Rungulis Māris

Zaļā menca

Māris Rungulis

Zaļā menca

.

.

PIEŠU VĪRS

Aiz dīķīša auga kupls kārkls. Ja tam nolauza zaru un apdarināja par šmaugu vicu, tad Piešu Vīrs uz mēslu kaudzes uzreiz pārstāja kārpīties un nemierīgi grozīja galvu.

Nu Elmārs, ar vicu skaļi šķeldams gaisu, gāja tuvāk. Piešu Vīrs saplivināja spārnus un nolēca zālē. Viņa pašķiebtā galva un vienīgā, dzeltenā acs, kas liecināja par lielām cīņām pagātnē, vēroja katru zēna kustību.

Elmārs atkal gaisā noplīkšķināja vicu un dažus soļus atkāpās. Piešu Vīrs, jocīgi palēkdamies, sekoja zēnam un ieķērcās tik spalgi, ka no visa pagalma šurpu atdrāzās vistu bars, lai uzklausītu, ko teiks viņu pavēlnieks. Bet ne jau vistām bija domāts šis kaujas sauciens! Lai sevi iedrošinātu, lai pretinieku brīdinātu!

Tomēr Elmārs nelikās ne zinis par baiso ķērcienu viņš, kārtējo reizi cērtot rīksti gaisā, it kā nejauši ar tās lokano galu uzšāva Piešu Vīra astes spalvām.

Tas nu Piešu Vīru darīja vai traku! Ar viņu, ar pagalma pārvaldnieku, no kura bijās pat visi apkārtnes vanagi, vistu klātbūtnē apgājās tik necienīgi, tik nekrietni, ka atlika vienīgi… mesties uzbrukumā…

Bet tieši to arī Elmārs bija gaidījis! Svīks! Svāks! Vica Piešu Vīru sasniedza jau gaisā, kad viņš saboztām spalvām un paplestu knābi laidās Elmāram virsū.

Švīks! Švāks! Vēl dažas reizes pa spārniem lai atkāpjas, lai zina savu vietu uz mēslu kaudzes pie vistām…

Bet ne jau tik vienkārši bija apstādināt sakaitināto Piešu Vīru! Sapurinājis seksti, viņš dažus soļus ieskrējās, tad spēcīgi atspērās pret zemi un planēja Elmāram virsū. Un tas notika tik ātri, tik nikni, ka vica pat nepaspēja pacelties kārtējam sitienam. Elmārs vien ierāva galvu plecos, un cauri viņa matiem izsukājās Piešu Vīra asie nagi.

-   Ak šitā tu man uzbruksi! Nu arī Elmārs bija nikns, pavisam aizmirsis, ka pats Piešu Vīru sanerrojis.

Švīks pa muguru! Švāks pa galvu!

Piešu Vīrs brīdi gan atkāpās, tomēr pietika tikai Elmāram nolaist kārklu vicu, kad uzbrukums atjaunojās vēl sparīgāk. Liekas, Piešu Vīrs vairs nejuta pat vicas asos cirtienus.

Kaitināšanas joks bija pārvērties visīstākajā cīniņā. Elmārs pēkšņi sajuta sausu muti un lielu baiļu kamolu kaklā. Tik lielu, ka skaidri apzinājās kādu palīgā pasaukt viņš nespēs. No šīs ķezas vajadzēja tikt ārā paša spēkiem. Un Elmārs sāka atkāpties. Vicas asā svelpoņa turēja Piešu Vīru kāda pusmetra attālumā, un Elmārs atmuguriski soli pa solim virzījās uz lielā novadgrāvja pusi. Vēl švīks! pāri mauriņam, vēl švāks! garām lielajai eglei mājas galā, vēl švīks un švāks! neredzot trāpīt uz grāvja laipiņas… Tālāk nekad to Elmārs zināja droši Piešu Vīrs pakaļ nedzinās.

Jau labu brītiņu sēžot grāvja otrā malā, Elmāra sirds veserītis dauzījās aizvien lēnāk, bailes pieklusa, tikai aizvainojums un dusmas nerimās.

-   Gan es viņam vēl parādīšu! Kauslis atradies… zēns pukstēja, tomēr, nometis vicu un sasvīdušo plaukstu noberzējis gar biksēm, gāja pa laipiņu atpakaļ uz pagalmu.

Piešu Vīrs kūts priekšā uz brīdi pārstāja kašāties un, pašķiebis galvu, ar savu vienīgo aci vērīgi nolūkojās, kā

Elmārs pazūd mājas durvīs.

* * *

-   Kas tur, pagalmā, bija par jandālu? Omamma, rosīdamās pie plīts, pār plecu atskatījās uz Elmāru.

-   Vai tad kas bija? Elmārs uzreiz neapķērās, kā veiklāk atrunāties.

-    Bija gan, bija! aši ierunājās Elmāra divus gadus jaunākā māsa Inta. Es pa logu redzēju: Elmārs ar rīksti atgaiņājās no gaiļa.

-   Ar rīksti? No gaiļa? Omamma panācās virtuves vidū un izbrīnīta vērās mazbērnos. Jūs man to gaili netrenkājiet un nekaitiniet! Citādi, kad aizbraucat, arī man vairs nav gaisa. Iedomājieties tik pagājušajā nedēļā tepat pie dīķīša es pusdienas laikā slaucu govi un ar lapotu zariņu ik pa laikam atgaiņāju uzmācīgos dundurus… Bet te pēkšņi man no mugurpuses negaidīti uzklūp gailis un tā ieknābj pakausī, ka vēl tagad sāpīgi piedurties. Vismaz labi, ka ar lakatiņu biju apsējusies - citādi pušu būtu, kā likts!

* * *

Aizskriet no lieveņa līdz kūtij Intai bija tīrais nieks! Piešu Vīrs tik pašķielēja uz viņu un turpināja ierādīt vistām labākās kašnāšanās vietas.

Lai tiktu apkārt dīķītim, jau vajadzēja vairāk laika, īpaši jāsteidzas bija garām kārklu krūmam. To Piešu Vīrs uzmanīja, jo nespēja aizmirst sāpīgās vicas, ko kārkls ļāva lauzt no saviem kuplajiem zariem.

Pa pagalma vidu arī varēja lēkāt, cik tīk. Vienīgi nedrīkstēja pārāk pietuvoties mēslu kaudzei kūts galā. Tad Piešu Vīrs neapmierināti saplivināja spārnus un palēca uz nācējas pusi! Intai to tikai vien vajadzēja! Viņa tūdaļ laida ļekas vaļā un, tikusi pāri novadgrāvja laipiņai, uzreiz jutās labi un aizsargāti.

Cik aizraujošas un neapnīkstošas tagad likās garlaicīgās brīvdienas laukos!

Tomēr katrai meitenei agri vai vēlu apniktu tā skraidīt no mājas līdz kūtij, no kūts apkārt dīķītim, no mēslu kaudzes pāri laipiņai.

Un vienā tādā reizē, kad Inta atkal aizelsusies sēdēja viņpus novadgrāvja, viņa takas malā atrada Elmāra nomesto kārklu vicu.

O, kādas cilpas tās tievgalis meta gaisā. Kāds svelpjošs plīkšķis bija izvilināms ar asu sitienu. Likās: viņas roka ir tā lokanā, veiklā. Viņas mēle skanīgā, svelpjošā. Dadžu pogaļas kā pēc izkapts asmeņa lidoja kur kurā. Smilgu galvas kaisījās pa labi un pa kreisi. Zāles stiebri jauki nosmaržoja un kušķiem vien aizplivinājās pa gaisu.

Šī nodarbe bija vēl interesantāka! Un, tā kā kapāšana Intai tik labi veicās, viņa nolēma piebeigt nātres, kas kupli zēla pie kūts pakša.

Šviks, švaks, šviks, švaks nātru ciršana Intai aizņēma tik daudz spēka un uzmanības, ka viņa nemaz nepamanīja klāt pieskrējušo Piešu Vīru. Tikai tad, kad tas ar skaļu ķērcienu jau metās meitenei virsū, Inta atskatījās un spējā izbīlī laida Piešu Vīram ar savu darbarīku. Trāpīja gan, bet nu palika ar plikām rokām. Piešu Vīrs, to aptverot, atkāpās dažus soļus, pavisam draudīgi savēcināja spārnus un… pusskriešus, puslidus sekoja bēgošajai Intai.

Tikt līdz laipiņai, pārlidot novadgrāvim, sarauties kā cinītim, lai tas ķērcošais, kladzinošais, spārnus dauzošais pāršalc pāri!

Bet nepāršalca! Tikko Intai sakapātajā zālē paslīdēja kurpes pazole un viņa garšļaukus izstiepās pavisam netālu no laipiņas, Piešu Vīrs uzmetās meitenei virsū un knāba, un ķērca, un sita ar spārniem, cik spēka, cik niknuma bija sakrājies, vicu sāpīgos švīkstienus sajūtot.

Inta aizsedzās rokām, izmisīgi mētājās zālē kā varde, ko stārķis cenšas nomedīt, bet pavisam izvairīties no Piešu Vīra ātrajiem cirtieniem nespēja.

Te asais, spēcīgais knābis skāra pakausi, te trāpīja pa pieri, te iedūrās pašā acs kaktiņā…

Inta mēģināja uzrauties sēdus, bet Piešu Vīrs tik palēcās un, spārniem plakšķot, atkal nogrūda meiteni guļus.

Nekādi nevarēdama pati sevi aizstāvēt, Inta iebrēcās bet tik spalgi un šaušalīgi, ka nākamajā mirklī atsprāga mājas durvis, pa tām izdrāzās omamma ar tukšu slauceni rokās un, piesteigusies cīniņa vietai, no visa spēka iebelza Piešu Vīram. Tas apdullis apvēlās uz sāniem, bet, tūlīt arī pielēcis kājās, it kā nekas nebūtu noticis, devās pie sava vistu pulka.

Dievs pasarg'! Visa seja asinīs! omamma čukstēja. Vai acī nav trāpīts? Tu dzirdi? Acis ir veselas? omamma tālāk jau prašņāja puskliegšus un steigšus veda mazmeitu istabā.

* * *

-   Skaties viens knābiens pašā acs kaktiņā… Paldies Dievam, ka ne centimetru tālāk, otrs pierē. To mati nosegs, bet trešais aiz auss. Arī nebūs redzams…

Elmārs sēdēja uz soliņa pie mājas un pa atvērtajām durvīm dzirdēja katru vārdu, ko omamma skaļi un satraukti saka opapam.

-    Vai apjēdz, kāda laime nelaimē? Šie pušumi sadzīs, bet… tev tūlīt jāņem cirvis un… tas dullais knābējs jāliek uz bluķa… Citādi mēs pašu pagalmā vairs nevarēsim droši staigāt…

-   Mums nekad agrāk nav bijis tik labs gailis, opaps žēli ierunājās.

-   Patiešām labs! omamma atkal kliedza. I pierē trāpa, i acī… gandrīz…

-   Ja tu tā vēlies… opaps vēla vārdus kā smagus bluķēnus un cēlās kājās.

-   Jā, es tā vēlos! omamma sarunai pielika treknu punktu.

Šis spriedums nebija pārsūdzams, to Elmārs zināja pilnīgi droši, bet nezin kāpēc viņš nespēja dusmoties uz Piešu Vīru tik ļoti kā omamma.

Tāpēc, pirms vēl opaps sasniedza malkas šķūnīti, lai paņemtu cirvi, Elmārs steigšus pārgāja laipiņai, kas tik daudz reižu viņu bija glābusi, un apstājās, šoreiz neizjūtot ne mazāko atvieglojumu un prieku. Liels rūgtums smacēja viņu. Piestājis kādam grāvmalas kārklam, Elmārs nolauza šmaugu zaru. Izluncinājis to vairākas reizes gaisā, zēns no visa spēka ievilka sev pa kājas stilbu. Tad vēlvienreiz… Viņa acis aizmiglojās asarām. Nabaga Piešu Vīrs!

KAZA

Šķūnīša durvis stāvēja pusvirus, un kaza bija pazudusi!

Es izložņāju sētas visnostāko kaktu aiz vecā ķirša. Bet arī tur no kazas ne ziņas, ne miņas. Pakāpies uz kādas malkas kaudzes, vēl arī pārlūkoju nekopto, aizaugušo dārzu. Tāpat nekā!

Tātad palika vien caurbraucamā pavārte. Uz turieni jau drāzos skriešus, un drīz, pavisam drīz manas visļaunākās aizdomas bija piepildījušās mazie kājāmgājēju vārtiņi vīdēja līdz galam vaļā, kas liecināja, ka kaza pa

Brīvības ielu bija devusies sev vien zināmā virzienā…

* * *

Mamma rūpīgi ar virtuves nazi atgrieza apbružātu aploksni, uz kuras mūsu adrese bija rakstīta krieviski un, izvilkusi vairākas pelēkas lapiņas, ilgi lasīja un pārlasīja.

Es dīdījos turpat tuvumā un ieinteresēts sekoju katrai viņas acu un mutes kustībai. Bet vēstules vārdi tā arī nenāca pār mammas lūpām. Vienīgi, beidzot lasīt, viņa vēl pagramstījās aploksnē un no tās izvilka mazu fotogrāfiju. Tajā varēja saskatīt divus pavecākus cilvēkus pie tāda kā balti apsniguša uzkalniņa.

Sieviete ar grumbotu seju bija satuntuļojusies lielā vilnas lakatā, vīrietis arī ne mazāk biezi saģērbies. Viņa uz acīm dziļi uzmauktā ausaine tomēr nenoslēpa pakalsnus vaigus un diezgan lielu degunu.

-   Te viņi nofotografēti pie savas zemnīcas. Mamma bildīti sniedza man.

-   Kādi "viņi"? Es nu cītīgāk pētīju balto uzkalniņu aizmugurē.

-   Tava omamma un opaps taču! Mamma atteica gandrīz vai pikti, bet, liekas, nejau mans jautājums viņu tādu darīja. Vai vari iedomāties: viņiem tur, Sibīrijā, pašlaik sals ir 42 grādi… zem nulles…

-   Nu vai, dritvai kociņ! es aši izmantoju kaut kur dzirdētu teicienu, kas man šim gadījumam likās makten labi piemērots. Un kāpēc tad viņi dzīvo tur, tajā Sibērijā, trakajā aukstumā? es ieinteresējos.

-   Kāpēc? Kāpēc? Šī izprašņāšana mammu vēl vairāk saērcināja, un viņa mēdījās gandrīz kā kaimiņu Astrīde, kad tā nevēlējās man par kaut ko atklāti stāstīt.

-   Un kad viņi brauks ciemos? es spēju kaut ko pajautāt arī bez "kāpēc", protams, neaizmirstot, ka Astrīde tādos gadījumos mācēja izvalbīt pilnīgi apaļas acis un atcirst: Tad, kad pūcei aste ziedēs…

Tomēr mamma pret mani neizturējās tik nekrietni viņa klusēdama atlika atpakaļ aploksnē pelēkās lapiņas kopā ar fotogrāfiju un tikai tad atbildēja:

-   Varbūt… jau šopavasar.

Un es tūlīt pat jau sāku gaidīt!

* * *

Atspermatracis, ko dažus mēnešus vēlāk paps, kādam darbabiedram piepalīdzot, atveda no lietotu mantu veikala, tikai pēc citu mēbeļu vairākkārtējas pārstumdīšanas beidzot atrada savu vietu mūsu nelielajā dzīvoklī. Bet saspiestība, pēc manām domām, nebija lielākā nelaime!

-   Kā viņi uz tā matraša gulēs, ja tas ir bez kājām? es tincināju mammu vai ik brīdi.

-   Gan jau paps izdomās! mamma mierināja un sūtīja mani uz malkas šķūnīti. Bet tur jau, krāģim uzlicis paresnu bērza stumbeni, paps mērīja un zāģēja garumā vienādus balti tāšainus klucīšus.

-   Ak tad tādas būs tās matraša kājas? Jutos mazliet gan vīlies, bet neko piemērotāku atrast mūsu malkas šķūnītī arī man neizdevās.

Jā, jā, tajā pašā šķūnītī, kur pēc dažām nedēļām durvis būs jāver vaļā pavisam klusītēm, tad pa spraugu uzmanīgi jābāž iekšā galva un uzreiz jālabinās:

-   Miku, miku…

* * *

Bet, kamēr vēl malkas šķūnītī atradās vien malka un vecās durvis droši varēja spert vaļā ar kāju, jāpastāsta, kā īsti sākās tas notikums ar ragaino un bārdaino.

Pēc divu nedēļu braukšanas vilcienā no Omskas apgabala Sibīrijā, vēl pēc divu dienu gulēšanas uz matrača ar baltajām bērzu klucīšu kājām opaps izgāja pastaigāties un atgriezās, turot rokā avīzi.

Mamma jau bija uzlikusi galdā šķīvjus, un mēs apsēdāmies pusdienot.

Iestrēbis dažas karotes zupas un kārtīgi piekodis maizi, opaps, vairāk gan vēršoties pie omammas, ar pilnu muti ierunājās:

-   Es šodien avīzē, kha, viņš pēkšņi ieklepojās, atradu sludinājumu, kha, kha, viņš klepoja jau sirdīgāk un lēnām piesarka, lēti pārdod, kha, kha, kha, opapa klepus lēkme kļuva nevaldāma kha, kha, kha, kha, kha… tik nevaldāma, ka omamma iespraucās pa vidu un ātri kā pupas nobēra:

-   Viņam ir tik šaura rīklīte, ka pat no sāls grauda spēj aizrīties…

-   …kha, kha, kha, opaps turpināja, lēti, kha, pārdod… kazu… Te viņa klepus pēkšņi aprāvās un bietes sarkanuma seja izskatījās apmulsusi.

-    Ko pārdod? skaļi pārjautāja omamma. Kazu? Un tajā mirklī viņa atcerējās, ka tiem, kas klepo, ir jāpaklapē pa muguru. Un omamma, atvēzējusies no visa spēka, belza opapam: blaukt!

-   Tu saki kazu? To ragaino velnu? Blaukt! Un tu domā, ka es to slaukšu? Blaukt, blaukt!

-   Kha! Atkal ieklepojās opaps. Bet govi nopirkt…

mēs nevaram… atļauties!

-    Blaukt! uz to kārtējo reizi atbildēja omamma. Blaukt!

-   Kha, kha, nu jau klusi krekšķināja opaps un noliecās pār zupas šķīvi. Rīt tomēr aiziešu apskatīties to lopu!

* * *

-   Miku, miku! Miku, mē! Es, vienā rokā žņaudzījot cūkpieņu kātus, ar otru stūmu vaļā malkas šķūnīša durvis. Nāc nu, es tev brokastu atnesu…

Bum! Ciets ragu pāris iebelza pa durvju dēļiem man pašā degungalā.

-   Miku, miku, garšīgās, rūgtās cūkpienes!

Bum! Kārtējais zvēliens pa durvīm, pēc kura es kā bumbiņa atlēcu sānis un uzgrūdos opapam, kas nāca ar dzeramā spaini.

-   Tā tu iekšā netiksi! viņš mācīja. Do' šu' pienenes man un paej malā.

Aši pavēris durvis, opaps cūkpieņu pušķi iebāza spraugā, un, tikko kaza gardumu satvēra, tūlīt arī pats devās iekšā.

Nu fiksi vajadzēja nolikt dzeramo un nekavējoties ķerties pie slaukšanas. Tas gan bija omammas pienākums, bet, ja cūkpieņu pietika un kazai garšoja, īpaši kavēties nedrīkstēja.

Pēc izskata putainais kazas slaukums bleķa stopā daudz ko neatšķīrās no tā piena, ko mums ik dienas piegādāja kāda sieva, kas ezermalā turēja govi. Bet garša bija cita!

-   Cūkpienes, kas cūkpienes, šmakstināja māsa Inta.

-   Patiešām trekns! pēc degustācijas secināja mamma, drusku viebdamās.

-   Kaut mums Sibīrijas pirmajā gadā vismaz tādu stopiņu kāds būtu pasniedzis ik dienas… ierunājās omamma.

Bet papu pierunāt nogaršot kaut muti kazas piena nevarēja neviens! Kaut gan tieši papam bija vislielākā loma kazas tālākajā barošanā.

Kad nu bija jāskalda malka, paps kazu vienkārši izveda pagalmā un atstāja savā vaļā. Applūkusi vāros zāļu stiebrus ap divstāvu malkas šķūņiem, vēl pa gārsas lapiņai pie veļas mājas pamatiem, kaza nesteidzīgi virzījās uz vecā, nesakoptā dārza pusi. Tur pašlaik upenes briedināja lapiņas un rabarberi stūma no zemes laukā savus apaļos pumpuru čemurus. Taču kazu no dārza šķīra vēl pussatrupējis žoģelis. Tāpēc viņa nedaudz atkāpās, nolieca pieri ar spēcīgajiem ragiem un bum! jau atradās zaļuma pašā viducī. Un maigās lapiņas, un sulīgie pumpuri viņai garšoja daudz labāk par pērno, putekļaino sienu, ko opaps maisos nesa no kāda pilsētas nomales šķūnīša.

Turklāt, kamēr sētnieks Ādolfs to pamanīja pa savu virtuves logu, kamēr no pieliekamā izķeksēja slotaskātu baidīšanai, ne viens vien upeņu zars un rabarberu pumpurs vairs nebija ražas spējīgs.

Rupji ar kliegšanu un slotas vicināšanu izdzīta no dārza, kaza mierīgi atgriezās pie malkas šķūneļiem un pamanīja zemē vairākus cigarešu galus, kas tur vāļājās pēc papa malkas skaldīšanas pīppauzēm. Lūk, tā tik bija manta! Ar smaržu, ar sīvu rūgtumu… Un vajadzēja tieši tā sagadīties, ka es un māsa nepamahījām kazas nedarbus dārzā, bet šo mielošanos ar cigarešu galiem ievērojām un atcerējāmies gan! Tāpēc, paķēruši līdzi sarūsējušu konservu kārbu, vairākas reizes dienā jozām pāri tramvaja sliedēm, lai pie ielas pretējās puses rūpnīcas caurlaides uzlasītu daudzos cigarešu un papirosu galus mūsu malkas šķūnīša kārumnieces mielošanai.

Ka tik pēc tās činčiku ēšanas nenosprāgst! Sētnieks Ādolfs galvu vien grozīja, kaut gan patiesībā viņam būtu vajadzējis priecāties, ka nu viņa dārzs no kazas uzbrukumiem daļēji pasargāts.

Tomēr nenosprāga gan! Dzīvāka par dzīvu kaza katru jaunu dienu uzsāka ar ragu iemēģināšanu pret šķūnīša dēļiem no iekšpuses. Un vienā tādā reizē, kad durvju cilpā nebija vis iemaukta atslēga, bet rēgojās vien trausls koka ķingulītis, kaza bum! bija pazudusi, caurbraucamās pavārtes kājāmgājēju vārtiņus atstājot vaļā.

* * *

Izdrāzies uz Brīvības ielas, es izmisīgi grozīju galvu te uz vienu, te otru pusi, bet skatiena attālumā kazas nekur nebija.

Ja es dotos pa kreisi, tad pēc desmit minūtēm nonāktu lielajā Raiņa parkā, kur krūmu un kārklu audzēs ap lielajiem grāvjiem diezin vai kazu vispār atrastu.

Ja mestos pa labi, ātri vien būtu pie dīķīša, kur tramvajs meta loku un apkārtējās pļaviņās mēs ar māsu plūcām kazai tik mīļās pienenes.

Es, protams, izvēlējos tuvāko gājienu, tomēr īsti neticēdams ātrai veiksmei. Bet pirms manis vēl turp aiztraukties paspēja tramvajs. Apčīkstējis dīķītim visrinķī, tas atklāja arī manam skatam pašlaik dzelteno cūkpieņu klājienu, kura malā pie pašām sliedēm, ļoti iekļaujoties pavasara ainavā, pavisam rāmi un nesteidzīgi ganījās… mūsu kaza.

Šajā brīdī, nespējot būt tik mierīgs, metos viņai klāt, bet, sagaidījis paviršu skatienu, nekādu citu uzmanību neizpelnījos. Vai, kā manas acis skraidīja pa zālienu, lai uzietu kādu zaru vai stibu, ar ko šo nekrietno bēgli vest pie kārtības! Vai, kā pirksti taustījās gar jostu, lai to tūlīt vilktu ārā, mestu kazai ap ragiem un ātri stīvētu atpakaļ

uz šķūnīti!

Bet viņa, visa šā notikuma galvenā varone un vaininiece, tik nesteidzīgi plūca pienenes un pat panācās man tuvāk, ka es, mazliet apjucis un nezinot, kā rīkoties tālāk, uz brīdi pietupos zālītē. Viņa pablenza manī, ar vieglu ragu pieskārienu nogrūda zālē guļus un turpināja turpat līdzās uzcītīgi ganīties.

Kā nostiepos cūkpienēs, tā garšļaukus es saskaitīju vismaz divdesmit tramvajus ap dīķīti apriņķojam. Un arī es šajā pavasara dienā jutos gandrīz kā no tumša malkas šķūnīša izlauzies.

* * *

Nedaudzās mantas kravas automašīnas kastē jau bija iekrautas, pie pakaļējā, nolaistā borta pielikti divi gari dēļi, un omammas, opapa atgriešanās brauciens uz laukiem varētu sākties, ja vien… kaza būtu piedabūjama rāpties augšā.

Viņa, kas vai ik dienas apciemoja malkas šķūnīša otro stāvu, izmēģināja augstumu sētas malkas kaudzēm, tagad, atspērusies ar visām četrām, draudīgi noliektiem ragiem atsacījās no nieka kāpiena līdz kravas kastei.

-   Būs vien jāatstāj tepat! situāciju visgudri komentēja sētnieks Ādolfs.

-   …un jāgana dārzā… Paps nemaz nebija satraucies.

-Tad man rabarberus šogad neredzēt… pavisam žēli ieīdējās sētnieks, bet, acīmredzot par dārza likteni norūpējies, jau žirgtāk piebilda: Bet činčiki? Vajag pamēģināt ar tiem!

-   Kādi činčiki? Paps bija neizpratnē, tomēr mēs ar māsu, paķēruši sarūsējušu konservu kārbu, sapratām uzreiz.

Kad pēc desmit minūtēm atgriezāmies un māsa ar sīvi smaržojošo kārbu rokās atmuguriski gāja pa dēļiem augšā, kaza sekoja viņai kā piesieta. Un pēc kravas kastes aizmugurējā borta aiztaisīšanas saņēma arī pēdējos pilsētas izsmēķus.

-   Nabadzīte… iečukstējās māsa, mašīnai jau dārdinot prom pa Brīvības ielas bruģi. Kas viņai tur, laukos, cigarešu galus… nu tos… činčikus lasīs?

-   Kad tu sāksi iet skolā, tev taču būs brīvdienas, es viņu mierināju.

OGĻU VECIS

Tp-p-rrr! Saklausīju no pagalma. St-ā-v-i! Un, aizmirsis par mammas atstātajām brokastīm, cik tālu vien iespējams, izliecos ārā pa logu. Bet tik un tā redzēju tikai pinkaina zirģeļa galvu ar garām krēpēm, kuras viņš nemierīgi mētāja no vienas puses uz otru.

Šis rīts solīja neaizmirstamu dienu, un es, basās kājas fiksi iemaucis sandalēs, metos pa kāpnēm lejā.

Pagalma vidū stāvēja melni, apputējuši rati ar vēl melnākām ogļu kastēm iekšā. Pie šiem ratiem rosījās kāds padrukns vīrs, kam sejā acu baltumi vien spīdēja! Bet arī vīra rokas un bārda, mice un bezformīgais paltraks [1] mugurā vizēja no bieziem ogļu putekļiem.

