziem malciņiem, kā caur zobiem sūkdams, Bannijs savas kārtējās glāzes saturu pieveica gan lēnām, bet noteikti.

Pa to laiku bija atgriezies ari Mārtiņš:

-   Veči, labi uzmaniet manu pretinieku vai tik viņš jau nestāv peļķē… un negribīgi cēla pilno glāzi pie lūpām.

-   Sestā! Donalds, it kā pašam vēderā pie katra soļa klunkšķetu, nesteidzīgi panācas tos dažus soļus no dzeramtrauka līdz Bannijam.

-   Seši! paziņoja Elviss. Mums arī sestā jau izdzerta.

Pirms paņemt septīto pilno glāzi, Mārtiņš pavērās Bannijā, bet viņš kā visgardāko kokteili ūdeni sūca un sūca. «Nu īsts kolibri! Kur man ar tādu sacensties?» secināja zēns. Tomēr viņš bija sportists un nekad pēc pirmajām neveiksmēm nepiekāpās. Uzreiz ielējis pusglāzi mutē, viņš tomēr ūdeni vēl nerija nost piepūta vaigus, šļakstināja caur zobiem, tievu strūkliņu pat notecināja gar zodu. Bet, kad beidzot tomēr ilgi sildīto šķidrumu norija, tad, atlikušo pusglāzi vēl turot rokā, atkal nozuda aiz durvīm ar gailīša zīmi. Atgriezās viņš , vāri smaidīdams, un demonstratīvi turēja tukšo glāzi ar dibenu uz augšu.

-   Tā nav godīgi! Donalds bija gatavs ķīviņam. Ko tu, Bannij, dzerot mocies, ej tu arī savējo izliet havajā!

-   Labi, labi, veči, Mārtiņš patiesība nebija uz kašķi, jokus vairs nesaprotat? Elviss, ielej man tos dažus malkus papildus.

-   Septītā! kopš sacensību sākuma pirmoreiz ierunājās Bannijs. Pašlaik vairak nespēju. Tāpēc aiziešu sasveicināties ar gailīti.

Kad viņš atgriezās, priekša jau sastapa Donaldu, kas katrā rokā turēja pa pilnai glāzei. Mārtiņš gan vēl ar savu papildus devu nebija ticis galā.

-   Veči, ticiet vai neticiet, man tūlīt pa degunu tas ūdens naks ara. Nu, ja noliekšos, tad noteikti…

-   Man gan vel vietas diezgan! Bannijs pietupas un uzcēlās, vēlreiz pietupas un uzcēlās, pataustija savu vēderu un tad no Donalda paņēma abas pilnās glāzes.

-   Astotā un devītā! Donalds tikai bezkaislīgi skaitīja un beigas it kā starp citu piebilda: Viss! Divdesmit minūtes ir pagājušas.

Kā no skolotājas izdzirdis par divkauju, paps vairs nespēja mierīgi nosēdēt, griežot vien sakrampēto roku īkšķus uz vēdera. Izsprucis gaiteņa ņurgā, kas, piektdienas stundām beidzoties, ātri plaka, paps cerēja pats satikt savus dēlus. Ieskatoties patukšajās klasēs, pa vienam kāpnēm viņš uzkāpa līdz trešajam stāvam, tad pie otrām, kas veda leja līdz ģērbtuvei, nonāca pirmā stāva gaiteņa tumšajā gala. Tur, baltajam fajansa ūdenstraukam uzsēdies, dirnēja Donalds.

-    Kur Bannijs? paps, nelabu aizdomu vadīts, uzreiz apjautājās.

-   Tur! Donalds norādīja uz durvīm, kas bija apzīmētas ar gailīti.

-   Un kur tad notiks tā divkauja? paps vēl vilcinājās tūlīt mesties iekšā zēnu tualetē.

-   Olē! Ole! Bannijs, rokas pa gaisu mētādams, nošļūca uz grīdas. Mēs tos mudakus jau uzvarējām! Bannijs 20 minūtēs izdzēra 9 glāzes ūdens un… basta…

-   Apžēliņ! paps ievaidejas. Tas jau tuvojas… pusducim alus…

Ak, tad tāpēc viņš tik ilgi tup uz laktas!

* * *

Mājup viņi visi trīs devās kopā. Klusēdami. Papam vajadzēja apdomat pēdējā stundā dzirdēto un piedzīvoto. Donalds un Bannijs, pat nenojaušot par skolotājas spirālbloku, arī neko nejautāja.

Slēgdams vaļā dzīvokli, paps beidzot bija ticis skaidrībā, kā jārīkojas. Ļāvis vel dēliem ieiet viņu istabā, paps iestājās durvīs:

-    Līdz pirmdienas rītam bez televizora un video filmām!

-    Bet kāpēc, papu? Bannijs, vēl vēderam noklunkšķot, panacās tuvāk.

-   Pirmkārt, «Kurš augstāk?» sacensības tualetē, paps pielieca pirkstu.

Otrkārt, kas to koku apkakāja…

Treškārt, sapuvusi zivs galdniecības darbnīcā.

Ceturtkārt, vardes… Kur jūs tās ņēmāt februāri?

-   Šogad ir ļoti agrs pavasaris, Donalds bija ar mieru sniegt jebkādus paskaidrojumus, kas varbūt atvieglotu sodu, iepriekšejās dienas saulainajā pēcpusdienā mēs tās salasījām dīķmalā pie stadiona, kur iet garām siltumtrase.

-   ja vēl visam, paps rādija noliektos pirkstus, pieliek klāt krāsainās spraudītes, ķīseli un purkšķbalonu no mammas pēdējās pakas, tad… tad…

-    Bet ko mēs bez televizora da-rī-sim? Bannijs izklausījās patiešām izmisis.

-   Lasīsiet! paps rādīja visriņķī istabai. Tur uz plauktiem «MICKEY MOUSE» čupas mērojās raibumā ar komiksiem «DONALDS DAKS» un «BLĪKŠĶU BANNIJS», tur skapjaugšas čupās «TOM JERRY» centās pārspēt «SUPERMAN» un «BATMAN.» Bet vēl no abam pagultēm spraucās laukā: «RICHIE RICH», «FANTASTIC FOUR», «THE BEAGLE BOYS», «BERLĪNES TV» un «DAMBO».

-   Bet šie jau desmitiem reižu ir… pārlasīti… Es, piemēram, lielāko daļu zinu no galvas! Donalds izvilka kādu žurnālu no apakšas milzu čupai, kas atradās uz tuvākā plaukta, un krāsains virpulis tūlīt pārsedza visu grīdu istabā.

-    Vienalga sestdien un svētdien bez TV! paps palika pie sava.

* * *

Kā jau varēja gaidīt, pie puikām mierīgi nebija. Paps, pārtraucot mizot kartupeļus, ieklausījās.

-   BLUUŪKŠ! šķirstot komiksus, sauca Bannijs. Ko tas nozīmē?

-   Viens nomaucas guļus, minēja Donalds.

-    Pareizi! Bet PĻURPPĻURP?

-    Putra vārās?

-   Nē, suns lok no bļodiņas. ŠMOK ŠMOK!

-   Skaidrs, ka Baiba dod bučiņu Martiņam…

-    Uz mirkli pieveries un labak atmini šo: KLOONG!

-   Kādam sadod pa ķobi.

-    Pareizi! Bet: PAND! PAND! PAND!

-   Trīsreiz pa ķobi.

-   Trāpīts! Bet: KRAUČ!

-   Atkal pa ķobi.

-   Tu gan esi asprātīgs! Bet : ŠLAAK! KVARRK!

-   Tikai pa ķobi bez mitas…

-   Nē, Donald! Tā šoreiz kurkst vardes. Un varu derēt, ka ari nākamo tu neuzminēsi:

-    BLUM! VAUŪŪUUŪ!

-    Patiešām nezinu.

-   Sunim ar sāli iešauj dibenā.

-   Labi, labi, nu jautāšu es, bet minēsi tu, Bannij! Kas varētu skanēt: DING DING?

-    Nauda.

-    KLAP KLAP!

