Bigadere Anna

Atis Doku

Anneles stāsti. Mans dzīves rīts

DOKU ATIS

MANS DZĪVES RĪTS

ANNA BRIGADERE

ANNELES stĀsti

DOKU ATIS

MANS DZĪVES RĪTS

Atmiņas iz bērnu dienām

M ans vectevs neesot bijis necik liels no auguma — tāds vidējs cilvēks. Bet man, zēnam, viņš izlikās liels, liels. Es domāju, ka neviena vairs otra tik liela nav kā mans vectēvs. Un vecs bez gala ar'*[1] man viņš izlikās. Bet tur bij vēl viens otrs tēvs, tas vienreiz bij atnācis uz mūs' māju rutku pirkt, dēls šim ēst nedodot, un tam bij tādā baltā koka dozītē* brilles glabājamas; viņš, lūk, bij liels grāmatnieks: izlasīja, lai kāda grāmata gadījās, — tad tas gan man izlikās vēl daudz vecāks nekā mans vectēvs. Bet tas atkal bij mazs no auguma un klibs vēl klāt. Mūsu ļaudis viņu sauca par klibo Bozīti un mūs, bērnus, reizām* ar šo baidīja: «Nu, nu, tā vien jūs te trakojiet. . . atnāks klibais Bo zīts*, iebāzīs maisā . . Bet Bozīts bija gluži nevainīgs cilvēks tādās lietās, un maisa viņam nebūt nebija — to jau es biju smalki izpētījis; man tik nāca smieklis*, kad viņš ziem'* svētdienas rītos pārrausās pār

mūsu slieksni un klepodams un elsdams sacīja labrītu; tad man katrreiz ienāca prātā mīkla: «Mazs, mazs vecīts ar kaula kažociņu,» — un tad es varēju smieties. . . zināms, klusiņām, pats savā nodabā — slotiņa, redz, aiz sijas. . . Bet rokas bij Bozīšam tikpat lielas kā manam vectēvam; un Bozīšam rokas trīcēja, kad viņš vilka baltajai briļļu dozītei vāku vaļā. Es domāju: būt'* viņš labāk man to dozīti atdevis! Mans tēvs reiz teica — nez kā tur tā runa bij sanākusi — , Bozīts ar tāpat reiz esot jauns bijis; to mans tēvs teica uz lielajiem cilvēkiem, bet es pie sevis nodomāju, sak, tas nu gan nevar būt tiesa, jauns viņš gan nav bijis, tas velti! Tāpat atkal par otras sētas Jēkapu domāju, ka tas nekad vecs nebūs. Kā gan otras sētas Jēkaps tad izskatītos, ja viņš būtu tik vecs kā Bozīts! Nē, tas nevar būt! Nu, lai, par piemēru, uzvelk Bozīšam otras sētas Jēkapa spīdošos zābakus kājā, lai apliek viņam Jēkapa «kažmēra»* šalli ap kaklu, lai iesprauž viņam Jēkapa «jaktspīpi»* bezzobu mutē, lai pakar Jēkapa plinti plecos … ei, tur jau zirgam jāsmejas! Nē, tas nevar būt! Bozīts nav jauns bijis, un otras sētas Jēkaps ar' nebūs vecs — nekad un nekad! Mans tēvs tur maldās nežēlīgā modē. Jeb ar' viņš to tik tāpat joku dēļ stāsta?

Nu, bet nu atkal pie vectēva. Cik es no viņa atminos? Mazu liet. Laikam tā kādas reizas trīs četras viņu tiku redzējis. Bet tā — pasacīt, kāds no ģimja bij, kā runaja,'kāda bij balss, — to vairs nevaru iedomāt. Vienreiz, atminos, stāvu ērkšķu krūmā aiz zedeņiem un šķinu ogas. Nāk vectēvs gar klēts stūri — trepes pār pleciem, cirvis vienā roka, bet otrā kādi trīs mazi putniņi — visi trīs beigti, galviņas vien uz leju nokārušās kā zvārgulīši. Mani ieraudzījis, vectēvs saka: «Nācu, dēls, še putni, pacilā un tad atdod kaķam!» Putnus izmīlināju un tad beidzot, paaicinājis kaķi, tam visus trīs nometu priekšā. Bet — ak tavu šausmu! — ar kādu bezgalīgu negantību kaķis viņus cit'* pakaļ cita sagrāba mutē un rūkdams aizskrēja! Man aiz žēluma vai raudas paspruka. Bet tās jūtas drīz pārgāja — ko tur par beigtiem putniem . . . blēņas! Tomēr putnu domas neizgāja vis tik drīz no galvas; es sāku gudrot, kā gan cilvēks var putnus noķert. Cilvēks taču, kā zināms, nav nekāds gaisa skrējējs. Vectēvs ar' nav nekāds gaisa skrējējs, bet kā viņš bij varējis tos trīs putnus saķert? Beidzot izgudroju gan. Vectēvs, protams, būs notaisījis lielam, garam kokam asu galu, kadā vieta paslēpies, nogaidījis, kur šie skrien pa gaisu, un tad tos nodūris. Ka vectevs zvirbulēnus, šķūņa jumtu lāpīdams, bij no perēkļa izņēmis — kas to man teica? No putnu duramās kārts manas domas virzījās atkal uz citu kaut ko tādu garu; es domāju tik tā: nezin, kad visas pasaules adatas saliktu cit' citai galā, vai tad sniegtos līdz debesīm? Debesis, es domāju, tik augsti, cik līdz musu verstes* stabam tāļu*, t. i., pēc maniem vēlākiem aprēķiniem — nepilnu versti. Bet lai tas paliek; stāstīšu atkal, cik zināšu, par vectēvu. Vienreiz mūs' māja bij laikam ta kā kāds «gods»*: cilvēku bij lieli* daudzi istabā, visi runājās un smējās, uz loga bij pudele, pusē ar brandvīnu, un glāzīte, tāda ar kāju, tai līdzās. Visur istabā bij ļoti skaisti: griestos bij piesprausts visādu skaistu papīriņu un skuju. Arā bij pulka kamanu un svešu zirgu, ar deķiem apsegtu; tie ēda sienu, ka skraukstēja vien; citiem bij kules galvā uzmauktas. Un pa pagalmu mazi puikas mētājās ar sniega pikām, vienai mazai meitenītei viens puika iemeta ar sniega piku par aci, un tad meitenīte sāka raudāt. Man ārā tā nepatikās, man jau labāk gribējās dzīvot istabā un skatīties lielajos cilvēkos. Visi citi no drēbēm bij gandrīz tādi paši kā mans tēvs, cepures visiem bij galvā; bet tie divi viesi bij savādi, tie vienmer dzīvoja bez cepurēm, un viņiem bij pie svārkiem uz muguras katram pa divas pogas. Bet par tām pogām es vēl tik daudz nebrīnījos kā par to balto papīru, kas abiem kungiem bij aiz svārkiem aizbāzts pret pašām krūtīm. Es domāju, nezin priekš kam tur tāda balta papīra vajadzīgs. Bet es drīz vien ievēroju, ka «papīrs» daudz skaistaki piederas, nekā kad kaklautiņš apsiets tai vietā tā kā tiem citiem viesiem un manam tēvam. Tas viens kungs — tas, kas tas mazākais, — bij vēl skaistāks nekā tas otrs, viņam bij di vēj'* kurpju kājā: ko nāca no āra istabā, tad tās vienas nomauca, ko atkal no istabas gaja ārā, tad uzmauca. Ak tavas skaistas kurpes sarkanām iekšām! Un tās otras kurpes, tās, ko viņš vienmēr paturēja kājā, — tās bij tadas maziņas, maziņas. Bet visērmotākais bija tas: sitam kungam bij svārku pogas caurumā pie strīpainas lupatiņas piekārta tāda dzeltena nauda. Viena «viešņa» piesēdās kungam līdzās un sāka ar viņu runāties; tikām runājās, runājās, kamēr sāka raudāt, tad saņēma kungam aiz naudas un naudai iedeva mutes*. Es domāju, ka cilvēkiem vien mutes jādod, bet drīz es mācījos atzīt un pat piedzīvot, ka ir tādām lie tām mutes jādod, kas nav cilvēki: lūk, naudai, tad vel maizes gabalam, kad tas no galda netīšus zemē nokrīt, un trešā lieta - žagariem. Jo es pats vēlāk kādreiz tiku dabūjis šai trešai «necilvēcīgai» lietai mutes dot. Jā, bet es nemaz netieku pie vectēva. Otrs skais tais kungs sēdēja uz mūrīša — sēžoties pacēla svārkus uz augšu, es nodomāju: e, kāds bezkaunīgs cilvēks! — un runājās ar manu vectēvu. Sis kungs ar' bij bez cepures, bet vectēvam bij liela, gara, melna cepure galvā ar tādām platām malām. Viesis runāja lielu, garu runu,

visādi izlocījās — ir uz priekšu, ir atpakaļ — un parādīja ar pirkstu vectēvam mutē un atkal pats sev mutē; reizām dūra ar pirkstu mūrītī, reizām atkal grūda griestos, bet griesti bij augsti; tad atkal uz vienreiz ātri pietrūkās kājās un rādīja ar roku — tik un tik esot augsts no zemes … es jau nezinu, kas tas tāds tik augsts esot, bet kungam tā rādīšana tā iznāca; un tad atkal viņš mudīgi atsēdās uz mūrīša, bet nu aizmirsa svārkus atklāt, pārsvieda vienu kāju pār otru un atkal runājās ar vectēvu tāļāk. Bet vectēvs kungam nekā daudz pretim nerunāja, tikai smīnēja vien un reizām pakustināja galvu, un lielajai cepurei mala patrīcēja. Te tad nu es atminos savu vectēvu otrreiz redzējis — lielu, vecu vīru ar drusciņ smaidošu ģīmi un ar «rum- bainīcu»* galvā. Sitā ir vienīgā reiza, kur sava vectēva ģīmja vaibstus kaut cik varu tā kā apjaust savā garā, bet tomēr ne tik noteikti un ne tik skaidri, ka es vectēva ģīmi, ja būtu daiļnieks*, varētu gleznot.

Vēl kāds pāris gadījumu ar vectēvu. Vectēvs guļ gultā un saka man: «Dēliņ, pado'* man to kūju, kas tur, ek, kaktā.» Es viņam padevu. Tā bij tāda balta, apliektu galu. Sī vectēva kūja vēl gan ilgi

stāvēja uz kambarīša augšas, jau kad es biju liels puisis un kad vectēva sen vairs nebija. Vectēvs paņem kūju, pieslien pie gultas un tad pats tā stīvi pieceļas sēdus gultā. Nu viņš brītiņu pasēd un tad ceļ kājas pār gultas malu pāri. Man bij brīnums, par ko vectēvs tā dara; vai viņš gan nevarēja uzreiz piecelties, ko tur tik ilgi pūlēties? Jā, bet tas laikam tādēļ, ka vectēvs tik briesmīgi garš. Būtu vectēvs tik īss kā Kristiņa, mana mazā māsa, tad viņš uz reizas pieceltos. Es laikam vectēvam šo savu «padomu» ar' izsacīju — nevaru vairs skaidri atminēties. Vectēvs nu saturējās abām rokām pie kūjas un tad piecēlās uz kājām. Nu viņš pameklēja, kur svārki, uzmeta tos uz pleciem un tad sacīja man: «Iesim nu, dēls, dārzā, es tev norādīšu, kuras lai paliks tavas ābeles.» Un tad mēs abi gājām uz dārzu. Vectēvs man rādīja, kuras esot viņa ābeles, kuras vecmātes un kuras mana tēva. Savas šis nu atdošot man — par piemiņām. Un, tā runājot, ar roku rādot, nez kā misējās, kā ne — vectēvs pakrita visā savā garumā pie zemes. Es sāku pilnā kaklā smieties; es vēl tādu «joku» nebiju redzējis un nevarēju ne izbrīnīties, kā gan liels cilvēks

var pakrist tīri tāpat ka Kristiņa: iet, iet i — pļaks! — zemē. Vectēvs piecēlies ar' drusciņ pasmējās un sacīja: «Nesmejies vis, dēls, tā jau veci krīt, veciem jau nav spēka.» Bet nu es domāju: pag, jālūko man ar' krist, redzēs, kā tad būs. Es atrāvos vectēvam drusciņ iepakaļus un — Čaks! — iekritu zālē. «Vectēv, vei še, es ar' zemē!» Vectēvs apskatās, pagroza galvu un pasmīn. Atpakaļ nākot, vectēvs stāstīja citiem ļaudīm, mēs abi esot krituši. Visi smējās, bet es biju varen lepns savā garā: lūk, es ar' tāpat māku krist kā vectēvs. Vectēva novēlētā ābele vēl tagad aug manā dārzā un ik pārgadus nes augļus. Toreiz es, muļķīts, nemaz nesapratu, kādēļ vectevs gāja uz dārzu ābeļu izvēlēt, tāds nevarīgs būdams. Viņš sajuta savu pēdējo stundiņu tuvojamies un tādēļ vēlējās savu piemiņu iedēstīt dēladēla sirsniņā. Un to mans vectēvs ar' ir panācis. Ai, kā vēlos, kaut jel vēl kaut ko vairāk zinātu un atminētos no sava vectēva! Atstāstīšu vēl to vienu gadījumu, kur savu vectēvu vēl tagad varu garā redzēt. Istabas vidū nolikts liels ūdens trauks. . . garaiņi ceļas no trauka uz augšu. Viesi un vecas viešņas ir sanākuši mūs' mājā. Vectēvs guļ gultā. Viesi un viešņas ņem vectēvu, noģērbj pliku, ieliek ūdens traukā un tad mazgā. Visi tādi klusi un mierīgi; citi, kas nemazgā, — tie stāv pie baļļas un raud. Es nevaru saprast, ko viņi te raud. I mana mam- miņa raud. Ir gan ērmota lieta! Es tupu ceļos uz krēsla, krūtis uz krēsla atzveltnes uzspiedis, un skatos brīnīdamies, kas te nu notiks. Viesi ņem vectēvu, izceļ no baļļas ārā un uzliek uz galda. Jā, tagad es zinu un saprotu: vectēvs ir nomiris, nomiris kas nomiris, tur nav ko gudrot.

Un tad atkal bij mūs' mājā pulka viesu un viešņu, kamanu un zirgu, puisēnu un mazu meitenīšu. Atvēra klēts durvis, un tur iegāja tādas lielas, skaistas viešņas — tās esot tantas. Vectēvs gulēja augšpēdu tādā lielā, garā lādē* skaists, skaists saģērbts. Uz krūtīm viņam bij grāmata, bet uz acīm bij uzliktas naudas; un viena tanta piegāja pie vectēva klāt, noņēma no vienas acs naudu un sacīja: labi esot gan. Bet tā otra tanta pielīka pie manis un sacīja: «Kas t'* šitas tāds par žīdēnu ar tiem raibajiem svārkiem?» Man tika dusmas, es atsa- cīju: «Jūs pašas esat žīdietes!» — «O, o, kur nu tik lepns!» skaistā tanta man pārmeta un pasmējās.

Sī mana pēdējā atmiņa no vectēva; vairāk nekā nezinu pastāstīt. No vecmātes man ir palicis daudz vairāk prātā nekā no vectēva. Viņa par vectēvu bijusi daudz jaunāka un vectēvu pārdzīvoja par daudz gadiem. Kad vecmāte ar manu tēvu kādreiz sabārās, tad es savā prātā nodomāju: «Nu jā, tā jau iet ar tām pamātēm.» Man bij stāstīts, ka mana tēva īstā māte nomirusi, manam tēvam mazam esošam; šitā esot viņam tik tāda pamāte. Bet man viņa bij laba. Kad vecmāte sēdēja pie ratiņa un vērpa linus, tad es daudzreiz stāvēju viņai līdzās un glaudīju ar plaukstiņām viņai vaigus, un pētīju viņas

ģīmi no vienas vietas. Vaigi vecmātei bij grumbaini, bet ļoti mīksti un silti, tādēļ ar' man patikās tos glaudīt, īpaši tādās reizās, kad no lauka ieskrēju ar nosalušām rokām. Bet vecmāte tad kļuva sirdīga, viņa papurināja galvu un uzbārās: «I, ka tu te ar saltām rokām . . . vai iesi nost!» Bet, jo šī vairījās, jo es vēl tīšām no vienas puses, no otras, kamēr vecmātei bij jāceļas no krēsla augšā un jāmeklē, kur tas skals, ar ko man iezeltīt pa . . . Zināms, zeltīts jau nu netika nekad, vecmāte tik tādu to modi taisīja, lai tak es ar' jel maz bīstos. Nu, un es ar' biju godprātīgs virs, redzeju, cilvēks negrib vaigu glaudāmu, — neglaudīju ar', bet nostājos par brītiņu, kad vētra bij pārgājusi, vecmātei kā zobens pie sāniem un lūkoju izskaitīt grumbas, kas viņai bij uz vaigiem un uz pieres. Viss ģīmis ar vienām grumbām, tik viena «lieta» līdzena — deguns. Uz deguna nebij nevienas grumbas, bet tur atkal bij tādas kā punktiņas, kā adatas dūrieni — viss degungals kā badīt nobadīts. Kad es vecmātei prasīju, par ko viņai viss deguna gals sabadīts, tad viņa sacīja, lai es eimot* nost. Labi, es ar' aizeimu — man vienalga.

Ir zināma lieta, ka sievietēm ar tādu amatu, kāds manai vecmātei bij, ir daudzkārt izgadiba* satikties ar «reibinošo», tā ka viņas ar laiku iemācās stipri vien šo «iebrūķēt»* un jau ar ilgošanos tik gaida vien, kad atkal radīsies jauna izgadiba pie «reibinošā» tikt. Manai vecmātei — paldies dievam! — šādu izgadījumu netrūka. Iebrauca vien kāds svešs ciemiņš, dažreiz pat naktī, — vecmāte saposās jaunajās drēbēs, aizsēja ķešu* priekšā, iebāza ķešā šņaucamās tabakas pudelīti, pīpīti, tabakas maku un vēl citas nebūt vajadzīgas lietas — i pa vārtiem prom. Es noskatījos pa logu tāds noskumis. Es jau zināju: nu vecmāte atkal ilgu laiku nebūs mājā. Bet viens apmierinājums man bij: vecmāte man arvien ko apsolījās no ciema atnest, tādu labu, un, proti, tādu lietu, kas man taišņi* tai reizā bija visvajadzīgākā, — vai nu nazi, vai tādu mazu svārpstiņu, ar ko izurbt sprungu- līšam caurumu vai kādu skaistu, sarkanu putnu noķert, vai mazu plintīti, ar ko tur to žagatu nošaut no ābeles virsaunes*, un tā vēl dažu citu lietu, kas tai reizā man izlikās par nepieciešamāko. Es domāju: «ciemā» jau viss dabūjams, ko tik vien cilvēks vēlas. Nu, un, kad vecmātei, no ciema pārnākušai, no pieteiktajām lietām neviens nebij, vai tur citiem par to kas jāzina? Gan mēs paši atkal izlīgām, kā redzējām. Viņa man stāstīja, aiznesusi uz ciemu mazu puisīti vai meitiņu, kā kuru reiz — no upes vai ezera, un, lūk, še šito kukuli maziņais licis priekš manis aiznest, viņš jau mani ar' pazīstot. Un tad vecmāte iedeva man gabalu baltmaizes vai kāda cita laba uzkožamā — i svārpsti un naži, un plintes . . . aizmirsās. Bet tik tās reizas man bij bezgala nepatīkamas, kad vecmāte no ciema pārnāca ar žvinguli . . . e, lai dievs nedod! Tad tik domāju: tikpat jau viņai būs jāiet prom uz elli . . .

Otra tāda veca dvēsele, ko es ar' nosodīju uz elli tīri, jāsaka, bez žēlastības, bija vecā Zibenīte. Tā ar' bij tāds meitietis: ko tik spruka pie brandvīna, tad dzēra kā viens lopiņš.

Vienreiz vecmāte pārnāk mājā labi iebaudījusi. Ir tāda kā saskaitusies, ne ar vienu mājas cilvēku nekā nerunā. Es ar', jāsaka, šitādā reizā gandrīz i nedrīkstu tā stāvu vecmātei uzlīst un kaut kāda kukuļa prasīt. Es labāk mierīgs nostājos tumšajā kaktā, raudzīšos, vai tur no tās ķešas ar' ko labu vilks ārā, kad sāks noģērbties. Vecmāte sāk noģērbties: noņem galvas lakatiņu, izpleišķina* — saloka, noraisa pieres autiņu*, izpleišķina — saloka. Nu novelk kamzoļus . . . nu novelk virslindrakus. . . Jā, tur ir tā ķeša redzama. Redzēs, ko tur vilks ārā. Izvelk pīpīti, izvelk pudelīti, spičkas* . . . tās visas vecās un pazīstamās lietas. Bet pēdīgi izvelk kaut ko savādu: ir tāda dzeltena lieta, tīri tāda kā «čaja zāļu»* paciņa, ko mans tēvs māmiņai no Rīgas atveda. Es uz reizas vecmātei klāt un prasu: «Vecmāt, kas tev tur ir tai tašiņā?» — «Tas jau, dēliņ, kartuzis*,» vecmāte man mīlīgi izstāsta, tik mīlīgā balsī, ka es to no viņas šoreiz nemaz nevarēju domāt. — «Ko tad ar to kartuzi dara, vecmāt?» es viņai prasu. — «Vai t' tu nezini? Pīpē bāž un uzvelk gardu dūmu.» — «Ak tā? Nu, tad jau tā ir tabaka.» — «Nē, tā nav tabaka, tas ir kartuzis!» vecmāte tiepjas pretim. — «Nu, tad izkrati to kartuzi maciņā un atdod man to ta- šiņu .» Vecmāte attaisa «tašiņai» galu vaļā un pieliek man pie deguna, lai paostot. Es paostu. Par mazu brītiņu es sāku vien tik sēkāt, kamēr beidzot — žvaugs! — briesmīgs šķaudiens sprūk vaļā. Vecmāte pasaka: «Ui, lai tev dieviņš palīdz!» Nu, tas ir tā. Bet nu jāsāk kartuzis kratīt makā. Labi. Vecmāte ar' krata: vienā rokā tur kartuža tašiņu un ar otras rokas pirkstu sit tā viegli tašiņai pa sāniem, lai kartuzis birst atlocītā makā iekšā, kas uz klēpja. Citu cilvēku neviena istabā nav, mēs divi vien — strādājam savā nodabā un runājam par šo un to. Atminos, vecmāte man stāstīja, kā purva strads* dziedot. Tas bija liels, garš pātars, es nevarēju ar reizas stāstījumu prātā paturēt, tādēļ vecmāte man stāstīja vairāk reižu no vietas. Un, jo vairāk šo purva strada valodu pārrunājām un atkārtojām, jo jautrāki abi kļuvām. Smejos es, smejas i vecmāte. Vēlākos gados, kad es jau pats da

būju «purva strada» dziesmu pavasaros noklausīties (tad jau vecmāte gulēja sen zem zemes), tad man ik reizas kartuža gadījums ienāca prātā ar visu citu, kas ar to sakarā. Bet purva stradam dziesma tīri tāpat iet kā vecmātei tur tas pātars, ko viņa man skaitīja. Protams, vārdus vienkārši, vienskanīgi noskaitīt — tas nav nekā, bet tad tur vajag vietām balsi pacelt augstāki, vietām nolaist, vietām veiklāki izrunāt, vietām apturēt un beidzot aizķērkties — tad būs riktīgi. Un vecmāte to mācēja — lai viņai vieglas smiltis! Es ar' šo vecmātes «strada dziesmu» māku; viņa jauka, dabīga un brīnišķīgi jocīga un skan vārdu pa vārdam šitā:

«Vis' lielie, vis' lielie Par pasaul', par pasauP; Es, pats mazais, Tepat pārtic's. Panēm' cirv', Aizjāj' uz mež', Satik' liel' bried' — Sit' pierē, sit' pierē . . . Trīs gad', trīs gad' Smaganas ed' — A kur gaļļļļa?!»

Jā, tā; tad mēs ar vecmāti triecām ka triecām un smējāmies viens par otru. Beidzot kartuzis bij izkratīts, tašiņa man atdota. Vecmāte apgulās gultā un apsedzās ar deķi. Es piesēdos pie galda un sāku savu «tašu» apskatīt. Vienā pusē ir «vārdi», no tiem es nezinu it nekā, es vēl neesmu «skolots», bet otrā pusē ir bilde: zvērs, pakaļkājās pieslējies. Galva un knābis kā putnam, pakaļkājas gandrīz kā suņam, aste gaisā, ar pušķi galā, priekškājas kā putnam, un vienā priekškājā saņemts tāds ka mūsu lielais dūcis. Bailīgs* zvērs! «Vecmamm, kas šitas tāds par zvēru ir, še ku' šitas uz tās tašiņas?» Vecmāte atmet segu, paceļ galvu drusciņ uz augšu, padomā un tad saka: «Ak tas — tas jau ir tas elles zvērs …» — un atkal apsedz galvu. Man visi kauli notirpa. «Bet viņš taču mums neko nevar padarīt?» es, par laimi, tā nedroši iejautāju. — «Tas! Ko viņš mums var padarīt!» vecmāte nicinoši atsaka un guļ tālāk. Te uzreiz viņa nomet segu, izkāpj no gultas un saka man: «Vai tu, dēls, pa vāciskam ar' māki? Pag, dod šu' man to lapu, es pamācīšu.» Viņa pienāk ar tādiem veikliem soļiem pie manis, parāda ar pirkstu tur pa tām burtu rindām, kas uz manas kartuža tašas, un saka: «Luk, še, kas te rakstīts: jaunskungs ģēger fimber zo.» To izteikusi, viņa atkal mudīgi metas savā gultā un apsedzas ar deķi. Bet man nu atkal bij ko domāt lielas, garas domas un brīnīties lielos, ne mazos brīnumus. Lūk, kas to bij domājis, ka vecmāte ar' pa «vāciskām» māk!

Tik vecs cilvēks! Līdz šim es domāju, ka tik kungi un jauni žīdi māk runāt šo smalko valodu — vecie žīdi vis ne, tie par prastiem priekš tik smalkas valodas. Jā, kad skrīveris, skrīvermadāma, muižas tanta runā pa «vāciskam», tad es tur nebūt nebrīnos — tie ir visi kungu cilvēki. I man viens radinieks — es nesaukšu pie vārda — runāja reiz ar Benjaminu pa «vāciskam» (viņš gribēja manai lielai māsai nopirkt kādu rakstāmu lietu): «Griffel far griffel, un bleistij far bleistij . . .» Jā, viņš ir skolots cilvēks, astoņi gadi sagāja draudzes skolā, kā nu tas tev nemācēs? Bet vecmāte?! Sis vecais cilvēks, kas tur zem tā deķa tagad svelpj un krāc . . . Tad jau vecais Kackis, kas ar tiem stopiem* un lukturiem, un «pijkannēm»* apkārt braukā, žvargst vien, un, kas manai mammiņai reiz iedeva mazu, mazu kliņģerīti un man otru, tad jau tas ar' varētu sākt kādreiz pa «vāciskam» runāt. Un mana vecmāte varbūt ir ar Kacka žīdu vienu vecumu . . . nevar tā īsti noteikt, tādēļ ka vecmātei nav bārdas. Bet, ja būtu bārda, tāda liela, balta kā linu kodeļa, varbūt i vecāka būtu nekā vēl Kackis. Un tomēr viņa pa «vāciskam» prot! Vai tas nav brīnums par brīnumiem? . . . Bet ko tu darīsi? Kas ir, tas ir. Reiz man — tas bij vasarā, ganos — bij izgadība pārliecināties, ka vecmāte māk un māk pa «vāciskam». Sēd abas ar otras sētas ganu meitu pie šķūņa, abām adīkļi rokā. Ada un runā; es atkal klausos. Man nebij vis vēl ganos jāiet, es tik tāpat vien biju vecmātei līdz izskrējis. Vecmāte prasa viņu Ediņai, vai šo Jēkaps žīdam aizmaksājis par svārkiem. «Kur šis naudu ņēma?» Ediņa atsaka. Tad vecmāte saka, jau šī tūliņ to domājusi: iznākuši abi divi ar žīdu aiz kūts, un Jēkaps žīdam prasījis: «Gar šlāpen?» Zīds atteicis: «Gar šlāpen, gar šlāpen.» Tā es vecmātei prasu: kas tas ir — gar šlāpen? Viņa atsaka, tas esot: vai te gulēsi? Nu es zinu skaidri, ka vecmāte tiešām māk vācu valodu.

Nav jau nemaz izsakāms viss, ko no vecmātes atminos. Kas tur nav šādu tādu «štukiņu»*! Ej nu visus šos izstāsti! Man tik brīnums, kur es viņu tik daudz esmu atmiņā paturējis. Iesāc vienu stāstīt, ienāk otrs, trešs prātā. Vienreiz, atminos, vecmāte ielaida lāčam ar sniega piku. Druškam* uz reizas dancis sajuka, un viņš pabolījās tādām niknām acīm uz vecmāti, i krievs nostājās bungot un sacīja uz vecmāti: matuška, matuška! Bet vecmātei nemaz nebij bail, viņa tik sakliedza uz krievu: projām no mājas! Vēlāk gan es izgudroju, kādēļ vecmāte bij tik barga uz krievu un uz lāci: krievs, lūk, bij uzvēlējis lāčam — mans tēvs to man kādreiz vēlāk stāstīja — , lai izrādot, kā piedzēris nākot no kroga mājā, un tas vecmātei, protams, bij par nepatikšanu. Lai ar citiem mājas ļaudīm vecmāte nīdās vai bārās, bet mani viņa mīļoja vienmēr. Vecmātei bij tāda veca, veca dziesmu grāmata ar bildēm, taī viņa arvien lasīja; vērpa, vērpa, tad iesāka paklusām tā kā dziedāt. . . te uz vienreiz ratiņš nostājās, i vecmātei grāmata rokā. Bet to es ievēroju: ikreiz, kad vecmāte beidza lasīt, tad viņa apgulās un nosnauda kādu brīdi. Man atkal pa to laiku bij laime — es varēju bildēs skatīties, cik tik gribējās. Lasīt? Ko es toreiz no lasīšanas zināju? Es jau toreiz vel nepazinu nevienu burtu. Tādēļ ar' man bij tāds neizprotams gabals, ka gan cilvēks var tādas garas runas runāt, gi amata skatīdamies. Laikam dievs pats palīdz. Es vai- rak nemaceju lasil ka (ik vienu pašu rindu. To man vecmāte reiz

pamācīja. Es viņai prasīju, lai mani ar' pamāca grāmatā. Viņa ar' tūlīt nostājās lasīt, pašķīra grāmatu citā vietā un tad, ar pirkstu par tādu melnu rindu vilkdama, sacīja: «Raug šu' — «tā svēta bērnu mācība». Velc nu tu ar' ar pirkstiņu pāri un saki: «tā svēta bērnu mācība».» — ««Tā svēta bērnu mācība»,» es ar' sacīju un pārvilku ar pirkstu par lielo, melno rindu. Nu vecmāte sāka runāt ari pa tām sīkajām rindām — un lai es ar' tāpat runājot, bet man tādas sīkas rindas nepatika, es gribēju, lai pa tām lielajām vien tik pamāca. Viņa atkal tā negribēja — lai labāk lasot no vietas. Nu, nieks man par tevi! Es tad labāk nelasu nemaz, lasi vien pati savu grāmatu . . . Un tā es paliku vēl ilgu laiku par grāmatas nemācētāju, tik to vienu rindu es mācēju un varēju uzšķirt kaut kurā reizā. Tā arī taīs reizās, kad vecmāte atstiepās gultā un aizmiga, es vispirms uzšķīru savu lasāmo rindu, pārvilku reižu desmit ar pirkstu pāri un tāpat daudzkārt izlasīju: «tā svēta bērnu mācība», «tā svēta bērnu mācība», «tā svēta bērnu mācība» … un tad tik sāku pārskatīt bildes. Mēģināšanas dēļ vilku reizām savai rindai no beigu gala uz iesākumu ar pirkstu pāri, sak, redzēs, vai tad ar' varēs tāpat izteikt: «tā svēta bērnu mācība». Tas vienalga — varēja gan. Bet nu man jāizņem visa «bilžu galerija», kamēr vecmāte guļ! Kolīdz celsies, tūlīt grāmatu atņems. Man bildes labi šķirās: nemaz nebij tik varen pēc viņām jāmeklē, tik palaid vien lapas skriet — bilde rokā. Vecmāte man bij ierādījusi, kurš tas Jēzus — tāds ar gaišu riņķi ap galvu. Un vienā bildē bij redzams svētais gars, un tai vienā — tur bij velns redzams, tāds liels tēviņš, tik kreklā vien, ap viduci apjozies ar striķi. Bet tai pašā bilde ar' bij Jēzus, maziņš, stāvēja uz tāda kā mājas jumta. Bet vecmātes grāmatā bij vēl daudz vairāk bilžu — kas tur nu viņas var atminēties! Pie šitās pašas reizas varu pieminēt, ka ar bildēm man izgāja briesmīgi slikti. Lai dievs gan nedod nevienam cilvēkam to izredzēt*, ko es bilžu dēļ esmu izcietis! Divi tādi notikumi ar bildēm — tie man paliks prātā līdz kapa malai. Pirmais bij šitāds. Tēvs brauca no Rīgas mājā. Visi mājas ļaudis kā spārnos! No gultas laukā; cits meklē spič- kas un skalu, cits jau palīdz tēvam kažoku novilkt. Mēs, bērni, bučo jam tēvam rokas un prasām kliņģeri. . . Viss būšot, viss būšot, lai tik sanesot mantas istabā. Kalps, zirgu nojūdzis, sāk pircienus* sanest iekšā. Tur ziepes, tur cukurs, tur siļķes, tur vilnas suseklīši, tur mam miņai kurpes, tur meitām lakati, tur kristtēviņam* tabaka; tur izkapts, tur vecmātei «under drapas»*, tur lāpsta, tur zāģītis, tur vīles, tas vilnas maiss, tai maisā tukšie sviesta spaiņi; tur cepures: tēvam pašam viena, kristtēviņam viena, man viena. Bet tur tai vienā spaini — kliņģeri un grāmatas. Sadeva kliņģerus: lielajiem pa vienam, mums, bērniem, pa diviem katram. Bet nu lūkot, kas tās par grāmatām. Kalendārs. Kalendāru es pazinu, lai ir raksta nepratu. Tas tas kalen dārs, kam «laimes māte» uz vāka. Vēlākajos laikos es dabūju zināt, ka tas ir Vidzemes kalendārs. Tagad parasts šo grāmatu saukt par Hāckera* kalendaru, un viens rakstnieks bij kādam grāmatu tirgotājam, kas braucis ar Hāckera kalendāra vezumu no Rīgas uz māju, devis tādu padomu, lai sagāžot šos kalendārus Daugavā, šis aizmak sāšot tik, cik viņi pa iepirkumam maksājot. Es domāju, tā tik tāda izlielība. Luk, lai tiek, ko avīzēs rakstīt. Protams, es šo joku avīzē la siju, tas bij tā priekš gadiem trim četriem. Bet es gribu galvot, ka minētam avīžu rakstniekam toreiz nebij tik daudz iemesla Hāckera kalendāru gāzt Daugavā kā man, viņu izņēmušam no kliņģeru spaiņa un ieraudzījušam briesmīgo bildi. Es gribu galvot, ka nekad Hāckera kalendārā nav bijusi tik šaušalaina bilde iekšā kā tad, kad mans tēvs viņu ar kliņģeru spaini no Rīgas atveda. Bildi ieraugot, man kalendārs izkrita no rokām, visa miesa — protams, sirdi ar' līdzrēķi not, — drebēja kā ar drudzi. Es ieskrēju citu mājas ļaužu pulkā un cik vien varēdams skatījos uz uguns skalu, kas spraustuvē dega, lai nebūtu jāpagriež acis uz kaktiem. Bet, kolīdz misējās un acis uz kaktiem pagriezās, tad tūlīt šaušalainā bilde man ņirgājās pretim. Vai tavu

baiļu, kādas es toreiz izcietu! Ne nakti gulēt, ne vakaros uz kaktiem skatīties; tik vienīgi pa to dienas baltumu bij miers. Nu tu, mīļais draugs, kas šos manus uzzīmējumus lasīsi, vari spriest, vai man nebij vairāk iemesla Hāckera kalendāru Daugavā gāzt nekā tur tam rakstniekam, par ko augšā minēju. Es varu teikt: viss šis gads bij man ļoti grūts gads — un tikai riebīgās bildes dēļ. Kolīdz kāds kalendāru ņēma rokā, jau man tūlīt visa sirds trīsēja, vai tik nejaušām neuzšķirsies bilde. Bet nu man jāsaka, kāda šī šausmainā bilde bij: ir tāda, kā būt' istaba; kungi sēd pie galda, bet tas viens ir nupat, kā var prast, pietrūcies kājās un kādam otram kungam nazi iegrūdis krūtīs līdz pašai spalai. Tas viss bildē gaiši redzams. Aizdurtajam kungam mute izplesta, acis pārgrieztas, rokas un pirksti kā krampja sarauti. Es neko nezinu šaušalaināku nekā šis skats! Vēlāk lielie cilvēki visi zināja, ka man no šās bildes bail. Bet viņiem šī lieta izlikās tīri nesaprotama. Dažreiz kāds pasmējās un uz otru teica: «Dumjš puika, bīstoties no tāda nieka!» Bet Kristiņa — ai, ļaunais bērns! — izlietoja šo manu bailibu sev par labu. Viņas prasījumi auga augumā, un man viņus visus vajadzēja izpildīt. Bet, ja es liedzos, tad viņai bija dzineklis zināms, ar ko mani padarīt paklausīgu: pa, pa, ku' tas kalendējs, es pajādīšu jazbainiekus! Neko darīt — piesalūgdamies izpildīju Kristiņas gribu, lai i tas man dažreiz vai diezin cik grūti nācās. Vai jums nesāk jau garlaicīgi mesties, mani kungi un kundzes? Labi, tad es stāstīšu par to otru bildi. Mans tēvs toreiz lasīja «biedrības grāmatas», viņš teica, rublis jāaizmaksājot, tad varot visu gadu izlasīties visādas grāmatas. Vai, kas tie bij par smieklu stāstiem! Dažreiz ziemas vakaros smējās visi cilvēki bez sava galiņa. Mans tēvs palasa, palasa — tas tik tūlīt atkal smejas un slauka asaras. Dažreiz vaira i lasīt nevarēja aiz liela smiekla. Otras sētas tēvs — tas rādīja manam tēvam uguni. Bet bij tas liels štukaunieks*! Viņš tik pieliek vien pa vārdam no savas puses, pa tādam jocīgam: i tūlīt visi smejas, galvas atgāzuši. Tādos vakaros mums, bērniem, bij liels prieks; mēs ar' tad smējāmies līdz. Par otras sētas tēvu man mam- miņa vēlāk stāstīja — viņš esot mana tēva jaunības draugs. Tiesa, jaunības draugs, bet i vēl vairāk: visa mūža draugs bij viņsētas tēvs manam tēvam — nu jau labi gadi, kamēr viņš dieva priekšā. Dažu labu reiz ir ienācis prātā, sak, es ar' vēlētos tādu draugu, kāds manam tēvam bij otras sētas tēvs. Kad viņi bij kopā, tad, lai vai diezin kādas bēdas bij vienam vai otram, — tas nieks! Sastāstījās viens otram no jaunām dienām šādus tādus notikumus, kā toreiz dažu- kārt dabūjuši visāda — i sūra, i salija* — izbaudīties un tad beidzot ar veselām ādām sprukuši cauri. . . Un brīnums bij! Veči tā sa- stiprinājās, ka vai pašam nelabajam pretim stāties, lai nāk, kaut kuru reiz nākdams, tik, protams, abi vienmēr kopā kā mieti. Viens? Ko viens? Vienam ne tās dūšas, ne apķērības. Bet nevar vis teikt, ka šie draugi bij kādi bēdu apspiesti ļautiņi. Kas to deva! Viņu tēvs jau bij i naudā ierušinājies*. Manam tēvam gan naudas nebijis nekādas liekās, bet zirgi bij vareni: viens bij sirms — vecmāte teica, tas būšot man par brūtgāna zirgu, — bet ta bij zvērs! Sēdās iekšā — mati vien manam tēvam aizvilnīja pa vārtiem. Pārtikuši tētiņi bij abi divi: ko tur nu daudz no bēdām runāt? Kā jau sacīju, ziemas vakaros — tad viņiem bij tā lielā triekšana: kad lasīja, tad lasīja, kad stāstīja, tad atkal stāstīja tāpat stāstīt. Atminos, mammiņa tika kādas reizas sacījusi, ko te melšot kā šie pasaku veči, nu jau šai ausis esot piekusušas. Es atkal savā prātā nodomāju, kas tās mammiņai par ausīm, es varu klausīties vai cik ilgi, man nemaz ausis nepiekūst. Tomēr

man jāatzīst, ka tas, ko tēvi stāstīt stāstīja, man tik labi nepatika kā tas, ko no grāmatām lasīja. Tas gan laikam tādēļ ar' bija, ka stāstāmie gabali arvien tie paši vecie atkārtojās, bet, ko no grāmatām lasīja, tas bij arvien kas jauns. Vienreiz atminos, lasīja tādu mazu grāmatiņu, tādu kā kalendari*. Mans tēvs lasa, viņu tēvs atkal rāda ar skalu uguni. Bet tad tur gan bij ko smieties trakajā! Kas tur bij jocīgu «vārdu»! Viens bij tāds: «Idzer čārku, biusi zornu poarroavis.»* Un viens bij tāds: «Pēter, Juri, Jāni, nesiet šurp to karbaču*!» Sī grāmatiņa bij par «lustīgo nerri uz tirgus plača».

Bet nu es aizgāju pa meža ceļu; lūdzu, neņemat par ļaunu. Ar briesmīgo bildi bij šitā: vienā sestdienā skolniece — mana «lielā» māsa gāja skolā — atnesa atkal jaunas «biedrības grāmatas» un teica, esot ar bildēm. Tas man, dieviņ! . . . Nevaru i ne sagaidīt, kad raisīs grāmatas no lakatiņa ārā. Izraisa un sāk šķirt. Nošķir pirmo lapu — tur vārdi vien, otro — i tur vārdi, trešo — mani tirpo- ņas vien pārņem, un es aizlieku plaukstis* acīm priekšā. Māsa brīnās, viņa grib manas rokas no ģīmja noraut un satrūkusies prasa: «Kas tev tika?» Māsa beidzot tā kā atģied* un saka: «A, viņam laikam no bildes bail . . . e kiv dumjš!» Viņa nu mani mierināja, šī rādīšot citas bildes, tās vairs tādas nebūšot . . . Bet es vairs grāmatai ne virsū neskatījos. Grāmatā bij «kaulu cilvēks». Galva kā ola, ar diviem melniem caurumiem acu vietā, deguns nolauzts; roku stilbi, kāju stilbi, ribas . . . viss līdz nagu galiņiem kauls kas kauls! Un tad vēl netais- nieks* tā uzstādīts — tā kā uz dancošanu: viena kāja jau drusku pasperta uz priekšu, kā tik sākt lēkt, rokas ar' jau drusku izplestas, tik vēl sānos jāiespiež; danco, lai kauli vien žvakst! Fui! Man vai sirds riņķī griezās aiz liela riebuma un izbailēm. Jūs, vecāki, kas jūs esat ar bērniem, nerādiet saviem Kārlīšiem, Prīdiņiem, Voldiņiem, Mīliņām, Natiņām tādas lietas un nestāstiet, viņiem dzirdot, šausmu notikumus un spoku stāstus! Viņi kļūs bailīgi un māņticīgi. Jūs nemaz neieģiežat, ka, šitādus «štukus» rādīdami un stāstīdami, jūs izpostāt viņiem vienu lielu daļu no paradīzes dārza. Jā, tas cita lieta, kad bērns jau tik liels, ka viņam var tādas lietas pamatīgi izskaidrot. Bet ko tāds mazs kā toreiz es! Tāds tev nesapratīs, skaidro, kā tik vien tu gribi. Un kas par iedomības un iztēlošanas spēju tādam mazam knauķam! Tas tev ne sapņos nevar nākt, ko tāds visu savā garā iztēlo. Viss viņam ir pilns dzīvības un gudrības, un lieliskuma: suņi runā, aitas runā .. . lielais vītols, kas tur dārza stūri, — tas ir vīrietis, bet apse, kas otrā dārza stūrī, — tā ir sieviete; un tie abi ies lauzties, bet vītols apsi nosviedīs zemē tāpat kā mūsu kristtēvs «lielo kristumāti»*. Stīpu drāžamais beņķis* ir tāds klibs vecis ar lielu muti un bez zobiem . . . Visām lietām ir ģīmis — i ragavām, i zābakiem, i karotei; un rokas pirkstiem visiem ir ģīmis: nags — tas tas ģīmis. Bet arī tām lietām, ko viņš nemaz nav redzējis, tikai ko dzird daudzinām no lielo cilvēku mutes, — visām tām viņš dod veidus pēc savas iedomas, un tā viņam rodas ar laiku vesela pasaule, paša radīta — skaista, mīļa; un viņš pats kā šās radības kungs un meistars dzīvo šās pasaules vidū, un, raugi, «tas viss ir ļoti labs».

…Rīga ir ļoti liela māja, vēl lielāka nekā baznīca, bet daudz skaistāka. Kad mans tēvs Rīgā ieiet, tad visi Rīgas cilvēki nāk viņam pretim un dod labdienu — viņi visi manu tēvu pazīst. Rīgas mātes dod viņam kliņģerus, lai aizvedot bērniem, Rīgas tēvi atkal dod cits tabaku, cits cukuru un šo un to, un mans tēvs atkal saka, lai eimot ārā, tur vezumā esot sviests, lai ņemot, cik katram vajagot. Visi Rīgas cilvēki iziet priecīgi ārā pie mana tēva vezuma, bet pats Rīgas kungs neiet. Rīgas kungs ir tāds liels, vecs kungs ar gariem, melniem svārkiem, ar diviem baltiem papīriņiem uz krūtīm, gluži tāds kā mācītājs, kas reiz bij iekāpis tādā kā kubulā (kāju nemaz nevarēja redzēt, tik galvu un krūtis, un rokas) un bārās uz cilvēkiem . . . bēdas jūrā . . . bēdas starp viltīgiem brāļiem! Bet Rīgas kungs ir daudz lielāks — kā jau tā Rīga pati ar' tāda briesmīgi liela. Nu tā: Rīgas cilvēki visi pie vezuma, Rīga paliek tukša, tikai mans tēvs un pats Rīgas kungs — tik vis cilvēku vairs paliek Rīgā. Nu mans tēvs pieiet pie lielā kunga un saka: «A, labdien, Rīgas kungs, še tev divi āboli.» Un tad mans tevs viņam pasniedz, no ķešas izvilcis, divus skaistus ābolus un Rīgas kungs pasaka: «Paldies, mīļais draugs, ej nu attaisi to bodi vaļa un paņem kādas divas izkaptis un kādu vienu lāpstu, tad tev būs ar ko sienu pļaut un ar ko zemi rakt.» Mans tēvs pieiet pie bodes, attaisa bodei vāku vaļā un tad izņem no bodes divas izkaptis un vienu lāpstu. Rīgas kungs saka, lai nu ņemot vien vēl i vairāk, lai ņemot vēl vienus vilnas suseklīšus, tad būšot mammiņai ko aizvest. . . Lūk, bode man bij domājama tāda liela kaste, kur visādas mantas iekšā. Bet tad uz vienreiz sāk spēlēt un ar zvaniem zvanīt, un Rīgas kungs rāda manam tēvam ar pirkstu uz augšu un saka: «Izskaties nu labi brangi un izklausies pa Rīgu; lūk, tie visi ir Rīgas kumēdiņi.» Mans tēvs ar' izskatās un izklausās «Rīgas kumēdiņus» un tad, vēl kādas vajadzīgas lietas paņēmis, brauc no Rīgas mājā. Tādā veidā es tēloju Rīgu un sava tēva Rīgā braucienu. Pēterbaznīcas zvani un Rīgas kumēdiņi — tie man bij daudzkārt dzirdēti vārdi, kad tēvs stāstīja savus Rīgas piedzīvojumus.

Bet bij ar' reizas, kad pats garā dzīvoju pa Rīgu un baudīju Rīgas jaukumus, ko miesīga acs nav redzējusi un miesīga auss nav dzirdējusi. Bet es domāju, ka kukaiņiem ar' ir sava Rīga. Mušas — vai tās gan bez Rīgas? No kurienes gan lai viņas saviem bērniem lietiņas un kliņģerus atved, ja ne no Rīgas? Lūk, uz galda nolaupīts*, izcepts kālis, mušu ap to vai vesels simts. Varbūt tā pati ir mušām tā Rīga, no kurienes viņas aiznes pa drusciņai saviem bērniem, un tas ir tas cukurs? Bet varbūt piena bļodiņa būs mušām par Rīgu? Re, kā tur grie žas apkārt! Jā, tas gluži tā smalki nav nosakāms, īpaši tādam ne, kas nemāk mušu valodas, — kā tu šīm paprasīsi? Bet bez Rīgas mušas nav; viņām jau tāpat ir bērni un «mammiņas», kā i cilvēkiem. Bet par to gan ir briesmīgi jāsmejas, ka mušām ir savas mammiņas. Visiem, visiem ir sava Rīga, tik kokiem nav Rīgas, tādēļ ka koki nevar nekur aiziet. I otras sētas mēmajam Andrieviņam ir sava Rīga: musu māja viņam par Rīgu. Mēmais Andrieviņš ir viņsētas Andrievtēva un An- drievmātes dēls. Ai, kā viņam ir grūti! Viņš nevar nevienu vārdu izrunāt, ar rokām vien tik rāda un tā vien tik saka «taitaitaitai», un vēl šā un tā čeverē*. Bet mūsu «lielā kristumāte» i tad saprot, ko mēmais An drieviņš grib; viņa ar' tāpat rāda ar rokām pretim, un Andrieviņš tad reizām paliek tāds domīgs, pasmejas, paskatās «lielai tantai» acīs un saka: «Jnn-nn . . .» Mēmajam Andrieviņam diezgan prasta tā Rīga — mūs' māja, kas tā nu par Rīgu! Bet kur viņš, mēms puika, lai labāku ņem? Vienreiz mēmajam Andrieviņam «Rīgā» slikti izgāja. Mūsu cilvēki pašreiz ēd brokastis, ienāk Andrieviņš, nostājas istabas vidū, šņāc un skatās uz ēdājiem. «Lielā tanta» tūlīt saprata, viņa pielēja bļodiņu putras, nolika bļodiņu istabas vidū zemē, iedeva Andrieviņam karoti rokā un parādīja, lai nosēstoties zemē un ēdot. Andrieviņš nosēdās un sāka strēbt, tanta viņam iedeva maizes gabalu ar' rokā. Es nezinu, kas tas varēja būt, bet man sametās ļoti žēl ap sirdi; es domāju, sak, lūk, cik viņam slikta Rīga! Padod zirņu putras un gabalu maizes kā nabadziņam, i — brauc atkal mājā. Te uz vienreiz istabas durvis sprāgst ar tādu spēku vaļā, domā, vai krampītis aizskries par gabalu, un istabā iešaujas — Andrieviņa tēvs ar lielu, garu rīksti rokā. Viņš tur durvju kliņķi rokā — durvis lieli, plaši vaļā, pats durvīm aizstājies priekšā — un tad skatās lielām, platām acīm uz Andrieviņu un kliedz: «Ak tu man, sātans, pa citām mājām kumosus lasīdams? . . . Laukā!» Andrieviņš nomet maizes gabalu un karoti un sāk spiegt tā kā sivēns, kad kauj. Svirks! — tēvam pa rokas apakšu laukā. Tēvs gan sita ar rīksti, bet tik pa sienu vien ietrāpīja. Mūsu «lielā kristu- māte» — viņa bij Andrieviņa tēvam māsa — sacīja uz Andrieviņa tēvu: «Vai, brālīt, kam nu tu ar to bērnu šitik nejēdzīgi . . . Viņš jau tā dieva piesodīts . . .» Bet Andrieviņa tēvs uzkliedza mūsu «lielai tantai»: «Dabūsi i tu, ja neturēsi muti!» — un aizgāja. Bet ko es darīju? Es sāku visā pilnā kaklā raudāt; visi ļaudis satrūkās. Man kļuva mēmā Andrieviņa tik žēl, tik žēl, ka es jums to nemaz nespēju izteikt. Man lija asaras ar upīti no acīm laukā; es jutu, it kā kad viņas man nāktu no pašas sirds dziļuma ārā. No tās reizas mēmais Andrieviņš reti, reti vairs «atbrauca uz Rīgu».