Melnais vīrs (un tas, bez šaubām, bija Ogļu Vecis!) pašlaik stīvēja no vezuma ārā pirmās smagās kastes. Tās celdams, viņš nikni sēca. Un, kad dažas, dobji būkšķot, jau bija sasniegušas izdedžiem klāto pagalma zemi, Ogļu Vecis ar savu melno roku pamāja uz manu pusi. Es, protams, tūlīt atmāju pretī. Bet tikai tad pamanīju stāvam sev līdzās sētnieku Ādolfu, kam, visticamāk, arī Ogļu Veča sveiciens un ogles bija domātas.

Ādolfs, atspiedies pret lāpstu, kuras kāts mazajam vīriņam sniedzās pieres augstumā, arī cītīgi vēroja notiekošo. Tomēr ilgi viņš tā nespēja palikt mierā un pēc brīža jau spēra vairākus mazus, bet ļoti cienīgus solīšus melno ratu virzienā un pilnīgi normālā pieauguša cilvēka balsī, kas nepavisam nesaderēja ar viņa augumu, teica:

-   Tātad par vešanu… desmit rubļu…

-   Piecpadsmit! nepārtraucot sēkt un reizē arī darboties ar smagajām kastēm, atņurdēja Ogļu Vecis.

-   Desmit! Ādolfs palika pie sava un pat iebāza roku bikšu kabatā, kur uzreiz izspīlējās kūkums, kā vēstot, ka nepieciešamā nauda jau sagatavota.

-   Tad krāmē ārā pats! Ogļu Vecis pēkšņi pārtrauca kastu cilāšanu, lēni apsēdās ratu jau atbrīvotajā galā un sāka tūlīt blenzt uz vecajiem divstāvu šķūnīšiem.

Skaidri bija redzams, ka Ādolfs nu ir sprukās vaļējā ratu aizmugure viņam sniedzās gandrīz līdz krūtīm, turpretī, lai redzētu pāri sānu malām, vajadzēja palēkties!

Bet Ogļu Vecim par to vairs nebija daļas viņš tā varēja sēdēt stundām ilgi, vai vēl sliktāk: izkrautās kastes likt vezumā atpakaļ un skubināt zirgu uz došanos prom, kas, liekas, to vien gaidīja, jo nemitējās dīdīties, purināt galvu un gaiņāt mušas ar garo, neapgriezto asti.

Ādolfam nu tā kā vajadzēja piekāpties, bet viņa kabatā iebāztā roka palika savilkta dūrē, un tajā dūrē bija sažņaugta vien desmit rubļu naudaszīme.

-   Labs ir! Ādolfa pirksti vēl aizvien atradās kulakā, bet mēle jau kustējās, lai ogles tomēr paliktu mūsu sētā. Dzeram magaričas [2] , un par tiem pašiem desmit rubļiem arī izkrāmē.

Uzreiz varēja redzēt, ka magariču pieminēšana daudz ko mainīja, un Ogļu Veča skatiens atdzīvojās.

Jā, dzeram magaričas, un tad es raz, dva [3] tās kastes piebeigšu… Cik nu te vairs palicis! Viņš izsvempās no ratiem un, jau gatavojoties magaričām, nobrucināja savas ogļu melnās rokas gar paltraka spīdīgajiem sāniem. Tad vēl visus desmit pirkstus izlaida cauri garajai, nekoptajai, pelēkajai bārdai. Nu viņš bija gatavs iešanai kaut vai uz smalkāko restorānu. Bet tādus nu mūsu Brīvības ielā nemanīja gan! Un labi bija zināms, ka jebkurš gājiens pēc magaričām agri vai vēlu noslēgsies tepat aiz stūra, kur atradās krodziņš ar skārda leti un ko vietējie vienkārši sauca par ieskrietuvi.

Pa priekšu, mazus solīšus sperdams, čāpoja Ādolfs, aiz viņa gabaliņu atstatus melnais un izslāpušais Ogļu Vecis.

Bet, kā par nelaimi, tuvākā ielas stūra veikalā rīta agrumā bija atvests cukurs, un abu mērķtiecīgajam gājienam priekšā kā žogs stiepās trīskārtaina cilvēku rinda, kas cilpu cilpās izlocījās līdz pat bruģētajai brauktuvei.

Es, kā jau pieredzējis rindā stāvētājs, uzreiz sapratu, ka nebūs labi, bet Ādolfs ar Ogļu Veci acīmredzot nenovērtēja situācijas nopietnību viņi, kā no Marsa atlidojuši, centās vispirms iespraukties rindā iekšā, lai pēc tam, protams, otrā pusē izsprauktos ārā, kur ieskrietuves durvis atradās gluži līdzās. Un pie tam Ogļu Vecis bija tik neuzmanīgs, ka nejauši uzgrūdās kādai aplam ķildīgai sievietei, kas jau ar lielu brūnpapīra cukurtūtu rokā mēģināja vēlreiz izstāvēt cilpu cilpas un saņemt papilddevu.

-   Rindā! Visiem jāstāv rindā! sieviete iegaudojās kā ugunsdzēsēju sirēna un pēkšņi stāvēšanas vienmuļībā atdzīvināja daudzus.

-   Kādu šim cukuru! kliedza vieni, nu tikai Ogļu Veci apskatījuši. Zaļās ziepes šim saulesbrālim vajag un tā pavairāk.

-   Nē, jūs tik paverieties Kaupēns, kas Kaupēns, aurēja citi. Ja tādu es tumsā satiktu…

-   Bet tas liliputs ar žokeni izskatās vēl aizdomīgāks, secināja trešie, kas, iespējams, nebija mūsu rajona iedzīvotāji un Ādolfu redzēja pirmo reizi.

Un patiešām nav zināms, kā viss risinātos tālāk, ja trīskāršo rindas čūsku pēkšņi nepāršalktu daži iedarbīgi un ļoti spēcīgi vārdi, kas ar milzīgu ātrumu traucās pa rindas līkločiem no mammām pie vecmāmiņām, no bērniem pie auklītēm, no namamātēm pie rindās labprātstāvētājiem:

-   Cukursbeidziescukursbeidziescukursbeidziescu kursbeidziescukursbeidziescukursbeidziescukursbei dziescukursbeidziescukursbeidziescukursbeidziescu kursbeidziescukursbeidziescukursbeidziescukursbei dziescukursbeidziescukursbeidziescukursbeidziescu kursbeidziescukursbeidzies… tie skanēja, un ak brīnums! ceļš Ādolfam ar Ogļu Veci uz krodziņu uzreiz bija vaļā!

* * *

…Bet viņi no magariču dzeršanas kā nenāca, tā nenāca atpakaļ, un pinkainais zirģelis, kam arī bija daudz ticis no ogļu putekļiem, vien snaikstīja lūpas pēc retajiem zāļu stiebriem, kas izdedžu piebērtajā sētā nemaz neauga visās iespējamās vietās. Tāpēc nekas cits viņam neatlika kā spert dažus soļus uz mājas pusi. Tur apakšējā stāvā vīdēja atvērts logs un uz palodzes atdzesēšanai bija uzlikts liels alumīnija katls ar skābputru. Nu tieši kā priekš viņa i lieli, sulīgi rūgušpiena kunkuļi ielaisti, i putraimi nebija taupīti, i sāls pietiekami piebērta… Kad viņš caur zobiem sāka šķidrumu sūkt, varbūt putra vēl likās drusciņ par karstu, bet, kad nonāca līdz garšīgajiem biezumiem, strebjamais bija īsti laikā.

Bet tā kā viņam, sperot tos nedaudzos soļus mājas virzienā, līdzi vilkās arī rati, vēl daļēji piekrauti ar smagajām ogļu kastēm, pagriezties un doties prom viņš vairs nespēja, savukārt kāpties atpakaļ, kad vezums aiz muguras, reti kurš zirgs pieprot. Tāpēc atlika vien liekties virtuvē vēl dziļāk. Tur uz skapīša, pavisam netālu no loga stāvēja aizsākts rupjmaizes ķieģelītis. Un tas viņam patiešām negaršoja sliktāk par biezi kunkuļaino putru. Bet tad arī pieejamā kampiena attālumā viss ēdamais bija beidzies!

Tāpēc pinkainajam bērītim pavisam pārsteidzoša likās dzīvokļa saimnieces uzvešanās, kad viņa iznāca no istabas, lai apmaisītu uz palodzes atdzesēšanai nolikto putru. Tūlīt pat pamanījusi tukšo katlu un logā varbūt nedaudz par dziļu ieliekušos galvu, bet vēl neko nezinot par pazudušo ķieģelīti, saimniece no tīri izlaizītā katla paķēra koka pavārnīcu un… sāka ar to zvetēt pa viņa pieri… Vispirms viņš tikai miedza acis un mēģināja izvairīties no nepatīkamajiem zvēlieniem, bet tad pēkšņi stūmās atpakaļ, uzgrūdās ratiem, nobijās no to pieskaršanās pakaļkājām un, strauji metoties sānis, tā sašķieba braucamo, ka kastes ar visām oglēm, protams,

izgāzās izdedžiem klātajā sētā. Varbūt nedaudz par tālu no šķūnīšiem, bet īstajā laikā noteikti, jo brīdi vēlāk no magariču dzeršanas atgriezās Ādolfs ar Ogļu Veci. Un pēdējais, patiesi iepriecināts, uzreiz ievēroja notiekošo:

-    Vai tu re', viņš secināja, kāds tās ogles jau dabūjis no ratiem laukā! Jāsavāc tik kastes!

Un, to darot bez mazākās piepūles, ar magaričās jauniegūtajiem spēkiem, viņš pēkšņi apstājās un ieklausījās… Nē, tik daudz viņš šajās stundās iedzēris nebija, lai tā alotos: kaut kur no sētas dziļumiem skanēja "Šalc zaļais mežs…". Viņš pagājās dziesmai tuvāk un, pamanījis mani sev blakām, pārliecinājās, ka arī es to dzirdu. Turklāt es jau zināju, kas dziesmu spēlē, bet viņam tas vēl bija jāpasaka. Un to iesiluša cilvēka vaļsirdībā tūlīt izdarīja Ādolfs:

-   Tātad Aleksim atkal nav paveicies!

-   Kādam Aleksim? Kas nav paveicies? Ogļu Vecis neizpratnē paraustīja sev ūsas zemdegunē, kur tās, magaričas dzerot, bija apskalotas sudrabaini sirmas.

-   Salikt mašīnas motoru! Ādolfs brīdi klusēja, lai turpinātu plašāk. Pirms mēneša, atvaļinājuma sākumā Aleksis no trešā stāva pa skrūvītei vien izjauca savas "Pobedas" [4] motoru. Un nu jau ceturto reizi mēģina to salikt kopā, bet vienmēr kaut kas paliek pāri… Tad viņš dažas dienas spēlē akordeonu un pēc tam sāk visu no sākuma.

-   Ja neiet autiņš, lai brauc ar auzu motoru! Ogļu Vecis ierunājās dimdošā balsī, norādīdams uz savu pinkaino, apputējušo zirģeli, kas viņam tūlīt atbildēja, sažvadzinot iemauktus.

-   Varbūt patiešām man zirgs vajadzīgs? Sētas dziļumā atvērās kādas divviru durvis, kas reizē bija "Pobedas" garāžas vārti, un tajos stāvēja gara auguma vīrs ar akordeonu rokās. Instrumenta dzeltenās cūkādas siksnas labi piegūla Alekša pleciem, pirksti veikli skraidīja pa klaviatūru, un, kā platās plēšas stiepās, tā pazīstamā melodija piepildīja pagalmu no garāžas līdz mājai, no šķūneļiem līdz dārzam, no sētas ogļu izdedžiem līdz baložu būdai bēniņos.

Ogļu Vecis tūlīt pietupa tukšajos ratos un sulīgā balsī uzvilka:

-   Šalc zaļais mežs un lakstugaiļi dzied, un birztalās vēl vijolītes zied…

Savukārt Ādolfs, dziedot: Bet jaunība, tā sen aiz kalniem jau… pagājās pretim Aleksim. Un, lai šo ainu atdzīvinātu, noteikti ir jāiedomājas tādas augumu attiecības kā Tērvetes parka Sprīdītim ar Lutausi.

Beidzis, manuprāt, skumjo, bet plaši izvilkto dziesmu, Aleksis, tā arī nenoņēmis akordeonu, pienāca Ogļu Vecim pavisam tuvu klāt:

-   Man patiešām vajadzīgs zirgs! Šaubas izsakošo "varbūt" viņš jau bija atmetis kā nevajadzīgu.

-   Kāda ruņa! uz to viņam atbildēja uzrunātais un pat pavirzījās sānis, lai Aleksis varētu tūlīt sēsties ratos iekšā.

Bet Aleksis nesēdās vis! Viņš ātriem soļiem atgriezās garāžā un no turienes iznāca ar varen smagu džutas maisu pār plecu, kas, atsitoties pret ratu grīdu, nožļarkstēja tā, kā var skanēt vienīgi metāls.

Pirmajam maisam sekoja otrais. Otrajam trešais… Tad vēl ceturtais un piektais.

Vai tiešām viņa jauki dūcošais un brīnišķīgi pēc benzīna smaržojošais "Pobedas" motors satilpa vien piecos nieka maisos?

-   Par desmit rubļiem vedīšu, cik tālu vien vajag! Ogļu Vecis kopš rīta bija kļuvis krietni pielaidīgāks.

-   Par piecpadsmit! viņu kārdināja Aleksis.

-   Par desmit! Ogļu Vecis nepiekāpās. Un Aleksis (neko darīt!) piekrita.

Tad Ogļu Vecis apsēdās uz bukas, par ko kalpoja ratiem pārmests dēlis, bet Aleksis ar dzeltensiksnaino akordeonu plecos aizmugurē. Viņa kājas šūpojās gandrīz līdz zemei, instrumenta plēšas te sarāvās, te izstiepās, un, kad rati jau bija tikuši cauri vārtu velvei, vēl varēja dzirdēt dziedošā Ogļu Veča balsi. Bet ko tieši viņš dziedāja, vairs saprast nebija iespējams.

PLINKĪTIS AR BUČOŠANOS

Novelkamo bildīti dažas minūtes pamērcējis siltā ūdenī, Elmārs, pat neaizslēdzot dzīvokli, drazās pa trepēm lejā, no mājas laukā un, šķērsojis Ķēžu ielu, apstājās pie trīsstāvu nama, kur pašā stūrī virināja durvis piena veikals, bet tālāk pirmā stāva dzīvokļu logi vēl uztvēra rīta saules pēdējo siltumu.

Un šajā gaišajā rindā Elmāru interesēja tikai pēdējais Viņas logs. Logs ar kaktusu uz palodzes.

Pastiepies, cik augstu vien varēja, Elmārs slapjo novelkamo bildīti pielipināja rūtij un sāka ar pirkstu berzēt nost izmirkušo papīra kārtiņu.

No dzeltenā taureņa, kam galu galā vajadzēja palikt uz loga stikla, jau iezīmējās līki, ieapaļi ragi, tad labais spārns ar brūni sarkanīgiem punktiņiem un visbeidzot arī kreisā puse.

Tomēr pa šo laiku novelkamās bildītes papīrs taureņa astes galā jau bija izžuvis un draudēja atdalīties kopā ar trauslajām kājām. To nu gan Elmārs nevarēja pieļaut un berzēšanu turpināja, siekalās slapinot pirkstu.

Kad pāri taurenim bija palikusi vēl tikai plāna, plāna plēvīte, Elmārs to vienā stūrī saķēra ar nagiem un, elpu aizturējis, novilka nost. Izdevās! Taurenis vēl mirkli uzmirdzēja saulē, kas tūlīt arī paslēpās aiz pretējās mājas jumta, un apdzisa. Elmārs, lēnītēm kāpjoties atpakaļ, pēkšņi atcerējās par neaizslēgtajām dzīvokļa durvīm.

* [5] *

Rolands, aizblīkšķinājis parādes durvis, iznāca no mājas, piemiedza pusdienas saulē acis un paostīja gaisu. Tad, laiski nožāvājies, viņš nesteidzīgi aizčāpoja līdz piena veikalam. Bet, tā kā viņa kabatā nežvadzēja neviena pati kapeika, Rolands vienīgi ieskatījās caur veikala iekšējo durvju stiklu un, pagarajā rindā pamanījis tikai dažas kaimiņienes, kas viņu neinteresēja, lēnām turpināja ceļu mājai vissriņķī. Nekā saistoša nesaskatījis arī Ķēžu ielas pusē, viņš pie pēdējā loga, kur vientuļš kaktuss bija pat nedaudz paliecies uz gaismas pusi, tomēr kā iemiets apstājās. Vakar tas dzeltenais ķēms te, uz rūts, vēl nerēgojās! Godčen* nerēgojās! Un ne jau Viņa pati tādu stulbu novilceni būtu sev līmējusi uz stikla. Ne jau pati! Tātad jebkurš cits varēja to arī vienkārši nodīrāt nost… Un galu galā šajā mājā tikai divus stāvus augstāk dzīvoja viņš. Tāpēc viņam tas bija jau kā pienākums: visu ievērot, pieskatīt un vajadzības gadījumā arī rīkoties.

Tomēr daudz vieglāk izrādījās ievērot nekā rīkoties novelkamā bildīte tik cieši turējās pie rūts, ka ne ar nagiem izdevās aizķert, ne ar kaklā pakārto dzīvokļa atslēgu atrubināt.

Brīdi pārlicis, ko nu tagad darīt, Rolands no bikšu kabatas izķeksēja klasē pievāktu krīta gabalu un uz skārda palodzes uzrakstīja savu vārdu. Tā, viņaprāt, apliecinot arī savu klātbūtni un rūpes par māju, un visu, kas tajā atradās.

Turklāt šis uzraksts viņam izdevās tik labi, ka žēl bija neturpināt tālāk tādā pašā garā. Un Rolands līdzās pirmajam parakstam uzskribelēja otro, blakus otrajam trešo, bet, kad pietrūka vietas uz palodzes, viņš tikpat aktīvi rakstīja tālāk uz mājas sienas ielas pusē. Un, lūk, kā tas izskatījās:

Pēc aprakstītā žoga turpinājums prasīt prasījās arī pagalmā. Un cik tad vairs tālu no vārtiem bija līdz sētas durvīm! Savukārt, virzoties pa pirmā stāva gaiteni, ātri vien tuvojās Viņas dzīvokļa ieeja. Protams, arī šīs durvis bija dažus glītus parakstus pelnījušas! Tālāk vien atlika pa gaiteni aizrakstīties līdz parādes durvīm un tad tik vēl apliekt stūri gar piena veikalu… Nu māja bija ieskauta visrinkī!

Tik daudz paspējis, Rolands ar niecīgu krīta gabaliņu rokā smagi un atviegloti nopūtās. Kā jau tas pienākas

pēc lielu darbu veikšanas.

* * *

Viņa patika visiem apkārtnes zēniem! Viņas smaržas tie ostīja, gan Viņai garām ejot, gan pieliecoties Viņas dzīvokļa durvīm. Viņas gaišos matus, kurus Viņa (pēc kaimiņu stāstiem) mazgājot tikai kumelīšu ziedos, zēni pamanīja pat braucošā tramvajā, un mazākie bieži šo vagonu pavadīja līdzskriedami, kamēr tas apstājās pieturā.

Bet, kad Viņa izkāpusi uzrunāja pavadītājus, tie sarkdami mulsa un spēja vien izdvest "jā" vai "nē".

Tomēr pats briesmīgākais sākās, kad zēniem bija jādodas uz bērnu poliklīniku, kur Viņa strādāja par māsiņu, un jāvelk nost bikses, lai saņemtu kādu no daudzajām potēm tieši plikajā dibenā…

-   Vai rokā nevar? tad klusi taujāja upuris.

-   Labāk ir muskulī! viņa smaidot atbildēja.

-   Lūdzu! Upuris tūlīt rotīja augšā krekla piedurkni.

-   Tur vēl pagaidām ir tikai… peļu vēderiņš… Viņa atkal smaidīja. Labāk tomēr būtu…

Ja nu upuris poliklīnikā bija ieradies viens pats, viņš vēl šoreiz varēja mēģināt izvairīties no duršanas un aizšmaukt, kamēr šprice tika piepildīta ar vakcīnu. Bet, ja mamma bija līdzās, nācās vien negribīgi pogāt vaļā bikses… Un nevienam vien apkārtnes zēnam pēc šīs nepatīkamās procedūras mājās parādījās hanteles, lai peļu vēderiņi ātrāk piebriestu muskuļos, kurus bez kautrēšanās varētu pastiept Viņai duršanai.

* * *

- Mammu, vai mums pienu nevajag?

- Nē, dēls. Mamma pacēla acis no šujmašīnas.

- Bet biezpienu? Elmārs prašņāja tālāk.

- Kopš kura laika tad tev biezpiens garšo? Mamma atsāka griezt šujmašīnas rokturi, un apvīlējamais palags no viņas klēpja pāri mašīnai un galda malai slīdēja nost uz grīdas.

- Es tik tāpat vien iedomājos. Elmārs knibinājās gar galda vaskadrānu. Tu vakar man solīji šokolādes sieriņu, ja pēc skolas pieskatīšu māsu. Un es taču pieskatīju…

-   Labi, labi. Šujmašīnas adata diegu pēkšņi savilka murskulī, un mammas pierē parādījās rūpju rieva. Tikko iešu uz veikalu, noteikti nopirkšu.

-   Es pats varu nopirkt! Elmārs skatījās, kā mamma maciņā meklē kapeikas, un atkal drāzās lejā pa kāpnēm.

* * *

Ar šokolādes sieriņu rokā viņš šeit, uz veikala zemās palodzes, varēja sēdēt pavisam mierīgi un labi pārskatīt Brīvības ielu no tramvaja pieturas līdz pat parādes durvīm, kas veda iekšā tajā pašā namā, kur piena veikals bija iesēdies stūrī, bet šodienas gājējus pa Ķēžu ielu pārsteidza gan jocīga parakstu rinda, gan liels, dzeltens taurenis uz kāda dzīvokļa rūts.

Parasti Māsiņa, izkāpusi no tramvaja, steidzīgā solī šķērsoja ielu un, noplīvojot gaišajiem matiem, vai nu aši pazuda piena veikalā, vai tikpat enerģiski savirināja vecās parādes durvis. Un tad drīz vien varēja gaidīt aiz stūra atveramies logu un nosmaržojam pēc miežu kafijas. Šis aromāts Elmāram bija pazīstams no svētdienas rītiem paša mājās un vēl vairāk vilināja pie Viņas.

Bet šodien ielas pretējās puses rūpnīcas maiņa jau sen bija beigusies, bet Māsiņa nenāca…

Elmārs lēnām iztina sieriņu un nokoda pavisam mazītiņu gabaliņu. Šokolādes glazūra pati kusa mutē un tievā strūkliņā notecēja gar lūpu kaktiņu. Nemeklējot kabatlakatu, viņš lielumu aplaizīja ar izbāztu mēli, bet atlikumu vienkārši noslaucīja piedurknē.

Tomēr sieriņa pietika vien, lai aizpildītu kādu pusstundu, vēl desmit minūtes varēja pavilkt, laizot ietinamo papīriņu. Pat kaimiņienes sarkanais, ēdelīgais runcis to nebūtu spējis darīt ilgāk!

Bet Māsiņa šodien vēl kavējās.

* [6] *

-    Ko tu te dirni? No Elmāra tik rūpīgi uzraudzītajām priekšdurvīm iznāca Rolands un arī uztupa palodzei viņam līdzās. Labās rokas pirksti Rolandam bija balti kā pēc ilgstošas rakstīšanas pie tāfeles. Pats to arī pamanījis, viņš krītoto roku sāka rūpīgi brucināt gar biksēm. Nu to stara ne vairs īsti melna, ne arī balta varbūt bija vienīgā lieciniece viņa nesen pabeigtajai lielajai rakstīšanai.

-   Skaitu, cik garām pabrauc mašīnas ar dubultnumuriem! Elmārs Rolandam nu gan nevēlējās atklāt savas gaidīšanas patieso iemeslu.

-   Bet kāpēc tu to nedari no savām priekšdurvīm? Rolands vēl vēlējās papildu pierādījumus.

-   Tur taču nav kur sēdēt! Un tas no Elmāra mutes izklausījās tik pārliecinoši, ka Rolands pirmais pamanīja pa Brīvības ielu no Rīgas puses tuvojamies kādu RAF* autobusu, kam numurzīmē atkārtojās divi vienādi cipari.

-   50-77! viņš sauca.

-   44-31! tikpat skaļi atbildēja Elmārs. Redzi to smiltīm piekrauto automašīnu ZIL\

-   33-11! nu atkal bļāva Rolands. Pat divreiz pa divi! Tā zaļā automašīna GAZ ar brezenta būdu! Līgstam, ka man pirmajam salasīsies desmit mašīnas ar dubultnumuriem.

Bet Rolands tā arī nekad neuzzināja, kurš no viņiem abiem ir laimīgāks un acīgāks, jo nākamajā mirklī atkal atvērās priekšdurvis un šoreiz tajās stāvēja viņu rajona jaunā sētniece ar lupatu rokās.

-   Kurš no jums, viņa uzreiz vērsās pie zēniem, ir aprakstījis i mājas sienas, i koridoru no viena gala līdz otram? Kurš? viņa vēlreiz uzsāka, bet, ievērojusi Rolanda balti svītroto bikšu staru, metās uz priekšu. Tomēr Rolands bija ātrāks viņš, uzlēcis stāvus, veikli izslīdēja pa kuplās sievietes roku apakšu un nozibēja aiz stūra.

-    Puikas… sētniece nerimās. Kur tik viņi parādās, tā uzreiz kā takšeļi iezīmē savu teritoriju. Tomēr nesaprotu, kāpēc jāapķēzī sienas? Sētnieces vienīgais klausītājs bija Elmārs, kurš vēl joprojām klusēdams sēdēja uz veikala zemās palodzes. Bet man tas viss katru dienu jātīra! Kā tūlīt apliecinot teikto, viņa ar lupatu sāka dzēst nost parakstu pēc paraksta. To vietā palika vien

balti, viegli iekrītoti mākonīši…

* * * *

Bet tās dienas piedzīvojumi Elmāram vēl turpinājās, kad pievakarē pastniece atnesa biezā papīrā iesaiņotu mazu, mazītiņu paciņu ar apsveikumu Ziemassvētkos no Austrālijas. Sveiks un vesels pēc 15 pazušanas gadiem tur nesen bija atradies mammas brālis tātad Elmāra onkulis.

Paciņa no Austrālijas līdz Liepājai, tālajā ceļā pavadot apmēram pusgadu, vairākkārt atplēsta un aizlīmēta, tomēr bija saglabājusi trīs markas ar Anglijas karalienes attēlu, divas platas, rozā matu lentes māsai un viņam vienu resnu, sarkanu pildzīmuli, kura mīkstais diegu serdenis atstāja biezas līnijas pat uz spoguļa [7] … Tātad arī uz Māsiņas loga stikla vajadzēja kaut kam palikt! Un par to Elmārs tūlīt devās pārliecināties.

Zem dzeltenā taureņa un virs palodzes baltajiem krīta mākonīšiem viņš zīmēja sarkanu saulīti:

Kad vilka apli, viss izdevās lieliski, bet, iesākot starus, rūts negaidīti ietinkšķējās. Tieši tajā brīdī arī pašķīrās aizkari, un Elmārs nu stāvēja aci pret aci ar Māsiņu turklāt tik tuvu, ka redzēja, kā viņa samirkšķina garās skropstas, kā mazliet atmet galvu un pavisam jocīgi sapurina savus gaišos, kumelītēs mazgātos matus.