-    Aplausi.

-    KLIK KLIK!

-    Slēdzis.

-    Silts, bet nepareizi.

-   Mobilais, kad kāds raksta īsziņas.

-   Vēl siltāks!

-   TV pults, izmocīja Bannijs, un spēles prieks abiem uzreiz bija zudis. Tāpat ka papam klausīšanās prieks, un viņš atsāka mizot kartupeļus.

Šoreiz uz skolu paps devas no paša rīta. Pēkšņi uznākušais pavasaris naktīs atkal bija nedaudz piekāpies aizejošās ziemas priekšā, tāpēc peļķes sedza balti kraukšķīgs vafeļledus, kas sabirza zvirgzdos tikko tam pieskārās.

«Nu šorīt vismaz viņi vardes nebūs salasījuši!» prātoja paps, atceroties skolotājas vakarējo zvanu, kas aicināja, cik vien agri iespējams ierasties skolā, jo klat esot nākuši «pavisam šausminoši apstākļi».

«Ko vēl tadu viņi būtu sastradajuši?» verot skolas durvis, minēja paps. Eka stāvēja savā vietā, žogs arī, visi logi vīdēja veseli, koki un krūmi pret parādes durvīm kā iepriekšējā reizē pumpuros gaidīja pavasari…

* * *

-   Kamēr mēs abi, apmēram pirms nedēļas, šeit, skolotāju istabā, apspriedām jūsu dēlu uzvedības pārkāpumus; skolotāja uzreiz bruka papam virsū, literatūras stundas laikā, lai glābtu brāli no vieninieka par dzejoļa nezināšanu, Donalds aizsūtīja skolotājai šādu īsziņu:

LŪDZU TŪLĪT IESKATIETIES SKOLAS NOTEIKUMU 8.3 PUNKTĀ! Un parakstījās kā direktors…

-    Ak, noteikumi? paps labi atcerējās iepriekšējo skolas apmeklējumu un pārrunas par tiem. Un kas tad teikts tajā 8.3 punktā? viņš alka uzzināt visu.

Skolotāja piegāja kādam ierāmētam plakatam un skaļi lasīja:

-   Ielu vienmer šķērsojiet tikai pie luksofora zaļās gaismas!

-   TANKŠŠŠ! paps tik vien pateica un piesita pierei.

-          Patiešām! piekrita skolotāja. Bet, taisnību sakot, ne jau tāpēc es jūs aicinaju… viņa aizdomājās. Tomēr labāk visu pec kārtas…

Un skolotāja atšķīra papam tik labi pazīstamo spirālbloku.

Pirmdien, 25. februāri pirms stundas bioloģijas kabinetā Donalds no skapja izņēma meža piles tēviņa izbāzeni, ko mūsu skolas direktors, mednieks, pagajušajā gadā pēc pīļu sezonas beigām speciāli pasūtīja izgatavot dabas muzeja taksodermistam. Nolicis izbāzeni sev priekša uz galda, viņš tam vairākkārt iebelza ar dūri…

-          BAH! BAH! lasijumam brivi sekoja līdzi paps. Mirkli pavērusies viņā, skolotāja turpināja.

Turklāt, bojājot minēto mācibu uzskates līdzekli, Donalds kliedza:

-   Nu tu norausies, D. D.!

-         Man gribētos uzzināt, skolotāja jautājoši skatījās papā, ko tas nozīmē?

-   D. D. nozīmē: Donalds Daks.

Tā kā mazliet vīlusies, skolotāja apmeta spirālbloku uz otru pusi, un tur jau vēl kads ieraksts gaidīja savu nolasīšanas kārtu.

Trešdien, 27. februārī angļu valodas stundā Donalds un Bannijs kā parasti uzrakstīja klases darbu ātrāk par citiem…

-         ja, nevar noliegt, skolotāja lasīšanai pa vidu vērsās pie papa, kaut arī viņai nebija viegli to izdarīt, jūsu delu angļu valodas zināšanu līmenis daudzkārt pārsniedz vidējo…

-    …arī manējo! ne bez lepnuma aši iestarpinaja paps.

-    Bet atgriezīsimies taja trešdiena! skolotājā labpratak turējās pie uzrakstīta.

Lai netraucetu ari citiem klase nopelnīt labas atzimes, angļu valodas skolotājā Donaldu un Banniju atbrīvoja pirms zvana. Izgājuši gaiteni, viņi ieveroja, ka mācību kabineta durvis no ārpuses ir palikusi atslēga. Protams, Donaldam un Bannijam prātā ienāca doma: durvis aizslēgt…

-    Kāpēc protams? protestēja paps.

-    Protestu pieņemu! attrauca skolotājā un vēlreiz atkārtoja iepriekšejo teikumu:

Tātad Donaldam un Bannijam prātā ienāca doma: durvis aizslēgt… Domāts! Darīts! Nu viņi abi gaidīja, kamēr vel kāds mēģinās atstāt klasi.

Tikko skolotāja un bērni atklāja, ka durvis ir ciet, klasē, protams, tūlīt sākās panika.

Šoreiz paps neiebilda!

Viens raustīja rokturi, otrs bungāja, cerot uz palīdzību no ārpuses, bet trešais mēģināja kaut ko ieraudzīt pa atslēgas caurumu. Un, izrādās, tieši uz to arī bija virzīta visa šī jezga! Bannijs, žigli izņēmis no ārpuses atslēgu, caurumā iepūta spēcīgu dezodoranta struklu…

-   jā, apmēram tā rīkojās varonis no viņa mīļākās komēdijas «Viens pats mājās», skaidroja paps.

-Tad labi vēl, ka tas pūšamais nebija krāsas baloniņš! rūgti ironizēja skolotāja.

-   Ak, jūs ari šo interesanto gabalu esat skatījusies? paps kārtējo reizi atdzīvojās. Vai atceraties, kas notika tālāk? tomēr tā ari nesagaidījis skolotājas atbildi, paps pec isa pārdomu brīža piebilda: Turklāt tajā dienā liekas bija pilnmeness. Tad jau visādi cunduri notiek!

-   Tas, ko esmu piefiksējusi tālāk, nu gan nav pie cunduriem vien pieskaitāms… skolotāja meklēja piemērotākos vārdus, tas, ka kaut kas tāds varēja notikt mūsu skola, ir prātam neaptverami…

Ceturtdien, 28. februārī, kad pirmie skolēni no rīta ieradās 5.a klases telpās, viņi pie loga ar krāsas baloniņu rokās redzēja stāvam Donaldu.

Nedaudz vēlāk, jau sajūtot asu krāsas smaržu, viņi uz loga rūts iepretim Baibas vietai pamanīja TO, kas meitenem ir… priekšā, bet zēniem… nemaz nav…

-    Piedodiet! paps tuklas rokas 110 vedera parlika uz krūtīm. Ko jūs gribējāt teikt? Ko īsti Donalds bija uzpūtis loga rūtij?

-    Bezkaunīgu rombu, kam iekša bija ari vēl vertikāla svitriņa…

-    Vēlreiz mani atvainojiet, paps taisnojās, ģeometriju esmu mācijies vien krievu laikos un ari vairs lāga neatceros. Vai bezkaunīgais rombs tā jūs taču teicāt? ir kaut kas līdzīgs Pitagora biksēm?

-    Tas ir… bez… biksēm! skolotāja uzspraga. Tas ir riebīgi un neķītri! Turklāt pārkāpj arī jebkuras pieklājībās un gaumes robežas! Lai to uzķēzitu, Donaldam patiešām nevajadzēja ne asprātības, ne lielas zīmēšanas prasmes.

-    Bet kā jūs tik droši varat apgalvot, ka Donalds rūtij uzpūta tieši TO, kas meitenēm ir priekšā?paps šo gadījumu vēlējās izpētīt pamatīgāk.

-    Burkāna kungs, vai tad jūsu skolas gados nekad nekas tāds neparādījās uz sienām, vilkts ar zagtu tāfeles kritu?

-    Nenāk gan prātā! papa atmiņas par skolas dienām neuzrādīja šādas ainas. Vai tik jūsu sliktā bērnības pieredze neatstāj iespaidu uz spriedumiem par maniem dēliem? paps vēl atļāvās painteresēties.