Es kādu vārdu ieminējos par «lielo kristumāti». Pastāstīšu vēl vairāk par viņu. Mēs viņu tādēļ saucām par «lielo kristumāti», ka

mums bij vēl viena otra — «mazā kristumāte» saucama. Lielā kris- tumāte bij mūsu dienestniece un, protams, liela no auguma. Viņai bij pie apakšlūpas vienā vietā zilums. Un skaista viņa bij tik svētdienās, kad aplika tādu caurumainu, baltu krādziņu ap kaklu un apsēja «tipta»* lakatu; citādi viņa nemaz nebij skaista: kāju pirksti tādi līki un kaulaini, i rokas bij lielas un kaulainas. Bet «lielai kristu- mātei» bij manta: lāde bij pilna visādu drēbju. Svētdienas rītos es arvien gāju «lielai kristumātei» līdz uz klēti. Man gribējās bildēs izskatīties — viņai, lūk, lādes vākam bij visa iekša noklīsterēta* ar visādām bildēm. Ak, kas tur bij laba skatīšanās! Bet no lādes ārā nāca tāda laba smarša — tā bij drapu smarša. «Lielā kristumāte» nu izņēma svētdienas drēbes no lādes, nolika uz sava krēsla — viņai ar' bij pašai savs krēsls, tāds brūns, — un tad izņēma no lādes dibena drapu pudeli un divus graudiņus cukura; uz tā viena uzpilināja no pudeles drapas un iemeta mutē, bet to otru graudiņu — tāpat sausu — iedeva man. Par «lielo kristumāti» man bij tas ar' zināms, ka viņa uz mūsu «kristtēvu» — tas bij mums kalps — cerējot. Man par varu gribējās zināt, kā tad īsti cerē, tādēļ es vakaros skrēju uz riju skatīties, kā «lielā kristumāte» uz kristtēvu cerēs. Neko nevareju saprast: kristumāte šuva, kristtēvs strādā ja koka darbu, bet «cerības» nepamanīju nekādas. Vienreiz gan «lielā kristumāte» man sacīja, ko šitais «špigons»* te ik vakarus nākot, vai nevarot vilkties atpakaļ uz savu kambari. Es paliku briesmīgi liels savā garā — saimnieka būšana! — un sakliedzu uz kristumāti, sak, grābšu un izsviedīšu pašu laukā no rijas! Mana rija! «Vai, klučka*, cik šitādu prapu* ejot uz mārciņas?» kristu māte kā mēdīdama saka man. Es tādas goda laupīšanas nevaru ciest — tak saimnieka būšana: «Kristtēv, ņem to kristumāti un svied laukā no rijas!» Kā tad, kristtēvs, riktīgs kalpa cilvēks būdams, paklausa saimniekam uz vietas — viņš grābj kristumāti rokā, es ar' kā varēdams viņam palīdzu — un nu tik vilkt uz durvju pusi. Bet es nevaru saprast, kā tas notika, kā ne: kristumāte vairāk virzās uz dibenu nekā uz durvīm, taišņi tur uz to vietu, kur tas skrāģītis* dibena kaktā. Z vārgs! — kristtēvs gāž kristumāti uz skrāģa virsū, man tīri bail sametās, sak, viens nu notiks: vai nu skrāģis lūzīs, vai kristumāte. Bet nelūza ne skrāģītis, ne kristumāte. Kristtēvs izrāvās kristumātei no rokām un gāja atkal pie sava darba. Kristumāte vēl brītiņu mierīgi pagulēja uz skrāģīša, tad sāka smieties un cēlās tāda priecīga, priecīga no skrāģa augšā. Es domāju, sak, ā, nav vis kauli maitāti. Nu kristumāte izvilka no krāsns mazo katliņu, tur iekšā bij ūdens — tīri karsts, kūpēja vien. Kristumāte salēja ūdeni māla krūzē — tā bij manas mammiņas krūze — , katliņā palika biezumi, tos kristumāte ar rokām izņēma ārā, viņa ņēma ātri, ātri un ar lūpām pūšļāja*, sa lika uz tāda balta dēlīša — laikam bij spaiņa vāks — un tad ar visu vāku ielika krāsnī atpakaļ. Nu kristumāte izņēma no skrāģīša apakšas pudeli. Nē, bet nu būs brīnumi! Redzēs, ko viņa ar to pudeli darīs un kas tur tai pudelē būs. Kristumāte sāk no pudeles krūzē laist — sīrupu. Stiepjas tikpat kā bantē ārā un spīd pret uguni kā viens nezin kas. Vai, tavas jaukas izskatīšanās! Bet nu sāk «bante» arvien tie vāka vien palikt, arvien tievāka vien . . . jau nu gluži tieviņa . . . jau nu tīri tāda kā diedziņš . . . beidzot pārtrūkst. Kristumāte vēl tur pudeli tāpat uz krūzes, lai i sīrups vairs netek, un tad pasaka man: «Aplaizi pudelei galu!» Es arī palaizu. Ak tava garda ēdiena! Tikpat vai viens medus. Bet kristumāte saka, lai es nepastāstot vien «šiem». Tas bij slikti no kristumātes teikts; es pašreiz domāju, sak, būs jāpastāsta mammiņai, cik kristumāte laba, viņa man, sak, deva sīrupa pudelei galu aplaizīt, — bet nu nekā! Kristumāte paņēma skalu un tad labi brangi sajauca visu to, kas tur tai krūzē bij, pielika krūzi pie mutes, iestrēba un sacīja: būšot diezgan saldanuma*. Nu viņa deva krūzi kristtēvam; šis ar' mudīgi nosvieda slīmestu, nokratīja skaidas no biksēm un tad, krūzi paņēmis, sāka strēbt un rēkt kā lācis; kristumātei tik smiekli vien nāca. Viņa teica: ak, tas kristtēvs esot jocīgs. Bet es ar' domāju, ka kristtēvs ir briesmīgi jocīgs; kaut tik nu visa

tā dzeramā neizstrēbis, lai jau man ar' kāda lāsīte atliktu, tak jau kristumāte man ar' dotu, ja būtu. Kristumāte pameklēja grozā pa kristtēva kurpnieka lietām — tas ar' jāzin, ka kristtēvs mācēja zābakus un kurpes lāpīt, — un izņēma no groza mazo stopiņu — trauks, kas man jau sen pazīstams un patīkams. Sis mazais bleķa stopiņš bij tik liels kā žīda rags*, ko pie pieres un rokām sien, tik nu apaļā veidā. Kristumāte saka uz kristtēvu, lai ielejot kādu lāsi stopiņā, jādod tam puikam ar', lai dabūjot iestrēbt no tā čaja. Labi, kristtēvs ielej, un tā es ar' dabūju čaja strēbt. Bet man jāatzīst, ka sitas čajs nebij vis tik gards, kā kur mammiņa reizēm mums deva strēbt. Es vēlāk tiku pārdomājis par kristumātes cerību, sak, nezin vai tik šitā pati čaja dzeršana nebūs tā cerība. Jā, bet vai tad kristumāte mani ar' «cerē»? . . . Man jau ar' viņa deva drusku čaja. Ej nu zini! Var būt, ka cerē i mani kādu «bišku».

Vienā svētdienas dienā bij mūsu mājā jauki. Sniega vairs nebij, pagalms bij sauss, un laiks bij tik silts, ka jau bez cepures varēja

pa lauku skraidīt. Pulka, pulka viesu bij mūsu mājā . . . citi pa istabu ēda, dzēra, klaigāja, citi uz pagalma dancoja «riņķa dančus» — viens spēlmanis spēlēja ar «pijvolēm»*, otrs ar «armoņikām»*. Mans tēvs ar' tik smējās vien, stāstīja jokus un nesa alu visiem no vietas ar to pašu pazīstamo «čaja krūzi». Tad atkal sasēdās tādas vecas viešņas aiz galda un sāka dziedāt un viesi nāca pie galda un meta naudu bļodā — skanēja vien. Man tēvs atkal — kurš iemeta, tam čarku*, kurš iemeta, tam čarku. Viešņas lika bļodā cimdus un lakatus. Bet mūsu Jēčuks — tas bij mums tā kā otra puiša vietā — iesvieda bļodā divus lielus, lielus lāpīteņus* cimdus kā suņa galvas — noklaudzēja vien. Mans tēvs tik ar čarkas glāzīti Jēčam brandvīnu acīs . . . Jēcis pa durvīm ārā . . . viešņas ar rokām vien nomētāja Jēčam pakaļ un nodziedāja: «Jēcīšam, nabagam, naudas bode aizsalus'…» Ak tavus smieklus! I es smējos par tādu joku.

Lūk, šitās «lustīgās» godības bij kristtēva un kristumātes kāzas. Un es tiku cerības lietā jau gudrāks. Lūk, tā ir tā cerība, kad grib palikt par brūti un brūtgānu, un nevis čaja došana.

Es tagad ar sevi cīnos. Vai stāstīt par «mazo kristumāti» arī vai ne? Es gan domāju, ka par mazo kristumāti nebūs tas stāsts necik garš. Bet kas nu var zināt? Kā sākšu savu «teiku teikt», i aizmirsīsies.. . i nezināsi, kur gals palika. Bet es domājos tomēr stāstīt! Man jau jāstāsta vien ir viss, ko atminos no bērnu dienām, vienalga, vai jums patīk vai nepatīk.

Mazā kristumāte bij Lienas tēva sieva, bet Lienas tēvs bij vecs zaldāts, un Liena — tā bij viņu abu meita, tik liela kā mana mazā Kristiņa. Mazai kristumātei bij kārpa pie vaiga, un uz tās kārpas bij uzaugusi liela, gara, dzeltena bārda. Bet Lienas tēvam bij lielas, pelēkas ūsas, kā jau daždien zaldāta vīram. Lienas tēvs savas ūsas arvien ar mazām šķērītēm nolīdzināja ar virslūpu, lai ūsas nekarātos putrā, bet mazā kristumāte savai kārpai nekad kuplumu nelaupīja, varbūt viņa i nezināja, vai viņai kārpa ir pie vaiga vai nav. Lienas tēvs, kad sev nagus apgrieza — rokām vai kājām — , tad tos sabāza visus sev azotē; ja kāds griežot aizsprakstēja prom, ir to dabūja rokā — un turpat pie citiem brāļiem iekšā. Es nezinu, par ko viņš tā darīja. Un, Lienas tēvs kad gaļu ēda, tad pirkstus noslaucīja pie matiem, bet mazā kristumāte gan tā nekad nedarīja. Viņa jau ar' neēda pie mūsu galda, bet savā gultā un, ja bij putra, tad pati sēdēja gultā un bļodiņu turēja uz klēpja. Vienreiz strēba pati, otrreiz pastrēbi- nāja Lienīti. Lienītei bij maizes gabals rokā, viņa nokoda no tā un tad skatījās apkārt, bet mazā kristumāte arvien tai piegrūda ar karoti pie vaiga, un tad šī atkal mudīgi pagrieza muti pret karotes galu un mazā kristumāte ielēja tai putru mutē.

Vairāk no mazās kristumātes ar' gan diez nekā nevaru stāstīt tāda sakarīga. Tik to varu teikt, ka viņa ar Lienas tēvu vienmēr

bārās un ka viņai bij divas kazas: viena sirma, otra balta; baltā bij mazāka, sirmā — lielāka. Un to ari varu teikt, ka es viņas netiku priecīgas vairāk redzējis kā tikai vienu vienīgu reižu, t. i., toreiz, kad sirmai kazai bij atlēkuši kazlēni — āzītis un kaziņa. Abus šos zvērī- šus viņa bij grozā ielikusi un grozu ar lupatu apsegusi. Tad toreiz viņa bij priecīga un smējās, pacēla lupatu uz augšu un mums, bērniem, rādīja mazos «kukaiņus». Es nevarēju saprast, kas tie tādi var būt par kustoņiem — tīri tādi paši kā kazas, bet tik ļoti maziņi un bez ragiem. Vienu viņa izcēla ņo groza ārā un nolika zemē: kazlēns drusciņ, drusciņ palēca uz augšu un pakustināja ļipu. Es sāku briesmīgi smieties un sacīju, ka mazā kaziņa tāpat ļipu māk kustināt kā aita, un tad mazā kristumāte arī smējās un sacīja, gan redzēšot, par kādām dienām jau nadziņi knaukšķēšot, tagad vēl neknaukšķot, tādēļ ka vēl esot mīkstiņi. Mazai kristumātei bij i savs sivēns. Es nezinu, no kurienes to Lienas tēvs vienā svētdienas vakarā atnesa kulītiņā iebāztu. Bij tāds sarkans sivēntiņš un ļoti maziņš. Bet man sar kani sivēni nepatika, man labāki patika balti, tādēļ ka manai mammi- ņai tādi vien balti bij. Jā, bet kas tad ar sarkano sivēnu notika? Mazā kristumāte sadzirdināja sivēnu ar dzirenēm* — to mana mammiņa tā reiz runāja — , un sivēns, ar dzirenēm apdzirdīts*, kājas vien sāka

kratīt un augšpēdu griezties. Man bij mazā siveniņa, lai nu gan tāds neglīts, sarkans bij kā zebiekstes āda, — man bij viņa ļoti žēl, es gauži raudāju, kad šis rijas priekšā pie staba raustījās. Bet Lienas tēvs sacīja, tur vajagot viena tāda vīra, kas varot izdievredzēt*. Un kā tad! Vienā dienā Lienas tēvs ieveda mājā tādu svešu vecu tētiņu ar zaļu cepuri un ar cauru cepures dibenu. Mēs prasījām, kas tas tāds ir. Tas jau esot dievredzis*, par Zaļo Poli saucot. Zaļais Polis izdievredzēja, aizgāja, un sivēns nobeidzās. Un tad mana mammiņa teica uz mazās kristumātes, ka nu šai ar to cūkas lopu tā slikti nogājis, tad šī došot no saviem, lai izvēloties no visa pulka vienu, kurš tik labāk patīkot. Bet lai nu vairs ar dzirenēm nedzirdinot.

Vēl par mazās kristumātes kazām varu pastāstīt: eku' bij kukaiņi! Mēs, bērni, jau nedrīkstējām uz pagalma ne rādīties. Tūlīt šās viena vai otra klāt, pašķiebj vien galvu un tik taisās jau durt. Ak tavas nelaimes! Es pat — būtu ne dažu labu reižu paskraidījies pa pagalmu vai kādu zvirbuli lūkojis nosist, vai. . . bet šās abas divas kā preilenes* «cierē»* pa kūts priekšu, siena zāles lasīdamas. Nekā: paver gan istabas durvis, paskaties — paliec mierīgs «mājā»! Es vēl nebiju vis īsti tik bailīgs, bet meitenes — tās vai ģība nost, kolīdz kazas ieraudzīja. Un bij ar' jau neizprotams zvērs tā kaza. Gandrīz tik lielāka aita, bet — ko domā? — mazā kristumāte šo i tad slauc! Un kā slauc? Paliek bļodiņu apakšā, pati uzkāpj kazai ačgārniski mugurā un tad slauc! Iesākumā es nevarēju aiz smiekliem nekur likties, šitik ērmotu slaukšanu redzēdams, bet vēlāk man bij vienalga, lai slauc, kā grib. Bet kas tas visutrakākais: kaza uzkāpj uz malkas grēdas, izstaigājas un nolec, uzkāpj uz pelavnieka* pašā jumta galā un pakasa ar pakaļkāju pieri. Vai tas nav traks joks? Es reizām kazu parīdīju suņam, kad šī uz jumta stāvēja. Suns skraida ap pelavnieku apkārt, paskatās gaisā, smilkst, kauc, i reizām spalgi aizrejas, bet kaza stāv kā ķēniņš un urbina jumta sūnas. Visvairāk tad man smiekli nāca, kad iedomājos, sak, šitā tak ir mazās kristumātes govs, kas tur uz jumta stāv. Bārdaina govs — un vēl tāda ar īsu ļipu — stāv uz jumta! Kā tur lai cilvēks nesmejas?

Vienreiz mums, bērniem, ar kazām bij traka jakts*. Bet, pag, es labāk stāstīšu no vietas. Tas bij šitā: dēliešu* nebij neviena mājā, meitieši* velējās*; mēs trīs vien tik istabā: es, Kristiņa un mazās kristumātes Liena. Es sataisīju meitenēm sprigulīšus, katrai savu, pats sev trešo, izņēmu no mazās kristumātes gultas klēpi salmu, pataisīju istabas vidū klājienu — un nu trijatā kuļam «rudzu riju». Nostrādājām visu kārtīgi, kā vajadzīgs. Man gan ar meitenēm iznāca maza saduršanās: šās, lūk, pagānietes, no rudzu rijas kulšanas neko nezināja, tik kult vien, kult vien kā trakas un nemaz negrib salmus ņemt nost. Gana es kliedzu, kā saimnieks būdams, lai tak vairs nekuļ, graudi sāks iet pušu, bet šās i nedzird, tik lec uz augšu, vēkšķ

un kuļ. Man uznāca dusmas, izrāvu spriguļus no rokām un sadevu abām divām pa seksti. Nu, tas nu viss labi, nostrādājām, paldies dievam, kā vien vajadzējās, nokratījām, nobāzām salmus gubenī* (t. i., atpakaļ gultā), sagrūdām graudus gubā un tā . .. Tagad es, kā saimnieks būdams, tūlīt sēdīšos pie gubas un sākšu vētīt, lai iet kūlējas lopus apkopt. Labi, kūlējas abas divas iziet ārā «lopu kopt», es atkal sēstos «pie gubas» un sāku ar rokām vēcināt un plātīties — gluži tā, kā jau mans tēvs to lietu darīja. Te, nav necik ildziņi, abas «lopu kopējas» ieskrien bļaudamas, bļaudamas istabā. Liena ielec sava gultā, bet Kristiņa skraida un grābstās ap vienu gultu, ap otru . . . nekur nevar augšā tikt. Es tik vētīju vien, kas man, mājas tēvam, uz meitieši bļaustīšanos jāklausās! Bet — kas tas?! Istabā ienāk — kaza, baltā kristumātes kaza! Sis tāds skats, kas vai sirdi un kaulus satriec. Kaza istabā! Vai šo skatu spēj kāds cilvēks iedomāties? Mans vētek- lis — karote bij par vētekli — izkrīt no rokas . . . vai ar vienu vienīgu lēcienu esmu uz mūrīša augšā. Arī Kristiņu uzrāvu augšā uz mūrīša. Liena bļauj pa gultu. Bet kaza? Kas kazai bēdas! Viņai ne prātā nenāk, kādas mums tagad lielas bailes. Viņa staigā pa istabu, nagi vien knaukšķ, apskata mūsu «kūlienu», paņem tur kādu salmu no zemes, papurina bārdu un laikam domā, neesot nenieka no tā mūsu kūliena.

Nu kaza iet taišņi uz Lienas gultu . . . Liena vēkšķ kā traka. Kaza pieiet pie gultas un stāv . . . Viņai brīnums, ko tā meitene tur vēkšķot. Lai visu šo skatu patiesīgāki notēlotu, tad man jāapraksta, kāda bij kristumātes gulta. Gultā bij piekrauts vesels kalns šādu panckaru: tur bij gubā samesti deķi, kažoki, svārki un nezin kas viss vēl. Liena tup rāpu pašā kalna galā un bļauj; kaza, lejā stāvēdama, skatās un brīnās. Te uz vienreiz sāk kalns ar visu Lienu tā lēņi, lēņi* šļūkt uz leju. Liena to ar briesmīgām bailēm sajūt un lūko ačgārņi* rāpties atpakaļ, bet, jo rāpjas, jo kalns ar visu Lienu vēl vairāk gāžas . . . Liena vairs nav glābjama! Viss lupatu kalns ar Lienu pašā galā gāžas un uzgāžas — kazai uz galvas. Vēl viens briesmīgs vēkšķiens no Lienas, tad tā pazūd lupatās un kaza izskrien pa durvīm — noklaudzas vien.

. .. Vēl grāmatas nemācēju, bet jau pātaru man bij galvā vai vesels leģions. Rita pātarus, vakara pātarus un daudz peršu* no dziesmu grāmatas man samācīja jau tīri mazam. «Ir to tu allaž piemini» — to man vecmāte iemācīja. Viņa man lika saņemt rokas kopā, noskaitīt «Ir to tu allaž piemini» un tad pārmest krustu. No vecmātes es spruku vaļā, ja tik labi noskaitīju «Ir to tu allaž piemini» un pārmetu krustu, vairāk viņa no manis tad ar' neprasīja. Bet, ja ņēma mammiņa vai lielā māsa rokā, — lai dievs nedod! Skaitīju, skaitīju, bet, kad redzēju, ka peršām ne gala, ne malas — ko vienu beidz, te tūlīt otru sāk — , tad jau man sāk uznākt tādi lēni, paklusi «krikšķi»*, un, kolīdz tie sāka nākt, tad jau zināju, nu būs drīz raudas klāt. Kā tad! Tas nebij necik ildziņi — jābļauj visā kaklā. Bet es jums saku, tās bij tik trakas un stipras raudas, ka tu, cilvēks, šās savaldīt nekādā vīzē, lai vai mēlē kod. Dažreiz domāju: bet nu saturēšos un nemaz neraudāšu! Kas tur man, prātīgam cilvēkam, pātaru dēļ ko raudāt! Bet, lūk, tādās reizās bij jo trakāki: nebiju vēl i ne lāgā skaitīt iesācis, jau raudas klāt. Mammiņa mani tad nogrūda no sevis nost, no ratiņa, un teica: «Ej, ej, guli zemē!*» Citreiz nogrūda, kolīdz krikšķus izdzirda, vēl i nemaz raudāt nebiju sācis; citreiz jau krikšķi paspruka, kolīdz mammiņa man pirmo vārdu pasacīja, kas bij skaitāms. Ak tava nelaimīga cilvēka, kāds es toreiz biju! Dažreiz sērīgs sēdēju gultā un domāju, vai nevarētu kādreiz noskaitīt pātarus bez raudām . . . Visi priecājas un smejas, vērpj, ada, sprauž skalu spraustuvē… Kristiņa ielej dzērienu no stopa dobultiņā un tad taisa tiltiņu pāri . . . Skalam ogle reizām izšķiras uz divām daļām un izgriežas kā govs ragi uz abām pusēm, un, kad es tur asarainām actiņām līdz sirds dziļumiem noskumis skatos, tad man tā izrādās, it kā būtu divi skali un divi ugunis, un četri «ragi» . . . Kaķis slaista asti un glauda sānus gar ratiņa kāju . . . Visiem tik labi, tik labi, bet man nav prieka nekāda, man tik bēdas. Bet uz vienreiz un it piepēži man it kā kāda savāda gaisma iespīd sirdī, kā savāds, mīlīgs siltums pārņem mani visu … es pats nezinu, kā man ir, tik to zinu, ka pieeju pie mammiņas, apskaujos abām rokām viņai ap kaklu, nobučoju viņai vaigu un saku: «Mīļā mammiņ, nu es vairs neraudāšu.» Mammiņa uzreiz nostājas vērpt, paņem mani aiz padusēm un uzvelk sev uz klēpja. Viņa man glauda galvu, un es nezinu, ko tur saka. Bet to gan droši varu tagad teikt, ka viņas mātes sirds bij līksma par savu «atrasto» dēlu. No šās reizas man vairs netika raudas nākušas pie pātariem. Nu man pātaru skaitīšana kļuva par itin mīļu darbu. Bet gudrs es netiku, caur ko tas bij nācies, caur ko ne. Tagad, ko mācījos, to lūkoju arī «saprast». Lai gudrāks cilvēks tulko pātaru peršas, kā grib, bet es viņas tulkoju tā, kā es gribēju un kā man «tas gars» deva iztulkot. Gandrīz katra pātaru perša man stāstīja notikumus un rādīja skatus, kādus lielie cilvēki nevar ne iedomāties.

Es jums, mani mīļie lasītāji, vienu peršiņu iztulkošu pēc savas toreizējās vīzes. To man mammiņa toreiz mācīja, kad man raudu laiki bij pārgājuši un kad man peršas sāka patikt. Perša, lūk, šitāda:

«Ak, mīļās māsas, steigsimies

Uz zaļām vāšu pļavām

Pie skaidras upes mazgāties,

Ka tīras, baltas topam.

Mums ir uz svētkiem jāsteidzas

Un lielā pulkā jāstājas,

Kur Kristus draudze dzīvo.»

Es domāju, ka tās «mīļās māsas» ir bezgalīgi lieli meitieši, apsegušies baltām sedzenēm, — visas stāv dārzā pie akas un skatās akas ūdenī. Visas jau ir sataisījušās un nomazgājušās «tīras, baltas». Bet tas dārzs nav vis tāds kā mūsu dārzs ar ābelēm un kāpostu grēdām, bet ir liela, plaša, līdzena pļava, un pa to pļavu — tur tāļu, tāļu viņā malā — ganās sarkani vērši lieliem ragiem, un tās «mīļās māsas» sāks

tagad tos vēršus ganīt un dziedāt, un tas būs bezgala jauki. Un tā pati tad būs tā «Kristus draudze» — proti, tā vēršu ganīšana un tā dziedāšana. Vērši man tādēļ šai garā tēlojumā parādījās, ka es per- šiņā minētās «vāšu pļavas» citādi nevarēju saprast un tulkot kā par «vēršu pļavām».

Un, tā sacīt, katra perša, katrs pātara gabals bija pilns ar dažādām bildēm un lieliskām gleznām. Atminos vēl vienas citas peršas — jau tad es mācēju grāmatu lasīt —, kur ar' man bij daudz, ko domāt un prātot. Sī perša atradās vecmātes bilžainajā dziesmu grāmatā. Viņa skanēja tā:

«Dievs Izrael' aprauga, Atskārstiet, ļautiņi, Pie tā nāk kā pie drauga Ar sveši pagāni. Viņš ragu pacēlis, Kas pāri plūst no eljes*, Lai ikviens nāk un smeļas, Kas bēdīgs, izmisis.»

Se es dievu tēloju tādu ne visai vecu vīru ar lielu, garu kaklu un ar vienu ragu pierē. Rags tāds kā vecātēva brandvīna rags: resnais gals balts, tievais pelēks. Tāds nu tur tas dievs sēd uz beņķa zem tādām kā palievenēm. Sēd, un viņam galva nokārta uz leju. Bet tur pa lielceļu, pa ganībām skrien pulciņiem un rindiņām tādi mazi, mazi ļautiņi: tie visi ir «sveši pagāni». Viņi grib dievam par draugiem būt un tādēļ visi skrien šurp, kur dievs zem lievenēm sēd. Bet dievam šādi draugi nepatīk — pagānu es tolaik domāju vēl nelabāku kā vellu — , dievs tik paceļ savu ragu uz augšu un taisās pagānus durt nost. Pagāni smejas un, kājas šā tā izlocīdami, izskraida savmal* — i nesamanāmi, kur paliek, kur ne. Bet ar to dievību man izlikās pavisam ērmīgi. Kas tas tāds par dievu var būt, kam rags pierē? Vellam gan ragi pierē, bet dievam? . . . Varbūt tas ir kāds cits dievs, mūsu dievs ar pagāniem netinas, gana viņam i labu cilvēku . . .

Es to jums nevaru pateikt, cik vecs biju, kad sāku grāmatā mācīties, bet to zinu gan, ka ap «raudu laikiem» vēl no grāmatas vairāk nezināju kā tik «tā svēta bērnu mācība». Kāds bij mana grāmatas laikmeta iesākums, to it labi atminos un to jums tūlīt pastāstīšu. Mūsu mājā sanāca čigāni. Liela verdze* čigānu! Citi braukšus, citi jāšus. Zirgiem sprādzes un ridzes* vien spīdēja. Bet pašiem čigāniem nebij nevienam labu svārku mugurā. Čigānietēm bij zaļas sedzenes, citai zem sedzenes bij mazs bērns, citai lielas kules pār pleciem, kur putraimus, miltus un gaļu iebērt un iebāzt. Iedomāju, viena ielika savu kuli piestā, bet piestā bij ieliets ūdens; izvilka kuli — čurkstēja vien.

Bet ta lādēja! Bērni ar' sanāca istabā, bet citi gulēja — tie, kas tie plikākie, — turpat vezumos zem spilveniem, galvas vien kā pogas laukā izbāztas. Mani ieraudzījuši, viņi izstiepa lielas, garas mēles, ķērca un visādi mēdījās. Es ar' vienreiz, izstiepis mēli, pamēdīju pretim un tad iegāju istabā. Istaba čigānu vai bāzt piebāzta. Viens, uzkāpis uz mūrīša, dauza ar dzelzs gabalu sāli no lielā grauda nost, kas tur augšā uz krāsns; citi šķin sīpolus nost no pīnēm un tūlīt sāk ēst; viens ierauga skrodera lietu tašu pie sienas pakārtu, tūlīt pie tās klāt, attaisa vaļā un sāk meklēt, kas tur būšot iekšā. Izcilā kal- tiņus, āmuriņu, šķēres, izskatās, izmēģina šā un tā, apgriež ar šķērēm sev nagus — samet atkal lietas tašā atpakaļ. Beidzot čigāns izmet no tašas graudiņu krīta un uzrauj otram čigānam lielu krustu uz muguras. Visi čigāni smejas Cits par citu un sit ar džindžalām* apkrustotajam čigānam pa muguru, it kā vai gribēdami krustu ar džindžalām nodzēst. Uz vienreiz apkrustotais ļoti veikli apgriežas pret krusta vilcēju, uzkliedz ļoti stiprā balsī vienu vārdu pa čigāniski un iesit ar savu džindžalu šim pa kaklu, šis dod pretim . . . pirmais dod atkal . .. šis atkal . . . pirmais atkal … nu bļauj un sit, laukšķ vien, aizliek elkoni acīm priekšā un lūko viens otram klāt tikt. Beidzot viena liela, zaļa čigāniete dodas čīkstētājiem starpā, sakliedz pa čigāniski un sagrābj tam vienam aiz džindžalas. Gana šis vēl lūko izraut, grūsta veceni šā un tā, bet nekā vien nelīdz, vecene ir stipra. Vēl visi čigāni nosmejas, un tad ir miers. Es nebiju nemaz no čigāniem bailīgs, es ar viņiem jau daudzreiz biju bāries, un viņi man neķo nedrīkstēja darīt. Es viņiem jau daudzreiz biju sacījis, ka esmu saimnieks, un tad citreiz kāds prasīja: «Klau, saimniek, — kur tā tava tēva pīpe? Dod, lai es izgrabinu!» Es ar' dabūju tēva pīpes rokā, iedevu čigānam un sacīju: «Se, ņem!» Tā šoreiz ar', kā jau daždien saimnieks, es no čigāniem nemaz nebijos, bet sakliedzu: «Laukā no mājas! Vai te kauties nākuši — manā mājā?» Te viens čigāns pienāk pie manis klāt un saka: «Klau, tu, puika, — vai māki grāmatu? Se ku' šitas kungs ir čigānu mācītājs, viņš tev grib dot grāmatu lasīt; ja nemācēsi, iebāzīs maisā un aizvedis uz pasīliju*.» Čigāns parāda ar pirkstu uz kādu otru čigānu, kas sēdēja uz krēsla un pašreiz bij izvilcis pulksteņu* no ķešas — tai skatījās. Ak tavas svētās bailes! Es vai ar vienu cilpu pa durvīm laukā un — prom uz kūti! Es zināju, ka mammiņa slauc govis. «Mammiņ, čigānu mācītājs man grib grāmatu prasīt.» — «Kas tas tāds?» mammiņa atprasa. — «Čigānu mācītājs!» es atsaku. «Viņš istabā uz krēsla sēd un skatās pulkstenā.» — «Čigānu mācītājs?» mammiņa brīnās. «Kāds čigānu mācītājs? Tiem meža lopiem? Ej tik vien droši uz istabu un pieskaties, ka ko nenozog. . . Bet es viņiem, lupatām, gan parādīšu! . . . Man bērnu biedēt? . . .» mammiņa vēl norunāja pati pie sevis. Es nu atkal biju liels vīrs, gāju uz istabu un sakliedzu, ka nav brīv zagt. Laukā no mājas! . . .

Nāca mammiņa, iedeva katrai čigānietei pa krimšķam šā vai tā, piebāra vēl visus no vietas un tad teica, lai taisoties tūliņ prom no mājas, citādi, kad nākšot dēlieši, izvadīšot ar negodu. Čigāni vēl pabija kādu brītiņu un tad grieza zirgus apkārt — i visi pa vārtiem prom.

Bet man mācītājs neizgāja no prāta. Vēlreiz ar mammiņu labi pamatīgi par šo lietu izrunājos, sak, kā tas īsten* ir ar to mācītāju, kam viņš ir un kam viņa nav. Mammiņa teica, čigāniem mācītāja neesot, bet mums pašiem gan esot, vai ta' es neesot baznīcā redzējis. Lūk, tas ar to melno mēteli — tas esot tas mācītājs, un pie tā man būšot jāiet grāmatu lasīt. Tad es mammiņai prasīju, vai drīzi. Viņa teica: drīzi gan, nu jau es diezgan liels esot izaudzis. Tad vēl mammiņa sacīja, tēvs, kad Rīgā braukšot, atvedīšot man ābeci un tad tik tūlīt ar to pašu galu varēšot sākt mācīties grāmatā. Man tagad tā bij, kaut tik jau vai šodien pat sākuši mani mācīt grāmatā, kas to var zināt, kuru dien'* mācītājs pasauc. Es mammiņai prasīju, vai nevarētu vecmātes «bilžu grāmatā» mācīties, sak, es jau no tās vienu rindu māku; mammiņa teica: nē, tā neesot priekš bērniem, bērniem vajagot ābeces.

Mani mīļie kungi un kundzes, nu jūs man gan varbūt gribēsiet lūgt, sak, esi tik labs un stāsti, kā tev gāja ar grāmatas mācīšanos un ko labu tu no tiem laikiem atminies. Es atlūdzos, mani kungi un kundzes. Es, zināms, varu pastāstīt — vienalga; bet kas jums tur par labu būs? Garlaicīgi vien sāks mesties, un man tad nebūs nekāda prieka. Jūs jau paši ar' esat grāmatas cilvēki un tāpat lai* mazus tēvs vai māte mācīja — tas jau nav nekas svešs. Tika jau ir mani kādreiz iezeltījuši — ko ta' tur liegties? Un tātad jūs nu gan paši ar' zināt, kā ap tiem laikiem tādiem vīriem dažkārt iet. Ja esi uzmanīgs un māki zīmēm riktīgi ar iesmu uzdurt, nu, tad ir labi, bet, ko jau nē, ko tev sāk uznākt apstāji vai pat nejaukie krikšķi, tad jau zini, ka labais gods vairs nebūs, tad jau tik parāda vien: vai pazīsti, kas šis tur ir aiz sijas? Ai, tādas lietas mums gandrīz katram ir no «tiem laikiem» labā atmiņā, neņemiet par ļaunu. Un es tādēļ ar' negribu par savu grāmatas laikmetu jums garāki stāstīt, ka neko sevišķu, kas būtu tā kā vairāk ievērojams, neatminos.

Tik to jums varu teikt, ka reiz lasīju tai pašā vecmātes bilžu grāmatā, bet tad jau es biju liels grāmatnieks, izlasīju, lai deva kaut kādu grāmatu, — lasīju lielā, stiprā balsī:

«Negudri ļaudis saka tā Un domā savā prātā: Dievs nevaid vis tik blēdīga Un višķiņ* samaitāta …»

Lasīju un apstājies sāku pats savā nodabā pārdomāt, kā tas īsten' bij šai peršā teikts: «Dievs nevaid vis tik blēdīga un višķiņ (pēc mana rēķina, būtu jāstāv «bišķiņ») samaitāta.» Ko tas gan nozīmē? Tas jau izklausās, it kā kad dievs būtu meitietis; bet lai man neviens nestāsta, ka dievs ir sieviete, priekš tam es jau esmu par daudz gudrs. Dievs ir riktīgs vīrietis, tāds ar sirmu, garu bārdu, un velns ar' ir vīrietis — tas ir tāds bez bārdas un staigā rāpu apkārt it kā rūkdams lauva, un meklē, kuram tik klupt mugurā un aprīt. . . Tātad šī dziesma — lai dievs piedod grēkus! — ir neriktīgs dievvārds. Patiesībā tur vajadzēja būt tā: «Dievs nevaid vis tik blēdīgs un bišķiņ samaitāts.» Bet dziesmu gudrotāji laikam tamdēļ tā nav likuši, ka tad, lūk, neizkrīt riktīgi «pēc meldiņa». — Jūs nu gan, mīļie kungi un kundzes, par šādu manu prātojumu varbūt smejaties un sakāt: kas tas par glupju kritiķi! — Nekā es jums nepiekrītu vis. Zināms, es pats jau ar' tagad par savu toreizējo «īsredzību» smejos un smejos par to ar', cik jocīgi šī perša iznāk, kad tā lasa kā toreiz. Bet mans tēvs jau ar' tāpat lasīja; kas tolaik par pieturas zīmēm ko lāgā lika? Tāpat lasīja lielā kristumāte, tā mazā kristumāte, tā Lienas tēvs. Lienas tēvs pasaulīgi daudz meloja: grāmatā, kur bij jāsaka «lēcas kaisa», tur šis lasīja «cēlās gaisā». Nu, un tā i man, cilvēkam, — kur tad es lai varēju pēc zīmēm mācīties? . . . Un tātad vēlāk, kā tiku jau vairāk pie atzīšanas, atģidos, cik aplam biju prātojis par minēto «dieva dziesmas» pantiņu. Pēc riktīgām pieturas zīmēm lasot, iznāk minētais pantiņš šitā:

«Negudri ļaudis saka tā Un domā savā prātā: «Dievs nevaid vis!» — Tik blēdīga Un višķiņ samaitāta Ir visa viņu būšana …»

Kā nāca lielā māsa vairāk «paskolota», jau man ar' šo to vairāk no rakstiem ierādīja, jau nu es zināju, kas ir «funt», kas ir «kommā», jau vēlāk varēju ar krītu vai zīmuli uzraut kādu A vai B. Atminos, mazais «u» man bij grūti uzrakstīt, jo glītāku domājos rakstīt, jo neglītāks tika: stabiņi katrreiz iznāca saslējušies viens pret otru. Beidzot māsa deva tādu padomu, lai raujot labi ātri, lai netaisot tik lēni, varbūt tad iznākšot labāks. Kā rāvu ātri, i labāks tika.

Vasara! Vasara klāt!

Visa Liedeskalna birzs zaļa! Kļavu zaros dzied strazdi, un bezdelīgas strādā mūra darbu. Ābeles tik baltas, kā vienās sniega kupenās, un, ai, tik kuplas, tik kuplas! Cik laimīgi jūs, putniņi, ka jūs varat viņu zaros dzīvot un dziedāt! … Uz olnīcas piebirusi kārta dzelteno ziedu no kļavām, grāb vai pilnas saujas un priecājies . .. Vasara, vasara klāt!

Tāds līksms un laimīgs es vienā jaukā pavasara rītā jutos, no savas gultiņas izrāpies un uz pagalma izgājis. Man izlikās, it kā pa nakti viss šis jaukums būtu radies, es domāju, ka vakar vēl nemaz tik jauki un skaisti ārā nebij kā tagad. Ak, šās jūtas nemaz nav aprakstāmas! Pats nezini, kā tev ir, nezini, kurp ietu, ko visu darītu un kā līksmotos un priecātos. Viss tev zib un zalgo, kurp tik vien skaties; saulīte tik silta . . . nepatīk uz uguns i paskatīties, kas tur rijā zem katla deg un liesmo. Uguns tagad izliekas tāda veca … tā tik ziemai der. Visi staigā pa lauku basām kājām. . . Mammiņai ar' vairs nav kažociņa . . . Vistai pakaļ tek pulciņš cālīšu, tādi dzelteni un apaļi kā oliņas. Tie visi lielās vistas bērniņi … un viņa tos mīļo: paaicina vien un iedod, ja ko atrod . . . Mammiņa mani ar' mīļo. Lūk, še nupat viņa saka, lai nomazgājot muti, izsukājot galvu un uzvelkot svārciņus. Es ar' mudīgi tā izdaru, un tad viņa ieiet pagrabā, uzliek sviestu uz maizes gabala un man iedod. Ai, cik tas patīkami — sviestmaizi ēst un siltā saulītē dzīvot! … Ne vairs pātari jāskaita . . . nevienam nav vairs vaļas man pātarus prasīt, visi strādā, kust vien. Bet es? Es esmu brīvs kā kumeļš. Manai lielai māsai jāiet ganos; viņai ir grūti, tādēļ viņa reizām rītos raud, kad agri ceļ augšā. Un citreiz viņai ir slapjas drēbes, kad nāk no ganiem mājā, citreiz ir kāds telēns mežā palicis, citreiz kāju pirksti izplukuši* — un mammiņa viņai smērē kājas ar krējumu. Sī atkal, nabadzīte, raud… Bet kas man nedzīvot! Man nemaz kājas nesāp, tādēļ man ar' mammiņa nesmērē, un man ar' nepatīk tāda smērēšana. Kristiņai gan iet labāk nekā lielajai māsai, tādēļ ka viņai nav ganos jāiet, bet tik labi viņai ar' neiet kā man. Bet viņa pati pie tā vainīga. Kristiņa ir briesmīgi dumjš meitēns. Reizām viņa sāk mammiņai prasīt to, kā nemaz nav un ko nevar dabūt, citreiz lien virsū, dīkdama, lai šai nopērkot no žīda to, kā žīdam nemaz nav, un žīda paša ar' nav. Lien mammiņai pakaļ un dīc kā ods. Mammiņa runā tikmēr, tikmēr ar labu, bet, kad vairs nevar un nevar noklausīties Kristiņas dīkoņā, grābj tad to rokā, saper labi brangi un notrenc gulēt. Kad mammiņa uz Kristiņu tā pasaka: «Es jau redzu, tev jau nu atkal miegs nāk,» — tad tūlīt var zināt, nu pērs. Es to biju smalki ielāgojis, bet Kristiņa — ek, bij dumjš cilvēks! — no tā neko nejēdza, tik dīca vien joprojām, kamēr kūliens uzkrita kā slazda valgs.

Tā, redz, visiem bij bēdas, lai kādas kuram, bet man bēdu nebij nekādu. — Es jums varu sacīt, šī vasara man bij no visām tā jaukākā. Šovasar man vēl paradīzes dārzs. Bet šito pašu vasar'* viņš man ar' pamazītiņām jau zuda. Mana sirds jau sāka apzināties pasaules grūtumu un bēdu, lai arī pati vēl grūtuma un bēdu necieta nekādu. Vai ta' nezināms, ka tā apziņa vien, ka pasaulē cik dažam labam slikti neiet, var cilvēku tīri stipri sabēdināt, lai arī tam nekādu to bēdu nav, kā i, sak, man pašam? Bet ko tur nu par to! Labāk stāstīšu, ko atminos no šās jaukās vasaras. Aizgāju vienreiz uz otrām sētām pēc smalkā sietiņa — mammiņai laikam bij milti jāsijā. Māsa sacīja, lai es, kad ieejot istabā, sakot: «Labdien!» Tā ērmoti gan bij ap sirdi, kā nu sacīsi tīri kā liels cilvēks labdien! Sāks visi smieties, kauns vien tiks. Saņēmu drošu dūšu un iegājis pasacīju ar'. Bet gan zinu, ka man tas vārds izgāja ne visai tādā jauki skanošā balsī. Nu, bet nekas! Labdienu atņēma, un pati viņsētu māte pasacīja uz savu dēlu: «Redz, Jāni, kā viņu puisis i labdienu māk padot, vai tu ar' tā mācētu?» Es kļuvu varen lepns savā garā — bail vairs nebij nemaz — un prasīju tūlīt pēc sietiņa. Bet viņu mamma sacīja, gan jau aiznesīšot sietiņu; pag, jādod esot tam mazajam viesīšam mielasts. Vai dieviņ! Tā man bij vai dzīva nelaime — svešā mājā ēst. Kāds tur gan nevar gadīties: padod vai ko tādu šķidru .. . uzlīst uz svārkiem . . . vai arī, ja ar glāzēm ko dod, saplīst vai glāze, vai apgāžas. . . vai ar' iedod par daudz lielu maizes gabalu rokā, nevari veikt. . . kur nu liksi? Un atpakaļ dot ir kauns, vai ta' tā viesi dara? Nē, tā ir tāda nelaime, lai dievs nedod! Es izmisis sāku melot, sak, mammiņa nelika nemaz kavēties, lika, lai tūlīt skrienot atpakaļ. . . Nekā: viņu mamma i neklausījās manā runā, pasauca savu Jāni ar' un ieveda mūs abus pagrabā. Viņa

sacīja uz Jāni: «Redz, Jānīt, šitais mazais viesītis ir viņu mammiņas dēls, abi esat viena gada.» Tad viņa nogrieza divus riciņus* maizes, attaisīja ķērnei* vāku un uzkrāva uz riciņām lielu kārtu krējuma. Man kļuva tīri viegli ap sirdi. Es domāju, ka mielos ar kādu «skun- stīgu»* lietu; sak, kas tad i galu beigs; bet, kad šitā vien — ar krējumu — , tad var ciemā iet droši. Es viņu mammiņai sacīju: «Vai, kāda tev smuka, maza ķērnīte! Manai mammiņai tāda liela, liela un nesmuka, man tava labāk patīk.» Viņa atteica: «Nu, ko nu var darīt, bērniņ, man jau pienam maz tās virsas.» Es te, protams, neko ļaunu nedomāju, bet mana mammiņa mani vēlāk piebāra, kam man vajadzējis tā sacīt. Nu tā. Ēdām savus maizes gabalus un jau sākām ar Jāni i pa vārdam runāt. Es viņam prasu: «Vai tev lietas ar' ir?» Viņš saka, ka esot gan; iešot uz riju, tad šis man izrādīšot. Aizejam uz riju. Viņš nu iedod man savu maizes gabalu paturēt un pats palien zem sola lietas meklēt. Kā tad, ir ar' lietas, pa pāriem vien saliktas: divas kantainas dakstiņa lampas, viena īsāka, otra garāka. Es prasu Jānim, kā ar tām strādā. Jānis velk ar garo «lietu» pāri par īso, it kā vai uz vijolēm spēlēdams. Tā ar tām sarkanajām esot jāspēlē. Bet nu šis rādīšot, kā ar tām baltajām esot «jāstrādā», un Jānis atkal izvelk no sola apakšas otru pāri lietu: ir divi mazi, gludeni četrstūraini dēlīši. «Kā ar tiem strādā?» es prasu. Jānis sit abas lietas kopā, tā ka plaukšķ, — lūk, kā ar tām vajagot strādāt. Un tur vēl bij citas tādas lietas, bet ar viņām gandrīz uz tādu pašu vīzi strādājams. Bet es savā prātā nodomāju, kad tā vien var cilvēks strādāt, tad tur nav nenieka. Strādāt vajag tā, ka tur iznāk tāda kā pasaka. Mēs ar Kris- tiņu kad strādājam, tad tā vien strādājam. Par piemēru, lūk, šitā: Kristiņai ir tāda maza silīte, tā par vāģiem*, leļļi* par baznīcēniem, mans līko galu spieķis par zirgu. Zirgs ir vāģos iejūgts, baznīcēni jau vāģos sasēduši, jābrauc uz baznīcu. Mācītājs jau stāv uz kanceles ar grāmatu rokā un tik gaida baznīcēnus. Klēts trepītes par kanceli, es pats par mācītāju ar visu savu sarkano ābeces grāmatu. Kristiņa nu kāpj zirgam mugurā un sāk vazot* uz baznīcu. Bet zirgs, pagāns, ir ar «amatiem»*, neiet ne no vietas un sāk beidzot spert. . . vāģi apgāžas, baznīcēni izkrīt un briesmīgi sasitas. Nekā, nu jāiet mācītājam pašam palīgā. Baznīcēni raud, Kristiņa žēlo un mierina tos cik nu varēdama, mācītājs atkal dauza ar grāmatu niķīgo zirgu . . . dauza no vienas vietas un beidzot to iesviež skaidienā . . . Tā, lūk, ir ar lietām «jāstrādā»! Ko tur spēlēt. . . tas nav nekas. Bet nu es Jānim ieprasu: «Vai tu māki līdz simtam skaitīt?» Sis nemākot, bet Ediņa gan mākot. «Nu, tad paklausies, kā līdz simtam jāskaita …» Es nu kā sāku no viena, tā aizskaitīju līdz pašam simtam. Un tā triecām ka triecām par šo, par to tīri kā veci draugi, i maizes gabali nostāv tāpat neēsti rokās. Beidzot Jānis mani uzaicina, vai neiešot kādu dienu suņu sist*. «Par ko ne?» es atsaku, bet, sak, es gan vēl neesmu nevienu sitis, nezin vai varēs nosist, un arī nezinu, kur tie suņi ir, kas jāsit. Jānis saka, vajagot pa pasauli «paštudierēt»*, gan tad suņi būšot. Lūk, ceļošana — tā mums tā «študierēšana». Un tad Jānis iedeva man atkal savu maizes gabalu paturēt, palīda zem sola un izvilka no turienes vēl divas lietas: tādu garu, baltu koku un tādu plānu ak- meņa šķempeli* ar asām šķautnēm. Nu viņš man izrādīja, kā šito vajagot pie koka gala ar auklu piesiet, un, kad tā būšot tā piesieta, tad šis būšot tas šķēps, ar ko suņus kaut. Man šāds Jāņa priekšlikums ļoti patika. Pa pasauli «paštudierēt» — kuram jaunam varoņam gan tas nepatiktos? Bet, kad šodien sietiņš jānes, tad, protams, šodien nevar iesākt «študierēt». To mēs darīsim citā dienā. Mājā pārnākušam man Kristiņa un Liena nemaz vairs nepatika. Kas viņas ir priekš manis? Meitieši un meitieši! Vai viņas prot no grāmatas ko? Vai viņas prot skaitīt līdz simtam? Vai viņas prot suņus sist? It neko! Un priekš mana spēka ar' viņas tīras sēnalas: es viņas abas uz reizas parauju pie zemes tikpat kā sēnes. Jāsmejas gan riktīgi . . . kur man ar', lielam un gudram cilvēkam, ir tas prāts bijis visu šo laiku ar viņām tīties, tik prastiem meitiešiem! Bet nu man tūlīt sāksies cita dzīve. Pag — ko es Jānim no gudrībām prasīšu? Es paņemšu savu ābeci līdz

un tad parādīšu sesto numuru un prasīšu viņam: vai pazīsti, kas tas ir? Viņš nezinās. Tad es viņam sacīšu: kur tu tik maz vēl mācījies! Paraug', ko es protu: pirmais numurs, otrais numurs, trešais numurs, ceturtais numurs. . . un tā līdz pašai «nollei»*. Viņam būs liels brīnums, viņš no numuriem vēl neko nezinās. Jā, un ko es vēl darīšu? Es pameklēšu pa savām lietām, kur tas krīta graudiņš, to es ar' paņemšu līdz un tad uzrakstīšu uz kādas vietas vienu labi lielu A, un tad došu krītu viņam rokā, lai viņš ar' raksta: bet viņš nemācēs. Nu es atkal ņemšu krītu savā rokā un «uzrakstīšu» gaili — vis'* riktīgi, kāds jau nu balts gailis var būt: ar knābi, kājām, kuplu asti un tā . . . un tad es došu atkal krītu viņam, lai viņš ar' lūko tādu pašu gaili «rakstīt». Bet viņš to nemācēs. Nu labi, kad tu to nevari, tad iesim tagad suņu sist. Bet kur mēs papriekš iesim — vai uz Rīgu vai Pēterburgu? Nu, iesim papriekš i uz Rīgu, tur varbūt vairāk būs to suņu . . .

Sādi plāni un izdomas man nu trakoja neziņas modē pa galvu. Man tik bij — kaut jau pie Jāņa, lai varētu sākt «študierēt» pa svešām zemēm. Man nu nebij miera sirdī nevienu acumirkli. Domas kavējās vienmēr pie Jāņa. Prātoju bez mitēšanās, kā tik varētu izrādīties pārāks par Jāni. Manī bij pamodies nežēlīgs lepnības un augstprātības gars. Bet jūs maldāties, kungi, ja domājat, ka es šos savus gudros aprēķinus, ko savā augstprātībā kaldināju, arī kādreiz pie Jāņa izmēģināju. Kas to deva! Viss tas bij aizmirsies, kad ar Jāni tikos. Mums bij daudz svarīgākas lietas, ko pārspriest, nekā ir ābece un rakstīšana. Es vēlāk vēl kādreiz atcerējos šās savas toreizējās izdomas. Man viņas izlikās ļoti muļķīgas. Kā gan vasaras laikā var ar ābeci un rakstiem nopūlēties? Tas jau ziemas darbs . . .

Mēs ar Jāni gājām «študierēt». Aizzagāmies aiz klēts, tad caur rudziem cauri — uz lielceļa virsū! Bet nu jāsāk «študierēt». Kā to lietu dara? Es nekad neesmu študierējis, es nezinu, Jānis šai ziņā ir par mani gudrāks: viņš sāk spert lielus, garus, vienādus soļus un saka, lai es ar' tāpat darot, un tad tā būšot tā študierēšana. Labi: es ar' lūkoju tāpat iemēģināt soļus kā Jānis, un nu študierējam abi divi. Tā es prasu Jānim, vai mēs nevaram aizštudierēt līdz pasaules malai, tur, kur tās debesis ir nolaidušās pie zemes. Jānis saka, tas būšot par tāļu, iešot labāk tepat pa lopuceļu no lielceļa nost un tad mežā iekšā, lūkošot kādu vilku nosist. Labi, «študierējam» uz mežu. Caur mežu iet ceļš cauri. Meža vidū glīta, klaja pakalnīte, te var apmest «kara lēģeri»*. Apmetām ar', t. i., nosēdāmies zemē. Jānis paplūca saujā drusku zāles, iebāza to mutē, kustināja muti, it kā zāļu vīkšķi ēstu, un mani uzrunāja: «Ed tu ar', kara kungs, pusdienu, pēc tūlīt būs jāsāk karot.» Jā, riktīgi, mēs esam kara kungi. Nu tik jāēd pusdiena, ka var sākt karot. Un es ar' paplūcu zāles un izlikos, it kā ēstu. Pirmais «kara kungs» paēda papriekš un tūlīt sāka karot, t. i., viņš novēlās no kalniņa lejā, mati vien novilnīja. A, jā, jā! Tad tāda tā karošana? Tā es, otrais kara kungs, nodomāju un vēlos bez kavēšanās no kalniņa lejā. Karošana bij ļoti patīkama lieta, un mēs karojām reiz' pēc reizas no kalniņa velteniski lejā. Beidzot es sajutu, man sāka tādi kā ģīboņi vien griezties ap sirdi. «Jāni, man ir grūti, es vairs nevaru karot,» es teicu savam kara biedrim*; bet man acis jau gan laikam bij zaļas, man ļoti slikti bij ap dūšu. Jānis saka, šitai vietā neesot laba karošana, šim galva reibstot, iešot citā vietā — varbūt tur būšot labāk. Es negribu vairs nemaz karot, bet Jānis saka, vēl vajagot reiz laisties; tad tūlīt būšot uzvinnēts. «Bet es vairs nevaru, man pašreiz būs gals klāt — ģībonis vien griež ap sirdi un visa zeme iet riņķī,» — tā es vaidēdams saku. Bet Jānis tik lien man kā miegs virsū, vajagot vēl vienreiz karot, citādi ienaidnieki paliekot neuzvinnēti. Jā, es ar' atzīstu. Jānim taisnība: ienaidnieki jāuzvinn', lai kad vai līdz pēdējai asins lāsītei būtu jācīnās. Velkos uz citu vietu un, sak, laidīšos ar' vēl vienreiz lejā. Bet, kas man šai pēdējā — uzvaras braucienā notika, to es jums, mani mīļie, kaunos sacīt. Es tik jums tā aplinkus gan aizrādīšu, varbūt tad jūs paši uzminēsiet, kas man notika, bet taišņi teikt man ir kauns. Lūk, šorīt uz mūsu «kaujas lauka» bij ganītas govis, un tās, netaisnieces, bij te daudz vietās … Es nevaru tālāk runāt, man kauns; miniet jūs paši, mīļie kungi

un kundzes, kādā postā es ievēlos un kāds es tad biju, kad piecēlos kājās un sevi apskatīju, — es biju kā jau daždien tāds, kam no lopa kas pielipis … ai, man kauns, lai paliek! Tik to es vēl pieminēšu, ka pirmais kara kungs sacīja: «Nu ir slikti! . . . Mammiņa pērs. . .» Bet otrais kara kungs sacīja: «Tu esi vainīgs,» — un sāka raudāt. Pirmais «kara kungs» svieda kājas pār pleciem un pazuda kā migla; otrais kara kungs gāja dīkdams uz māju, jo viņam bij grūtas bēdas sirdi pārņēmušas. Bet, par apmierināšanu pats sev un jums, mani mīļie, varu teikt, ka kara tiesa, t. i., mammiņa, šoreiz kara kungu ne tikvien palaida bez miesas soda vaļā, bet vēl uzdeva jaunas bikses kājā.