Pirmīt pacēlis roku ar resno pildzīmuli, Elmārs ne vairs spēja to nolaist, ne vienkārši pagriezties un aizbēgt.

Liekas, arī Māsiņa rūts otrā pusē bija apmulsusi: vispirms viņa izbrīnīti sarauca pieri, un viņas gaiši zaļās acu zīlītes iekrāsojās mazliet tumšākas. Tad, zem dzeltenā taureņa ieraudzījusi tikko uzzīmēto saulīti, viņa no stikla otras puses ar pirkstu tai pieskārās. Šī kustība Elmāru tiktāl atbrīvoja, ka viņš jau spēja rokas sabāzt kabatās. Savukārt Māsiņa, atskatījusies pār plecu, aicināja pie sevis kādu no istabas dziļuma. Tas bija liela auguma vīrietis ar tumšiem, lokainiem matiem. Arī viņam Elmāra uzzīmētā saulīte varen patika! Turklāt tik ļoti, ka viņš platā smaidā atieza spēcīgus, baltus zobus un, apskāvis Māsiņu, piespieda lūpas viņas vaigam…

Elmārs spēji atkāpās no loga un uzgrūdās Rolandam. Tātad arī viņš visu bija redzējis!

-   Ielicis ilgviļņus kā tāda dāmočka! Rolands bija ne mazāk sašutis.

-   Un zobus droši vien berž ar pulveri desmit reizes dienā! neko vēl nicinošāku Elmārs nemaz nebūtu varējis pateikt.

-   Vai zini ko? Rolands nekavējās ar ātru atriebi Māsiņai. Iesim uz Ūdens ielu pie Silvijas un Astrīdes spēlēt pliņķīti [8] ar bučošanos.

Elmārs, vēl nespējot aizmirst logā redzēto, vilcinādamies pārjautāja:

-   Plinkīti ar… bučošanos? Kā tas ir?

-   Ja atrod, kur meitenes paslēpušās, nobučo viņas! skaidroja Rolands.

-   Bet kad mēs slēpsimies un viņas meklēs? Elmārs bažījās.

-   Tad viņām jābučo! apgalvoja Rolands.

-Vai tā kādreiz jau ir… noticis? Elmārs gribēja zināt visu.

-Aizvakar… nepaspējām, jo Silviju mamma iesauca iekšā, bet viņa solīja, ka nākamreiz… noteikti, Rolands tomēr ticēja meitenēm.

-Un bez bučošanās… nevar? Elmārs ar nepatiku atcerējās vīrieti ar lokainajiem matiem un baltajiem zobiem.

-Tā ir… interesantāk… Rolands nošmakstināja lūpas, kad viņi jau gāja pa Ūdens ielas izdrupušo trotuāru, kas bija bruģēts ar visparastākajiem ķieģeļiem.

Pie Silvijas mājas vārtiem viņi uz mirkli apstājās, jo Rolands izvilka no kabatas atlikušo krīta plēksnīti un kārtējo reizi parakstījās.

Bet Elmārs viņam atkal atbildēja ar sarkanu saulīti, kas šoreiz izskatījās tā:

.

DIVI APELSĪNI

Miegā sajutu, ka tiek pacelts manas segas stūris un šprices adata iedzeļ gurnā. Tātad klāt bija rīts. To drīz vien apstiprināja arī aukstais termometrs, ko māsiņa man iebāza padusē.

Vēl pēc brītiņa, purināts aiz pleca, uztrausos sēdus un tiku izbīdīts slimnīcas garajā gaitenī. Tur pašā galā, uz zema galdiņa, dega lampa, pie kuras rosījās kāda sieviete baltā uzsvārcī. Kā man riebās šie gājieni pa krēslaino gaiteni agrajos rītos!

Vēl pusceļā jau sajutu ētera smaržu un skaidri saklausīju, kā noklakst tā baisā, pildspalvai līdzīgā asinsrīka atspere un pie mazā galdiņa iekunkstas nelaimīgais, kam šobrīd ar to tika pārcirsta āda analīzes ņemšanai.

Es savu pirkstu (neko darīt!) arī pastiepu laborantei, bet visai tālākajai asins ņemšanai neveltīju ne mazāko uzmanību.

Šļūkājot atpakaļ pa gaiteni, jutos jau pilnīgi atmodies. Skaļi tikšķošais sienas pulkstenis tik liels kā dzelzceļa stacijā rādīja tieši septiņus.

Sākās otrdiena, slimnīcas ciemiņu diena, un līdz mammas atnākšanai bija vēl jāgaida 11 garas stundas.

* * *

Kad atgriezos palātā, tur jau dega gaisma, un vēl vakar tukšajā gultā pie loga pamanīju kādu nepazīstamu vīrieti, kas, visticamāk, bija ievests naktī.

Svešajam kreisā, apsaitētā roka karājās kaklā, un viņš pašlaik manam tuvākajam kaimiņam lokomotīves mašīnistam vēstīja savu bēdu stāstu:

-   Zinies ar ārā, skaldīju malku. Kad krēsloja, vēl bija palikuši labi ja daži desmiti kluču. Varēju jau taisīt feirāmu [9] , bet kuram ta' gribas no rīta atsākt atkal! Tāpēc sāku skaldīt fiksāk. Un vienā brīdī, zinies ar ārā, kad pat paša degungalu nevarēju saskatīt tankš! Te vīrs ar labās rokas plaukstu cirta kreisās apsaitētajam īkšķim. Nošāvu bišķīt greizi, un cirvis ķēra pirkstu… Kad dakteri (vai tad nav zināms, kā viņiem patīk griezt?) gribēja to pavisam ņemt nost, zinies ar ārā, es knapi izlūdzos, lai vismaz atstāj strubuķīti…

Es, tālāk vairs nespējot klausīties, aši aizspiedu ausis. Liekas, ka arī mašīnistam šis stāsts īsti negāja pie dūšas, un viņš, no skapīša izņēmis papirosus "Belomorkanal", roku piespiedis sāpošajai mugurai, lēni izkūņojās no gultas, kur zem matrača gludai gulēšanai bija pabāztas durvis ar visām eņģu cilpām, un tipināja uz izeju. Skaldītājs, savu stāstu acīmredzot vēlēdamies pabeigt, itin žigli izmetās viņam līdzi.

Bet atgriezās viņi drūmi.

-   Tā-ā istaba pie izejas, mīlīt, šorīt jau tukša… mašīnists uzreiz pavēstīja mūsu ceturtajam kaimiņam istabas kaktā. Logs un durvis vēdināšanai vaļā, gultai, mīlīt, pat matracis noņemts, mašīnists turpināja.

-   Tad tik būs jāprasās uz atsevišķu numuru ar visām ērtībām, atjokoja uzrunātais. Bet šis joks nu gan neguva atbalsi nevienā sejā! Katrs slimnieks pārāk labi zināja, kas tā-ā bija par istabu gaiteņa galā. Tur ievietoja vienīgi smagi slimos un tādus, kurus drīz vien, kamēr citi aizmiguši, ar palagu apsegtus, slepus aiznesa… uz neatgriešanos.

Tagad nu es izgāju gaitenī. Slimnīcas lielais pulkstenis rādīja pusdeviņi. Līdz mammas atnākšanai bija vēl 9 stundas un 30 minūtes.

* [10] *

Nu jau palātā metās tik gaišs, ka varēja lasīt. Pastiepis roku, no skapīša izķeksēju biezo "Oceolu"*, ko vakar biju iesācis, un, kā lecot no tramplīna, pēkšņi ieniru grāmatā.

…Nelietīgais mulats Dzeltenais Džeks vilināja uz dīķi aligatoru, lai tas saplosītu Džorža Rendolfa māsu Virdžīniju. Un kāds briesmonis bija šis rāpulis divpadsmit pēdu garš! Tātad stiepās gandrīz trīs metrus… Samērīju šo attālumu ar gultas garumu. Tālāk! Tā kā no mana spilvena, pāri mašīnistam līdz logam. Vēl tālāk! Tekalējam baiļu skudriņām no pakauša līdz astes kaulam, lasīju nākamajā lappusē:

Līzdams uz priekšu, aligators smagi ieķērās zemē ar savām platajām, pleznainajām kājām. Zili brūnā, krunkainā āda bija klāta ar glumām gļotām, kas, zvēram kustoties, saulē spīdēja, bet rievās starp rombveida bruņu plāksnēm veselām gubām gulēja purva dūņas. (..) Tai pašā laikā no viņa rīkles atskanēja skaļi rēcieni un gaisu piepildīja šķebinoša muskusa smaka.

Brokastu tume man arī garšoja pēc dūņām un pavisam pretīgi smirdēja.

Kad aiz galvenā ārsta palātā ienāca vesela dakteru svīta, es vēl aizvien viebos no aligatora izplatītās smakas.

-   Očeņ boļit gorlo? [11] Pats galvenais man pieliecās pavisam tuvu klāt, tad lika atvērt muti un vērīgi ieskatījās iekšā.

-   Ā-ā-ā! es skaļi rēcu kā aligators.

-    Jā, jā, kāds no ārstu svītas arī panācās tuvāk un runāja pat latviski, angīnu tik ātri izārstēt nevar. Taču šodien tu jau drīksti celties no gultas un pats doties uz ēdamzāli. Penicilīnu gan vēl jāturpina špricēt! Un, liekas, šo pēdējo teikumu bija gaidīt gaidījusi medmāsa, jo, tikko ārsts pievērsās mašīnistam, viņa uzreiz pavilka zemāk manas zilās pidžamas bikses un sāpīgi iedūra ciskā.

Kā tik ārstu balsis atskanēja aiz sienas kaimiņu palātā, es izbāzu galvu gaitenī: līdz mammas atnākšanai

bija vēl 6 stundas un 20 minūtes laika.

* * *

Pirms atsākt lasīšanu, nolēmu zili-brūni-gļotaino nezvēru uzzīmēt. Bloks un svaigi uzasinātie krāsu zīmuļi man vēl neaiztikti glabājās kopš mammas iepriekšējās ciemošanās reizes.

Rēcošu aligatoru pretskatā, ar atplestu rīkli un zāģa asiem zobiem savā zīmēšanas lapā man nekādi neizdevās notvert. Bet briesmonis no sāniem, kam pūķrobotā mugura slējās pret debesīm un zemāk spīdēja viena asinssarkana acs, jau lēnām sāka atdzīvoties…

Par savu veiksmi priecājoties, paskatījos uz to vienreiz, pēc tam atkal un, pēkšņi sajuties mazliet neomulīgi, aligatoram visriņķī savilku krustus. Nu šis rāpoja tā kā pa kapiem. Tur arī bija viņa vieta! Atkal ar zīmējumu apmierināts, no kāda plastilīna stienīša nokniebu divas piciņas, labi izmīcīju un ar tām zīmējumu pielipināju pie

sienas tieši virs savas gultas.

* * *

Kad pēc nezināma laika es kopā ar virsaiti Oceolu Uzlēcošo Sauli, nokrāsojis spilgti sarkanu seju, ierados uz indiāņu un bālģīmju sapulci forta priekšā, manā tuvumā pēkšņi parādījās kāda sieviete baltā uzsvārcī un aicināja uz… kopējo ēdamzāli…

Tu tikai pārāk nesmejies un nesprauslā, mīlīt! Aizrīsies vēl! arī nezin kur uzradies, man blakus pavisam negaidīti ierunājās mašīnists. Un tad es tikai attapos, ka mēs taču lēnītēm virzāmies pa slimnīcas gaiteni kāpostu zupas un kotlešu smaržas virzienā…

Un kāpēc lai es pusdienu laikā smietos? Kāpēc lai sprauslātu un aizrītos? Bet mašīnists laikam taču zināja, ko runā, jo, vēl pasmīnējis, iebīdīja mani paplašā telpā, kur uz galdiem jau bija salikti šķīvji ar ēdieniem.

Apsēdāmies durvju stūrī tā ka ēdamzāle bija labi pārskatāma.

Kāpostu zupa man diezin ko negāja pie dūšas, bet kādam miesās kuplam vīram ar pliku pakausi, tuklu

vēderu un resnām rokām lielais šķīvis tāds sīkums vien bija. Arī kotlete un kartupeļu biezenis viņā pazuda kā tukšā mucā. Saldo ēdienu rozā uzpūteni ar pienu viņš tāpat vien, bez karotes ielēja sev mutē.

-   Slimniek Seski, sakošļājiet barību, nerijiet kā tāds meža zvērs! kāda māsa, rosīdamās pie virtuves lodziņa, neizturēja neaizrādot.

-   Kas te ko košļāt? Seskis izmisīgi norādīja uz saviem tukšajiem šķīvjiem. Ja varētu dabūt kādu papildporciju!

-   Jā, jā, ēdiet tās liekās porcijas, kas jau šķīvjos! Šodien laikam vairāki slimnieki izrakstījušies, pusdienas nesagaidot.

Un Seskis nebija divreiz mudināms! Tūliņ apstaigājis galdiņus, viņš savāca pāri palikušos ēdienus, bet uzreiz vēl neķērās tiem klāt. Virtuves lodziņā pamanījis lielo alumīnija trauku novācamo bļodu, viņš vispirms tajā akurāti izlēja visus kāpostu zupas šķīvjus…

-   Šitos cundurus, mīlīt, skaties vien, bet neaizmirsti arī, ka pašam jāēd! Man iebakstīja sānos mašīnists.

Labi jau, labi, es iestrēbu vēl dažas karotes, bet Seskis, beidzis ar zupām, nu lielajā bļodā šķūrēja iekšā arī kotletes un biezeni.

Vēl jau uz galdiņa Seskim priekšā atradās vairākas porcijas ar uzpūteni pienā, bet man neaizsāktā kotlete. Noknibinājis no tās gabaliņu, gandrīz vai neticēju tam, ko redzēju tālāk: Seskis arī saldo ēdienu pievienoja dīvainajam maisījumam alumīnija bļodā.

-   Tam vīram gan ir varena apetīte! Pie blakusgaldiņa kāda sieviete tāpat vēroja notiekošo.

-   Un stipras iekšas! viņai viebdamies atbildēja līdzās sēdošais vīrs izbalējušos rītasvārkos.

Nu mēs gaidījām, ka Seskis tūlīt uzsāks ēšanu, bet viņš tai vēl tikai rūpīgi gatavojās no kabatas izvilcis atvāžamu mednieka tuteni [12] , vīrs alumīnija bļodā grieza iekšā arī rupjmaizi.

-   Es vairs nespēju to skatīties! Blakusgaldiņa sieviete, atstājusi Seskim arī savu uzpūteni, gāja no ēdamzāles ārā. Tomēr es neticēju, ka viņš vispār ķersies tai bļodai klāt!

-   Labu apetīti, Seski, labu apetīti! Kāds večuks acīmredzot jau zināja, kas notiks tālāk, un sekoja sievietei.

Es vēl nokodu kotletes gabaliņu, bet tas arī bija pēdējais, ko paspēju norīt, pirms Seskis lielo bļodu pievilka sev klāt un iesmēla pirmo ēdamkaroti…

-   Tev jau tāpat nav apetītes. Iesim nu, mīlīt! mudināja mašīnists. Gaitenī, protams, es atkal paskatījos pulkstenī: 13.45. Līdz mammas atnākšanai jāgaida 4 stundas un 15 minūtes.

* * *

No diviem līdz četriem pēcpusdienā visiem noteikti bija jāguļ diendusa. Apstaigājot palātas, māsiņas slimniekus raidīja gultās. Man vēl papildus tika divi skābi vitamīnu zirnīši un vērtējums par aligatoru:

-   Kāpēc tev tāds briesmonis pie sienas? Un tie melnie krusti… Vai tev šeit, slimnīcā, liekas tik drūmi kā kapsētā? Māsiņa manu zīmējumu iestūķēja skapītī un aizmetās dīdīt citus slimniekus.

-   Bet kapos ne vienmēr ir tikai drūmi. Tur kādreiz, mīlīt, notiek arī visādas dīvainas lietas, mašīnists ierunājās, vairāk gan skatīdamies uz skaldītāju. Atceros, ko stāstīja mana vecāmāte… Priekš kara, pēc vecātēva nāves viņa bijusi kalpone pie viena saimenieka.

-   Kādā pagastā? ieinteresējās virs ar ievainoto īkšķi.

-   Vai ta' es atminos, mīlīt! atgaiņājās mašīnists un turpināja: Tam saimeniekam aplam paticis, cik viņa ātri un labi darbus veikusi. Tāpēc, lai paturētu savās mājās ilgāk, iedāvājis viņai telīti, kas uzaugusi par pienīgu goteni.

Tā saimenieka zemē bijusi arī kapsēta, kuras vienā daļā vēl šad tad bērēti mirušie, bet otra vienkārši apaugusi ar kuplu zāli. Tur arī, mīlīt, saimenieks vecaimātei ierādījis pļaut sienu. Kas jādara, tas jādara: reiz vecāmāte pļāvusi no agra rīta līdz pusdienas svelmei, tad uz zāles klēpja atlaidusies nosnausties pie kāda nomaļa uzkalniņa.

Tikko vecāmāte aizsnaudusies, tā viņai, mīlīt, uzreiz klāt maza meitenīte rozā kleitā, ar baltu lenti matos:

-   Celies augšā! viņa teikusi. Man drīz būs ciemiņi.

Vecāmāte izslējusies sēdus, bet neko nav redzējusi. Tāpēc laidusies atkal snaudā. Un atkal mazā meitene viņu uzmodinājusi:

-   Celies augšā! Man drīz būs ciemiņi.

Nu, mīlīt, vecāmāte stāvus kā štiks un pie uzkalniņa, kas, izrādās, bijis kapiņš, gaidījusi tālāko. Un tik tiešām pēc brīža ieradusies jauna sieviete kopā ar vīrieti, un abi dikti raudājuši.

Vecāmāte nu piegājusi atnācējiem klāt un pastāstījusi par mazo meitenīti rozā kleitā.

-   Jā, tā ir mūsu mirusī meitiņa! Mēs viņu tiešām apbedījām rozā kleitā un matos iesējām baltu lenti, apliecinājusi sieviete.

-   Vai nav dīvains atgadījums, mīlīt? mašīnists jau bija savam stāstam pie beigām. Mana vecāmāte nodzīvoja līdz sirmam vecumam un nekad to neaizmirsa.

-   Jā, jā, vārds "dīvains" ir īstais, zinies ar ārā, kad runā par kapiem. Kaut gan varbūt katrs, kas kādu tuvinieku apbedījis, domās citādi. Skaldītājs savu spilvenu uzstutēja augstāk, lai labāk pārskatītu palātu, un, savādi pasmīnējis, iesāka: Arī manas omītes viens piedzīvojums, zinies ar ārā, ir riktīgs kapu stāstiņš. Tas gan gadījies jau pēc kara, kad kolhozi dibināti un vēl daudz ļaužu mituši apkārtnes mežos. Kādā oktobra miglainā vakarā omīte uz vellapēda braukusi gar mūspuses kapiem un iepretim vārtiem grāvī, zinies ar ārā, pamanījusi stāvam kādu vīru ar paceltu roku.

"Uzbruks, noteikti uzbruks!" omītei iešāvies prātā, tāpēc viņa lēkusi no riteņa nost un pirmā ar lielu joni klupuši tam vīram virsū… Skaldītājs dziļi ievilka elpu un tikpat nesteidzīgi turpināja: Un tikai tad, zinies ar ārā, omīte apjēguši, ka ielēkusi dadžu krūmā, kur pamatīgi sadūrusies. Te skaldītājs laida vaļā sulīgu smējienu, un

tas arī bija pēdējais, ko vēl pirms aizmigšanas dzirdēju.

* * *

Pēc uzcelšanās un palaunaga dažiem cepumiem ar pienu, Seski ēdamzālē nesastapis, tik ilgi skatījos uz nežēlīgi lēni tikšķošo pulksteni, kamēr tas mammas atnākšanu apsolīja tieši pēc pusotras stundas!

Atkal atšķīru "Oceolu".

…Indiāņi pavisam klajā vietā uzbrūk majora Deida nodaļai, iznīcina to līdz pēdējam vīram un dažus kritušos pēc tam noskalpē…

Es piegrūdu roku savai galvai. Mans cekuls vēl bija savā vietā. Un tāds, ar gaisā uzslietu seksti, es pacēlu acis un ieraudzīju… gultas kājgalī sēžam mammu…

Cik ilgi viņa tur jau atradās un skatījās pat nenojautu.

* * *

Šīs dienas visīsākā ciemiņu stunda bija jau pagājusi.

Gandrīz vai nespēju atcerēties, ko stāstīju es, ko atbildēja mamma, par ko mēs kopā smējāmies.

Skaidri apjēdzu tikai to, ka uz skapīša vēl atradās mammas atnestie apelsīni. Paņēmu abus un sāku mētāt no rokas rokā. Tie lēkāja gaisā arvien ātrāk, ātrāk un ātrāk -

kā manas šodienas stundas:

dūriens pirkstā, Oceola, aligators, Dzeltens Džeks, māsas, ārsti, termometrs,

ēdamzāle, ēdamgalds, Seskis, zupa, uzpūtenis, ome kapos, rozā spoks, dadzis grāvī, noņemts skalps, mamma, divi apelsīni, mamma, divi apelsīni, bums!

UZ ZUŠIEM!

Andris iededza kabatas lukturīti un, ar to spīdinot slapjajā zālē sev visapkārt, klusi kā ēna lavījās pa parku.

-   Šovakar jābūt! viņš čukstēja. Pēc lietus vienmēr izdodas kaut ko noķert.

-   Jā, es viņam tāpat čukstus atbildēju, pēc lietus noteikti jāķeras…

-   Liekas, ka tur! Andris ar kabatas lukturīša staru apvilka apli kādam zāļu ceram pie tumša kurmju rakuma.

Nu mēs, uzmanīgi sperot soļus, lai tikai nesatricinātu zemi, lēni virzījāmies turp.

-   Par vēlu! pēc brīža pavisam vīlies čukstēja Andris. Mums šovakar nu nemaz neveicas. Laikam nāksies atlikt to iešanu uz zušiem.

-   Re, re! Nu kaut ko biju ieraudzījis es. Kāds liels makans! Ker ciet! *

Es pat aizturēju elpu, kad Andris jau ar izstieptu roku noliecās un caps! kaut ko satvēra.

-   Tikai nerauj! Citādi pārtrūks! es vēl devu vērtīgus padomus. Mirkli pacietības, un viņš pats atlaidīsies.

Un tik tiešām tā arī notika: lielais, resnais naktstārps, kas slapjajā zālē bija pa pusei izlīdis no savas pielijušās alas, nu līču loču meta cilpu cilpas Andra pirkstos, bet viņš i nedomāja to laist vaļā. Aši ielika lielā karameļu kārbā, kuras vāks jau iepriekš bija kārtīgi izcaurumots ar naglu.

-   Cik zušus tu rītvakar gribēsi? priecīgs par medību veiksmīgo sākumu, Andris pat paaugstināja balsi.

-   Csst! klusināju draugu un čukstus piebildu: Kādi trīs jau derētu!

-   Tad kādi deviņi tārpi vajadzīgi tev un vismaz tikpat daudz arī man. Andris gandrīz vai aplaizījās, nākamo naktstārpu apskatīdams lukturīša paskopajā gaismā. Ja es būtu zutis… ņam, ņam… šitādu jau nu gan nelaistu garām!

-   Bet, ja es būtu zutis, tagad māžošanos pārņēmu savā ziņā, es uzreiz gribētu divus tādus… nē… trīs… visresnākos, visgarākos un vistreknākos…

-   Tad tik meklējam vēl! Andris jau bija kļuvis lietišķs un līkņāja pustupus.

Tomēr mums tā arī neizdevās noķert pa diviem trim naktstārpiem katram iecerētajam zutim.

Kājas sabriduši slapjas, vērtīgās baterijas izdedzinājuši blāvas, vienojāmies, ka uz grunteņu naktsāķiem var arī likt dienā raktās lielās sliekas.

Un tādi, mazliet vīlušies, pārtraucām medības.

* * *

Bet naktstārpu ķeršana bija tikai gatavošanās sākums, lai ietu uz zušiem.

-   Šodien jālej grunteņu atsvari! kad satikāmies nākamajā rītā, Andris man sveiciena vietā paziņoja.

-    Kas jādara, tas jādara… bez iebildēm pieņēmu Andra priekšlikumu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka atcerējos iepriekšējo zušu nakti ezermalā, kur zemūdens siekstās palika vairāki manu naktsmakšķeru rūpīgi gatavotie atsvari.

Paķēruši līdzi metāla zāģi, knaibles, lielu konservu kārbu un alumīnija karoti, devāmies pāri dzelzceļam, kur kādā nezāļainā lūžņu laukumā tuvējā rūpnīca turēja sagrabējušus automobiļus, elektroskapjus, vecus kabeļus. Tieši pēdējie mūs arī visvairāk interesēja! īpaši tie kabeļi, kam bija svina apvalki.

Zāģējot pa gabaliem, vilkām tos nost, likām konservu bunžā, tad kūrām ugunskuru un, izmantojot alumīnija karoti par formu, uz nebēdu lējām… savas makšķerēšanas laimi, kas visos gadījumos tik un tā atgādināja zupas karoti…

-   Skaties, skaties, Andris cītīgi vērās bunžā, jau pirmā straumīte izkusa!

Un patiešām tas līdzinājās gandrīz vai brīnumam, kad saņurcītās un saplacinātās svina rorītes pēkšņi iztecēja blāvā un šķidrā sudrabā, kas krājās padziļinājumos kārbas dibenā.

-   Skaties, skaties! Andris nespēja rimties. Tūlīt viss būs izkusis! Turi pa ķērienam karoti un… ai! viņš kliedza. Drausmīgi sāp! Deg! Deg! Pirkstu, ko pirms brīža viņš bija piedūris šķidrajam svinam, tagad iebāzis mutē, Andris lēkāja uz vienas kājas. Ak, kā sūrst! viņš stenēja un svepstēja. Tici vai netici: es no sāpēm… pat… apčurājos…

-   Apčurājies? Nu lēkāju es. Man bija neērti, bet es smējos…

-   Beidz… nu beidz… Andris vēl arvien ar pirkstu mutē svepstēja. Ja kāds vispār noticētu, ka tik ļoti… var sāpēt…

* * *

Katrs nakts makšķernieks zināja, ka vislabākās zušu ķeršanas vietas pilsētas kanālā ir līdzās nojauktā tramvaja tilta balstiem, jo tur netālu piena kombināts laida ostā savus balti pienainos ūdeņus.

Un, kad vakarpusē ieradāmies ostmalā, šīs labākās vietas vēl nebija aizņemtas!

Andris no prieka pat uzsāka uz laipām uzvaras deju, kas sastāvēja no polkas soļiem un spēcīgiem kāju piespērieniem pa vecajiem dēļiem.

Ka tik nu neizvelies cauri! brīdināju draugu, vērodams, kā viņa kājas ritmiski sit takti, bet rokas ar balti apbindēto pirkstu mētājas pa gaisu.

Un neticami Andris manī uzreiz ieklausījās un aprima. Laikam jau šodien viņam sāpīgu piedzīvojumu pietika. Vai pareizāk sakot ļoti gribējās, lai tādu vairs nebūtu, bet tajā brīdī ne es, ne viņš pat nenojautām, ko

visu līdz nākamā rīta gaismai vēl pieredzēsim…

* * *

Tā kā mums nepiederēja īsti spiningi, pie pašu nogrieztiem, žāvētiem un pulētiem lazdu kātiem stiprinājām klāt vienkāršas spoles vienīgi ar īkšķi bremzējamas.