-    Burkāna kungs, tā gan runāt neuzdrošinieties! skolotājā stāvēja kājās, kā dzērve pārliekusies viņam pari. Mana bērnība, ar mežrozīšu sadurstītām kājām, ir gājusi cauri agriem, miglainiem ganu rītiem

un… nevienam es to neļaušu apšaubit…

Skolotāj, skolotāj! bez klauvēšanas atsprāga durvis. Burkāni zēnu labierīcībās ar plastmasas pudelēm šļāc pa logu ārā ūdeni un saka, ka taisīšot slidotavu…

Uzmetusi papam «vai es neteicu?» skatienu, skolotāja izdrāzās gaitenī, lai atkal ļautos brāļu Burkānu kārtējam piedzīvojumam…

Vai papam tagad bija prātīgi skriet viņai pakaļ un vainīgos tualetē «pieķert pie rokas»? Var jau būt, ka viņa

palīdzība, tagad lieti noderetu… Tomēr… labak… lai paši tiek gala! Un skolotājās vaļa atstatas durvis ta vien kārdināja… atrak pamukt no visas šis jezgas… Un paps klusi ienira gaiteņa puskrēslā.

Bet uz iecereto slidotavu viņš apskatīsies gan!

ja, patiešam laukā vēl turējās tā ap nulli un zem logiem, aiz kuriem augša tagad varēja saklausīt varenu ļembastu, jau spoguļojās ledus taciņa… Tomēr pārāk slidena tā nelikās gan! Tāpēc viņš spēra pavisam drošu soli:

BLAKŠŠŠ! paps vēl paspēja iebļauties, pirms viņa dūšīgais augums smagi saskaras ar zemi.

-    Man pazudusi jaka! Rendijs gaudoja. Mammai tagad ir biznesa pusdienas. Tāpēc viņa man nevarēs atbraukt pakaļ. Kā es tikšu mājās?

-   Bet no rīta, kad mamma ka parasti tevi pieveda pie skolas, varbūt tu to jaku aizmirsi mašīna? skolotājā minēja.

-   Es skaidri atceros jaku un somu paņēmu no pakaļēja sēdekļa, Rendijs pat nepieļāva tādu iespēju.

-    Kur tad tā varēja palikt? Varbūt starpbridi, uz veikalu skrienot, paķēri un neatliki ģērbtuvē atpakaļ? skolotāja pārcilāja visādus variantus.

-    Starpbrīžos uz veikalu mums taču ir aizliegts doties! Rendijs iebilda. Es savus pusdienu divus latus tagad notērēju tepat, skolas kafejnīcā.

-    Tādā gadījumā dosimies vien lejā pie dežurantes, varbūt viņa kaut ko atcerēsies… skolotāja kļuva aizvien domīgāka.

-   Nē, skolotāj, šodien viss bija kā parasti: pēc stundām šie nodrāzās pa kāpnēm, grūstījās, bļāva, lielākie nostūma sānis mazākos. Un beigās, kad jaku un mēteļu bija palicis pavisam maz, ieradās tie abi brāļi, garderobiste nodrebinājās, nu tie, kas mani toreiz līdz baltām pelitem pārbiedeja ar… vardēm… Nudien viņu jocīgo uzvārdu laga nevaru atcerēties…

-    Kas tur jocīgs? skolotāja gandrīz iesmējās. Burkāns!

-    Nu kā tad Burkāni taču! Viņus abus kopš tās reizes vienmēr paturu acīs. Tāpēc šodien ievēroju, ka abi Burkāni varen žigli apģērbās viens uzrāva mugurā tādu jaķeli no džinsu auduma, bet otrs laikam salīgs uzstīvēja pat divas jakas. Labi atceros virsējo: brūna, zamšīga…

-   Ta ir manēja! iebļāvās Rendijs. Zagļi! Tūlīt jazvana policijai.

-    Paga, paga! ari skolotājā satraucas, tomēr konfliktu labprātāk vēlējās nokārtot mierīgi.

-   Tev šodien ar Donaldu vai Banniju nebija kads konflikts?

-    Konflikts ne! apgalvoja Rendijs.

-   Bet kas tad? skolotājai jau likās, ka tūlīt, tūlīt pazudušās jakas noslēpums atklāsies.

-   Mēs tikai bišķi aprunājāmies, mazliet negribīgi stāstīja Rendijs, kad es pēc stundām pajautaju Baibai, vai… vai… drīkstu viņu pavadīt uz mājām (un viņa, protams, piekrita!) Donalds man sāpīgi iebakstija mugurā un pateica, ka to būšot ļoti grūti izdarīt, jo… laukā vēl esot pārāk vēsi…

-   Tad tā zamša jaka ir vienkārši paslēpta, lai tevi aizkavētu… Tikai kur? Tūlīt no skolotāju istabas piezvanīšu viņiem uz mājam, skolotājā enerģiski devās augšup pa kāpnēm, bet tikpat pēkšņi apstājās.

-    Burkāna kungs! viņa jau iedomājās iespējamo sarunu. jūsu dēli noslēpuši klasesbiedra jaku, un zēns tagad netiek mājās…

-    Rendijs? visticamāk pārjautātu Donalda un Bannija tēvs. Tas apaļīgais sārtvaidzis, kas pusdienas katru dienu apēd četrus hamburgerus? Viņam nu gan ļoti veselīgi būtu ātrā gaitā jozt uz mājām pat bez žaketes, lai netraucētu kustībām…

«Zvanit nu gan nav jēgas,» skolotāja izlēma un, atgriezusies ģērbtuvē, teica Rendijam:

-   Tev tomēr šodien būs jāpagaida, kamēr mammai beigsies tās biznesa pusdienas, jo es apciemošu Burkānus mājās. Un, vairāk pati sevis pārliecināšanai, klusi piebilda: Reizi par visām reizēm jāizrunājas taču ar zēnu māmiņu.

Pēc vairākkārtējas zvanīšanas durvis skolotājai atvēra paps, aizsējies ar puķainu priekšautu un pavārnīcu rokās.

-    Lūdzu nāciet ātri iekšā un atģērbieties šeit! paps ar karoti norādīja uz pakaramo rindu, un pats varen steidzīgs jau grasījās doties iekšā pa kādām stiklotām durvim. Ka tik to biezputru nepierauj katla dibenam!

-  Skolotāja, ar plaukstu parbraukusi matiem un tā ari neatcerējusies, kad pati pēdējo reizi vārījusi biezputru, pa vaļā atstātajām durvīm iegāja mājīgā virtuvē.

-   Atklāti sakot, cerēju aprunāties ar Burkāna kundzi, viņa neslēpa sava nāciena iemeslu.

-   Esmu Burkāns: gan kungs, gan kundze vienā personā! paps tik tiešām staveja pie gāzes plīts un maisīja spožu katlu.

-   Kā tā? brīnījās skolotāja. Jus taču nemēģināsiet man iestāstīt, ka viņus abus esat arī… laidis pasaulē!

-    Pasaule esmu laidis… vienīgi savu dēlu māmiņu… paps izslēdza gāzes liesmu, viņa jau trešo gadu strādā Amerikā, Ņujorkas štatā par aukli bagātajā Kerotu ģimene, nu paps no caurspīdīga trauka, kas stāvēja zem automāta, skolotājai un sev ieleja pa kafijas tasei. Un, ja jūs tikai zinātu, kādi palaidņi ir tie četri bērni Kerotiem! Skolotāja vienīgi noplātīja muti, tomēr pie vārda vēl netika, jo paps turpināja: Tā kā darba manai sieviņai pietiek un mums iztikšanai arī… iezvanījās mikroviļņu krāsns, un paps, atrāvis durtiņas, uz galda izcēla karstu pīrādziņu šķīvi. Tāpēc arī vienmēr laikā spējam nokārtot skolas naudu…

-   To jūs patiešām darāt kārtīgi un akurāti! apstiprināja skolotāja. Vienīgi mani mulsina…

-   Mani ari… paps bija varen atsaucīgs, bet dzīvot un strādāt štatos bija viņas jaunibas sapnis. Un tikko radās iespēja…

-   Patiešām! Kā man tas agrāk neienāca prātā? Donalds un Bannijs taču!