Tā bij gan vasara! Skaista bezrūpju vasara. Mēs ar Jāni bijām, jāsaka, nešķirami draugi. Kas netika pārrunāts, un kur netika iziets un izstaigāts! Mēs bijām divi riktīgi «študentes»*. Tā jau paši ar' saucāmies. Man bij balta cepure, viņam — melna. Tēvs Jānim ar' vēlāk bij nopircis baltu, bet taču nebij gluži tik balta kā mana. Pēc pārējā apģērba skatoties, mēs nebijām diezin cik grezni ģērbti. Trīs tie apģērba gabali vien mums bij katram: bikses, krekls un svārki. Ar drēbēm mēs nevarējām diez neko daudz izlielīties viens pret otru: tādas bij vienam, tādas otram, tikai Jānim bij bikšu labajā pusē ķeša ietaisīta, man nebij, un tur nu viņš bij pārāks par mani; bet man atkal bij svārku kreisajā pusē ķeša, viņam nebij, un tur atkal es biju pārāks par viņu. Kaut gan, kā gribu teikt, pie viena pulka piederējām, tomēr

uniformas abiem gluži vienādas nebij — ne pēc krāsas, ne pēc izšuvuma. Bet par šām lietām labāk i nerunāsim. Tādiem vīriem kā mums drēbes no maza svara, ka tik ir vēl lupata mugurā — pietiek. Tik to vēl varu pieminēt pie šās pašas apģērba nodaļas, ka par kāju apģērbu mums abiem vēlāk tika dzērves zābaki*. Sie zābaki gan nav vis tik patīkami, bet tomēr vēlāk ierod. Jānis gan reizām iznesa no mājas — protams, savai mammiņai nezinot, — tādus pavecus puszābakus. Puszābaki vēl nekas, tīri labi valkāšanai, tik tas viens bij kādā vietā ar auklu aizlāpīts, bet par to nekas: labāk salāpīts nekā caurs. Sitie puszābaki bij Jāņa nomirējas māsas puszābaki. Jānis pats man daudzreiz tika stāstījis, ka mamma šitos puszābakus šim atdošot, kad liels būšot. Bet vai tad nu puszābakiem tur kāda nelaime var būt, kad i mazs tos drusku pavalkā? Jānis nu uzvilka puszābakus kājā, uzlaida bikšu galus virsū un prasīja man, vai stāvot labi. Gluži labi gan nestāvēja — tādi bezgala lieli izskatījās pēc Jāņa kājas — , bet es sacīju, labi stāv gan. Kad cilvēkam zābaki kājā, tad viņš tūlīt var dancot. Tā arī Jānis tagad darīja. Es nosēdos ceļmalā uz paežas, paņēmu divus akmentiņus un, tos kopā sizdams, taisīju tā kā to mūzikas «stiķi»*, Jānis atkal pa lielceļa virsu dancoja. Kad dancošana bij beigta, tad es prasīju Jānim, lai dod man ar' vienu puszābaku pavalkāt. Jānis gan negribēja lāgā dot, bet, kad es sacīju, ka tagad vajadzēs sākt stigas dzīt pa lielceļu un tas bez puszābaka nav izdarāms, tad Jānis ar' novilka vienu puszābaku no kājas un to man iedeva. Es uzvilku puszābaku kājā, un tūlīt sākām stigas dzīt pa lielceļu: es pa priekšu, Jānis pakaļ. Stigu dzīšana ir ļoti patīkams darbs: apzābakoto kāju tik velc vien drāzeniski* pa ceļa virsu un ar baso kāju cilpo un atsperies. Tā tur nu mēs abi divi cilpojām un īsā laikā sadzinām lieli daudzi dažādu stigu — gan krustām, gan šķērsām. Uz vienreiz man iešāvās prātā kaut kas aizmirsts. Mums bij viena egle ganībās audzējama. Bij tāda maza, maza eglīte kā čupiņa netāļu no grāvmalas. Nebij nu pie egles ilgi būts, tādēļ jāaiziet. Jānis ar mieru. Eima egles audzināt, zābaki vien švirkst. Bet, kā mēs šo koku audzināsim, nekatrs* vēl īsti nezinām. Pieejam pie egles klāt: egle kas egle, bet lielāka nav ne par nagu. Jā, tur nekas cits nepalīdzēs, jālūko audzināt. Vilkām tad puszābakus zemē — un nu tik smelt puszābakos no grāvja ūdeni un liet eglei virsū. E, tā bij liešana! Simts «spaiņu» — tas jau maz teikts. Ko tur smēlām un lējām, bet egle neauga un neauga lielāka. Kad liešana bij beigta, tad ieskatījāmies arī zābakos. Vai dieviņ, kādi mūsu «ūdens spaiņi» nu bija! Tīri slābi un izžulguši kā vienas lupatas. Jānis bij tāds kā sabijies, bet es klusām nopriecājos, sak, laime, ka tā nav mana bēda. Ja pērs, tad tevi pērs.

Bet nu es vienreiz biju iedomājies ar visu «pamiliju»* izbraukt zaļumos. Nez kā man tādi prāti bij uznākuši. Es jau gan ar tiem sie- viešiem daudz netinos, un neiznāca jau ar' laika . . . vienmēr darī-

šanas uz lauka, vai tu vairs sieviešus tā vari apkopt un ar tiem kopā būt, kā kad vienmēr pie mājas piestāvi? To jau nu jūs visi, dēliešu cilvēki, zināt, kam darīšanas uz lauka. Izbraukšanai par iemeslu nebij vis «pamilijas» labums, bet gan kaut kas cits. Man bij ar' savi vāģi, nebij nu vairs diezin kādi jaunie, bet, kad pielāpīja, varēja vēl pa līdzenu ceļu sleberēt*. Tā kā nu mēs līdz šim tikai kājām vien bijām «reizojuši», tad taču vajadzēja kādreiz arī braukšus izbraukt. Bet kā nu tīri tā tukšā brauksi? Jāietaisa taču vezums ar' kāds nebūt. Un te nu man tad iešāvās labas domas prātā: likšu «pamiliju» vāģos iekšā un braukšu. Pasludināju Kristiņai un Lienai savu nodomu . . . ak, kas šās kļuva priecīgas! Tūlīt sāka sameklēt, kur tie leļļi — tie jau ar' pieder pie «pamilijas», tiem ar' tāpat līdz jābrauc. Saģērba leļļus riktīgi, kā vien vajadzēja. Es atkal sapravīju* vāģus: pārlūkoju visas vietas, vai varēs uz gara ceļa izturēt, un ietaisīju no šādām tādām drēbēm sēdekli, kur sieviešiem sēdēt. Tad vēl sataisīju leļļu vāģus — mazo silīti — un tos piesēju lielajiem vāģiem pakaļā. «Mātes» sasēdināja leļļus mazajos vāģos — bij vai vesels leģions visvisādu, gan mazu, gan lielu, — un pašas sēstas lielajos vāģos, katrai savs lellis pie krūts. Kristiņa bij apsegusies ar dvieli, Liena ar savas mātes sietavu*. Tur nu viņas, abas mātes, sēdēja viena otrai līdzās, gatavas uz braukšanu, un briesmīgi nopietniem ģīmjiem paraudzījās zem sedzenēm, vai bērni guļot mierīgi. Es pasludināju, sak, tagad jums vēl jāiztiek ar vienu pašu zirgu, bet, kad tiksim pie viņsētas vārtiem, tad tūlīt tiks jūgts otrs zirgs klāt. To teicis, es ķēros pie dīseles* klāt — un rati aizri- poja:

Jānis jau pie saviem vārtiem mūsu gaidīja. Viņam atkal bij puszābaki līdz, bet nebij vis vēl kājā — bij zem svārkiem paslēpti. Nu ķeramies abi pie dīseles, viens vienā pusē, otrs otrā, un tas gāja tikpat kā puliers* prom, ar vienu iestiepienu pa visu garo olnīcu līdz pašam lielceļam. Te pieturējām. «Tagad jāapkaļ zirgiem kājas!» Jānis uzsauca. Labi, apkalsim ar'. Bet kā un ar ko? Te nu man trūka gudrības. Bet, kam gudrības šoreiz netrūka, tas bij mans draugs Jānis. Viņš uzrāva puszābaku sev kājā un sacīja uz mani: «Kalēj, paņem to lielo āmuru un apkausti zirgam kāju!» A, lūk, kur prātīgs darbs un vārds! Man, kalējam, nevajadzēja to vairs otrreiz sacīt: paņēmu prāvu akmeni un ar to apkaustīju «zirgam» kāju. Tad atkal sēdos pats zemē, uzvilku otru puszābaku savā kājā un sacīju uz Jāni: «Kalēj, paņem to lielo āmuru un apkausti zirgam kāju!» Tagad abi zirgi vēl brītiņu paspriņģēja, tad jūdzās iekšā — un pasta rati aizripoja pa līdzeno lielceļu. Apkaltie zirgi sita spēcīgi ar kājām uz zemes, un divas kundzes sēdēja ratos . . .

Man tagad jāapraksta tāds joks, ka tiešām nezinu, no kura gala sākt, no kura ne. Es viņu mēģināšu gan tēlot, bet kas nu man dos viņu gluži tādu notēlot, kāds šis joks tiešām varēja izskatīties un būt! Es jums, mani mīļie lasītāji, sacīšu: tas, par ko nupat es gribu rakstīt, tik tagad priekš manis ir joks un, jāsaka, bezgalīgs joks, bet toreiz? .. . Lai dievs pestī!… Gatava Sibīrija! Lūk, kā tā lieta bij: mēs nu, kā zirgi būdami, velkam vien tik savu vezumu tāļāk uz priekšu, i reizām viens otram taisāmies kost, i iesperam ar «ap- kaustītām» kājām pa vāģu priekšu, un tā tas iet tik glīši*, tik šmaugi uz priekšu, kā tik vien vajagās*, un kundzes sēd, kā jau daždien divas madāmas, ar bērniņiem tik mierīgi, tik mierīgi, i nepaskatās viena uz otru. Bet te uz vienreiz zirgi abi divi paliek kā mieti stāvot un nekust ne no vietas. Zirgiem draud briesmas! Tagad ir labs padoms dārgs . . . Kur paliksi, kur ielīdīsi? . . . Cietajā lielceļa bruģī nevari ielīst. Bet ielīst un pazust mums vajag! To mēs briesmīgi atzīstam abi divi ar Jāni, i vārda par to nerunājuši; un nav ar' vaļas vairs runāt — kungi, rau, pašreiz būs mums klāt: četri lieli zirgi, šņākdami un galvas mētādami, nāk arvien tuvāk, un kučieris sēd lieli augsti, tam groži rokā, bet karietes riteņi tā mirdz un zviedri*, ka vēl vairāk bail tiek. Mēs tik rudzos iekšā! Ar visiem vāģiem, ar dāmām, īsti teikts — ar visu «pamiliju». Bet tavas nelaimes! Vāģi pa rudziem ir grūti vilkt: stīvējies*, ka vai lai turpat gals pieiet, bet maz uz priekšu tiec. Ko nu darīt? Vai nu tīri stāvu kungiem par laupījumu paliksi? Rāvām tad savu katrs dāmu no vāģiem laukā, atstājām vāģus dieva sargāšanā un paši, visi četri, drāzām pa rudzu lauku, ka stiebri vien

šalca. Bet mēs drīz jau dzirdējām uz lielceļa lielu troksni. . . Pag, nu ir jānotupstas zemē. Notupstamies visi čurmiņā* — varbūt varēs paslēpties. Bet kur tu paslēpsies? Domājām gan, nu jau būsim lielu gabalu aizlīduši pa rudziem, bet, kā tagad redzējām, tad vēl tepat ceļa malā vien bijām, jāsaka, kungiem pašās acīs. Un nu notupušies redzam: kas tur kungu! Sarkani, melni, zili kungi! Zirgi apturēti, un kungi, sacēlušies kājās, stāv turpat karītē*, sit plaukstas un smejas kā nejēdzīgi. Bij tādas mazas, skaistas preilenītes un kundziņi; tie lēca uz augšu, plaukšķināja ar rociņām un smējās bez gala. Viena veca «preilene» bij tādu mazu kundziņu pacēlusi augsti gaisā. Mazais kundziņš slaistīja rociņas un smējās. Man vairs bailes nebij — es zināju, ka kungi man neko Jaunu nedarīs, — bet nu man bij briesmīgi liels kauns. Viens kungs sauca: «Nāc ārā!» — un solījās dot kliņģerus. Es drusciņ padomāju … bij vai jāiet, kliņģeri ar' ir laba lieta . . . bet nē, lai ēd vien kungi paši savus kliņģerus! Vēlreiz kungs kliedza: «Bērns, nāc ārā!» — bet, kad redzēja, ka tikpat mēs nelīdīsim no rudziem ārā, tad visi apsēdās atkal savās vietās, kučieris uzsvilpa — un kungi smiedamies aizbrauca.

Paldies dievam! Nu ir briesmas pārgājušas. Jau nu varējām atkal elpot. Bet nu jāpalūko, kā stāv ar vāģiem un ar leļļiem. Ai, kas tās nu atkal bij par bēdām! Mums, vīriešiem, nekas, bet tām dāmām, tām dāmām! Leļļu vāģi uz mutes, leļļi paši — nez kur kūrējs*. Citi bij izmētājušies pa lielceļa virsu, cits bij rudzos iekāries! Bet liela daļa leļļu bij pavisam pazuduši, meklē kaut vai ar uguni — ar' nedabūsi. Norunājām tā: šie leļļi ir palikuši par palaidņiem un no saviem vecākiem aizbēguši pa pasauli. Lai viņi bēg! Mums, godīgiem vecākiem, ar' tādu palaidņu bērnu nevajag . . . gan viņus vilks apēdīs. Bet nu vēl viena svarīga lieta ir pazudusi. Tā ir vairāk vērtēs nekā visi leļļi kopā. Lienas sedzene. To jau nu labi zini, ja mazā kristumāte šito dabūs zināt, tad Lienai pēriens kā likts. Jau Liena sāk bļaut un taisās tik skriet nezin kur prom. Kristiņa ar' sāk bļaut un grib, lai tūlīt braucot mājā. Mums, vīriešiem, tāda izmišana — nezinām vairs, i ko darīt, gandrīz jau i vai pašiem jāsāk raudāt. īpaši es par sevi varu sacīt, ka man nudie vairs raudas tāļu nebij. Es skrēju kā izmisis pie Lienas, apkampu to un sacīju, sak, tūlīt brauksim ar Jāni kungiem pakaļ, panāksim kungus un viņiem atņemsim tavu sedzeni; kungi jau nu ir tā kā sedzeni nozaguši — tur nav vairs cita i ko gudrot, tagad tikai dzīties braukšus kungiem pakaļ. Liena jau apklusa brēkt. Bet šai pašā acumirklī Jānis iekliedzās: «Ve, vei, kur sedzene!» Cik šāds izsauciens bij patīkams, kas to var aprakstīt! Tas nav iespējams, to vajag katram pašam piedzīvot, t. i., pazaudēt mazās kristumātes sietavu. Un kur sietava bij? Uz rudziem pakā- rusies.

Braucām šoreiz mājā, kā nu izgāja — izgāja. Bet turpmāk mums vairs ne prātā nenāca «pamiliju» ņemt līdzi savos ceļojumos.

Mīļo lasītāj, ja tev šie mani bērnu dienu uzzīmējumi patika, tad gan tu nu uz mani ļaunosies, kad tev saku: «Es vairs negribu tāļāk rakstīt.»

Neļaunojies vis.

Un par saviem skolas laikiem es nerakstīšu. Tu jau, lasītāj, pats ar' esi skolots un zini, kā skolā iet.

Es esmu gan vēlākā laikā vel kādu mīļu reizīti paradīzes dārzā bijis, bet — mani izstūma. Un, kad es tos brītiņus šodien atminos, tad man sirdi pārņem žēlabas un it kā raudas grib nākt. Es neesmu pret tevi, mīļo lasītāj, neuzticīgs, es labprāt stāstu visu, kas tev mīļi un patīkami dzirdēt. Es esmu vaļsirdīgs cilvēks, varbūt dažā vietā jau i par daudz. Bet šos savu vēlāku laiku laimes brīžus es paglabāšu neaiztiktus dziļi vienā sirds kaktiņā, lai tie tur stāv — kādreiz man vienam pašam klusumā ko pārdomāt. — Sveiks!

ANNA BRIGADERE

ANNELES STĀSTI

Tēlojumi no autobiogrāfiskās triloģijas pirmās un otrās daļas

SAVU DĀRGO VECĀKU PIEMIŅAI

«Dzejniek, nak vakars, un tavi mati top sirmi.»

«Tas neko daudz nenozīmē, ka mani mati top sirmi. Arvien es esmu tik jauns vai arī tik vecs kā visjaunākais vai arī visvecākais šai ciema.»

Rabindranats Tagore

GĀJĒJI

Iekšā ārā šaudījās ganu Ludis, pamezdams durvis vaļā kā vārtus. Neviens viņu neapsauca. Neviens vairs nesargāja siltumu kā ziemā. Vējš skrēja pa durvīm, pa logiem. Kakti bij tukši. Tos mēza un slaucīja sieva, kas aizgāja, lai nebūtu vēlāk jādzird kurnēšana no jauniem atnācējiem par pamestiem mēsliem un timekļiem.

Ludis bij šīs vasaras lielais gans, tepat no kaimiņiem salīgts. Viņš pazina Kamenes kā savu delnu, jo atskrēja vai katru pārdienu. Tur nebij nekā, ko pētīt. Tomēr viņš bij ieradies jau agri, lai savām acīm redzētu, kas no Kamenēm aiziet un kas atnāk Jurģu dienā.

Cikreiz iešāvās istabā, tā pie Anneles.

—    Kas tavs tēvs, māte?

—    Gājēji.

—    Kurp viņi iet?

—    Uz otras pasaules galu.

—    Kur ir otrai pasaulei gals?

—    Aiz saules, aiz meneša, aiz trejdeviņām jūrām, — Annele skaitīja, galvu klanīdama un pūlēdamās visiem spēkiem izrunāt grūto «r».

Ludis gardi un skaļi iesmējās, apsviedās uz papēža kā ripa un aizskrēja, bet drīz bij klāt atkal — vaicāt Annelei, kas viņas tēvs, māte un kur otrai pasaulei gals.

Tas jau bij pa trešo lāgu.

Annele saknieba cieši, cieši lūpas un ierāva kaklu. Nu vairs ne.

Lai gan Ludis bij no tiem cilvēkiem, kas baudīja Anneles uzticību, bet te bij iemesls aizdomām. Ko viņš tik daudzreiz prasa un par ko tā smejas?

—    Nu saki, meiten, saki — uz kurieni tu iesi? Uz otras pasaules galu? Kur ir otrai pasaulei gals? — Ludis tincināja, nopūlēdamies izvilkt Annelei to gudrību, kuru viņš pa daļai pats bij viņā iepūtis.

Annele palika mēma.

—    Nu labi, labi, neteic, tad tu arī nedabūsi zināt, kas ir gājēji, — Ludis spītēja. — Nu, pasaki — kas ir gājēji?

Izgaidījies velti atbildes, Ludis apskaitās:

—    Nu tie tak tavi tēvs, māte, muļķīte! Nu tu nezini! Te nu bij! Muļķite, muļķīte, ko nu ar tādu! — Ludis iegrūda bērnam duncku un bij projām.

Annele palika savīkstīta kā pauna divatā ar mātes vērpjamo krēslu, uz kura tā bij nosēdināta. Jau no agra rīta viņu satina lakatiem un vēlāk vēl pietina klāt dažus, kas bij aizmirsti ielikt lādē; nu viņa bija tik gara, tik resna un nevarēja ne no vietas.

Kad pašķieba galvu, varēja redzēt, kā pa sētsvidu skraida uztraukti lielie: māte, masa un brālis. Māsai bij noslīdējis lakatiņš no piesarkušās sejas, brāļam sabristas jaunās pastalas, kurām tas vakar ar asarām bij izcīnījis tiesību šodien tikt pirmoreiz uzautām. Bet māte to neredzēja. Viņai nebij vaļas bārties. Patlaban tā izveda Pērli un piesēja pie sētas. Pērle rāvās, dancoja un māva. No visām kūtīm atmāvās pretī. Tās bij ardievas.

Aizskrēja pār sētsvidu aitu pulciņš ar baltiem, trīcošiem jēriņiem, aiz tā dzinās māsa un brālis, garas stibas vicinādami.

Māte atraisīja Pērli un aizvilka to steigšus pakaļ. Divi vezumi, mantām piekrauti, izbrauca gāzelēdamies pa grumbaino ceļu un pazuda.

Annelei satumsa acis. Kas tas bij? Neviens pie viņas vairs nenāca? Neviens nesauca? Viņa bij aizmirsta. Ko nu viņa darīs tai tukšajā kaktā, kur bij stāvējusi mātes augstā gulta ar skaisto, rūtaino segu un baltajiem spilveniem un kas tagad bij tukšs, melns un nemīlams!

Vai tad tie nu bij tie lielie, gaidītie, daudzinātie Jurģi? Tepat būs jāpaliek. Jāpaliek vienai, vienai pašai.

Asaras mācās virsū, dūrās acīs kā ugunīgas adatiņas, Annele turējās visiem spēkiem pretī tumšām, aklām bailēm. Kliegt nevarēja neparko. Tad atkal smiesies Ludis. Bet izturēt arī vairs nevarēs, ja neviens nenāks.

Ludis svilpoja ārā un kaut ko sauca. Otra balss atsaucās. Tas bij Anneles tēvs.

Tēvs! Viņš bija vēl tepat. Viņš krāva pēdējo mantu vezumu un apstaigāja tad vēl vecās malas, vai nav kas aizmirsies. Ludis tam ticīgi pa pēdām. Nu bij labi. Tēvs nāks, tēvs nāks!

Un tēvs nāca, paņēma Anneli un Ludis pēdējo mātes krēslu. Istaba nu bij pavisam tukša. Luda gultiņa un lādīte vēl stāvēja sētsvidū. Saimniece nogaidīja atnākam citus gājējus un tad tiem ierādīs vietas.

Tēvs pacēla Anneli roku galos un uzsēdināja uz vezuma. Meitenei drusku aizrāvās elpa, bet tā bij līksme, ne bailes. Kas viņai ko bīties uz tēva vezuma? Tēvs tak bij Anneles «stiprā pils»*.

No ilgas sēdēšanas viņai bij nošļukuši lakati. Tēvs pakāpās uz vezuma un sasēja kā mācēdams. Annele papurināja smiedamās galvu — un visi lakati bij atkal nost. Tad tēvs bargi pakratīja pirkstu un sasēja tos ciešāk. Annele nu vairs nedrīkstēja. Redzams: tēvs spēlēties nesaprata.

Kad rati sāka kustēties, Ludis ieķerās rokām vezuma virvē un, kājām atspēries, šļūca kādu. laiku līdz, kamzoļa stūrus pa dubļiem slaucīdams, Annelei par lielu jautrību, jo viņa mēle kā sarkana ugun- tiņa šaudījās gar slaido, dzelteno tīni* drīz vienā pusē, drīz otrā. Tad to pamanīja tēvs un savicināja pātagu:

—    Vai tu, resgali, nemaz vairs neproti kauna?

Ludis nolēca, kur pašlaik bij, liela dubļu pančkā un tur ir palika, ratiem pakaļ skatīdamies. Vēl, ka piepeši atminējies, uzkliedza:

—    Annele, kas tavi tēvs, māte?

Bet par atbildi dabūja mutē skarbu vēja grūdienu un aizrijās.

Plaisādami sadila mākoņi debesu vidū un noskrēja ka ūdeņi ar vēju. Atvizēja* zila, zila debess ar dzirkstošu sauli.

Kad atskatījās ceļa līkumā, Kamenes sāka drupt. Piepeši pazuda rija, tad klēts, istaba, dārzs. Vel kādu bridi stiepās akas vinda ka rādītāja pirksts, tad tuvu pienākušie krūmi arī to paslēpa. Kamenes ar visu Ludi bij kā zemē iegrimušas.

Bet tad iznāca no tāluma citas mājas, kuras Annele bij tik daudzreiz dzirdējusi saukājam pie vārdiem, kad vēl dzīvoja Kamenēs.

—    Tur ir Grāvmaļi, — tēvs rādīja ar pātagas kātu. Grāvmaļi bij saīgušas, vecas mājas. Istaba sliecās pret ceļu kā tusla* vecene ar pāršķiebtu* zodu. Bet otrā pusē saulē spīdēja pretī Vilki, balti un stalti kā kannas. Vilku sētsvidū bij tukši un piekrauti pajūgi, raibi lakatiņi zibēja, lopi māva. Tad palika arī tas viss aiz muguras un nozuda.

Ceļš gāja kādu laiku pa purvainu krumaju, kur zemu pār cēr piem* un ciņiem šaudījās ķīvītes un dziļajos ceļa grāvjos spīdēja brūns ūdens; tad laukā, kur līdz mežu ielokam ritinājās jauns zelmenis un no zilā gaisa cīruļi bez sava gala kā sudraba pērļu virknes bar- stīja savus treļļus;. tad bij krustceļš, kur kā no kamoliņa attinās četri ceļi uz visām debesu pusēm, un pa visiem vadājās tie paši gā jēji, zvār guļiem džinkstēdami, šurpu turpu kā milzīgā polonēzē*. Anneles tēva manta pārkrustoja lielceļu, bet paturēja ieņemto virzienu.

Piepeši ceļš notrūka. Uz dziļas gravas malas vezumi apstājās un tad lēnām sāka grimt lejā. Annelei aizrāvās elpa. Tik bezdibenīga dziļuma viņa nekad nebij redzējusi. Un kas tas tāds, kas tur skrēja lejā, kaklu lauzdams, putodams un krākdams? Tik bezgalīgi liels un varens pret mazo cilvēka puteklīti uz vezuma!

—    Tēte, tēte, kas tas tāds, kas tur tā šņāc? — meitene rādīja bijīgā brīnumā tēvam.

—    Tā ir Tērvete, meit. Tie vēl ir pavasara plūdi, tāpēc viņa ir tik liela.

«Tērvete,» domāja Annele un palika viena ar savu brīnumu, jo no tēva paskaidrojuma viņa netika gudrāka. «Tērvete, Tērvete, tā ir Tervete,» skaitīja bez mitas. Kā viņa skrej, kā šalc, kā puto! Un viņai likās, ka krūtīs tāpat šalca, dziedāja un krāca tāda jauka, jauka, skanīga dziesma!

Apakšā pārbrauca pār tiltu. Ūdens, atsizdams putu, griezās melns un baigi dziļš un skrēja tik ātri, ka ne vēji, ne mākoņi to nepaspēja.

Lejā bij aizvēnis un silts kā podiņā. Tur bij jau priekša māte ar

Pērli, brālis un masiņa ar aitam. Zaļš, mīksts mauriņš bij gar upmali, tur varēja paganīt lopus un atpūsties.

Atpūtas visiem vajadzēja. Vīri apstadinaja zirgus un uzmauca tiem galvās tarbiņas. Anneli nocēla no vezuma. Māte izņēma no viena vezuma aizsaini. Tur bij puskukulis maizes vidū izgrieztu robu. Robs piepildīts jaunkultu* sviestu un aizvākots ar garozu. Māte sagrieza rikas un apsmērēja katram. Visi sasēdās zālē kā čigāni. Tikai lielos bērnus nevarēja sasaukt. Tie bij aizskrējuši pretī šalcošai Tērvetei: viens pēc kārklu svilpēm, otra pēc puķēm, kuru te jau bij raibin raibs saziedējis.

Anneli nekur nelaida, un viņa ari nevarēja paiet. Kā soli spēra, tā sapinās lakatos un novēlās, bet citi gardi smējās.

Kur viņai ari vajadzēja iet! Māsa atskrēja ar puķēm — tās visas Annelei; brālis ar kārklu stabulēm — un arī tās Annelei.

Atlikušo maizi sadrupināja jēriņiem, bet garozas dabūja Pērle. Vīri vēl sapīpoja un tad taisījās tālāk. Pa stāvo gravas ceļu augšup veda katru vezumu atsevišķi, un katru pavadīja tēvs — stumdams un pieturedams, jo pavasara plūdi pēc ilgas un bargas ziemas bij izrāvuši vietvietām tādas grumbas kā grāvjus.

Kad tevs nosvīdis un pietvīcis nonāca pēc pedejā vezuma, tad ari visi cēlās. Prom no jaukās lejas. Jērus ka mazus bērnus uznesa nēšus kalna, lai pārāk nepiekūst.

Kalnā uzkāpušus sagrāba ass un skarbs vējš un krietni sapurināja. Te bij jauna pasaule. Tā atšķīrās kā grāmata, bezgala tāla un plaša, te atkal sarāvās šaura un maza; te atspulga varena un mirdzoša, izceldama kā viļņa galā baltas mājas, gaišzaļas birzes, tālus, tālus kalnus, te atkal satumsa zem liela, peldoša mākoņa, kas pārlaidās pār sauli draudošs kā nezvērs. Visi šie neizsīkstošie bezgalībā mainošies tēli iegāja Anneles acīs un tur palika. Ilgi, ilgi, līdz beidzot galva no viņiem tapa smaga un skumja un sāka klanīties kā vārpa. Meži, lauki, pļavas, mākoņi gāzās Annelei virsū un gribēja to nospiest. Viņa iekliedzās.

—    Annele, turies! Acis platas!

Annele iepleta acis, cik vien jaudāja, un redzēja tēva smaidošo, gaišo seju.

—    Kur māte?

—    Viņa jau tālu priekšā.

—    Vai vēl nav otras pasaules gals?

—    Nu jau drīz būs.

Vējš uzreiz aprāvās, it kā kads tam butu iesitis pa muti. Ka vizošs, viļņains audekls ar zaļu ieloku priekšā aizplētās berzu mežs. Tur viņi brauca iekšā. Bārkstainas ēnas šūpojās pār ceļu, lipīgi, bārbalaini zari čokurainām lapiņām glāstīja Anneles vaigus. Kukū, kukū, kukū! Tuvu tālu skanēja dzeguze.

—    Tēt, kas tas tāds, kas tur tā sauc?

—    Tas ir meža lielais pulkstenis.

—    Meža lielais pulkstenis? — brīnījās Annele.

—    Kukū, kukū, kukū! — atsaucās otrā malā.

—    Un tur tie mazie pulksteņi, — tēvs rādīja spārnoto saimi, kas čivināja un pogoja zaros.

Aha! Nu jau Annele saprata. Jā, tādi bij tie pulksteņi. No tiem gan skanēja mežs. Krāšņāk un daudzbalsīgāk vēl nekā skaļā, žiglā Tērvete. Jo dziļāk mežā, jo jaukāk. Nu bij gan atkal pilnu acu un ausu ko skatīties un klausīties.

Ceļš iztecēja gaismā. Pa labi mežs atkāpās, apiedams līkumu ap plašu meža pļavu, bet pa kreisi auga ceļam līdz kā dzīva, mirdzoša siena. Kur abi pēkšņi nobeidzās, bij mežsarga mājas — Kaitini. Tur jau bij citi Anneles ļaudis priekšā.

Vezumi apstājās sētsvidū. Gājēji bij mājās. Lielais solis no Jurģiem uz Jurģiem bij sperts, un varēja sākties sīkās gaitas.

Divas lielas meitas rozā jakās platām, piepūstām piedurknēm un dzeltenām bizēm apstāja Anneli, skaļi čaloja un smējās un par vari gribēja dabūt to sev draugos, solīdamas brīnišķas lietas.

—    Skaties nu, skaties, Annele, tās jau tev radu meitas, — skubināja māte. Bet Annele iebāza galvu piedurknē kā putniņš dūnās un nekā vairs negribēja redzēt. Acis bij pilnas visa skatītā un smagas kā puķes no rīta rasas. Vāki aizkrita ciet.

PIRKSTIŅS SĀP

Pavasaris auga pret vasaru, un, jo lielāks tas auga, jo lielāki auga darbi. Ļaudis teciņus vien gāja.

Mātes gaitas bij nebeidzamas. Bet Annele, tik pie mātes brunčiem turēdamās, jutās droša. Jo kas varēja uzticēties šais nezināmās mājās tiem svešajiem kaktiem, tām svešajām sejām, kas dažreiz no lielcilvēku augstumiem noplaka lejā pie mazā cilvēciņa smiedamās, zobgalīgi biedēdamas vai arī labinādamas! Jā, par tām vēl nekā nevarēja zināt, vai tās draugi vai ienaidnieki.

Mātei apnika neatlaidīgā līdztecētāja, un viņa to bieži noraidīja: lai nu dzīvojoties vien viena pati. Bet uzņemties dzīvi uz savu roku Annele vēl nekā nesamanīja.

Kādu rītu Annele tupēja pie ugunskura, kur māte steidzīgi gatavoja brokastu. Blakus uz melna kāša kupliem garaiņiem vārījās liels katls. Liesmas jautri sprēgāja, sarkanas sodrēju krelles joņu joņiem atsvītrojās*, apsitinādamas* skrejošām virtnēm katla resno dibenu.

Anneli vareni kairināja piešaut šīm krellēm pirkstu. Bet, cikreiz to pastiepa, māte brīdinādama bargi uzsauca: — Nu, sargies, deg! — un viņa to atkal nolaida.

Bet, kad katrreiz klausīs māti, kā tad dabūs zināt, kas tas ir: deg? Saus tik klāt!

Un Annele piešaun.

Ai, vai, to svelošo dzēlumu caur kaulu kauliem, caur dzīslu dzīslām! Annele nu zina, kas tas ir: deg, deg, deg! Zina arī: pati vainīga, balsi palaist nedrīkst, ko nu tad darīs? Raus balsi cik spēdama uz iekšu. Bet kur iekšā liksi? Iespiežas balss kaklā un, kad nu sprūk ārā, tad ar tik varenu šalti, ka mātei aizkrīt ausis un pavārnīca izveļas no rokām.

Pirkstiņš izlēcis stāvu kā zaķītis. Māte saķer to, apskata: nav ne asiņu, ne pušuma. Un par tādu nieku raudāt! Par veltu izbiedēšanu un nepaklausību Annele dabū ātru duncku sānos.

Māte sita! Tas sūrstēja vēl briesmīgāk nekā apdedzinātais pirkstiņš. Bet nevarēja pateikt, kur. Dziļi, dziļi iekšā. Annele uzspieda roku uz krūtīm un, žēli gaudodama, vilkās čokurā kā tāsīte.

Deg, deg, deg! Bet nezināja, kur deg.

Mātei tas nekas liels. Viņa paķer traukus un skries tūlīt laukā.

Bet tā vis nebūs. Annele piespiedīs viņu atzīt to lielo pārestību, ko tai nodarījis nejaukais katls. Vismaz krietni izbārt katlu vajaga. Un tad apmīļot un appaijāt briesmīgi svelošo sāpi.

Un tā — kur māte pagriežas, Annele tai pa kājām: atgrūž vienu roku, viņa ieķeras abām un, kājas ievilkusi, karājas mātes brunčos kā ābols zarā; uzsauc viņai, lai cieš klusu, viņa spiedz kā uz iesma; kad māte spaini vienā pusē un Anneli otrā grib ar joni iet laukā pa durvīm, viņas iespriežas abas, Annele dabūn otru duncku sānos un tik vēl jaudā kā saķert stenderi un tā noturēties uz kājām. Bet māte aiziet, nosolīdamās atgriezties ar rīkstēm.

Annele, pie stenderes pieplakusi, žņaudza to un slaka gaužām asarām. Visiem viņa durvīs pa kājām, bet nost nekustas. Kas iet garām, to pagrūsta: — Vai, vai, kā tev nav kauna? Liela meita, dīc kā tele.

Kā nu Annelei nav kauna? Kauns ir, ka nevar acu pacelt. Bet ko darīsi, kad nevar pakustināt to sāpju un spītēs smagumu kaulos?

Nu pienāk arī tā lielā radu meita, kas Jurģos iznāca pirmā pretī ar piepūstajām rozā piedurknēm. Tā ir liela smējēja. Kā ierauga Anneli, tūlīt skaita:

— Skatat, ļaudis, skatat: Bucītis* aizskrēja, Radziņus pameta!

Meklējat, ļaudis, Kur buciša radziņi!

Lūk, lūk: Anneles pierē Aug asi kā nadziņi!

Un viņa rāda ar pirkstu Anneles pierē.

Annele, nāvīgi izbijusies, aizrauj elsu un piešauj pie pieres to pašu savu sāpošo pirkstu.

Vai die! Ja nu pierē tiešām aug ragi!

Nē, glums kas glums, berze, cik gribi.

Bet lielā meita stāv un smej locīdamās.

Annele nu redz, ka ir piemānīta, un asaras tai atkal saskrien acīs.

Vai tai lielajai meitai ari vēl vajaga smieties par cita nelaimi! Ak, nav nekur vairs labi. Kur skatās, viss lūst un jūk, nekā vairs neredz skaidri, tik kā caur miglu kaut kur māte skraida, laikam gan rīkstes meklē; bet, ja ar tām atnāk, tad viss ir beigts. Nē, nekas cits vairs neatliek: jābēg tikai pasaulē, prom, prom no visiem tādiem ļaudīm.

Kajas Anneli aiznes, kur tā nekad vēl nav bijusi, tālu, tālu. Aiz klētīm, aiz dārza, kas viņai vairs daļas! Nu jau viņa pat aiz rijas. Jaunais rudzu lauks aizpeld, viļņodams ka zaļa upīte. Lai viņš peld! Annelei jābēg.

Bet pēkšņi rodas priekšā liela, liela bedre, vai uz kakla iekšā krītama. Nav vairs, kur likt soli. Annelei jāstāv.

Bet kas tur varētu spīdēt — dziļi, dziļi tai bedrē? Tas tak jāiet palūkot.

Annele noliekas uz vēdera un kopā ar lipīgu mālu spilvenu nošļūc lejā kā pa ledu.

Bet kas tur, lejā, ir? Tur ir brūns ūdens, vidū apgāzta muca un uz pašam ķimenēm liela, zaļa varde. Tā spīd saulē un kurkst:

—    Labrīt, Annele!

Annele vel labi nezina, vai ar vardi ir pazīstama vai nav.

Viņai liekas, ka ir. Viņa notupjas uz sava mālu spilvena un sūkā:

—    Pirkstiņš sāp.

—    Zaļa zale, zaļa zāle, — varde laiž caur vienu piepūsto nāsi.

Annele pašķiebj galvu: — Kur?

Jā, ir gan. Bedres mala atrotīta mīkstu, samtainu velēnu. Būtu labi to aptaustīt, bet Annelei vēl smagi jānopūšas:

—    Gaužām sāp!

—    Balti bērzi, balti bērzi, — varde laiž caur otru nāsi.

Annele atmet galvu pavisam atpakaļ.

Jā, turpat viņš stāv, bērza vīrs, ar vienu kāju tik ne bedre iekāpis, un aiz viņa vēl pulka, pulka citu tādu viru.

Bet pats pirmais bērzu vīrs ieaudzis debesu dzelmē tik dziļi, dziļi, ka gala nevar saredzet, skaties, cik gribi. To tā nevar atstāt, jāiet tak meklēt, kur viņam tas gals.

Bet bedres mala vairs nelaiž augša. Kur kāju liek, lec mālu spilventiņi un, priecīgi kūleņodamies, liek lejā līdz ar visu Anneli.

—    Nevar, — Annele raudulīgi sūdzas vardei.

—    Zaļa zāle, zaļa zāle, — varde pamāca.

Jā, kad ar zaļo zāli, tad var, tad tā lieta iet.

Zaļā zāle pasniedz kumšķīti te vienai rokai, kur pieturēties, tur otrai, tur abām divām — un Annele ir augšā.

—    Bērza vīrs, bērza vīrs, kur tev gals? — Annele nu meklē, ap bērzu riņķī skriedama. Gala nekur un nekur.

—    Tu esi daudz, daudz, daudz lielāks nekā Kaitinu rija! — viņa brīnās.

—    Kas nu Kaitinu rija? Ko azotē iebāzt! — bērza vīrs lielās.

—    Silta, silta tev azote.

Annele pieglauž vaidziņu baltai zīžu tāsei. Silta! Paijā, glasta, skūpsta.

Lokano zaru vijums noglāsta arī Anneli kā viegli smaržojošs vilnis.

—    Gari, gari mati, — Annele apbrīno, mērīdama šmaugo zaru pīni ar savām baltajām, skrulainajam peļastītēm, kas gredzeno visapkārt ap dzelteno lakatiņu. — Man nav tik gari.

—    Būs, būs! Augs, augs! — mierina bērzs.

—    Kur tev balss? — Annele meklē, atmetusi galvu.

—    Meklē, meklē!

Nu, kur citur būs kā tai zaļajā vijumā, tai zili zilajā dziļumā? Tur viņa sēd pašā, pašā augšā un plivina spārnus.

—    Hū! — Annele, pārgalvīgi ūjinādama, liksies atkal pie bērza un mēģinās to apvīt savām īsajām roķelēm.

Nevar.

—    Resns, resns!

—    Visi resni, visi labi, — dzied bērza balss pašā galotnē.

Jā, visi labi. Tur jau viņi stāv. Pulka. Annele ies tos skaitīt:

—    Viens, divi, pieci; viens, divi, pieci!

Bet, kā nu noskaita tos, nāk citi; kā noskaita tos, atkal citi:

—    Viens, divi, pieci; viens, divi, pieci!

Annele iet soļiem, Annele skrej skriešus: balts un balts. Visi kā viens, viens kā visi: — Viens, divi, pieci!

Bet, kad daudzi jau ir noskaitīti, bērza vīri sāk slēpties. Pazūd viens, pazūd otrs; izkāpj gara, gara rinda citu — tādu zemu, druknu, zaļiem, bieziem mēteļiem līdz zemei sasegušies. Stāv cits pie cita un nekur nelaiž cauri.

Annele nedroša, bet vai tāpēc neies? Kā paiet zaļajiem tupētājiem tuvāk, zeme sāk līgoties; pasper vēl soli — kāja iegrimst kā spilvenā. Pastaliņa piesmeļas kā silīte, hu! Ledaini auksts izskrej caur kauliem. Annele pieliek otru kāju pirmajai klāt, arī tā piesmeļas. Nu ir divas silītes. Brūnus burbuļus sizdama, sūcas upīte pāri auklām, līdz kauliņiem. Dziļāk, dziļāk.

Vai! Kas tas? Annele nevar vairs kustēt. Annele iemūrēta. Tas ir kas ļauns. Zaļie satupušies vīri nav labi. — Klaks, klaks! — no- klakst biezokni.

Vai! Annele atskatās atpakaļ. Visi bērza vīri jau tai aiz muguras. Ko viņi var darīt? Viņi arī iemūrēti. Bet visi viņi labi.

—    Bērza vīri, bērza vīri, palīdziet!

—    Svied rokas! Rauj kājas!

Jā, to Annele var.

Viņa met rokas gaisā, speras atpakaļ, vicina, līdzsvaro sevi, izrauj jau vienu kāju, otru, grimst atkal; bet tad nu ātri, ātri, neļauj vairs sasmelties silītēm un, kad kājas uz cietas zemes, turp vien, kur bērzu baltie stumbri, ar bailēm uz papēžiem, visiem garām, visiem garām, turp vien, kur tālumā māj un vizmo klajuma zelts.

Annele izskrej saulē. Te ir pļava, te tek gar mežmalu tas pats ceļš, pa kuru viņa Jurģos atbrauca. Tad tas bij melns, tagad zaļš, zaļš, nobārstīts zelta zvaigznītēm. Vietām tās jau izdzisušas. Tur stāv puduriem saraini «polisi»* baltgalvīši. Kā vējš piesitas galviņām, sariņi sabirst un aizlaižas, pa gaisu gaisiem peldēdami.

Ko vējš prot, arī Annele prot. Viņa piepūš pilnu krūti un laiž pati tādu vēju «polīšiem» virsū, ka uzreiz vesels lēviņš* nobīstas un izjūk kā spaļi. Bet Annele, vējodama kā plēšas, viņiem visur pakaļ un pakaļ riņķu riņķiem pa pļavu, kamēr beidzot «polīši» kur kurais nobēdzis un noslēpies un neviena vairs ko dzenāt.

Kad nu tas darbs labi padarīts, Annele var atstiept kājas. Ir jau arī puspasaules noiets.

Zāle bieza, bieza, smilgas stāv lielas, uz slaidiem kātiem visapkārt šūpojas iesārtas vai zaļganas podziņas. Kas tur tajās podziņās varētu būt iekšā?

Podziņas cietas. Ai, cik cietas! Annele spiež, cik jaudas. Beidzot pārspiež gan.

Annele, Annele!

Sūrstoša, degoša sāpe viņai iesit pa pirkstiem. Tas tev bij par nedarbiem! Lielā apdeguma tulzna pārgājusi pušu.

—    Vai, kā sāp, pirkstiņš sāp! — Annele, galvu šūpodama, gaužas uz vienu, uz otru pusi.

Nav neviena. Nav nekā.

Annele meklē izbijusies.

Vai, vai, kas tas?

Kur mājas? Vai, kur mājas?

Bieza zāle, smilgas, slaidi, pumpuroti kāti. Maju nav. Mājas pagalam un prom no pasaules.

—    Nāc šu, nāc šu! — Annele sauc un gaida, un nezina, kas varētu nākt. Bēdas krūtīs savelkas smeldzoši smagas, kāpj kā mākonis kaklā, un nu arī sāk līt asaru tūce.

Kur mājas, kur mājas?

Raudādama meitene uzraušas kājās un skrien meklēt mājas, bet ietek arvien dziļāk pļavā. Viņa ir tik maza, ka nevar saredzēt pļavai pāri, kur aiz lēzena paugura, aiz jaunā rudzu lauka tup Kaitinu rijas jumts.

Pļavas vidū saplaucis puduris koši sarkanu neļķu. Kā Annele tur iekšā, tā tās vijas vi jumis tai apkārt kājām ar saviem lipīgiem kātiem — un Annele turpat gar zemi kā nostiepta. No kritiena iztraucēts, liels, zaļš sienāzis ielec Annelei pašā klēpī un brīnās.

Annele aprauj raudas. Bailes uzreiz pāriet. Sienāzis! — Tas ir vecs draugs un paziņa.

—    Si, si, si! Zila debess, zila debess! — cilādams drīz vienu ragu, drīz otru, sisina sienāzis.

Annele norausta elsas, kā negaisam pārejot.

Zila, zila debess. Labi.

Sienāzis cilā drīz vienu ragu, drīz otru un bolās.

—    Si-si-si! Saule, saule, saule!

Un ar vienu lēcienu Annelei pa pieri un pļavā.

Saule karsta kā pirts. Anneles izstieptās kājas kūp, pastalas raucas čokurā. Ilgām, neatlaidīgām pūlēm, vienu kāju braukot gar otru, izdodas gan pastalas noraut no kājām, bet kā attaisīsi sabriedušās auklas? Labi! Arī tā labi.

Būtu pavisam labi. Guļa mīksta kā spilvenā, rokas, kājas kaist gaišas, gaišas, bet kaut kur nav tā, kā vajaga, kaut kur tumšs.

Pirkstiņam tumšs.

Nē, ne pirkstiņam vien, vēl kaut kur krūtīs smeldz maza, maza tumsiņa, tai saule iet apkārt, tā piesit kā saukdama ar āmuriņu: tuk, tuk! Bet Annele nezina pateikt, kas tas ir. Ilgi, ilgi Annele skatās debesī un domā. Galva paliek smaga.

—    Aijā, žūžū! — vējš iečukstas smilgās.

—    Si-si-si! Saule, saule, saule! — zāle, puķes, pumpuru vālītes, tūkstošbalsīgi līgodamās, glāsta Anneles vaidziņus.

—    Aijā, žūžū! — iesmejas vējš un iekrīt kā ūdenī.

Jā, vējš nozudis, bet kas nu tur nak?

Lūk, pabāž galvu sieva, liela, liela sieva — kā butu vecmāma, bet nav vecmama — , ar vienu roku aizsedz sauli, ar otru velk garu, garu lakatu un lien taisni Annelei virsū, taisni pašās acīs. — Dod man to pirkstu! — sieva sauc. Un Annelei jādod. Bet, ka ņem pirkstu, tā paņem pašu Anneli, ar lielā lakata stūri aizspiež tai acis un nu tik kā ar vēju. Annele jūt: nemaz vairs viņu netur, tūlīt laidīs vaļa pavisam, un, kad tad kritīs, tad izkritīs zemei cauri, un, kad nebūs zemes, tad it nekur vairs nebūs, kur nokrist. Ak, tās lielas, lielas bēdas! — Turi mani, turi! — Anneles kaklā kāds kliedz, kliedz, bet nevar izkliegt. Kad nevar izkliegt, Annele nu ar varu — lai tad iet, lai iet acis vaļā!

Un ko redz Annele, kad acis vaļā? Ne lielās sievas, nekā. Bet viens

gan skrien pa pļavu, viens sauc:

—    Annele, Annele! Tā jau māte, Anneles pašas

mīļā, mazā māmucīte. Ai, bēdas, kur nu visas jūs palikāt!

Bet vai māmucītei rokā nav rīkstes? Nevar labi zināt. Droši būs aizšaut priekšturamās bruņas.

—    Pirkstiņš sāp! — Annele gaužas jau pa gabalu mātei pretī.

Māte ir klāt kā ar vēja spārniem.

— Nesāpēs vairs, nesāpēs! Apsiešu, pamīlošu manu mīļo, mazo, manu mīļo, mīļo, mazo. . .

Un māte paņem un aiznes Anneli uz rokām, skūpsta un glāsta, tik skūpsta un glāsta vien un nepiemin ne par rīkstēm, ne par neklausīgu bērnu, ne par sabristām kājām, it ne par ko.

Un saule meklē un neatrod vairs Annelē neviena tumšumiņa.

TĒLI

Neviens nezina, kā tas gadījies, bet Annele var sasaukt kopā*. Vai tā ir grāmata vai veca avīze, nomests pudeļu papīrs vai sadzeltējusi papīra strēmele, uzlipināta gar aizsargu logu*, Annele saliek burtu pie burta, sasauc kopā — un iznāk vārds. Ak, to brīnumu! Un, kā vārds, tā turpat arī ir tēls. Tik brīnišķi rādās tas, kā nemaz nav. Izsauc: z-ie-m-a — ziema — un tūdaļ redz baltus laukus, kupenām pienestus dārzus un bērnus pa lauku ar ragutiņām — gluži tā, kā tas bij Kamenēs; bet, kad izlasa: p-u-ķ-e-s — puķes, tad tā ir krāšņā Kaitinu pļava, dzelteni sarkana no gundegām un skābenēm; izsauc: s-a-uT-e — saule — un tūlīt viņa stāv dzirkstoši balta, pār akas liepu pakāpusies, un dedzina sarkanu istabas galu. Kā vārdu izsauc, jauns brīnums. Tāda ir jaukā, neapnicīgā rotaļa, ko nu prot Annele.

Bet dažbrīd Annelei bēdu reize. Izsauc vārdu, bet tas paliek mems, grozi, kā gribi. Prasīs mātei; ja vaļas, tā pasaka, ja nevaļa, Annele dabūn īsu tiesu: — Tas tev nav jāzina. Ja visu gribēsi zināt, paliksi ātri veca.

Veca! Par to nu būtu maza bēda. Nu, lai ir! Un kas tas ir: veca, un kā viņa var palikt veca? Tas bus pēc tūkstoš, tūkstoš gadiem, kad mācēs visus vārdus un pratīs visus darbus.

Bet cik ilgi tā staigās — smaga ar neziņu kā pielijuši vārpa? Kad māte nesaka, ies pie tās pašas lielās radu meitas, kas sēd klēts priekšā, lāpa maisus un svelpj kā puisis.

Annele notupstas radu meitai tuvu klāt, uzstutē elkoņus uz ceļgaliem un skatās kādu laiku, kā lielā adata zibēdama skraida pa lāpāmiem diegiem.

«Teikt vai neteikt?» Annele pārliek. Ar radu meitu Annele ir tā uz pusrata*. Dažreiz gribētos viņai ticēt, bet dažreiz tā ir tik ēverģē- līga*, ka Annele nevar izprast kāpēc lielie viņu tāpat nenorāj un neapsauc kā Anneli nerātnās reizēs. Tāpēc viņa kādu laiku arī šaubās.

Bet tad jau ir izsprucis vārds kā nesaķerams putns:

— Kas tas ir: ci-lā-jies?

Lāpāmā adata apstājas, svilpe notrūkst, pelēki zilas acis pazibsnī.

—    Cilajies? Kas tas ir?

—    Jā.

—    To tu gribi zināt?

—    Ijā.

—    Vai tu proti lēkt?

—    Ijā.

—    Nu, tad paleka! Tad tu cilāsies.

Annele padomā un papurina galvu.

—    Tas neiznāk.

—    Kas neiznāk?

—    Tur vēl citi vārdi klāt. A-k, dve-ē-sle.

—    Dvēsele! — radu meita iesmejas pilnā kaklā. — Ak tu sisenis tāds, kur tu ņēmi tādus vārdus?

—    Dve-ē-sle, jā, kas tas ir par vārdu? Pasaki!

—    Ak lai šim to pasaku, tādam ķēmam! Papriekš pasaki man — kur tu ņēmi tādu vārdu?

—    Grāmatā stāv.

—    Kādā grāmatā?

—    Lielajā.

—    Lielajā grāmatā? Kā tu to zini?

—    Nu es tak redzēju.

—    Rādi šurp grāmatu! — radu meita pavēl īsi un ātri.

Annele ietek kā irbulis* istabā pēc grāmatas. Uz mazā skapīša,

kur tā arvien stāvēja, grāmatas vairs nav. Viņa uzkāpusi pāri vecāku gultas līkstīm piestiprinātā plauktā. Annelei jātaisa trepes un jākāpj pakaļ. Papriekš krēslu, uz tā ķeblīti, tad gulta. Gultas virsa ir tik nodevīgi grimstoša kā izkurtējis sniegs pavasarī; tik kad Annele saveļ pikā abus baltos galvgaļa spilvenus un saliek vienu uz otra, dabūn pamatu zem kājām. Sniegt nu varētu asi šķautņaino grāmatas stūri, kas izlēcis pār plaukta malu, bet paņemt nevar. Annele strādā kādu laiku vaiga sviedros, ar pirkstgaliem urbdama, ar visu prātu aicinādama, nepacietīga, tvīkdama, un panākums ir tik piepešs kā lavīna: grāmata noveļas gar Anneles deguna galu baltajos spilvenos un tad ar visiem spilveniem un izbijušos Anneli uz klona. Bet nekas ļauns nav noticis ne vienai, ne otrai.

Kad grāmata rokā, Annele liek laukā kā zibenis. Bez radu meitas palīdzības viņa uzšķir vietu un, pirkstu pa burtu vagām vadīdama, lasa:

—    «Ci-lā-jies, ā-ak, dvē-ē-sele mī-ī-ļā!»

Skaļi smiedamās, radu meita izrauj Annelei grāmatu un, to ēver- ģēlīgi vicinādama, kliedz pa visiem vējiem:

—    Ļaudis, ļaudis, vai dzirdat, sanākat! Tas spoks māk lasīt!

Annelei nodreb sirds. Ka tik nu tāda kliegšana būtu uz labu!