Bet, lai tumsā nepalaistu garām īsto copēšanas brīdi, makšķerauklu aptinām ap laipu ārmalā iedurtiem velosipēda riteņa spieķiem, kuru izliekumā karājās mazs

zvaninš.

*

Jā, tiktāl nu bija: mums katram piederošie trīs kāti katrs ar trim zušu āķiem, uz kuriem locījās lieli naktstārpi, stiepa savas auklas dziļi ostas dzelmē, kur ēsmu uz grunts savukārt stingri noturēja mūsu šodien lietie atsvari.

Sākās gaidīšana.

-   Astoņpadsmit tārpi jau uzmaukti, laiku īsinādams, gaudās Andris, vēl vienai reizei pietiks, un tad… tad… būs jāsāk ar sliekām…

-   Tad… tad… nemaz nevajadzēs sliekas, es draugu mierināju, jo zušu mums jau pietiks un varēsim tīt makšķeres, lai dotos mājup.

-   Elmār, vai tu pavisam dumjš esi? Andris manāmi sašuta. Vai tad zušu kādreiz var pietikt? Cepsim, kūpināsim… Mans vectēvs reiz stāstīja…

Bet tā arī es neuzzināju, ko reiz stāstījis Andra vectēvs, jo iešķindējās vienas manas gruntsmakšķeres zvaninš.

Abi uzlēcām stāvus kā dzelti. Es piesteidzos copējošajai makšķerei, noskaitīju līdz divdesmit, pacēlu to un pamatīgi piecirtu. Tad steidzīgi sāku uztīt auklu. Sākumā bija jūtama liela pretestība, tad nezināmais tvēriens zem ūdens aprima, un es uz laipas dēļiem izvilku auklu, uz kuras diviem āķiem tārpu vairs vispār nebija, bet trešais manāmi apkošļāts.

-   Vai es neteicu piecērt kārtīgi? Andris uzbudināts kratīja karameļu kārbu ar atlikušajiem naktstārpiem.

-   Neko tu neteici! nespēdams valdīt īgnumu, devu pretī. Vai tad tā ņem zutis? Kādi sīkaļas vienkārši novilkuši tārpus.

-Varbūt… Andris negribīgi piekrita un sniedza man kārbu.

Bet nebiju vēl no jauna uzlicis ēsmu, kad atkal ieskanējās makšķeres zvaniņš.

-   Tā manējā! gavilēja Andris un klupdams aizstreipuļoja pa laipām.

Arī viņš nevilka uzreiz, bet, lūpas kustinot līdzi, skaitīja un skaitīja. Tad spēcīgi piecirta. Un pareizi, ka tik ilgi vilcinājās! Jo pat es, draugam līdzās stāvot, dzirdēju, kā makšķeraukla strinkšķēdama tinās uz spoles… Un vēl, sev par pārsteigumu, tādā svarīgā brīdī ievēroju, ka ir pilnīgi satumsis…

Nākamajā mirklī ūdens uzmutuļoja turpat pie laipām, un Andris izcēla makšķeri ar vismaz pusmetru garu zuti galā.

Tas nu gan locījās! Mudžeklī savija visas trīs pavadiņas un vēl atlikušo auklas daļ* līdz kāta galam.

-   Vai cik glumš!

Beigu beigās satvēris zuti pie galvas un, cenšoties atkabināt dziļi ierīto āķi, Andris komandēja:

-   Kuli! Ātrāk dod šurp kuli!

Es no mugursomas izrāvu lomiem domāto drēbes maisiņu un steidzos pie drauga. Viņš zuti stīvēja tajā iekšā. Bet maisiņš nekļuva ne par matu smagāks…

-   Laid taču to zuti vaļā! es čukstēju.

-   Es jau palaidu… tāpat klusām attrauca Andris.

-   Bet kulē nekā nav! teicu pēc iespējas mierīgāk.

-   Kā nav?! Andra balsī jau ieskanējās griezīgs tonis.

-    Nav, un viss! Mana balss trīcēja un nodeva to, ko jau biju sapratis. Tu zuti palaidi kulei garām…

-   Garām? Andris tādus notikumus nekad nespēja uztvert ar humoru. Tad tam jābūt tepat uz laipām! viņš bauroja kā negudrs.

Pīdamies vaļīgajā makšķerauklā, mēs, protams, tūlīt metāmies uz ceļiem, bet vienīgais, ko sataustījām, bija

vecajās laipās izpuvis caurums… Tā malas vēl glumeja

no izsprukušā zuša gļotām.

* * *

-   Tas bija vismaz kilogramu smags, ka es tev saku! Andris vēl pēc pusstundas nerimās.

-   Un naktstārpu arī vairs nav! es žēli piebalsoju. Kā redzi, uz sliekām neviens necopē.

-   Paga, paga! Andrim tik ļoti gribējās atgūt pazaudēto, ka viņš beidza gausties un skatījās pāri vecās ostmalas bruģim uz netālo pieminekli, ko vāji apgaismoja Rīgas ielas laternas. Tur taču apkārt ir zāliens un… šopēcpusdien vēl dūšīgi nolija… Varbūt…

-Varbūt… tas vīrs ar pacelto granātu augšā uz postamenta… nebūs visus naktstārpus aizbaidījis… es klusā cerībā jau spēju pajokot.

Gruntenes atstājot bez pieskatīšanas, aši pārskrējuši ielai, zālienu aiz pieminekļa sākām iztaustīt ar kabatas lukturīšu stariem.

-   Ir! Andris gavilēja, patiesi lielu naktstārpu satvēris divos pirkstos.

-    Kas ir? No eglīšu stādījumu ēnas pēkšņi iznira divu vīriešu figūras. Ko mēs šeit darām? Ko meklējam?

-   Naktstārpus… Andra atbilde izskanēja tik nepārliecinoši, ka pat man bija grūti noticēt drauga teiktajam.

-   Ak naktstārpus? viens no vīriem nemaz neslēpa, ka atbildi uzskata par vistīrākajiem meliem. Šeit, pilsētas aizstāvju pieminekļa pakājē, kur cilvēki liek ziedus, naktstārpus… Un atļaujiet uzzināt, ko ar tā saucamajiem naktstārpiem… jūs darīsiet?

-    Ko darīsim? Ko mēs ar naktstārpiem darīsim? Andris pārjautāja un no sašutuma pat sastostījās. Liksim uz āķiem!

-   Tātad jūs te, ostmalā, jau vairākas stundas bļaustāties? otrs vīrs izrādījās atjautīgāks. Lūk, ko es teikšu, zēni, viņš turpināja gandrīz vai draudīgi, tautas piemiņas vietās naktstārpus nav ko meklēt! Vai sapratāt? Un, ja vēlreiz jūs te pamanīsim, tad… vīrs ātrumā nevarēja izdomāt soda lielumu, tad… klāsies plāni… Bet tagad pazūdiet!

-   Labi, ka šo neatņēma… Andris jau uz laipām man rādīja lielo naktstārpu, kas vēl joprojām locījās viņa plaukstā.

-   Kas to būtu domājis, ka dūži* apsargā pieminekli. Turklāt, bez formas tērpiem, ģērbušies privātās drēbēs.

-   Ja privātā, tad čekisti**, Andris visgudri noteica un steidza mūsu vienīgo naktstārpu uzmaukt savas gruntenes āķim.

-   Bet ko viņi varētu mums izdarīt? es, pie sevis purpinot, pārlūkoju makšķeres. Vidējās aukla ļengani nokarājās ūdenī. Pacēlu kātu un nedaudz uztinu spoli. Jau grasoties spiningu likt atpakaļ uz laipām, sajutu vāju rāvienu… Līdz pirkstu galiņiem man cauri izskrēja elektrība! Kamēr medījām naktstārpus, kāds zutis bija izvēlējies visparastāko slieku.

Cirtiens! Ātra spoles tīšana. Bez lielas pretestības. Tātad zutis jau pats sevi nokausējis, mani gaidīdams!

-    Velc, ātrāk velc! Ko es iesāktu bez Andra vērtīgajiem padomiem. Vilku arī, cik vien spēju. Pirmais āķis tukšs, otrais arī. Bet pie galējā neliels zutēns. Par naktstārpu, protams, daudzkārt lielāks! Un smagāks, un lokanāks.

-   Zutis tomēr paliek zutis! lepni teicu, liekot lomu kulē. Vēl pazvāļoju to rokā un aptaustīju no ārpuses ir! Šoreiz ir!

-   Padod kādu tārpu, lepni sacīju Andrim, liekas, sāk nākt…

-   Jā, jā, Andris man pastiepa karameļu kārbu un viebās, baigie makani gan cepšanai, gan žāvēšanai…

-   Bet tev pat tāda nav! vēl joprojām dižojos un atkal devos pārlūkot gruntenes.

* * *

Vēl pēc kādas garlaicīgi garas stundas bez zvaniņu šķindas, kad ostas pretējā krasta laternas man acu priekšā ik pa laikam sazvārojās un saplūda ar asi smaržojošo, zaļgano ūdeni, Andris ierunājas:

-   Kamēr tu vēl neesi pavisam aizmidzis, domāju: vajadzētu vēl vienu reizi pārcilpot pāri ielai… Varbūt tai tautas piemiņas vietā vēl kāds naktstārps izlīdis…

-   Bet čekisti? Es knapi valdīju žāvas un vislabprātāk nosnaustos tepat uz laipām.

-   Vai tad viņi visu nakti te dirn? Andris šaubījās. Tu taču gribētu izvilkt vēl kādu zutēnu? Bet uz sliekām jau neķeras!

-Gribētu, protams, gribētu… Kāda ruņa! Tikai tie vīri privātā…

-   Šoreiz būsim uzmanīgāki! Andris vilināja. Vispirms izlūkosim un dažus ātri caps…

* * *

Kā pastaigājoties (pustrijos naktī!) apgājām piemineklim un egļu stādījumiem visriņķī. Ne dzīvas dvēseles! No abiem sargiem ne čiku, ne grabu!

Andris, nezaudējot ne mirkli, tūlīt nometās četrrāpus un lukturīša stara gaismā pārlūkoja mitro zāli. Šoreiz naktstārpi nebija uz mūsu ierašanos speciāli izbāzušies no zemes.

Andris rāpoja un no piepūles stenēja. Es nemierīgi vēros visriņķī, bet cik ilgi tā baiļosies. Vilinājums zušiem kaut ko garšīgu uzlikt uz āķiem izrādījās spēcīgāks.

Tupus nometos draugam līdzās.

-   Es taču teicu, ka viņi atgriezīsies! Tajā pašā brīdī sev aiz muguras izdzirdēju priecīgu balsi.

Lēcām stāvus, bet daudz par vēlu mūs jau turēja viņu trenētās rokas.

-   Jums abiem būs jānāk līdzi! pavēloši ierunājās priecīgās balss īpašnieks.

-   Ko šeit darāt naktī? Ko īsti meklējat?

-   Tārpus! Naktstārpus taču! Andris mācēja arī žēli runāt.

-   Noskaidrosim! Visu noskaidrosim. Līdz rītam jau būsim pilnīgā skaidrībā…

Es pēkšņi atcerējos dzirdētos stāstus par nakts pratināšanām, par galda lampas staru sejā… Un arī centos vīriešus iežēlināt:

-Noskaidrosim… tūlīt… uz laipām ir mūsu gruntenes… Tārpu bundža tukša… Varat pārbaudīt…

-   Labi, negribīgi piekrita tas, kas turēja mani. Parādiet, kur jūsu gruntenes!

Nelabu priekšnojautu mākti, vedām vīrus uz laipu galu pie vecā tilta vietas.

-   Sitās? vienam manam kātam iebakstīdams ar purngalu, jautāja Andra sagūstītājs.

Baiļu kamols aizvien vairāk aizžņaudza man kaklu.

Tā, ka spēju vienīgi piekrītoši pamāt ar galvu.

-   Viņiem vajadzētu dabūt labu mācību! nu ierunājās vīrs, kas vēl joprojām žņaudza manu delnu. Pieturi šo arī! Viņš pastūma mani blakus Andrim un noliecās pie malējās gruntenes. Pacēlis to, viņš kātu kopā ar spoli labi tālu ielidināja kanālā. Es nespēju ne viņu atturēt, ne arī pabļaut. Andris centās izrauties, bet, kārtīgi sapurināts: Mierā, kverpli! Vai gribi pie savām makšķerēm? uzreiz apklusa.

Pirmajai gruntenei sekoja otrā. Otrajai trešā.

Citu pēc citas mūsu makšķeres satvēra cauri ostas kanālam tekošā upes straume un mūsu ilgi darinātos kātus kopā ar spolēm nesa jūras virzienā.

Kad vīrs ķērās klāt Andra pēdējai gruntenei, no laipas malas izrautais spieķis atkabinājās un kopā ar skanošo zvaniņu tumsā aizvēlās pa vecajiem dēļiem. Vēl labu brīdi mēs dzirdējām, kā tas trīsuļo līdz apklust pavisam.

* * *

Kamēr mēs vilkāmies mājup, nakts debesis kļuva gaišākas.

Pagājuši garām savas mājas priekšdurvīm, mēs abi, nepārmijot ne vārda, nonācām pie nelielā dīķīša, ap kuru 1. maršruta tramvajs meta apli, lai atgrieztos atpakaļ pilsētā. Tāpat nesarunādamies, apsēdāmies dīķīša malā.

Rīta klusumā skaidri varēja saklausīt, kā manā mugursomā kaut kas iečabas… Pārsteigts atsējis auklu, līdzās neaiztiktajām sviestmaizēm sataustīju drēbes maisiņu. Zutēns! Aizmirstais zutēns! Vēl dzīvs un tīri žirgts…

Abi ar Andri saskatījāmies, un es maisiņu izkratīju dīķī. Kādu mirkli zutēns sastindzis gulēja seklumā, tad ar tik tikko manāmu astes uzsitienu pazuda tumšajā ūdenī.

-   Vismaz viens tagad varbūt jūtas laimīgs! pirmo reizi pēdējās stundas laikā ierunājās Andris.

-   Laimīgs? izbrīnīti pārjautāju.

-   Nūja, palaidām taču vaļā!

-   Tad jau mums arī jābūt laimīgiem, teicu.

Andris pavērās manī kā spokā un, kājas pa zemi vilkdams, neatskatījies devās māju virzienā.

VECA LĪDAKA

Vecā līdaka tieši mums ir jādabūn ciet! Andris bija cieši pārliecināts.

Un tas zutelis, ko pērn šeit, dīķī, ielaidām, arī droši vien ir krietni paaudzies, es piebalsoju. To tāpat nevajadzētu laist garām.

Ja ūdens turpinās kristies, ne tādus vien brīnumus piedzīvosim!

Un patiešām dīķītis, ap kuru 1. tramvajs meta čīkstošu loku, katru dienu zaudēja vairākus centimetrus ūdens, atsegdams sarūsējušas mucas, caurus spaiņus, apglumējušas siekstas un visādu citādu drazu.

Ja makšķernieku tīkliņu ielika garākā kātā, dīķa dūņās, starp zemu noslīgušajām ūdenszālēm varēja sagramstīt ne vienu vien zeltainu karūsu, ko tūlīt uzkabināt trīsžuburu āķim un mest peldināt atpakaļ dīķī, cerot, ka tā vecajai līdakai pa īstam iepatiksies.

Bet uz šādu muļķu laimi paļāvāmies ne mēs vienīgie! Tuvākajās mājās katrs, kam tikai bija kāds saliekams bambusa kāts vai nenoskārstai vajadzībai saglabājusies makšķeraukla, ik brīvajā brīdī ieradās pie dīķa un… peldināja karūsas, plunčināja tārpus, jau tā duļķainajā ūdenī vēl metot iekšā vārītas grūbas un pat lielus, saveltus staļinkūkas [13] pikučus.

* * *

Tomēr visbiežāk uz dīķmalu atlēca klibais Andrejs. Zālē nometis apbružāto kruķi, kas viņam aizstāja vienu kāju, Andrejs salika vēl pirms brīža aiz jostas aizbāztu makšķerīti un ar kroplajām rokām, kurām trūka vairāku pirkstu, aši attina resnu makšķerauklu. To greznoja milzīgs korķa pludiņš. Domāts tieši dīķa vecajai līdakai, jo ar viņu Andrejam bija īpaši rēķini.

-    Saproties, katram, kas klausījās, viņš stāstīja par piedzīvoto tepat dīķmalā, kad līdakas galvu toreiz biju jau dabūjis virs ūdens, no tās milzīgajiem žokļiem kā atskabargas nokarājās vismaz kāds ducis vizuļu zeltīti, spoži niķelēti, apsūbējuši… Un mans sidrabainais vizulis, saproties, no īsta mierlaika divlatnieka izvalcēts, arī tur palika… viņš bēdīgi novilka. Kas šo makanu dabūs ārā, būs bagāts vīrs…

* * *

Un mēs, protams, gribējām būt ne vien veiksmīgi, bet arī bagāti vīri!

No krasta izmētājuši makšķeres, uz kuru āķiem rēgojās visdažādākās ēsmas, un tos dažus manam papam nočieptos vizuļus kopā ar roteriem un drāts pavadiņām atstājuši, iespējams, vecu spaiņu sarūsējušos žokļos, mēs bijām jau ar mieru atteikties gan no veiksmes, gan no bagātības arīdzan. Bet tad Andrim nāca apskaidrība.

-   Varbūt labākās un dziļākās vietas, kur vecā līdaka mīt, ir dīķī pie pašas saliņas?

-Varbūt… es steidzīgi piekritu, jo, atklāti sakot, man tā līdakas bezveiksmes ķeršana jau sāka krist uz nerviem. Un ja vēl iedomājos skaidrošanos ar papu par pazudušajiem vizuļiem…

-   Tādā gadījumā mums tur saliņas pusē jānokļūst! Andris sāka pārcilāt dažādus variantus. Garie zvejnieku zābaki neder, jo nezinām jau, cik te, dīķī, vispār ir dziļš. Peldus neder pārāk daudz ūdenszāļu…

-   Amfībija un pašizkrāvējs arī neder, man tāpat netrūka sakāmā, vienkārši tāpēc, ka tos nav, kur ņemt.

-    Kāpēc neder? Der! Andris plaukšķināja pa saviem plikajiem stilbiem. ZĪS [14] riteņa piepūstā kamera būtu īsti laikā, lai mēs abi divi aizkuģotu līdz pašām labākajām zvejas vietām.

* * *

Cenšoties ar kājām pēc iespējas klusāk kulstīt zaļi ziedošo ūdeni, mēs lēnītēm tuvojāmies saliņai. Es jau iepriekš aiz mugurspuras piestiprināto karūsu noteikti virzīju uz kādu no lēpju lapām brīvu laukumiņu, kad Andris zem mūsu kameras pamanīja burbuļu virteni. Varen par to ieinteresējies, viņš secināja, ka ventilis nav īsti drošs un būtu pievelkams ciešāk. Tomēr ķimerēšanās zem ūdens, zaļajā lēcu biezputrā, nepadevās nemaz tik veikli…

-   Tūlīt… tūlīt būs! sēca Andris. Un tiešām viņa teiktais piepildījās pat daudz ātrāk, nekā varēja iedomāties: smalkā burbulīšu virtene zem kameras pēkšņi pārvērtās gandrīz vai mutuļos, un es sapratu, ka stingrāk pievelkamais ventilis nu ir pavisam ārā un mēs… strauji ejam uz grunti.

Protams, lipīgās un smirdīgās dūņas vispirms sasniedza mūsu basās pēdas. Tad vēl ūdens mums sniedzās līdz viduklim, bet, tikko izkustējāmies, grimām dziļāk… Aši atstutējies pret manu plecu un iespiedies ūdenslēcās līdz padusēm, Andris brīnumainā kārtā tika atkal ūdens virspusē. Spēcīgajā dīķa bezdelu vilnī man aizrāvās elpa un pat aizsvīda brilles. Tā ka tikai ar grūtībām pamanīju Andra pastiepto roku.

Kā ar zemūdens spārniem viņš ar kājām kūla šo bezdelpilno dūņlēcu ūdens masu un pavisam neticami! mani izvilka. Nu, apcirtušies uz muguras, mēs šļakstinājāmies uz krastu. Tur mūs jau sagaidīja paprāvs vērotāju pulciņš.

-   Trakie puikas! Kāds pavecāks vīrs ar spēcīgu kampienu mūs izrāva zālītē. Kas jūs dīdīja līst iekšā šitajā zampā?

-   Meklējam vietu, kur slēpjas vecā līdaka ar… sudraba vizuļiem žokļos… Andris braucīja no ģīmja nost ūdenslēcās.

-   Tad jau pie reizes šeit var meklēt arī vikingu paslēpto zeltu… vīrs teica, un, noslaucījis brilles, es, liekas, saskatīju zobgalīgu smaidu mūsu glābēja sejā.

-   Bet Andrejs to līdaku pats savām acīm ir redzējis! Andris palika pie sava un pārlūkoja visus bada pātadzniekus, kas šobrīd grozījās dīķa tuvumā, tomēr viņu vidū Andreju tā arī nesazīmēja.

-   Nu nevajag jau visu, ko viņš stāsta, uzreiz ņemt par pillu… Svešais zobgalību bija nomainījis pret pārliecināšanu. Pēc tās saspridzināšanās Andrejs palicis maķenīt jocīgs.

-   Kādas saspridzināšanās? Es pagājos vīrietim tuvāk.

-   Nu, pirmajā pēckara gadā. Puikas Zaļajā birzī kādā vecā fortā bija uzgājuši lielgabalu lādiņu un ņēmuši ārā pulvera muciņas… Sākumā izdevies labi, bet tad turpat sakūruši ugunskuru un… Andrejs no tā laika bez kruķa vairs nekur…

-   Bet acis taču viņam ir veselas! iebilda Andris.

-   Paldies Dievam, acis palika veselas! svešais piekrita.

-   To jau es arī teicu, Andris nepiekāpās. Andrejs lielo līdaku ir redzējis pats savām acīm…

* * *

Vasaras karstums un bezlietus dienas nemitējās. Brīvības ielas liepām sāka dzeltēt lapas, zāle sačokurojās, un uz visu kvartālu darbojās vairs tikai viens koka ūdenspumpis, pie kura allaž stāvēja gaidītāju rinda.

Dīķis katru dienu atklāja arvien jaunus noslēpumus.

Kaimiņu Voldiņš, no kādas bedres izķeksējis pussatrunējušu kartupeļu grozu, tā dibenā atrada milzīgu vēzi. Kad to vārīja, mēs, siekalas rīdami, stāvējām visriņķī un ikviens dabūjām arī pagaršot kādu kripatiņu no vēža ļipas.

Tomēr veco līdaku, kas katru no mums, iespējams, padarītu par bagātu vīru, nevienam vairs neizdevās ne ieraudzīt, ne sadzirdēt. Kaut gan cerējām uzsākt dīķa dukurēšanu, tikko varēsim tikt uz saliņas.

Un tāda iespēja radās drīz kādu rītu ūdens bija atsedzis zaļganas akmens pieres, pa kurām drosmīgākie jau lēkāja uz saliņu turp un atpakaļ.

Vēl pēc dienas paši vērīgākie pamanīja, ka zaļganie akmeņi nemaz neizskatās pēc tādiem, kādi parasti redzami ceļmalās. Visi bija gareni, gludām pierēm un gulēja dūņās kā tādi sivēni gandrīz vienādā attālumā cits no cita.

Bet mums ar Andri par to nebija laika prātot tikko varējām pārkļūt ūdens šķērslim, sākām dukurēt dīķa dziļākās bedres aiz saliņas dienvidu pusē.

Vienā tādā reizē pie dīvaino akmeņu takas izdzirdām uztrauktas balsis. Izrādās, kāds pieaugušais no krasta bija pamanījis zem izžuvušās ūdenslēcu putras, ka jocīgie akmeņi turklāt vēl savā starpā ir saķēdēti!

-   Tās taču ir neuzsprāgušas aviācijas bumbas! Klibā Andreja uztraukto balsi mēs tūlīt atšķīrām no pārējām.

-   Ko atkal mels! Kādas bumbas? Būsi jau no paša rīta mielojies ar kociņu! skaļās balsis te cēlās, te plaka.

-   Ka es jums saku! Andrejs ar kruķi bakstīja zemi, ka dunēja vien. Saproties, es tādas pēc kara esmu pārcilājis un jaucis dačuma [15] . un viņš pastiepa uz priekšu savas kroplās rokas. Tas tiešām pārliecināja, un visi, vēl tikko ziņkārīgi un pārgudri, klusēdami lēnām atkāpās arvien tālāk un tālāk no dīka malas…

Bet mēs ar Andri taču atradāmies uz salas, mums visriņķī pletās dūņaini smirdošais dīķis, un vienīgais atpakaļceļš veda pāri baismajai bumbu virtenei!

Cik simti kāju pēdējās dienās bija lēkājuši pa zaļajām, gludajām pierēm un pēc tam tikpat bezrūpīgi aizsteigušies tālāk savās gaitās!

Bet tad neviens pat nenojauta, ka ik nākamais solis varēja būt… Pat domās sev nepieļāvu šo teikumu turpināt, jo labi sapratu, ka agri vai vēlu līdz krastam būs jānokļūst tik un tā.

Andris kā parasti bija uzņēmīgāks: nometis dukuri zālē, viņš ne pārāk steidzīgi, bet noteikti tuvojās gludajām, garenajām pierēm…

Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, viņš skaitīja savus soļus un ar noslēdzošu "hop!" jau atradās uz cietzemes.

Nu tikai es pamanīju, ka tur, kur atskanēja Andra gandrīz jautrais "hop!", viens pats stāvēja klibais Andrejs un magnetizējoši vērās manī. Viņa kruķis bija iesprausts padusē, bet sakropļotās rokas puspaceltas vērsās pret dīķi.

Kad manas kedas pazole pieskārās pirmajai saulē sakarsušajai bumbai, kāja līdz ceļgalam notirpa un no kakla starp lāpstiņām notecēja sīka sviedru straumīte. Es, vēl neriskējot spert nākamo soli, uz tās pašas bumbas noliku arī otru kāju.

Andreja rokas ar trūkstošajiem pirkstiem pamāja man un iedrošināja doties tālāk. Šoreiz es sastingu pussolī, kad labā kāja jau skāra otro bumbu, bet kreisā vēl pielipusi turējās pie pirmās. Un atkal Andreja rokas mani aicināja tālāk. Aizvēris acis, es spēru trešo soli, bet kā par brīnumu tomēr trāpīju nākamajai gludajai pierei.

Nu līdz krastam vēl bija trīs smagi soļi, un Andrejs ar visu augumu paliecās uz manu pusi, lai būtu tuvāk, lai es justos drošāk. Tāpēc, skatoties uz viņu, nevis sev zem kājām, spēru "viens", spēru "divi", spēru "trīs"… Mans "hop!" bija daudz skaļāks nekā Andrim un beidzās ar pamatīgu klupienu zālē. Bet es tūlīt vēl necēlos augšā kā hipnotizēts blenzu uz bumbu virteni un pat palaidu garām brīdi, kad Andrejs man noslīga līdzās, kruķi nometis zālē.

-   Saproties, viņš teica, es biju nodrefojies [16] līdz baltām pelītēm, štukoju, ka tik tu nepašpegotu [17] kādai bumbai garām un neievandītos tajā zampā… Kas tad tevivilktu ārā? Re' es jau nevarētu! Viņš pacilāja kruķi.

* * *

Tajā pašā dienā, pārnākusi pusdienas laikā un uzzinājusi par notikušo, mamma mani ar vakara vilcienu aizsūtīja pie omammas uz laukiem.