-    Jā, jā! apstiprināja paps. Dēlu vārdi ir sievas izvēlēti. Kaut gan man arī tie tīri labi patīk. Bet dzeriet taču kafiju lūdzu!

To viņa klusēdama arī darīja un, skatīdamās uz smaidošo Mikipeli, kas rotāja papa puķaino priekšautu, uzreiz nevarēja izdomāt, kā pastāstīt par Rendija pazudušo zamša jaku.

-   Mamma, ja tu zinātu, kā mani šodien apsveica! Baiba, ielidinot skolas somu priekšnama kaktā, sāka stāstīt, pat nenoģērbusi mēteli.

-    Par ko apsveica? mamma iesāktajā grāmatā ielika zīmuli un ieinteresēti pavērās meitā.

-   Vārda dienā taču! Baiba nu noliecās pie somas, no platās sānu kabatas izvilka nedaudz apņurcītu, bet spilgti sarkanu piltuvveidīgu ziedu un, piemiegusi acis, paostīja.

-    Bet vārda diena tev taču bija jau decembrī… mamma nu grāmatu nolika prom un pastiepās pēc jocīgā zieda. Varu deret, ka tas pavisam nesen rotāja kādu kaktusu.

-    Patiešām! piekrita Baiba. Bet viņš teica, ka toreiz esot aizmirsis mani apsveikt. Un starp citu, tad arī vēl šis zieds nebija izplaucis. Mēs tā pumpuru vērojām jau ilgu laiku.

-    Kur vērojāt? mamma ieinteresējās.

-    Nu otrā stāva zaļajā stūrītī taču, kur puķu plaukti ka trepītē piestiprināti gandrīz līdz griestiem.

-   Paga, paga, tu gribi teikt, ka šis krāšņums norauts kaktusam, kas zied jūsu skolas gaiteņa oranžērijā?

-    Nu to jau es tev arī visu laiku stāstu, mamma! Baiba izņēma sarkano ziedpiltuvi no viņas rokām un atkal paostīja. Turklāt viņš to noplūca pašā augšā!

-   Ne taču tas zēns, kas uz loga pretim tavam solam, uzpūta to…

-   Nē, nē! apgalvoja Baiba. Ar krāsas baloniņu pūta Donalds, bet pie kaktusa kā kaķis uzrāpās viņa brālis Bannijs. Un, kad viņam,

nabadziņam, tur augša aiz kaut kadas naglas aizķeras kaja, patiešam ar šausmam skatījos, ka viņš atmuguriski vēlās leja, un puķu podi viens pēc otra gāzās šim virsū. Pats sāpigākais laikam bija lielais Bagdades kaktuss ar asajam, garajām adatām… Un es, stāvot turpat blakus, neko, itin neko nevarēju viņam palīdzēt. Bet šo ziedu viņš tā ari neizlaida no rokām… Vai nav izturīgs?

s©

Patiešām! klanīja galvu mamma. Daudz, daudz izturīgāks par tām ilgi koptajām puķēm…

Baiba jau bija uzģērbusi pidžamu un izvilkusi no dīvāna apakšas gultas veļu, kad aiz loga kaut kas nograbēja…

Kopš agras bērnības, dzīvojot pirmajā stāvā, Baiba vienmēr bija ieklausījusies ara trokšņos, pēc gaismas izslēgšanas vienmēr ilgi skatījusies tumsā un nekad, nekad nevarēja aizmigt, pagriezusi logam muguru.

Arī šoreiz, neatsākot klāt gultu, viņa vērās uz biezajiem aizkariem un ausījās. Grabēšana vairs neatkārtojās, bet līdz ausīm nonāca tāda kā žēla čīgāšana vispirms klusa klusa, tad nepatīkami griezīga… Kāds uz nenoskaņotas vijoles vienas stīgas čīkstinādams zāģēja. Brīžam ātrāk, brīžam lēnāk un galvenais tepat aiz viņas loga!

Baiba izslēdza naktslampu un pavisam uzmanīgi pabīdīja vaļā smago aizkaru. Pagalma apgaismojumā skaidri varēja pārskatīt loga priekšu. Tur neviena nebija!

Tomēr pietika tik Baibai palaist vaļā pacelto aizkara stūri, kad čīgāšana atsākās no jauna, bet tāda kā priecīgāka un ķircinošāka sak' neatklāji gan tu mani!

Otrreiz jau Baiba daudz drošāk atrāva aizkaru, bet tāpat kā pirmīt loga priekšā neviens ar vecu vijoli rokās negrozījās un miega dziesmu viņai atklāti nespelēja.

Protams, vēl palika iespēja, ka noslēpumainais čīgātājs, pamanot cilājamies aizkaru, piespiedās mājas sienai viena vai otrā pusē logam. Bet to taču varēja viegli pārbaudīt! Un ka par brīnumu, Baibai pietika drosmes aši atraut logu vaļā un izbāzt ārā galvu. Neviena ne pie pakša, ne pa kreisi, ne pa labi! Un vecais dārzs atstatu no mājas kā paslēptuve tuvajam čīgātājam nu nekādi nederēja.

ļa viņa netlcetu savam ausim, tad… tad… vajadzētu ka vecamamma macija vairakas reizes pārmest krustu un gaidit, kad notiekošais beigsies pats no sevis. Tomēr Baiba bija ne tikai vien par kadu naga mellumu nobijusies, bet ari drusku izmuļķota, tāpēc viņa vēlējas atklat čīkstošo vijoli un tās dīdītāju.

…Baibas tēvs, noklausījies meitas diezgan juceklīgajā stāstā, tūlīt ierosinaja paņemt kabatas lukturīti un iziet pagalmā. Tur drīz vien pie Baibas istabas palodzes krampja, ar ko varēja nofiksēt atvērtu logu, viņš pamanīja piesietu tumši zaļu makšķerauklu, kas aizstiepās tumsā līdz pat vecajiem upeņu krūmiem. Aiz tiem mīkstajā dārza zemē bija iemītas dziļas pēdas.

-    Te pirms briža tupējuši vismaz divi! tēvs atrastās pēdas izgaismoja ar kabatas lukturīti un pat iesmējās: Kā manā jaunībā teiktu ar tevi kāds vienkārši firējas… Un šis triks arī nācis it kā no manas bērnības diegu vai makšķerauklu piesien logam, stingri nostiepj un tad sāk pa to no attāluma šurpu turpu braucīt ar kalifonija gabalu… Skaņa ir tik ellīga, kā jau tu dzirdēji.

-    Kas ir kalifonijs? ieinteresējās Baiba.

-   Tā viela pec izskata atgādina dzintaru. Mans tēvs ar kalifoniju pirms lodēšanas berzēja lodāmuru.. Vijolnieki instrumentu lociņus…

Diezin, kas tev sniedz šīvakara koncertu? tēvs, ģērbjot nost virsjaku, vērās meitā.

-    Liekas, ka nojaušu, Baiba vien atbildēja.

-    Kam konfektiti? Kam konfektiti? Donalds staigāja visriņķi pa klasi, kratīdams nelielu stikla trauciņu ar aizskrūvējamu vāku.

-   Vai želejas? viņam uzreiz noticēja Baibas blakussēdētāja Līga un pat pastiepa roku.

-Jā, saldās, sarkanās želejas bonbondziņas, apstiprināja Donalds, vēl joprojām kratot trauciņu tā kā pat pie labākās gribēšanas neko skaidri nevarēja saskatīt.

-   Nu, ja solīji, tad dod arī! Līga nepacietībā vai dega, atkal sniedzoties Donaldam pretī, bet viņš tikai kaitinoši aizgriezās, aši atvēra trauciņu, kaut ko sarkanu un ķeburainu iemeta savā mutē, labpatikā pačāpstināja un laizīdamies norija.