Un tā jau ir, ka nav vis uz labu.

Radu meita izbaida Anneles māti un veco Amaļu, kas turpat dārzā plūc lapas.

—    Kas tur ir ar to meiteni? — Amaļa jautā stingri, izsliedamās taisni.

—    Viņa sauc grāmatā. Nākat klausīties!

—    Ko tu smejies, trakā, vai dieva vārds smejams? — Vecā Amaļa tūlīt pamet savu darbu, nāk ārā no dārza un dusmīgi izrauj radu meitai grāmatu, to no visām pusēm apskatīdama, vai tā ir bijusi grēcīgās rokās vai ne. Jā, ir bijusi. Amaļa, kas ir lielās kalpu sievas Bli- cenes mātesmāte, ir visu piedzīvojusi pasaulē, bet to vēl ne, ka tik mazs bērns kā Annele varētu būt tik vīzdegunīgs un ņemt un «ķēmoties» ar dieva vārdu grāmatu, no kuras pūš tik stiprs gars, ka var appūst pat tādu nosūnojušu kāršu rozi kā Amaļa, kur nu vēl ne tīte- nīti Anneli.

—    Ak pasaule, tavu traku audzināšanu! — Amaļa, nolikusi grāmatu uz klēts bruģa, bargi krata pirkstu uz Anneles māti.

Māte arī iznāk no dārza, jo Annele tak viņas bērns. Viņa vairās. Viņa nav Annelei spiedusi lasīt, ne arī tai grāmatu devusi.

—    Kas tad šo māca! Tā jau viņa buldurē pati no sevis, ka tik atrod kur ko drukātu. Vai tad tur kāds grēks?

—    Ak tā, nav grēks! Sajuks prātā, tad tev nebūs grēks. Vai maz tādu pārgudru, kas grābj dievam acīs! Pastiepusies kā bērzlapa, bet jau prot drukātu; ļauj tik vaļu, iebuldurēs rakstītu arī. Nu, es tik tev saku, tu to piedzīvosi! — Un, ieraudzīdama, ka Annele pa to starpu atkal paņēmusi grāmatu, Amaļa pārcērt ar stingru pavēli:

—    Nemt nost grāmatu! Uz pēdām ņemt nost! Noglabāt!

Annele tur grāmatu, kā zobos iekodusi: — Tā mana! Tā mana!

—    Nu redzat, nu! Vai es neteicu? Redzat nu, kas izaugs! Ak, pērienu tik! — Amaļa tītiņa* un ar lielām dusmām ieskrien dārzā un rauj šņākdama lapas. Viņas dēļ lai nu arī audzinot Anneli par grēka gabalu. Sveša bērna dēļ viņa nevarot dabūt lēcāju* pakrūtē un vēl mirt nost. Bet dieva sods jau tik un tā nākšot.

Amaļu strupi noraidīt māte nevar, jo Amaļas dusmas ir svētas dusmas un tās ir kājās dievvārda dēļ. Ja Annele sodāma, viņa jāsoda — likums skaidrs. Bet, vai tas, ka Annele var saukt grāmatā, ir vaina vai nevaina, tas mātei arī nav skaidrs.

Sāks Anneli noklaušināt, tad izrādīsies.

—    Kas tev vēlēja ņemt grāmatu?

Tas ir pavisam neatbildams jautājums.

—    Kā tu varēji paņemt grāmatu?

Cik ietiepīgi un savādi var tak jautāt tādi lieli cilvēki! Kā lai Annele to pasaka?

Annelei ir liela sirds. Viņa nelūdzas. Viņa nebirdina asaru. Viņa stāv kā buks.

—    Ko tu, māte, domā piedzīvot no tāda bērna? — Amaļa sauc no dārza kā no kanceles.

Annele dabon duncku sānos, kas to ievada istabā.

Un tur nu redz visu to godību! Tur guļ novārtā un putekļos mātes baltie spilveni un sega kā Anneles vainas desmitkārtīgs pierādījums.

Ar otru duncku Annelei jāiet kaktā. Ko tas līdz, ka viņa tagad pa plakstu apakšu var novērot, kur māte noglabā grāmatu jaunā vietā! Viņai tās vairs nevajaga. Lai viņa tur guļ simts gadu! Kas Annelei daļas! Kam vajadzēja ielaisties ar to radu meitu? Kam vajadzēja tā gribēt zināt? Un kāpēc tā nobeidzās visas tās karstās gribēšanas?

Nē, nu gan vairs Annele nejautās — nekad un nevienam. Labāk domās pati.

Domās, domās, kamēr izdomās.

Šepat kaktā var sākties liela un gara domāšana.

Kas tad tā īsti ir par lietu ar to grāmatu? Anneli sola pērt par to, ka viņa var sasaukt kopā, bet pērnziem Kamenēs Ģedenes Krista- peli pēra par to, ka tas nevarēja sasaukt kopā. Nevarēja un nevarēja.

Kā Annele iedomā par Kristapeli, viņai noiet viss rūgtums, kas iespiedies kaklā, un sāk nākt smiekls. Jocīgs bij Kristapelis. Katru rītu grāmatā saukšana jau sākās ar bāršanos. Kā Ģedene nosēdās pie ratiņa un atvēra grāmatu ar ielikto irbuli, Kristapeļa nebij. Kur Kristapelis? Skraidīja un prašņāja. Neviens nezināja. Kristapelis mācēja ielīst tādās vietās, kur viņu ne pele nebūtu atradusi. Bet Ģedene atrada. Ģedene drīz vien to iedzina, bārdamās un stibu no muguras vicinādama. Kristapelis ienāca garām, stīvām kājām, plecus tik augsti savilcis, ka kamzoļi uzskrēja pāri bikšu jostai. Kad nosēdās, vēl ilgi, ilgi toņājās* un kasījās, kamēr Ģedene iegrūstīja ratiņu pareizā vietā. Mātei vajadzēja tam ielikt rokā irbuli un grāmatu, pats nejaudāja; kad māte uzsauca, sāka, gari, gaudeni vilkdams un ar irbuli katru vārdu badīdams, «bokštierēt»* katķismu:

—    E-ese-e-ese-eme-u-mu-es esmu, te-a-ese-tas-es esmu tas, ka- u-ene-ga-ku-ne-ga-ese . . .

—    Kungs, kungs, — Ģedene tam iegrūda sānos.

—    Kungs, kungs, — Kristapelis tādā pat balsī atkārtoja.

—    Vai tu, pagāns, mani mēdīsi? Vai tur stāv divi reiz «kungs», ko? Tur tik stāv vienreiz. Saki: kungs.

—    Saki: kungs, — Kristapelis atkārtoja raudulīgi.

—    Se tev — saki: kungs! — Kristapelis atkal dabūja pa muguru. — Vai tu, resgal, domā dieva vārdu zaimot? — Un paceltā, dusmu māktā balsī Ģedene bļāva Kristapelim priekšā: — Es esmu tas kungs. Saki pakaļ!

—    E-es e-esu tas kungs, — Kristapelis svilpa elsodams, un lielas piles tam ritēja pa deguna galu.

Tā viņi abi cīnījās ik dienas.

Kristapelis peldēja pa katķismu, līdz tas bij samircis kā pirts slotiņa. Tad Ģedene to tam nikni izrāva — un Kristapeļa deguns tūlīt nostāja pilēt. Kamēr māte pārmija katķismu ar lielo dziesmu grāmatu, viņš pašķielēja apkārt uz Anneles pusi; lai tā kur bija, saliecies kuprī, ar abiem īkšķiem paplēta muti līdz ausīm, citus pirkstus drausmīgi izšķirstināja un tā izvieba to nejaukāko ģīmi, kādu vien tas mācēja. Bet Annele jau vairs nebij mazā, ko tik viegli var nobiedēt; viņa tik smējās un vācās tuvāk Kristapelim, ko pa katķisma bokštierēšanas laiku nekad nedarīja. Dziesmu grāmata tai patika, bet katķisms nepatika. Dziesmu grāmata jau Kristapelim bij izieta cauri, viņš to-tik atsauca, un Annele arī viņā bij kā mājās, jo, kopš sniegs bij uzkritis, Kristapelis to sauca dien no dienas.

Visas dziesmas, kuras Kristapelis sauca, iegāja arī Anneles galvā. Kad saucējam kāds grūts vārds samisās, Annele, tuvumā maisīdamās, palīdzēja atminēt, un tas aizslīdēja viegli gar Ģedenes uzmanību, mazliet dūcošā ratiņa iežūžotu. Par to Kristapelis atdarīja labu. Kad dabūja notvert grāmatu ārpus saucamā laiķa, tad varen gudrs un lielīgs izrādīja Annelei visus tās noslēpumus. Tos stingros gā* un kā*, to vīzdegunīgo hā*, tos mīkstčaulIŠus eņes* un eļes*, tos niknos ešes* un čā* un visus citus viņu brāļus un māsas. O, tā bij Kristapelim pavisam citāda saukšana nekā ar māti. Un, kad Annele jau pazina katru burtu pa vienam, kas tad viņai tur bij ko nesasaukt kopā!

Kad Annele savā kaktā tā bij izdzīvojusies pa Kamenēm, izsaukusi visas dziesmas un patlaban — heidi! — laidās ar citiem bērniem pa Kameņu lauku ar ragutiņām, ienāca māte. Ja Annele būšot rātna, varot iet. Kādēļ lai Annele nebūtu rātna? Viņa to uz pēdām apsola, lai tik var dabūt kājām vaļu un aizlaisties kā vējš. Bet māte paņem to pie rokas, un viņas abas aiziet uz klēti.

Māt, māt, tu iesi pie lādes, tu rādīsi lakatus! — Annele lēkā no vienas kajas uz otru.

Jā, māte iet pie zaļās, sarkaniem gaiļiem rotātās lādes. Kad smagais vāks aizkrīt lādei aiz muguras, Annele sasit plaukstas. Viņai vairs nevajaga celties uz pirkstgaliem vai staipīt kaklu, viņa, pati uz savām kājām stāvēdama, var ieskatīties lādes dziļajā noslēpumā.

Mat, mūsu lāde ir sarukusi maziņa, — viņa brīnās.

—    Nē, tu esi izaugusi liela, — māte saka.

Liela? — Annele liek sev roku uz galvas. — Kā tad es augu?

Un viņai jādomā par to tik ilgi, kamēr māte jau izsitinājusi un izpurinājusi visas" zīdaines un patlaban ceļ augšā smago vāku no lādes aizmugures. Līdz ar vāku uzlec vesela rinda dīvainu vīriņu un sieviņu, sablīvējušies vaka iekšpusē.

..— Māt, kas tie tādi? No kuram mājām tie ir?

—    Tie nav no nekādām mājām. Tie ir dāmas un kungi.

—     Dāmas un kungi! — Annele sauc aizgrābta, aizķerusies abām rokām aiz vāka un nelaizdama to ciet. Mātei jāļauj apskatīt.

Tad tādi ir kungi un dāmas! Vienam ir garas zeķes, pāri ceļiem, un kurpes zelta sprādzēm, bikses īsas, ap gurniem piebāztas kā pūšļi, plecos karājas īss, zaļš paltraciņš un pie cepures līgojas gara, balta spalva. Viena pusē tam zobens, otrā duncis. Viņš stāv lepni uzskrul- lētām ūsām, vienu roku iespiedis sānos, otru uz zobena spala, un skatās taisni uz Anneli: «Nu, ko tu par mani saki?» — Don Ju-an, — lasa Annele apakšā rakstīto. Otrs — citādu raibumu un augumu — stāv tālāk. Platām rokām atritinājis garu, garu rakstu, viņš kaut ko rada. — Le-po-rel-lo, Annele lasa apakšā. Un tad nāk dāmas, tik kuplas un krāšņas, ka acis žilbst. — Donna Anna, — rokas kā pātaros salikusi, — Don na El-vī-ra, — abām rokām sev krūtis žņaug dama. Un tur vel daudz, daudz citu ērmotu un jauku, ko redzēt, bet mātei ir apnicis — un diezgan. Iekams Annele var paplest muti un kaulēties, māte aizsit vaku ciet — visi donžuāni un donnas iekrīt zaļajā lādē atpakaļ kā kapa.

Bet tas velti. Kas viņus vairs var aprakt, kad tie parādījušies no lādes iekšām? Kur Annele iet, viņi līdz un klāt. Aiziet uz savu lielo Čiekuru pili mežmalē, kur Annelei visāda labiericība ar dārziem, kūtīm, istabam, lieliem ganāmiem pulkiem, — viņi visur maisās pa pulku. — No kurām mājām jūs esat? — Annele droši uzprasa. — Mēs no lielajām cilvēku mājām, — viņi pateic sīkām balstiņām. Un lepni nemaz. Dāmas un kungi dara visu, ko vien liek Annele. Donna Anna un donna Elvīra saceļ savus zīda svārkus un iet slaukt govis. Lepo- rello iet sērt* rijas, un Donžuāns jāj pieguļā. Paskat, kā nozib vien viņa baltā spalva gar pirts vītoliem! — Bet, kad Annele taisa dzīres, tad tik ir ko redzēt! Tad sabrauc Čiekuru pilī ne vien viesi no zaļās lādes, bet arī matēs un tēva radi un radu radi; bērnu tad ir kā skudru un kungu un dāmu tāds lēviņš, ka nav vairs Čiekuru pilī telpu un viņi jāgrūž pa logiem ārā. Bet ļaunā viņi neņem. Turpat ir bezgalīga pļava, kur visi «polīši» ir prinči, bet smilgas un puķes daiļas princeses; tur var izieties un izdzīvoties pēc patikas visādās rotaļās un spēlēs, lai ari cik augsts un smalks kungs un cik lepna dāma ikkurš būtu.

Tā tas iet cauru vasaru, bet, kad tuvojas ziema ar lielajiem saliem un puteņiem, Annele ievācas ar saviem tēliem kādā klusā istabas kaktā, un viņai netrūkst nenieka, jo tā izpleš savas fantāzijas zelta audu un iegūsta tajā visu pasauli.

Bet tad nāk kāds tumšs rīts, un Annelei pamostoties liekas, ka kāds viņas plakstus būtu aizlipinājis ar vasku un rokas un kajas ar pinekļiem piesaistījis pie gultas. Kad ar varu atpleš acis, redz: visos kaktos sagulusi melna migla, un, lūk, no viņas izkāpj Donžuāns ar savu garo spalvu, Leporello, donna Elvīra un daudzi citi, raibin raibs, jukdami viens caur otru ka mākoņēnas, izstiepjas gari kā diegi platām, izpūstām sejām, paliek par drausmīgiem ķēmiem, mācas virsū, aizspiezdami acis, gulstas uz pašiem vākiem, krīt kā blāķi uz krūtīm, karstu svelmi dvašodami un elpu žņaugdami. — Mat, māt! — Annele tik paspēj vēl iekliegties, un kā no kapa viņa dzird mātes balsi un redz kā no miglas pastiepjamies viņas rokas, un tad viņa nekā vairs nezina.

Ilgi Annele ir tēlu varā, kas to pa tumšiem, tāliem labirintiem grib izvilināt līdz savai ēnu valstībai, un tikai pēc garām maldu nedēļām atmiņa pa smalku, baltu zīda pavedienu to atved atpakaļ gaisma.

Un tad jau svilpo strazdi, ir atkal Jurģi un gājēji aun kājas uz jaunu dzīves gaitu.

BĒRZU KALNI

Ar tādu pašu aizrautību un nemieru, ar tādām pašām slepena prieka gaidām kā pirms gada Annele jau no paša rīta šūpojas šās dienas gaitā kā ūdenszāle steidzīgā straumē. Rati stāv sētsvidū. Krauj vezumus. Govis mauj, aitas blēj, vējš rūc un purina Kalti- ņus, kas stāv savā meža stūrī pret pašiem ziemeļiem. Lai kā purina, bet no vietas izpurināt tos nevar. Tā viņi ir atrasti še tupot, tā viņus še pametīs, bet Annele aizlaidīsies kā pelēkais strazds: te svilpoja bumbierē, te jau, paskat vien, pāri galotnēm un mežā prom!

Kaut tik nu ātrāk tas būtu! Bet šis rīts ir piedzīvojumiem tik garš un raibs kā vesela nedēļa. Cikreiz Annele nav lielajiem izmaisījusies pa kājām un par to dabūjusi duncku sānos, cikreiz nav izraudājusies un atkal bijusi priecīga, cikreiz nav izbārta un atkal apglaudīta, kamēr beidzot tas brīdis klāt, kad visa manta vezumā un aizgājēji atvadās no palicējiem, asaras slaucīdami. Annele neraud. Vai neesot žēl šķirties, viņai jautā. Viņa purina galvu. Viņa nezina, kas ir: šķirties.

Tēva vezumam pašā augšā uzsiets galds kājām pret mākoņiem. Tur Annelei vieta. Viņa tur sēd kā baldahīnā*, kura jumts ir no zila debess zīda, baltām mākoņu rozēm izrotāts. Lipīgi, plaukstoši zari glāsta viņai vaigus tāpat kā priekš gada, un dzeguze sauc: — Kukū! Kur nu?

—    Uz citu vietu, uz citu vietu!

—    Kukū! Kur nu? Uz kādu vietu?

? — Saulei pretī, saulei pretī!

Mežs ar visu vēju paliek dziedādams aiz muguras. Tāpat, garu dziesmu dūdodama, Annele brauc. Ilgi brauc. Tad rati sāk ritēt gāzelēdamies, un viņai liekas, ka tie nupat pārmetīs kūleni. Viņai paliek bail. Kur viņa tad paliks? No apakšas iznirst tēva galva.

—    Nu, nu, turies, meit! Mēs tikai braucam no kalna. Es jau tepat esu.

—    Vai tālu vēl brauksim?

—    Tepat jau drīz.

Tad no kalna, tad caur saulainu leju, pāri tiltiem, tad augšā kalnā — un tieši Avotu sētsvidū iekšā.

Bet sētsvidū stāv maza, maza, salīkusi vecenīte un gaida atbraucējus. Tā ir Anneles tēvmāmiņa, kuru neviens citādi nesauc kā par Avotu māti. Viņas pirmie vārdi ir: — Vai tā mazā meitenīte, kas tur tup augšā, ir tā tava Annele?

—    Tā jau ir, — tēvs atbild, Anneli no vezuma celdams.

Un, kā vecmāmiņa paņem Anneles roku, tā arī vairs vaļā nelaiž.

—    Iesim nu iekšā, varbūt būs kaut kas sataupījies tai manā skapī.

Un, kā viņas ar vecmāmiņu iet, gadās uzreiz vel trīs tādas bērzla- pītes, kā trepītes uz leju kāpdamas. Tās ir Lulīte, Tincīte, Julcīte, arī vecmāmiņas dēla meitiņas — no tuviem kaimiņiem. Nākušas skatīties Jurģu dienu Avotos.

Vecmāmiņa izņem no skapja baltu mantiņu, kā krīta stienīti. Uzliek uz tā nazi un ar vieglu āmura sitienu atšķiļ katram bērnam pa gabaliņam, bet stienīti atkal noglabā skapi. Tikai Julcīte savu iemet tūlīt mutē un kož skraukšķinādama un tīksminādamās. Annele nezina, ko ar savu iesākt, un noslēpj to saujā, bet Lulīte čukst: — Kad piekož pie bērzu sulām, tad ir gards.

Tikko vecmāmiņa atlaiž meitenes savvaļā, Lulīte tūlīt vedina: — Iesim nu pie lielā tēva!

—    Pie lielā tēva, — atkārto Tincīte.

—    La, la! Lielā tēva, — lalina Julcīte.

Visas trīs grib turēt Anneles roku. Bet Annelei tikai ir divas. Lulīte tur cieši vienu, bet abas mazās cīnās ap otru roku, viena otru nost grūzdamas.

—    Ko ķircini bērnu? — Lulīte aizdzen Tincīti, un Julcīte nu patur virsroku un iet lepna ar Anneli.

—    Ko kiltini bēnu! — iet, rādama Tincīti.

—    Kur tad ir lielais tēvs? — jautā Annele.

Bērzu kalnā, — Lulīte atsaka, jau pa gabalu rādīdama: — Are, kur lielais tēvs!

—    Ale, ku lielait tēt, — Julcīte krata tāpat savu sārto pirkstiņu.

Lielais tēvs ir liels, liels bērzs pašā kalna galā.

—    Dzi, ku tek! — Lulīte ausina*. — Nevienam bērzam nav tik garda sula.

—    Galda sula, — šmiukstina Julcīte.

Annele kāpj un brīnās. Tik augstā kalnā viņa nav vēl kāpusi. Avoti ar visiem jumtiem paliek zem kājām, bet kalns tikai aug augumā.

Lielā tēva sulu avotiņš urdzēdams urdz. Ap to lekā baskājis puika nātna biksītēs un ar matiem kā linu kodeļa.

—    Nāk šu! Es jums ko parādīšu, — kliedz puika.

Kad meitenes pienāk, viņš pilnām saujām smeļ bērzu sulas un šķiež tām acīs. Lulīte piesit kāju pie zemes. Bargi uzsauc: — Vai iesi prom, nejaukais puika!

—    A neiešu vis, — puika tītiņa. — Parādīšu tai svešajai meitenei, kur čiekuri aug.

—    Kur t' aug? Priedē! — Lulīte atsaucas ziņkārīga.

Nav vis! — puika atcērt. — Lūk! — Un no savas delnas ar knipi iebliež resnu čiekuru Annelei pašā degungalā. — A? Sāp gan, ko? — viņš ar lielu baudu, kā cukuru sūkstīdams, noprasa.

Sāpēt sāp nejauki, bet Annele jau nu to tam puikam neierādīs.

—    Skāde, ka nav ziema, tad es tai svešajai skuķei parādītu, kur Rīga! — puika, acis bolīdams, lielīgi priecājas.

—    Kur t' ir Rīga? — Lulīte atkal nezina.

—    A! Tas ir, saproti, tā. Nokaitē naža asmeni ledu pavisam baltu un tad — žvikt! — pie mēles. Tad tūlīt redz Rīgu.

—    Tu nemaz viņā neklausies, — Lulīte pamāca, it ka Anneli pārstādama, un, varen droša izlikdamās, vedina meitenes pie bērza sulām un ļauj katrai pa kārtai nogaršot gardo dziru, pie tam pastāvīgi karodama ar puiku, kas tīkodams tīko bērniem iesist knipi pakausī, iebļaut, nejauši ausī vai kaut ko citu nerātnu izdarīt. Bet, kad nu Lulīte pati noliecas pie sulu trauka, puika aizmuguris pielien meitenēm, noguļas tām garšļaukus cieši pie kājām, un, kā nu viņas visas uz reizi griežas apkārt, tā arī visas uzreiz gubā. Kāds nu izbīlis, kliedzieni un dusmas, un kādi nu puikam gardi smiekli!

Bet par to viņš arī dabū no Lulītes tādu bārienu kā" lietu. Annele nevar saprast, kur Lulīte ņem tādus nedzirdētus baramos vārdus. Un, ko Lulīte saka, to atkārto Tincīte, un, ko Tincīte teic, to lalina Julcīte. Bet puika ne traks nebīstas no bārējām, lec no vienas kājas uz otru un tītiņa meitenes.

Piepeši lejā dzirdas zirgu zviegšana un suņu reja. Puika kā bulta aizdiedz no kalna.

—    Tu nebaidies no viņa, — mierina Anneli Lulīte. — Tas ir negants puika, bet viņš drīz aizbrauks. Viņa māte tam nāks pakaļ un nodos to ganos. Kur lai citur liek tādu rakari!

—    Tādu lakali! — Julcīte atbalso.

Kad nu puika prom, būtu netrauceta padzīvošanās pa bērzu kalnu. Tur zied palegzdites, jau plaukst gaiļupieši, zem pērnām lapām viens otrs vesels rieksts, vel citu bērzu sulu spainīši būtu jānogaršo, bet tāds garš «ūū!» atskrej no nezināmas vietas bērzu kalnā. Lulīte saslejas taisni un ausās, no kurienes nāk garais «ūū!».

—    Tā mūsu māte. Sauc mājā, — Lulīte skatās pāri uz kaimiņu mājām, kuru sētsvidus redzams kā uz delnas. Tur stāv sieviete, aurē un baras: — Ak tu, lielā, kur aizrāvusi tos bērnus! Pāri uz Avotu kalniem! Pagaid, nu tik tu dabūsi, kad nāksi mājās!

—    Māte sauc. Iesim, iesim!

—    Māte sauc, māte sauc!

—    Taut, taut! Ietim, ietim!

Visas trīs mazās, rokās saķērušās, uz Anneli vairs ne acu nepa- mezdamas, veļas no kalna. Un, kur gadījies, atkal tas puika izlec no krūmiem, kliedz viņām nopakaļ: — Lūk, lūk, kur skrien podiņš ar divām osiņām!

Kad Annele pie Avotu klētīm liec uz sētsvidus pusi, izskrej pretī liels, melns, pinkains suns, šķērsām pār ceļu lēkādams un platu rīkli riedams. Meitene saraujas un paliek uz vietas.

—    Sunīti, sunīti, laid!

—    Nē, nē, nē! — platrīklis atkliedz.

Ko nu darīs? Annele ne soli uz priekšu, suns ne soli atpakaļ.

—    Citron, Citron, vai tev kauna nemaz nav, ko? — sauc no sētsvidus kāda jauna meita, nomet nēšus no pleciem un skrien glābt Anneli. Krietni izbar lielo pinkaino: — Vai bērni jārej, ko? Vai neredzi, ka tā jauna mājeniece? Nu, rāms! Tūlīt dod ķepu!

Suns nostāj riet.

—    Paglaudi nu viņu, — saka Annelei.

Nedroši meitene uzliek roku pinkainajam uz galvu. Citrons pieglauž ausis, iegrūž tai saujā purnu. Bet kas tai saujā? Vecmāmiņas cukura gabaliņš. Tas nu Citronam kā oga.

—    Tā, nu jūs esat draugi. Citrons vairs tevi neries.

Jā, aprijis cukuru, Citrons vēl izlaiza meitenei sauju un luncinās vien.

Jaunā meita aiziet atkal pie nēšiem. Viņa ir liela, sārta, kupliem, dzelteniem matiem.

Tepat saule jau riet. Līziņa nāk, sauc Anneli. Tūlīt, tūlīt jāiet gulēt. Viņa tai parādīs vietu.

Jaunajā vietiņā ir svaigs salmu maisiņš, balts, balts paladziņš. Līziņa gulda meiteni un ir ļoti steidzīga. Laukā, kaut kur no tālienes, līgo skaņas!

—    Klau, kāds garš, garš pulkstenis!

—    Tas nav pulkstenis, tur meitas dzied. Līgo pavasari. Mēs ari tūlīt iesim. No Avotu kalniem vareni skanot! Pagaidi tik, kad mēs tūlīt sāksim savas balsis laist pretī!

—    Ņem mani līdz! Mani arī līdz!

—    Nevar, nevar! Tu vēl esi maza. Tevi aizkurks* vardes. Mēs tikai, lielās. Māte lai nāk līdz. Viņai balss iet tālu. Būs vēl citas sievas. Un meitas Luze un Karlīne.

—    Vai Karlīne ir tā ar tiem dzeltenajiem matiem?

—    Jā.

—    Smuka.

—    Guli nu, guli un klausies! Mēs tūlīt līgosim.

Un Līziņa ir prom. Annelei nu vajadzētu skumt, ka viņu neņēma līdz, bet raiba virkne tēlu aizstājas skumjām priekšā. Tie visi vēl jālaiž garām. Tur ir Kaitini. Pavasara mežs. Zilā debess. Baltie mākoņi. Vecmāmiņa. Lulīte, Tincīte, Julcīte. Nātnbiksainais puika. Citrons. Karlīne. Bērzu kalns.

Piepeši no tā paša bērzu kalna uzšalc skaņu vilnis un noskalo visus tos tēlus. Gari, gari izskan tālumā, savīdamies ar citiem smalkiem, no kaut kurienes šurp klīstošiem. Nav vēl izdzisis tas, jau uzsitas atkal jauns kā no mutuļojoša dziļuma. Skaņi dzied, gari velk. Nekur vairs tukšuma. Pilns lauks, pilnas mājas, pilna Anneles sirds. Gardas, gardas skaņas! Gardākas nekā saldākās bērzu sulas. Viegli raisa, šūpodamās ceļ, kaut kurp augstu nes.

Skan un skan!

«Tie še tagad ir Avoti,» domā Annele.

LĀDĒTĀJA

Bērzu sulas vēl tek.

Kalnā pie lielajiem bērziem sulu trauki rītos iet pāri. Dažā traukā sulas ir tik saldas, ka līp pie lūpām kā medus. Tēvs kāpj bieži kalnā raudzīties, vai berziem nedara pāri: kad diezgan dots, bērzu noslēdz. Izņem silīti un caurumā iedzen tapu. No jaunajiem bērziem meslu* neņem. Tie drīkst brīvi izlaist savu spēku pa zariem un lapām. Mirdzēt un smaržot.

Annele sēd sētsvidū uz zaļi samtaina mauriņa un brīnās. Cik te augsts ir izliecies tas debesu loks! Tik dziļš un zils! Gala nevar saredzēt ne vienā pusē, ne otrā. Tais Avotos gan laikam ir tas pasaules vidus!

Un kas te brīnumu! Nemaz nemana, cik viegli aiziet diena. Tikai pret vakaru viņa paliek smaga kā grozs, kas pielasīts skaistu, raibu puķu. Nu būtu laiks, nu varētu no salasītām sākt pīt vaiņadziņu, bet acis miga cieti. Apsitās rokas ap grozu, un pati puķu lasītāja iemiga. Bet rītā bij atkal cits grozs un citas puķes. Avotos ir daudz, daudz putnu, jo bagātā Meža pilsēta tepat vārtu priekšā. Un ļaudis te iet viegliem soļiem. Jāskrej kalnā lejā. Visi viņi runā ar Anneli. Meitene nezina no kauna, kur likt acis. Kas nerunā, tas smejas, kas nesmejas — tas smaida; kad iet garām, paskatās uz Anneli.

Tikai Kaminskene nesmaida.

Zogmalā pie dārza sēd tas pats vakarējais zēns ar dzeltenu matu kodeļu un baida zvirbuļus, kliegdams un akmeņus mezdams. Annele būtu labprāt zinājusi, kā viņu sauc. Bet ka to lai izzina?

No lejas, no kalpu klētīm, nāk troksnis. Tur baras sievas.

—    Hi-hī, — atkliedzas puisēns ar dzelteno matu kodeļu, — dzi, kā Kaminskene ārdās!

Kam viņš to teica? Uz zvirbuļiem skatījās, uz Anneli ne. Bet Annele iepleta acis.

—    Kaminskene ārdās? Vai die'! Nez kā viņa to dara?

Ar to zēnu varētu runāt. Viņš nemaz vairs neliekas tik negants kā vakar.

—    Manmāte teic, ka tā Kaminskene esot liels nemiera mantelis*.

Annele uzdrošinās caur pieri paskatīties uz runātāju. Nemiera

mantelis? Vajadzētu tam puikam teikt, ka Kaminskenei mugurā nav vis mantelis, bet kažociņš. Bet kas to var tā izteikt?

—    Manmāte teic, ka tā Kaminskene skrejot ar skaudību kā vēr- kulis*.

Ar skaudību skrejot? Kā tad viņa to dara?

Vai die'! Un tur jau viņa nāk, tā Kaminskene.

Annele sēd kā sasalusi.

No lejas pa taciņu uzskrej sieva, katliņu pie stīpas vicinādama. Viņa ir gara, vāja, drusku uz priekšu salikusi. Plati, krokoti brunči tai plandās ap kājām. Mugurā īss, nosmulēts kažociņš, apakšā ar olatu vilnas vīli. Galvā liela, nieraina* tiptene*, apaļiski aptīta kā turkam. Lielas, melnas acis svaidās uz visām pusēm un nikni deg. Viss viņai bēg no ceļa. Vistas ķērkdamas, spārnus sizdamas, pīlēni veldamies, čiepdami.

Gaisma šķiras viņas priekšā kā Sarkanas juras ūdeņi priekš Izraeļa bērniem. Liekas, ka aiz viņas paliktu melna vaga.

Viņa atrauj nama durvis. Aiz tām, namā aizkavējies, smilkstēdams nogaidījies, stāv Citrons. Tikko durvis paveras, tas spraucas ar joni

āra. Belziens ar katliņu pa vieniem sāniem, pa otriem — un kaukdams, šļūceniski, ar šausmām atskatīdamies, Citrons aizdiedz pār pagalmu.

Annele un puika žogmalā sēd nekustēdamies katrs savā vietā un skatās viens otrā. Annele baiļu acīm.

—    Hi-hī, nu viņa lādēs, — teic puika.

—    Lādēs? — Annele brīnās. Tā vārda viņa nepazīst.

—    Manmāte teic: kā špetna*, tā kukņā*. Un ceļos. Un pelni uz galvas — un lād nost!

—    Kā tad viņa lād? — Annele vaicā puiku.

—    Nu ta: lād! Manmāte teic — ko nolād, tas paliek melns.

—    Ko nolād? — Annele brīnās. — Vai dzīvu lād? Cilvēkus?

—    Cilvēkus, suņus, kaķus. Kas nāk! Manmāte teic. Kaminskene atrāva nama durvis un nošņāca kā vējš bērniem garām

uz kalpu klēti. Zēns no žogmales uzlēca kājās un viņai aiz muguras salika rokas kā tauri un taurēja: — Hi-bī, hi-bī! Lādētāja! Tu-tū! Lādētāja! — un tad aizdiedza pa to pašu ceļu, kur Citrons.

Annele arī bij kājās. Viņai gribējās ko darīt, viņai vajadzēja ko darīt. Viņa karsti kāroja dzirdēt, kā Kaminskene lād.

Annele zināja, kā tas iet. Ilgi ir bailes un nedrošība iesākt kādu lietu — un tad uz reizi paņem drosmi un izdara.

Viņa paņēma drosmi un ātri kā zibens ieskrēja kukņā, kamēr Kaminskene vēl nebija atgriezusies. Iespiedās pašā tumšākā kaktiņā un gaidīja.

Kukņas sienas spīdēja melniem sodrēju zvirgzdiem un kāpa, kāpa. Uzkāpa skurstenī līdz pašām zilajām debesim. Pār ugunskuriem melnos kāšos karājās katli. Ugunskuri bij tumši. Tik viena kaktiņā bij zem trijkāja aprušināta uguns, uz tās Kaminskenes katliņš. Kamēr acis nebij apradušas, viss bij tumšs, jo gaisma tikai iekrita caur skursteni.

Kaminskene ieskrēja un aizcirta durvis, tā ka uguntiņa izbiedēta pasitās sāņus. Nokrampēja. Annelei sirds sastinga. Kādu laiku sieva rīkojās ap katliņu. Bēra, maisīja, rauša uguni. Uz vāji apgaismotās sienas viņas ēna spokaini kustējās līdz kā mēdīdama.

Tad viņa uzlika katliņam vāku, nošņaucās un ilgi slaucīja acis. Nosēdās pie ugunskura, apņēma ceļus rokām un sāka tos šūpot. Šūpoja — iešūpojās, sāka lēnām šņukstēt, tad stiprāk un stiprāk un uz reiz sāka skaitīt.

«Nu pašlaik lād!» Annele domāja trīcēdama.

Kaminskene «lādēja»:

— Satriec manus ienaidniekus, ak, kungs, satriec manus ienaidniekus! Nogāz viņus no viņu troņiem, no viņu lepnām vietām, no viņu augstiem krēsliem! Ardi viņus, plosi viņus, liec viņus par pameslu zem manām kājām! Lai saule tiem vairs nespīd dienā, nedz mēness naktī! Lai viņu mēle līp pie viņu žokļiem! Lai viņi sakalst un savīst, lai viņi sakalst un savīst kā zāle, ko nopļauj!

Lai viņu vairs nav!

Izspļauj tu viņus no savas svētās mutes, un lai viņu vairs nav!

Satriec manus ienaidniekus, satriec manus ienaidniekus, kungs! Lai saule aptumšojas, lai zvaigznes izdziest kā sveces, satriec, satriec!

Annele vairs neklausās. Viņa aizspiež ausis dūrēm un pieplok ar seju pie sodrainās sienas. Sakož zobus, lai neizspruktu elsas.

«Vai, vai! Ko nu darīt? Nu es esmu pagalam, nu ir viss pagalam! Saule melna, zvaigznes izdzisušas. Vai, vai! Nu es esmu kapā! Nu neviens mani nevar vairs atpestīt. Kaminskene nolādējusi.»

Lai gan ausis aizbāztas, Annele tomēr tagad dzird, ka Kaminske- nei citāda balss. Viņa saņem dūšu un atskatās. Kaminskene stāv kājās, plātās pār ugunskuru un baras: — Ūja, nešpetnais, negantais, ūja! Ūja! Nu jau viss būs pa lauku! Nu jau viss izskries gaisā! Trakais! A! Te nu bij! Nu ir visu izlaidis pa gaisu!

Tas ir Kaminskenes katliņš, kas visu savu saturu izlaidis pa gaisu. Aplietā uguns čūkst, pilns skurstenis baltu garaiņu. Kaminskene norauj katlu no uguns, nosviež to pelnos un pati izšaujas ārā uz klēti, durvis plati vaļā atstādama.

Aiz viņas tūlīt izlaižas Annele kā spārnos noturēts putns. Izlaižas karstajā priekšpusdienas gaismā.

Saule! Saule ir dzīva!

Annele liek pār pagalmu, ko kājas nes. — Annel, kurp tu skrej, meitēn? Klausi! Nāc šu! Vai tu negribi maizes? — vecāmāte sauc no klēts. Annele klausa. Vecāmāte — tā ir Avotu jaukākais brīnums. Tās divas dienas jau viņa tik pazīstama ar Anneli, kā mūžu būtu kopā nodzīvojusi. Tad sūta turp, tad to liek padarīt. Vecaimātei ir daudz darbu, ko dot. Ar Anneli runā kā ar lielu cilvēku. Noglauda galvu. Pateic mīļu vārdu. Un, kad atver novītušo roku, tad tur arvien ir kāds brīnišķīgs pārsteigums.

Vecaimātei rokā rika maizes ar biezu kārtu jaunkulta sviesta.

—    Vai gribi, meitēn?

Annelei spīd acis: kā nu viņa negribēs maizes ar sviestu? Tas ir rets gardums. Ziemu viņas agrākās mājās tā nebij. Mātei bij gan Brūnīte, bet tā ziemu pienu nedeva. Kad Annele prasīja, kāpēc tas tā esot, tad lielie smējās un teica: lai gaidot, kamēr paiešot tie septiņi bada gadi. Tad atkal tecēšot piens.

Un nu viņi bij garām, tie septiņi bada gadi. To jau akls varēja redzēt.

Annele tur brītiņu sviestmaizi saulē paceltu, lai krietni sasilst, tad uzmanīgi atbīda ar zobiem sviesta kārtu un nokož pirmo gardo kumosu. Nākošo tāpat. Lai aug sviesta dambītis. Lai viss labums un treknums krājas uz beigām, pēdējiem kumosiem!

Bet arī Citrons jau saodis maizes smaržu. Nāk, asti kuldams, lieliem lēcieniem. Nāk atjaunot vakar iesākto draudzību.

—    Nu, ko tavi sāni? Nesāp vairs belziens no Kaminskenes? — Annele vaicā.

Kur nu! Saule jau tos sen izdziedējusi. Citronam gribas maizes ar sviestu. Luncinās Annelei priekšā un sauc:

—    Do', do'! — Skaļi un droši.

Annele nolauž gabaliņu no savas rikas un iemet Citronam rīklē kā bezdibenā. Citronam tas kā nebijis.

—    Do', do', do'! — viņš sauc atkal.

—    Nu, še vēl! — Annele iemet otru kumosu.

Citrons stāvu gaisā. Ķetnas mezdams uz Anneles drēbēm un rokām: — Do', do', do'!

Annelei liekas, ka vairāk nekādā ziņā nevajadzētu dot. Viņa šaubās. — Ar Citronu vēl maz pazīstama. Bet tomēr viņam nepie klātos vairāk uzstāties un tā prasīt. Viņam vajadzētu prast kauna.

—    Do', do'! — Citrons sauc, ar asti apstiprinādams.

Redzams: neprot kauna. Metīs vēl trešo kumosu tai bezdibenā.

Bet pēc trešā kumosa Citrons kā raķete Annelei krūtīs. Melnās acis, kāri degdama?, svaidās kā Kaminskenes pierē. Pats melns un pinkains.

Citrons prasa visu.

—    Do'! — cērt Annelei pie pašas auss. Priekšķetnas tai sviezdams pāri pār galvu. Nu nav labi.

Annelei sametas bail.

—    Se, še!

Iesviež tam rīklē visu riku. Ar trekno dambīti, ar jaukajiem pēdējiem kumosiem.

Nu ir miers! Citrons pateicīgi nošņaukā un ir atkal pieklājīgs suns. Aplaiž ap Anneli prieka riksi, laipni pavēcina ar asti. Bet palikt vēl ilgāk Anneles tuvumā tam nu vairs nav aprēķina.

Annelei nu nāk raudas pēc sviestmaizes, bet, acis izberzusi, viņa ierauga vietu, kur tā vēl nav bijusi. Pie bērzu kalniem stāv kadiķu krūms, un viens koks skatās šurp simts sārtām acīm. Skries paskatīties!

Tā ir mežābele, kas rīt ziedēs.

Annele guļ zem mežābeles un domā. Domā par Kaminskeni.

Kas tā tāda ir tā Kaminskene?

Tāda lādētāja!

No kurienes viņa nāca?

Annele iebrauca pa Jurģiem Avotos pa vieniem vārtiem, viņa pa otriem. Niknuma pilna.

Un kas tie tādi bij, tie viņas ienaidnieki? Un kāpēc viņa tos lādēja?

Un ko viņa tagad dara?

Vai nu tup atkal pavardā un ber pelnus uz galvu? Un skaita tos briesmīgos vārdus?

Un vai tad nāks ar tās lielās briesmas pār viņas ienaidniekiem?

Pa Avotu skursteni izkāpj liels dūmu stabs. Vai die'! Lūk, lūk! Tā jau tur ir pati Kaminskene!

Redz, kā! Izkāpj, izplešas liela. Pastāv, kā pabrīnīdamās par lielo gaismu, par zilo debesi. Apgāžas lēnām apkārt, peld pār laidara pa- vālu*. Margojošā jumta sūna nobīstas un paliek melna. Kaminskene līkst pret kalpu klēts pusi, bet zem vītola izšaujas vējš un apsviež to divreiz riņķī. Tā saveļas uz sāniem kā klikstošs ģelzis*: nupat lādēs! Bet vējš jau tai lēvaros*. Kas nost — nost, citu satin kamolā, svaida un šūpo. Šūpo, šūpo vējš kādu laiku, un uzreiz — vairs nekā! Kur bijusi, kur palikusi tā lielā lādētāja! Ierausta gaismā kā ogle mīkstā sniega kupenā.

Nav vairs nekā.

Tikai zilais, krāšņais, varenais debesu loks! Un nenolādēja ne sauli, ne zvaigznes, ne cilvēkus.

«Nekā. Te nu bij lielā lādētāja!»

BALSIS

Šodien izskraidīti visi celiņi, izdzīvotas visas vietas pie mājām, bet palicis vēl garš dienas gabals pāri, un nezina, ko ar to iesākt.

Nu, kad nezina, ko iesākt, Annele liksies dārzmalā uz saulainā mauriņa un klausīsies uz balsīm. Gan jau tad atkal zinās.

Balsis? Kas tās par balsīm?

O, viņu ir daudz. Viņas ir dažādas. Viņas māca, brīdina, stāsta, čalo. Bet sevišķi divas ir tādas, kas arvien savā starpā strīdas. Ja viena ko grib, otra negrib; ja viena droša, otra bailīga.

Tā gribīgā balss ir kā viena no tām Vārava* septiņām liesajām govīm. Viņa var aprīt sauli, mēnesi, zvaigznes, zemi — un, kā nav viņai gana, tā nav. Kamēr beidzot viņa aprij arī to negribīgo balsi — un tad viņai virsroka. Bet kāpēc virsroka? — Tāpēc, ka tad viņai klausa rokas un kājas.

Annele nu klausīsies, ko viņai šodien vajaga, tai gribīgā i balsij. — Un lūk, ko: šodien viņai vajaga meža, lielā, drausmīgā Avotu meža. Un tā viņa skubina:

—    Nu, Annele, kad tad tu vienreiz iesi uz to mežu? Tepat jau viņš ir, tev deguna galā, roku sniedzams. Tik zaļš un tik varens!

Bet negribīgā balss brīdina, tikpat kā pirkstu pacēlusi:

—    Neej, Annele! Vai mazs bērns drīkst iet tik drausmīgā silā? Tur bailes glūn aiz katra kadiķa. Ieiesi — izcelsies bailes lielas, un tad tik tu redzēsi, kas notiks.

Un tā viņas strīdas tālāk.

Gribīgā atbild: — Kaitinu mežs arī bij liels. Kā tur tev nebij bail?

Negribīgā pretī: — Kaitinu mežs bij gaišs un caurredzams. Tur stāvēja bērzi, reti un resni, kā vīri svētdienas rītā viens pret otru. Kas tad tur bij ko baidīties?

Gribīgā: — Un kas tad te ko baidīties? Tu neesi vairs mazais bērns, bet liela meita. Kauns tev baidīties! Ir tak ļaudis, kā tā pati vecā Aņus, kas vienā galā mežā ieiet iekšā un otra atkal iznāk laukā, un nekas viņiem nenotiek. Un cik ilgi tu tā gaidīsi? Vienreiz tak tai mežā jāiet.

Jā, jāiet gan, domā Annele, pārdrosmē nu uzšaudamās stāvus. Un tūlīt klausa rokas, klausa kājas — un viņa laižas ar savu drošo balsi mežā.

—    Uz priekšu, uz priekšu! — sauc jau, tā kā bezbēde pa priekšu smiedama, te no meža kalna, te no pašas augstākās — saules šūpotās virsotnes.

Bet Annele tūlīt nevar vis līdz tādai trakulei.

Viņai jāizpētī, kas tie tādi zaļi, zaļi, mīksti spilveni, kuros grimst kājas. Grimst, bet neiegrimst.

Un kas tas tāds meža kalns pats, apstarots baltām zvaigžņu puķēm? Un tie paegļi, tupētāji, aiz kuriem tāda zaļgani vizmojoša gaisma? Un kas tie par sarkanķekarainiem mētru puduriem?

Un kas tās priedes pašas debess zilos mēteļos?

Annele iet no vienas pie otras, kamēr ar visām pa draugam. Kamēr zina, kas šie visi tādi te ir: koki, krūmi, puķes, mētras, klusums un saule, kamēr zina, ko šie jautā:

—    Nu, Annele! Bail nav?

—    Nav bail, — Annele pasaka visiem droši acīs un kāpj tālāk.

Annele ir kalna virsotnē. Bet tai pretī kā aiz dziļa ezera — atkal

tāda pat virsotne. Vēl otra, trešā. Bet aiz tām biezs meža mūris.

—    Uzmanies, Annele! Nupat būs kas, — piepeši tai uzsauc bailīgā balss no paša sirds kaktiņa.

Un zvana tai tieši ausīs:

—    Tur kāds nāk! Tur kāds nāk!

Bet tad pati, gluži pamirdama, noslēpjas.

Jā, nāk gan!

Aiz liela, spārnplētu kupla lazdu krūma aizskrej ēna, nolūst troksnis. Aiz lazdu krūma kāds stāv.

Kurā lazdu lodziņā Annele ieskatās — vai pa labi, vai pa kreisi, vai uz augšu, vai uz apakšu —, visur tai stāv priekšā kāda galva.

Kas tas tur bij tāds neizprotams?

Acu dobumos sāka dzelt un dzirkstīt. Ka tik nenāk vēl asaras un neaizmiglo acis — ko tad lai iesāk?

—    Bet tev tak nav bail? Nav bail? — atsaucas kaut kur tuvu drošā balss.

Annele nopurina sastingumu, pasper soli uz priekšu. Labi, lai parādās tas stāvētājs!

—    Vau! — iekrīt lazdu krūmā kā resns čiekurs no egles. Tā, kā kad rietu Avotu lielais Citrons. Bet tas gan nav Citrons. Kad tas sāk riet, tad «vau» birst viens aiz otra kā zirņi, bet šis te ir atkal kluss, tik kluss, ka Annele dzird viņa savādo elpu aiz lazdu lapām. Tā viņi abi stāv un elpo labu brīdi.

—    Vau! — noskrej atkal, tirpinādams Anneli līdz pirkstu galiem.

Un tas «vau!» ir niknāks un liekas jautājam:

«Kas tu esi? Ko tu stāvi? Ko tu gribi?»

Ko viņš tā jautā? Ko viņš tā biedē? Kas tas ir tāds par stāvētāju?

Tikko Annele pasper soli sānis, arī stāvētājs dara to pašu. Un nu viņš tai ir pretī — tāds sāniski pagriezies, priekšķepiņas ievilcis. Slaidkājains, slaidviducains kuplastis līdz zemei. Rūsgani dzeltens, samtaini melnas aušeles nikni sacēlis. Divas kvēlainas acis deg uz Anneli, un aiz atņirgtiem zobiem tāds rūcējs kā dzirnavas: — Rrrrr!

«Tas ir meža zvērs!» domā Annele, un sirds viņai nodreb. «Tāds brīnumains, skaists, nekad neredzēts meža zvērs!»

—    Rrrrr! Rrrrr! Muļķe meita tu! Bēdz! — meža zvērs rūc aiz atņirgtiem zobiem. Nē, bēgt gan Annele nebēgs. Ko tad šis tai darīs? — Un lēni, lēni par miera zīmi viņa paceļ roku.

Bet meža iemītnieks saliecas atpakaļ. — Vau! — izkrīt tam vēl steidzīgi no sarkanās mutes, tad pasitas kuplā aste kā vilnis pār galvu. Viens lēciens — un viņš ir pazudis zaļajā lejā.

Un tai pašā acumirklī izlec arī no Anneles krūšu slazda bailīgā balss un pāršļāc tai pār galvu kā salti ūdeņi:

—    Bēdz, Annele!

Labi nu, ka pastalas slīd kā slieces no kalna, labi, ka aiz kuplās lazdu lejas ir baznīcas ceļš un aiz tā laukmala! Un, kā Annele aizelsusies izskrej laukmalā, ir jau klāt arī abas viņas strīdīgās balsis.

—    Redz nu, kā tev izgāja! — tītiņa negribīgā. — Būtu tas lielais meža zvērs tevi sagrābis!

—    Jā, ko tad tas lielais meža zvērs padarītu, — priecīgi atsaucas drošā balss, — tam lielajam meža zvēram jau bij pašam bail! Bail no Anneles. — Par to jau viņš aizdiedza.

Jocīgi! — Annele domā. Bet kāpēc tad bij tās bailes? Zvēram no viņas un viņai no zvēra. Tā viņi stāvēja viens pret otru, bet starp viņiem kā upe. Neļāva pārbrist pāri, nejāva paraudzīt, cik garš un silts tas mežinieka skaistais kažoks, cik samtaini maigas viņa melnās austiņas. Tā ir aizgāja. Redzējušies nu ir gan, bet iepazinušies nav. Starpā aizstājās bailes un niknums. Rrrr! — rūca meža zvērs. Nenāc tu manā pasaulē!

Tomēr labi, ka ir būts mežā. Ir nodarīta liela lieta. Tagad jau zina, ka var gan viņā ieiet un atkal no viņa iznākt un nekas Jauns nenotiek.

Mežs ir iekarots. Mežs ir pa draugam. Un pēc tik labas izdošanās Annelei prātā vēl citas pārdrošas lietas.

Kairinošāks nekā mežs ir lielais lauku kalns, kura piekājē guļ mājas. Tam Annele vēl nav uzdrošinājusies tuvoties.

Nevis tāpēc, ka tas būtu tik stāvs, ka nevarētu viņā uzkāpt. Skriešus vien tajā uzskrietu vienā paņēmienā, bet bailīgā balss arvien ir brīdinājusi nekāpt.

Kad uzkāpšot pašā kalngalā, tad redzēšot tādas lietas, ka tūdaļ apstāšoties sirds.

Bet, lai nu arī apstājas sirds, šodien ir un ir jākāpj. Gribīgā balss Anneli dzen.

Kas īsti varētu būt redzams tur, augšā?

Varbūt jūra?

Jūra gan! Jūra ir tas varenākais, ko vien Annele var iedomāties.

Visi par viņu runā, bet redzējis to nav neviens. Arī vecā Aņus

ne, kura tak visu zina. Viņa sakās nomiršot, bet jūru nebūšot redzējusi. Aņus zina tikai to pašu, ko visi: jūra esot bez gala un bez malu.

Kā var būt kaut kas bez gala un bez malu — tas ir visu brīnumu lielākais! Un ja nu to saredz tai kalnā!

Kāps gan augšā!

Un Annele kāpj.

Avoti nogrimst zem kājām ar visām ēkām un dārziem, jumti izlaižas lēzeni. Varētu pa viņiem pastaigāties kā pa sētsvidu, un nepavisam nebūtu bailes no viņu baismīgā stāvuma, kā tas ir, no apakšas skatoties. Bet kaimiņmājas pieplok pie zemes kā vārnas izplestiem spārniem. Jaunas vietas aug augdamas kā no zemes: koki ar galotnēm pa priekšu un mājas ar skursteņiem un jumtiem. Tāli lopu bari liekas būt nekustoši zaļajās ganībās kā Anneles čiekuru gotiņas, bet mājas guļ pa pakalniem kā paijiņas celīšu tīkliņā. Tik daudz svešu, jaunu, neredzētu malu!

Annele uziet pašā kalngalā, un augstāk vairs nav kur kāpt. Liels mākonis, sudrabu sijādams, apvāzis sauli, un pa viņa tālajām ēnu apmalām kāpj tik un kāpj lauki, pakalni, meži, mājas, bet aiz visa tā zils, zils, zils bez gala un bez malu.

— Jūra, jūra! — Bet ieskatījusies meitene purina galvu. Nē, tā nebūs vis jūra. Zilais loks plešas, plešas, sviezdams prom ēnu viļņus ar vēja ātrumu. Mākoņu vāks aizpeld, pelēki dzisdams. Jau atmirdz saulē Kalniņas un Lejasciems tik gaiši, ka Annele var salikt ēku pie ēkas un koku pie koka. Tur ir ābele un bumbiere, liepa un bērzs. Kāda meitene skraida pa celītēm un lasa veļu no žogiem. — Atmirdz arī plašā upes pļava un parāda siena grābējus, kas zibina baltos linkreklos. — Atmirdz augstais sils sarkansārtos simtžuburai- nos lukturos. No ēnām izskrej laukā lielais ceļš, norit vizēdams no Cīpes kalna un, uzkāpis otrā, aizšaujas tālu caur rudzu laukiem. Braucēji un kājnieki kustas pa viņu kā melnas vaboles, smilšu mākoņus aiz sevis putinādami.