Kad nedēļas nogalē atgriezos pilsētā, dīķis pēc vairāku dienu lietusgāzēm bija sasniedzis savu iepriekšējo līmeni.

-   Bet bumbas? Kas notika ar bumbām? izprašņāju Andri.

-   To gan tev būtu vajadzējis redzēt! Andris, liekas, vēl joprojām bija pārdzīvotā varā. Visu kvartālu aplenca armija, iedzīvotājus iztrenca no mājām, un sapieri vairākas stundas ķeksēja bumbas ārā no dūņām, bet vēlāk ezermalā uzspridzināja: bu bum! Bu bum! Andris plātījās rokām un vēl klakšķināja mēli. Tās esot bijušas neizsprāgušas friču aviācijas bumbas, kad krievu lidotāji kara beigās uzlaiduši gaisā vācu munīcijas vilcienu pie stacijas. Iedomājies tik, kur atrodas stacija un kur mūsu dīķītis, Andris, uz papēža griežoties, rādīja virzienus. Šīs pa gaisu švī-ī-ks, dīķī plunkš un čūkstēdamas divdesmit gadus gaidīja, kamēr mēs… mēģināsim izcopēt veco līdaku, to baigo vizuļrīmu… Te nu

Andris aizrautīgo stāstījumu pārtrauca, kļūstot noslēpumains. Un tūliņ bija skaidrs, par ko tālāk būs runa. Vakar krēslā, tāpat vien pastaigādamies, aizčāpoju līdz dīķim, ilgi nespējot vilcināties, Andris turpināja, un, tu neticēsi, saklausīju vairākus paskaļus plunkšus, kādi rodas, kad liela līdaka medī mailītes vai, teiksim, karūsas… Un vienu brīdi man pat likās, ka saklausu tādu kā iežvadzēšanos… Andris izvilka no kabatas pilnīgi jaunu vizuli un pašūpoja man degungalā.

Jā, tam tiešām grūti ir noticēt! es teicu. Bet ticēju, godžen [18] , katram viņa vārdam ticēju.

TRĪS APAĻAS STUNDAS

Andris peldot arvien vairāk zaudēja spēkus. Viņa rūsganā matu čupra slīga ūdenī un pleznas, tukši plakšķēdamas, kūla mazos, ņirbīgos vilnīšus.

Es pacēlos nedaudz virs ūdens un pavēros uz tālo, krastam paralēlo ostas aizsargvalni, kas pirms pusstundas bija ievilinājis mūs jūrā, tad likdamies daudz tuvāks un pavisam viegli aizsniedzams.

"Vēl apmēram trīssimt, četrsimt metru," bažīgi nodomāju, bet skaļi neko neteicu un atskatījos uz krastu, kur pludmali aizsedza apdrupušu pāļu josla. Šis attālums likās krietni lielāks! Tātad mums bija vien jāpeld iesāktajā virzienā. Viena Andra plezna uzšķīla lielu vērpeti, un pats viņš ieelpojot skaļi noburbuļoja.

-   Andri! bailēs iebļāvos, domādams, ka draugs, kas peldēja man pa priekšu, sarijies ūdeni.

-   Jā, Andris dobji atbildēja, nedaudz paceļot galvu no viļņiem. Ko klaigā? Vai tālu vēl?

Sapratis, kādu piepūli viņam prasīja šis strupais jautājums, nu nekādi nespēju pateikt patiesību.

-    Kā ar roku aizsniedzams! tēlodams jautru, atbļāvu un, atkal paskatījies uz aizsargvaļņa pusi, sāku baiļoties, ko darīsim tad, ja šī betona siena jūrā, kurai tik lēni tuvojamies, izrādītos no ūdens neuzkāpjama. "Nu, vismaz kādi izciļņi vai nodrupumi būs, kur pieķerties…" nodomāju pie sevis. "Galvenais tikt galā… kādu brīdi bez kustēšanās… mierā… atpūsties… un tad… tad jau…"

-   Es vairs nevaru! vēl dobjākā un nogurušākā balsī kā pirmīt izgrūda Andris. Nevaru, un viss. Cik tālu vēl?

-   Mazs gabaliņš! atkal stāstīju pekstiņus. Un ko citu man atlika darīt? Nedrīkstēju taču: laidies dibenā bez liekām mocībām, jo priekšā vēl krietni, ko peldēt!

-   Atpūtīsimies! Pēkšņi attapos un no šīs domas pats tā atžirgu, ka, manā balsī sadzirdējis mundrumu, Andris uzreiz paklausīja un smagi apvēlās uz muguras.

To nu mēs, jūrmalas puikas, pratām gan bez nevienas kustības gulēt uz ūdens! Kaut pusstundu, kaut stundu, ja vien aukstums nezagtos klāt.

Tālu no krasta, bailēs ieplestām acīm, mēs skatījāmies uz augstajām, gaišajām vasaras debesīm, kas bija tikpat neaizsniedzamas kā mūsu peldēšanas galamērķis.

Ūdens, mezdams spožus atspulgus, kļāvās mums tik cieši visriņķī, ka pat vilnīšu šļakstus vairs nesadzirdējām. Vienīgi, pie dziļāka elpas vilciena mazliet sašūpojoties, ausīs iešalcās, jo, šādi nekustīgi guļot, tikai deguns un mute atradās virs ūdens, bet kājas liecās dzelmē, kur saules siltums jau atkāpās.

Sagrozījos un pavēros uz Andra pusi. Viņš vairs negulēja nekustīgi, bet viegli cilāja kājas un ar rokām kā pludiņiem turēja līdzsvaru.

-   Pleznas, Andris teica, velk zem ūdens, kad netirinās.

-    Ko muļķības! mēģināju iebilst, bet nākamajā mirklī aizmirsu gan par Andra pleznām, gan par visu citu manas kreisās kājas muskuli zem ceļgala sagrāba krampji.

Kāja uzreiz kļuva stīva, nejūtīga un pierauta klāt ciskai. Saliecies ūdenī kā pakavs, ar abām rokām cik spēka zvetēju pa akmenscieto muskuli. Sāpes uz brīdi atlaidās, atļāva man izstiepties taisni, bet tad no jauna, daudz stingrākā kampienā sarāva mani čokurā. Šoreiz no pārsteiguma ierāvu plaušās malku sāļā ūdens un, klepodams un rīstīdamies pa pusei zem jūras līmeņa, atkal ņēmos sist un murcīt nelaimīgo muskuli… Nu krampji mani atlaida pavisam, un neticami! vēsajā ūdenī pēkšņi jutos lipīgi nosvīdis no matu cekula līdz pat kāju pirkstiem.

Pavisam atjēdzos tikai tad, kad aiz Andra atsāku peldēt. Nu lipīgo sviedru sajūtu nomainīja aukstas drebuļu skudriņas, kas durstīja muguru, plecus, krūtis.

Auksts, dvesu droši vien nozilējušām lūpām. -Auksts… pēc brīža atkārtoju pāri slīdošas kaijas ēnai, bet nevienam par mani nebija nekādas daļas!

Andris atkal peldēja ar galvu dziļi ūdenī, lēni kā nogurušus spārnus cilādams rokas. Es pamīšus kraulam, kurā peldot drebuļi tomēr nerimās, ik pa laikam īros brasā un tad jutos kā ar atsperi uzvilkta naģīte, kas nepārtraukti atkārto vienas un tās pašas kustības, kaut arī ir nogurusi un brīžam pat aizmirsusi, kur īsti peld.

Šo vienmuļību pārtrauca Andris, kuram spēji uzgrūdos. Viņš kūļājās ūdenī uz vietas un peldbikšu jostai centās piestiprināt tikko novilkto pleznu. Ar pirmo tas izdevās diezgan ātri, bet otra viņa nosalušajiem pirkstiem nu nekādi nepakļāvās un izslīdējusi pazuda dzelmē. Neķert to rokā Andrim pietika prāta, jo spēki bija jātaupa pēdējiem pārdesmit metriem līdz aizsargvaļņa stāvajai sienai.

Nu jau mēs skaidri dzirdējām, kā daudzie vilnīši noplakšķ un sašķīst pret pelēko, jūras sāļu apvilkto betonu, kas bija mūsu glābiņš, ja vien, jā, ja vien… pašu spēkiem tiksim augšā.

…Pieskaroties aizsargvaļņa grumbuļiem, man uzreiz noreiba galva un brītiņu vajadzēja tāpat vien ar abām rokām pieturēties, kamēr uztraukums pāriet. Tad pašķielēju uz Andri viņš smagi elsa un līdzīgi puspiesmeltai pudelei šūpojās viļņos, kas, nonākuši pie sienas, tūlīt plūda atpakaļ.

Atsākoties aukstuma drebuļiem, peldus sāku virzīties gar sienu, cerēdams atrast kādu spraugu, pa kuru uzrāpties. Pēc šļakstēšanas sapratu, ka Andris man seko.

Ilgus gadus ūdenim graužoties un ledum berzējoties, vaļņa betons bija izvagots dziļām, asām grumbām, kurās itin viegli varēja ieāķēties un atpūsties kādu brīdi, bet kailām kājām pa vairākus metrus augsto sienu uzkāpt gan nebija iespējams. Pēc dažiem mēģinājumiem un sagraizītiem īkšķiem mēs metām mieru.

Tātad tālāk, vēl tālāk… Labi sapratām, ka ilgi arī šeit nenoturēsimies sazilējušie pirkstu gali stinga un kļuva pavisam nejūtīgi.

Aprūsējušam caurules galam es uzgrūdos pirmais. Tas atradās zem ūdens līmeņa. Izbrīnīts atradumu aptaustīju, tad pavēros augšup un nu nesapratu vai no sajūsmas jāgavilē vai nelaimīgam jāgaudo. Man tieši virs galvas, iestiprināti betona sienā, vīdēja vairāki pakāpieni, kas sniedzās gandrīz līdz augšmalai. Vienīgi apakšējā daļā sāļā jūra savu darbu bija jau paveikusi un no metāla caurulēm izgatavotos pakāpienus gadu gaitā… apēdusi. Ja no ūdens sniedzās līdz šobrīd zemākajam šķērslim, pietrūka apmēram metrs. Pāris reižu veltīgi augšup snaikstoties, apdauzīju kāju pret pirmīt uzieto aprūsējušo cauruli, kas kādreiz noteikti bijusi šo pakāpienu zemūdens daļa.

Nu apjēdzu, kas jādara!

Resnais, apdrupušais caurules gals papēdi gan spieda sāpīgi, bet augšā tomēr tiku un pēc brīža varēju pat pasniegt roku Andrim.

Vai, sēžot uz saulē sakarsušā betona, mēs nu sajūtām kaut kripatiņu apmierinājuma, ka bijām izsprukuši no jūras spēcīgā kampiena? Vai spējām priecāties par ostas ziemeļu vārtiem, kas atradās mums priekšā, par pludmali aizmugurē, ko daļēji aizsedza veco pāļu rindas?

Cik reižu mēs no krasta bijām vērojuši šo, sen cara laikos celto ziemas ostas aizsargvalni un vienmēr solījušies turp kādreiz aizpeldēt! Tagad, kad tas bija noticis, mūs arvien vairāk pārņēma šausmas, jo betona valnis, uz kura atradāmies, stiepās līdztekus krastam, reizē veidojot taisnu leņķi pret veco ziemeļu molu. Un šos abus būvējumus valni un molu lūk, šķīra apmēram simt metru plata un ļoti dziļa, viļņaina un biedējoši auksta jūras ūdens josla, kuru mums šodien vajadzēs pārpeldēt, lai pa molu atgrieztos atpakaļ krastā.

Mēs sēdējām vaļņa galā un, ne vārda nepārmijot, skatījāmies uz šo attālumu, kas bija vismaz desmit reizes mazāks par to, kādu šodien jau bijām veikuši, bet tajā pašā laikā arī desmitkārt briesmīgāks un atbaidošāks par iepriekšējo, jo slēpa sevī jau visu pārdzīvoto: nogurumu, aukstumu, krampjus un pašu neapdomību kaut ko tādu vispār uzsākt.

Nē, tikai ne peldēt! Andris gandrīz kliegšu s pārtrauca klusēšanu un pielēca stāvus. Darīšu vienalga ko: gaidīšu kādu laivu, saukšu palīgā, naktī šeit nosalšu, bet peldēt gan vairs ne! Viņš pagājās dažus soļus uz priekšu, un es ievēroju, ka mans draugs ir pilnīgi pliks un pats to satraukumā pavisam nemana.

-   Kur tavas peldbikses? es gaužām pārsteigts ierunājos un nedaudz viņu atmodināju no bailēm. Andris sev priekšā jocīgi noplātīja rokas un, nedaudz stostīdamies, paskaidroja:

-   Kad līdu augšā pa tām trepelēm… pie biksēm piesietā plezna kaut kur aizķērās, novilka man visu nost un… tūlīt nogrima…

Es nezinu, kāpēc notika tieši tā, bet nākamajā mirklī manī kaut kas uzsprāga un izlauzās ārā kā skaļi un nevaldāmi smiekli. Es smējos pusguļus, tirinādams kājas, es smējos, abām rokām saķēris vēderu, es smējos, piecēlies kājās, plaukšķinādams pa plikajiem ceļgaliem. Un nebija vēl šī smieklu lēkme beigusies, kad es pagājos tos dažus soļus līdz vaļņa pašam galam un ielēcu jūrā.

Veicīgi izniris un nopeldējis dažus metrus, izdzirdu plunkšķi un, pat neatskatījies, zināju, ka Andris man seko.

Tik ātrā tempā peldējis es vēl nebiju nekad. Bailes no tumšā ūdens, no dziļuma, no aukstuma mani dzina uz priekšu kā motorlaivu. Un Andris neatpalika!

Kad aizelsies pieķēros pie kāda zaļi apglumējuša pāļa, lai rāptos augšā uz mola, Andris arī bija klāt un pie blakuspāļa sprauslāja kā ronis.

Kā mēs abi ilgi lēkājām pa vecā mola akmens bluķiem, lēnām virzoties uz krastu, kā no satrupējušajiem pāļiem vēlāmies jūrā un apdulluši trausāmies ārā, kā, ejot pa pludmali, es stājos kailajam Andrim priekšā katru reizi, kad tuvojās nejauši gājēji, tas jau ir pavisam cits stāsts.

Tikko bijām atgriezušies pie savām drēbēm, kas atradās kāpu ielokā zem kārklu krūmiem, es izņēmu no kurpes pulksteni un apjēdzu, ka kopš mūsu iebrišanas jūrā pagājušas apaļas trīs stundas. Un visticamāk neviens tajā laikā nebija pamanījis mūsu prombūtni, tāpat kā mūsu peldējumu, jo tieši to jūras daļu pludmalei pilnīgi aizsedza pāļu josla.

Bija labas pleznas, Andris vēl bēdīgi noteica un, plikajam dibenam nošvīkstot pret baltajām smiltīm, apsēdās uz kāpas.

ALNIS

Platajām ragu lāpstiņām pašķirot alkšņus, viņš iznāca mežmalas pļaviņā. Nu tikai dažas kuplas ievas un pusauga ozolēni aizsedza skatu uz ezeru. Viņš pastiepās un tik viegli kā smilgu ceru norāva vienam ozoliņam galotni. Samaļot to ar spēcīgajiem zobiem, viņš cauri kokiem vērās gaismas atspulgos ezera zvīļainajā ūdenī.

Lielais nemiers, kas viņu bija izdzinis no meža biezokņa, tagad uzjundīja ar jaunu spēku.

Ievu zari lūza un brakšķēja, kad viņš lauzās, lai sasniegtu ezermalu.

Saule, austot cauri pamales mākoņiem, plašo ūdens klajumu bija iekrāsojusi tumši violetu. Tikai vietumis vilnīšu ņirba ezeru darīja gaišāku un otrajā krastā labi pārredzamo pilsētas panorāmu vēl pievilcīgāku un vilinošāku…

Taisni pretī trīs gari skursteņi ar baltām dūmu grīstēm bija izvijuši vai pusi no pilsētas debesīm. Bet mazliet pa kreisi cauri šai pienainajai jostai gaisā dūrās vairāku baznīcu asie torņi.

Viņš, vairs nevarēdams pretoties dīvainajam vilinājumam, platiem soļiem brida iekšā piekrastes dumbrājā…

Vai viņš nojauta, ko piedzīvos pilsētā?

Un pat ja nojaustu, viņš tik un tā nespētu nedoties ezeram pāri.

* * *

Mežainais krasts ar savām bērnības smaržām, ar ēnainajiem biezokņiem un sulīgajām galotņu lapām bija jau tālu viņam aiz muguras, bet ezers vēl arvien sniedzās tikai līdz pavēderei un kājas stiga mīkstajās, ķepīgajās dūņās. Arī pilsēta strauji netuvojās. Varbūt vienīgi lielie skursteņi ar baltajām dūmu grīstēm izauga nedaudz augstāki un resnāki.

Tāpēc viņš soļus sāka stiept garākus, un neapturamais spēks, kas viņu bez apstājas dzina uz priekšu, pēc kādas pusstundas palīdzēja sasniegt cauri ezeram tekošās upes vietu. Šeit viņš laidās peldus. Un tikai ragu žuburi virs ūdens kā nokaltuši zari, kas ierauti straumē, liecināja par viņa pārvietošanos.

Pēc upes vietas ezers kļuva dziļāks un svešādu smaku pārņemts. Ūdens vairs nesmaržoja pēc doņiem un kalmēm, kuru daudzajiem puduriem viņš seklumā bija pabridis garām, bet izdvakoja asu, viņam nepazīstamu smārdu.

Ar katru kājas vēzienu, ar katru muskuļu sasprindzinājumu viņš tuvojās sev pilnīgi svešajai pasaulei, no kuras vienmēr, dzīvības instinkta vadīts, bija baidījies, tomēr tagad labprātīgi devās tajā iekšā.

Vai viņam bija lielas cerības vēl kādreiz atgriezties aizezera dziļajos mežos?

* * *

Jau izvēlējies vietu pie paaugsta dambja, kur kāpt malā, viņš, vēl atrodoties dažus metrus no sauszemes, aci pret aci sastapās ar kādu makšķernieku. Ne zēns naģenē, kas, projām aizgriezies, klusāks par klusu vēroja

savu pludiņu, ne viņš, bez šļakstiem peldošais, nebija tam gatavi.

Zēns, viņa galvu un ragu žuburus pamanījis, izrāva makšķeri no ezera un sastinga, bet viņš turpat netālu, ūdeni putās sakuldams, krasta akmeņus pa gaisu šķārdot, lēkšus izlēca uz dambja un kā lokomotīve, baltā šļakatu mākonī ietinies, loba projām.

Vēl no pēkšņajām izbailēm neattapies, viņš pat nepamanīja, ka uzbērtais zemes dambis ātri vien atduras krastā, un nu jau viņa skrējiens turpinājās pa kādu ezermalas ieliņu, kuras vienā pusē slējās vecas, darvotas laivu būdas, bet otrā pletās vībotnēm apaudzis klajums. Tam viens divi ticis pāri un trakajā jozienā jau zaudējis daļu no bailēm, viņš lieliem soļiem iznāca uz kādas citas ieliņas, kas garām vienstāva savrupmājām veda tieši iekšā pilsētā.

Zvejas kuģis, kas, skursteni kūpinot un motoram pukšķot, virzītos pa bedraino ieliņu, pilsētniekus pārsteigtu mazāk nekā viņa ragu varenie žuburi, kas neizprotami slīdēja virs dēļu žogiem un metāla vārtiem, tur, kur piemājas ābelēm jau sniedzās augļu pilnās, nokarenās galotnes.

Nu labi vismaz, ka bija tik agra rīta stunda! Ieliņas sākumgalā tikai dažas dārzu ravētājas palika vaļējām mutēm. Bet, jo vairāk viņš attālinājās no ezera, jo biežāk sastapa cilvēkus. Tie nu spruka, kur kurais. Kas nepaspēja, tie, elpu aizturējuši, piespiedās žogiem un telefona stabiem, lai tikai viņš ātrāk aizdotos garām.

Tomēr tas troksnis, ko radīja bēgošie un spiedzošie cilvēki, pēc brīža tāds sīkums vien likās, kad viņš izdrāzās krustojumā ar platu, asfaltētu ielu, pa kuru prom un atpakaļ plūda dārdošas un smirdīgas automašīnas.

Viņš, meža zvērs, kam patika klusi, ēnaini biezokņi, pēc rāvas smaržojošas meža lāmas, nu nodrebēja kā mednieku raidītu šāviņu saņēmis un, vairs neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, ielēkšoja starp mašīnām.

Kauca bremzes, skanēja signāltaures, no visām pusēm lidoja šoferu lamas, kad viņš uzņēma gaitu sev vien zināmā virzienā.

Un šī iela agri vai vēlu patiesi būtu viņu izvedusi no pilsētas ārā, ja vien aizmugurē pēkšņi neiegaudotos kāda ārkārtīgi uzbudinoša sirēna, kas vairs neatstājās no viņa ne uz brīdi.

Kā reiz ziemā, pa kupenām no paklīdušajiem suņiem bēgdams, viņš stiepa soļus arvien garākus un garākus, priekšā uzradušos šķēršļus pārvarot ar milzu lēcieniem…

Vēl viņam pietika spēka drāzties garām koka un mūra mājām, svilpieniem no trotuāriem, smirdīgajiem automobiļiem, kas, strauji bremzējot un pīpinot, piestāja ielas malās.

Bet baismi gaudojošā sirēna neatpalika no viņa! Bailēs nosvīdis, viņš sadūrās ar kādu pretim braucošu automobili. No spēcīgā trieciena grīļodamies, spēji šķērsojis brauktuvi, viņš ielauzās krūmājā ielas kreisajā pusē. Arī šoreiz instinkts nebija viņu pievīlis viņš atradās šī pilsētas rajona vienīgajā parkā!

Pa nopļautu zāli klibojot, viņš sasniedza egļu stādījumus. Gaisā uzvēdīja kaut kas pazīstams no aizezera gandrīz jau aizmirstajām smaržām. Vēl smagi elšot, viņš tenterēja parkā iekšā dziļāk un kārklu ielokā atklāja nelielu dīķīti. Pieradinātajām meža pīlēm aši bija jāceļas spārnos, kad viņš, ūdenslēcas sakūlis kopā ar dūņām, iegāzās vēsajā ūdenī.

Asi smeldzošais gurns uz brīdi aizmirsās, elpa kļuva mierīgāka, sirds vairs neraustījās kā sagūstīta varde saujā.

Vienu brīdi pat pastiepis kaklu, viņš noplūca tuvākā kārkla zaru un lēnām to samala zobos.

Bet tad, pa gabalu labi sadzirdama, glābjošajam dīķītim atkal tuvojās baisā sirēna.

Tuvāk. Vēl tuvāk. Pavisam līdzās nu bija griezīgā skaņa, no kuras vispirms uz kumbra sacēlās viņa asie sari, tad paši sarāvās kāju muskuļi, un viņš, dūņas šķiežot, kārpījās no glābjošā dīķīša ārā.

Līdz parka pretējai malai nemaz nebija tālu, un šajā gabalā viņš sirēnu apsteidza.

Sliktāk bēgšana veicās pa ielu labā pakaļkāja brīžiem vairs neklausīja, un tad viņš klumburēja, steberēja, tālumā jau labi saklausīdams bailes uzdzenošo vajātāju. Tomēr tas vairs nevarēja viņam tikt pavisam tuvu klāt, jo uzreiz pa pēdām jau sekoja ļaužu bars, kas arvien palielinājās. Skaļākas kļuva arī klaigas un svilpieni. Bet, kad no lielā uztraukuma un pārguruma viņš reiz paklupa uz ceļiem, vairāki mesti akmeņi sāpīgi skāra muguru un sānus.

Tad viņš atkal lēca stāvus un, galvu mētādams, streipuļoja tālāk.

Viņš skaidri apzinājās, ka spēki drīz būs galā un tad… tad… To redzēja arī viņa vajātāji un kļuva arvien pārdrošāki un bravūrīgāki.

Attālums starp bēgošo un sekotāju pūli ruka ar katru minūti. Un, kad kāds vīrs ar žokeni galvā centās ragiem uzmest virvi, viņš asi cirtās sānis, nogrūda vīru zemē un ieklumburēja vienos atvērtos vārtos.

Šo pagalmu no visām pusēm ieskāva mūra nami. Te nu viņš bija iekļuvis lamatās! Vēl tikai kā glābiņš palika augstās, skaldītās malkas kaudzes pagalma attālākajā stūrī. Turp arī, vajātāju svilpienu pavadīts, viņš devās.

Viņam aizmugurē nu trīs stāvu augstumā slējās sarkanas ķieģeļu sienas, pa labi, pa kreisi kā siena kaudzes apaļie malkas krāvumi.

Ieslēpies kaudžu ēnā, viņš no satraukuma īdēja, ar priekškājām kārpīja pagalma zemi, bet viņa lielās, dzirdīgās ausis tvēra katru jaunu skaņu. Un pirms vajātājiem saklausīja gaudojošās sirēnas tuvošanos.

Šai skaņai nonākot līdz lencējiem, tie uzreiz kļuva drošāki, no lielajām malkas kaudzēm rāva ārā pagales un ieskrējušies lidināja tās viņa patvērumā.

Mugura viņam bija stingra un spēja sāpīgos triecienus paciest. Galvu aizsargāja ragi, un pagales atlēca, neko ļaunu nenodarījušas, bet kāds nejaušs trāpījums ievainotajam gurnam viņu saniknoja. Draudīgi noliecis galvu ar stingrajiem, platajiem ragiem, viņš lēnām nāca ārā no paslēptuves. Vajātāji nu spruka kā prusaki uz visām pusēm, mešanai domātās pagales izsvaidīdami.

Tikai vīrs žokenē ar virvi rokās nebēga kopā ar citiem.

Ģerži jevo! [19] pakāpies mazliet sānis, vīrs uzbļāva vēl kādam citam, kas slēpās kaudzes ēnā. No turienes bez kavēšanās izlēca muskuļots puisis izstaipītām treniņbiksēm kājās un milzīgu, zarainu pagali rokā.

Bet viņu, tik ilgi vajāto un pilsētā ievainoto, neviens vairs nespēja, šajā sprostā iedzītu, noturēt! Noliecis ragus vēl zemāk, viņš apņēmīgi gāja treniņbikšainajam virsū.

Un tad pēc pamatīga atvēziena smagā, zarainā pagale, gaisā iedūkdamās, trāpīja viņam pa skaustu starp ragiem… Pēkšņi apdullis, viņš sagrīļojās, pēc tam noslīga uz ceļiem un beidzot, ne skaņas neizdvesis, nogāzās zemē.

Alni ar pagali nosita! pēkšņi klusumu pārtrauca kāda raudulīga zēna balss. Galīgi beigtu nosita!

Pie vārtiem aizbēgušie manāmi atdzīvojās, bet, viņus izkliedējot, pagalmā spēji iedrāzās gaudojoša mašīna un, bremzēm nočīkstot, apstājās notikuma vietā.

ELLA UN VARDES

Motorlaiva ar gaisā paceltu priekšgalu, liekas, drāzās mums tieši virsū… Divas meitenes, matiem plīvojot, laivā stāvēja visā augumā, bet tās pakaļgalā puisis, kas droši vien piekabināmā motora gāzi bija pagriezis līdz galam vaļā, vērās mums kaut kur garām.