Tagad jau notiekošo bija pamanījusi arī Baiba, bet viņa nu gan bija par lepnu, lai pēc kaut kā stieptu roku un vēl lūgtos!

-    Nu dod! Dod taču! Līga jau lēkāja Donaldam riņķī, cenšoties izķert stikla trauciņu. Un, ja jau viņas vēlme bija tik neapvaldāma, Donalds tikpat ašām kustībām kā iepriekš steidzīgi iebēra Līgas saujā arī vienu sarkanu un ķeburainu porciju. Kaut ari Ligai tik ļoti gribējās guvumu uzreiz pagaršot, viņa tomēr, sajutusi kutināšanu plaukstā, pacēla roku pie acīm un nu tikai savā saujā ieraudzīja lielus, sarkanus un posmainus kāpurus, kas raustījās un locījās arvien izmisīgāk.

-   Tār-pi! Līga vispirms izdvesa, vēl nepieņemdama to, ko redzēja.

-   Tārpi! viņa, vaibstīdama seju, otrreiz jau skaļāk atkārtojot.

-   Tārpi! kopā ar apkārtējo smieklu šalti Līga nu bļāva, cik speķa, cenšoties sarkanos, posmainos nokratīt zemē.

Un tā kā Baiba un Donalds stavēja vistuvāk, viņi arī spurdza un sprauslāja par citiem skaļāk.

-   Muļķis! Ligai izbailes pārvērtās dusmas uz aizvainojuma. Bet, paceļot skatienu no klases grīdas, kur sarkanie, briesmīgie, lokoties meta kūkumus, un, sastopoties ar Baibas smaidu, viņa nedaudz laboja iepriekš teikto, viekārši izšņākdama: Muļķi!

-   Ne muļķi, ne tārpi! Donalds noliecās un zemē nobērtos lasija atpakaļ stikla trauciņā. Šie ir visparastākie trīsuļodu kāpuri! Mēs tos ar papu izmantojam zemledus makšķerēšanai. Un zivīm tie garšo pat daudz labāk, kā Ligai želejas konfektes. Nāciet man līdzi pie skolas lielā akvārija es jums nodemonstrēšu!

Un atkal Baiba bija visieinteresetakā! Un Donalds kā zemūdens pētnieks tik daudz zināja stāstīt par zivju sugām, barošanos un augiem. Tikai vienā brīdī, kad viņi divatā bija aiz lielā akvārija, viņš Baibai teica:

-   Tavs sencis vakar dārzā mūs gandrīz pieķēra! Kad pamanījām lukturīti tuvojamies, knapi, knapi tikai paspējām ar līdaciņu pārplanēt žogam pāri.

Lielā mājturības telpa ar starpsienu bija pārdalīta divās mazakās. Vienā rindojās gāzes plītis un izlietnes, tālāk stiepās garš virtuves galds ar daudzām atvilktnēm, šļakstinājās trauku mazgājamā mašīna, duca dārzeņu sasmalcināmais kombains.

Bet otrā telpa pēc iekārtojumā atgādināja ēdamistabu. To ar virtuvi savienoja vien plānā starpsiena, kurā rēgojās ēdienu pasniegšanas logs. Tas nu pašlaik stāvēja ciet, un Bannijs ēdamistabā tiem, kas darbojās virtuvē, bija neredzams.

Piespiedis ausi starpsienai, viņš tomēr pilnīgi skaidri saklausīja mājturības skolotājas teikto. Ar dzirdi vien varēja atšķirt arī klases meiteņu ķiķināšanu, smieklus, saraustītas frāzes par burkāniem, ķirbjiem, kāļiem un pupiņām. No tā Bannijs izsecināja, ka virtuvē tiek gatavoti dārzeņu salāti.

Protams, aiz sienas jautrajā kņadā Bannijs ātri vien atpazina Baibas balsi. Tā vislabāk bija saklausāma ēdamistabas loga stūrī, kur Baiba droši vien darbojās garā virtuves galda pašā galā.

Bannijs pavisam klusītēm ar saliektu pirkstu piedauzīja iedomatajā vietā apmēram virs galda augstuma, un aši piespieda ausi sienai.

-   Tuk, tuk, kā atbilde atskanēja no virtuves. Tātad viņš bija pamanīts! Ar nagu ievilcis šajā punkta krustiņu, Bannijs atkal ieklausījās, kas notiek otrā pusē.

-    Lūdzu ieverot! līdz viņam nonāca katrs skolotājas izteiktais vārds.Vispirms burkānus rūpīgi nomazgājam un tad ņemam speciālo dārzeņu mizojamo nazīti…

Tāda nu gan Bannijam nebija! Viņš no džinsu mugurkabatas izvilka kabatas kumpeli ar vairākiem asmenīšiem, vienu atvāza un iezīmēja mazu aplīti starpsienas rigipsā…

-    Protams, talak nomizotos burkānus mes varētu atri un viegli sastrādāt virtuves kombaina, skolotājās balss te ceļas, te plaka,bet tā mēs neiegūtu nepieciešamās iemaņas. Tāpēc ņemam vien smalkās sakņu rīves un ķeramies pie darba!

Bannijam nu gan, tālāk darbojoties, bija jāizlidzas vien atkal ar paša naželi… Tomēr to viņš izmantoja meistarīgi aiz papīra kartiņas sienas balti kaļķainais ģipša slānis drupa viegli, paveroties tumšā spraugā. Tajā gan par nožēlu rēgojās vēl viena rigipsa karta.

-   Kad nu burkāni sarīvēti, sasmalcinām vēl valriekstus un mandeles, skolotāja Bannijam nu jau likās turpat līdzās, arī Baibas riekstu un mandeļu kapājamais nazis atradās tikpat tuvu, tāpēc spraukties cauri sienas otrajai rigipsa plāksnei vajadzēja sevišķi leni un uzmanīgi.

Ar naža asmens pašu smailīti Bannijs sauso apmetumu izrubināja tik piesardzīgi, ka vienu bridi pirms pēdējās kārtas pārduršanas viņš pat sajuta, kā uz ārpusi viegli izliecas planais kartona un tapešu slānītis. Nu, aizturējis elpu, Bannijs nazīti viegli, viegli bīdīja dziļāk… Un par atbildi uzreiz saklausīja Baibas klusinātus smieklus.

-    Bet nu, meitenes, beidzam ķiķināt un liekam kausēt medu, ko sajauktu kopā ar sasmacinātajiem valriekstiem un mandelēm pēc atdzesēšanas pārliesim sarīvētajiem burkāniem pāri! visticamāk skolotāja nebija pamanījusi Bannija meistarīgo griezumu sienā un ari vienu mazu, tievu nesarīvētu burkānu, kurš pēc brīža izlīda laukā Bannija pusē.

-    Paldies! viņš ne pārāk skaļi pateicās un atkal atbildes vietā saņēma Baibas smējienu.

* * *

-   Un tev tas nemaz neliekas stulbi? Liga pēc mājturības stundas nebija gatava kopa ar Baibu sajūsmināti apspriest Bannijas sienas izurbšanas meistarstiķi.

-   Nē, man smiekli nāca, kad saklausīju to rubināšanos. Skrip, skrip! tā ka pele no alas grauztos ārā. Un tad parādījās pirksts, kas locījās kā tārpelis..

-   jā, jā, mana mamma bieži saka, ka esot tādi cilvēki, kas smejoties, ja tiem parādot vien mazo pirkstiņu, Līga nerimās.

-    Bet visjocīgākais bija, kad taja cauruma iespidejas viena zaļa acs… Baiba zvigaja ka kutinātā.

-   Stulbi, pilnīgi stulbi! Ligas sašutums nemazinājās. Sabojāt sienu, lai pablenztu uz tevi ar zaļu aci.

-   Ha, ha, ha! vienīgi ta viņai spēja atbildēt Baiba.

Starpbrīdi, pēc 2. stundas vairāki zēni, nolīduši klases beigās, paslepšus kaut ko lobīja. Un tas nebija viegls darbiņš no aptiekā pirktajiem, sakaltušajiem mežrozīšu augļiem dabūt ārā sēklas varēja vienīgi pacietīgi urķējoties. Bet iedomājoties vien, kā lēkās tie, kam spalvainās sēklas tiks aiz apkakles, šis piņķerīgais darbiņš veicās labāk.