Lielais ceļš! Kur gan viņam sākums, kur gals? Mazie ceļi tek no mājas uz māju, cits aizliecas garām, cits ietek sētā un tur nobeidzas, bet lielajam ceļam nav nekur māju, kur ietecēt. Lielie ļaudis saka: varot ar lielceļu apiet visas pasaules malas un atnākt atkal atpakaļ tai vietā, kur izgājis. Diez vai tas tā ir? — domā Annele.

Lielais ceļš nākot no pasaules un ejot pasaulē.

Bet kur ir pasaule?

Un piepeši meitenei liekas, ka daudz, daudz skanīgu balsu atsauktos no pļavas, no upes, no meža, no tālaizritošā ceļa: — Se jau viņa ir, Annele, še jau viņa ir, tā pasaule!

Annele saliek rokas un klausās mēma.

Lielā, plašā pasaule! Tur viņa ir, kur aiztek ceļš, kur skan balsis.

Nu tad skanat ar, skanat, jūs, balsis!

JĀŅI

Steigšus steidzamos darbos skraidīja meitas. Vēji vien līgoja. Kurināja krāsni, cepa karašas, berza grīdas, galdus un solus, mazgāja logus.

Annele kur vien pietapdama bij strādājusi līdz tādā pat darbības karstumā.

Bet nu likās viss apdarīts. Karlīne pabeidza pēdējo. Kājas pūtinādama, meitene savilka tās uz noberztā sola un jautāja Karlīnei: — Jāņi, Jāņil Kas tie tādi ir, tie Jāņi?

—    Un tu to vēl nezini? Esi gan tu muļķe meitene! — Karlīne zobojās.

—    A, lai ir! — Annele spītīgi atcirta.

—    Tad ej nost no sola! — Karlīne dzina.

Annele negāja. Karlīne to krietni sapurināja. Vēl negāja. Par to viņa nu dabūja sūrumu plecā: — A, neklausi nu! Redz, kā iet!

Mājas pieplūda svaigu karašu tvana.

Ap palaunaga laiku katram bij rokā gards, smaržīgs rausis ar gaļu.

Kopa* nu bij apkopta. Līziņa un Karlīne apvilka tīras jakas, uzsēja ciema lakatiņus. Katrai bij uz rokas kurvītis ar dzijas kamoliņu un nazi. Annele zināja: viņas ies uz Tērvetes līčiem pēc ozolzariem. Bet Karlīne šodien bij nikna. Līdza jau viņu neņems.

Meitene izskrēja laukā. Nostājās pie dārziņa. Gaidīja kārām acīm. Vai tad tiešām paies garām? Vai tad viņu nepasauks?

Karlīne jau, zināms, ne. Tā aizskrēja lieliem soļiem. Līziņa aiz viņas. Bet pie lielās laidaru liepas atskatījās atpakaļ:

—    Na, meitēn, ko tu tā stāvi un kārni*! Nāc! Aši, aši, ka panākam Karlīni!

Tas Annelei nebij divreiz jāsaka. Ai, kā nu viņām abām veicās skriešana! Karlīnei tās jau bij teju, teju. Ka tik tā būtu drusku pagaidījusi. Bet tā negaidīja. Mežmalā tikai atskatījās. Palika gluži nikna:

—    Nu, Līziņ, ka tu to kverpli velc līdz, tad ardievu, tad es tevi vairs negaidu!

Aizskrēja, ka ceļš vien noputēja.

Annele rija elsas:

—    Kverplis, es esot kverplis!

Acis tai migloja. Nevarēja paiet.

—    Ej nu, ej — vai tā Karlīne tevi sauca par kverpli? Tas jau bij tas kovārnis, lūk, priedes zarā!

—    Kovārnis jau nevelkas, bet laižas.

—    Nu tad tā būs bijusi vabolīte. Skat, kāda tepat zemē — zeltotiem spārniņiem.

—    Vabolīte jau arī laižas.

—    Nu tad laidīsimies mēs arī! Parādīsim tai Karlīnei, ko mēs varam! — Līziņa priecīgi teica.

Tā viņas izskrēja mežam cauri svešā laukmalē. Karlīnes tur nejauda. Lai skrien! Gāja vienas pašas, uzmeklēdamas, kur taisnāks ceļš. Cauri biezam rudzu laukam brida, pa šauru ežu. Līziņas galva, saules apspīdēta, gāja pāri vārpām, Annelei vārpas slīdēja pāri galvai.

Eža izbeidzās pie āboliņa lauka. Laukā ēda divas stirnas. Pacēla galvas un nekustīgi skatījās, ko darīs nācējas. Vai būs no tām jābēg, vai varēs palikt. Kad nācējas nogriežas sāņus, uz Tērvetes krasta nogāzi, stirnas sāka atkal mierīgi ganīties.

Nogāze bij augsta un stāva, visādiem lapu kokiem krāšņi noaugusi. Bet visskaistākie bij ozoli, kas pacēlās rindām vien pašā lielākā stāvumā. Ozoli, ozoli! Ai, cik stalti, cik kupli! Annele vēl tādus kokus nebij redzējusi.

Lai gan ozoli likās laiduši savus zarus pavisam zemu, pietikt viņiem bij grūti, jo zeme atkāpās straujā slīpumā. Līziņa velti izlēkājās gar kokiem no vienas, no otras puses. Piepeši tai izslīdēja kāja. Jautri iekliegdamās, kā rautin norauta viņa bruka uz leju, Anneli līdz raudama. Gan turējās abas pie krūmiem, pie zālēm, aiz kazeņu stīgām, bet līdzsvaru atdabūja tikai pašā lejā, kur varena, puķaina pļava aiz- plētās priekšā kā mūris. Līču loču mirdzēja Tērvete. To ieslēdza augstās, kupli noaugušās krastu nogāzes. Pāri viņām auga lielais skuju mežs. Putni čivināja krastos, meža ūbeles dūca, par visiem skaņāk sauca kāda žēla pogotāja balstiņa.

Purva lakstīgala, dzi! Zēl, ka nedzied vairs īstā. Tad tev būtu ko brīnīties!

Annelei ir tā bij ko brīnīties. Kādi koki še bij, kāda pļava un kādi vareni līči! Savādāki putni, citas — savādas puķes nekā Avotos. Zilgalvītes ziedēja tik cieši kopā kā saaustas spilgtu dzelteni zilu raibumu greznotā villainē, pīpenes staroja lielām zvaigznēm, dīvainas puķes zeltoti ziedošiem kātiem kāpa stāvu Annelei pār galvu, un Līziņa deva viņām tik lepnu vārdu: karaļscepteris!

—    Avotos nav tādu puķu.

—    Avotos klejo vēji pār kalniem, bet šite kalns stāv lielajiem vējiem priekšā un sargā puķes. Un, ja kalns dod savu pavēni, saule siltumu, Tērvete savu valgumu, kas puķēm še ko jauki neziedēt!

Pa taciņu — lēzenākā vietā — meitenes uzkāpj atkal kalnā. Te nu bij vesels līdums jaunu ozoliņu, kuru zari bij vieglāk pievarami, te varēja bagātīgu nodevu ņemt no viņu kuplā zaļuma. Salauzusi pa pazarēm ozolpušķus,

Līziņa atsēdās uz kraujas nogāzes un sāka čakli pīt vaiņagus, bet Annele pakāpās augstāk skatīties svešo apkārtni: kādi še bij citādi kalni, krasti, dziļas pļavas; atkal kalni, svešas mājas, birzes, meži! No diviem rudzu laukos iegrimušiem skursteņiem kāpa stāvi, skaisti, zili dūmu stabi. Bet pāri laukiem ņirbēja un drebēja sasilušais gaiss saules slīpajos staros sīksīkiem vilnīšiem.

—   Kas tie tur par skursteņiem? — Annele čukstot jautāja, it kā baidīdamās traucēt saulainā klusuma.

—    Tur ir Laukmales. Mums tuvi radi. Turp iesim kādreiz ciemā.

Ilgi stāvēja meitene. Pasaule, pasaule! Jaukā, klusā.

Skarbi nobijās, kad no pakalna pāri upes lejai uzšāvās pirmā dziesma:

— Jāņi, Jāņi, kas tie Jāņi, līgo, līgo!

Kas tos Jāņus ielīgoja, līgo, līgo!

Kas tos Jāņus ielīgoja, līgo, līgo!

Pirmie gani, pēc arāji, līgo, līgo!

Tūlīt arī atsaucās pretī no otra pakalna:

—Pirmie gani, pēc arāji, līgo, līgo! Visupēci jaunas meitas, līgo, līgo! Tad vēl pati māmuliņa, līgo, līgo! Jāņu zāles lasīdama, līgo, līgo!

Un tā nu ieskanējās tuvienē, tālienē, šaipus upei, viņpus upei. Gani līgoja, visi gani līgoja.

—    Klausies nu! Nu sākas Jāņi. Gani jau tos ielīgo.

Bet tad kāds skaļi, skaļi ielīgojās turpat tuvumā, gravā:

— Ai, Jānīti, dieva dēlis, līgo, līgo!

Ko tu vedi vezumāi, līgo, līgo!

Meitām raibas zīļu rotas, līgo, līgo!

Puišiem caunu cepurītes, līgo, līgo!

—    Dzirdi nu, kā tur līgo! Tā ir Karlīne! Cits neviens. Tā viņai iet dziesma — tiru tirumis. Ūū, Karlīne, ūū! Mēs te esam!

Karlīne atsaucās. Turpat iznāca. — Oū! Un tu domā, es jūs nedzirdēju? Es jau tepat biju, tikai nelikos dzirdis, jo gribēju ātrāk nopīt vaiņagus nekā tu. Bet par to man arī ir skaistāki! Lūk! Vai tev ir tādi?

Karlīne papurināja uz rokas stilba savērtos vaiņagus. Tad izņēma no vidus kādu paslepus turētu un uzmeta galvā Annelei:

—    Tas tev par to «kverpli»! — un gardi smējās.

Vaiņags bij no zemeņu mētrām, biezin biezs, sulotām, sarkanām ogām.

Laba bij Karlīne.

—    Tikai mazlietiņ pagaidi, tad es arī būšu gatava, tad iesim reizē, — teica Līziņa.

—    Ne acumirkli negaidīšu. Vārti vēl jāpušķo, lopi jāsagaida, puišiem vakariņas jādod. Kad Ingām nav uz galda laikā, viņš sper zemes gaisā. Un kur nu vēl šovakar, kad jāgatavo lampas!

Rudzu lauks nokustēja. Karlīne aizsteidzās pa ežu. Vēl tālumā dzirdēja to līgojot:

— Dieviņš brida rudzu lauku, līgo, līgo!

Ar pelēku mētelīti, līgo, līgo!

Brien, dieviņi, lēni, liegi, līgo, līgo!

Lai ziediņu nemaitāji, līgo, līgo!

Nu arī Līziņa bij ar vaiņagu pīšanu galā. Vecmāmiņai no tīriem ozoliem vien, tēvam pārmijus ar sarkano un balto amoliņu, mātei ar rudzupuķēm, tēvocim Ansim ar pīpenēm. Nu varēja iet mājā.

Pretējā krastā sarkanas iekvēlojās priedes. Zaļgani sārtajā debesī pār tumšo mežu iedegās spoži balts mēnessirpis. Viegli balts miglas mākonis aizklāja vienu upes kārklu.

Līgo, līgo, līgo! — nemitīgi skanēja gaisā no pakalna uz pakalnu, no tuvienes uz tālieni.

Birzes un druvas stāvēja klusas, klusas, kā elpu aizturēdamas, kā priekā klausīdamās, cik jauki skan cilvēku balsis.

TRĪS SKRODERI

Jurīša mate Zete jau ilgāku laiku bēdājās, ka viņas vīram Zangum vajagot jaunu nātna bikšu uz siena pļaujamo laiku, bet skroderi neviens nerādoties. Kad nevajadzējis, tad vazājušies viens iekšā, otrs ārā, jo tādas mantas tak neesot trūkums, kur tepat vai pie durvīm žīdu pilsēta Zagare, bet nu neredzot neviena.

Viendien, atkal tā bēdājoties, kā saukts, veikli un ātri durvis atgrūzdams, ienāca Joske ar mazo Joskeli. Joske bij diezgan iecienīts skroderis, vēl gluži jauns, bet Joskeli jau dēvēja par savu dēlu. To viņš darīja joka dēļ, jo mazais žīdēns bija tikai viņa māceklis. Joka dēļ viņš to arī saukāja pēc sevis — par Joskeli, lai gan tam bij pavisam cits vārds. Tā viņu arī tad sauca citi un mēdza teikt — visādus niķus un stiķus gan iemācīšot lielais Joskis mazajam Joskelim, tikai nu ne skrodera amatu.

Tikko Joske bij ienācis istabā, mazais Joskelis nolīda kā īlens maisā. Nostāk no lielā Joskes acīm viņš attīstīja drudžainu darbību. Ar slepus mājieniem un saucieniem sapulcējis ap sevi sava vecuma cilvēciņus, viņš ar visādiem — pa dažādām mājām kā kažoks rogu* pielasījies — niķiem apstulboja tiem acis un ausis. Viņa kabatas bij pilnas raibu lupatu, krāsainu stiklu, pakavu naglu, tukšu diegu spolīšu un lielu daudzumu dažāda apmēra krīta gabaliņu. No krīta žīdēna kabatas putēja kā miltu maišeļi. Bez tam viņam bij vēl laba sauja nosmulētu trumpju* — div-, trīs- un piecaču. Ar krītu un trum- pām viņš rīkojās kā pats lielais burvis. Aizsietām acīm atminēja, kāda trumpa katram citam rokā, bet, kāda viņam, — neviens uzminēt nevarēja. Viņš varēja apsviest glāzi ar ūdeni apkārt tā, ka neviens piliens neizlīst, viņš uzvilka noslēpumainus lokus un žuburainas figūras ar vienu vilcienu, neatņemdams roku, bet lai to viņam kāds izdara pakaļ! Nevarēja. Viņš cirta ar krītu strīpas galdā un skaitīja, acis aizmidzis, katru uzsvērumu:

—Cerrte, cerrte, ko es cerrte, Ees uzcerrte piecpadsmit, Ja netice, nāc aprauge, Vai nav vise piecpadsmit.

Un viņam iznāca arī tikai piecpadsmit, bet citi sešpadsmito strīpu nevarēja nekā un nekur nobēdzināt, lai dara, kā grib. Visu šo mākslu dēļ Joskelis bij ļoti iecienīts pie visu māju bērniem. Viņam nebija kur steigties, jo lielais Joske, kur iegāja, tur palika pa pusdienām. Lielajam, tāpat kā mazajam, neapnika mēļot, un citiem arī neapnika ar viņu. Viņš precināja puišiem brūtes un meitām brūtgānus, piedāvādamies arī pats par tādu, pie kam lepni sevi rādīja, atmezdams ķe- raino galvu un izsliedams zodu, kas izlēca uz āru asi apcirptā ķīļa bārdiņā kā āzim. Viņš zināja visas jaunās ziņas, prata arvien citas ziņģes par dažādām pazīstamām personām, dejoja pa klonu un arī, kad pavisam traks, pa galdu; meitas viņš dažreiz tā prata nokaitināt, ka tās tam dzinās pakaļ ar pavārnīcām un slotas kātiem, bet paskaties vien: drīz viņš jau atkal bij ar tām salabis, un lai vēl tad kādam citam žīdam tik augsti gāja kā viņam!

Joske nu būtu atnācis īstā reizē šūt Zangum bikses, un varēja domāt, ka viņš tūlīt arī ķersies pie darba, bet nekā! Viņš sēdēja un mēļoja, un par to ir nedomāja, cik tuvs siena laiks un ka Zangum tad nav ko vilkt kājās. Viņš tielējās ar Zeti — var šūt un var arī nešūt. Ja Zete maksā pusrubli, tad var šūt.

Zete šam ies maksāt pusrubli! Tādu nedzirdētu naudu! Tad jau viņa būtu driģenes saēdusies. Nē, nē, tas nav. Viņai vēl skaidrs prāts.

Vairāk par divdesmit kapeikām nātnu bikšu šūšana nemaksā — un kad tas arī būtu vistuvākā siena laikā.

Nu lai viņas arī kauču maksā divdesmit kapeiku! Joskem neva- jaga šo divdesmit kapeiku. Viņam nevajaga arī Zetes pusrubļa. Ja viņa arī to dotu. Viņš ir saimnieku un puišu, bet ne kalpu vīru skroderis. Viņš ir paradis strādāt sēdus uz lielā puišu galda, bet kas viņam Jaus Zangus bikses šūt uz lielā puišu galda? Jo Zangus ir sievas vīrs. Tad labāk viņš tās bikses nešuj nemaz. Jeb vai lai viņš lien šūt Zetes kaktā? Nē, tas viņam ķeras pie goda. Par to ir suņi smietos.

Un Joskis pats smejas gardi.

Zete nemaz nesmejas, bet skaišas. Skaišas no visas tiesas, un viņa nu arī Joski nežēlo: viņai nemaz nevajagot Joska un viņa āža bārdas. Vakar vecā Aņus, mājās nākdama, redzējusi velkamies pa lielceju Lēno Jaņķeli. Tas būs kaimiņos izgulējies pa nakti un šodien nāks uz Avotiem kā likts. Kurp citur lai gan viņš ietu?

Labi. Lai nāk Lēnais Jaņķelis un šuj kauču par piecpadsmit kapeikām! Joskem nav žēl. — Par piecpadsmit viņš tev šūs, un par piecdesmit viņš tev apēdīs, — Joske priecājās, vēl vairāk Zeti sakaitinot.

Un Jaņķelis nāk. Kad saule sāk spiest uz dienvidu, viņš kāpj kā saukts no Avotu lejas pa šauro taciņu, kas iemīta no kaimiņu mājām, — kāpj tik lēni, it kā tam ar savu olekti* būtu jāizmēro katrs solis, ko tas sper pasaulē. Bet viņš tos vis nemēro. Diedziņā ievērto olekti viņš laiž ap sevi džinkstēt kā vēja ratu, tā vairīdamies Citrona, kas, neganti riedams, lēkā tam apkārt, bet džinkstoņas bēg aiz bailēm, ka tam neizraibo purnu. Aiz Jaņķeja muguras ačgārni turēdamies, kāpj viņa iņģelis*, eršinādams* suni ar sprunguļu.

Lēnais Jaņķelis nav bijis Avotos kā priekš lieldienām. Palaikam viņš arvien bij ierīkojies tā, ka viņam še iznāca šabu* svētīšana. Bet reiz, piektdienas vakarā, sildoties namā pie ugunskura, vecmāmiņa viņam bij uzdevusi uzmest pa pagalei kuram, lai sasildītu ūdeni maizes iejavam. Jaņķelis uz to nekā neatbildējis, bet, kad vecmāmiņa no savām gaitām atkal ietecējuši namā, redz: uguns galīgi izdzisusi, bet Jaņķelis sēd uz kuramiem, pats nosalis zili melns. — Ak tu, slinkais žīd, vai tā tu man kuri uguni! — vecmāmiņa sirdījusies, bet Jaņķelis atbildējis: — Oi, vai es jūse nieke ugune dēl pa savem sabem lai pārkāpe save bauslībe? — Bet manu maizi tu gribi ēst, un tā ir papriekš jāizcep, — vecmāmiņa bārusies un no tās reizes noliegusi Jaņķelim nākt Avotos savas šabas svētīt. Bet tas jau nu ir labi tālu atpakaļ, un Jaņķelis domā, ka tā reize aizmirsta un viņam vairs ļauna nepieminēs.

Kad Lēnais ienāca istabā un dabūja dzirdēt, ka to gaida še darbs, viņš izbijies tūdaļ salēcās stāvu un griezās uz durvju pusi. Sūt? Nē! Viņš nešūs. Viņš ies uz Springupiem. Tā bij viņa pastāvīgā izrunāšanās, kad tas negribeja strādāt. Un strādāt tas nekad negribēja. Sprin- gupi bij mājas tālu aiz meža. Neviens nevarēja zināt, kādi Jaņķelim tur neapdarāmi darbi, bet droši vien tādu tur nemaz nebij, jo no Springupiem tas tāpat loba prom, kad tam tur grasījās kādu darbu dot, teikdams, ka tam tūlīt jāiet uz citām mājām. Strādāt viņš nekur nestrādāja, bet, ja neizbēgami bij spiests kādu darbu pieņemt, tad to pameta pusē padarītu un bēgtin aizbēdza.

Kad Lēnais dabūja dzirdēt, ka arī Joskem piesolīts šujamais, bet tas to nav ņēmis, viņš apmierinājās. Nu viņš varēja droši palikt. Ja Joske nešuva, tad arī viņš nešūs Zangus bikses ne par piecpadsmit, ne par divdesmit, ne arī par piecdesmit kapeikām. Kāda viņam vajadzība! Viņš ies uz citām mājām, kur darba kaudzēm. Bet pagaidām viņš neies nekur, jo dienvidus nāk virsū un saule spiež. Ja Joske ir palicis, viņš arī paliks. Viņš izlaižas garšļauku kaktā uz puišu sola, ieliek galvu saujā un klausās, ko viņam tik jocīgu stāsta Joske, žī- diskus vārdus pa muti veldams un savu āža bārdiņu lecinadams. Par to visu Jaņķelis, laiski valstīdamies, smejas un smejas, pie kam viņa šaurās acis, asaras birdinādamas, pavisam iegrimst tuklajos vaigos. Bet Zete, staigādama iekšā un ārā, nikni skatās uz žīdiem un domā: «Nu, tiem slamstiem nu gan vajadzētu!» Bet ko viņa var darīt? Viņa ir tikai kalpu sieva un valdniece pār savu kaktu. Vairāk nekā.

Kur ir, tur rodas. Uz pašu dienvidu pārbrauc Zangus no sudmalām, bet aiz viņa jož, olekti stalti vicinādams, vēl viens žīdu skroderis, kuru Zangus sastapis ceļā un tūlīt uzaicinājis un arī nolīdzis pie savu bikšu šūšanas. Tas ir trešais labi pazīstamais adatas meistars, tā sauktais Ātrais Jaņķelis.

Ātrajam Jaņķelim, tāpat kā Lēnajam, nebij labas slavas kā darba darītājam. Lai gan viņš no darba neizvairījās, bet to rautin izrāva vai no rokām, kur tik tādu vien atrada, neviens, kas to jau tuvāk pazina, viņam labprāt strādāt nedeva. Bet Zangus jau viņa nepazina, un Zete priecājās, ka nu abi jau priekšā esošie žīdi vairs nevarēs viņu tītināt un ar kaulēšanos blēņoties, bet ka nu būs viens, kas viņiem attrumpo* un darbu padara, tāpēc tā tūlīt atnesa Ātrajam drānu. Ātrais, ne acu uz saviem tautas brāļiem nepametis, izrāva galdu istabas vidū, uzsvieda uz tā audekla baķi un — šņirk, šņirk! — cirta tajā ar savām lielajām šķērēm. Viņš bij apsolījis Zangum pa dienvida laiku pašūt bikses, jo pļāvējiem jau tajā pašā dienā bij jābrauc uz novadiem.

Nu viņam, protams, bij jāsteidzas. Bet abi pirmējie skroderi niekojās un smēja Zeti joprojām. Lēnais teica, ka Ātrais gan pašūšot pa dienvidlaiku bikses, bet viņas arī turēšot tik ilgi, kamēr Zangus nobraukšot no sētsvidus, bet Joske pat apgalvoja, ka tas laiks vēl esot par ilgu, viņas turēšot tik ilgām, kamēr Zangus iejūgšot zirgu. Uz to viņš bij gatavs saderēt. Ja viņš zaudēšot, viņš došot no sava adatu krājuma Zetei vienu šujamo un vienu lāpāmo adatu, bet, ja Zete zaudēšot, tad lai viņa šam dodot tikai tādu nieku kā vienu teļādu, vienu jērādu un pāris sauju cūkas saru. Tā viņš mānījās un plijās Zetei virsū, roku uz līkopu* tai uzspiezdams, un, lai gan viņa vairījās, sita tam pa nagiem un nekā negribēja dzirdēt par tādām derībām, viņš tomēr palika pie sava: šie nu esot saderējuši, un nu viņam jāno- gaidot, kamēr Ātrais pašūs bikses, lai redz, kas vinnē. Bet ko par to laiku sadarīs? Ielīdīs abi ar Lēno siena šķūnī un noraus dienvidu, jo pa pašu tveici klaiņot uz citām mājām arī nebija nekāda prāta.

Visi aizgāja dienvidū. Tikai mušas sīca un Ātrais šuva, uzklupis darbam kā vanags. Roka ar adatu šaudījās tik ātri, ka vējš ap Atro plīvoja kā ap dzirnavu spārniem. Arī paēst viņš sev nedeva miera. Kad dēlēns bij izvārījis ēdienu un ienesa grāpeli, viņš turpat iekampa pāra kumosu mutē un skrēja atkal pie darba. Kad pēc pāra stundām gorīdamies un žāvādamies ienāca Joskis ar Lēno, Ātrais jau bij pie bikšu pogām. Bet šie nostājās katrs savā pusē un glūnēja kā vilki, kā Ātrais katru pogu pierauj pie drēbes.

Tikko tas bij noticis, viltīgie žīdi abi reizē katrs no savas puses iešāva biksēs savas olektis un uzrāva tās stāvu gaisā kā uz pīķiem. Ātrais spārdījās, draudēja, kliedza, gaiņājās, viņa nemierīgās acis skraidīja no viena uz otru, bet viņš nekā nevarēja izdarīt. — Zete, Zete, Zete! — kliedza Joske.

Zete ieskrēja.

—    Kas še notiek?

—    Es tik tev gribēje pierādīt, ka es vinneje save derībe, — Joske teica un, paķēris bikšu vienu kāju, pasvieda Lēnajam otru. Abi tās vienā galā un otrā cieši pievilka it kā izstieptu virvi. Tirrr! — tirkšķēja šuvas.

—    Oi, gevalt! — Ātrais saķēra galvu.

Zete nesamanīja, kam ticēt.

—    Trakie žīdi, vai jums nemaz vairs nav prāta!

Bet Joske rāva tikai vien uz priekšu, gavilēdams: — Viņas irst, viņas irst, viņas irst!

—    Trakie žīdi, trakie žīdi, ja nelaidīsiet vaļā, jūs redzēsiet! — Zete, pārskaitusies un nesamanīdama, kur vēl atrast citus vārdus, biedināja un cirta tagad jaunajā šuveklī arī vēl savas stiprās rokas. — Es jums gan rādīšu! Vai laidīsiet vaļā?

Bet neviens vaļā nelaida. Un, tā kā visi reizē rāva, cik katrs jaudāja, biksēm vajadzēja plīst.

Un viņas plīsa. Šķērsu pāri šuvām ar lielu troksni pāršķīda jaunais audekls.

Kad tas bij noticis, visi trīs reizē nosvieda bikses uz galda.

—    Te tev nu bij! — Zete tik izgrūda. Viņa bij tā noskaitusies, ka vairāk nevarēja pateikt.

—    Nu tu redzi, ka es vinneje save derībe, bet es tev vine skin- koje, es nekā no tevis negribe, — Joske blēdīgi lielījās un ar vienu aci jau meklēja savu paunu, jo, kad Zete būs apdomājusies savās dusmās un sāks saukt savu vīru Zangu, tad vairs joki neies tik gludi. To zināja arī Lēnais un, cik ātri vien viņam iespējams, sēja arī savu paunu mugurā.

—    Zīde, žīde, ko tu kliedz: žīde! Kad nebūtu tā žīde, kur tu dabūtu pasmieties! — Joske piebāza Zetei savu galvu it tuvu un iesmējās acīs. Tad pazuda aiz durvīm.

Zete pakampa Atrā Jaņķeļa olekti un dzinās tam pakaļ, bet jau vairs nepanāca.

No pārplēstajām biksēm iznāca Jurīšam kārta*, bet Zangum Ātrais izgrieza citas. Bet šujot Zete sēdēja klāt un skatījās Ātrajam uz pirkstiem, lai šuvas sašuj tā, ka turas kopā.

SĒJĒJS

—    Nāc līdz, Annele, iesim pie tēva!

—    Kur ir tēvs?

—    Lielceļa laukā, aiz kalna.

Labprāt, labprāt. Annele ir priecīga līdzgājēja — lai aiz kādiem kalniem, lai vai cik tālu.

Māte tai nevar dot nevienas rokas — tās pilnas nesamā. Annele ieķeras mātei brunčos un ļaujas uzvilkties kalnā.

Kalns vidū ir ieliecies kā mulda*. Pār lēzenām malām jumjas zila debess, meža ierotīta*. Visi pārziedējušo puķu kāti, sausā smilga, apkapātie rugāji, pat meža koki un krūmi pievērpti vieglu, sidrabainu pavedienu. Daudziem tādiem nav kur likties. Viņi plūdo, šūpodamies gaisā, līp abām gājējām pie drēbēm, pie matiem. Balta rasa vēl guļ meža malā.

Švīkstēdama pārskrej ēna. It kā noskanēja sauciens: «Ardievu, Annele!» Annele atmet galvu atpakaļ un skatās gaisā. Melns trijstūris, viegli grīļodamies, aizslīd tālā zilumā.

—    Kas tie ir, māt?

—    Gājuputni. Bēg no ziemas.

—    Uz kurieni viņi bēg?

—    Uz siltām zemēm.

—    Uz siltām zemēm? Uz cik siltām? Vai tā kā pa Jāņiem?

—    Laikam gan. Tur jau neesot ne sniega, ne sala.

—    Ne sniega, ne sala! Tad tur arvien zied vizbuļi un bezdelīgac- tiņas un kūko dzeguze?

—    Nemāku teikt, neesmu tur bijusi. Bet, kas bijuši, stāsta brīnumus.

Stāsta brīnumus! Kāpēc mēs neejam uz siltām zemēm, māt?

—    Mums nav naudas. Kam nav naudas, tam nav ceļa uz siltām zemēm.

—    Vai tad putniem ir nauda?

—    Ej nu, niekkalbīt!

—    Nu jā, nu jā. Kāpēc putni zina ceļu? Vai viņiem ir nauda zem spārniem?

Māte neatbild.

—    Kāda tad ir tā nauda? Un kur viņu ņem? Vai tad mēs nekur un it nekur nevaram dabūt naudu?

—    Nevaicā nu tik daudz! Skaties labāk, kur tēvs!

—    Kur ir tēvs?

Viņas jau pārgājušas kalnu. Otrā puse izplešas līdzens lauks pret sauli. Lauks ir gluži melns, svaigi noecēts. Kāds cilvēks baltā kreklā un baltās biksēs staigā pa lauku.

—    Vai tad tas vīrs tur ir tēvs?

—    Vai tad tu to nepazīsti?

—    Kāpēc viņš ir ataudzis atpakaļ? Viņš ir tikpat liels kā es.

—    Tas tāpēc, ka mēs stāvam kalnā, bet tēvs lejā. No kalna viss izskatās mazāks. Bet tas, kas stāv kalnā, izskatās lielāks.

—    Kāpēc tas tā?

—    Ko nu tev visu var izstāstīt!

Annele stāv lielā izbrīnā. Jocīgi staigā tēvs. Augsti celtām, vieglām, it kā diedziņā iekārtām kājām. Kā ceļ vienu kāju, roka slīd lielā, kaklā pakārtā grozā, kā ceļ otru kāju, roka kā zibens aizsviež pelēku migliņu. Migliņa tūlīt iegrimst zemē. Nekad kāja nepaminas ātrāk

vai roka pagausina savu sviedienu. Un tā bez gala. Ko viņš tur sviež? Tie varētu arī būt tik lieli putniņi kā puteklīši. Vie-nā! — paķer no groza. Di vi! — aizsviež pa lauku. Vie-nā! Di vi! Vie-nā! Di vi! — Annele skaita. Un viņai liekas, ka arī viņas kājas sāk tā cilāties kā tēva kājas. Kad tēvs nonācis sava gājiena galā, viņš apsitas apkārt tik veikli kā ripa uz apaļas malas un viegli, viegli iet to pašu ceļu atkal atpakaļ. Vie-nā! Di vi! Vie-nā! Di vi!

—    Nāc nu, meitēn, — ko tu tā skaties?

—    Kāpēc tēvs tā danco?

Annelei nāk gardi smiekli.

—    Viņš nedanco, bērniņ, viņš sēj jaunu maizīti. Nesmejies vis, tas ir svēts darbs.

Annele paliek klusa.

—    Svēts darbs! Tas ir svēts darbs?

Nu viņas ir nokāpušas lejā pie tēva.

Tīruma malā uz ežas māte izklāj baltu dvieli, izņem karoti, maizi, noliek krūžu kunkuļu putras. Bet tēvs ātrāk nenāk ēst, kamēr viņa grozs ir izsēts. Tad viņš pienāk smaidīdams saviem parastiem soļiem.

—    Nu, vai atnāca man talcinieki? Kā domā, mazā, vai varēsi stāties manā vietā? Se sētuve*!

Un jokodams tas grasās kārt sētuvi meitenei kaklā. Turēdams saitēs, ļauj tai viegli noslīdēt uz pleciem. Annelei tā liekas kā dzirnavu akmens. Otro malu tā nevar ne domās sasniegt ar savu mazo roku.

—    Vai, vai, vai, cik smaga!

—    Un sētuve tak tukša. Bet, kad tēvs pieber to pilnu līdz malām un nes to cauru dienu, kamēr visi lielie lauki apsēti, tad gan ir ko saukt, ka smaga.

Jā, Annele to atzīst. Viņa nevarētu vis izdancot pa lauku tēvam līdz ar sētuvi plecos. To darbu viņa nevarētu izdarīt.

Tēvs noslauka pieri un seju, aplaiž skatu zilajam debesu laukam un sāk mierīgi ēst. Sudraboti pavedieni mirdzēdami lidinās tam apkārt.

Atkal jauns sauciens gaisos. Baltu spārnu švīka.

Visi trīs atliec galvas. Ilgi skatās. Kamēr aizgrimst zem saules un apvārkšņa kustīgais, dzīvais trijstūris.

—    Gājuputni.

—    Meža zosis. Visu rītu dzird klimstam. Būs agra ziema.

—    Tad saule paliks auksta? — jautā Annele.

—    Tā jau būs.

—    Kas dos mums kā putniem redzēt siltās zemes! — māte saka tā skumji.

—    Nekas. Atgriezīsies arī mūsu siltā zeme kā gājuputns. Tepat, šai melnajā tīrumā, liksim nākamgad izkaptis iekšā. Vārpas šņāks, locīsies kā mežs. Mēs ņemsim, kūlīšos siesim. Būs jauna maizīte. Tad

tik būs ko redzēt! Vai ne tā, meitēn? — tēvs jautā, skatīdamies tieši uz Anneli.

— Jā, — Annele atbild, smiedamās tēvam acīs. Kamēr tēvs Avotu laukā, šepat ir tā siltā zeme.

SLIPERU* CIRTĒJS

Kādas divi nedēļas no vietas saimes istaba bij pilna slīperu cirtēju. Pārnāca ar tumsu no lielā meža ar salekšķējušām kājām, apsir- mojušām bārdām un pārplūdināja visu istabu ar mitrumu un neomu- lību. Lielā istaba skanēja kā bišu strops, kad slīperu cirtēji savām rupjām balsīm stāstīja savus piedzīvojumus.

Bet nu tie bij prom. Istaba bij izslaucīta un izkvēpināta ar kadiķiem. Tikai viens slims viņu biedrs bij palicis. Tas gulēja kaktā uz dēļu lāviņas. Kad paliks vesels, tūlīt aizies. No kuplās, apaļi apcirptās bārdas un gari noaugušajiem matiem viņa seja — sārta, ar baltāku un spožu pieri — atdalījās kā gulošs pusmēness no lietus mākoņiem. Viņš nenēsāja kaklautus kā tie citi, bet vatētu melna lastiņa krāgu, īsu, pelēku vadmalas žaķeti un «nankina» bikses, kas ap ceļgaliem, kur tās beidzās garos stilbu zābakos, spīdēja, it kā tās katru dienu apēstu pusmārciņu tauku. Viņš runāja maz, bet, kad runāja, tad zināja visu labāk un visus pamācīja vai arī pa lielākai daļai norāja. Pats viņš nekad ar saviem piedzīvojumiem un ar savu zināšanu neplātījās, bet likās, ka visi ticēja viņa pārākumam un viņa labākzinā- šanai.

Bārdainais laikam nekā no tā nemanīja, ka biedri bij aizgājuši un atstājuši viņu vienu. Viņš gulēja smagā miegā, tik šad un tad grūti ievaidēdamies. Mājas ļaudis tam pastarpām piegāja klāt, skaļā balsī, it kā tas būtu no kaut kurienes jāatsauc, apprasījās, kā tam ejot, piedāvāja piena putru, kamus, kāpostus, kartupeļus ar siļķi un kāds gardums nu katram bija, bet slimais nekad neatsaucās; tikai meitas Karlīne sūdzējās, ka lielo, dzelteno māla krūzi nespējot vien pildīt ar ūdeni.

Klons noslaucīts, slīperu cirtēji aizbraukuši, un Līziņai ir grāmata par Priežkalna Rozi! Šovakar būs liela lasīšana.

Meitas sanesa ratiņus istabas vidū, Līziņa nosēdās apakš lampas, bet Annele notupās zemē, cieši viņai klāt pieglauzdamās, lai nepamana māte, jo citādi to sūtīja gulēt.

Apklusa viens ratiņš pēc otra. Tikai meitas vēl vērpa un Līziņa lasīja. Vēl bij daudz ko klausīties, par Priežkalna Rozi, kad jau iznāca vecmāmiņa un skubināja gulēt.

Meitas negribēja vēl gulēt. Lai nu, lai, vai nu no miega maizi cepšot. Vienai vērkulis jāpabeidz, otrai cimds jānorauc. Darbi, kurus uz ritu nevar atlikt.

—    Iztērēsiet tik man eļļu vien. Rau, bundža jau patukša, — vec- māma rādīja.

«Bundža» bij vecmāmas nosaukums lampai; tas bij vispārīgi tāds viņas vārds kādiem nekādiem jaunizgudrojumiem.

—    Kam t' mums lampas vajag, — ganu meitene Luze iesaucās, — vai ta mēs nevaram iededzināt skalus?

—    Skalus, jā. Vai ta pavisam vairs māki skalus plēst? — vecmāte it kā sērīgi noteica.

Luze uzlēca kājās:

—    Man kukņā vesels klēpis skalu. Spīd no sveķiem kā zīda lentes un līp kā medus. Sprēgā vien, kā deg. Dodiet tik lākturi*!

—    Vai man lākturis?!

—    Ir gan, pagultē noslēpts. Es pati to redzēju. Turelis nomaukts, bet lākturis pagultē.

Meitas smējās, jo zināja, ka vecmāmiņa glabā lākturi.

—    Skaties, kur vīzdegune! Na, manis pēc, ņemat ar! Tikai nepaliekat vien līdz gaiļiem nomodā! — vecmāmiņa nobrīdināja.

Meitas nu saspiedās tuvāk ap lākturi, ratiņi rāmi tirkšķēja kā pavadījums Līziņas skanīgajai balsij. Kā uz klusiem tauriņu spārniem aizlaidās domas pār Priežkalna Rozi, mīlēja un cieta ar viņu. Annele nenolaida acu no Līziņas sejas: tādai vajadzēja izskatīties Priežkalna Rozei. Līziņa lasīja — pati aizgrābta. Viņas seja mirdzēja, vaibsti katru mirkli mainījās, smalkās nāsis trīcēja, zeltbrūno cirtu vaiņags, kas tai ap pieri vizēja, lēni cilājās no skalu liesmas svelmes. Brīžam tā pacēla melnos, garos plakstienus un saskatījās ar Anneli. Tad tās sapratās, tās bij tālu prom, pavisam uz citas pasaules, tikai viņas abas. Ne Zete, ne Karlīne, ne Luze tur nevarēja tikt līdz. Tikai viņas abas tur bij ar Priežkalna Rozi; un, kad tā atkal tika iecelta godā un laimē, viņa tās izvadīja pa savas pils vārtiem ārā, un tur stāvēja viņas kariete, glāžu kariete ar sniegbaltiem zirgiem, un viņa uzaicināja, lai kāpjot iekšā Annele un Līziņa. Un tā viņas brauca. Kariete palika par baltu mākonīti. Balts mākonītis cēlās — cēlās līgodamies; Annele slīdēja, krita un bailēs sagrāba cieši Līziņas rokas:

—    Līziņ!

Meitas skaļi iesmējās. Līziņa patlaban aiztaisīja grāmatu.

—    Te nu bij vāķētāja*! Celies nu! Iesim uz čučumuižu!

—    Nē, nē, nē! Man miegs nemaz nenāk! — Vai tad lielās meitas ar jau ies gulēt?

Lielās meitas gatavoja kaut ko noslēpumainu. Uz pirkstu galiem sanesa ratiņus pa kaktiem. Atlēca atkal uz pirkstu galiem atpakaļ. Klusu, klusu sačukstējās. Ko tik nu viņas darīs?

Izrāva skalu no lāktura, apmina uguni ar kāju, lākturi ienesa kaktā.

Platajā gaismas lentē, kuru mēness, pašā logā stāvēdams, ieritināja istabā, klons, skalam nodziestot, palika apsudrabots.

Žuburainā, piesnigušā ābele loga priekšā pilna mēnesstaru, gaišzila mēness gaisma, sniega vizuļiem piebārstīta, dzirkstīja kā dimants, un debess pār tumšo silu bij pilna mirdzošu zvaigžņu.

Lielās meitas un Līziņa nu nostājās četrstūrī viena no otras patālāk un sāka dejot. Pazibēja mēness gaismā viena galva, otra, treša, pazuda tumsā; parādījās atkal no jauna tik ātri — acis apreiba. Saķērās tad visas četras kopā, griezās virpulī — vējš vien nodžinkstēja gar ausīm. Atlaidās vaļā, turējās gari izstieptās rokās, sametās atkal kopā, griezās pāros. Līziņa sauca un komandēja. Viņas garās matu pīnes vijās drīz vienā istabas galā, drīz otrā: viņa slīdēja — gandrīz nemanot, kā kad kājas pie zemes nepiedurtos. Beidzot, aizkusušas no dejošanas un smiekliem, meitas iekrita gultā un aizraudamās sauca:

—    Es vairs nevaru, es vairs nevaru!

—    Es arī ne!

—    Līziņ, stājies nu mierā!

Meitas elsa un smējās, Līziņa palika pie loga gaismā stāvot. Viņa nesmējās, viņas elpas vilcienus nevarēja sadzirdēt, tik redzēja, ka krūtis cilājās. Viņas seja bij tikpat aizgrābta kā pirmīt lasot, lūpas pa pusei atvērtas, nāsis trīcēja, acis, lielas, klusas un mirdzošas, raudzījās, kā kad neviena neredzētu. Tad viņas augums atkal sāka slīdēt tumsā — gaismā, tumsā — gaismā ar apbrīnojamu ātrumu, viegli kā miglas tēls. Meitas piegrūda viena otrai, apklusa, skatījās. Un Annelei tā bij, it kā līdz ar Līziņu un maigo mēness gaismu visa istaba pieplūstu noslēpumainu dejotāju, it kā liels pulks baltu kurpīšu veltos pār loga bēģeli un pilna istaba pieklīstu vieglu, spārnotu, sniegbaltu, mirdzošu tēlu. Kā sniega mākonīši virpuļoja ap Līziņu. Žuburainās ābeles dārzā, dzirkstošie salmu jumti — viss bij ar tiem apsēsts.

Ka nebūtu ienākusi Luze ar skalu rokā! Nošvīkstēja vien — un baltā mēnesstaru josta, kas kā dzīva mirgoja un ņudzēja, izstiepās klusa un auksta. Baltās, mirdzošās kurpītes izkusa, izgaisa vai salipa ap leduspuķēm logā kā mīkstas, baltas dūniņas!

Luzei rokā vēl bij zaļi osains pods. Viņa rādīja to augsti paceltu, kāri, noslēpumaini smaidīdama:

—    Minat, kas man!

—    Kas ēdams? Vai, kā gribas! Do' šurp! Kas tev tur ir?

—    Pigarica*! Saldinskāba kā vīns. Medus klāt! Nākat šu'! Došu visām.

Visas salipa ap Luži un ar vienu karoti palaizīdamas ēda gardo nakts maltīti — rupju maizi, iedrupinātu saldenā ūdenī.

Piepeši bārdainais vīrs kaktā tā savādi iekunkstējās. Karlīne piegāja viņam tuvu, klausījās.

Slimais nemierīgi mētājās ar rokām.

—    Vai jums gribas dzert? — Karlīne vaicāja. Nekādas atbildes.

Visas gaidīja. Slimnieks, kā redzams, nekā nejuta.

—    Dzert laikam tak negrib. Pāries varbūt tāpat. — Bet mēs tik nu gulēt! — Karlīne skubināja.

Te slimnieks atkal pa otram lāgam tā gari, vāji, karkšķēdams ievaidējās.

—    Vai dieviņ! Kas tas? Tas nav labi! — Zete satrūkās.

—    Vajag modināt citus! — Skat, kā viņš raustās.

—    Un karkšķ … un karkšķ… Tā ir. Ka … ka tik nu nemirst?

—    Vai, nepiemini, nerunā tālāk, man bail! Luze, aizdedz skalu! Vajag modināt māti.

Bet vecmāmiņa jau lēni attaisīja durvis.

—    Ak tu ēverģēles tādas, — viņa rājās, — paļauj tik tu tādām vaļu — un viņas dzīvo līdz pusnaktij kā klabarjakti*. Vai iesiet gulēt!

—    Kur nu iesim! — Bārdainais, rau. Raustās . . . vaid . . .

—    Un visu vakaru tak gulēja tik mierīgi, — Luze teica, it kā pārmezdama slimajam par traucējumu.

Vecmāmiņa piegāja slimniekam, paskatījās tam sejā.

—    Ej pamodini tēvu! — tad teica Līziņai.

—    Kas ir, kas ir? — meitas jautāja.

—    Mirst!

—    Vai dieviņ! Mirst!

—    Tā jau es domāju, ka nebūs labi. Mirst.

—    Vai modināt ļaudis?

Modināt, kā tad! Vai tad nu ļaus cilvēkam tā aiziet! Tā ir svēta stunda.

—    Lai mani tagad nosistu, es neietu vairs kukņā, — Luze čukstēja trīcēdama.

Meitas modināja saimi:

—    Ceļaties, ceļaties! Mirst!

—    Kas ir? Kas mirst?

—    Svešais mirst. Ceļaties!

—    Dievs, apžēlojies par mums, nabaga grēciniekiem! Mirst! Kas to būtu domājis! Taču vēl vakar . . . Un nu — mirst!

Visi sanāca ap mirēju. Sameklēja dziesmu grāmatas.

—    Vai tad mēs jau tagad dziedāsim?

—    Nē, lai aiziet papriekš dieva mierā. Viņam jau tikpat vairs

samaņas nav. Ar viņa dvēseli lai dievs pats runā. — Mēs jau tik pazemībā varam locīt ceļus dieva priekšā … — vecmāmiņa klusi teica.

—    Diez vai nevarētu vēl kā līdzēt? — kāds iejautājās.

—    Jā, kā tad: ej tur ar to stiprinieku cīnīties! Ja nāve nāk, tad nāk.

Brītiņu visi apklusa. Un tad čukstoši viens otrs ierunājās.

—    Ilgi jau nu tas vairs neies.

—    Varbūt līdz gaiļiem.

—    Kur nu! Tepat jau dzisīs!

—    Un neviens nezina, kur cēlies, kur ne, no kādas pasaules malas.

—    Kā no meža atnāca un kā mežā atkal ieiet.

—    Vai ta tas nav ar mums visiem?

—    Gan jau taču varbūt kāds nāks meklēt, kad pagasts izsludinās.

—    Kas tad atkal viņam par to, vai nu nāk vairs kāds meklēt, vai nenāk!

—    Briesmīgi gan tā mirt svešā malā — ne rada dvēselītes klāt.

—    Kāpēc? Vai ta mūsu kapa kalniņā zeme sliktāka kā citur? Un vai mēs viņam pēdīgo godu neparādīsim?

—    Kuš nu, kuš! — vecāmāte pārtrauca runātājus. — Skaitīsim nu tēvreizi!

Visi salika rokas un nometās ceļos.

Tad iesāka lēni dziedāt miršanas dziesmu.

Annele gulēja pie Līziņas vecāsmātes istabiņā. Mēness, apgājis ap istabas stūri, sāka lodziņā izklāt savus baltos palagus. Bet Annelei nenāca miegs: sirds tā tik trīcēja — vai šausmās, vai žēlabās, nevarēja izprast. Pazagšus pacēla galvu un skatījās, vai Līziņa guļ. Nē. Acis tai bij plati vaļā; meitenei likās, ka lielas asaras ritēja tai pār vaigiem uz spilvena.

—    Līziņ! — meitene čukstēja un cieši piespiedās lielajai māsai. Tā saķērušās, abas iemiga.

VECMĀMIŅA

Vecmāmiņa runāja maz un nemīlēja arī klausīties garās runās, sevišķi, ja tas notika darba dēļ. Tad viņa varēja īsi pateikt: «Runāšana nekā nepalīdz, darīšana palīdz,» — un, kamēr meitas vēl strīdējās, kurai jāiet uz avotu pēc ūdens, viņa jau bij paņēmusi nēšus un sīkiem solīšiem notecēja lejā kā irbīte. Bet uzkāpt kalnā bij grūti, pār slieksni pilniem nēšiem — vēl grūtāk. Tad viņa dažreiz tā smagi nopūtās: «Ak tu, spēks, spēks, kur tu esi palicis, kur ne?» Bet tā arī bij visa viņas nopūta un vaidēšana.

Annele daudz domāja par to spēku, kas vecmāmiņai būtu nozudis. Un, kā dažkārt, reiz viņai domas paspruka skaļi: — Spēks, vecmāmiņas spēks, kur tu esi palicis? — Vecā Aņus to izdzirda un atbildēja:

—    Jā, kur tad nu palika tas vecmāmas spēks? Tepat jau viņš izgāja ar to lielo kalnu gāšanu.

—    Ar kalnu gāšanu? Kur t' bij tie kalni? — brinījās Annele.

.— Tepat jau tais Avotos bij.

—    Vai lieli kalni bij? Vēl lielāki kā tagad?

—    Nu ko tad tu domā!

—    Un kur t' viņi palika?

—    Are, tur arī viens tāds kalns iet, — Aņus rādīja, pacēlusi savu bozi.

Bet tas, kas tur gāja, bij Anneles tēvs. Nu viņa nesaprata. Bet Aņus stāstīja tālāk:

—    Un tādu kā tavs tēvs tavai vecmāmiņai bij seši. Un divi meitas. Un vēl pāris, kas tagad guļ apakš zemes. Un tad lopi un lauki, verstēm skrejamie. Un rijas kulšana un miega negulēšana. Un tad tie ļaudis, kas vēl pienāk no lauka: čigāni, žīdi, nabagi, tad vēl no malu malām tie palīdzības meklētāji, tie, kas nāk savās slimībās un likstās. Pasaki — vai tas viss nebij tik liels ka kalnu gāšana? Es saku: viens ķēniņš savā pilī arī nebūtu varējis vairāk padarīt, nekā tava vecmāmiņa šaisaulē ir darījusi. Pieci reizi ap pasauli apgājusi būtu, ja kāds viņas soļus izmērotu.

Nu Annele saprata gan, kas tie tādi par kalniem, kas vecmāmiņai bijuši gāžami.

Vecmāmiņa stāv uz divu laikmetu sliekšņa un glabā viņu abu atslēgas. Ko viņa dara, ko saka, viss iznāk citādi nekā citiem ļaudīm. Un, ko viņa dara, ko saka, tiek kāri uztverts no tās mazās pakaļte- cētājas un visu sevišķi smalki novērotājas, kāda ir vecmāmiņas mazā dēlmeita Annele.

No Avotu sliekšņa izzaroja daudzi celiņi kā stari no savas saknes. Bet tie, kuru nostaigātais soļu garums, ja viņus kāds būtu skaitījis vecmāmiņas mūžā, varētu apmērot pieckārt pasauli, kā Aņus teica, bij sevišķi trīs. Viens tāds celiņš gāja uz avotu lejā. Garu, garu gadu virkni vecmāmiņa še bij staigājusi ar nēšiem pret kalnu. Vasarām, pa darba laiku, kad meitas strādāja tīrumā, bij jākopj vienai pašai lielā bērnu un ļaužu saime un arī lopi. Daudzas citas nēšu nesējas bij nākušas un gājušas, viņa palikusi arvien tā pati, visu spirdzinātāja un apkopēja, par visiem gādātāja un domātāja.

Otrais celiņš gāja tieši pār lauku mežā un tad stāvu kalnā uz baznīcas ceļu. Cik reižu pa to vecmāmiņa nebij gājusi! Baznīca bij vienīgā tālākā vieta, kurp tā gāja, tā bij viņas ciems, pilsēta, satikšanās vieta ar tālākiem radiem un pazīstamiem. Un, lai cik nogurusi un nevarīga tā jau bij, baznīcā arvien vajadzēja iet kājām, kausēt svētdienā zirgu bij it kā grēka darbs. Tas nebij nekad darīts vēl viņas jaunajās dienās, un vecumā tā turējās stingri pie reiz bijušā un negribēja bojāt teicamās parašas.

Trešais — Anneles laikā jau aizaugušais celiņš gāja uz slieteni. Tā vietu vēl apzīmēja divi pāri palikuši akmeņi. Apkārt auga tēvoča Anša stādītās ābelītes, jo še viņš bij ierīkojis jaunu dārzu. Slietenis bij bijusi mālu apmesta būda, kas vecmāmiņas jaunajā saimnieces mūžā, kad nodegušās istabas vietā muiža dzīvojamai telpai uzmeta tādu pat mālu būdu, bet toreiz bez pavarda, bij ierīkota ar skursteni un dzelzs kāšiem kā ugunskura un ēdienu vārāmā vieta. Uz šo cauro būdu bij tecējušas jaunās saimnieces gaitas vairāk kā desmit gadu, ziemu un vasaru, no rīta līdz vakaram.

Sevišķi ziemas rītos, ar gaiļiem celdamās, viņa pirmā jau gāja turp, ar bažām domādama, vai tik vēji un sals nebūs atraduši un izdzēsuši rūpīgi apraustās un dziļi pavarda pelnos glabātās dzirksteles. Slikti bij, ja jāsāk kurt uguns ar šķiltavu un krama palīdzību, jo sērkociņus tais laikos pazinuši vēl maz. Bet, ja kāds labais gars bij pasargājis dzirkstēs un tās, siltas dvašas atdzīvinātas, sprēgādamas uzliesmoja sausa skala galā vai brūnos paegļu zaros, un gaisma kā slaucīt noslaucīja ķēmīgās ēnas no melnajām būdas sienām, tad tas bij priecīgs ievads visai nākošai darba un rūpju dienai.