Mēs ar Andri no laivu ceļa gan airējām projām, cik vien spēka, tomēr īsti neticējām, ka sadursme notiks, jo šādus bravūrīgus baidītājus ezerā jau bijām atskatījušies līdz baltajām pelītēm, bet Ella, Rīgas skuķene Ella, neizturēja un guļus metās ūdenī uz doņu pusi…

Ellas auguma plunkšķi tūlīt noslāpēja garāmskrejošās motorlaivas rēkoņa. Bet arī šis troksnis tāds sīkums

»

vien bija salīdzinājumā ar augsto vilni, kas pārskalojās mums pāri, neļaujot uzreiz pat aptvert, ka Ella taču peld kā cirvis un jau labu brīdi ezera ūdeni un dūņu bezdelus bezpalīdzīgi kuļ smirdīgā kokteilī, no kura ar lielu steigu jāvelk ārā, ja vēl vispār kādreiz vēlamies redzēt

viņas hennas sarkanos matus un lielos rinkus ausīs. > > >

Tomēr, ķerot aiz tiem, mēs viņu diezin vai izglābtu, tāpēc abi vienlaikus pastiepām savus airus. Un Ella, uzjundot melnus burbuļus, pieķērās tieši manējam. Par ko, būdams ļoti iepriecināts, es pievilku viņu klāt mūsu riepu plostam.

* * *

Vējš no ezera Grobiņas gala vilka tik nenorimti un salti, ka pat Ella, iekaitusi smirdīgo dūņu kamarā, zilganām lūpām lūdza (Bail nav, bet jātrīc!) piestāt kaut kur aizvēnī un apsildīties. Tā kā pavisam netālu, aiz tuvējām doņu biežņām vajadzēja atrasties Putnu kalvei*, mēs arī savas pilošās drēbes piekritām apžāvēt.

Salauzuši sausākus kārklu zarus un krastmalā salasījuši izkaltušus meldrus iekuram, tikai pie sakrautā ugunskura apjēdzām, ka vienīgā sērkociņu kastīte Andra jakas ķešā ir vēl vairāk izmirkuši nekā mēs paši un diezin vai kādreiz būs vairs lietojama uguns iegūšanai.

Un tad Ella mūs pārsteidza atkal no savu apspīlēto šortu mugurkabatas viņa izņēma sudrabotas šķiltavas (Pirms šurpbraukšanas novācu fāčukam! Ak, kā viņš, nabadziņš, tagad cemmējas!), atvēra vāciņu un, mazliet nosmirdinot benzīnu, uzšķīla uguni (Cigaretes gan nevarēšu piedāvāt, jo tās pazaudēju pirmīt, kuļoties pa to melno zampu.)

Kādas vēl cigaretes! Priecīgi satupuši ap vāro liesmu, no kuras vairāk gan cēlās dūmi, ne gaidītais siltums, cik nu cits no cita nekautrējoties spējām, tik ģērbām nost un stiepām savas drēbes pretī uguntiņai.

Atkal pavisam tuvu izdzirdām motora rēkoņu, un tad saliņas tālākajā galā, kur aiz kārklu krūmiem bijām no ūdens izvilkuši savu plostu, veidotu no piepūstām kravas automašīnu kamerām, parādījās pirmīt laivā stāvošās meitenes:

Vai jums nekas nekaiš? Garākā izskatījās manāmi satraukta.

-   Meklējām jūs visu šo laiku! Un tikai pēc dūmiem atradām, nu runāja otra. Mans brālis vienmēr brauc prātīgi, bet šoreiz… Viņa sastostījās. Varbūt jūs izvest krastā?

-   Gan jau mēs paši tiksim galā! Ella gandrīz vai līksmi atsaucās.

-    Tad piedodiet, ka tā iznāca! Svešās meitenes devās atpakaļ uz motorlaivu, bet Ella nezin kāpēc vēl cēlās kājās, lai viņas pavadītu. Tomēr, ilgi projām neuzkavējusies, viņa drīz vien atgriezās pie ugunskura, kur mūsu slapjās drēbes, pamatīgi apdūmotas, vismaz vairs nepilēja.

-   Nu būtu laiks kuģot atpakaļ! Andris arvien biežāk vērās uz pilsētas panorāmu, kuru jau izgaismoja sarkanīga pamale ar nesteidzīgi rietošu sauli jūras pusē. Tomēr Ella i acis nesamirkšķināja it kā uz viņu garais mājupceļš pāri plašajam ūdens klaidam itin nemaz, nu ne kripatiņas neattiektos.

Es gan sparīgi lēcu stāvus, vēl pārskatīju ugunskura apkārtni, lai nekas neaizmirstos, un aši devos sagatavot plostu. Bet dažus mirkļus vēlāk aci pret aci sastapos ar šodienas nākamo pārsteigumu: visas riepu kameras kā apēstu desu ādas ļengani nokarājās pār līstīšu rāmi, kas saturēja kopā mūsu plostu.

-   Tās ir pilnīgi tukšas! es kliedzu. Un ventiļi arī pazuduši!

Liekas, Andris, mani uzskatot par jokdari, tomēr nonāca krastmalā, bet pēc brīža, vēl vairāk sašļucis nekā tukšās kameras, devās atpakaļ, kur, it kā nekas ārkārtējs nebūtu noticis, mierīgi tupēja viņa Rīgas māsīca Ella, pārmaiņus žāvējot te šortu mugurpusi, te atkal priekšu.

-    Baigie labdari! Andri bija pārņēmis liels rūgtums. Vispirms mūs saslapina līdz pēdējai vīlītei, tad ierodas, lai paņirgātos un… izskrūvētu ventiļus… Viņš apklusa un turpināja, atdarinot svešās meitenes balsi: Varbūt jūs izvest krastā?

-   Gan jau mēs paši tiksim galā! savukārt Ellas teikto atdarināju es.

* * *

Vēl jau dzirdējām dažas laivas aizdrāžamies pa ezera vidu, aiz doņiem, bet, jo rietumu pamale kļuva sārtāka, jo ruka mūsu cerības vēl šovakar nokļūt krastā. Turklāt es arvien biežāk atcerējos tās sviestmaizes, kuras apēdām jau vairākas stundas pirms sastapšanās ar motorlaivu, kas bija mūsu nelaimju sākums. Bet varbūt to vajadzēja meklēt jau vakar vakarā, kad abi ar Andri devāmies uz staciju sagaidīt viņa Rīgas māsīcu? Un, ieraudzījuši Ellas ugunīgi krāsotos matus, ar kādiem mūsu skolas meitenēm neatļautu ne klases slieksnim pārkāpt, arī padižoties gribēdami, tūlīt izstāstījām par šodienas kuģošanu pāri ezeram.

-   Tam patiešām jābūt forši! Viņa tad bija ieķērusies mums abiem elkoņos, un citi zēni uz perona mūs pavadīja ar nedaudz skaudīgiem skatiem.

Kaut viņi tagad būtu šeit!

Mans vēders par izsalkumu pat vairs neatgādināja ar vieglu urkšķēšanu, bet ierūcās skaļi un noteikti. Tas man, pirmkārt, lika atcerēties par saliekamo makšķeri, kas bija piesieta pie mūsu bijušā plosta rāmja, un, otrkārt, ka vakara stundas ir tas labākais copes laiks. Neaizmiršu vēl arī par ūdens tārpiem, kas savās kūniņās makšķerniekus gaidīja līdz pat Jāņiem. Tāpēc, pabridis kādu gabaliņu tālāk no salas, cerēju uz dažām raudām. Un tieši ar tik lielu lomu pēc kādas pusstundas arī ierados pie ugunskura, kur grozījās Ella viena pati. Izmantojot Andra saliekamo nazi, viņa nodrāza vairākus iesmus un pat nepieļāva, ka es pats varētu tīrīt savas izmakšķerētās zivis.

-    Manai omītei Zaķusalā, pašā Daugavas malā ir dārzs, un tur mēs ugunskurā bieži cepam tikko izmakšķerētas zivis, viņa bez mitas čaloja un grozīja iesmu virs liesmas. Reizēm arī siltās vasarās es kā indiānis nodzīvoju dārza būdā pat nedēļu un pārtieku no zivīm un saknēm vien!

Raudas biezā mugura karstumā brūni sačervelējās, pie spuras ādai paveroties nedaudz vaļā, un tik garšīgi iesmaržojās, ka es pirmo reizi pēc sašļukušo kameru ieraudzīšanas sev par brīnumu sajutu dzīvesprieku:

-   Tikai žēl, mums nav līdzi sāls…

-   Man bija, uz to mundri atsaucās Ella un piesita savas blūzes krūšu kabatai. Šorīt biju to iebērusi šeit, bet, kamēr kūlos pa dūņām, tas izkusa…

-   Tev bija līdzi ari sāls? Es kļuvu aplam aizdomīgs, tāpat atcerējies pēkšņi uzradušās šķiltavas.

-   Zivs, liekas, ir gatava. Ella iesmu sniedza man, tomēr es vēl vilcinājos to ņemt pārāk daudz šeit iezīmējās sakritību… Bet peldēt nemācētājai bez glābšanas vestes lēkt ūdenī tas nebija ne gudri, ne viltīgi…

-   Nu ņem taču! Ella bakstīja ar iesmu man gandrīz vai degunā, un es padevos… Tomēr kārdinoši smaržīgā zivs bez sāls likās sāja un bezgaršīga.

-   Pamēģini uzkaisīt pelnus! Ella pagrāba šķipsnu no ugunskura malas. Un varbūt patiešām jau bija labāk. Vienīgi pārāk ātri man pirkstos atradās tikai asaka.

-   Otru izcepšu Andrim! Ella atkal čaloja, sabakstot ugunskuru, kas nu aizvien spilgtāk izcēlās apkārtējā krēslā.

* * *

Bet Andris ieradās pats ar savu ēdamo, ko bija izkašņājis no dūņām salas tālākajā galā, pamanot tur kalmju audzi.

Un ne jau pirmo reizi mēs gatavojāmies ēst kalmju saknes! Tās izsalkumā atrast, mazgāt un nolobīt bijām jau iemanījušies šad tad, kad tālākos klejojumos trūka maizes.

Tomēr šī garā diena un vēl nezināmā nakts mūsu izsalkumu darīja pavisam neremdināmu. Aši notiesājuši Andra rakumu, protams, piedāvājot arī Ellai (Ak, cik gardas! Varbūt vienīgi pārāk sīvas…), ar čokurā sarautām mutēm devāmies vēlreiz uz salas viņu galu. Taču krēsla nu jau bija sabiezējusi par tumsu, un mēs atteicāmies no tālākas meklēšanas.

Kad atgriezāmies pie ugunskura, Ella atkal kaut ko gatavoja. Uz vairākiem iesmiem bija uzmaukti tādi kā nelieli gaļas gabaliņi, un vienu, pelnos stipri apvārtītu, Ella pastiepa man, otru Andrim, bet trešo atstāja sev. Es savējo vien apostīju, bet mutē gan vēl nebāzu! Vispirms man gribējās redzēt, ko darīs Ella pati. Vienlaikus, sajūtot briesmīgu izsalkumu, nevarēju arī saņemties pajautāt, kas šoreiz uzsprausts uz iesmiem…

Ella savu porciju novilka ar zobiem no apsvilušā puļķa un sāka rūpīgi košļāt. Es, norijis siekalas, arī mazdrusciņ pagaršoju. Sis ēdamais visvairāk atgādināja vistas gaļu. Uzbēris gabaliņam vēl mazliet pelnus un, cenšoties nedomāt, ko īsti pašlaik tiesāju, ļāvu zobiem Ellas izcepto samalt un rīklei to aši norīt. Darīts! Un nu, jūtoties jau daudz neatkarīgāks, pametu gandrīz uzvarošu skatu visriņķī. Un tajā brīdī ugunskura pretējā pusē, kur stāvēja Ella, aizdomīgi iečabējās zāle un gaismas lokā izlēca liela, zaļa varde… Andris rīstīdamies ar plaukstu tūlīt aizsedza muti, bet es, izspļāvis vien lipīgas siekalas, savas vakariņas nevienam neatdevu!

* * *

-   Mēs taču pa nakti šeit sasalsim ragā! Andris, notupies pie plēnējošā ugunskura, situāciju vērtēja diezgan bēdīgi.

-   Tad mēs nedrīkstam aizmigt! atceroties dažādu polārpētnieku piedzīvojumus, es neskopojos ar padomiem. Kustēsimies, soļosim uz vietas, vēzēsimies ar rokām!

-   Ja ugunskura vietā nogrābtu ogles un pelnus, varbūt nebūtu jāvēzējas, ierosināja Ella.

-   Un kāpēc tās ogles tevi traucē? Andris neizpratnē blenza māsīcā.

-   Nu spiedīs sānus taču, ja gribēsim pagulēt! viņa pilnīgi bez jokošanās skaidroja.

-   Gulēt… ugunskurā? Nu es arī vēros viņā ar izbrīnu.

-   Bez oglēm un pelniem tā būs vienkārši silta zeme, Ella skaidroja.

-   Labi, lai būtu silta zeme, Andris tik vienkārši vis nepiekāpās, bet gulēt… zem klajas debess… būs auksti tik un tā…

-   Ja nolieksim šos kārklus un ar žāklītēm piedursim pie zemes, iznāks pat kaut kas līdzīgs teltij. Ellas izdoma un iemaņas mūs tā pārmāca, ka atlika vienīgi paklausīt.

-   Kur tu visu to iemācījies? Andris pustumsā, griežot žāklītes kārklu piestiprināšanai, gan vēl burkšķēja, bet es, zinot viņas piedzīvojumus Zaķusalā, vispār nebrīnījos.

* * *

…Zem noliektajiem kārkliem kā siļķes cieši blakām cits citam mēs tik tiešām siltumā aizmigām, dienas piedzīvojumus atstājot vien atmiņām…

* * *

Kamēr Ella vēl nespēja atmosties, mēs ar Andri nokāpām krastmalā pie ļenganā riepu plosta. Tagad rīta gaismā to apskatot, arvien grūtāk bija noticēt vakardienas motorlaivas meiteņu izdarītajam meklēt mūs doņu biežņās gandrīz stundu, lai… lai… rūpīgi izskrūvētu visus ventiļus… Varēja taču daudz efektīvāk un ātrāk: kameras vienkārši pārdurt…

-   Liekas, es zinu, kā mēs nokļūsim krastā… Andris ūdensmalā jau bija sameklējis vairākus izskalotus puļķīšus un tagad tos asināja. Cik spēsim, tik piepūtīsim kameras tāpat ar muti vien, jo autopumpja taču nav, un ventiļu vietās iebāzīsim šos te. Vēl vienu ūdenī nogludinātu puļķīti kāds vilnis tieši tobrīd izmeta pie Andra kājām.

-   Bet mūsu svaru tas plosts jau tik un tā neturēs, es iebildu.

-    Visus trīs neturēs gan, Andris piekrita, tāpēc virsū gulsies tikai Ella, bet mēs laidīsimies peldus. Gan jau kaut kā aizkulsimies līdz krastam.

Pret šādu risinājumu man nebija nekādu iebildumu, tomēr vienu lietu gribējās noskaidrot gan.

-   Klau, Andri, vērsos pie drauga, nu nekādi nespēju saprast, kā tava māsīca Ella, tik daudz un bieži dzīvodamās tajā Zaķusalā, vecāsmammas dārza būdā, pašā Daugavas malā, tā arī nav iemācījusies peldēt?

-   Kāda vecāmamma? Kādā Zaķusalā? Kur tu to visu ķēri? Andris skaldīja jautājumus un, liekas, nemaz nevēlējās dzirdēt atbildes, jo tās viņam bija pašam. Viņas tēva mamma mirusi Sibīrijā, bet mammas mamma, tātad arī mana omamma, apglabāta Matīsa kapos drīz pēc kara. Un, cik zinu, viņiem rīdziniekiem nekad nav bijis ne dārzu, ne būdu. Ja vien tu redzētu Ellas istabu: logi iziet uz tumšu, kaķu piečurātu pagalmu, kur bruģa starpās pat zāle neaug! Bet gračenes gan viņai ir kolosālas vesels plaukts par ceļojumiem, dzīvniekiem, indiāņiem…

-   Jā, es varu arī tev iedot kādu izlasīt! viņa runas plūdus pārtrauca Ellas balss, kas vērsās tieši pie manis.

-   Ja varētu… murmināju es, mēģinot saprast, cik no

Andra teiktā Ella ir dzirdējusi.

* * *

Četras šļaugani piepūstās kameras ar puļķīšiem ventiļu vietā tik tiešām noturēja virs ūdens visā garumā gulošo Ellu. Savukārt mēs, nemitīgi šļakstinoties, īrāmies turpat līdzās un bīdījām plostu pretī rūpnīcu kūpošajiem skursteņiem, baznīcu torņiem un, ja paveiktos nokļūt galā līdz dienas vidum, arī pusdienām vai nu siltām, vai aukstām, galvenais, lai ēdamā būtu daudz, ļoti daudz…

Garām jau bija tā krasta daudzie doņu puduri, liekas, arī dziļā upes vieta palikusi aiz muguras, bet mani kā odu mākonis nu nekādi neatstāja viena uzmācīga doma: vai Ella, Rīgas centra skuķene Ella, kuras ausu riņķi tagad nokarājās tikai dažus centimetrus virs ūdens, kādreiz atzīsies, ka, pavadot tās motorlaivas meitenes, pie reizes arī izskrūvējusi kameru ventiļus? Lai brīvā dabā nakšņotu uz vientuļas salas, kā tas droši vien aprakstīts viņas daudzajās piedzīvojumu grāmatās.

PIECDESMIT DIVAS!

Kuģošanas plāni

Vairakas balto silikātķieģeļu autokravas bija izgāztas tieši sētsvidū, un mums tas glītās kaudzēs vajadzēja sakraut žogmalē. Nu jau otro dienu locījāmies un stiepām, bet mūsu domas piesaistīja pavisam kas cits.

-   Kad katrs saņemsim nopelnītos trīs rubļus, Andris, labajā un kreisajā rokā nesot pa smagam ķieģelim, kala plānus, nopirksim vairākas paciņas "Srubes" [20] un boršču burkās.

-   Man garšo arī zirņu biezenis ar speķi! Es savus ķieģeļus kaudzē noliku tik sparīgi, ka visapkārt sagriezās balti putekli.

-   Labi, pirmajā dienā pusdienās srubi, otrajā boršču, trešajā zirņu biezeni. Bet ko ēdīsim brokastīs un vakariņās? Andris noliecies ar abām rokām paņēma pat četrus ķieģeļus uzreiz tik ļoti viņš vēlējās ātrāk pabeigt šo smago, putekļaino darbu un sākt īstenot mūsu kuģošanas plānus.

-    Brokastīs maizi ar reņģēm tomātos. Es aizdomājos. Bet varbūt zivju tefteļus? Tie arī nav dārgi! Vakariņās, protams, ugunskurā kaut ko cepsim. Ja poļu desu pēc nopirkšanas vēl dažas dienas pažāvē virs plīts, mēli var norīt.

-   Telti man apsolīja aizdot Alfs, Andris atkal no sētsvidus stiepa četrus ķieģeļus, un man atlika vien sekot viņa piemēram, tāpat bez cirvja un zāģa neiztikt. Kā gan citādi mēs leišmalē tos kokus dabūsim gar zemi, lai uzbūvētu plostu.

-   Vēl jau arī jādomā par baļķu sasiešanu kopā! Es vairs neturēju Andra uzņemto ķieģeļu nešanas tempu un uztrausos jau sakrautajai kaudzei. Tūrs Heijerdāls, piemēram, "Kon Tiki" baisas baļķus, liekas, sasaistīja ar liānām…

-    Diez' vai Bārtas krastā tādas atradīsim. Nu arī Andris apsēdās man blakus. Apiņu stīgas būs par švakām, tāpēc meklēsim striķus vai drātis.

-   Bēniņos veļas auklu ir dačuma, es arī biju atteicies no liānām, un to pazušanu neviens pat nepamanīs.

-   Bet naglas šķērskokiem? Kur ņemsim tās? Andris, liekas, mūsu būvējamo plostu jau redzēja arvien skaidrāk.

-   Mana papa instrumentu kastē! es droši apgalvoju. Ar naglām arī visērtāk būs telts atsaites piestiprināt pie plosta, lai varētu nakšņot, pat nenokāpjot krastā.

-   Tad tik fiksāk ķeramies atkal pie krāmēšanas! Andris lēca stāvus. Līdz tumsai jāpabeidz.

-   Kāda ruņa! Es atliecu stīvo muguru un arī nošļūcu no kaudzes.

No Bārtas līdz Leišupei

-   Laisties lejā pa Bārtas upi no leišmales līdz Nīcai? Andra paps pat neslēpa, ka par šo mūsu ideju nav sajūsmā. Cik ilgā laikā jūs plānojat veikt to gabalu?

-   Kādā nedēļā! Andris (dubults neplīst) piemeta mūsu aprēķiniem vēl vairākas dienas klāt.

-   Un kā esat iecerējuši šo nedēļu pārtikt? paps sāka iedziļināties detaļās.

-    Sapirksim paciņu zupas un burkās arī! Andri šis jautājums nemulsināja, bet es, pavēries Andra papā, kas nudien neizskatījās pārliecināts, ka mēs būsim pietiekami paēduši, steigšus piebildu: Apstāšanās vietās palasīsim arī vēl ogas un sēnes.

-   Ak ogas un sēnes… Andra paps stiepa vārdus.

-   Jā, un makšķerēsim taču katru dienu! Andris drošības labad piemetināja.

-   Bet jūs taču nefunktierējat kuģošanai atkal izmantot to savu… režģi… ar piesietajām kamerām? Andra paps vēl nelikās mierā.

-   Nekādā gadījumā! Andris aši noskaldīja. Mēs pa upi laidīsimies lejā ar plostu…

Šis fakts Andra papu acīmredzami šokēja, un viņam vajadzēja laiku, lai attaptos. Bet mēs jau nevēlējāmies, lai rastos vēl papildu jautājumi un iebildumi. Tāpēc Andris, nevelkot garumā, turpināja:

-   Jā, jā, sagarināsim turpat upmalā kokus, sasiesim plostu un… aidā, jūriņā!

Bet, spriežot pēc tā, ka Andra paps pat neuzsāka runas par koku izvēli, baļķu ciršanu un kopā siešanu, viņam bija padomā pavisam kas cits kāds neapstrīdams iemesls, un mums nemaz ilgi nebija jāgaida, lai to izdzirdētu:

-   Šajā vasarā, kad lietus nav bijis jau pusotru mēnesi, upē ar plostu vispār nav ko darīt… Zemajā ūdenī jūs

tiksiet vien līdz pirmajam braslam un tur… pavadīsiet vasaras atlikušo dalu…

Un te nu patiešām mums nebija ko piebilst! Ziepju burbulis… nē… plosts pārsprāga ar lielu blīkšķi, atstājot mūs pilnīgi bez iespējas pirkt paciņu un burku zupas, žāvēt poļu desu un izvēlēties zivju tefteļus vai reņģes tomātos.

Bet nejau uz pilnīga sēkļa putekļainajā pilsētā Andra paps bija nodomājis mūs atstāt!

-   Manu darbabiedru Stūrmani tu taču zini! paps vispirms vērsās pie Andra.

-   Zinu gan! viņš apstiprināja.

-   Stūrmaņa tēvam Rucavas pusē, netālu no Leišupes ir lielas, vecas lauku mājas, Andra paps kā pieredzējis makšķernieks iemeta āķi ar vilinošu ēsmu. Visapkārt mežs, ziemā vilki no sētsvidus pat suni aiznesuši. Varbūt tur jūs varētu kādu nedēļu padzīvot?

-   Un peldēties tajā Leišupē var? pēkšņi es nespēju apslēpt interesi.

-   Kāpēc gan ne? Andra paps apliecināja.

-   Bet kā mēs tur nokļūsim? Arī Andris copēja uz tās pašas ēsmas.

-   Stūrmanis katru nedēļas nogali brauc pie tēva un varētu paķert jūs līdzi, Andra paps, redzot, ka pludiņš sakustējies, pat mazliet piecirta, rīt noteikti ar viņu aprunāšos.

Bet to pat nevajadzēja! Mēs jau bijām uzķērušies…

Ceļā

-   Vai somu likt bagāžniekā? Tikko zaporožecs bija pieripojis pie mūsu mājas, Andris nesamo jau nepacietīgi svārstīja rokā.

-   Noteikti, jo salonā ir maz vietas. Stūrmanis savu lielo augumu nesteidzīgi locīja ārā pa auto durvīm. Tomēr Andris, jau piesteidzies mašīnas pakaļgalam un pacēlis tā vāku, neticīgi blenza iekšā:

-   Bet te taču… ir… motors… viņš stostījās.

-   Kā jau katrai mašīnai! Stūrmanis šo atklājumu uzņēma kā labu joku un devās pie mašīnas priekšgala, kur patiešām atradās bagāžas nodalījums, kas viegli aprija arī manu brezenta mugursomu.

-   Re, kā mūsu brauciens sākas ar pārsteigumiem! Stūrmanis, uz priekšu paliecis mašīnas priekšējos, šauros sēdekļus, ļāva mums abiem ierāpties iekšā un tad, pats atkal ielocījies šofera vietā, piestartēja, kārtīgi uzdodot gāzi. Motors ieklabējās kā bruģa laužamais gaisa āmurs, un mašīna ar rāvienu devās uz priekšu.

-   R r r r r! katram gāzes pedāļa piespiedienam atsaucās motors, bet garām mums jau slīdēja Raiņa parka kastaņas tātad virzījāmies uz priekšu diezgan sparīgi-

-   Klaberkaste jau ir! motora troksni pārkliedza Stūrmanis, nedaudz pavērsies pret mums. Bet kā lai citādi nokļūstu pie tēva? Tur tuvākā autobusu pietura divpadsmit kilometru tālu…

-   R r r r r! viņam atsaucās motors un, man likās, apdvesa mūsu sēžamvietas ar karstuma vilni. Tomēr tajā laikā jau bijām šķērsojuši pilsētas kanālu pa veco koka tiltu, uzgriezuši uz Suvorova ielas un garām cietumam un Centrālkapiem jau joņojām no pilsētas laukā.

Un atkal man šķita, ka šī karstā vasaras diena pamatīgai apsildīšanai izvēlējusies tieši mūsu dibengalus, aiz kuriem pavisam nelielā attālumā visu laiku trīcēja, vibrēja un, liekas, pēc degošas eļļas smirdēja nenorimtais: r r r r r!

Bet nu arī Stūrmanis kļuva varen aizdomīgs pie Bernātiem grieza autiņu malā un rāva pakaļvāku vaļā.

Tik siltā laikā kā šis ar gaisu dzesējamais motors vienmēr pārkarst… Taisām pīppauzi kādas pusstundas garumā.

Ar otru tādu pīppauzi mēs pagodinājām Nīcu. Trešo ieturējām Rucavas tuvumā, bet, urkšķinot gabalu pa zemes ceļu, tālāk stājāmies jau ik pēc pāris kilometriem. Un, kad jau likās, ka nekad, vairs nekad netiksim galā Stūrmanis, kā pats būtu pārkarsis, sāka bez mitas pīpināt. Drīz vien no meža ieloka mums pretī izdrāzās divi lieli un pinkaini suņi.

Mēs bijām atbraukuši!

Pirmā nakts

Lielie, pinkainie suņi, mēli izkāruši, pavadīja mūs gan gājienā uz kūti, kur sienaugšā esot labu labā gulēšana, gan mājas daudzajās istabās, kur esot vēl labāka gulēšana.

Arī plašajā virtuvē, vakariņas ēdot, pirms vēl Stūrmanis vakara vēsumā bija devies atpakaļ uz Liepāju, suņi no mums neatstājās ne soli. Apsēdušies uz izdrupušās klona grīdas, viņi pa brīdim cēla gaisā kreiso pakaļkāju, lai ar to kārtīgi izieskātu sev kreisās puses sānus, pa brīdim pozu atkal mainīja un ar labo pakaļkāju kasīja sev labās puses ribas un paduses.