Pats par sevi pirmos upurus viņi izvēlējās no meiteņu vidus. Kristīne grozījās tuvumā aizbēra aiz viņas blūzītes. Tā kā Elīna, noliekusies pari grāmatai apkārt neskatījās, kādu šķipsniņu arī viņai! Līga, kas, pirmos spiedzienus izdzirdusi, vēl tikai galvu grozot, centās noskaidrot, kas īsti notiek, tāpat saņēma aiz džemperīša augstās apkakles. Un beigās vēl tika Baibai, kura nekur nebega, tikai ar smaidu skatijas un klausījās apkārtējo izdarībās. Tad atskanēja zvans, pēc tā tūlīt ienāca vēsturēs skolotājā, un dažiem sākās varbūt grūtākā pusstunda viņu dzīvē…

Kur mežrozīšu sēklas pieskārās ādai, tā iekaisa sarkana un prasīt prasījās nedaudz pakasīt… Turklāt, kā zināms, pašam savu muguru nemaz nav tik vienkārši izecēt. Un laimīgi bija tie, kas kasīties nespēja, kā nākas. Tiem neciešamā nieze varbūt arī nedaudz mazinajas, bet Baiba un Līga sēdēja līdzās. Viņas savstarpēji varēja ieskāties pēc sirds patikas. Un ada vel vairāk iekaisa, un vajadzība kasīties tikai palielinājās. Protams, zēniem, kas bija veikuši šo spīdošo akciju, prieka netrūka, bet Donaldam un Bannijam, kuri iepriekšējā starpbrīdī netika redzējuši notikušo, sākumā pat grūti nācās izprast iemeslu, kāpēc dažas meitenes rīvējas gar krēslu muguriņām, bet dažas kā kašķaini utainas mērkaķienes apstrādā cita citu bez žēlastības ar nagiem. Un viņu vidū īpaši izcēlās Baiba un Līga. Var jau būt, ka Ligu viņi pat neievērotu, bet Baiba, kuru

pēkšņi viņas mīļākā stunda vēsturē vispār neintereseļa, abus patiesi parsteidza…

Tomēr ta ka meiteņu ieskašanās un kasīšanās noslēpumu nebija sevišķi grūti uzminēt, jo tie paši zēni stundas laikā steidzīgi gatavoja jaunu aiz apkakles beramo mežrozīšu sēklu porciju, Donalds un Bannijs tūlīt pēc zvana uz garo starpbrīdi pazuda kā nebijuši. No pusdienām atteikušies, viņi atgriezās jau pec piecpadsmit minūtēm ar pagarām metāla caurulītēm rokā un daudzam apaļām lodītēm kabatās.

Pieredzējuši slēpotāji varbūt pat baltajas metāla caurulītēs ātri vien atpazītu sazāģētās slēpju nūjas no skolas sporta piederumu noliktavas, savukart lodītes pavāriem noteikti atgādinātu visparastākos pelēkos zirņus ne mērcētus, ne vārītus.

Tomēr, kā lai nebūtu ar slēpotājiem un pavāriem, bet tikko, pusdienas labi paēdušie zēni un apaļīgais Rendijs viņu vidū, meklēja un atkal atrada pašas piemērotākās apkakles niezigo sēklu aizbēršanai, tā sākās neparedzēta apšaude. No diviem diezgan precīziem stobriem lodes drazas arā un, ja trāpīja, tad atstāja sarkanu, sāpigu punktu, ja bišķi nogāja greizi, tad atsitās un pakšķēja, likdamas ātri vien pārdomāt, vai vispār vērts tas izlobītās sēklas šodien vēlreiz likt lietā. Bet Rendijam bija ļoti žēl visas vēstures stundas garumā velti ieguldīto darbu, tāpēc viņš nerimās uzreiz kopā ar citiem. Un tas pat iepriecināja Donaldu un Banniju, jo piešāvušies viņi bija labi, pelēko zirņu iegadātais kilograms nevajadzīgi tikai nostiepa džinsu kabatas. Un viņi abi nu, kā murkšķi, vaigus piestampājuši, raidīja baltu uguni Rendija virzienā. Nenoliedzami, to ilgi nevarēdams izturēt, viņš sāka slēpties aiz citu mugurām. Bet, kad arī tas nelīdzēja, paķēra Līgu un aizsedzās ar viņu kā vairogu… Protams, Donalds, izšāvis jau puskilogramu zirņus, varēja trāpīt gandrīz, kur vien vēlējās, tomēr snaiperis viņš nebija, un viens, Rendijam domātais šāviens, pavisam nejauši ķēra Līgas vaigu, atstājot tur mazu, sarkanu un sāpigu punktu.

-Tu, stulbeni! Līga reaģēja zibenigi, nevis vērsdamās pie Rendija, kas bija izgrūdis viņu sev priekšā, bet skatoties Donaldam acis. Tu, neaptēstais stulbeni! viņa atkārtoja, vaigam piespiežot plaukstu. Tavi dumjie joki man… mums visiem līdz kaklam…

-   Es stulbenis? Donalds, kas kopā ar brāli starpbridi, slēpdamies un riskēdams, bija steigā zāģējis slēpju nūjas, tad drāzies uz tuvējo veikalu pēc zirņiem, lai… lai nepieļautu, ka…

-   Ak, es tas stulbenis? viņš nu stāvēja apjucis un pārakmeņojies.

-    Tu! Tu! Tu! bļava Liga. Tu, tas stulbenis! Un to es atkartošu, vienalga, kas notiktu. Kaut tu, piemeram, te Liga nedaudz saminstinājās, bet atri attapas, beidzot izdomājusi pateikt gandrīz neiespējamo, kaut tu tagad… piemeram, manu somu izbērtu pa logu…

-    Lūdzu! uz to viņai itin mierīgi atbildēja Donalds un, klasē valdot vispārējam klusumam, paņēma Ligas mugursomu, atvēra logu, uzkāpa uz palodzes un izkratīja somas saturu ārpusē. Grāmatas izbira pirmās, tad burtnīcas, bet pēc tam no sānu kabatām vēl krita ārā pildspalvas, zimuļi… Un pašās beigās arī izlidoja kāda bildīte ar garkajaina suņa attēlu.

-Tas patiešām bija stulbi! ieilgušo klusumu pārtrauca Baiba. Es vienkārši esmu pārsteigta…

Donalda un Bannija istabas durvis staveja līdz galam vaļa, un paps, darbojoties pie antresola priekšnamā, dzirdēja katru vārdu, ko runaja dēli.

-   Man pat neticas, teica Bannijs, ka mēs mammu neredzēsim vēl vairāk nekā gadu…

-   Vai nolasīt vēlreiz to šodien pienākušo vēstuli? Donalds, kā asaras rīdams, caur degunu iejautājās, bet, Bannija atbildi tā ari nesagaidījis, iesāka:

Nu tad ziniet: kopš esmu te, man izdevies nomest 10 kg no lieka svara, jo peldu 4x nedēļā, pa stundai tā kā mani par resnu nu noteikti vairs nevar saukt.

Vēl jaunums pagājušās nedēļas vikendā paņēmu lidmašīnu un aizlidoju apskatīt Niagāras ūdenskritumu, kur uzņēmu tas bildes, ko ieliku vēstulē.

Bet nu galvenais!!!! Misters Kerots ir paaugstināts par firmas viceprezidentu un no priekiem ballīte viņš piedāvāja man pagarināt darba līgumu vēl uz gadu, solot ari palielināt algu par 500$ mēnesi! Vai traks! Tas pie jums Latvijā ir gandrīz 300 lati. Jūs jau zināt, cik es jūs visus ļoti mīlu, bet tāda izdevība diezin vai man dzīvē vēl gadīsies. Un tas tikai tāpēc, ka Kerota kundze būs vēl aizņemtāka, un bērni biežāk paliks nepieskatiti, jo viceprezidenta sievai esot vairāk jāpiedalās labdarībā, jādod pusdienas sieviešu biedrībās utt.