Aizslēgt klētis, apskatīties, vai paēdināti suņi, apraust dzirkstis pavardā, kā tas no jaunām dienām parasts, ir arī vēl tagad vecmāmiņas pēdējie dienas darbi. Sevišķi uguni apraust viņa neuztic nevienam citam. Kad nodauzītas gailējošās ogles un galīgi apdzēstas vēl kurējošās pagales, vecmāmiņa tās saliek vienvietu, kvēlojošās ogles un dzirkstis ierušina dziļi pelnos, aprauš ap tām papriekš silto, tuvējo pelnu kārtu, tad tālāko un pēdīgi pavisam tālo, jau galīgi auksto. Kad kaudzīte sarausta piramīdveidīgi un viņas ārpusē nav vairs redzama neviena dzirksts, vecmāmiņa viņai pārmet krustu, pie tam kaut ko klusi skaitīdama. Tas varētu būt: dievs tēvs, dievs dēls, dievs svētais gars! Tas varētu būt: Ugunsmāte, Ugunsmāte, uzturi, saudzi, glabā, neļauj izdzist pavarda svētajai dzirkstij!

Kaut gan vecmāmiņa pati izbrauca no mājas reti, dažādu ciemiņu Avotos nebij trūkums. īsti par ciemiņiem daudzus no tiem gan nevarēja saukt. Viņi atbrauca vai atnāca tik vienreiz un pēc tam vairs netika redzēti. Tie nāca pie vecmāmiņas pēc palīdzības visādās lopu vai arī savās pašu likstās un slimībās. Brauca sievas ar bērniem, pat žīdenes no Zagares vai vēl tālāk. Bērni izskatījās izdēdējuši, nesamērīgi lielām, ērmotām galvām, un teica, ka vecmāmiņa tādas galvas varot padarīt atkal samērīgas un veselas. Par vienu žīdeni stāstīja tā: vecmāmiņa žīdenes bērnam, tāpat kā arī citiem maziem slimniekiem, izglaudījusi un izmeklējusi visus locekļus, tad to nosvērusi, pēc tam iedevusi bērna mātei zāļu pudeli un sakņu vīstokli, piesacīdama, kā tie lietojami un kā bērns kopjams un ik dienas sakņu novārījumā mazgājams. Bet žīdene, vai nu citus padomus aizmirsusi, vai arī nevīžojusi bērna kopt, vai arī domājusi, ka par visām lietām svarīgāka ir svēršana, tad nu ar svērusi un svērusi savu bērnu ar bezmēru* rītā un vakarā, bet bērns dilis un dilis. Pēc tad atbraukusi atkal Avotos raudādama: «Es svēre un svēre tā save ingele, bet tā bezmēre nepalīdz un nepalīdz!» To žīdenes izteicienu Avotos daudzināja, kad kāds gaidīja iznākumu no kādas aplami saprastas padarīšanas.

Tādu palīdzības meklētāju pieņemšana un klusā ar viņiem izrunāšanās palaikam notika ap dienvida laiku. Arvien vecmāmiņa jautāja un slimnieks vai arī viņa sūtnis atbildēja. Kas bij agrāk atbraucis un nebij tik pārāk steidzīgs, tam vajadzēja gaidīt līdz dienvidam, kad mājā bij miers un vecmāmiņa pati vaļīgāka. Bet arī tad viņa uz vietas nevarēja rimt. Kad bij — pa lielākai daļai uz pelēka vai zila cukurpapīra —, arvien klusi noslēpumainus vārdus čukstot, ar krītu no vienas vietas savilkti riņķi ar krustu vidū, viņa gāja ar to savās gaitās uz klēti vai pagrabu, noslēpumaino čukstēšanu vēl savas noliktas reizes turpinot un viegli ar labās rokas pirkstu galiem pār krustoto papīri braukājot. Tad pat Citrons, viņai ceļā pagadoties, nolīda klusi sānis, it kā neuzdrošinādamies tai apkārt luncinā- ties. Un tikai pazagšus noskatīties, nekā nejautāt — tās vienīgi bij arī tādās reizēs Anneles tiesības.

Uz istabas augšienes pie spārēm karājās daudzu kaltētu ziedu un sakņu vīšķi, kuru dziedinošie spēki bij zināmi tikai vecmāmiņai. Dažus tādus ziedus vajadzēja lasīt ar saules lēktu, citus dienvida stundā, citus vēlā vakarā. Bij saknes, kuras raktas pavasarī, citas — rudenī; vienas kaltēja tikai lēnā pavēnī, otras saulē, trešās krāsnī — ātrā un lielā siltumā.

Lielu tiesu dziedinošo augu savāca vecmāmiņa pati, sevišķi tādu, kuri auga turpat pazīstamā apkārtnē un kuru atrašanās vietu viņa jau pazina gadu no gada, bet daudzus viņai arī pienesa tālu nācējas sieviņas, pret miltu vai putraimu kulīti iemainīdamas. Arī kāda veca čigāne, tāda pat liela dziedinošu augu pazinēja, šad tad atnāca ar kādu retu, neredzētu augu, ar visu sakni izceltu kādā biezoknī. Vecmāmiņa tad to rūpīgi apskatīja, berzēdama saknes, nogaršodama lapu sulu, izšķirdama ziedus, un, kad bij ar nesumu apmierināta, čigāne par maksu nevarēja sūdzēties.

Iekam vēl nebij sākušies lielie vasaras darbi, Avotos bij «pērves» dienas. Tad visas sētas noklājās ziedainiem dziju gabaliem. Vecmāmiņai bij podu podi ar visādu krāsu ziedu, mizu un sakņu novārījumiem un raudzēm*. Skaisto indigo zilumu tā prata tā izkrāsot kā neviena cita saimniece. Krāsošanas mākslu tā vēl jo lielākā mērā

bij piekopusi jaunās dienās. Stāstīja, ka reiz tēvatēvs bijis aizmirsis pārvest no pilsētas krāsošanai vajadzīgo spranckrītu* vai citu kādu mākslīgu piedevu, ko pielikt novārījumam, lai ziedu krāsas nokožas spilgtākas un pastāv izturīgākas. Vecmāmiņa to tam pārmetuši taisni tādā brīdī, kad tēvatēvs dienvidā, pārnācis no lauka, sēdējis un āvis nost kājas. Pārmetums viņam tā grauzis, ka tas tūlīt uzlēcis stāvu, vienu kāju vēl apautu, otru basu ielēcis sētsvidū vēl neizjūg- tos mēslu ratos, aizskrējis uz pilsētu un, kamēr ļaudis cēlušies no diendusas, jau bijis ar vajadzīgo iepirkumu atpakaļ. Pēc tam devis padomu visiem vīriem: ja sievām uznākot pervēšanas indeve*, tad lai nerādoties labāk tām acīs.

Lāgiem Anneles guļvietiņa ir vecmāmiņas kambarītī. Un, kad viņa kādreiz naktī atmožas, viņa redz mazā lodziņa krēslā: vecmāmiņa sēd, un, viegli džinkstēdamas kā niecīgi rūķīšu zvārgulīši, skan lielās adāmās adatas. Vecmāmiņa ada garu zeķi, pelēku kā pati nakts krēsla. Bet lūpas viņai čukst. Viņa kaut ko skaita. Kā apakš zemes burbuļojošs strauts rit vārdu ritmiskās rindas. Tad viņa savij adāmo, saliek rokas, un skaitīšana nu top vēl dziļāka, sirsnīgāka, gaužāka, it kā viņai priekšā stāvētu vistuvākais draugs, ar kuru tā sarunātos nakts tumsā par kaut kādu lietu, ko nedrīkst dzirdēt cilvēki un pasaule.

Bieži skaidrās naktīs vecmāmiņa uzceļas, pieiet pie loga un ilgi lūkojas zvaigznēs. Viņas soļi ir tik klusi kā vēsma. Annelei tad liekas, ka vecmama butu aizgajusi talu, talu un ka nedrikstetu viņu tad pasaukt, jo viņa nav viena. Kas tie tādi, kas ap vecmāmiņu, Annele nezina. Bet labi gari viņi ir. Avotu ļaudis var dusēt mierā.

Kādā skaidrā ziemas dienā Annele, skraidīdama pa lauku, ierauga vecmāmiņu stāvam pie dārza žoga un skatāmies uz vakaru pusi. Kas tur tā būtu ko skatīties, meitenei gribas zināt.

Bet vecmāmiņa it kā nemaz nejustu meitenes tuvumu. Vējš šņāc un purina drēbes, un uz vaigiem tai nenožuvušas asaras.

Un kas tur uz vakaru pusi tik tukšs un klajš? Kas tur trūkst?

Vai, vai! Annele pēkšņi nobīstas. Tur tak vairs nav lielā bērzu kalna! Tas ir: kalns jau gan stāv, bet nav vairs uz viņa neviena bērza, ne cita kāda koka. Viss nodzīts kā ar bārdas dzenamo nazi. Lielās grēdās guļ bērzu varenie augumi savos baltajos kreklos.

—    Kur bērzu kalns, vecmāmiņ? Kur bērzi?

—    Tu jau redzi, bērns!

—    Kas to darīja, vecmāmiņ?

—    Lai nu kas darīja, — vecmāmiņa atsaka kā negribēdama.

—    Bet kāpēc tu ļāvi?

—    Ko nu es vairs! Kad bērni lieli, iet tie paši ar savu galvu un vecāku prātu vairs nepieņem. Būtu jau varējis gaidīt, kamēr manas acis aizkrīt, bet saka: tā labāk! Lai nu varbūt labāk, bet citu vasaru krāšņumiņu vairs neredzēsim.

Annele noprot, ka bērzus licis nocirst tēvocis Ansis, un vairs nekā nevaicā.

Atnāks vasara — un nebūs vairs bērzu krāšņumiņa. Nebūs vairs ne saldo sulu trauku, ne brīnišķo puķu, kas auga ēnainajā kalnā, ne tās saulgozainās taciņas starp bērziem un druvu, kur vārpas gāja pāri galvai.

Tā viņas stāv abas pie dārza žoga un skumst par jauko bērzu kalnu.

ĶEKATAS NĀK!

«Ziemassvētki sabraukuši Rakstītām kamanām!»

Jā, nu viņi ir klāt, tie bezgalīgi gari gaidītie ziemassvētki! Līgo un gavilē jau Anneles dvēselē!

Apdarīti svētku sestdienas darbi. Novakarē meitas atrauj durvis uz āru līdz galam vaļā. Pelēka, salta gaisa straume gāžas visos kaktos un aizskalo jaunceptu plāceņu un vārītas gaļas smaržas. Tad aizdedzina svaigas kadiķu slotiņas un apskraida kaktus. Tad izskrien atkal arā un atgriežas ar lieliem klēpjiem egļu zaru, kas ir pa vakariem slepus nopušķoti garām, mākslīgi izrobotām baltām, sarkanām, zilam, dzeltenām papīra lentēm. Apsprauž griestus tā, ka nav vairs redzams neviens nokvēpis dēlis, un tad izmēž klonu. Nu ir svētki.

Viens pēc otra atnāk ļaudis no pirts — viegli un sārti. Baltos linu kreklos sēstas ap tīri noberzto galdu, uz kura sieks* plāceņu un milzīga bļoda ar gaļu. Un katrā kaktā uz balta krēsla vai maza ka durītis galdiņa tas pats: plāceņi un gaļa. Svētku mielasts! Pirmā svētku iejuta apņem visus kā liegi trīcoši viļņi. Nav skaļu vārdu. Ir tikai klusas runas un smaidi. Griestu lampa, gandrīz nozudusi zaļajos zaros, rāmi mirdzina kā sasapņojies spīgulītis puķainā pļavā.

Un tad? — Tad vairāk nekā. Visi laikus pie miera, jo ir cēlušies šorīt jau priekš gaiļiem. Darbdienas smagums vienreiz krietni jāizguļ. Rīt nav kurp steigties.

Apklust viens kakts pēc otra. Meitas nokopj traukus un pazūd. Vecmāmiņa pēdējā nāk un nodzēš lampu. Tūlīt iedziedas circenis krāsns kaktā.

Bet vai tas būs viss? Ai, nē! Tas tak svētku vakars! No visiem svētkiem pats svētākais! Anneles sirds pukst. Un jautā un gaida; Miegs viņai nav prātā. Lai viņš šūpo visus citus kā rāms ezers plūda un at- plūdā! Kā var gulēt, kad logā stāv zili krēslaina svētā nakts, visu pasauli ietinusi savā lielajā zvaigžņu mētelī! Viņa paņem Anneles domas un aiznes tās pār zvaigžņu apstarotiem sila galiem tai lielajā noslēpumā, kuram nedrīkst būt lieciniece neviena cilvēka acs, ne auss, kad pusnakts brīdi zvēri, putni, koki un akmeņi atmostas tūkstošbalsīgā slavas dziesmā. Tālos augstumos lidinās Anneles domas! Un, kad viņas atkal atgriežas mājā, piepildījušas sirdi ar svetlaimību kā biti ar ziedu sulu jūnija rītā, tad tā nav vairs darba dienu istaba, tā ir kāda burvju pils ar sudrabā vizošu klonu, ar zaļa dārgakmeņa caurspīdīgiem logiem, ar sirmpērļainām, vizuļainām sienām un griestiem, kas smaržo kā jauna atauga pavasarī.

Svētku rītu istabā un kambaros klons nokaisīts sniegbaltu smilti un kapātām skujām. Un tad sāk ritēt svētku stundas, vieglas un pārplūstoši pilnas. Nespēj nemaz saņemt, ko katra grib dot. Bet, jo vairāk viņu jau prom, jo raucas īsākas. Tomēr sirds nebeidz un nebeidz gaidīt un jautāt: vai tad tas būs viss? Vēl tak vajaga nākt kam pavisam nebijušam.

Bet te jau klāt otri svētki.

Un otros svētkos, kad jau nolaižas krēsla, kāds piepeši atrauj durvis:

—    Ķekatas nāk!

Nu, lūk! Nu viņš gan laikam ir klāt, tas nebijušais!

Kur palicis saucējs, kura balsi neviens nepazīst? Kur citi māj- nieki? Visa jaunā tauta ir prom. Tuvojas kaut kas noslēpumains.

Ķekatas nāk! Ķekatas! Kas tie tādi? Kādi viņi būs? Briesmīgi vai vēlīgi, baigi vai jautri? Vai nebūtu gudrāk kur nobēgt? Bet, ai, kā gribētos viņus redzēt! Un kur tu izbēgsi, kad jau klāt! Klau, kā nāk! Klau, kā nāk!

Ķekatas nāk no visām debess pusēm. Dārd jumti, dreb sienas, gar logiem švīkst rīkstes, drausmīgas balsis šaudās un klaigā. Dimd smagi soļi.

Atsprāgst durvis. Nama tumsa pildās daždažādiem tēliem. Virmo, kustas, sačukstas, sprauslā. Un tad uzreiz, virpodami kā negaisi, gāžas iekšā neizpētāmi: sievas vai vīri nejēdzīgiem ģīmjiem, atņirgtām, nekustīgām mutēm un dobām acīm. Kliedz un dzied pārvērstām balsīm:

—    Mēs nākam, mēs nākam, no tālām zemēm nākam!

—    Kur ir tās jūsu zemes? — klaušina mājnieki, ne mazāk kliegdami.

—    Aiz trejdeviņiem kalniem, aiz trejdeviņiem mežiem, aiz trejdeviņām jūrām!

—    Kādas ir jūsu jūras? — tā atkal mājnieki.

—    Dziļas kā baļļas un sāļas kā sālims*.

—    Kādi tie meži?

—    Biezi un lieli kā susekļi*.

—    Kādi tie kalni?

—    Augsti kā gaiļa lakta.

Tā mājnieki tik jautā un jautā, jo grib zināt, kā izskatās Ķekatu zemē, ko tur ēd, ko tur dzer, kādus darbus tur strādā. Ķekatas atbild, ka viņu zemē ēdot siseņu spārnus, strebjot gaisa putru un tik esot tā darba kā sist vēju.

Vislielākā jautātāja ir vecā Aņus, kas sēd savā lāviņā pie durvīm. Neviens viņai nevar spēt atbildēt, bet viņa uz visiem jautājumiem atsit tā, ka ķekatas grib plīst no smiekliem. Ķekatas apstājas puslokā ap Aņu, jo viens pats nevar spēt viņai atbildēt.

Kā nu visi saspiežas ap veco Aņu, tā ielec viens vidū, šaudīdamies kā sisenis. Gari, melni šēzu svārki tam sasprandzēti ap resnu vēderu, galvā augsta papīra cepure ar plīvošām zaļām un sarkanām lentēm. Viņa liekais ģīmis ir briesmīgi uztūkušiem vaigiem un atliektu degunu. — Augstā lielmāte, es jūs uzlūdzu uz danci, — viņš klanās un griežas uz vienas kājas, lai Aņus viņu arī labi varētu apskatīt no visām pusēm. — Augstais lielskungs, es jums tencinu, — Aņus saka pretī un nokāpj no ķeblīša ar visu savu bozi un pīpīti lūpu kaktā.

Aņus ir lielmāte.

—   Kur ir muzikanti? — Aņus sauc, uzsizdama ar bozi uz klona. Un uz lielmātes pavēli dancodami ielaižas pār slieksni trīs: viens — vijoļu čīgātājs, otrs — trumuļa bungotājs un trešais — uz ķemmēm pūtējs.

—    Dodiet garu! — lielmāte Aņus sauc atkal — un mūzika un dancis iet vaļā uz rāvienu. Vienā pusē boze, otrā ķekatu kungs un Aņus pa vidu.

Aņus pagorās šā, pagorās tā, izsvaida ērmoti kājas, griežas riņķī un šļūc krusteniski, bet ķekatnieki visu dara tai pakaļ. Visi smejas un plaukšķina, ķekatas saķeras ar mājniekiem un laiž apkārt sud- maliņu riteni, ka lēvari lec: lielkungu pāri vairs ārā nelaidīšot. Bet

Aņus ir manīgāka par visiem: piepeši trakajā ritenī pasitas viņas boze, ritenis kūleņodams sagāžas tādā kņadā, ka ilgu laiku katrs pats savu kāju un roku vairs neatrod. Bet Aņus pa tam jau sēž atkal savā lāviņā, pakšķina pīpīti un, it kā nezinādama ne rīta, ne vakara, vairās no kņadas atžilbušiem uzbrucējiem: — Ūja, ūja, vai nu vairs kauna nav! Pat vecam cilvēkam vairs miera nedod! — Bet acis viņai zib un lūpas smej. Nudien, ja tā vecā Aņus, tad viņa ir uzlikusi tādu pat lieko ģīmi kā citi ķekatas, tikai vienu no brīnum jaukajiem.

Bet kas tad tur?

Aiz muguras istabas vidū atskan graujoši saucieni. Kliegdami visi aizbēg no Aņus, arī paši ķekatas slēpjas pa kaktiem. Klonā stāv dīdītājs ar briesmīgu zvēru, kurš nekas cits nevar būt kā lācis.

—    Stoi! Smirna! Kūda! Smirna! — dīdītājs kliedz savā mēlē, un zvērs visu saprot: danco uz vienas kājas, uz trim kājām, griežas riņķī, rūc, lecina ripu, met kūleni. Kad visi diezgan izsmīdināti, dīdītājs noņem lācim saiti no kakla un uzsauc: — Ķer meitas! — Tik gudram zvēram to nevajaga divreiz sacīt. Ķetnas sacēlis, tas gāžas meitu pulkā, bet nepagūst ne atjēgties, kad ir apsviests riņķī un gar zemi un sitieni birst tam no visām pusēm kā krusa. Se tev meitas! Se tev meitas! Cik ilgi lai nabaga lācis tā ciešas! Viņš izlaiž garu kaucienu papriekš un, kad tas nelīdz, sāk lūgties tādā spocīgi cilvēcīgā balsī: — Oi, gevalt! Gevalt! Nesitiet! Es tas ese! Joskele! — Un no kažoka apakšas izsprūk sarkansprogainais skroderpuika, jokainā skrodera Joskes māceklis, uz visiem stiķiem un niķiem pirmais akotnieks. Vakarvakarā tas vēlu aizskrējis no Zagares, kur nevarējis rimties, kamēr Kurzemē svin svētkus. Izkritis no lomas, Joskelis ar visu lāčādu glābjas namā, kur gatavojas jauni pārsteigumi.

Kad nu atkal sāk lēkt ķekatu dancis ar klaigām un dziesmām, mūzika čīgā, vecā Aņus plaukšķinādama pabalsta takti, kāda aša roka nogriež lampu — un vispārējā izbīlī un klusumā lēnām, lēnām atveras durvis. Pār slieksni nedzirdamiem soļiem ienāk balts tēls. Viņa drēbes velkas pa zemi, viņa spicā galva atduras griestos. Vaigi kā kaļķis, acis kā dziļi dobumi. Starp zobu rindām tas vēš sarkanām ugunīm piķi un sēru kā pūķis.

—    Nāve! Prom, spitāli! Ko nāc bērnus baidīt! — visos kaktos kliedz. Bet nāve nu tik grasās visiem tuvāk, briesmīgi zvērodama. Bet elles uguns tomēr ir viltīga. Kā nāve dziļāk to iekampj, tā elpojamais ciet. — Va velnu, nosvila mēle! — nāve iekliedzas pavisam pazīstamā cilvēcīgā balsī un, izsprauslādama visu piķi un zēveli, vispārēju smieklu pavadīta, metas pa durvīm laukā. Tikai baltā papīra galva paliek karājoties griestos pie egles zara.

Kad atkal iedegta lampa, redz, ka lielais saimes galds klusītiņām pielikts visādu dieva dāvanu. Tur ir kreceklis* un gaļa, tur ir plāceņu kaudzes un siltas desas. Vecāmāte aicina ciemabērnus ņemt visu par labu.

Nokrīt liekie lēvari un liekie ģīmji. Un nu redz, ka tie ir tepat visi labie un pazīstamie kaimiņu ļaudis.

Nu sākas jautra tērzēšana un visa pārdzīvotā izbaudīšana no jauna. Iztirzā uz karstām pēdām, cik laimīgi katrs izvedis savu lomu un cik labi pratis sevi tajā noslēpt. Ielien arī Joskelis un dabū plāceni un desas struņķi, jo visi zina, ka viņš nebūt nav stingrs «eks koserem»* un ir aprijis dažu labu šķiņķa šķēli, ka tik to nedabū zināt viņa meistars, kura Joskelis gan arī diez kā nebaidās.

Kad ķekatas pamieloti, tie sāpošās un taisās prom, jo ir vēl jāparādās citās mājās. Tos, kas pratuši ķekatiski labi uzvesties, paņem visus līdz. Arī Joskeli.

Aiziet viņi tencinādami un smiedamies, rībēdami un dziedādami. Ilgi vēl birst viņu vārdu un smieklu vārslas pār sniegaino klajumu.

Lielais prieks ir galā, bet vēl var palikt augšā kādu laiku. Var iet lapsastēs, spērslīcās, kurpniekos, dālderos*, un, kad nu daudzi jaunie ir aizskrējuši ar ķekatām, nāk visi lielie pulkā padzīvoties ar mazajiem un ari vecā Aņus ar savu bozīti ir pati lielā jokotāja un smīdinātāja.

Tad arī tam ir jābeidzas, un beidzot atskan tie skumjie, nepatīkamie vārdi: — Nu ir jāiet pie miera.

Aizplūdis lielais vilnis, ziemassvētki aizgājuši, un liekas, ka viņi būtu atplēsuši gabalu no sirds — tik žēl viņu, tik žēl!

Vecā Aņus jau krāc. Kristālzaļā loga mijkrēslī cilājas viņas krūtis, baltu pūku noaugušais zods viegli trīc un izskatās tik nepielūdzami ciets un bargs.

Ar simt jūdžu zābakiem steidzas prom ziemassvētki.

NABAGU DZĪRES

Bet pēc svētkiem nāca vēl atsvētāmās dienas. Viena tāda bij ceturtie svētki, jo tad Avotos bij nabagu diena. Liels gaļas grāpis vārījās kukņā. Vecmāmiņa atnesa pilnu sieku svētku bulku un salika tos galdā divās kaudzītēs.

Tad sāka nākt viesi, kas bij vecmāmiņas aicināti atnākt svētku starpā.

Pirmais atnāca Vilītis. Viņam bij tālu, ko nākt, un viņš bij sa- posies jau no rīta agri. Vilītis nebij ne jauns, ne vecs, bāli zilām acīm un tā sakrunkojies, it kā viņam nebūtu brīv izliekties taisni. Atnācis nabagos, viņš nekad pātarus neskaitīja, tikai nosēdās un gaidīja.

Kad meitas jokodamas viņam uzjautāja: «Vilīti, kur tava brūte?» — tad viņa bālās acis sāka bailīgi skraidīt un šaudīties kā irbes bērni, kurus baida vanags, un viņš izgrūda nesaprotamus vārdus. Kad vecmāmiņa to redzēja, meitas dabūja bārienu. Stāstīja, ka Vilītis bijis skaists, stalts puisis, lepns saimniekdēls. Iemīļojis kalpu meitu, bet vecāki neļāvuši to ņemt. Meita tad kādu dienu nozudusi. Tad Vilītis iegrimis dziļās domās un sācis to meklēt. Gājis meklēdams dienām un naktīm ar vien tik savām mājām apkārt, jo neviena ceļa vairs nepazinis. No tā laika, kaut arī drusku atlabis, bet pie pilna prāta nav vairs nācis. Darba strādnieks nav vairs bijis. Citi mantinieki pamazām viņam visu atrāvuši un arī paši no viņa atrāvušies, tā viņam tik palicis ubaga spieķis.

Vilītis, ciemā atnācis, tāpat ģērbies kā ik dienas — savā pelēkā, vecu siksnu apjoztā mētelī, tikai kulītes viņam nav kaklā. Nedrošs un bikls nosēžas pie galda, kurp to aicina sēsties, un gaida.

Nu nāk arī vecā Karlīne pār pagalmu, bailīgi apkārt skatīdamās, vai tik Citrons tai nekritīs virsū. Bet Citrons, visu tādu svešu nācēju sīvākais ienaidnieks, šodien uz vecmāmiņas pavēli ieslēgts un kā rūkdams lauva ārdās pa siena šķūni.

Vecā Karlīne, tāpat kā arvien, nodzied savu vienīgo dziesmu par dēlu, kas aizdzīts uz Sibīriju, par savām lielajām bēdām un savām nabadzes gaitām. Lai gan visi šo dziesmu jau dzirdējuši, tomēr arvien no jauna visiem to patīk klausīties. Kad dziesma galā, Karlīni arī nosēdina pie galda blakus Vilītim, un mājnieki ar viņu apietas kā ar ciemiņu.

Neaicināts iebrauc pagalmā vecais Zurausis vai Zuraušķis, kā viņu visi kaitinādami saukā. Tas ir nikns un uzstājīgs nabags. Viņš nekad nav apmierināts ar to, ko tam dod, bet prasa arvien vairāk un prasa tā kā lielskungs. Viņam ir maza, vāja ķēvene, iekabināta mezglainos grožos un iejūgta niecīgos rateļos. Pats viņš sēd uz salmiem, bez maisa, nevis tāpēc, ka viņam tāda nebūtu, bet tāpēc, lai vairāk izskatītos pēc nabaga. Viņš sauc stiprā balsī, lai nāk kāds un palīdz tam no ratiem izkāpt, jo viņš ir klibs uz abām kājām. Kad ieklibo iekšā, tūlīt neaicināts nosēstas pie galda starp Vilīti un veco Karlīni. Bet mīlīgs viņš nav, kā pienāktos viesim. Stipriem izsmiekla vārdiem tas vispirms nonicina ir Vilīti, ir Karlīni, tā ka šie klusi un kā baidīdamies savelkas savos kaktiņos cik iespējams maziņi. Lai gan pats mazs no auguma, Zurausis sēž starp abiem kā bajārs, jo ir tīrīgi un labi apģērbies. Viņam ir vesela un stipra sieva, kas apkopj ne tikvien pašu Zurausi, bet arī vēl četrus bērnus. Tāds viņš ir vīrs. Liels uz savām tiesībām kā zirdzenieks-nabags, labs gaudotājs un žēli sūdzētājs. Tālu pa pārnovadu apkārt braukādams, viņš prasīja bagātāku lomu nekā sīko tarbiņu apkārttecētāji. Un nevar teikt, ka tam ietu slikti. Sāka jau savus bērnus caur skolām vadīt

vēl labāk par dažu saimnieku. Ar Zurausi nevarēja vis dzīt jokus kā dažreiz ar citiem nabagiem, jo varēja tad pats sadzelties kā pie nātru kūļa — tik adataina un ļauna tam bij mēle. Tāpēc viņš arī tagad rāda, cik pārāks tas ir par Vilīti un veco Karlīni, kurus tas tikai saukā par vientiesīšiem vai vēl nicinošākos vārdos.

Skaļām balsīm labdienodamies, ienāk reizē baznīcas nabagi: Skrie- meltiņš ar sievu, Pupalaksts, Ziglene, lielā Knābene un vēl pāris citu. Skriemeltiņi ir vecmāmiņas radu kapu kopēji, pati Skriemel- tene — vasarā dārzu ravētāja un visādās sīkās gaitās tecētāja. Sos vecmāmiņas radu kapus Skriemeltene saņēmusi kā mantojumu no savas krustmeitas Anlīzes, kādreiz ievērojamas baznīcas nabadzes, kurai tā pārmaiņus ar vīru pēdējos dzīves gados gājusi kā palīgs pie rokas. Ar Anlīzes novēlējumu tad arī Skriemeltiņi nesen vēl tik bij ietikuši baznīcas nabagos. Bet viņu stāvoklis bij vēl diezgan nedrošs, un Skriemeltene sevišķi centās to nostiprināt, gan paklausot bez pretrunas, kad pie kopējiem darbiem viņai kā jaunākai uzdeva grūtāko tiesu, gan iztopot un pa prātam runājot pirmajām nabadzēm, sevišķi lielajai Knābenei. Kad vecmāmiņa viņu bij aicinājusi atnākt svētku starpā, viņa tūlīt arī bij iesaukusies: «Un Knābene nē? — Vij, kā tad tā! Tā jau neiet. Knābene jau ir jāsauc!» Un, kad Knābene bij atvēlēta saukt, Skriemeltene vēl arī gribēja aicināmus Pupalakstu, Zigleni un pāris citu, kuru acīs tā varēja uzreiz iegūt lielāku spožumu un pat priekšrocības, vēlāk aizrādīdama, cik nopelnu viņai pie tā, ka šos nu visus tagad ieaicina Avotos.

Knābenes īsto vārdu reti kāds zināja. Par Knābeni viņu sauca tāpēc, ka viņai bij liels, uz āru izliekts deguns kā putna knābis. Tādu degunu ne aplam varēja sastapt. Pāri degunam tai spulgoja lielas, melnas acis un zods bij apaudzis kā palielam puišam. Ka viņa bij varenākā baznīcas nabadze, to varēja redzēt, jau acu uzmetis. Teica, ka viņa pat ķesterim ceļa negriežot, kur nu vēl zvanim* un citiem vienkāršiem ļaudīm. Tikai mācītājam viņa prata tā izkalpot, kā labāk to neviens nebūtu varējis. Kad viņa tam patapa nobučot svārku stūri, tad tas bij izdarīts priekš visiem, un citus nabagus, kas arī kādreiz pēc tā tiecās, viņa ar vienu rokas mājienu piespieda atkāpties. Kad mācītājs iesvētīja kapu, tad tikai Knābenei bij izkarota tiesība turēt lāpstu ar zemi pie mācītāja labās rokas. Kad mācītājs veda iesvētāmos bērnus apkārt baznīcai, Knābene bij pirmā ceļa kaisītāja un tikai aiz viņas nāca citas. Tā tas bij arī citās ievērojamās reizēs. Visiem, kam ar mācītāju bij tiešas darīšanas, kā kāznie- kiem, kristībniekiem vai bēriniekiem, Knābene parādīja tāpat cienību un padevību, bet lai dievs sarg', ja kāds neaicinātais uzdrošinājās vīzdegunīgi, bez viņas atļaujas iepriekš ieskatīties izpušķotā kapā vai pāriet puķēm un baltu smilti nokaisītu celīti, kas bij sagatavots tās svētdienas godinājamiem, sevišķi, ja tie bij no ievērojamiem pagastļaudīm. Tad Knābene neskopojās ne ar savu aso mēli, ne vēl asākiem skatiem, ne ari ar nūjas draudiem, no kuriem gan tikai bēdza mazas kājas, kā sienāži aizlēkdamas. Bijāšanu viņa tomēr uzturēja, cik tālu tik sniedzās viņas vara.

Kad Knābene ienāca Avotu istabā, viņa cieši ieskatījās tais sejās ap galdu: kas tie tādi bij, kas še jau sēdēja priekšā? Par Vilīti un veco Karlīni viņa neko daudz neteica. Lai sēd vien! Tādi nabadziņi un vientiesīši jau tik vien ir. Iesākt ar tiem nebij ko. Bet Zu- rausi viņa tūlīt ņēma cieši uz grauda. Tas bij vīrs, ar kuru tā bij paradusi sisties vārdiem kā ar spriguļiem. Jo Zurausis bij skaļš un nekaunīgs, jo Knābene vēl pārāka. Beidzot Zurausis bij apakšā. Viņa mēlei bij asums, bet nebij atjautas. Nikns atmeta ar roku un teica: — Kas tavu muti var aizrunāt!

Knābene smējās gardus smieklus, jo viņa bij uzveikusi Zurausi, un ar viņu visi citi. Arī Vilītis un Karlīne smaidīja.

—    Nu, redz, — Knābene teica, — man ir mute, man ir rokas, man ir izdarīšana, bet kas tev ir? Nu pasaki — kas tev ir? Tev tikai ir kā tava nekaunīgā mute.

Zurausis bij atkal saņēmis spēkus un taisījās cirst pretī, kad atvērās durvis un ienāca vecais Bungatiņš ar koka kāju.

—    Sveiki, maizes devēji, sveiki, maizes ēdēji, lai tas kungs jūs iepriecina! — viņš teica — laipns un iepriecināts, pats redzot kopā tik daudz paziņu un necerētu viesu. Sadevies ar visiem rokas, viņš nosēdās blakus Zurausim, noņēma cepuri, noglauda matus, nokāsējās un skaitīja: — Cik mīlīgas ir tavas māju vietas, ak, kungs, cik mīlīgas ir tavas māju vietas! — Noskaitīja visu šo Dāvida dziesmu, bet nabadzes, rokas salikušas, tā taisīja, it kā arī viņas skaitītu līdz, lai gan Bungatiņa skaitīšanu nemaz nemācēja. Zurausis gan uz vienu un otru pusi bolīja vēl savu niknumu, bet neuzdrošinājās to grūst starpā.

Pa skaitīšanas laiku jau bij ienākusi meitas Karlīne ar lielu, kūpošu bļodu grūdeņa ar gaļu. Aiz viņas nāca vecmāma ar māla šķīvjiem un karotēm. Karlīne nolika bļodu un teica Bungatiņam: — Nu, Bungatiņ, būtu tu nupat dzirdējis, cik mīlīgas še bij tās mājvietas, tad tu gan pabrīnītos! — un pameta acis uz Zurauša un Knābenes pusi. Bet šie abi vai nu jutās kā norāti no Bungatiņa dievvārda, vai aizkustināti no gardā grūdeņa bļodas ar cūkas snuķi — neteica vairs ne vārda.

—    Ko nu, meit, ko, — Bungatiņš pameta ar roku, — cilvēka sirdsprāts ir ļauns no mazām dienām, bet dieva prāts padara to labu un gaišu. Ļaujies tik tu viņam!

—    Edat nu, ēdat! — vecmāma skubināja.

—       Bet tu ar nāc, Avotu māt! Piesēdi pie nabagiem un saņem viņu svētību! Jo svētīgs ir tas, kas nabagu apgādā, tas kungs izglābs viņu ļaunā dienā, — Bungatiņš vēl arvien runāja svinīgi.

Knābene nepacietīgi sakustējās un savilka villaini ap pleciem: — Ūja, tas jau te vai visu bībeli noskaitīs! Rakstu mācītājs tāds, ko domā!

Piepeši arī Zurausis bij ar viņu vienis prātis. — Neesi jau nu tu vien tas gudrais! — viņš bāra Bungatiņu. Abiem lielmaņiem nepatika, ka Bungatiņš bij dievvārdā par viņiem pārāks.

Bet Bungatiņš tikai pasmaidīja: — Ko nu, bērniņi, skaišaties, viss ir labs, kas dieva pasaulītē!

Tā kā no vecmāmiņas otrais aicinājums vēl nebij nācis, neviens pie bļodas neķērās. Visi gaidīja.

Bet, kad tā atkal ienāca ar aizkorķētu pudeli dzidra, brūna šķidruma, kas bij nostājies pār biezu sakņu un pumpuru nogulsni pude- des dibenā, ar glāzīti kā pirkstenīti otrā rokā, viesi paskatījās kārām acīm.

Vecmāma ielēja un pasniedza Bungatiņam.

—    Uz tavu labo sirdi! — tas pamāja viņai ar galvu un iemeta kā ogu.

—    Tad lai iet uz smagajiem kauliem! — noteica Zurausis, saņemdams ar prieku.

—    Stiprs, bet labs, — slavēja Knābene izdzērusi.

—    Lai tad ar dieva palīgu! — teica Pupalaksts.

—    Velis ar ārā, kur tu ņem šitādu spēku? — brīnījās Skriemeltiņš. Un tā katrs pateica savu teikšanu, bet Vilītis ar Karlīni neteica nekā. Tikai nopurinājās, tikko pie lūpām pielikuši, un atdeva glāzīti neizdzertu.

—    Nu, ķeraties nu klāt! — vecmāma vēlreiz aicināja, griezdamās tieši pie Knābenes.

—    Vārds vietā! — Knābene atteica un tūlīt iesāka. Nu arī visi citi steigšus pildīja savus šķīvjus. Ēda un lielīja barību tencinādami un slavēdami, tā ka Karlīnei drīz vien bij jāiet pēc jaunas bļodas. Kad visi bij paēduši, visi izskatījās jautri un priecīgi, nemaz tādi, kā kad nāca nabagos. Pat Zurausis sēdēja kā nogludināts ar skroder- dzelzi un mēģināja citus ar jokiem smīdināt, kas viņam gan neko nepadevās. Visi klausījās vairāk uz Bungatiņu, jo tik jauki neviens nemācēja izrunāt. Zurausis noskaitās. — Ko tas pravietis! Te viņš piemin dieva vārdu, te pļukšķ jau niekus! — tas nicinaja vienkāji.

—    Viss ir labs, kas nāk dieva pasaulītē, — Bungatiņš atbildēja jautri. — Savs laiks skaitīt pravieša vārdus, savs — dziedāt blēņu dziesmas. Tagad mēs ēdam svētku tiesu pie Avotu galda, kā teikt, cepures kuldami, bet pērngad bij bada gads, tad dažam labam bij zobi vadzī jākar; tad, Avotu māt, nabagi krita tev mājās kā sniegs pa vastlāvjiem. Bij jau visur zināms, ka Avotu kalnos labība līgojusies kā Gozenes* zemē. Vai tā nebij, ko?

—    Kā nu ne, — atsaucās vecmāmiņa, — tad jau pa dienas gaitu sliekšņa akmeņi atdzist nedabūja. Sevišķi tie leišinieki tecin tecēja, jo tos jau bads spieda vēl ciešāk nekā mūsu zemi. Visļaunāk bij pavasarī, tūliņ pēc Jurģiem. Uzdevām, lai bērni skaita, cik dienā ienāk, cik iziet. Tie lika katram nabagam pa skaliņam un tad vakarā saskaitīja. Vienu dien' bij sanākuši līdz četrdesmit. Lūk, tur tā pati merga* bij tā lielā skaliņu licēja. Vēl jau ar to skaitīšanu pašai diez kā neiet.

Un vecmāmiņa parāda Anneli, kas spiežas kaktā, lai tā nepamanīta varētu labi noskatīties, kas pie galda notiek.

Visi paskatās uz meiteni.

—    Tā jau laikam dēlameita? — Knābene noprasa, meiteni cieši acīs ņemdama.

—    Tā jau ir, — vecmāmiņa atbild, bet Bungatiņš mīļi aicina, uzsizdams uz savu koka kāju:

—    Nāc šu, sienāzi, palecināšu tevi uz sava koka zirdziņa!

Tūlīt Knābene lielā zobotāja:

—    Gadījies lecinātājs, noturies tikai pats, ka nenokrīti klonā!

—    Tā tu vis nesaki, — Bungatiņš nu arī lielās. — Tu pati vari droši nākt uz mani ar visām četrām — un es ne tikvien noturēšos, bet vēl pašu tevi, nepakustējies ne no vietas, nogriezīšu ar vienu roku klonā kā vārpu.

—    Ūja, ūja, lielība! — Skriemeltene šauj starpā.

—    To es gribētu redzēt! — Knābene lepni atvēzējas uz sola.

—    Nu tad nāc šu, ja gribi redzēt, — Bungatiņš to tieši uzaicina, uzceldamies un nostādamies istabas vidū.

—    Vadzi, un kad nu es nāku? — Knābene draudoši sakustas.

—    Ko tu lielies kā sesks! — Bungatiņš izstiepa roku: — Sitā roka ir no dzelzs, tā vēl var kaut kuru sievišķi pārvarēt.

—    Un šitā ar nav no māla! — Knābene atcērt, ātri uzceldamās un savu lielo lakatu nomezdama.

—    Tā vajaga, tā vajaga! — citas sievas Knābeni skubina.

—    Es tev, kovārni, gribu pierādīt, kā iet, kad lielu muti brūķē, — Knābene lepna nostājas istabas vidū.

—    Se mana roka! — Bungatiņš kliedz, uzcēlies kājās. — Pakustini, ja vari!

—    Nometīšu tevi klonā ar mazo pirkstiņu! — tā Knābene.

—    Nepakustināsi mani no vietas!

—    Es tev parādīšu, kur prusaki mājo! — Knābene arvien karstāka.

—    Es, saproti, esu ar turku ģenerāļiem kāvies!

Un Knābene nu iet pret Bungatiņu gan no labās puses, gan no

kreisās, gan ar vienu savu roku, gan ar abām, bet Bungatiņu pakustināt nevar. Visi smejas, kliedz, plaukšķina. Sievas turas Knā- benes pusē, bet viri vairāk Bungatiņa, un tāpat vienas, kā otri uzmudina savu cīkstoni saucieniem, smiekliem, uzslavām, bet pretinieku nežēlīgi zobo un tītiņa. Sevišķi tas sakāms par Skriemeltiņu pāri. Jo Knābene niknāk uzbruka, jo Bungatiņš turējās pietvīcis kā vēzis un nežēlīgi lielījās: — Ko tu tam padarīsi, kas turku zemi izstaigājis!

Sai lielajā kņadā atvērās durvis un ienāca puiša Ingus. Kā savām acīm neticēdams, palika pie durvīm stāvot; pagriezās tad, it kā atkal jau gribētu iziet; paplēta muti un atkal aizvēra, it kā būtu atradis lieku še teiktu vārdu, tomēr beidzot to izteica gan un tik stipri, ka nabagi nobijās:

— Nu, kas tad še notiek? Vai tad tiešām tie Avoti jau nabagu mājā pārvērtušies?

Knābene izlietoja pārtraukumu, lai godam pamestu savu pretinieku neuzveiktu: ko šī iešot ar tādu nabagu niekoties! Bet Bungatiņš uzvaras priekā pagriezās pret Ingu. — Neskaities vis, dēls, — viņš teica, — še nestāv nekāds nieka vīrs. Kad es biju tavos gados,

biju puisis kā ozols. Lai nāca tad vai pieci pret mani vienu, man tas nebij nekas. Bet kur nu ir šis pasaules godība? Lūk, palika turku karos. Tā var iziet beigās tev ar.

Pastiepa Ingum roku, bet tas to atgrūda: — Ej pupās, vecais nabags! — Tik nikns tas bij. Pienācis pie galda, nometa cepuri un, pieri saraucis, jautāja: — Vai pusdienas šodien nemaz nebūs?

— Tūlīt, tūlīt būs, — Karlīne iztapīgi novāca galda stūri.

Tencinādami un visu labu vēlēdami, nabagi viens aiz otra aizgāja.

Bet, kad Ingus, pār grūdeņa bļodu pārplēties, viens pats garšīgi ēda, pienāca vecmāmiņa un klusi tam teica: — Redzi, dēls, tā nevar vis pret nabadziņiem. Neesi vēl pats sava mūža gala ar roku apraudzījis! Dievs vien zina, kāds katram lēmums. Nu, vai nav tā?

Un Ingus pilnu muti grūdeņa tomēr kā nokaunējies atrūca: — Tā jau ir.

Ko viņš varēja daudz pretī sacīt: vecmāmiņa bij ne tikvien Avotu saimniece, bet arī Avotu māte.

DRIĶĪTIS

Nerātne, nerātne! Šodien visi saukā Anneli. Bet, kādēļ nerātne, viņa nesaprot. Tad jau vējš lielāks nerātnis, kas tā purina sētas mietus un brakšķina, vai nost lauzdams vēl puskailos kokus un zarus. Un Annelei jau tik gribas paskrieties vējam pa sviedienam. Lai pagriež ripeniski, un, kad vairs nevar ar viņu līdz, tad iekliegt viņā savu skaņo balsi, lai aizrauj to pār mežu galiem, līdz pašiem augstajiem, skrejošiem mākoņiem. Bet, kad šis pats skarbais vējš viņu beidzot iepūš istabā sarkaniem vaigiem, nosalušām rokām, lielie viņai bargi uzsauc: — Nerātne meitene, vai dzīvosi pa iekšu!

Nu labi. Dzīvos ar pa iekšu. Šodien jau visur diezgan vaļas un telpas. Skarbi vēsā pavasara svētdienā Avotu ļaudis ir pa ciemiem. Arī Anneles tēvs, māte. Un tāpēc tagad var piedzīvot pilnus visus tukšos kaktus un telpas. Tāpēc tagad var izvest visādas gribēšanas, kas kūsā kā raugs pret sprūdu. Bet nelaime tā, ka tādas pārgalvīgas gribēšanas sakrustojas ar citām — svešām gribēšanām — un nu ir negals. Tūlīt Annelei rodas kaklakungi un pavēlētāji. Viens apsauc, otrs norāj, trešais sola pērienu vai pat kaktu. Bet Annele jau nu šos klausīt neies. Kas tad tie tādi par apsaucējiem? Nav jau nekādi tēvi un mātes! Visi jauna tauta! Lai zinās tik paši par sevi!

Bet, kad Annele nevienam neklausa, neviens viņu arī vairs neaizstāv. Kad neviens neaizstāv, viņa paliek spītīga. Jo spītīga, jo lielie ķircina to tā, ka nekas cits neatliek — jālaiž darbā visi palīglīdzekļi, kā tik vien var aizstāvēties pati: gan dūres, gan nadziņi, gan tāda spiegšana, lai lielajiem ausis trīc.

Un pašā šajā kņadā vēl viens no lielajiem saka, rādīdams uz kambara durvīm: — Nu pagaid', nu tu redzēsi, kā tev ies, kad tas iznāks no kambara!

Annele paskatās drusku iebiedēta, bet neticīga.

No kambara? Kas tur var iznākt! Tur jau neviena nav.

Bet tomēr ir tā neomulīgi, jo uzreiz visi apklusuši, skatās uz durvīm un gaida.

Durvis iečīkstas — un «tas» tiešām kāpj no kambara laukā. Svešs, garš vīrs pārkāpj pār slieksni. Bargi jautā:

—    Kas še par troksni?

—    Meitene nerātne, — viņam atsaka. Un visi apsūdzēdami skatās uz Anneli tā, ka tā gribētu vai zemē ielīst.

Garais vīrs iet taisni pie Anneles, kas viena pati stāv savā kaktā, nostājas cieši klāt un krata tai zem deguna garu, izstieptu pirkstu:

—    Nu pagaid' tik! Es visu dzirdēju. Visu pateikšu tavai mātei.

Un tad, pacēlis otru roku ar tādu pat izstieptu pirkstu, pie kura karājas tik gara pīpe kā vecās Aņus boze, svešais vīrs apgriežas un iet atpakaļ kambarī.

Annele stāv kā sastingusi.

Kas tas tāds par vīru? Tāds neviens un nekad vēl nav redzēts Avotos.

Tādi gari, pelēki svārki tam bij līdz papēžiem, apjozti sarkanu zīda auklu lieliem pušķiem; tāda bārda, izsukāta no zoda nost uz abām pusēm kā slota; tādas ūsas, ka galus varēja aptīt ap ausīm; tāds celiņš, pāršķirts no pieres līdz pat pakausim, kāds nebij redzēts ne uz viena cita vīra galvas.

Kad svešais vīrs Anneli izbāris, lielie ir atkal ar viņu labi un pastāsta, ka svešo saucot Driķīti. Driķītis atbraucis vakarā vēlu no tālām zemēm, kur tas ilgus gadus kalpojis pie augstiem kungiem par kambara sulaini. Tagad tas esot vecs un izbrāķēts un atlaists uz pagastu ēst žēlastības maizi.

«Kambara sulainis, kambara sulainis!» prāto Annele. Kam tādam vajadzēja rasties, kam viņam vajadzēja taisni nākt uz Avotu kambari, kurš tak visu laiku bij izticis bez sava sulaiņa?

Tāds smags sadugums aizklāja meitenes jautro prātu kā mākonis aprīļa sauli. No tā garā vīra, no viņa draudošā, garā pirksta nav nekas labs gaidāms.

Un tā arī ir. Kad viņa pēcpusdienā no saulainā bērzu kalna ierauga atgriežamies māti no ciema un pazūdam istabā un tad pati ar vētrainu skubu laižas no kalna zemē un dodas tai pakaļ — ko viņa ierauga! Garais vīrs stāv jau pie mātes un stāsta: mazā meitene bijusi nerātna, nerātna. Neviens nav varējis to savaldīt, nevienam tā nav klausījusi.

Annele dzird to, un sirds viņai pamirst. Rokas nolaižas gar sāniem. Ko teiks māte? Bailīgi viņa meklē mātes acis.

Tās nav tādas — kā pēc tik daudzu stundu ciema atkal pirmoreiz ieraudzījušas Anneli. Viņas ir pietumsušas un bargas.

—    Ko tu esi izdarījusi? Kāds kauns man jādzird? Sūdzība no sveša cilvēka, kas tevi pirmoreiz redz! Atzīsties!

Annele stāv kā miets. Ko lai viņa atzīstas? Ko viņa ir izdarījusi? Lai vai sit nost, viņa nezina.

—    Nolūdzies! — garais vīrs skubina.

Par ko lai viņa lūdzas? — Un, lai arī sirds dzītin dzen pie mātes, kad šitais vīrs te stāv un gaida, un skatās, tad nē un nepavisam. Un Annele klusē, zobus kā akmenī iekodusi.

—    Redz, kas viņai par dūšu! Kas jums no tādas izaugs? Laba goda jūs no viņas nepieredzēsiet. To es saku. Bet tas jau ir: prasti ļaudis neprot savus bērnus audzināt. Paskataties, kā to dara kungi. Tur jāklausa — marš! — un uz vārda. Un uz vietas. Tur nedrīkst vis

rādīt tādu lielu dūšu kā šitāds skuķis. Nē, nē, nē! Vajaga audzināt, vajaga audzināt! Tā tas vairs neiet.

Un garais vīrs tūlīt sāk audzināt Anneli:

—    Nu, vai tu nevari nolūgties māti? Nobučot roku tev grūti? Pateikt: es vairs tā nedarīšu? Tas tev tik grūti, ko?

Jā, liekas gan, ka grūti, pat neiespējami. Un, lai viņi ar māti viens par otru ņemas audzināt Anneli, kā grib, viss velti un velti. Anneles rokas un kājas ir stīvas un neklausīgas, viņas sirds ir sasalusi un neklausīga. Viņas sirds prasa: lai tas vīrs iet prom, lai viņš nozūd pavisam no pasaules, tad viss būs labi, tad viņa tūlīt klausīs!

—    Redzat nu, ko jūs iesāksiet ar tādu spītnieci! — saka nopūzdamies svešais vīrs pēc garajām pūlēm.

Anneli stumda, Anneli grūsta, bet viņa paliek mēma un stīva.

—    Nu, kad jau viņa tāda, kas pati ņem savu galvu un dara, ko grib, tad jau nu man vairs še nav vietas. Tad jau es iešu atkal turp, no kurienes nākusi.

Tā saka māte un paņem noautās jaunās kurpes un aun atkal kājās.

—    Tad jau es atkal aizeju, kad manis še nevajaga, — māte saka atkal to pašu, lai pa to laiku apsietu galvas lakatiņu un paņemtu villaini.

Karsts asiņu vilnis iešļāc Anneles sejā.

Kas tas ir? Ko dara māte? Kāpēc viņa ģērbjas? Vai tad viņa atkal aizies? Tiešām aizies? Nē, nē, to tak viņa nedarīs. Viņa pasmiesies — un viss būs labi!

Bet viņa nesmejas nemaz. Ilgi gan iet, kamēr viņa apsien lakatus, bet beidzot tas tomēr ir padarīts.

—    Tad nu ardievu! — teic māte un iet uz durvīm.

«Māte, māte!» kliedz Anneles sirds. Viņa iekliedzas pati. Un nezina, kā tas noticis, bet jau viņa ir pie durvīm, jau mātei priekšā, viņai villainē, jau viņas rokās.

—    Redz, tā vajag audzināt, — nosaka garais vīrs apmierināts un pazūd kambarī.

Annele pieglaužas mātei cieši, cieši.

Un nu atkal varētu būt viss labi, bet nav labi.

Viņai nav pat nekas jāatzīstas vai jānolūdzas, kā tādos gadījumos mēdz ar bargiem sodiem prasīt. Šoreiz māte pati saka: — Zinu, zinu, tā tu vairs nekad nedarīsi, — un atglauda tai no pieres asaru piemirkušās matu šķipsnas.

Un būtu labi, bet nav labi. Kaut kas tumšs aizgulies priekšā. Kā tas tak bij ar māti? Annele domā un domā smagu domu.

Vai māte tiešām gribēja darīt tā, kā viņa draudēja, un aiziet projām no Anneles uz visiem laikiem? Un vai viņa v a r ē j a to izdarīt? Jeb tas tikai bij joks un māte gribēja to piemānīt, sacīdama, ka iešot,

bet nekur nebūtu gājusi, ja ari Annele nebūtu aizsteigusies tai priekšā? — Bet vai māte varēja tā jokot ar Anneli?

Tās ir smagas domas un dziļas, vientuļas bēdas, kas padara atlikušo dienu svešu un skumju.

Bet Driķītis turpina dzīvot Avotos un ēst savu žēlastības maizi, kuru Annele ir paguvusi diezgan labi izpētīt. Žēlastības maize ir cepta gaļa ar olu kulteni, pārmijus ar rīsa putru, bīdelētām pladām* vai «tārpiņiem»*, un tēja. Kad citiem ļaudīm svētdien kviešu ķiļ- ķeni, pirmdien tauku putra, otrdien balandas, trešdien piena putra, ceturtdien atkal ķiļķeni, piektdien grūdenis, sestdien biezputra — Driķītim arvien tikai sava ēsma — un vairāk nekā. Garlaicīga ir žēlastības maize, domā Annele.