-   Redz' kādi šie ģitāristi! Stūrmanis tikai vīpsnāja. Ne brīdi bez spēlēšanas nevar izturēt…

-   Bet suņa blusas, paldies Dievam, cilvēkiem nekož, griežot sev biezu maizes riecienu no liela, pašcepta kukuļa, tā drusku vainīgi ierunājās viņa tēvs, arī liela auguma vīrs.

Pēc dēla aizbraukšanas ienesis mums biezas un asas vilnas segas, vecais Stūrmanis tik noteica: Nu tad līdz rītam! un pazuda mājas otrā galā.

Mums, protams, miegs tik ātri nenāca, un mēs sākām runāties.

-   Iedomājies, teica Andris, mēs tagad guļam Bārtā uz plosta, zem baļķiem burbuļo ūdens… Un istabas klusumā labi varēja dzirdēt, kā viņš pakasās.

-   Jā, es atsaucos, kaut kur tepat aiz līcīša līdaka devusies vakara medībās un lēcienā mēģina noķert kādu mailīti. Nu pakasījos es.

-   Bet otrpus upei, lielajos kokos, šaušalīgi iekliedzas pūce… Andris pārtrauca, un atkal bija skaidri saklausāms, kā viņš, visticamāk ar nagiem, cenšas atbrīvoties no uzmācīgās niezes.

-   Vai baterija ir pie tevis? tagad ierunājos es. Liekas, tā asā vilnas sega bez palaga duras pat drēbēm cauri un nežēlīgi niez…

-   Še ņem! Andris kabatas lukturīti sniedza jau iedegtu. Man arī niez visās malās. Bet suņu blusas jau cilvēkam nekož!

-   Vai tu par to esi pilnīgi pārliecināts? Baterijas gaismas strēle uz maniem stilbiem, vēdera, rokām kur vien tika klāt rādīja daudzus mazus, sarkanus punktiņus, kas tomēr vairāk izskatījās pēc blusu kodumiem…

-   Izejam laukā izmest kādu loku! ierosināja Andris. Tāpat gulēt nav iespējams. Un mēs, abu pinkaino suņu pavadīti, vispirms klīdām pa ceļu, tad gaišajā vasaras naktī, uztaustījuši kādu taciņu, rasā līdz vidum saslapuši, nonācām pie Leišupes. Un tās ūdens izrādījās daudz siltāks par slapjo zāli.

-   Jūs gan esat agri putni! piecēlies un mūs jau pagalmā sastapis, brīnījās vecais Stūrmanis.

Sacensības

Brokastis ēdām virtuvē pie tā paša lielā galda, kuram atkal blakus divi pinkaini suņi ar pakaļkājām enerģiski "spēlēja ģitāru"…

Un man pat šķita, ka rīta saules spožajos staros redzu, kā lielas, sulīgas blusas šķīst no viņiem uz visām pusēm… Tas gan nemazināja mūsu apetīti un pat veicināja ātrāk izkļūt no mājas laukā un uzprasīties kaut ko palīdzēt.

Līdz pusdienas laikam, atgaiņājoties no dunduriem, kas mums pēc nakts kaujām nu likās tiešām piemīlīgas būtnes, kopā ar veco Stūrmani ievedām šķūņaugšā sienu no tuvīnās pļaviņas. Tad, ātri iekoduši ceptu speķi ar olām un salātiem, atkal izsprukām no virtuves laukā, lai karsto dienu pavadītu, tāpat pussēdus snauduļojot mājas ēnainajā galā. Ne mums gribējās aizklīst līdz

Leišupītei rāvainajā ūdenī nopeldēties, ne pamēģināt pēcpusdienas copi ar līdzpaņemtajām makšķerauklām!

Bet vakars un gulētiešanas laiks strauji tuvojās!

-   Laikam jau pagāšnakti istabā jums būs bijis pa karstu? Vecais Stūrmanis arī manīja mūsu vairīšanos no telpām. Varbūt ņemiet deķus un eita gulēt uz kūtsaugšas svaigajā sienā.

To mums divreiz nevajadzēja teikt! Paklājuši raupjās segas apakšā, svētlaimīgi izstiepāmies guļus. Saule vēl nebija norietējusi, tālumā neuzmācīgi čirkstēja kāds putns, un es jau tīksmi laidos miegā, kad mani mokoši atgrieza īstenībā tik pazīstamā… kņudošā nieze…

Blusas! Lielās suņu blusas mēs kopā ar vecajām segām bijām uznesusi sev līdzi kūtsaugšā.

-   Tās ir jāizķer! Jāizķer, un viss! Kaut arī tikpat miegains kā es, Andris nebija zaudējis kareivīgumu.

-    Pirmā jau skaitās! Viņš noknikšķināja starp abu īkšķu nagiem.

-   Man arī! Es savu guvumu virpināju pirkstos, īsti nejēgdams, kā rīkoties tālāk.

-   Es zinu, ko darīsim! Jebkuros apstākļos Andris bija gatavs uz sacensībām. Tāds pats puspliks, bez krekla viņš norāpās no kūtsaugšas, aizskrēja līdz grantskaudzei dīķmalā, pagrāba oļu sauju un viens, divi bija atpakaļ.

-   Par vienu noķertu blusu katrs atliekam sānis akmentiņu. Tad redzēs, kuram vairāk, cik pavisam kopā…

Sākumā manu akmentiņu kaudzīte krietni atpalika no Andra ķēruma. Tad es sāku iemanīties blusas bija jāmeklē aiz drēbju vīlēm. Tikpat labus rezultātus deva staigāšana pa izklātajām segām ar plikiem stilbiem.

Brūnās sunenes uz gaišās ādas varēja labi pamanīt un ar siekalās apslapinātiem pirkstiem viegli noķert.

Kad sāka krēslot un medības bija jāpārtrauc, mūsu akmentiņu kaudzes izskatījās apmēram vienādas. Vakara pēdējos gaismas staros vēl atlika oļus vienīgi saskaitīt. Andrim bija 29, man 23. Andris kādu brīdi, acis piemiedzis, bubināja, tad skaļi paziņoja rezultātu:

-   52! Ak, ja tik ātri nesatumstu, es viens pats būtu līdz pussimtam ticis!

Un viņam patiešām izrādījās taisnība: arī šonakt nekāda mierīgā gulēšana mums neiznāca snaudas mirkļi mijās ar kasīšanos, kasīšanos un neomulīgu grozīšanos.

Jau otro saullēktu sagaidot nomodā, Andri apžilbināja kāda doma:

-   Stūrmanis solījās atbraukt mums pakaļ tikai nākamsestdien. Tātad vēl pēc piecām dienām. Zini, tajā grantskaudzē mums tik ilgam laikam akmentiņu nepietiks!

Un te nu es ar Andri biju pilnīgi vienisprātis. Tāpēc mēs tūlīt cēlāmies, savācām savas mantas un, kamēr mājas saimnieks vēl gulēja, caur mežu devāmies uz 12 kilometrus tālo autobusa pieturu. Abi suņi mums atkal nāca līdzi, bet mēs viņus strupi aizdzinām atpakaļ.

GLIEMEŽVĀKI UN AKMENTINI

Kas tā par sarkanu lupatu tev ap kaklu? Ervīns viebās un miedza acis, it kā šķūnīša puskrēslā labi nevarētu saskatīt.

-   Tā nav lupata, tas ir kaklauts! es laipni atbildēju.

-   Un kāpēc tu to nēsā? Ervīns izsmējīgi prašņāja.

-   Tāpēc, ka esmu pionieris!

-   Un kāpēc tu esi pionieris? Ervīns turpināja mani tincināt.

-Tāpēc… es iesāku, bet Ervīnu pat neinteresēja mana atbilde viņš jau spļāva… Es parāvos aiz Voldiņa, kas šķūnīša vidū skaldīja malku, un spļāviens mani neķēra. Par laimi, arī Voldinu ne. Bet Ervīns nerimās viņš skaļi atkraukājās un pēc brīža spļāva atkal… Šoreiz es tikai par mata tiesu izvairījos. Un tad Voldiņam pietika. Beidz! viņš kliedza, dziļi ietriecis cirvi malkas klucī. Beidz taču… slēpties man aiz muguras! Tu domā ir patīkami skaldīt malku, ja kāds piespļauda tavu šķūni… Es, protams, neriskējot strīdēties ar mūsu rajona spēcīgāko zēnu, aši lavījos ārā.

Un šoreiz Ervīns man trāpīja precīzi!

* * *

Vēstures stundā skolotājas vietā pie mums ienāca pionieru vadītāja. Ap viņas baltās blūzes apkakli bija apsiets sarkans zīda kaklauts, bet uz krūtīm lēkāja nozīmīte, kas atgādināja sastingušas ugunskura liesmiņas.

-   Jūs taču esat kaut ko dzirdējuši par pionieriem? viņa taujāja.

-   Jā-ā-ā! korī iebļāvās vai puse klases.

-   Pionieri ir paraugs citiem, savās zināšanās tūlīt dalījās teicamniece Ināra.

-   Pionieri vāc makulatūru un metāllūžņus, neatpalika teicamniece Anita.

-   Pionieri dzied skaistas pionieru dziesmas, trešā teicamniece Rita nepieceldamās pauda no vietas.

-   Pionieri palīdz veciem cilvēkiem, Ināra nevarēja palikt pārspēta.

-   Pionieri iet pārgājienos, guļ teltīs, kurina ugunskurus, Anita vicināja gaisā savu pacelto roku.

-   Pionieri draudzējas ar citu tautību bērniem, Rita nebūt vēl nebija tukšā, bet tas tikai no jauna iekvēlināja Ināru.

-   Pionieri nēsā kaklautus! viņa sauca.

-   Pionieri ir teicamnieki! Anita bija patiesi lepna, ka spējusi apmulsināt ne tikai Ritu, bet arī pionieru vadītāju. Tomēr Rita diezgan ātri attapās.

-   Labākie pionieri, viņa runāja, lēni vilcinoties, brauc uz Krimu, uz pionieru nometni "Arteks" pie Melnās jūras.

-   Tieši tā! šajā brīdī mūsu klases teicamniecēm pa vidu iejaucās pionieru vadītāja. Un, kas reiz "Artekā" bijis, to nespēs…

-   …vairs aizmirst nekad! Man pēkšņi ienāca prātā tēva kādreiz dziedātā dziesma.

-   Jā, patiešām, to atcerēsies visu mūžu! Pionieru vadītāja priecīgi piesarka.

-    Un tos daudzos draugus no visas plašās Padomju Savienības. Pajautājiet 6.a klases Sarmītei! Lai viņa jums palasa vēstules, lai parāda savu Melnās jūras gliemežvāku un akmentiņu kolekciju! Lai pastāsta, ka Krimas piekrastē ūdens vienmēr ir silts kā piens!

-    …silts kā piens! es klusiņām atkārtoju un domās jau pie saviem savāktajiem gliemežvākiem un akmentiņiem pieliku klāt arī tos no Melnās jūras piekrastes. Ja vēl varētu sarunāt ar papu, lai manai kolekcijai uzmeistaro lielu kasti ar daudziem nodalījumiem un caurspīdīgu stikla vāku!

* * *

-   Mamma, vai atļausi man stāties pionieros?

-   Kāpēc tu tā jautā? Mamma pārstāja kaut ko maisīt katliņā un pavērās manī.

-   Aivaram un Andrejam no mūsu klases neļauj.

-   Tie pionieri tādi sarkanie skauti vien ir, paps ierunājās no istabas, kur krāsns priekšā plēsa skalus iekuram.

-   Laikam jau jāstājas ir tajos pionieros, mamma, noņēmusi katliņu no riņķiem, klusi ierunājās, jo būs ļoti grūti paskaidrot, kāpēc… tu to nedarīsi… Mums vecāku sapulcē direktore lūdza katram pamatot iemeslu, kāpēc ne, un… iesniegt to rakstiski…

-   Es būšu pionieris! Braukšu pie Melnās jūras! Vākšu gliemežvākus un akmentiņus! Meistarīgi pa margām nošļūcis uz pirmo stāvu, sadūros ar sētnieku Ādolfu. Tomēr arī viņš neizrādīja ne mazāko sajūsmu par manām plašajām nākotnes iespējām.

* * *

Bet līdz uzņemšanas dienai pionieros izlēmu vingrināties! Piesolījis hematogena tāfelīti māšelei, pierunāju viņu mani patrenēt, lai es bez minstināšanās, ātri varētu atbildēt uz to garo pionieru vadītājas jautājumu, kuru viņa noteikti uzdošot katram:

-   Vai cīņai par komunistiskās partijas lietu esi gatavs?

Protams, es visu to penteri savai mazajai māsai nevarēju iemācīt. Galvenokārt jau tāpēc, ka pats īsti nesapratu, kas tā ir par partijas lietu! Bet, lai pareizi atbildētu, man pilnīgi pietika ar daudz ko īsāku. Piemēram: vai esi gatavs?

Izdzirdis tādu jautājumu, es nostājos pretī spogulim, saliecu labo roku elkonī, plaukstu pacēlu tā, lai īkšķis būtu pieres augstumā, un braši atbļāvu:

-   Vienmēr gatavs!

-   Vai esi gatavs? pēc mana mājiena atkal māsa.

-   Vienmēr gatavs! tā es.

-   Vai esi gatavs? trešoreiz māsa.

-   Vienmēr gatavs! salutēju es. Nu jau pavisam

gatavs. Kā tomāts uz palodzes.

* * *

Baltais krekls bija izgludināts, bikses ar asu vīli. Ēdot vakariņas, roku vēl dažas reizes piemetu pierei.

-   Sveiciens cirvjiem! uz to man ik reizes atbildēja māsa. Sāku jau pārdomāt, vai vispār pirkt viņai to hematogenu, kad, rijot palielāku maizes kumosu, iesāpējās rīkles gals. Uzdzēru silto tēju, un pārgāja. Bet pēc brīža atkal nepatīkamās sāpes rīkles galā atjaunojās.

"Varbūt kāda asaka iesprūdusi?" prātoju. Bet siera maizēs asakām nudien nebūtu vajadzējis slēpties!

Pirms aizmigšanas jau tikai ar grūtībām spēju norīt siekalas.

-   Galva karsta, temperatūra, kā likts! no rīta, mani modinot, secināja mamma, iebīdīdama padusē termometru.

Un šī varbūt bija pirmā reize, kad pa kluso centos temperatūru iekratīt atpakaļ termometra dzīvsudraba galiņā.

-   Pēc desmit minūšu mērīšanas 35,1? mamma neļāvās apmuļķoties un apsēdās man līdzās… 38,7 viņu apmierināja pilnībā:

-   Šodien tev jāpaliek mājās.

-   Bet man taču uzņemšana pionieros! protestēju.

-   Tikai velti nesatraucies! Mammas mierinājuma vārdi vairāk gan izklausījās pēc apgalvojuma. Nu liela

muiža tevi uzņems nedaudz vēlāk.

* * *

Kad pēc nedēļu ilgas slimošanas ierados skolā, lielākā daļa klasesbiedru jau staigāja, apsējuši sarkanos kaklautus.

Garajā starpbrīdī mani aicināja uz pionieru istabu. Pavēris durvis, sastapu pionieru vadītāju līkņājam pie viena skapja.

-   Sveiks! Nāc vien iekšā! Viņa nepārtrauca meklēšanu. Kā tu izspruki no kopīgās uzņemšanas pionieros?

-   Es neizspruku! sašutis taisnojos. Es… slimoju…

-   Labi jau, labi. Pionieru vadītāja pakāpās uz krēsla pie antresola telpas otrā galā un acīmredzot ari tur nevarēja atrast meklēto. Tūlīt es tevi uzņemšu pionieros, un nokavētais būs atgūts.

-   Tūlīt?! pārjautāju.

-   Jā! Vai tev kas pretī?

Nē, pretī man nebija nekas. Arī pret to ne, ka pionieru vadītāja teicās kaut kur ātri aizskriet un pēc mirkļa būt atpakaļ.

Palicis istabā viens, apstājos pie balta ģipša krūšutēla. Tas bija mazs zēns ar cirtainiem matiem. Līdzās uz paliktņa vīdēja uzraksts:

Ļeņins bērnībā.

Bet tas tikai īsu brīdi piesaistīja manu uzmanību. Bungas un taures uz postamentiem tā tik bija manta!

-   Tra-ta-ta, tra-ta-ta, pionieri iet, tra-ta-ta, tra-ta-ta, taures skaļi dzied!

Nu paķēru tuvāko tauri un, pietvīcis sarkans, pūtu, cik spēka. Sākumā izmocīju tādu kā purkšķi, bet tad skaņa paspruka vaļā un… istabā iebāzās vairāki pirmklasnieki… Aiz viņiem arī pionieru vadītāja ar kaklautu rokās.

-   Velti tu laiku netērē! viņa secināja un tuvojās man. Kaklauts, ko viņa turēja, bija mazliet saburzīts, kā tikko kādam no kakla norauts.

Aplikusi man to, pionieru vadītāja diezgan veikli sasēja mezglu, bet viens kaklauta stūris tomēr stiepās garāks par otru.

-   Ak tu neraža! viņa sūkstījās. Citam uzsiet ir daudz grūtāk nekā pašai pie spoguļa.

Ar otro piegājienu abi stūri gan nolīdzinājās, vienīgi kaklauts nu izskatījās vēl saburzītāks. Tomēr, vai šim sīkumam bija vērts pievērst tik lielu uzmanību, jo tālāk, liekas, vajadzēja sekot lielajam, nopietnajam jautājumam, uz kuru atbildēt varēja tikai salutējot.

Tomēr, kad tas brīdis bija pavisam tavu, pionieru istabā atkal iebāzās kāda pirmklasnieka galva, kas aicināja vadītāju pie telefona skolas kancelejā.

Atklāti sakot, es jau vēl kādu brīdi varēju pagaidīt!

Bet vispirms atskanēja zvans uz nākamo stundu, tad aplam steidzīga iebrāzās pionieru vadītāja.

-   Tu vēl šeit? Viņa likās izbrīnīta. Jaunais pionieri, vari būt brīvs!

Ne cīņai gatavs, ne darbiem čakls, ne priekšzīmīgs

citiem, bet vienkārši… brīvs!

* * *

Mēs ar Aivaru, nākot no skolas, iepretim autobusu pieturai šķērsojām Brīvības ielu, lai uz parka kalniņa vēlreiz izmēģinātu ziemā ieslidināto taku, kurai nu pēkšņi uznākušais sals bija pārvilcis spožu ledus garozu.

Kamēr vēl tikai pētījām, kur drošāk laisties lejā, no sarkanajiem ķieģeļiem celtajā krievu skolā pāri ielai atsprāga durvis un ārā izdrāzās kādas klases zēni. Uz mašīnām neskatoties, kaklautiem plīvojot, viņi nekavējoties skrēja pie mums.

-   Vini noteikti uzbruks, vini vienmēr uzbrūk! Aivars ierāva galvu plecos, jo nu jau bija par vēlu laisties lapās. Un Aivars nemaldījās! Viņi aplenca mūs un kā kovārņu bars, kaut ko klaigādami, vienlaikus metās virsū. Saņēmis belzienu pa sprandu, es izlēcu ārpus bīstamā loka, bet viņi, mani vairs nevajājot, kaustīja Aivaru. Zibenīgi sitieni bira no visām pusēm…

Tad, tikpat pēkšņi, kā parādījušies, viņi ātri joza pāri ielai atpakaļ uz skolu, kur jau skanēja zvans uz stundu. Un varētu likties, ka viņu te vispār nav bijis, ja vien Aivaram neasiņotu lūpa un zem acs neveidotos zilums.

-   Bet kāpēc es tiku sveikā cauri? apjucis murmināju, kā nokaunējies, ka esmu palicis bez pušumiem.

-   Tu esi savējais! Aivars nikni sarāva vienu mana kaklauta ļipu un, piedurknē noslaucījis asiņojošo lūpu, devās prom.

* * *

Kādu dienu pa ceļam no skolas es atkal iegriezos pie Voldiņa. Viņš malkas šķūnītī kaut ko meistaroja.

-    Tu šodien esi bez tā… kaklauta? Voldiņš ar jautājumu apstiprināja acīmredzamo.

Es piesitu skolas somai.

-   Tas forši! Voldiņš iedzina dēlī sarūsējušu naglu. Citādi vēl atnāks Ervīns, tas kamielis, un atkal piespļaudīs šķūneli. Kuram tad patīk spļaudekļi? Voldiņš tajā pašā dēlī iedzina vēl vienu sarūsējušu naglu, tad atkal paskatījās uz mani: Kāpēc tu īsti iestājies tajos pionieros?

Es klusēju, jo smieklīgi būtu stāstīt, ka man kopš agras bērnības šausmīgi patīk gliemežvāki un akmentiņi.

AVĪŽU KIOSKS

Jāpietiek ar rubli! mamma no sava apdilušā ādas

maciņa izņēma pārlocītu naudas zīmi, rūpīgi to iz

gludināja un pēc pārdomu brīža sniedza man. Bet viss jau tev noteikti nav jāiztērē. Prasi vecus žurnālus, vakardienas avīzes. Jaunas ziņas mums nemaz nevajag. Kamēr griezīsim un līmēsim, visus jaunumus dzirdēsim pa radio.

-   Vai "Sniegbaltītes skola" arī skanēs? Tas man likās daudz svarīgāk par vecām avīzēm un jaunām ziņām.

-   Tagad jau tikai 20. decembris. Mamma paskatījās kalendārā. To ludziņu parasti raida Vecgada pēdējā rītā. Tad jau tava masku balle arī būs garām. Ja vien mēs paspēsim tai sagatavot tērpu…

-   Paspēsim! Paspēsim! Es jau devos pa dzīvokļa durvīm ārā un vēl uzdziedāju kaut ko no "Sniegbaltītes skolas":

Grieziet ceļu, putni, zvēri, Vilki, lapsas, pūces, jēri, Miška skolā kad iet, Miška skolā kad iet…

* * *

Nocenoto avīžu un žurnālu kalns par 87 kapeikām, lai izveidotu mammas izdomāto masku "Preses apvienība", bija iespaidīgs un nu blāķiem gulēja uz galda.

Kāpēc pirki tās trīs "Cīņas" un divus "Ļeņina Ceļus"? mamma brīnījās, iedziļinādamās avīzēs.

-    Bet virsraksti tur taču ir dažādi! es aizstāvējos, izklājot uz galda "Cīņas". Šeit, piemēram, pirmajā lappusē: "Visas rezerves septiņgadei", te atkal "Mūsu paaudze dzīvos komunismā", savukārt tur "Revolūcijas liesmās dzimušie".

-   Nejau virsraksti mums vajadzīgi, bet avīžu un žurnālu nosaukumi! Mamma no kartupeļu miltiem un ūdens sāka jaukt klīsteri, bet es ar lielajām kantora šķērēm ķēros pie griešanas.

* * *

Aplīmējot blūzi, žurnāla "Veselība" nosaukums labi izskatījās uz vēdera, bet "Bērnība", "Pionieris" un "Zīlīte" uz krūtīm. Savukārt bikšu priekšu aizsedza "Dadzis", turpretī ordeņotās "Cīņas" makten piestāvēja uzpleču vietās.

"Padomju Latvijas Komunista" spilgti sarkanos burtus jau piemēroju bikšu dibenam, bet tad manā radošajā procesā iejaucās mamma:

-   Tā tu izskatīsies pēc mērkaķa, kam sēžamvietas spalvas izplūkātas!

Nu labi sarkanie burti tika piedurknēm, kopā ar vairākiem "Ļeņina Ceļiem".

Uz blūzes mugurpuses laba vieta bija "Literatūrai un Mākslai", "Dārzam un Dravai", kā arī "Karogam" un "Zvaigznei". Ar "Padomju Jaunatni" un "Sportu" aplīmēju bikšu staras.

Tukšajās vietās vēl pielipināju krievu preses nosaukumus: "Крокодил" netālu no "Dadža" uz bikšu priekšas, "Труд" līdzās "Sportam", bet "Правда", kam ordeņu bija daudz vairāk nekā "Cīņai", atrada vietu uz vēl joprojām tukšā bikšu dibena. Mammai tas nezin kāpēc nepatika viņa kādu brīdi domīgi skatījās te uz mani, te uz svaigo līmējumu. Tā vien likās, ka tūlīt, tūlīt viņa kaut ko teiks, un, kad es jau gatavojos arī šim avīzes nosaukumam meklēt citu vietu, jo dibena izdaiļošana patiešām izrādījās varen nopietna un grūta būšana, mamma pēkšņi pasmaidīja un klusēdama novērsās.

Nu man atlika vairs tikai cepure. To izlocījām pa mālderu modei no Liepājas vietējā laikraksta "Komunists". Turklāt šīs laiviņas abus sānus aprakstīju ar dažādu krāsu zīmuļiem.' PRESES APVIENĪBA katrs, kas vēlējās, varēja izlasīt.

* * *

Lai nokļūtu zālē, kur uz skatuves, blakus lielajai, izgreznotajai eglei jau skanēja masku balles orķestris, bija jāšļūc lejā pa platu, gludu reni. Mans bikšu dibens nošņirkstēja tik aizdomīgi, ka, to pataustot vien, varēja secināt: "Правда" ir pilnīgi atdalījusies no saviem ordeņiem. Bet tā kā tur vairs nekā nevarēja līdzēt, es, baidoties pat apsēsties, izmetu kādu līkumu pa zāli.

Netālu no Jaungada egles, satupušas uz parketa, trīs čigānietes katram pienācējam zīlēja ar kārtīm nākotni. Es arī pagājos tuvāk.

-   Kāda apaļa vai tieva dāma tev pievērsīs uzmanību! Pirmā man izlika kārtis.

-   Tu nebūsi tas, kas tu esi! otrā pareģoja.

-   Pēc vilšanās noteikti nāks prieks! Trešā sapakšķināja īsu pīpīti.

-   Grieziet ceļu, putni, zvēri, Miška skolā kad iet… Es sagriežos riņķī kā vilciņš un, maniem "Cīņas" uzplečiem nostirkšķot, sadūros ar sarkanbaltpunktotu meiteni vai nu mušmiri, vai mārīti -, bet ne apaļu, un arī tievu… Tāpēc virpuļoju tālāk.

-   Ko maisies pa kājām? Atbrīvo ceļu! "Pionieri" un "Zīlīti" no priekšpuses un, visticamāk, kādu žurnālu no mugurpuses vienlaikus caurdūra trīs musketieru trīs asi zobeni.

Kā man arī būtu gribējies tādu cepuri platām malām, zābakus ar piešiem un paukoties, un vicināties! Tad es caurdurtu ne tikai avīzes un žurnālus, bet arī šo omulīgo salmu kaudzi, kas lēni slīdēja pa zāli, vizinādama uz sevis kādu meiteni ar maskas aizsegtām acīm, bet smaidošām lūpām… Vai tik es nebiju sastapies ar apaļo dāmu, kas, pēc čigānietes pareģojuma, uzmanību pievērsīs tieši man?

-   Kaudzīt, kaudzīt, pavizini mani arī!