Vakar uz kuģa uzliku paku. Tur Donaldam un Bannijam katram pa 3 džinam. Nopirku izsolē. Tā iznāk letak…

-   Nu, varbūt pietiks! tagad arī Bannijs runāja caur degunu. Keroti! viņš teica. Tādi paši burkāni vien ir! Bet mammai tur patīk labāk.

-   Tu atceries? Donalds jautāja Bannijam. Baiba teica, ka esot vienkārši pārsteigta… Kā mēs viņu varētu pārsteigt divkārši?

Abi brāļi stāvēja pie skolas, un kaut arī bija jau atskanējis zvans uz pirmo stundu, vēl kavējās doties iekšā.

-    ļa viņa savās kabatās neatrastu vis vardes vai krupjus, bet… kaltētus banānus, ko mamma nekad neaizmirst ielikt pakās… Bannijs prātoja.

-   Vai tos pašus, ko tu gremo no rīta līdz vakaram? Donalds pārjautāja un tad ķiķinadams vel piemetināja:

-    Baibai Bannija Burkāna banāni!

-    Bet garderobes tantiņa jau mūs nelaidis viņas mētelim pat tuvumā, Bannijs Donalda zobošanos izlikās nedzirdam, tāpēc vajadzētu izdomāt kaut ko citu… Piemēram…

Tomēr tā arī Donalds neuzzināja, kā Bannijs vēl bija iecerējis pārsteigt Baibu, jo viņu sarunu pēkšņi pārtrauca apdullinošs motora troksnis, kas vispirms bija saklausāms uz ielas, tad jau visā skaļumā ielauzās apstādījumos, kuri norobežoja skolas teritoriju no braucamās daļas. Un visbeidzot gandrīz vai ar sprādzienu spēcīgais motors noslāpa pie skolas pašam durvīm tikai dažu soļu atstatumā no Donalda un Bannija.

Pat nepavēries uz viņiem abiem, kāds liela auguma puisis, apbružātā ādas jakā, daudzām metāla sprādzēm iežvadzoties, nolēca no milzīga motocikla un pazuda skolas durvīs.

Džonītis no 12.b! Katrs skolas puika viņu pazina, katrs zināja stāstu par šo pašu BMV motociklu, ko no Vācijas lietotu moču pārdotavas cauri Polijai un Lietuvai Džonītis pats diennakts laikā bez gulēšanas atdzinis uz Latviju.

Un nu šis brīnums, pec benzīna un karstas eļļas smaržojošs, zibinaja savus spoži niķelētos sānus viņiem turpat līdzas un aicinat aicinaja nokāpt tos dažus soļus pa skolas pakapieniem. Protams, ka Donalds un Bannijs tam nepretojās! Bet tajā pašā mirkli viņi abi pavisam šokēti sastinga un vairs pat neuzdrošinājās pakustēties, jo vienkārši neticeja savām acim: motocikla aizdedzes atslēga kopā ar zilibalti luminiscējošo BMV breloku atradās vēl savā vietā… Jā, jā, tā pati atslēga, kuru, starpbrīžos, griežot ap rādītājpirkstu, Džonītis ne uz mirkli neizlaida no rokam, kuru naktis it kā turot zem spilvena un, uz baseinu ejot, pat piekabinot peldbikšu jostai.

Un nu ši atslēga it kā gaidīja, lai ar to kads piestartētu vēl silto motoru…

Bet Donalds un Bannijs tam nebija gatavi! Viņi tik saskatījās, aplaizīja sausās lūpas un piegāja vēl tuvāk, lai tikai pamēģinatu, cik tam mocim plati stūres ragi… Bannijam rokas tik tiešām bija nedaudz par īsām, bet sēdeklis izrādījās ērts, un Donalds aizmugurē vēl piedeva drošību.

-   Kā mēs tiksim augšā? stingri iekrampējies stūrē, Bannijs jokoja.

-   Pa Elizas taku! tāpat atjokoja Donalds un norādīja uz dažiem, pakapienu mala piestiprinātiem deļiem, ko ik dienas izmantoja 8. klases Eliza, lai savos invalidu ratiņos uzbrauktu augšā.

-   Varbūt tos kaltētos banānus Baibai ar moci uzvest tieši klasē? vēl joprojām jokoja Donalds.

Varbūt… Bannijs vairs nejokoja un pagrieza aizdedzes atslēgu… Tūlīt atskanēja tads kā sprādziens, un varenais motors zem viņiem vibrēja. Bannijs pieripināja pakāpieniem, kur sākās dēļi. Tie daži cilvēki, kas atradās skolas priekštelpā, izspruka ara, atstājot vaļā durvis. Tas bija tieši laikā! Pa Elizas taku strauji uzrāvis līdz ārdurvim, platos ragus ar grūtībām iegrozījis iekšā, Bannijs piedeva gāzi, un motocikls daudz veiklāk par invalīdu ratiņiem pieveica arī to dēļu kāpumu, kas Elīzai bija domāts tikšanai līdz 1. stāvam. Šeit Bannijs atkal nedaudz uzgāzēja, bet šaurajā gaitenī tas izskanēja apdullinoši. Vispirms jau viņi paši ar aizkritušām ausīm vairs neapjēdza, kas īsti notiek un, slidot tālāk, tikai redzeja, kā viena pēc otras atsprāga klašu durvis, kā pa tām drāzās ārā bērni un skolotāji, kā bez skaņas plātija mutes un vicināja pa gaisu rokas… Tāpēc mēģinājums pagriezties pašā gaiteņa gala viņiem nāca kā atpestīšana Bannijs, vairs nespejot novaldit stūres platos ragus, smago, bet noslāpušo motociklu uzgaza sev un Donaldam virsū…

Nu viņi abi gulēja un nekustējās, līdz kads elšot uzstīvēja motociklu atkal stāvus. Bet pirmais, ko viņi pamanīja bija nevis Džonītis, kas, nespēdams klusēt, norūpējies apskatija motociklu. (Šikie, nejēgas! Burkāniskie kretīni!), bet gan Baibas seja un acis. Tajās nemanīja ne kripatiņas no tās sajūsmas, ko viņi abi vēl pirms brīža bija sajutuši. Baiba skatījās uz viņiem kā uz prusakiem, kas paši savas muļķības pec bija ielīduši lamatās un tūlīt, tūlit tiks nepatikā samīti ar istabas čību.

Sestdienas rītā, kā solījis, paps kopā ar dēlim posās uz gaisa balonu festivālu pirmo šajā pavasarī. Bet, jau apģērbies, paps pēkšņi iedomājās, ka būtu jāprecizē festivāla sākuma laiks. Paceltā telefona klausule klusēja.

-   Tas nestrādā! paps pārsteigts vērsās pie dēliem.

-   Liekas, telefons nepīkstēja jau vakar, kad pārnācām no skolas,ne visai pārliecinoši bilda Bannijs.

Atskrūvējis kontaktiigzdu, paps ievēroja divus vadiņus vaļā.

-    Jocīgi, viņš murminaja, pavisam jocīgi… Kam bija jānotiek vakar, lai viņi pat atvienotu telefonu?

Un ne jau paps varēja uzminēt Bannija un Donalda motociklistu piedzīvojumus, un vel jo mazak to, kas sagaidams pec dažam stundām gaisa balonu festivālā.

Bet viss sākās tik mierīgi un neko pārsteidzošu nesolīja. Ierāpušies mašīnas aizmugures sēdeklī, puikas, kā parasti kaut kur braucot, no .durvju kabatām izņēma savus komiksu žurnālus. Un, kad paps apstājās kādā krustojumā, lai sagaidītu zaļo gaismu, viņš Bannija rokās pamanīja «BATMEN», bet Donalds acis neatrāva no «SUPERMAN».

Līdz vecajam, ārpilsētas lidlaukam Burkāni nokļuva bez starpgadījumiem un, mašīnai viegli atraduši stāvvietu, viņi šajā siltajā un gaišajā pavasara diena kopa ar daudziem citiem devās pāri plašajam, betonētājām laukam uz attalaku skrejceļu, kur kads ducis krasainu balonu jau pilnībā piepūsti atsaitēs raustījās vējā, bet tikpat daudzi turpat līdzās pūtās arvien apaļāki un resnāki.