Kad Anneles māte vai tēvmāmiņa cep olas, tad tas ir gaišdzeltenas kā vasks, bet, kad Karlīne ir pagatavojusi kulteni, tad tas ir melns un Driķītis atsviež šķīvi galdā un baras tā, ka ūsu gali raustās. Meitām Driķītis nekādu nekārtību garām nepalaiž. Ja nav ienests tīrs ūdens, baras, ja nav pakārts dvielis, baras, ja nav laika izslaucīta istaba, baras. Un, kad Driķītis baras, meitas skrej kā spoles. Viņš zina, kā vajaga, viņš bijis pie kungiem.

Driķītis arī pats ir kustīgs kā dzīvsudrabs. Kad jauks laiks, tad pa dārzu. Ar lielām šķērēm, ar zāģi, ar lāpstu. Izgraiza kokiem liekos zarus, nozāģē sausos, izgrūž celītes un nograntē tās dzeltenu granti. Tad ir nometis pušķiem joztos svārkus un ņemas baltās krūtīs un raibā samta vestē. Tādu raibu samta un zīda vestu Driķītim ir ļoti daudz, arī Anneles tēvam viņš vienu iedāvājis. Ir tādas dienas, kad Driķītis dzied un trallina, tad viņš arī devīgs, sevišķi meitām, pašaudams šo to zaļos un sarkanos ietinumos, un tad tās skrien kaklu lauzdamas. Bet Anneli Driķītis nevar pielabināt ne ar ko, lai gan vairākkārt mēģinājis. No tās pašas pirmās satikšanās Annele bēg no viņa pa gabalu un tajās vietās, kā kambarī un dārzā, kur valda Driķītis, nav vairs iespērusi kāju.

Bet domāt viņa domā daudz par Driķīti. Kādēļ tā? Kādēļ jauko un mīļo cilvēku — kā māsas Līziņas nav mājā, bet tā caurām nedēļām dzīvo pie Aķu krustmātes, kur mācās rokdarbus, bet tāds Driķītis, dieva hcliekams, slamstās pa Avotiem? Vai tāds labāk nevarētu iet uz Āķiem mācīties rokdarbus? Un Annele nemāk izgudrot pasaules lietas un kāpēc palaikam notiek tas, kas nepatīk, jo viņa vēl ir maza muļķīte.

Kad laiks lietains, Driķītis dzīvo pa iekšu savos garajos svārkos un rokā viņam ir mušu sitamā pletne, plegznaini* plata pie spoži pulēta kāta. Tādām acīm kā laupītāju virsnieks bildē, kas Karlīnei pie sienas, viņš uzglūn mušu pūļiem uz galda, uz logiem, pie sienām un griestiem. A tā-tā! Sisti! Eins, cvei, drei! Un — švaps! — nokrīt pletne, un mušas sabirst kā spaļi un ir beigtas. Kad iekšā visas mušas

apsistas, Driķītis iet ārā un ar savu pletni aplasa ari tur no sienām un logiem, un iztaisa visu māju tik tīru, ka par Avotiem brīnās atnācēji ļaudis: kas tās par mājām, kur neesot mušu! Tā jau esot kā kungu zāle.

Nerunājot nemaz par Kaminskeni, arī Aņus ir Driķītim kā kaut kura nieka sieva. Svētdienas pēcpusdienās vai arī vakaros, kad sanāk ļaudis istabā, — tad tik ir ko dzirdēt no Driķīša! Lai tik viņa mutē vien skatās un klausās! Aņus gan turas pretī, cik jaudas, bet kā atturēsies! Kas ir viņas kungi pret Driķīša kungiem? Pelavas!

Kad Aņus uzbrauc ar savu kungu divdesmit zirgiem, piecdesmit suņiem un trīsdesmit muižām, tad Driķītis tūlīt pretī ar savu kungu piecdesmit zirgiem, pieci simti suņiem un simts muižām un pilīm, kas tiem visās pasaules malās. Aņus kungs ir grāfs, paša ķeizara staļļa kungs un tikpat kā viņa mazais pirkstiņš, bet Driķīša kungs ir firsts, ķeizara kambara kungs un tikpat kā viņa labā roka. Kad Aņus par saviem runāja, tad allaž tik padevīgā balsī: «Cienīgs, žēlīgs lielskungs, cienīga, žēlīga lielmāte,» — bet Driķītis savus kungus sauca vienkārši: «vecais» un «pati», bet viņu bērnus vēl vienkāršāk — par Miķeli, Leonu, Soņu un Mašu. Un šie viņu atkal tikai par Zani. Klausies, Zani, izdari mums to un to! Un nav bijušas lietas, kas Driķīšžanim nebūtu bijušas pa spēkam izdarīt. Tāds viņš ir bijis vīrs.

Kad Aņus velti izmēģinājusies Driķīša runā dabūt pastarpi, kur ieplest arī savu muti, viņa tikai nospļaujas un nosaka: «Lielības velns tāds!» Un aiziet. Viņa negrib vairs dzirdēt tāda pasaules piebļāvēja.

Kad Driķītis ar saviem stāstiem ļaudis diezgan izbrīnījis, viņš pazūd kambarī, un, kad atkal iznāk, tad tas vairs nav tas Driķītis, bet pavisam svešs vīrs. Tam ir citi mati un cita bārda, un mugurā gari, melni, cēli sapogāti svārki, galvā spīdīga gardibene, bet rokā tieva nūjiņa ar spožu pogu. Tagad viņš apiet visus klanīdamies, rokas svaidīdams, skatīdamies uz visiem caur vienā acī iekniebtu stikla gabalu un nesaprotamā valodā ar visiem runādams, bet, kad visus tā krietni izsmīdinājis, noņem liekos matus — un uzreiz ir atkal Driķītis. Jā, tā viņš esot staigājis — dienu savā izskatā, bet naktīs šādā — ar Miķeli un Leonu pa tādām pilsētām, kur ielu vietā esot dziļas upes, kurās braucot ar laivām, un pa tādām pilsētām, kuru ielas esot stāvas kā jumtu pavāli, bet dziļi zem kājām krācot jūra, un pa tādām pilsētām, kuru ielas tik šauras, ka varot sasniegties no viena nama uz otru, un pašā augšā tik kā gaišs diedziņš plaismojot zila debess. Tur šis staigājis ar Leonu vai Miķeli pa namiem, pa akmeņu velvēm, pa pulētām kā glāze zālēm, kuras bijušas spožas kā elles.

—    Nu ko jūs meklējāt tur, štā vazādamies? — prasa Ingus un izskatās pavisam nikns par tādiem Driķīša stāstiem.

—    Tak tos pašus velna bērnus, — atteica Driķītis smiedamies.

Annelei, notālēm klausoties, nodreb sirds par tādu pārdrošību, bet Driķītis ir izdarījis vēl lielākus darbus.

Citreiz viņš atkal ejot ar Soņu vai Mašu uz slepenu satikšanos ar tādiem «velna bērniem» vai nesot no vieniem pie otriem, turp un atpakaļ, rakstītas grāmatas; tad viņam dažreiz nākoties kāpt pa striķa trepēm gar baltiem namiem pie logiem un balkoniem, kas karājoties pie mūriem kā baložu būri. Un tas viņam viss kā nekas.

Un citreiz viņam jāsargājot, lai neuznākot sveši ļaudis tai vietai, kur viņa kungu bērni padzīvo ar «velna bērniem». Vai arī lai neuznākot pats firsts, kas vēl briesmīgāk. Tad viņš, zīmes dodams, ar rīkli un mēli izparkšķinot kā stārks, izkūkojot kā dzeguze vai arī izklabinot kā vēja dzirnavas, kā tik vien grib. Reiz vecais firsts pats nākot dzenāt pēdas sniegā, bet, kad atnākot, tad tur vairāk nekā neredzot, kā no vienas vietas tur sviedies svaigajā sniegā Žanis: drīz aiz muguras izplestām rokām, drīz uz mutes ar deguna un pieres iedobumu sniegā, drīz uz sāniem ar garajām ūsām kā runcis. Un vairāk nekādu pēdu un nekā, tā ka firsts nospļaujoties vien, atmetot ar roku un ejot projām.

Tā Driķītis ar saviem garajiem stāstiem apspieda Aņu pavisam, un tā staigāja nikna un nebij vairs salabināma. Bet ar laiku tā atkal tā lēnām uzpeldēja virspusē, jo viņai, pa muižu maisoties, katru dienu pienāca kas jauns klāt, ko pastāstīt, bet Driķītim tik ir bij kā tas, kas jau sen noticis. Un vai nu gluži tāpēc, bet bij jau dzirdēts vien- otru reizi izmests vārds, ka Driķīšam Avotos vairs nepatīkot.

Un kādu dienu stāvēja pagalmā aizjūgts zirgs un meita nesa Driķīša kastes un somas, siksnām aizsiksnotas un spožām pogām apsistas. Un tad iznāca Driķītis pats garā, melnā mētelī un pelēkā platmalē kā kungs. Viņš aizbrauca. Citi teica: apnicis esot arvien ēst ceptu gaļu ar olu kulteni, braucot, kur smalkāki galdi. Aņus teica: esot še diezgan izmelsies un ejot nu citu pasauli piepūst ar saviem niekiem un blēņām.

Annele nu varēja atkal skraidīt pa visām tām vietām, kurās bij valdījis Driķītis. Viss bij kā senāk. Kambarī tā pati viena gulta,

galds pie loga, kaktā tikšķēja pulkstenis, grīda balti izmēzta, kā kad gaidītu Driķīša sarkano rīta kurpju; tikai ne vēsts no visa tā, ko Driķītis dažādos laikos bij iznesis no kambara kā no noslēpumainas klēts. Diez vai šito brīnumu trūka vai trūka paša Driķīša? Kaut kā trūka, un par kaut ko Annelei kļuva skumji.

DIEVA GALDS

Avoti spīd un laistās. Katrs logs dabūja vai nēsi ūdens. Ūdens un smiltis arī nav taupītas pie galdiem un kambaru grīdas, tie žūst kā krīts. Luze un Karlīne tekā kā skudras. Viena par otru čaklāka, viena par otru klausīgāka. Kura tik vairāk un ātrāk var ko padarīt. Viņas nerūc un nebaras ne savā starpā, ne ar citiem, neviens viņas nedzen un nerīko, viņas rit pašas kā uzvilkti vilciņi. Tādas brīnišķas meitas!

Kas tas var būt? Vai rīt kādi svētki? Lieldienas? Nē, lieldienas, saka, būšot tuvu Jurģiem. Un Jurģu vēl nav. Ērkšķu ogulājiem tikai vēl mazi, mazi, zaļi pumpuriņi. Kad viss zaļš, tad tik būs Jurģi.

Jo Annele gribētu zināt, kas būs rīt, jo lielās meitas to nesaka.

Kad viss tīrs un spodrs, bet vakars vēl gabalā, meitas citu darbu starpā kopā vien līp. «Mīļā māsiņ!» un «mīļā māsiņ!».

Lai gan Luze ir pirmo gadu par meitu, viņa ir daudz bagātāka nekā Karlīne. Viņas lāde ir pilna mantu, bet Karlīnei pavisam nav lādes; viss, kas ir, glabājas tādā brūnā zaldātu kastītē. Luzei ir gādīga māte un krietni radi, bet Karlīne ir bārene.

Karlīne grib zināt, kādu lakatu rīt sies Luze. Un Luze nemaz nevar izdomāt, kurš no viņas piecām zīdainem būtu rītdienai vispiemērotākais.

Ja sietu varavīksnaino, būtu varbūt labāk derējis siet brūno, ja sietu brūno, būtu varbūt atkal labāk bijis dzeltenais! — Nē, sies tad jau labāk balto. Lai gan vēl ir gavēņa laiks, tomēr tas Luzei piestāv par visiem labāk.

Kad Karlīne to dzird, viņa žēlojas:

—    Vai, māsiņ mīļā, kad tu ar savu balto zīdes, tad jau es tik aiz tevis pa gabalu! Kur tad lai es tev lienu klāt kā čigāniete no Krūmu muižas, ja tu ar savu balto zīdes! Tad jau man jākaunas — vai zemē iekšā.

Nē, nē! Karlīnei lai nav jākaunas! To Luze negrib pielaist ne miņā. Viņai tak lakatu diezgan. Lai Karlīne izmeklējas, kāds tai patīk. Lai ņem vai to pašu balto, viņa to dos ar mīļu, mīļu sirdi.

—    Ak, mīļā māsiņ, es nekad nebūtu domājusi, ka tu tik laba!

Karlīne nomutē Luži skaļi, skaļi uz abiem vaigiem, un abas, rokās

saķērušās, aizskrien uz klēti izmeklēt rītam lakatus.

Priecīga kā putns Annele ielaižas pie mātes:

—    Māt, zini ko, māt, zini ko? Luze un Karlīne nu ir māsas!

Māte neatbild neko. Viņa cilā un saliek svētdienas drēbes un

kaut ko klusi skaita. Tas velkas tik gausi, gausi. Annele redz, ka atbildes patlaban nedabūs un laiks būs par velti notērēts. Jāpaskatās, ko dara citi ļaudis.

Katrā kaktā un katrā kalpu klētī notiek kas savāds, bet ar visiem kopā tomēr kas līdzīgs. Mēž, tīrī, poš ne tikai iekšā, bet arī ārā. Kaminskene, uz ķeblīša pakāpusies, ar garu slotu izkārnī pat savu pažobeli no pērnajiem tīmekļa audumiem un putnu sanesumiem. Un neviens par to nebrīnās. Tikai Aņus rūc, bet tas jau nevarētu zīmēties uz Kaminskeni. Vislielākai mēslu kaudzei vajagot visgarāko sekumu! Kaminskene jau nu ir gan garākā sieva Avotos, bet Aņus jau arī nav no īsajām. Tomēr labi gan, ka Kaminskene nav dzirdējusi šādu Aņus runāšanu.

Ja Kaminskene pa savu klēti, tad Aņus pa sētsvidu ar visu savu guļvietu. Spilveni un segas izsvaidīti pa vabām. Aņus kuj tos ar velējamo vāli, ka putekļi jūk — biezi kā rudens migla. Pašai Aņui no tiem nemitīgi jāšķavā, tā ka kaļķitis ne domiņu nevar noturēties lūpu kaktā.

Kā Ingus iet Aņui garām, viņam tūlīt niez mēle:

—    Tā, tā, nu Aņus kuļ metienu! Tādu sutu tās panckas laikam nav no pasaules radīšanas pieredzējušas?

«Nu būs atkal bāršanās uz līdzenas vietas,» baidās Annele.

Bet nekā. Aņus tikai paviebjas tā drusku un nosaka:

—    Bērnam bērna valoda!

Par tādu teikšanu nu gan Ingus zvēros! Nu gan šis Aņu vai miltos samals!

Nekā! Arī Ingus tik pašķielē drusku, paviebjas un ieiet istabā.

—    Kur meitas? — Ingus sauc. — Saimnieks vēlējis mest svētvakaru, lai visi tiktu laikus uz pirti un pie miera. Nu, un kā ir? Vai ūdens sasildīts, vai dvieļi un krekli sagatavoti?

—    Ir, viss ir! — Karlīne atrotītām piedurknēm un baltā linu priekšautā izskrien kukņā un no kūpošā katla salej spaiņos ūdeni, tad atkal pie Ingus, kas stāv platkājus istabas vidū un gaida.

—    Se, un taisies, ka tiec!

Uzmet tam uz pleca smalku, baltu, mīksti novangalētu kreklu.

Ingus neko. Lai met vien uz pleca! Pastāv brītiņu tāpat, tīksmīgi smaidīdams, tad metas laukā kā vējš, un, lūk, jau redz viņu skrienam pār pagalmu ar savu kūpošo spaini, ka šļakatas vien lec. Aiz viņa lēnām aiziet arī citi vīri, kā pēdējais Jurīša vecaistēvs, tenterēdams sīkiem solīšiem ar savu mazo ūdeņa spainīti.

Meitas atkal pie darba. Pār gultām viscaur pārklāti balti palagi, uz kuriem kaltējas izvangalētas, viegli miltiem apveltas mīklas pla- das. Kad diezgan sausas, tad liek uz tīra galda, sadala slejās, kuras saliek vienu uz otras, un tad ar asu nazi kā kapādamas griež «tārpiņus». Jo ātrāk sit nazis, jo smalkāki «tārpiņi», jo žiglāka un izveicīgāka meita. Tik-tik, tik-tik, tik-tik-tik! Tas iet ātrāk, nekā jaunais gailis uzlasa graudus.

Pienāk Anneles mate un atlaiž meitas uz kopu, lai neiznākot par vēlu. Viņa nobeigšot, cik te vēl darāms.

Nu ir Anneles reize. Viņa vairs nevar nociesties, lai gan cikkārt šodien ar savu jautājumu atraidīta. Māte tak kaut ko pateiks.

—    Vai rīt būs lieldienas?

Annele gan skaidri zina, ka lieldienas rīt nebūs, bet viņa neprot citādi pajautāt.

—    Nē, bērns, — māte atsaka mīļi, — rīt mēs iesim pie dieva galda.

—    Pie dieva galda! — Annelei aizraujas kaklā izsauciens. Un tik pēc brīža viņa attopjas izmantot mātes labo prātu uz atbildēšanu:

—    Kur?

—    Baznīcā!

Annele pietvīkst līdz matu galiem.

—    Vai mani arī ņems līdz?

—    Ej nu, ej, muļķīte! — māte atsaka smaidīdama.

Annele zina. Ja atsaka, ka muļķīte, tad ir velti vairāk jautāt un lūgt, tad nekas neiznāks.

Tik-tik! Tik-tik-tik-tik-tik! — sit mātes nazis, un darbs viņai plok un šķiras zem rokām vairāk, nekā divas meitas spēj padarīt, bet tad lai viņai neviens nenāk ar jautājumiem. Annele domā.

Dieva galds. Ak tu brīnišķīga lieta! Tad tādēļ visi tā taisās un pošas un ir tik mīļi un labi, tik spīdīgi kā saulītes. Redz, ko lielie ļaudis var! Viņi ies droši baznīcā, uz to svēto vietu aiz tiem baltajiem treliņiem, kur uz purpura segas stāv zelta trauki, pārklāti zelt- bārkstainiem dvieļiem. Abās pusēs mirdz sveces, bet vidū skatās Pestītājs un gaida izplestām rokām lielos ļaudis. Jā, tur ir dieva galds! To Annele ir redzējusi, kad māte to viņvasar ieveda parādīt baznīcu.

Annele apiet dārzu. Brūnganie, sīkie pumpuri it kā šodien palikuši resnāki. Annele paglāsta dažus zarus, patausta vienu, otru. — Vai jūs ar zināt, kas būs rīt? — viņa jautā. Un šie arī — it kā sazinoties ar Anneli: — Zinām, zinām!

Citrons sēd durvju priekšā. Arī viņam labi. Neviens to šodien nav trencis ar rupju «sē!».

—    Vai tu arī zini, kas būs rīt? — Annele apkampj Citrona pinkaino galvu.

—    Ja-ū! — Citrons atkaucas pusžāvus, žokļus mežģīdams un purnu gar Anneles plecu glaimīgi slaucīdams. — Zinu, zinu! Es visu zinu!

Bet nu nāk pirts ļaudis — un jāskrien tie skaļi apriet. Ko šie skrej tā dīvaini, pusteciņus, bolīdamies ar savām sarkanajām galvām un basajām, sarkanajām kājām!

Jauks, kluss un mīlīgs ir šis vakars. Smieklu viņā nav, bet tāda svēta un liela gaidīšana.

Kad viri no pirts māja, iet sievas un bērni, un visa māja tad ir tīra līdz pēdējai vīlītei.

Smags, salds miers zilo no meža un no rūsganām, tikko sniega segu nometušām pļavām.

Svētrīts atnāk vēl klusāks, vēl neparastāks. Liekas, ka visi ļaudis ietu uz pirkstgaliem. Un pat no runāšanas izvairītos. Pavardi auksti, jo šorīt brokastu nevāra. Kad noskaita pātarus, garus, garus, ar visiem galvas gabaliem, kur vēl visi sēd parastajās drēbēs, mājas ļaudis pazūd pa saviem kaktiem un klētīm un pošas uz baznīcu. Tad atkal visi salasās lielajā istabā un kaut ko klusi gaida. Iznāk tēvmā- miņa, un nu sākas tā savādākā lieta visā rītā. Visi noskūpsta papriekš tēvmāmiņai roku, tad saskūpstās savā starpā: sievieši ar sieviešiem, vīri ar sievām; jaunie skūpsta rokas visiem vecākiem ļaudīm, arī Aņui un Kaminskenei. Viss tas notiek bez vārda runāšanas. Sievietes slauka asaras, pat šņukst. Kaminskene tā raud, ka viņai pāra reizes dziļi jāatelso. Viņai , tāpat kā citām vecām sievām, pāpierē* raibs zīda lakats ap kruzuļu aubi* un pār to atkal cits — melns zīds, sarauts tūteniski* pāri acīm. Viņas galva izskatās kupla kā kartupeļu grozs. Visapkārt švīkst drēbes, mīņājas smagie svētdienas apavi. Tad visi iziet tāpat klusi pa durvīm pa vienam vai pāros. Karlīne iet ar Luži, bet otrā pusē tai iet Ingus. Un Karlīnei ir galvā Luzes baltais lakats, jo viņas jau abas mīļas kā māsas.

Nu ir brīvībā! Visi lielie prom! Var darīt, ko grib, var iet, kurp grib. Zēnu bērni, pakampuši savu rīta maizi, aizdiedz, iekam vēl ciema krustmāte, kura atnākusi vārīt pusdienu un pieskatīt māju, spēj tiem piesacīt, lai ņemot grāmatu un pa dievvārdu laiku lai uzvedoties rātni un godīgi. Kur šie būs rātni! Skrien tik savas svētdienas grāmatas skaitīt! Gan pārnāks uz pusdienu sabristām kājām, pūpolzariem vai veselu klēpi un pilnām ķešām jaunmauktu kārkla svilpju.

Bet ko darīs Annele?

Ciema krustmāte iziet rīkoties pa āru, apskatīt kūtis un klētis. Pusdienu gatavot vēl par agru. Pusdienai tēvmāmiņa jau ir nolikusi sieku «tārpiņu» un bļodu sagrieztas gaļas, jo pusdienas mielasts šodien ir visiem kopīgs.

Annele ir viena pa iekšu. Mājas tādas kā vēl nekad. Var izdzīvoties ar paijām, izrunāties visvisādās mēlēs, izdziedāties svētdienas un nieku dziesmas. Nav neviena, kas teiktu: ko tā meitene! Neviena, no kura būtu jāraujas vai jāklusinās. Kad Annelei pietrūkst dziesmu, viņa dzird, ka urdz kur vēl cits runātājs. Lielais pulkstenis kambarī tūkst nemitīgi kā uzticams sargs: es esmu te, es esmu te! Bet sienas, snaudelīgi klusas, liekas sakām: mums viena alga. Mēs ar visu ar mieru.

Izdzirdot pulksteni, Annelei iemirdzas acis: mēs divi dzīvie! Nu būs runāšana! Un tūliņ arī dodas pie otrā dzīvā.

Bet dziļi, dziļi pukst pulksteņa sirds. Neaizskarama un nepie- ietama, vai ir kāds mājā vai nav.

Bet vai gluži tā būs, ka nevarēs tai pietikt? Annele aizlien kastei aiz muguras, izskrāpējas ar nadziņu gar sienām, izurbjas pa atslēgas caurumu: velti! Nekas nekustas, nekas neatdarās! Ja uzkāpj uz krēsla, var tikai apglaudīt pukstētāja apaļo ģīmi. Tas ir gluds un auksts. Ap viņa mēnešainām apmalām stāv stundas, kuras Annele jau prot skaitīt. Trīs reizes viņa apvada tām apkārt pirkstu, ikkatrai vaicādama: vai tu tā esi? Un pulkstenis uz visu atbild: tuk, tuk! Vairāk viņam nav ko sacīt, un tā ir drīz ar viņu visas runas izrunātas.

Kambarī baltā smilts un zaļais skuju kapājums vēl svaigi un neaizskarti. Kādu laiku te Annelei darbs. Viņa nopūlas nomīdīt to līdz pašiem kaktiņiem tikpat plakanu kā istabas klons. Tas viņai arī pēc krietnas pastrādāšanas puslīdz izdodas. Bet tad tai uzreiz iekrīt prātā, ka jāiet taču steigšus vien pie dieva galda. Lielie jau būs baznīcā.

Jāģērbjas steigšus, steigšus. Un Annele nu sanes drānas no visu- visādām klētīm. Lielā vecmātes tiptene, mātes jaka, mutes dvielis, kāda raiba, nomesta prievīte — visas labas lietas. Tipteni apaļiski, dvieli pāri, un no mātes jakas ar prievīti apkārt iznāk tāds priecīgs paltraks, vai īsti mežā braucams. Kad nu pārģērbta un pātari noskaitīti, jāsāk atvadīties. Annele noskūpsta vispirms tēvmāmu (lielo pulksteni), tad tēvu un māti (abus lielos galdus) un tad pa visiem kaktiem saimes ļaudis, kur viņu ir biezs. Tad iziet svarīgiem soļiem laukā. Kad iziet laukā, jāpameklē ceļš.

Tas jau turpat pa kājām. Bet kur tad būs Anneles baznīca? Ilgi meklē un nevar nekur tādas atrast.

Viens ērkšķogu krūms aizvēnī jau zaļš. Gandrīz zaļš! Kur tas varēja rasties? Kā varēja viens atmosties, kad citi visapkārt vēl guļ?

Vai tas nav tāpēc, ka tas nav vis nekāds krūms, bet ir baznīca? Jā, te ir baznīca! Tikai vēl jāiztaisa un jāsapušķo. — Annele nu sastāda krēslus, sakarina lukturus, nosprauž treliņus, noliek baltu akmens galdu. Un pašā vidū stāvēs Pestītājs izplestām rokām. Jā, tur jau viņš ir! Viņa zilās, mirdzošās acis skatās taisni šurp.

—    Annele, tu vēl neesi labi uzposusi dieva galdu.

—    Kā tad vēl vajaga?

—    Nu, vai tu neredzi?

Jā, Annele redz gan. Zelta segas nav. Kur ņemt dieva galdam zelta segu?

Kur ņemt zelta segu? Annele skumst.

—    Se, Annele!

Saule uzpeld piepeši no dziļas mākoņu plaisas, saule uzmet Annelei uz rokām zelta segu. Ritina to ēnām virsū, pāri Anneles rokām, pāri viņas baznīcai, pāri pagalmam, iesviež to laukos, apsitina to ap tālajiem pauguriem, izklāj to pār vēl tālākajiem zilajiem mežiem. Ai, nu! Kāds bezgalīgi plašs ir tagad dieva galds! Vispāri noklāts lielo zelta segu! Viņa ritinās margodama no vienas debess malas līdz otrai. Un kas tā te nu par baznīcu! Annelei nu ir cita baznīca — zilām debesu sienām. Ies pie lielā dieva galda! Annele var sērst pie viņa visās malās. Viņai vajaga tagad būt visur klāt, kur tas zeltaini margo, kur nozudušas ēnas. Un, tā kā smagās baznīcas drānas kavē, viņa norauj tās vienu gabalu pēc otra un aizlaižas ar sauli, ka gaišie mati plivinās kā palaista linu kodeļa.

Bet kur palika laiks? Jaukais priekšpusdienas laiks! Laiks jau ir aizgājis, kā smilts izbirst caur pirkstiem. Viņi nāk! — skaļi iesaucas Citrons, kas visu laiku tupējis aiz kalna uz baznīcas ceļa un gaidījis Karlīni, savu barotāju.

Viņi jau nāk! Citrons skaļi taurē, lēkdams un riņķus diegdams ap pirmo pāri, kas jau atgriežas no baznīcas. Tie ir Ingus ar Karlīni. — Ēst! Man gribas ēst, meitēn! Vai sūkalu zupa gatava? Vai smilšu pīrāgi izcepti? — kliedz Ingus jocīgi skaļā balsī, ieraudzījis Anneli. Un garām ir, cepuri pakausī atmetis. — Se, meitēn, kukulis! — Karlīne iemet Annelei klēpī pušķīti pirmo palegzdīšu, bet pavisam sažņaudzītu un saņurcītu. Arī viņa ir garām. Baltais zīda lakats tai nokritis uz pleciem. Tik ātra viņa, jautra un pietvīkusi! Bet Luze, kas nāk gabaliņu aiz viņas, nepavisam. Luzei nav labs prāts. «Viņai žēl, ka devusi Karlīnei balto lakatu,» Annelei jādomā, un tai paliek pavisam skumji. Redz jau: nav vairs māsas Luze ar Karlīni!

Bet tagad Annelei iekrīt prātā smagi kā akmens pašas grēki. Kur drānas? Viņa pietvīkst kā biete. Ja nu pārnāks māte un redzēs visus nedarbus, tad bāriens kā lietus. Steigšus jāmetas iznīcināt visas pēdas. Jāsameklē drānas, jānoslēpj, lai nebaras māte.

Tā ir arvien ar tiem lielajiem. Tikko viņi parādās, beigta visa brīnišķā burvība.

Pēcpusdienā lielie ļaudis ir tādi pat kā arvien, un nevienam nav tik žēl jaukā dievgalda svētrīta kā mazajai Annelei.

ZEMES MEKLĒTĀJA

Svētdienu pēcpusdienās bieži atnāk no apkārtējām mājām vīri Avotos ciemā. Viņi nesit kārtis, jo nav bezbēdīgi kā puiši. Viņi neiet apstaigāt Avotu laukus, apskatīties zirgus un ēkas, kā to dara ciemā atbraukušie saimnieki, jo viņiem pašiem nav ne zirgu, ne lauku; viņi ir vīri citās mājās, tāpat kā Anneles tēvs ir vīrs Avotos. Pie tēva viņi arī atnāk uz runāšanu.

Annelei patīk skatīties, kādi tie vīri un kā viņi runā. Ģelžu Miķelis ir mazs, sīks vīriņš rūtainās biksēs un gaišpelēkos zetora* svārkos, kurus sakās esam šā brūtgānā svārkus. Ienākot istabā, kaut kāds pārgalvis viņam palaikam sauc pretī: «Nu, Miķeli, sasējas, sasējas, sīruļi jau zied!» Uz to Miķelis atbild: «Are nu, pagāni tādi, pateisat dievam, ka jums mēle lokana!» Un vairāk viņš neņem ļaunā. Apradis ar to, ka viņu jau zobo no puiša dienām, ka tas nevar izrunāt dažas skaņas un reiz citus puišus rītā modinājis, lai «saseļas, ka zied jau sīruļi». Miķelis liels runātājs nav, bet par to tas klausās acīm, ausīm un paplestu muti. Un katrreiz, lai kurš beidzis runāt, apstiprina: «Nu kā tad, jā! Es jau ar tā saku.» Un bāli zilās acis viņam spīd un iesārtie vaigu gali laistās — tā viņam patīk katrs runātājs.

Rudmetu Vilis ir atkal tik karsts un nikns kā švirkstošs kadiķis. Lai kur kāds runā, viņš tūdaļ pretī ar savu, arvien draudēdams nez kam. Viņš staigā, svīzdams biezos adītos kamzoļos, sarkano bārdu pacēlis un šad tad kuplos, sprogainos matus ecēdams. Tad lai neviens viņam pa kājām nenāk!

Vīri runā par svešām, tālām zemēm, par kariem un mieriem, par firstiem un ķēniņiem, par kungiem un kalpiem. Bet par visu vairāk viņi runā par zemi. Kā avoti strautā un strauti upē, tā visas viņu valodas beidzot satek vienā runā — un tā ir par zemi. Visu runu vidū ir Anneles tēvs. Kad viņš runā, citi vīri vērīgi klausās un pat Rudmetu Vilis nekrīt starpā. Tēvs visvairāk stāv istabas vidū un citi tam apkārt. Kas karstāki un jaunāki, tie stāv, kas vecāki un vēsāki, sēd.

Daudz, daudz reizes Annele ir dzirdējusi runājam par zemi, kamēr ir izpratusi, ka vīriem zemes vajaga un ka zeme ir tāda lieta, kas visnotaļ jāmeklē. Puiši neko daudz par zemi neiztaisa. Ingus saka: — Kas man tā jūsu zeme. . . Man viena galva, viena bēda.

Bet tēvs šam tad atbild: — Būs sieva un bērni, bēdāsi mūsu bēdu.

—    Nav taisnības pasaulē, nav, — sirdās Rudmetu Vilis. — Ja būtu taisnība, būtu arī katram savs zemes stūris. Bet tagad — tam ir un man nav. Kāpēc nav man?

—    Nu kā tad, jā! Es ar tā saku, — tūdaļ piesteidzas Miķelis.

—    Taisnībai vajaga būt pasaulē. Viņa tikai jāmeklē, — spriež Zangus, Jurīša tēvs.

Bet Rudmetu Vilis pārcērt:

—    Ar rungu rokā viņa jāmeklē! No kā spīd muižas? No kā spīd kungi? Vai ne no mūsu sviedriem, ko? Kas dos nabagam taisnību, ja pats to nemeklēs? Un es tik saku, ka ar rungu.

Rudmetu Vilis šaudās kā skala ogle, vicināta tumsā, bet Anneles tēvs saka rāmi:

—    Vai pumpurs uzziedēs, ja tu viņu atplēsīsi ar varu, priekšlaikā? Vai tu vari piespiest, lai tīrums dod rudzus pļaut pa Jurģiem? Visam ir savs laiks. Es tik tev saku: vienreiz taisnība nāks un zeme būs.

—    Nu jā, kā tad. Es jau ar tā saku, — Miķelis priecīgi piekrīt. Un Rudmetu Vilis arī nošņaukā un ir rāms.

Tā viņi runā. Arvien nomierinādamies no Anneles tēva vārdiem, bet citu svētdien sāk atkal par jaunu. Līdz Annele skaidri zina: zemi meklēt ir taisnību meklēt.

Un kādu rītu viņa uzmostas ar to karsto gribēšanu: šodien no visiem steidzamiem darbiem steidzamākais ir — atrast zemi un to apstrādāt.

Bet izstaigājusi laukā visas malas: nekur uziet tādas zemes, kā vajag. Nav brīnums, ka arī vīri to nav atraduši. Tā ir grūta lieta. Būs jāiet tālu, tālu. Jāiet pamatīgi meklēt. Bet papriekš tad krietni jāsapošas.

Un Annele dodas istabā, kur mātes lāpāmā kurvī ir šis un tas lietojams. Iznāk ir priekšautam, ir plecu seģenei, ir galvas aptinu- miem. Bet taisnais ceļš uz āru viņai uzreiz sajūk, kad tā pamet acis uz logu. Tur patlaban meitas Karlīne šķetina pelēku linu dziju. Uz tā paša loga ir Jurīša vectēva lielās acaines raga rāmjos. Kad vectēvs nevar ko saredzēt vai sameklēt, viņš arvien uzkabina acaines uz deguna un tad tūlīt redz. Nu Annele arī zina: kā uzliks acaines, ieraudzīs zemi. Droša lieta.

Bet ko teiks Karlīne? — Nu, tad jau dzirdēs.

Annele pielien klusu logam.

—    Vai to var ņemt? — viņa paceļ mazliet pirkstu pret acainēm.

—    Vai turas pretī? — Karlīne atjautā. — Nu paraugi, vai var ņemt!

Vai tad nevar? Annele domā un šaubās, un izstiepj roku ar stipru apņemšanos: — Es ņemšu.

—    Ja vari paņemt, ņem!

Un Annele ne tikvien paņem, bet uzliek acaines uz paša degungala, un Karlīne ne tikvien nekā par to nesaka, bet palīdz vēl Annelei aptīt ap abām ausīm tureļu saitītes. Tikai smej tā, ka arī Annelei jāsmej.

Ja, kad nu ar acainem iziet sētsvidu, tad nav necik ilgi jamekle — jau zeme rokā.

Un viņa guļ tik jaukā, noslēptā vietā, ka neviens cits, izņemot Anneli, to ne redz, ne dzird.

Vajag tik izlīst uz vēdera augstai dēļu sētai pa apakšu — un tad var strādāt vaiga sviedros.

Zeme, kuru Annele laimīgi atradusi, ir apaļa, uzvelvēta kā maizes kukulis, un visapkārt tai kā mežs kupli, lieli laksti, bet viņā pašā ir vārgi, rūsgani stādiņi ar nedaudz sīkām lapiņām.

To Annelei nevajaga. Viņa nolasa tos pa vienam un noliek starp lakstiem.

Tad tā ņemas zemi apkopt. Uzar, uzecē, izvago birzēs un ar gudru ziņu apgādā visus, kam nav zemes. Jurīštēvam iestāda kartupeļus, Ģelžu Miķelim iesēj miežus, Rudmetu Vilim rudzus — kā lielam lauku pļāvējam. Bet savas pašas tēvam sagatavo visu lielāko gabalu kviešu sējai. Un, tā apstrādājot un pastarpām laukus aptekot, vai nav jau sazēluši, un, kur nav, atkal no jauna pārsējot, ir jānomet visas ceļa segas, un pat acaines, zemi atradušas un tā savu uzdevumu izpildījušas, aizslīdējušas nez kur un izzudušas no prāta.

Nez ko Annele nebūtu visu paspējusi izaudzināt, kad pašā lielajā darba jaukumā to nebūtu nobiedējis nejauks bļāviens, kas dārdēja kā pērkons no augšas. Kad viņa paskatījās, tad turpat virs galvas, pārkārušās pār dēļu sētu, kratījās Kaminskenes pelēkā galvas lakata bārkstis un zem tām šaudījās melnās, niknās acis. Un tā viņa kliedza:

— Mana dobe, mana dobe! Ļautiņi mīļie, skatieties, ko man dara! Vai tie ir cilvēki, kas tā palaiž savu bērnu! Un vai tas ir bērns? Tas

ir meža lops! Kas no tā iznāks! Tas negriezīs ceļu ne dievam, ne cilvēkiem. . . Bet es necietīšu! Lai man atlīdzina! Lai man samaksā līdz pēdējai kapeikai. . .

Annele redz, ka ir pats pēdējais laiks pamest savus tīrumus un bēgt. Un viņa bēg skaļi pukstošu sirdi caur lakstiem un nātrēm. Bet kur izbēgt? Pasaule saraujas šaura, savelkas čokurā, līdz beidzot vairāk nekā nav kā viena sodoša roka. Un tā ir Anneles mātes roka. Tuvu, tuvu, ak, par daudz tuvu! Un šīs dienas lielais, jaukais darbs nobeidzas un izjūk dziļā un garā elsošanā.

Visu pēcpusdienu Annele ir skumja, skumja. Viņa aiziet labāk pie priedēm mežmalā, pie neaizmirstelēm purva grāvī nekā pie cilvēkiem. Neaizmirsteles un priedes drīkst ziedēt un augt, drīkst darīt, kas tām tīk, bet Annelei ir bijis svēti jānosolās: nekad vairs tā nedarīt, kā darījusi šodien. Un, lai šo solījumu neaizmirstu, viņa bij dabūjusi pērienu.

Par pērienu nekas. Tas pārgāja viegli, ievērojot veiksmīgu muskuļu ievilkšanu sodāmā vietā. Bet, kas nejauki sāpēja, tā bij tā zīme starp diviem laikiem un divām saprašanām.

Ar kādu saldu prieku Annele bij izgājusi meklēt zemi un taisnību, un tagad izrādījās, ka taisnība un zeme abas piederēja niknajai Ka- minskenei.

Kad elsas jau sen bij pāri, Karlīne, gadījusies garām iedama, pakratīja Annelei ar pirkstu:

— Nu, pielūko, ka es nebūtu pievākuši tās vecātēva acaines, tad tu būtu dabūjusi vēl pavisam citus piparus!

Annele neprata uz to atbildēt neviena vārda. Tā runāja Karlīne, kura tak šorīt bij tāds draugs un sabiedrotais, pati palīdzēja uzlikt acaines un pati tik sirsnīgi un jauki smējās?

Čigāni

Šorīt pamostoties Annelei pirmās domas ir: čigāni. Vai redzēs tos šodien vai ne, un, kad redzēs, kādi gan tie izskatīsies?

Vakar ganu Jancis stāstīja: Čigānu kalnā esot sabraukušas četras kulbas no rīta un četras vēl atbraukušas pēc pusdienas. Mātītes aizgājušas mangot uz Zaļenieku pusi. Tēviņi ar zirgiem slamstoties pa lauku. Pret vakaru atbraukusi muiža čigānus skatīties. Kontese* uzņēmusi uz papīra plikus čigānu bērnus. Par šīm jaunām ziņām ir daudz, ko domāt.

Čigānu kalns. To Annele pazīst labi. Tas ir sauss uzkalniņš lan- kas* malā, meža piekājē, tik biezi noaudzis jaunām, kuplām priedītēm, ka pret vēju stāv kā mūris. Bet saule, ap debesi riņķodama, liekas, pa Čigānu kalnu vien dzīvo. Vai rīts, pēcpusdiena vai vakars, Čigānu kalnā arvien saule.

Bet mātītes un tēviņi! Kādi tie gan bij? Vai viņi lēca uz divām kājām kā zvirbuļi? Un vai viņiem spārni arī ir? Mātītes un tēviņi! Nudien jocīgi!

Tad: muiža atbraukusi skatīties, un kuntese uzņēmusi čigānbēr- nus uz papīra?

Vai tad muiža pati var sēsties uz kulbas un atbraukt, un vai tad čigānbērni ir tik viegli kā spalvas, ka viņus var uzņemt uz papīra?

Par visām šīm lietām būtu jāprasa mātei. Un, tā kā Annele ir dabūjusi pašlaik no kādas ciemenes, kas atbraukusi pie vecāsmātes, svaigu kviešu karašu, kas pavasarī ir tik reta un neredzēta manta, un to līdz vakaram, kamēr pārnāks māte, lecināt pa rokām neiekostu iznāk par daudz ilgi, tad viņai ir divkāršs prieks aizskriet pie mātes uz lauku, kur tā ir līdz ar meitām pie mēslu ārdīšanas.

Par karašu papriecājās ir māte, ir lielās meitas, bet atsakās kaut ko no tās baudīt, novēlēdamas to Annelei vienai pašai.

Nu Annele varētu tūliņ par čigāniem jautāt, kas tai visvairāk deg uz mēles, bet kā nu prasīs par tiem tēviņiem un mātītēm un muižas braukšanu uz Čigānu kalnu, kad turpat ierauga Karlīnes zobgalīgās acis? Tūliņ mēlei aizšaujas priekšā: nē, nebūs labi. Karlīne smiesies, un tad būs jākaunas. Vajadzēs labāk pašai izdomāt, kā tas īsti ir ar tām mātītēm. Varbūt jau viņas būs kad redzētas.

Un viņa pavelk māti aiz svārkiem un klusi jautā:

—    Māt, vai es čigānus jau esu redzējusi?

—    Čigānus? — brīnās māte. — Nē, nevar vis būt. Kaltiņos viņi nenāca, un Kamenēs tu vēl biji pārāk maza, lai ko noģistu. Nebūsi vis redzējusi.

Karlīne jau arī to runāšanu ir padzirdējusi un sauc jautri, savus sekumus kratīdama: — Ak tad tu kāro gan to augsto viesu? Nu, pa- gaid' tik! Rīt pat jau tie mums uzklups kā siseņu bars. Pasaki tik ve- caimātei, lai jauc cepienu maizes un vārī nēša grāpi putras! Badi jau nāk nākdami.

—    Badi jau nāk nākdami? — Tā lieta ar čigāniem paliek arvien mīklaināka.

Tā nu Annele iet šorīt, par čigāniem domādama, lai nu gan kāre ar tiem iepazīties nav vairs tik karsta kā vakar.

Tagad vistuvākā lieta ir tā pati karaša, kas, sataupīta no vakardienas, pa rokām glaudot, ir tapusi tik brūna un gluda kā nodrāzta paijiņa un būtu nu galīgi nobriedusi apēšanai.

Ilgāk vēl glabājot, tā varētu sapelēt vai sakalst, kā to Annele jau ir piedzīvojusi ar dažu labu gardumu, kas, neviļus redzēts vecmātes vai mātes skapī, izdēdējis tādēļ, ka nav laikā atdots bērniem apēšanai. Tāpēc papriekš patērēs karašu un tad redzēs, kā bus ar čigāniem.

Bet kur to patērēs? Istabā jau nu neparko. Tai vietai, kur patērēs karašu rīta maizei, jābūt acīm tikpat gardai un tīkamai, cik mutei pati karaša.

Kā Annele tā ar savu nodomu izskrien laukā, tā nāk, skaļi riedams un plēsdams, Citrons no lejas ceļa, pasviež ziņu: — Vau, vau, sveši ļaudis! — līdz mājas slieksnim un tad dodas atkal kā vējš atpakaļ aizturēt visiem spēkiem nelūgtos viesus. Bet tas viņam neizdodas. Garām bozēm vicinādamas un lādēdamas, patlaban izkāpj no lejas trīs lielas sievas izplūdušiem, ogļu melniem matiem, platiem, skrandainiem lakatiem, pārkrūtis* sietiem spožiem spaiņiem un bērnu uz vienas rokas, bet pie otras tāpat pa bērnam vai pa diviem. Sievas? Nē, nav sievas, tās ir mātītes! Annelei izšaujas kā dzelons līdz kāju pirkstiem, un skriešus tā dodas uz klēti. — Čigāni, vecmāt, čigāni! — viņa iekliedz vaļējās klēts durvīs, kur vecmāmiņa rīkojas gar tīņiem. Tūliņ viņa iznāk laukā un, klēts durvis ātri noslēgdama, skubina Anneli skriet pakaļ čigānietēm, kas patlaban, ar Citronu kaudamās, pazūd jau namā.

—    Skrej, meit, skrej, tev čaklākas kājas, ka nenorauj kādu segu no gultām, dvieli vai kreklu neiegrūž savās ķešās!

«Tad tādi tie čigāni!» domā Annele, uztrauktu sirdi skriedama istabā.

Visas trīs sievas jau pa to starpu nosēdušās — viena uz sola pie galda, divas kā īstas viešņas vecās Aņus gultā — un sarunājas skaļā, nesaprotamā valodā.

Bērni čīkstēja un kāvās, bet viņas iztina no lakatiem vēl savus mazos knēveļus un gluži kailus palaida tos klonā, kur tie rāpoja kā brūnas vaboles. Visas melni liesmainās acis skatījās uz Anneli, urbdamās kā ar īleniem. Sievas smējās savā starpā.

—    Ai, ai! Zelta matiņi, dimanta actiņas, rožu vaidziņi: kontesīte kas kontesīte, — viena teica otrai, un, kamēr Annele skatījās kaktos nobijusies un izbrīnējusies, kur tā tāda kuntesīte, tā juta sevi piepeši apžņaugtu: divi kaili čigānēni bij iekodušies viņas brunčos kā ērces un ar melnām, netīrām rokām rāvās pēc viņas nepatērētās karašas, kas tai vēl gulēja rokā gluži aizmirsusies.

—    Dod, zelta kuntesīte, dod nabaga čigāniņam! Dievs tev atdos simtukārt, — teica tā pati čigāniete.

Annele nu dzirdēja gan, ka viņa pati ir tā zelta kuntesīte, kurai jāatdod sava karaša, un redzēja arī, ka to jau vairs neglābs.

Nost, nost!

Viņa gan dzina, gan sauca, gan mēģināja nokratīt mazās vaboles, bet tad pieskrēja vēl trešais — lielākais čigānēns no mugurpuses, lika kā ar āmuru savu kulaku uz meitenes stilbu un izsita tai kāroto kukuli no rokām. Tas aizritēja pa klonu, kūleņodams kā ripa, un tam pakaļ brēkdami metās visi trīs čigānēni. Nolaistām rokām Annele bēdīgi noskatījās.

Abi mazie sakampa karašu reizē. Bet tikko no tās paspējuši katrs atraut pa gabalam, kad lielais, abus krietni saduņķējis*, izrāva tiem maizi no nagiem, iebedza* otrā kaktā, kur pāra acumirkļos karaša bij notiesāta.

Mazie nu laida atkal vaļā savas taures. Bet vecās čigānietes gardi smējās, plaukšķināja rokām un nebēdņiem uzsauca kaut ko glaimīgu savā valodā.

Annele ir mēma. Viņai žēl karašas un bail nekaunīgo sievu. Viņa ir kā cālēns starp krauklēniem, kurus vecās krauklenes vēl uzmudina plēst, cik vien jaudā. Tā ir sveša, neizprotama pasaule, kas viņu apvaino, aizdod tai dusmas un īgnumu, bet viņa sakož zobus un cieš klusu.

Ienāk vecmāmiņa. Tūlīt visas čigānietes reizē sāk prasīt putru, pienu un maizi.

— Ejat sētsvidū, tur ir nolikta putra un maize, — vecmāmiņa īsi pasaka. Skaļā balsī čalodamas, gribīgās viešņas nu gāžas laukā un aplīp lielu putras bļodu uz mauriņa. Pa to starpu uznāk sētsvidū vēl citas čigānietes un krīt arī neaicinātas pie putras. Steidzīgi un badīgi tās sviestin sviež ēdienu mutē, pie tam ne acumirkli neapstādamas čalot savā skaldarīgajā* valodā. Drīz putras bļoda ir sausa, bet nu vēl nav dabūjuši «nabaga čigāniņi plikiem vēderiņiem», jo papriekš ir paēdušās pašas lielās čigānes. Vecmātei jānes vēl bļoda putras. Bet ar to nav gana. Nu vēl visas reizē sāk prasīt «dimanta galviņai», «baltai rociņai», «lielajai Avotu saimniecei, kas sēž savās mājās tik plata un liela kā lielmāte savā pilī», — tai nu skaldarīgās viešņas uzstāj, lai dod pienu, sviestu, miltus, putraimus, gaļu, kreklus viņu plik- vēderiņiem, brunčus un lakatus viņām pašām un spilvenus un segas viņu guļvietām. Par visu to viņas sola no dieva simtkārtīgu un tūkstoškārtīgu atdošanu. Bet vecmāmiņa saka: nu ir gana. Un vairāk nekā. Lai nu iet prom. Bet čigānietes neiet. Vecmāmiņa turpina savas gaitas no istabas uz aku, no akas uz laidaru, bet čigānietes tai visur pakaļ, un viņu mutes maļ kā sudmalas.

Kad viņām vairs pavisam neatbild, viņas paliek vēl jo negantas, domādamas, ka māja tukša no ļaudīm. Tikpat pārmērīgi, kā slavinājušas, viņas sāk tagad lādēt un lamāt. Annelei sirds sāk trīcēt no bailēm — tā viņas lamā. Nekad viņa nav dzirdējusi sakām tādus negantus, skalderīgus vārdus un vēl uz mīļo, labo vecomāti, kuru visi cieni, visi mīl: žīdi, nabagi un sveši ļaudis. Jo vecmāmiņa paliek klusāka, jo čigānietes brēc skaļāk, un, kad nu viņa pavēršas uz klētspusi, čigānietes gāžas tai arī tur pakaļ, rokas pa gaisu svaidīdamas un no melnajām acīm dzirkstis šaudīdamas. Annele nu nekā cita vairs ne-

domā, ka čigānietes grib nodarīt ļaunu vecmāmiņai, un iekliegdamās metas tām priekšā:

—    Vai! Vecmāmiņ, vai! Kas glābs! Kas nu glābs?

Piepeši notrinkšķēja logs un tai pašā brīdī arī atsprāga vaļā. Pa logu izlēca tēvocis Ansis vienā kreklā, basām kājām un izpūrušiem matiem, kā patlaban no gultas cēlies. Rokā viņam bij gara, balta pātaga. Lielās, zilās acis dusmās dzirkstīja, un bārdas gali plīvoja no uztraukuma.

—    Es jums gan rādīšu! — viņš sauca. — Jūs nāksiet lamāt manu māti! Nu sargaties tikai!

Un pātaga švīkstēja gaisā.

Čigānietes acumirklī ieplēta mutes kā pārakmeņotas. Neviena nebij domājusi, ka mājā ir vīrietis un vēl pats saimnieks. Tad, skaļi iekliegdamās, viņas metās pie bērniem un, sakampušas tos klēpī, deva kājām vaļu. Bet aiz viņām laidās Citrons, nežēlīgi riedams un papēžos klupdams, un tēvocis Ansis ar garo pātagu.

No šitāda jandāliņa Annele briesmīgi nobijās, ne mazāk arī no tēvoča bardzības un it kā līdzvainīga aizskrēja aiz koka. Turpat arī bij nobēgusi viena no vēlāk pienākušām čigānietēm. Tikko tā redzēja, ka pagalms skaidrs, viņa pieskrēja putras bļodai, iegāza to savā skārda spainī, pašaudīja acis uz vienu, uz otru pusi un aizdrāza pretējā virzienā.

Krusttēvs atnāca no čigānu dzīšanas saīdzis un aizelsies.

—    Te tev nu bij par tavu labo sirdi! — viņš teica vecmāmiņai. — Vai nu tie lamu vārdi tevi izmācīja, ka nevar vis pildīt tik nelietīgas mutes?

—    Vai tad nu tie lamu vārdi man pielips? — atteica vecmāmiņa.

—    Bet vai tad tie Avoti ir patiesi tāds neizsmeļams avots, ka viņi var visu pasauli paēdināt?

—    Dieva svētība, dēls, ir neizsmeļams avots, — vecmāmiņa tāpat rāmi noteica.

—    Ko lai dara! Vai nu es iešu ar tevi bārties! — krusttēvs pameta ar roku un iegāja istabā.

Bet, kad vecmāmiņa gribēja paņemt putras bļodu, viņa redzēja, ka čigāniete to izlējusi ar visām karotēm.

—    Ak tu, nešpetne! — viņa nobrīnējās, nopurinādama galvu.

Redzams, ka karošu viņai bij gan žēl.

—    Ai, čigāni, čigāni, — Annele tāpat nobrīnējās, purinādama galvu, — tie ir gan tauta!

AMERIKAS BRAUCĒJAS

Pa Jurģiem Avotos bij iebraucis vecais Pērkons ar gultu, brūnu koka skapi, galdiņu un krēslu, un lielu daudzumu dažādu darba rīku: slīmestu, vārpstu, kaltu, cirvju, vecu izkapšu un citu daiku.

Pie Pērkona no dažādām pusēm tad bij ari atbraukušas viņa trīs meitas: Trīne, Luze un Ciepiņa, katra ar zaļu, gaiļaini puķotu pūra lādi un ratiņu.

Pērkons un viņa meitas nevadājās istabā, bet tukšā puišu klētiņā, jo nenāca uz ilgu dzīvi. Neviens no viņiem vairs nebij līdzis pie saimnieka. Viņi salasījās Avotos kā rudeņos gāju bezdelīgas uz telegrāfa drāts. Viņi arī bij tādas gāju bezdelīgas, jo taisījās laisties uz Ameriku.