-   Varbūt, viņa dūdoja, tikai pastāsti, kas jauns preses pasaulē…

-   Pionieri ir paraugs vienmēr un visur! Es, atceroties griešanas laikā pārskatītās avīzes, pieskāros musketieru caurdurtajām krūtīm. Tad, paskatījies uz savām kājām, droši teicu: Sportā galvenais nav uzvarēt, bet piedalīties! Savukārt aptaustījis papīra driskas uz muguras, varēju vien žēli novilkt: Padomju žurnālisti un rakstnieki cīnītāji par mieru visā pasaulē…

-   Jā, tu patiesi daudz zini un no tā visa esi noguris, kaudze mani žēloja, es tevi labprāt pavizinātu, bet priekš diviem esmu par mazu…

-   Tūlīt, tūlīt! Es jau liecos, lai sēdētāju rautu no kaudzes nost. Tomēr manu piedurkņu sarkanie burti to nepieļāva tie kopā ar pārkaltušo klīsteri plīsa un čokurojās, arvien vairāk pārvēršot mani par afišu stabu, kas jau pārcietis rudens lietus gāzes un Liepājai raksturīgās vēja brāzmas.

-   Kādu citu reizi? Labi? Es vairs ne liecos, ne strauji spēru soļus liekas, vēl tikai bikšu priekšas "Dadzis" bija saglabājies vesels.

* * *

-   Un tagad, pirms sākam dejas, zālē tika iedegtas visas lustras, apbalvosim interesantākās maskas! Uz skatuves kāpa kāda skolotāja ar goda rakstiem rokā.

-   Tātad… vispirms… Skolotāja kaitinoši vilcinājās.

-   Musketierus! sauca zēni kaut kur no aizmugures.

-   Čigānietes! zēnus kliegšanā centās pārspēt meitenes.

-   Rozā sivēntiņu! iespiedzās kāds no mazākajām klasēm.

-   Bizbizmārīti! viņam atsaucās cita balss.

Un, protams, visi nosauktie priecīgi atgriezās no skatuves ar goda rakstiem rokā, bet skolotājas apbalvojumi vēl nebija saplakuši ne uz pusi. Panākusi tuvāk rampas malai, viņa priecīgi aicināja:

-   Bet nu pēc balvas lūdzu avīžu kiosku!

Es, jau uzreiz sajūtot kaut ko nelāgu, sarāvos pēc iespējas mazāks tā, ka mana blūze un bikses nostirkšķēja visās iespējamās vietās.

-   Avīžu kiosks! jau nepacietīgāk atkārtoja skolotāja un kā par nelaimi ar skatienu mani arī atrada bērnu barā.

-   Tu, ar avīzes cepuri! viņa aicināja. Tev pienākas apbalvojums!

Es vēl joprojām neizkustējos, bet apkārtējie zēni gan nevarēja palikt mierā viņi mani grūšus izgrūda zāles priekšā.

-    Es ne-esmu avīžu kiosks! pretojos, cik spēka. Manu masku sauc: PRE-SES AP-VIE-NĪ-BA! pa zilbēm noskaldīju.

-   Labi, labi, skolotāja mani atbalstīja, lai tikai ātrāk dabūtu uz skatuves. Tātad lūdzu pēc balvas… preses apvienības… avīžu kiosku!

Ar to es vēl varēju samierināties un, plandoties kā putnubiedēklis, droši spēru tos dažus pakāpienus pēc grūti nopelnītās balvas.

-   Ja mani nosauks par siena kaudzi, pēc atgriešanās atpakaļ vietā sev pie auss izdzirdu pirmīt iepazītās salmu kaudzes čukstu, es arī pēc balvas neiešu…

Tā, lūk!

ZAĻĀ MENCA

Uzvalks bija pilnīgi jauns un Elmāram pirmoreiz mugurā

Mazliet pagarinātā žakete greznojās ar diviem šķēlumiem mugurpusē, kā viņam bija ļoti gribējies. Kurpēm cieši uzgūla paplati atloki, pret ko arī nevarēja būt ne mazāko iebildumu, bet bikšu priekša aizdarīta ar plastmasas rāvējslēdzēju, kas slīdēja ātri un klusi.

Pēc skolas zilā formas uzvalcina ermoņiku biksēm

» »

un liliputīgās žaketītes sapnis, kas sapnis… Bet zaļš sapnis. Varbūt pārāk zaļš. Ja būtu kādā biežāk nēsātā krāsā piemēram, pipari ar sāli. Nu, varbūt vēl gaiši brūns vai pelēks… Bet uzvalks bija zaļš! Par to Elmārs kārtējo reizi pārliecinājās, apstājoties pie aptiekas skatloga. Jā, apstājās un sevi nepazina.

Viņam pretim raudzījās pavisam svešs un daudz pieaugušāks zēns.

* * *

Viņi piektās klases puikas satiekoties jau rokojās kā stāvu zemāk vidusskolnieki.

-   Sveiks, Jāni!

-   Sveiks, Elmār!

-   Sveiks, Kārli!

-   Sveiks, Elmār!

-   Sveiks, Sprūdiņ!

-   Sveikiņi, sveikiņi… Sprūdiņam bija miklas, lipīgas plaukstas, un Elmārs pēc rokas sniegšanas viņam vienmēr savu delnu slepus noslidināja gar sāniem, līdz tā kļuva sausa. Bet šoreiz, liekas, Sprūdiņš to pamanīja. Viņš atkāpās kādu soli un nopētīja Elmāru no galvas līdz kājām.

Šodien Elmāru vēl vairāk sabiedēt nebija iespējams! Viņš, neomulīgi jūtoties savā jaunajā uzvalkā, tā vien trīcēja, ka tik kāds viņu nenodēvētu par Zaļo Pūķi, Zaļo Nāvi vai, atceroties kādu spoku stāstu, par Zaļo

Rūķīti…

Bet Sprūdiņš, novērtējis Elmāru ar pētošu skatienu, neizvēlējās ne vienu, ne otru, ne arī trešo sakāmo, uz kuriem Elmārs jau bija gatavs. Viņš tik caur zobiem novilka:

Zaļā Menca! Un ātri aizgriezās.

* * *

Zaļā Menca! Za-ļā Men-ca! Zaļā Menca… Vai tad mencas ir zaļas?

Viņš nebija nekāda tur Zaļā Menca! Vienkārši tāpēc, ka nebija! Tāpat kā, patiesību sakot, Sprūdiņš nebija nekāds Sprūdiņš! Vismaz pirms gada arī starpbrīžos un pēc stundām viņu sauca Aleksis. Un droši vien arī tagad viņš uz šo vārdu labprāt atsauktos, ja vien kāds tā dēvētu. Tomēr kopš tās dienas ceturtajā klasē, kad daži zēni garajā starpbrīdī aizspundēja no iekšpuses klases durvis un pa šauru spraudziņu laida vien iekšā citus puikas, kuri tusnīdami tika klasē, bet apaļīgais Aleksis iesprūda, viņa vārdu pēkšņi aizmirsa, jo bija piedzimis Sprūdiņš. Aleksis gan vēl pirmās dienas pēc jaunā vārda došanas katram, kas klausījās, skaidroja, ka viņš aizķēries aiz durvju roktura un tāpēc nav ticis iekšā… Bet tas neko nelīdzēja Sprūdiņš palika par Sprūdiņu, Aleksi atstājot vien skolotājiem.

* * *

"Un vai tagad būtu piedzimusi Zaļā Menca?" Elmāra visdrūmākās pārdomas pārtrauca skolotājas ienākšana ar liecību kaudzīti rokās.

-   Kādi jūs šodien esat saposušies! Skolotājas skatiens slīdēja pāri meiteņu baltajiem priekšautiem, zēnu vējablūzēm un apstājās tieši pie viņa Elmāra… Viņš no savas vietas loga rindā vērās skolotājai pretim tik sabiedēti un stingi, ka viņa, vien izteikusi: Bet… tūlīt pievērsās liecību došanai.

Aplaizījis sausās lūpas, Elmārs pēkšņi atviegloti iesmējās.

-   Par agru tu priecājies, par agru, arī pārvarējusi neērtību, skolotāja jokoja, sagaidi ceturkšņa atzīmes un tad…

-   Viņš jau zina, ka būs teicamnieks! kāds sauca no aizmugures.

-   Kad vakarnakt rakstīju liecības, man vis tā nelikās, skolotāja attrauca, bet tas Elmāra labo noskaņu neietekmēja ne par naga mellumu. Tādā pašā priecīgā omā viņš, pēc brīža izsaukts, devās saņemt savu liecību un, atpakaļ nākot, jau iegrimis atzīmju pētīšanā, aizķērās aiz kādas ejai pārstieptas kājas. Sprūdiņa smīnīgās acis pēkšņi atradās viņam pavisam tuvu un arī čuksts bija skaidri saprotams:

-   Za-ļā Men-ca… tas skanēja.

* [21] *

Vai viņam, mājup ejot, bija grūti izmest to nieka līkumu gar tirgu?

"Jāpaskatās, kas jauns šarās*!" viņš pats sevi mudināja.

Garām dārzeņu galdiem viņš nonāca pie gaļas stendiem, bet ne karbonādes, ne ribiņas, ne arī žāvēti cibuki viņu neinteresēja! Vēl tālāk pie svaigām un saldētām zivīm viņu kājas pašas aiznesa. Pārdevēja lielām, apsārtušām rokām tobrīd pārbēra pakusušā ledū peldošās reņģes no vienas kastes otrā.

-   Ko jaunskungs vēlas? viņa pacēla acis un pavisam mīlīgi apjautājās.

-   Vai jums… Elmārs pēkšņi sastomījās. Vai pārdošanā ir…

-   Nu, drošāk! Ko jaunskungs tādu īpašu vēlas?

-   Mencas! Elmārs spēra ārā.

-   Protams, ir mencas! Pārdevēja devās uz garās letes tālāko galu, un Elmārs viņai paklausīgi sekoja. Apstājusies pie zemas kastes, pārdevēja svārstīja rokās paprāvu zivi ar lielu galvu:

-   Cik iesvērt?

Elmārs blenza te uz zivs plato muti, te uz spēcīgo asti, te aplūkoja mencas muguru un sānus, kas nebūt nebija zaļi. Brūngani sudrabota zivs… Bet ne zaļa!

-   Pavisam svaigas, šodien pusdienlaikā atvestas. Pārdevēja izrādīja nepacietību. Cik tad ņemsiet?

-   Es nemaz īsti nezinu… Elmāram kaut kā vajadzēja izkļūt no šīs kļūmīgās situācijas. Vēl apdomāšos…

Pārdevēja iemeta mencu atpakaļ kastē, bet tomēr nerimās:

-   Varbūt jaunskungam ar tik smuki zaļu ancūgu vairāk piestāvētu… šī te zaļsvārce? Pārdevēja no letes apakšas izvilka kādu nelielu līdaciņu.

-   Muļķis! uz to Elmārs viņai atbildēja un tālāk turpināja jau pie sevis: Menca nav zaļa! Ne tuvu zaļa. Līdaka!!! Zaļā Līdaka! Elmārs Līdaka šovakar dosies uz skolas vakaru.

* * *

Deju sākumā pie aktu zāles durvīm kā parasti bija drūzmēšanās. Elmārs uzmanīgi spraucās cauri zēnu grupiņām, līdz nonāca deju plača pašā malā. Meitenes gaidoši sēdēja gar zāles sienu un ik pa laikam, sabāzušas kopā galvas, iespurdzās. Bet ne jau par viņu spurdza un ķiķināja! Par deju sākumu priecājās, par tiem zēniem, kas vēl pogāja ciet kreklu augšējās podziņas un saraustīja uz leju vējablūžu stūrus, lai tūlīt, tūlīt stingriem soļiem dotos pāri zālei un uzlūgtu jau iepriekš noskatītās. Un viņš, Elmārs Līdaka, arī, gar jaunā uzvalka bikšu starām vēl nospodrinājis kurpju purngalus, droši devās uzlūgt klasesbiedreni Anitu un nemaz pat nesarāvās, kad viņam aizmugurē Sprūdiņa izpildījumā atskanēja:

-   Zaļā Menca!

Turklāt šoreiz jau pazīstamo teicienu vēl papildināja nepazīstamu balsu smiekli.

Dejojot ar Anitu, Elmārs vadīja meiteni gar skatuves malu turp un atpakaļ, turp un atpakaļ. Bet deju starplaikos, vairīdamies atgriezties pie zāles ieejas durvīm, apmetās turpat netālu uz skatuves kāpnītēm. Par laimi, pēc dažām dejām uzlūdza meitenes, un nu Elmārs Līdaka jau atļāvās droši apsēsties Anitai līdzās.

Kad pieteica aplausu deju, Elmārs atkal pirmais paklanījās savai šīvakara deju partnerei, bet griezt valsi zāles vidū tik un tā neuzdrošinājās. Tomēr arī šī piesardzība viņu neglāba.

Klip klap! drīz vien atskanēja viņam pie pašas auss. Zaļā Menca, tagad es padejošu ar Anitu!

Un, pirms Elmārs noņēma savu roku no Anitas vidukļa, viņš arī meitenes sejā pamanīja tādu kā smieklu dzirkstīti.

* * *

Dejas ievilkās, un viņam, vārtu ēnā ielīdušam, sāka salt. Uzslējis žaketes apkakli un rokas dziļi iebāzis ērtajās sānu kabatās, viņš žonglēja no kājas uz kāju, vismaz tā cerot mazliet sasildīties.

Skola kā katls garaiņus pa durvīm izlaida projāmgājēju pulciņus. Vairāki dejotāji uz mājām devās pa pāriem. Elmārs dusmīgi iecirta zobus apakšlūpā un uzrāva salstošo muguru kūkumā.

Vēl tikai brītiņu, vēl paciesties kādas desmit nieka minūtes!

Jā!!! Sprūdiņš, kaut ko jautru uz atvadām vēl uzsaucis citiem klases puikām, varen apmierināts viens pats gar žogu nāca viņa virzienā. Un Elmāram pilnīgi negaidīti izdevās izlēkt Sprūdiņam tieši priekšā…

Zaļā Menca, tu? viņš bija tik pārsteigts, ka atsprāga soli sānis, bet Elmārs tikpat veikli atkal atradās viņam pretī un, roku dūrē nesavilcis, no visa spēka cirta pa vaigu. Sprūdiņš, nogāzies uz ietves atmuguriski, aizsedza ar plaukstām seju un iegaudojās kā suns uz mēnesi. Tas bija tik pārsteidzoši un šausminoši, ka Elmārs apcirtās un drāzās prom… Bet pēc neliela gabaliņa, šķērsojot tramvaja sliedes, kas šeit iegriezās depo vārtos, viņam paslīdēja kāja, un, izpletis rokas, lai saglabātu līdzsvaru, viņš visā garumā noplanēja uz sliedēm. Visvairāk, liekas, bija cietis labās kājas ceļgals. Uztrausies stāvus, viņš zem tramvaju depo vārtu spuldzes, kas šūpojās vējā, nu redzēja ceļgala vietā pārplēstas bikses un visu staru līdz apakšai nosmērētu ar kaut kādu melnu ķepi. Elmārs vēl mēģināja bikses ar plaukstu tīrīt, bet arī tā no sliežu ķepes tūlīt kļuva melna un smirdīga. Neziņā, ko darīt, viņš netīro roku kādu mirkli turēja atstatus no sevis, tad pēkšņi sāka slaucīt gar ērtās, pirms brītiņa vēl jaunās žaketes sāniem.

Zaļās Mencas vairs nebija! Tikai drusciņ smacēja dusmas un baidīja skaidrošanās ar mammu.

CŪKPRIEDE

Kad viņš pēc uzcelšanās iznāca virtuvē, uz galda stāvēja iepriekš neredzēts puķu pods sarkana alpu vijolīte.

Mamma, kas, liekas, tikai nesen bija pārradusies, atkal gatavojās promiešanai un steidzīgi smērēja viņam brokastu sviestmaizes.

-   Elmār, viņa ierunājās un tad mirkli klusēja. Tev šodien būs jābrauc apsveikt omammu.

-   Šodien? viņš laiski pieslāja kalendāram un noplēsa viscaur ar sarkanu apdrukāto lapiņu. 8. marts Starptautiskā sieviešu diena, viņš lasīja un pēkšņi atkal sajuta savus sāpīgi sadurstītos pirkstgalus uz šiem pašiem svētkiem pirms nedēļas mammai darbmācības stundā ar krusta dūrieniem šujot raibu adatu spilventiņu… Bet, tā kā tas jau bija uzdāvināts iepriekš, tad šis rīts ne ar kādu apsveikšanu nudien vairs nesaistījās…

-   Pirms kara, mamma pašlaik lika sviestmaizēm virsū desu, māmiņas mēs gan sveicām Mātes dienā, maija sākumā, bet tagad citi laiki un arī citi…

-   …tikumi. Elmārs šo teicienu labi zināja no iepriekšējām reizēm. Bet vai tad man vienam jāapsveic visas māmiņas? Elmārs ar čības purngalu uzvilka uz grīdas lielu jautājuma zīmi.

-   Nu ko tu padarīsi, ja paps no komandējuma atgriezīsies tikai vakarpusē! mamma beidza darboties ar maizēm un no sakarsušā bleķa trumuļa, kas čīkstēja plīts malā, uzlēja verdošu ūdeni piparmētru lapām viņa krūzītē.

-   Un man arī šodien jādodas uz darbu citādi patiešām nepaspēšu laikā nodot gada bilanci.

Gada bilance! Gada bilance… Šo grāmatvežu biedu viņš labi pazina un iedomājās vēl briesmīgāku par… angīnu, nē, par gripu ar vējbakām kopā, kad sāpēja galva, bija slikta dūša un ilgstoši ne ar vienu nedrīkstēja satikties.

-   Bet kā es pie tās omammas nokļūšu? viņš tomēr vēl nevarēja samierināties un žēli iečīkstējās.

-   Ar pusdienas vilcienu turp, ar vakara atpakaļ! -

Arī par to mamma bija padomājusi.

* * *

Žilbinošā marta saule tomēr nebija pārvilkusi kupenas ar sērsnu, un, tikko Elmārs noslīdēja no ceļa, tā slēpes stiga irdenajā sniegā un alpu vijolīte mugursomā dauzīja viņam pa ribām: nepakrīti, nepakrīti, nepakrīti…

Un viņš arī centās neslidināja platu soli, atspērās uzmanīgi un tik vienreiz pieļāva, ka slēpes sametas krusteniski. Tomēr arī šoreiz nenoplanēja guļus. Vienīgi, uzstutēdamies nūjām, palika sakumpis un aizelsies. Nu varēja mierīgāk pavērties visapkārt. Viņš stāvēja pie stigas, kuras otrs gals ātri vien sasniedza dzelzceļu. Paslēpojis vēl dažus metrus tālāk, viņš atklāja, ka paklupis gandrīz iepretim Cūkpriedes stigai, kā to sauca vietējie, jo tieši pie dzelzceļa, kur šī purvainā stiga beidzās, auga liela, veca un žuburaina priede, kuras resnākajā zarā Pirmā pasaules kara laikā atrasts karājamies kāds nepazīstams vīrs.

Citi vēl mācēja stāstīt, ka tuvējais mežsargs vīru izņēmis no cilpas un turpat zem priedes arī apracis. Bet, kad pēc pāris gadiem kara gūstekņi spalgā ziemas salā priedei garām būvējuši dzelzceļu un dažus kilometrus augstāk daudziem mirušajiem iekārtota kapsēta, no cilpas izņemtais it kā pārapbedīts tur. Bet kāpēc tad viņš vēl joprojām nerada mieru un spokojoties ik pa laikam atgādināja par sevi? To Elmārs nesaprata un pat tagad gaišā, saulainā dienā nodrebinājies sparīgi atsāka slēpošanu.

* [22] *

Pagalmā gar siena šķūni rosījās opaps. Kājās viņam bija lieli, biezi, tā kā no pelēkas vilnas vai drēbes taisīti zābaki…

-   Ko brīnies? Laukā bija iznākusi arī omamma. Kā viņš Sibīrijā pierada nēsāt tos vaļenkus*, tā arī tagad ziemās vairs neiztiek bez tiem.

Nu tikai Elmārs atjēdzās, ka nejau vaļenkus skatīties viņš braucis!

…Koši sarkanā alpu vijolīte omammas virtuvē uz trīsrūšu loga palodzes visu apkārtējo pārvērta gandrīz līdz nepazīšanai grīdas klons it kā pavēra platākas tumšās plaisas, apkvēpušie griesti nolaidās zemāk, virtuves aukstais skapis savas eņģes čīkstināja daudz griezīgāk, bet plīts, vecā plīts kā čukčukbānītis ik pa laikam izpūta gaisā dūmu mutuļus.

Protams, omamma arī visu to uzreiz sajuta!

-   Tā redz' mēs te dzīvojam… Ko var darīt, ja savās mājās atpakaļ vairs netiekam. Vai gaļu ēdīsi? Viņa tālāk vairs nežēlojās un no bieza, brūna speķa šņāpa nost šķēli pēc šķēles. Izcepšu arī kādu olu. Vistas, kā par brīnumu, mums šoziem dēj un dēj.

Bija ienācis arī opaps un sniegainos velteņus dauzīja pret klonu:

-   Kā saule laižas zemāk, tā sals uzreiz piekniebj. Kad tu dosies uz vilcienu, sniegs droši vien jau gurkstēs.

Un, lai kā Elmāram par to negribētos domāt, arvien

vairāk tuvojās tas brīdis, kad būs jāiet uz staciju.

* [23] *

-   Pa ceļu un ar slēpēm i nemēģini! Omamma bija nepārliecināma. Tagad, tumsā, vienīgā normālā iešana ir pa sniegā iemīto taku gar dzelzceļa uzbērumu.

-    Garām Cūkpriedei? Elmārs patiesās šausmās pārjautāja. Andersons no "Priežkalniem" tur vēl pagājušajā vasarā vairākkārt redzējis spokojamies!

-   Viņam droši vien rādījās izdzerto pudeļu kakliņi! omamma dusmojās. Ka es tev saku: slēpes atstāj pie mums un pa taku pusstundas laikā būsi stacijā. Tālāk viņa komandēja opapu: Ģērbies un pavadi puiku līdz dzelzceļam!

"Bet ja nu mirušais vēlāk nemaz nav pārvests uz kara gūstekņu kapiem un atdusas tepat vien, zem priedes saknēm?" Elmārs pār plecu atskatījās atpakaļ un, liekas, pat tagad dzelzceļa malā saskatīja apšu puduri, kas tālumā iezīmēja veco kapu vietu.

Nedaudz ierāvis galvu plecos, viņš pa gulšņiem klumburēja tālāk, bet jau zināja, ka tūlīt, tūlīt no tumsas jāiznirst Cūkpriedes resnajam stumbram un mezglainajiem zariem. Un, kad tas pēkšņi notika, viņš jau bija gatavs uz visu satikties ar zaļi plīvojošu spoku vai blējošu, ragainu galvu, redzēt ugunīgas mēles, kas spēji apņemtu priedi no saknēm līdz pat galotnei… Bet… bet… Cūkpriede vienkārši stāvēja kā stāvējusi, krēslas pelēkā dūmakā ietīta. Un nekas šausminošs nenotika! Vien briesmīgi dziļš klusums visapkārt. Tik dziļš, ka pārvērtās zumēšanā. Turklāt tas bija vēl nomācošāk nekā visas iepriekš izdomātās šausmas kopā. Elmārs no bailēm juta kāju pirkstus notirpstam. Kā glābiņu meklējot, viņš atskatījās uz to pusi, no kuras bija nācis, un nu aiz augstā apšu pudura, kas, viņaprāt, iezīmēja vecos kara gūstekņu kapus, debesīs pamanīja iezaļganu ņirbumu… No turienes bija jābaidās! No turienes! Un viņš lēkšus, milzu soļiem sadomāja paslēpties aiz tuvējā dzelzceļa līkuma, kur stacijai vairs nevajadzēja būt tālu.

Viņa smagos bučos ieautās kājas uztraukumā bieži vairs netrāpīja tieši uz gulšņiem, bet uzšķārdīja uzbēruma sniegu, ķērās aiz kabām, ar kurām bija piestiprinātas sliedes, slīdēja uz pārmiju oļiem līdz vienā mirklī nenoturēja viņu vairs stāvus, sāpīgi iegāžot starp sliedēm.

Nu viņa izmisīgajā skrējienā sakarsušais augums sajuta, ka gulšņi un sliedes abās pusēs drudžaini vibrē… Un, kad viņš pacēla galvu, pakausi vēl arī nolaizīja zaļgani alkains gaismas kūlis, kas lēnām cēlās augstāk un augstāk, līdz beidzot jau izgaismoja meža līkumu ar staciju tepat blakus.

Vilciens! Neapturami tas tuvojās savam pienākšanas laikam.

Nolēcis no uzbēruma un kūļādamies pa izbradāto sniega taku, biļeti nopirkt viņš pat vairs necerēja, bet paspēt uz pēdējo vagonu to vēl varēja pamēģināt.

SATURS

Piešu Vīrs ; Kaza ; Ogļu Vecis ; Pliņķītis ar bučošanos ; Divi apelsīni ; Uz zušiem! ; Vecā līdaka ; Trīs apaļas stundas ; Alnis ; Ella un vardes ; Piecdesmit divas! ; Gliemežvāki un akmentiņi.; Avīžu kiosks ; Zaļā Menca ; Cūkpriede

[1] paltraks garš, plats apģērbs.

[2] magaričas cienasts, kad noslēgts kāds darījums vai līgums.

[3] raz, dva viens, divi (krievu vai.).

[4] "pobeda" pēc kara populāra Padomju Savienībā ražota vieglā automašīna.

[5] godčen goda vārds (žargonā). Izrunā ar uzsvaru uz otrās zilbes.

[6] raf, ZIL, GAZ populāras padomju laika automašīnas, ar kuru marku ātru atšķiršanu zēni vienmēr lepojās.

[7] tikai pēc daudziem gadiem Elmārs uzzināja, ka to sauc par flomāsteru.

[8] pliņķītis paslēpes.

[9] taisīt feirāmu beigt darbu, mest mieru (no vācu vai.).

[10] tomasa maina rīda romāns "Oceola seminolu virsaitis".

[11] vai ļoti sāp kakls? (krievu vai.)

[12] tutenis nazis (sar.).

[12] dūži miliči (žargonā).

[13] staļinkūka forma cepta rupjmaize, saukta ari par ķieģelīti.

[14] zis tolaik padomju savienībā ražota daudztonnu pažizkrāvēja nosaukuma saīsinājums.

[15] dačuma daudz (žargonā). Izrunā ar uzsvaru uz vārda beigām.

[16] nodrefoties nobīties (žargonā).

[17] nepašpegot nepakāpt (žargonā).

[18] godžen goda vārds (žargonā).

[19] turi viņu! (krievu vai.)

[19] liepājas ezerā salas jau izsenis dēvē par kalvēm.

[20] lietuviešu ražotie sausie zupu koncentrāti.

[21] Šaras tā vecie liepājnieki sauca tirgus skārņus.

[22] vaļenki velteņi (krievu vai.).

[23] * *

Sniegs atblāzmoja pelēkās debesis, un gājiena sākums nemaz tik baiss nelikās.

Pāris reižu paklupis, Elmārs izbradāto taku nomainīja pret uzbērumu. Pa notīrīto sliežu vidu nu iešana viņam veicās labāk. Tomēr, vai viņš to vēlējās vai ne, tuvošanās Cūkpriedei gan pagausināja viņa soli, gan domas piesaistīja pirms daudziem gadiem notikušajam.

Content

Rungulis Māris Zaļā menca

PIEŠU VĪRS

KAZA

OGĻU VECIS

PLINKĪTIS AR BUČOŠANOS

DIVI APELSĪNI

UZ ZUŠIEM!

VECA LĪDAKA

TRĪS APAĻAS STUNDAS

ALNIS

ELLA UN VARDES

PIECDESMIT DIVAS!

Ceļā

Pirmā nakts

Sacensības

GLIEMEŽVĀKI UN AKMENTINI

AVĪŽU KIOSKS

ZAĻĀ MENCA

CŪKPRIEDE

SATURS