Donalds un Bannijs, šī lieliskā skata pārsteigti, bija klusāki par klusiem, un paps jutās ar sevi varen apmierināts, ka sestdienā saņēmies ar dēliem ierasties šurp.

Nogājuši gar visu krasaino lidaparatu rindu, kas lēnām, bet noteikti gatavojas pacelties gaišajas debesis, viņi paša lidlauka mala ieraudzīja vienu pilnīgi sudrabainu balonu, kura grozs arī atšķīrās no visiem citiem tā bija slēgta kapsula un tāda pati metāliski sudrabaina, kā pats balons.

Un katrs, kam tas vien intereseja, varēja izlasīt pie šis slēgtās kapsulas piestiprināto plakātu:

Ar šim liclzīgu balonu amerikāņu miljonārs Stīvs Fosets vairākkārt mēģinājis aplidot zemeslodi.

6. reizē viņam tas izdevās!

Varbūt vēl kādam izdosies?

-   Izdosies, noteikti izdosies! vīrišķīgs bass jocīgi nodūca papam līdzās un, pagriezis galvu, paps ducējā priecīgi atpazina savu klasesbiedru, ko nebija redzējis vismaz divdesmit gadus.

Un lieki piebilst, ka arī klasesbiedrs nebija mazāk sajūsmināts par šo tikšanos.

-   Veco zēn, viņš kratīja un spieda papa roku, vai tu arī zini, ka aiz šo brīnumaino balonu rindas var dabūt svaigu un putojošu alu, ko mēs abi varētu iebaudit un kādu bridi aprunāties.

-    Labprāt! paps atbildēja ar vēl sirsnīgu un ciešāku rokas spiedienu. Vienīgi pateikšu saviem zēniem, lai nekur tālu neaizklīst…

Bet, sarunāt kaut kur noteiktā vietā satikties vai uzkavēties, papam ar Donaldu un Banniju bija grūti. Tāpēc Donalds no kabatas izvilka savu mobilo telefonu un sniedza papam, apliecinot, ka Bannijs noteikti atbildēs uz papa pirmo zvanu. Varen apmierināts ar šādu kontaktu iespēju, paps, kā skolas gados nemitigi dunkādams klasesbiedru, kopa ar viņu devās uz lielo, dzelteno telti.

Protams, viss notikušais neredzēšanās divdesmit gados neietilpa vienā alus kausā! Bet papam jau nevajadzēja skraidīt pa plašo lidlauku un meklēt dēlu gaišos matu ērkuļus, kurus gan šodien sedza zilas naģenes ar mazītiņu ASV karogu kokardes vietā. Paps vienkārši no kabatas izņēma Donalda telefonu, adrešu grāmatiņā sameklēja Bannija numuru un piespieda zvana pogu. Saklausījis dēla balsi, paps, piemiegdams ar aci klasesbiedram, pavēstīja:

-   Es vēl kādu brītiņu uzkavēšos šeit! Kur jūs esat? Ko darāt? viņš taujāja.

-   Mes lidojam! Bannijs svešādā balsi atbildēja, bet tie drīzāk bija sakaru traucējumi.

-   Lidojat? Ar ko lidojat? paps, apgāzis balto plastmasas krēslu, pielēca kājas.

-   Ar balonu! Bannija balss atkal iečerkstējās, un saruna pārtrūka pavisam.

Kaut ari papam drebeja rokas, viņš ātri vien no jauna uzņēma Bannija numuru. Šoreiz telefons kādu bridi pauzēja, tad metāliska, robota balss paskaidroja:

-   Telefona aparāts, uz kuru jūs zvanāt ir izslēgts, vai atrodas ārpus uztveršanas zonas.

Paps, aizmirsis par klasesbiedru, izskrēja no dzeltenās telts. Raibi krāsainaja balonu rindā it kā vēl neredzēja robus. Tāpēc paps atgriezās vietā, kur apmēram pirms pusstundas bija šķiries no Donalda un Bannija. Tepat, kaut kur vajadzēja būt arī sudrabainajam balonam ar jocīgo plakātu. Bet tur stāvēja vien kāds vīrs kombinezona, kura krūtis greznoja balta vizītkarte:

INŽENIERIS KONSULTANTS.

Aiz cepures un delnas aizslepies, viņš saspringti vērās debesis. Nu paps vēl arī pamanīja gabaliņu nostāk pūlišos stāvam daudz ļaužu un tikpat cītīgi veramies augšup.

-   Vai neredzējāt divus puikas zilās naģenēs? paps drāzās kombinezonā tērptajam vīram klāt, kaut gan jau juta krūtīs sažņaudzamies sāpīgu kamolu.

-   To es patiešām nevarēju paredzēt! uzrunātais vīrs murmināja, pat nepaskatoties uz papu. Viņi tikai teica, ka vēloties no iekšpuses apskatīt kapsulu. Un es piekritu! Bet tikko otrais puika uzkāpa augšā, kāpnes pēkšņi atdalījās, atsaite paspruka vaļā, un lūka aizcirtās… Un tad jau balons neapturami… sāka celties augšā…

-    Bet vai viņi mācēs to vadīt? paps nu arī saulainajās debesīs pamanīja tādu kā sudrabainu lodi.

-   Tas nav nepieciešams! vīrs kombinezonā brīdi aizmiedza no spilgtās gaismas apžilbušās acis. Balonu vada autopilots, pēc ieprogrammēta maršruta, ko koriģē satelīta signāls.

-   Un kāds ir šis maršruts? paps gribēja zināt.

-    Apkārt zemeslodei! Pa 57. paralēli pāri Dānijai, Lielbritānijai un Atlantijas okeānam uz Ziemeļameriku…

-   Vai tad šādā virzienā pūš vējš? paps jau iepriekš kaut ko bija dzirdējis par gaisa baloniem.

-   Ja, šopavasar tā ir vadošā vēja plūsma! vīrietis apgalvoja.Bet, sasniedzot kontinentu, pēc nelielas kursa maiņas pirmā nosēšanās Amerikas Savienotajās Valstis

Ņujorkas štatā, netālu no Bufalo pilsētas…

«Tur netālu taču dzīvo tie nolāpītie Keroti!», paps iedomājās, un turpināja:

-   Vai viņi, mani puisīši, spēs pievienot jaunus gāzu balonus un vai to pietiks tik garam ceļam?

-    Arī tas nav vajadzīgs! inženieris konsultants skaidroja. Balons lido pēc cita principa: atmosfēras augšējos slāņos faktiski stratosfērā.

-   Un vai tur, augša… stratosfērā, nav… bīstami? visi papa jautājumi vēl nebija izsmelti.

-   Ja kapsula ir hermētiski noslēgta, un tāda tā ir, vīrietis apgalvoja, tad ne mazāk bīstami, kā Rīgas centrā sastregumstundās.

-   Bet ko viņi tur, augša, ēdīs? paps vēl žēli apvaicājās, redzēdams debesis vairs tikai sīku punktiņu.

-    Ūdens un pārtikas krājumi diviem cilvēkiem paredzēti apmēram mēnesim, apgalvoja inženieris.

-   Tad, lai lido vien! Varbūt daudz ko jaunu iemācīsies! paps ar nedziestošu smaidu vēroja, ka sīkais, sudrabainais punktiņš pavisam izkūst debesis. Šovakar zvanīšu viņu mātei, lai gatavojas sagaidīt…

Izdevniecība «PĒTERGAILIS» Ģertrūdes ielā 19/21, Rīgā, LV-1011 Reģistrācijas apliecība Nr. 000300593 tālr. (+371) 7 843 062 fakss (+371) 7 845 269 e-pasts: ">mailto:petergailis@apollo.lv petergailis@apollo.lvЎ

Iespiests A/S «Preses nams» Balasta dambis 3 Rīga, LV-1081

Content

Rungulis Māris Vardes kurkst kabatās