Viskarstākā Amerikas gribētāja bij Ciepiņa, kas pērngad dzīvoja pagasta otrā galā savu pirmo meitas gadu. Tur bij uznākusi tāda Amerikas sērga un tādu gājēju saradies pa visām mājām. Tik daudz bij spriests un sarunāts un Ciepiņa tā sakārdināta visu to labumu un brīnumu, kas aiz tālām, tālām jūrām gaida Kurzemes ļaudis, ka uz ziemas beigām kāda rīta agrumā vēl ar melnu tumsu tā bij atskrējusi

Kūlu muižā, kur dzīvoja tēvs ar vidējo māsu Luži, un ar visu savu lielo gribu uzstājusies, ka šiem tūliņ jānojaucot te, kur nekā laba sadzīvot nevarot, visa iedzīve un jāejot uz Ameriku meklēt vieglas dienas, kur tās tā veicīgi paņemamas kā puķes ceļmalā.

Ciepiņai vārdi nāca kā no upes, un, iekams tēvs un māsa bij paguvuši aptvert, kas tā par lietu un kas par Ameriku, jau viņa bij prom uz Lielmežiem pie vecākās māsas Trīnes. Trīne bij liela, resna un grūti iekustināma. Kas par Ameriku? Kur tāda Amerika? Viņa ilgi pavisam nesaprata, ko Ciepiņa tur grab, un, kad saprata, negribēja. Nē un pavisam nē. Bet cik ilgi lai atturas pretī? Kad Ciepiņa ko bij uz- domājusies, tad tas bij gluži velti. Jau no mazām dienām tai bij tāda griba, liela galva, kurai nevarēja pretoties ne tēvs, ne māte, ne māsas. Un nu māte bij mirusi un Ciepiņa palikusi tā jaunākā, lutināmā, vēl tīrais bērns. To tak nevarēja vienu laist ar svešiem ļaudīm? Un, kad jau brauca vecākā un jaunākā māsa, ko lai dara Luze kā no vidus izrauts zobs? Un, kad jau bērni prom, kur lai paliek tēvs kā vecs koks bez zaru? Kad braukt, tad braukt visiem. Tas dieva likums. Un tā viņi bij nolēmuši braukt.

Katru rītu Pērkons aizgāja ar cirvi, ar zāģi vai kādu citu lietu ar nolūku vai nu to pārdot, atstāt kādam radam piemiņai, vai aprunāties ar gudrākiem, kā būtu, ja varētu tādu lietu ari paņemt līdz, jo drošs ir drošs un kas ir drošāks, kā ja pašam sava manta klāt. Bet it neviens padoms Pērkonam neizlikās labs diezgan, jo vakarā kā likts viņš atkal bij ar to pašu savu lietu atpakaļ. Un tad sākās jauna pārspriešana par to pašu ar meitām, ar mājniekiem, bet arī te Pērkons prata visus labos padomus noraidīt. Jā, izdot no rokām ir viegli, bet no kā tu vēlāk paņemsi, kam prasīsi? Un tā tas palika arvien kopā ar savām lietām. Laiks gāja, bet ar mantām izšķirties nevarēja.

Vienreiz pārnāca nikns un spļaudīdams vien. Sasauca kopā meitas un bargi noprasīja, vai šīs maz padomājušas, kur likt tās savas lādes. Vai gan viņš lai ar tām arī vēl vazājoties? Vai gan katra no viņām domājot, ka šī, kā uz siena vezuma sēdēdama un kājas kustinādama, varēšot uz savas lādes iebraukt Amerikā? Ahū, māsiņ! Nekā tamlīdzīga! Tur stingri kungi, ne tā kā pie mums. Cik uziet mugurā un cik lielu nastu no savas mantas vari uzcelt plecos, tik ir varēsi ņemt — un vairāk nekā. Tāda bij tā ziņa, ko pārnesa Pērkons. Un tāda viņa pēdējā teikšana. Nevienas lādes!

—    Kā? Nevienas? No visām trim lādēm nevienas pašas? — sauca trīs mutes reizē.

Nu tad varbūt — ar lielām, lielām lūgšanām —, varbūt ka vienu, bet par trim neesot ne ko domāt, ne cerēt.

—    Nu tie gan ir muļķi, — brīnējās Trīne, — par ko t' šie neļauj mums ņemt līdz visas mūsu lādes?

Pērkons nostājās cieši Trīnei priekšā un sacīja dobjā, svarīgā balsī:

—    Tā, par ko viņi neļauj ņemt? Vai tu ar zini, kur tā Amerika īsteni ir?

—    Nu, kur t' viņa ir? — Trīne jautāja.

Tad Pērkons pacēla roku augstu un ar izstieptu rādītāja pirkstu šāva to taisni pret zemi tai vietā, kur tas patlaban stāvēja, un noteica tā, ka pretī runāt tam būtu lieki:

—    Tā Amerika, saproti, ir tur.

Visas trīs māsas nobijušās saskatījās.

—    Jā, nemaz tā neskaties! Zemei cauri, otrā pusē — tur esot tā jūsu Amerika.

Trīne saļima uz klēts sliekšņa, bet Ciepiņa atmeta galvu un teica droši:

—    Nieki, nieki! Tas viss izdomāts. Ir tak ļaudis, kas jau tur aizbraukuši un grāmatas atlaiduši, tie gan nebūs vis zemei cauri līduši.

Vai nu taisni zemei cauri jālienot, Pērkons nemācēja labi pateikt, varbūt ka varot apbraukt ap vienu stūri, bet tas viss notiekot ar lielām grūtībām — un savas trīs lādes lai meitas tāpēc metot vien no galvas laukā.

Tad Trīne, Luze un Ciepiņa pieskrēja katra pie savas lādes, uzrausās virsū un teica, lai viņas gabalos sasperot, bet no savām lādēm tās nešķiršoties. Trīne savu bij mantojusi no mātes, Luze no vecāsmātes un Ciepiņa no krustmātes, kas bij nomirusi meitās un atstājusi tai to līdz malām pieblīvētu ar savu pūru, un no tā nevarēja atdot ne gabaliņa.

Un tad visas trīs sāka gauži raudāt.

Tad Pērkons redzēja, ka tās ziņas, kuras viņš bij šodien pārnesis, nekam nederēja un rīt bij jāiet ievākt citas ziņas. Bet meitas sāka apradināties ar domām, ka būs jāšķiras no lādēm.

Pa druskai jau katru dienu māsas bij pārcilājušas mantas, bet tai dienā pēc lielās raudāšanas viņas ņēma līdz pamatam. Viss saturs bij jāizvēdina. Trīne noņēma sētas daļu no klētīm līdz istabai, Luze uz pirts pusi, bet Ciepiņa savas mantas sakrāva uz ābeļdārza žoga, lai nesajauktu ar māsu mantām, jo bij dažas lietas visām vienādas, tikai viņai — kā jaunākai — mazāk apvalkātas un spilgtākas.

Mazā Annele ap Pērkona meitām vien tinās. Tur bij tāda izskatīšanās, ka acis žilba. Sevišķi labi varēja sadzīvot ar Ciepiņu. Kad tā noklāja žogu savām dzīparainajām segām un villainēm un arī vēl izsitināja citas pa krūmiem un zāli, tad saulainā aizvējiņā Ciepiņai nekas nebij pretī, ka Annele ar kādu pavisam jauku lakatu aizgāja uz «baznīcu» vai «ciemu». Viņa pati arī taisījās līdz. Nemaz lepna. Un, kad tās abas, rokās saķērušās, sāka pa tiem ciemiem lielo danci, raibās prievītes un zvīļotās zīdaines vējā mirdzinādamas un juku jukām jaukdamās, viņas izskatījās kā lielas irisas vai pujenes, kas izkāpušas no dobes loga priekšā un sākušas dejot.

Kad māsas savas mantas atkal bij sanesušas klētī un salikušas katra savā gubā, viņas nosēdās un sprieda: ko tad būs darīt, ja nu tomēr nelaidīs iebraukt ar lādēm Amerikā? Vai tad būs jāsien viss nastās? Un, ja nastās, vai tad tās varēs panest? To vajadzēja tūlīt izmēģināt. Un viņas uzspurga* kā vāveres katra no savas nastas.

Paklāja katra savā klētsstūrī vienu no lielākām segām un krāva, kas kraujams. Apakšā — nešūtu vadmalu, audeklus, palagus, spilvenus, augšā — visu vieglāko un smalkāko. Nesagāja vēl ne puse, kad nasta jau bij tik liela, ka, stūrus kopā sadabonot*, bij jāstrādā vaiga sviedriem. Ar lielu spēku tomēr sadabūja. Nu Trīne sauca Luži, lai tā palīdzot viņai pirmai nastu uzdabūt plecos. Kad tas bij noticis un nasta ar piepešu opā! uzlēkusi mugurā, Trīne gan tā dīvaini sastreipuļojās puslokā, tomēr viņai izdevās nostāties uz kājām un iziet gluži taisni pa durvīm. Abas māsas ar ziņkāri noskatījās, kā Trīne pusteciņus aizdipināja ar savu nastu līdz istabai, tad līdz kūtīm, tad pagriezās pa labi un nozuda lejā uz baznīcas pusi un tikai pēc laba laika atkal parādījās, ar vienu roku saturēdama segas stūrus, ar otru priecīgi mādama un gredzenus gaisā griezdama par zīmi, ka izmēģinājums izdevies labi, nasta plecos jūtas viegli un par to vairs nav vērts lauzīt galvu.

Jā, Trīnei jau nu gan gāja viegli, jo viņa bij otrtik liela kā katra no jaunākām māsām: tās tādu Trīnes nastu ne celt nebūtu varējušas, kur nu vēl panestu. Un, lai nu arī nasta kur nasta, — ko darīt ar tām mantām, kas neiegāja nastā? Tēvs bij sacījis, ka varot vēl ņemt līdz tik, cik uziet mugurā. Vajadzēja izzināt, cik uziet mugurā. Pārpalikušās mantas bij gandrīz tikai brunči un lakati.

Ciepiņa saskaitīja divpadsmit brunču, un tos nu vajadzēja savilkt. Viņa iesāka: apakšā vecmātes rožainos, pāri par simts gadiem un pie jostas sīki piekroķētus kā harmonikas. Tad pāri tiem savilka kārtu kārtām gan zobainus, gan zvaigžņainus, joslainus, lāsainus, krustai- nus, kamēr apakšējie bij noslīdējuši līdz gurniem un vilkās gar zemi, bet virsējie — ar jostu zem pašām krūtīm — tik sniedzās līdz ceļiem. Un, ka viņa tā no apakšas uz augšu salapoja kā jorģīne, viņa smējās vienā smiešanā. Tādus ērmus vajadzēja visiem redzēt. Viņa izskrēja sētsvidū kā dāma krinolīnā, griezās riņķī un, plaukstas sizdama, sauca: — Sanākat, ļaudis!

Sanāca arī Karlīne no istabas, Zete no dārza, vecā Kaminskene no savas klēts brīnējās pa gabalu: kā tās Pērkona meitas gan savā lielajā vaļā neizdzīvojās un neizālējās!

Un, Kaminskenei kā par spīti, izlēca sētsvidū arī vēl Trīne un Luze, ar lakatiem, dzīparainām segām notinušās kā uz ķekatām. Sāka blēņoties, dzenājās lapsastēs, sapinās viena gar otru, tīšām klupa,

sakrita gubā, novēlās velšus no sētsvidus kalniņa un, savā klētī iekšā kur katra uz savas nastas pakritusi, jaudāja no smiekliem vai mirt. Kā jau tādi vaļas ļaudis!

Sievas ienāca klētī skatīties, kas tas tur ir par jandāliņu, un, kad redzēja visu to bagātību uz grīdas, kā mēmas sasita rokas. Visi gan runāja, ka nelaiķe Pērkone bijusi tikusi sieva un liela krājēja, bet, ka tā meitām bij salocījusi tādus pūrus, par to tomēr bij ko brīnēties, jo kalpa cilvēks vien bij bijusi. Karlīne, kas pati bij bārenīte, teica žēlā balsī: kad šai no savas mātes būtu tikai desmitā daļa mantu, tad lai vai debesi sola, šī neietu pa Amerikām blandīties un mantu pa pasauli putināt. Kaminskene ieskatījās vienā kaktā, otrā baltām acīm, nospļāvās un izgāja laukā. Viņas klēts bij tepat līdzās, un viņai bij atnākusi viešņa, vecā Graudene no Upenēm.

Pērkona meitas salika katra savas mantas atpakaļ, un smiekli viņām bij pārgājuši. Viņas sprieda, ka ar mantu savilkšanu mugurā un sasiešanu nesamās nastās gan tik tāda niekošanās vien būšot un, ja tā, tad pavisam neesot vērts. Bet pašlaik nekā cita nevarēja darīt kā gaidīt tēvu. Sēdēja katra uz savas lādes un skuma.

Annelei nu ari vairs Pērkona klētī nebij nekāda prieka. Visas mantas bij izcilātas un meitām mēmā reize. Pašlaik viņa gribēja sviesties pa durvīm laukā, kad Ciepiņa uzsauca: — Kuš! — un sastinga taisna kā kārts un ar izstieptu kaklu kā dzērve un pašķiebtu ausi uz Kaminskenes klēts pusi. Māsas darīja tāpat. — Vai dzirdat, ko tās raganas tur vāri? — Ciepiņa kliedza. Un nemaz tak tā nevajadzēja, jo māsas jau nebij kurlas. Arī Kaminskene nebij kurla, un viņas ausis bij tepat aiz sienas.

—    Dzirdat, ļaudis, tās raganas laikam tak esam mēs! — kliedza tikpat stipri no otras klēts pretī Kaminskenes balss.

—    Kā vistas. Pašas dējējas, pašas kladzinātājas, — Luze teica rāmi, bet kodīgi.

—    Mēlneses! Tenkukules! — Ciepiņa laida vēl skaļāk.

—    Acīs lēcējas! Pasaules klaidones! Amerikas braucējas! — nāca no otras klēts.

Vai die', kā par to vārdu noskaitās Ciepiņa! Atbraucīja rokas un ielēca klēts durvīs:

—    Ak tā! Amerikas braucējas! Mēs tās Amerikas braucējas, bet jūs tās labās! Nu, pagaidat, pagaidat tik!

Annele metās tik ātri pa durvīm laukā, it kā klēts tai grūtu uz galvas. Nu vairs nesaprata neviena vārda. Vienās klēts durvīs stāvēja Ciepiņa ar māsām, otrās Kaminskene, aiz kuras attālumā turējās Graudene. Visas kliedza bez mitēšanās un mētājās ar vārdiem kā ar akmeņiem. Ciepiņa bēra kā no maisa. Ja Annele nupat nebūtu redzējusi, ka tie ir Ciepiņas lindraki un sarkanraibais lakats, kas tagad švīkoja pa gaisu, viņa nekad neticētu, ka tā ir tā pati Ciepiņa, ar kuru tā šorīt tik jauki izdzīvojās, — tik briesmīga viņa tagad izskatījās. Arī citas māsas izskatījās tā, ka būtu bail iet viņu tuvumā. Par Ka- minskeni jau nemaz nerunājot, tā arvien bij briesmīga, bet tagad viņa bij melna kā nakts.

Kaminskenei nebij vaļas ne izspļaut, ko viņa arvien mēdza darīt, kad bij nikna. No lielas kliegšanas viņai bij pārmetusies balss, un, kā sita uz augšu, tā nočūkstēja vien. Pa to starpu Ciepiņa ar māsām dabūja virsroku. Kaminskene tik plātīja muti un sažņaugtās rokas mētāja pret debesīm; kad atdabūja drusku rīkles, tad sāka kliegt un saukt ļaudis: lai nākot, lai nākot, lai glābjot šās no plēsīgiem zvēriem! Vai tad ļaušot šo dzīvu aprīt tam briesmīgam elles Levitānam*? Bet ko viņa domāja ar to elles Levitānu? Vai tā tik nebij Ciepiņa?

Tomēr, kā Kaminskene arī pēc palīdzības sauca, glābt viņu ne viens nenāca, lai gan ļaužu bij visapkārt diezgan. Ne tikvien kā stāvēja notālēm Karlīne un citas sievas un meitas, arī vīri patlaban nāca dievidū un nostājās skatīties. Annelei par lielu brīnumu, viņi visi izskatījās tā, it kā Pērkona meitas un Kaminskene tur taisītu kādus lielus jokus, — tā visiem smējās baltie zobi platajās mutēs. Un puisis Ingus vēl sauca: — Ņem tik pa krietnam! Sadod tik! Tā tik vajaga! Lai lēvari lec! — Neviens nezināja, kam īsti jāsadod, bet Ciepiņas dūres sāka tā bīstami griezties pa gaisu. — Vai die', vai die'! — Kaminskene iekliedzās un izspruka no klēts. Un, it kā durvīm būtu izlēcis sprūds, tūlīt aiz viņas izlaidās Graudene un pazuda aiz ēkām kā zibens. Kaminskene ieskrēja savā sakņu dārzā. Tur viņa bij droša. Tur neviens vēl nebij uzdrošinājies iespert kāju. Nu viņa atdabūja savu spēku un balss dārdoņu. Nu gāja slikti Pērkona meitām. Kaminskene solīja viņām dieva sodību un elles zaņķi. Pie mācītāja viņa iešot. Pie lielkunga. Pie visām augstām tiesām. Pie sināta* un superdenta*. Tad redzēšot, kas notiek, ja zaimo dieva izredzēto. Tad redzēšot, ka eņģeļi izved viņu ar savu labo roku kā Latu* no Sodo- mas un Gomoras*.

Anneles vecmāmiņa nāca ar pilnu piena spaini. Viņa nolika to pagalma vidū, jo vienā paņēmienā līdz istabai viņa to vairs neveica, un teica rāmi: — Vai nu metīsiet reiz mieru! Kā jums nav kauna tā palaist savas mutes! Redzat tak, ka jau kaimiņos stāv ļaudis un par jums smejas. — Tad viņa pacēla atkal spaini un iegāja istabā.

Visi paskatījās uz kaimiņiem pāri. Jā, tur pagalmā stāvēja rindā sievas un bērni un vēroja, kas notiek Avotos. No tā beidzot aizrāvās visas niknās mutes — un kari bij izbeigti.

Kari nu bij izbeigti, bet diena palika kaila un nabaga; nekur nepatikās. Kas tad bij noticis ar dienu? Niknas, izspīlētas acis viņai bij priekšā aizplētušās. Tās Ciepiņas, kas šorīt dejoja dārzā ar zaigajiem lakatiņiem, nebij vairs nekur.

Pērkona meitas nesmējās, nerunāja ne ar vienu, un ar viņām arī neviens nerunāja. Viņas gāja sapūtušās, bet Kaminskene šņākdama. Nepatikās ne uz sievu klēts pusi pavērsties. Bikliem soļiem Annele tecēja līdz vecmāmiņai.

—    Nu, kas tev ir, meitēn? Ko tu tā degunu nokārusi? — tā beidzot uzprasīja, paskatījusies skumjā sejiņā.

—    Kāpēc viņas tā, kāpēc viņas tā darīja? — Annele jautāja.

—    Ko tad darīja?

—    Nu, tā nejauki bārās.

Vecmāte padomāja un saprata.

—    Tā iznāk kādureiz. Ko tur var darīt! Tāds ir tas cilvēku prāts.

Un tik ir bij paskaidrojuma.

«Tā iznāk kādreiz. — Bet kāpēc tad tam vajaga tā iznākt?» Annele prātoja. «Kas tas tāds bij, tas cilvēka prāts, kas tāds ļauns?»

Vakarā pārnāca Pērkons, pabija kādu laiku klētī, parunājās ar Avotu māti un atkal aizgāja.

Karlīne zināja, kas ir. Viņa pateica Zetei, kas kasīja kartupeļus durvju priekšā: — Nu jau rīt braukšot. Saimniekmāte teikusi, ja gri

bot dzīvot, tad ar godu, bet tādu gilstoku* lai viņas mājās vairs netaisot. Un tad vecais tūlīt saskaities un aizskrējis meklēt zirgu.

—    Lai jau brauc! Kas t' šās tur? — Zete atteica vienaldzīgi.

Otrā dienā trīs rati izbrauca no Avotiem, katros pa zaļai iādei

un diviem sēdētājiem. Ceļš gāja mājām ar līkumu — papriekšu pa mežu, tad atpakaļ pa lauku. Laukā uz akmens sēdēja Annele, kājas ierāvusi.

Kad ceļš pietuvinājās mājām, visi sēdētāji pagriezās uz Avotu pusi. Un skaidri varēja dzirdēt, ka Ciepiņa teica: — Vai tā nav tā mazā meitene, kas tur tup uz akmeņa?

—    Tā ir gan, — atteica Luze.

Tad Ciepiņa norāva savu lakateli un vēdināja.

Annele nepamirkšķināja ne acu. Viņa nezināja, ko darīt. Laka- teļa viņai arī nebij, ko vēdināt pretī. Un sirdī tā skumji un nemierīgi smeldza. Tāš pašas Ciepiņas dēļ.

Ja nu Amerikas ļaudis dabon zināt par tādu dusmu pūci un nemaz nelaiž pa saviem vārtiem iekšā? Tad Ciepiņai jābrauc cauri visai pasaulei un atkal atpakaļ ar savu zaļo lādi.

VICIŅA*

Šodien būs nevaļīga diena! Vakarvakarā pa pusmiegam Annele ir nodzirdējusi, ka tēvs teicis: esot jāsteidz darbi, jo vasara ejot uz beigām.

Aprāvusi ātri bruncīti, kuram nepagūst sapogāt mugurā visas pogas, meitene izskrej laukā. Kas tagad būtu steidzamāk? Iet darīt darbus vai skriet sameklēt, kur un kas tās tādas par beigām, uz kurām dodas vasara?

Papriekš jāpamet acis dārzā. Lielā, baltā «cukāta» ābele stāv pašā dārza vidū. Šorīt tai ir nokritis viens tāds varens ābols pašā vidū kreveļaini šķautnainu plīsumu, pilnu saldas sulas. Annelei pilst acis no prieka. Iebaudījusi ātri pirmo rīta devumu, viņa skrej tālāk pa balto rasu. Visas ābeles ir šonakt vareni strādājušas! Dzelteni, sarkani, balti, drūzmu drūzmām, zarus liekdami, piepūstiem vaigiem sveras āboli cits aiz cita, gatavi tūlīt lēkt Annelei acīs. Jā, acīs gan, bet ne rokās! Tur vēl Annelei ilgi jāgaida, kamēr būs tik liela. Pagaidām rokām jāpietiek ar tiem, ko paslēpusi zāle. Ir jau viņu gan arī te dieva līdums! Annele iekož vienā: sūrs, iekož otrā: skābs, bet beidzot ar gudru ziņu klēpis tomēr pilns. Tikai acis vēl kāras. Zogmalā rinda plūmju. Jau vairāk dienu Annele vērojusi, ka pa virsotnēm dzelto- jas dzintarīgi pakariņi. Bet ko līdz? Iznāk tikai tāda salda, kāra saskatišanas — un vairāk neka. Plumem nav vel dodama reize, jo neviena nekrīt zemē.

Pa to starpu Annelei ir aizšāvies, ka jāiet meklēt, kur vasarai beigas. Pa koku starpu viņa redz, ka notiek kaut kas pie rijas. Annele turp. Tur būs tie steidzamie darbi. Kā tad! Balta rudzu stirpa, kurā sagāja viss lejas lauks, ir no augšas iebrukuši, un viņai līdzās gadījusies mīkstu, dzeltenu salmu kaudze. Tēvs veļ salmus nastā un apjož ar virvi.

Annele stāv un brīnās, un nesamana, ko teikt. Tēvs viņu ierauga. Viņa zilās acis mirdz.

—    Redz nu, meit, — viņš saka jautri, — izkūlām jau jaunu maizīti! Karlīne šodien izcepa pēdējos miltus. Rīt brauksim uz sudmalām.

Jauna maize izkulta. Tāds darbs padarīts bez Anneles! Kā tik tas varēja notikt? Kā tik to varēja nogulēt!

Salmu nasta salecas gaisā — un tēvs ir nozudis. Lūk, aiziet nasta, baskāje, sīkžigliem solīšiem ļodzīdamās un tenterēdama līdz kūtīm, augšā pa redeļu trepi un ieveļas lūkā. Pēc laiciņa iznāk tēvs, apputējis, salmu stiebrus no kakla un matiem slaucīdams, nošļūc uz savām baltajām nātna biksēm pa redeļu trepēm lejā un ir atkal klāt: — Nu, Annele, žigli, žigli, pie darba!

Ko Annelei gan vēl citu! Nu tik ies vaļā darba reize! Salmu kaudze ir bezgalīgs, neveidots materiāls. Var celt vāļus, var griezt rīkstes, var siet kūļus. Re, kādus klēpjus Annele ieliek savā nastā! Arvien viņam zem rokām vai pie kājām. — Tāds palīgs, tāds man varens palīgs gadījies! — tēvs lielī Anneli.

Kad nasta gatava, Annele turas ar roku pie virves: — Vai vieglāk?

—   Jā, kā nu nebūs vieglāk! — Un viņi skrien abi ar tēvu.

Pa redeļu trepi augšā Annele līdz nevar. — Laid nu, laid! — tēvs saka, un Annele tūlīt protas. Bet ko darīs pa to laiku, kamēr tevs lūkā? Pamēģinās, vai nevar tā, kā dara lielie puikas.

Annele iekaras kāpšļos, šūpojas, sadod spēku — un kā vējš nošvīkst viņas pašas kājas cauri rokām un pāri galvai. Darīts! Prieks saskrej meitenei krūtīs līdz kaklam, un viņa skaļi iekliedzas. Nekad nav ta varēts — un nu uzreiz var! Kūleni mest caur trepju kāpšļiem ka ganu Jancis! Jā. Nu viņa ir liela un droša kā puikas. — Niķis rokā! — viņa saka tādā tonī kā vecāmāte. Un nu tik iet vaļā kūlenis pec kūleņa! Visas reizes iet labi, un nav nevienas vairs, kad neizdodas Ta varēs padzīvoties ar jauno prieku vai līdz pašam vakaram.

Bet piepeši sagriežas sirds un pasaule saiet gumzā. Ausīs dūcējs, acīs tumšums, un Annelei nekas vairs nepatīk. Annele nobīstas. Vai tas tik nebūs sods par to, ka darīja tā kā puikas?

Nē, būs varbūt tikai uzbrukusi liksta. Tagad jāgaida, kamēr paiet laiks. Tad pāries. Vecāmāte saka: paies laiks, pāries liksta.

Annele sēd un mirkšķina acis. Un pa to starpu ir jau laiks pagājis. Un arī liksta prom. Tumšums nokrīt, iznirst saules atspīdētais klēts gals, un tad jau viss sētsvidus ir atkal gaišs. Mīļā saule! Ar to Annele atminas, ka jāiet tak redzēt, cik tālu Karlīne ir ar maizes cepšanu.

Annele nāk pašā laikā. Abra guļ, pārstiepusies pār kukņas slieksni kā dzērājs vīrs, baltais paklājs ir noņemts, raugs iet līdz malām kā uzplūduši upīte. Karlīne ar garu kruķi* sarauš visas ogles krāsns priekšā, uzmet uzkurus, kuri gaiši iegailējas, izlūko rūpīgi krāsns- kaktus, vai nav vēl kur paslēpušās ogles, uzšļāc no lielā ķipja liesmai drusku ūdens un tad paķer garo lizi*, uzliek uz priekšas mūrīša un nokaisa tai mēli baltu kā sniegs. Karlīnei aiz jostas uzsprausti brunči, sarkans lakatiņš cieši sasiets pakausī, lai gali nemaisās priekšā, viņa pati kvēlo kā ogle, un rokas tai iet kā zibens. Annele neuzdrošinās tuvāk, godbijīgi, kā klusu piekrišanu lūgdamās, notupstas uz sliekšņa, par ko Karlīne nekā nesaka. Lai tup!

Karlīne nu apslapina atrotītās rokas un tad iecērt tās līdz elkoņiem mīklā, kas uzreiz atšķeļas burbuļaini un cīpslaini izčākstējusi. Atšķelto mīklas piku Karlīne palecina, glaudīdama pa rokām, uzmet uz lizi, saspiež plakanu, saplikšķina, tur atņemdama, tur pielikdama, vienu galu kuplu, otru smeilu*, vēlreiz saslapina rokas, nopaijā un nogludina tā, ka klaips izskatās kā ar ēveli nodrāzts, uzvelk ar rādītāja pirkstu virsū krustu un pāri kvēlojošām oglēm iešauj to krāsnī.

Annelei tvīkst acis, tvīkst rokas. Ai, to darbu, to jauko darbu! To nu gan viņa varētu padarīt! Ar atrotītām rokām te pa ķipīti, te pa abru, te pa lizi: miltus kaisīt, plikšķināt, spaidīt, glaudīt, pārmest krustu — to viņa izdarītu uz mata! Ja tik Karlīne atļautu vienu vienīgu reizi, vienu pašu mazu klaipiņu tik uztaisīt.

Bet Karlīne barga. Tai tu netuvojies! Ja tik uzdrošināsies vienu puspēdu tuvāk, tūlīt kliegs: nost no kājām!

Pašlaik pa nama durvīm nāk puisis Ingus, un taisni tai brīdī Karlīnei sadrebējās rokas un klubaks* mīklas noveļas zemē. Tas ir gan tikai sakasnis, kuru Karlīne gribēja ielaist klaipa galā robā, bet nu viņa nemaz nemana, kur tas palicis. Tik glauda un glauda, kamēr robs tāpat pilns, un pika zemē paliek gluži kā nekam.

Kā nu nekam? Kas zemē, tas suņam. Kas zemē, tas bērnam. Kamēr Karlīne, acis no kvēles sargādama, vēro un skaita, cik krāsnī jau klaipu, Annele paķer mīklas piku un nozūd nemanīta.

Dārzā pie ogulājiem ir vieta, kur var būt drošs, ka lielie nemaisīsies pa kājām. Tur nu sākas tie darbi. Tur Annele sanes malku, sanes ūdeni, izkurina krāsni, mālu abrā samīca maizi, plecos līgodamās, kā to dara Karlīne, sataisa klaipus un sašauj krāsnī, lai cep.

Nu ir kārās rokas kaut cik apmierinātas, un Annele dodas tālāk.

Pie istabas durvīm, iedzinis sienā āķi, Jurīša vectēvs vij auklas.

Bet uz soliņa līdzās tam klēpis gareni sazāģētu klucīšu. Jurīša vectēvs tikai dara divus darbus: vai nu vij auklas, vai grebj karotes .

Auklas vīt Annele sevišķi nekāro. Var jau gan kādu laiku paskatīties, kā auklu nošķi*, uz ķekšiem uztīti, pa rokām virpinājas un griezdamies miju viju lēkā, bet gara prieka tur nav, jo tur jau tūliņ redz, kas iznāks. Citādi ir ar karotēm. Kad vectēvs paņem slīmestu un, gareno klucīti pie krūts piespiedis, sāk drāzt, tad nekad nevar zināt, kas tur iznāks: pavārnīca, resnā puiša karote vai smailiņā, kā no papīra sloksnītes iztaisītā — meitām un bērniem. Kad klucītim noņemts lielums, vectēvs ievelk zīmi, un tad jau redzama nākamā karote. Nu tik vēl jānodrāž viss, kas apaudzis apkārt. Tad iznāk kā pats no sevis kāts un karotes galviņa kā gareniski pāršķelts maizes klaipiņš. Tad nāk greblis un iztaisa dobumu. Skaidas šķīst visapkārt tik baltas un trauslas, ka tās var saberzt pirkstos par miltiem. Nu karote gatava. Vectēvs to vēl nodreijā un nopulē tik gludu un smalku, ka to var paijāt un glāstīt pa vaigiem kā samtu.

Karotes grebt būtu Annelei viegls amats, bet Jurīša vectēvs noraida: — Taisies, kā tieci! Tas nav meiteņu darbs!

Annele pasēd kādu laiku pie vectēva, kas ir mēms kā zivs. — Vai šorīt karotes negrebs? — uzdrošinās beidzot jautāt.

—    Grebs jau, grebs, — vectēvs rūc un vij tālāk savas auklas.

«Kad to garo dienu sagaidīs?» domā Annele skumdama, un, kad

pa acu galam ierauga māti, viņai iekrīt prātā, ka nav vēl dabūjusi rīta maizi.

Kad maize apēsta, Annele piesienas mātei kā dadzis, pa visām gaitām tai līdz tekādama un sīkdama.

—    Ko tu uzplijies, meitēn, ko tu te ņerkšķi? Ko īsti gribi? — māte uzprasa stingri un tā, ka Annele nevar uzmest lūpu vai izvairīties. Jādod īsa atbilde:

—    Darba gribu.

—    Ak, gribi darba, — māte saka un padomā. — Nu labi, liela jau esi, došu tev darbu. — Paņem Anneli aiz rokas un ved uz klēti.

Kas tas var būt, Annele ausās. Kādu darbu dos klētī? Un pats tas solījums izklausās tik skarbs kā piedraudējums. Bet ko darīsi, kad pats ieskrējis cilpā!

Māte izņem no lādes gabalu audekla, nogriež strēmeli un pasauc Anneli tuvāk. Liek nosēsties līdzās. Pavisam blakus.

—    Ievēro labi, kā dara!

Audekla strēmelei māte izvelk pa vidu vienu metu, blakus vēl otru un trešu, tā ka ronas* plata starpa kā redeles. Nu māte iever adatā garu pavedienu un rāda Annelei, kā pa šito redeļu vagu esot jāvelk viciņa. Annele skatās platām acīm, bet kad kaut drusciņa no tā, ko māte saka, paturētos prātā! Pa vienu ausi iebiris, pa otru izbiris. Kas tas par darbu, ne redzēts, ne dzirdēts, un kam tāds vajadzīgs?

—    Nu še, strādā un, kad esi gatava, nāc parādīt!

To Annele ir izdzirdusi nepārprotami. Paņem darbu netīksmīgiem pirkstiem un ies strādāt. Bet nekur nevar atrast pienācīgas vietas. Uz klēts sliekšņa būtu labi, bet no paspārnes birst spaļi uz galvas; citām reizēm viņi to nedarīja. Klētsgalā tāds vējš, ka rauj diegu no rokām ārā; kā tur lai pašuj? Ieies klētī iekšā — tur atkal pavisam tumšs; noskries lejā pie avota, uz lielā akmens, — tur spiež tā, ka nevar nosēdēt. Tomēr katrā vietā ir kaut kas pastrādāts. Ir šurpu turpu, uz augšu, uz apakšu iziets pa audeklu ar garo pavedienu, tā ka darbs izskatās raibs kā zaķu nopēdots sniega lauks.

Kā nu vēl Annele tā sēd un strādā, uzreiz uzplūst kvelmaini garda maizes smaka. Nu kā tad! Jāskrien tak steigšus skatīties, ko dara Anneles lielā maizes krāsns!

Karlīne jau velk savu ārā, nes kūpošu istabā, kur brūnie klaipiņi rindojas čagani kā čiekuri. Ka tik Anneles maize vien nepiedeg!

Viss izdevies labi. Klaipi guļ kā nolikti. Annele piesit katram ar pirkstu pie augšas, pie apakšas: gatavs!

Kur nu liks tik daudz maizes? Nu jāiet ciemā uz Kaltiņiem, kur dzīvo mātesmāsa ar Mildiņu un Einīti. Tiem māte arī nes no katra cepuma, tiem arvien vajaga. Labi, ka Annelei tagad tik jauks galdauts, ko nupat izšuva; tur varēs iesiet varenu knupi, jo bez maizes radiem vajaga arī nonest pavalga tiesu. Annele aizskrien uz saviem zemes pagrabiem, paņem pa krietnam sviesta un gaļas un sasien tos kopā ar maizi tik cieši, ka zupa tek. Nu var iet ciemā.

Ciems ir tāls un darīšanas garas un dažādas ar Einīti un Mildiņu un lielo atpakaļ nākšanu. Uz tādiem krusta ceļiem Annele saskrejas krūtīs ar māti.

—    Nu, kas ir ar darbu? Vai jau gatavs? Parādi!

Annelei noklikst ceļi.

Ar darbu? Jā, kas ir ar to? — Viņa tūliņ atnesīs.

Bet kur atnesīs, kad darbs guļ mālu abrā kopā sasiets ar maizi un pavalgu? Un liptin līp un izgriežams kā rīka lakats. Annele dara, ko māk. Izskalo, izgriež, nogludina ar roku tik gludu kā māsiņa Līzīte savu pletējamo baznīcas kleitu un sakar ābeles zarā, lai nu žūst. Tad viņa pamaļas pa otru pusi līdz lazdu kalnam, pat līdz mežam, lai nebūtu jāsatiek māte. Bet tad pienāk ēdiena reize: aurē un sasauc pie galda darbiniekus un Anneli ar. Jāiet, neko darīt, jāiet un darbs jārāda.

Kas tur nu būtu ko skatīties tik ilgi, tā māte skatās, paņēmusi Anneles darbu!

—    Ak tad tāds tev tas darbs? Kauns gan! Kauns gan!

Un to viņa saka pavisam lēni, paņem Anneles ausi un skaita dūrienus, un pēc katra dūriena pateic, ka Annele esot nekārtīga, nevīžīga, neuzmanīga un pavisam nelietojama meitene, tie esot cūku rakumi, ne darbs un jābrīnoties, ka tik lielai meitai tik maz prāta. Un, kad māte ir palaidusi vaļā Anneles ausi, viņa pasviež tai darbu un saka: — Ardi ārā un dari par jaunu!

Annele sēd pie savas putras bļodiņas, un asaras tai birst un birst. Kaklā iespiedies kumoss un neļauj norīt neviena kludziena, ne maizes drupatiņas. Kad visi paēduši, Annelei arī paņem nost bļodiņu, par lielu sirds atvieglinājumu: kad negrib ēst, lai iztiek vien ar savu «lielo dūšu».

Annele sēd sētmalā un skaita kā pātaru pantiņu: — Ardi ārā un dari par jaunu, ārdi ārā un dari par jaunu! — Bet kas tas ir: ārdi? Parausta vienu stūri, parausta otru — viss šķiet nepieietams, neizprotams, neuzvarams. Ja visu izārda, kā tad izdarīs atkal par jaunu?

Jā, nu ir skaidri redzams! Annele var nest salmus, var cept maizi, var grebt karotes, ja vectēvs tik atļauj, bet viciņu dzīt nevar. — Un vai viņa arī var nest salmus tā īsti, no tiesas? Kad palīdīs zem tēva nastas ar savu spēku vien, tad gan redzēs, kur aizripos! Un, kad arī Karlīne ļautu, vai varēs izcelt klubaku mīklas no abras un pacilāt garo lizi? Nekā, nekā! Acis gan var, bet rokas nevar. Rokas nevar un nevar. Tas jau nupat bij redzams.

Annelei sirds iekšā saraujas. Viņa pati paliek tik maza kā zīlīte uz puķu kāta, un pār viņu plešas kā vāks tāds smags, nospiedošs grūtums.

Kāds skrej pa dārzu un sauc un meklē Anneli. Tā ir Līziņa. Viņa ir klāt. Viņai pilna sauja dzeltenu plūmju, kuras viņa nokratījusi no pašas galotnes savām stiprajām, jaunajām rokām.

—    Kas ir, meitēn, tu raudi? Par ko tu raudi?

—    Ardi ārā un dari par jaunu! — Annele elso, cilādama savu darbu.

—    Aha! — Līziņa saprot. Nosēstas līdzās meitenei zālē un būs tūlīt mācītāja.

—    Nu, ko tu dari, kad esi saskrējusies pa nepareizu ceļu? Kāpies atpakaļ, vai ne? Nu, tavs pavediens arī saskrējies pa nepareizu ceļu. Vedīsim viņu atpakaļ. Kur būs pirmais solis? Lūk, tur! Viņš tūlīt atsaucas.

Līziņa parausta pavedienu: kur velkas čokurā, tur pirmais solis. Kā izvelk tur pavedienu — vieta skaidra, un nu meklē otru. Annelei nostājas asaras. Trešo, ceturto viņa jau zina pati. — Dod man, dod man! — viņa sauc nepacietīgi, delnām acis slaucīdama. Un tā tas iet viens un divi, kamēr viss «lauks» no pēdām notīrīts.

—    Nu sāksim dzīt viciņu, — Līziņa saka svarīgi, apņemdama meiteni ap pleciem. — Tu redzi, tagad pa vidu iet redeļu sētiņa, bet ta viegli var sagrūt, ja nesapīsim cieti. Tā! Adata mums palīdzēs, un nu mēs ņemsim: trīs vabas atpakaļ, trīs uz priekšu!

Jā, to Annele tūlīt saprot. Tas jau ir tikpat viegli kā cept maizi. Un rokām tīk: dod šurp, dod šurp!

Līziņa palaiž nu visu darbu atkal meitenei, bet pati sit plaukstas un skaita: — Lec, lec, zaķīt! Trīs vabas pakaļā, trīs vabas priekšā, nu tika tālāk, nu tika tālāk!

Bet ar visiem smiekliem Līziņa ir stingra. Dūrieniem jāguļ vienam pie otra apaļiem kā graudiem. Ne viens lielāks, ne vaļīgāks. Viciņa izvijas skaista kā pīnīte, un, iekam vēl nav ne domas pie apnikuma, jau pēdējais dūriens klāt.

— Urā! — sauc Līziņa, pasit Annelei rokas padusēs un sagriež, to dzirnaviņās, ka kājas vien pa gaisu nojvīkst. — Skrej nu pie mātes!

Annele skrej. Nospiedīgā grūtuma vāki vidū pušu pārplīsuši. Viciņa uzvarēta!

MEDUS MAIZE

Šosvētdien Annelei apsolīts lielais ciems: Laukmales. Kā no baznīcas ejamā laika viņa jau skraida, durvis dauzīdama, iekšā ārā, vienreiz ar Karlīni pašās krūtīs saskriedamās.

—    Kur tad nu, kur tad nu kā sisenis spārnos?

—    Uz Laukmalēm, laid!

—    Ak tad nu gan uz to Kānaāna zemi, kur tas piens un medus tek!

—    Kā tu to zini? — Annele brīnās, jo arī māte patlaban teikusi: «Laukmalēs nu pats lielais medus laiks. Ērkšķogas arī jau nāk gatavas.»

Ērkšķogas ir ērkšķogas. Tās jau Annele pazina visu vasaru. Zaļas un cietas podziņas. Skābas, skābas! Lielie saka, ka viņas ar lielu gaidīšanu kādreiz arī paliekot mīkstas un saldas, bet to jau nu gan Avotos nepiedzīvos aiz tā vienkāršā iemesla, ka viņu vairs nemaz nav, ne pie viena krūma. Bij, bet nu vairs nav.

Bet kas ir medus? Lai Annele taujā, kuram prātam grib, neviens nekā par to nezina. Tikai tik daudz dzirdēts — ja lielie gribēja atzīmēt ko jauku, tad gardinādamies teica: «Salds kā medus! Gards kā medus!»

—    Kāds tas medus īsti ir? — Annele vaicāja māti, kad tās bij ceļā uz Laukmalēm. — Vai tāds kā tītiņi, vai tāds kā naktsvijoles?

—    Ej nu, ej, muļķīte! Tītiņi un naktsvijoles! Vai tās ēdamas? Tās jau ir puķes. Nu, ko es tev varu pateikt? Nu jau tu pati redzēsi, — māte atteica.

Tā jau bij arvien. Lielie nekad nekā nezināja pateikt uz svarīgiem jautājumiem. Tik ir bij: «To jau tu pati redzēsi.»

Izejot no meža, Laukmales ne tikvien jau nāca redzamas, bet drīz arī dzirdamas. It kā jau no tāluma saucot, viešņām skanēja pretī plēsīga kņada. Rēja visos stūros.

—    Vai, kas suņu! — Annele nobijās.

—    Nekas, nekas! Suņi mūs nemaz neredzēs, — mierināja māte, nogriezās no ceļa un taisni pa iemītu papuves* taciņu gāja uz dārzu, kura aizmugurē bij mazi, žogā it kā paslepus ietaisīti vārtiņi. Iegāja dārzā un bij drošībā. Kāds suns gan bij izskrējis pretī uz papuves lauku, bet, redzēdams nācējas nozudušas, noostīja vēl riedams pēdas līdz dārzam, tad izkauca garu kaucienu un aizskrēja. Redzams, ka atnācējām še bij izcilas tiesības, pret kurām būtu bijis velti karot.

Dārzā stāvēja rindā lielas ābeles, rindā ērkšķogu krūmi dzeltenām ogām. Annele pārskrēja viņām ar priecīgu iepazīšanās skatu; lielos puduros smaržoja biškrēsliņi, ziedēja danckas, ķeizarkroņi, kurpītes, bet pie pašiem istabas logiem vēl bij sevišķi aizžogots puķu dārziņš apaļām dobītēm; tajās auga svešādas puķes, no kurām Annele tik pazina kriņģeles un samtenes; citas māte nosauca svešos vārdos: asteres, lefkojas, lauvmutītes. Dobīšu starpas un plašā istabas paspārne bij tīri atslaucītas un dzeltenām smiltīm nokaisītas.

Verot vārtiņus, šaurajā istabas lodziņā pasitās pretī sievietes seja. Tūlīt dzirdēja durvis atbultējam un laipni runājam:

—    Tādi ciemiņi, tādi mīļi, sengaidīti ciemiņi! Nākat tik nu iekšā, nākat! Suņa te vairs nav.

Tā būt saņemamai Annelei ļoti patika, un gandrīz viņa būtu piemirsusi nobučot Laukmalietei roku, kā bij cieši pieteikusi māte, tā bij jāskatās no galvas līdz kājām, kāda tā Laukmaliete: gara, kalsnēja, drusku uz priekšu salīkusi, prāvu degunu, lielām, dziļi zilām acīm, taisni atšķirtu celiņu, gar ausīm apglaustiem tumšiem matiem, raibu, īsu katūna jaku, strīpainu svētdienas priekšautu un tik mīlīgu balsi, kādu Avotos neviens neprata izrunāt.

—    Vai tā tā tava mazā? — viņa jautāja mātei un arī pati atbildēja, kā arī atbildēja uz mātes jautājumiem. — Nu kā tad. Nu kā tad! Atnācis nu gan reiz tas ciemiņš tai manai Ancītei arī. Gaidīšana jau bij liela. Dievs tu pas', kāds nu būs prieks, kad pārnāks! Nē, nē, manas meitas jau nav vis mājā. Aizgāja papum līdz apstaigāt laukus un tad līdz upei arī aizskries. Uz upi, uz upi! Tur jau viņai tā lielā laušanās, bet ar meitām vai ganu meiteni nedrīkstu vis laist. Kad nu šodien papum vaļa, tad jau nu novēlu ar to prieku. Bet nu jau labs laiciņš, kā prom, drīz vajaga būt mājā. Nākat nu tikai iekšā lielajā kambarī, atpūtināt kājas!

Tikko bij pārkāpts kambara slieksnis, bet pats kambaris vēl tikai migloja Anneles skatā, kad no kaut kurienes nokrita dzelteni pelēks, pluskatains kamols, ar niknu: — Vau, vau, vau! — pievēlās viešņām pie kājām. Laukmalietes: — Sē, sē! — atgrūsts nost, atsprāga ripeniski uz otru kaktu, bet atkal no turienes: — Vau, vau, vau, vau! — drāzās atnācējām no jauna virsū. Sis negaidītais uzbrukums Anneli nobiedēja mēmu: Laukmalēs nāca suņi no visiem kaktiem.

—    Sē, sē, fort, Bižū, fortl Wirst du wohl! FortI — Laukmaliete sauca bez apstājas un rāja vācmēlē mazo negantnieku, bet nevarēja to ātrāk savaldīt, kamēr neietvēra plaukstā viņa pluskataino galvu. Bet vēl no plaukstas ārā tas nikni rūca, zobus ņirgdams un melnas, spožas ačteles pret viešņām šaudīdams.

—    Nebaidies, nebaidies! Viņam jau tik tā riešana. Kost jau viņš nekož.

—    Tas jau tāds nieciņš kā klēpja sunītis, — teica māte.

—    Tāds jau arī ir. Dabūjām no lielmātes Lēdijas. Mana Ancīte dikti tādu kāroja, un tad nu arī darījām bērnam to prieku.

—    Tādēļ jau ar tik vāciski vien prot, — teica māte.

—    Nu kā tad citādi, tāds mazs, smalks nieciņš, — Laukmaliete ļoti labvēlīgi paskatījās uz rūcošo kamolu.

Annele nu dzirdēja, ka Laukmaļu meiteni, ar kuru tā bij vārda- māsa, nesauca vis Anneli, bet Ancīti un viņai bij pašai savs suns — un vēl klēpja suns! Tā bij varen smalka, lielmanīga lieta!

—    Apsēžaties un paciemojaties, es tūlīt ienākšu, — Laukmaliete teica un: — Ruhig, Bižū, nu! — norādama šuneli, pazuda no istabas.

Annele nu netraucēti varēja apskatīt kambari. Tas izskatījās daudz mazāks nekā Avotu lielais kambaris, bet lietu viņā bij trīsreiz vairāk. Augstiem spilveniem uztaisītas gultas, spožs, dzeltens skapis, liels galds, krēsli un pie vienas sienas tāds kā sols, kā gulta ar muguras un sānu atzveltnēm, melnu ādu pārvilkts.

—    Kāda jocīga gulta! — Annele čukstēja, pirkstu pacēlusi, pret kuru no tās pašas «gultas» pluskatainais kamols atkal izlēca ar savu «vau, vau, vau!».

—    Tā nav gulta, to sauc par zopādi, tā ir tāda smalka kungu lieta.

—    Zopāde, zopāde, bet ko Laukmaliene dara ar tādu zopādi?

—    Nesaki: Laukmaliene. Tā ir Laukmaļu mamma. Bet tu viņu sauc par tanti un papu par onkuli. Tu zini: tas ir tēvabrālis.

Jā, to Annele zina.

—    Mamma, papus, tante, onkulis, — viņa skaitīja un domāja, ka būtu labi, ja nevajadzētu tos nosaukt ne šā, ne tā, jo mazajiem cilvēkiem ir kauns lielos saukt vārdā, un vispār viņu runas ar liela jiem meitenei daudzreiz šķita pavisam nevajadzīgas.

Laukmaļu mamma ienāca un tūlīt uzņēma atkal valodu par Bižū: — Tā jau, tā. Citam kādam jau lielmāte neparko nebūtu devusi kucēnu no savas Lēdijas, bet, kad nu papus ieprasījies tai savai meitai, tad jau gan žēlīgi novēlējusi. — Un viņa stāstīja vēl daudz par kucēnu un viņa niķiem. Runādama viņa nebūt neapsēdās ar viešņām, bet rīkojās pa istabu, tā vairākas reizes savās gaitās iekšā ārā iedama, bet runas pavedienu ienākot arvien tai pašā vietā piesiedama, kur tas izejot bij notrūcis.

Pēdīgi tā ienāca no otras puses un aicināja: — Nākat nu, nākat pacienāties ar medu, lai līdz palaunagam paiet īsāks laiks un nesāk vēl gribēties ēst!

Ieveda viešņas nelielā pieliekamā kambarī, kurā bij dažādi podi, grozi ar olam, pie sienām un griestiem pakārti saimniecības daikti, uz galdiņa dziļa, sietiņu apsegta mulda. Bet mazajā lodziņā gar rūtīm rindām vien spindza un džinkstēja lapsenes un, tikko noņēma sietiņu, sāka griezties ap galvām, krita gubām uz muldu. Muldā bij dzin- tardzeltens, biezs šķidrums, kas tecēja laukā no lielas, stieņos sakrautas vasku kaudzes kā sula no koka.

—    Ak tu to smaržu! — priecājās māte.

—    Tikko šodien nācis no stropiem, tad jau ar īsti to jūt. Nu, švē- ģeren, ķeries nu klāt! — Laukmaļu mamma laipni skubināja māti, pasniegdama tai gabalu maizes.

Otru tādu riecienu notriepa biezu kārtu caurspīdīga, dzeltena medus un pasniedza Annelei, sirsnīgi novēlēdama:

—    Nu, bērns, ēd nu un mielojies!

—    Nenotriep zemi, nenotriep drānas! — māte tūlīt laida pakaļ savu biedinājumu, jo medus no rieciena vida sāka kustēt kā dzīvs uz visām pusēm.

—    Zini ko, bērns, ej labāk dārzā! Tur jau ir gatavas ērkšķogas, varbūt vēl kāds ķirsis kur atlicis un šāda tāda oga. Tur bērniem pašlaik īstā vieta, — tā Laukmaļu mamma, lai dabūtu meiteni no acīm, pavēra durvis un izbīdīja to dārzā.

Annele stāvēja, nezinādama, kā īsti ķerties pie savas maizes. Medus tecēja uz pirkstiem. Viņa aplieca rikas malas uz iekšu, ieslēgdama kā muldiņā lipīgo straumi, bet tā čakli uzmeklēja katru burbulīti cepumā un izspiedās laukā ar nevaldāmu varu. Vajadzēja palikt abas rokas apakšā un turēt riku līdzenu kā ūdeni.

—    Nu, bērns, ēd nu! — viņa sevi skubināja Laukmaļu mammas vārdiem, bet klausīt neklausīja. Jā, ēd nu! Bet papriekš tak vajadzēja zināt, kāds viņš īsti bij, tas medus. Bij jānogaršo viens pats. Gan jau tad ēšanu panāks. Un, labi novērojusi rikas vidu, meitene uzmanīgi iebāza tajā savu smailo mēlītes galiņu.

Lipīgs, salds, dzēlīgi kņudošs!

Gards?

Nē! Nemaz! Bij jānopurinās.

Annele nogaršoja vēlreiz.

Gards?

Nē, nē! Otrreiz arī nē, un trešoreiz nepavisam.

Katrreiz tāda saldi dzēlīga kņudoņa pārskrēja mēli, smaganas, rīkli, izlaidās tirpinoša līdz kāju pirkstiem, sapurināja meiteni.

Nē, nē, nē! Medus maize tai nebij pieņemama.

Bet ko teiks māte? Tas tak pasaules lielākais gardums!

Un tik tādēļ, lai dabūtu medu, viņu ņēma līdz ciemā. Pamēģinās vēlreiz.

Gariem zobiem paskrubināja rikas apmalas. Vēla un viļināja kumosu ilgi pa muti, norīt nevarēja. Neko darīt: medus maizi tā nevarēja ēst.

Bet kur tad to liks? Kur to liks?

Ilgi meitene domāja, ko darīt.

Nesīs atpakaļ, atdos Laukmalu mammai, pateiks: «Tante, es negribu.» Taisni tā ir pateiks.

Bet kā to izdarīs? Vai to tā tik vienkārši varēs? Medus tak bij pie cilvēkiem augstā cieņā. Tik liels un rets gardums, ka visi uz viņu sūkstījās, lūpas laizīdami, un nu tāda maza muļķa meitene, svešās mājās ciemā atnākusi, ies un pateiks, ka viņa to negrib. Ko tad sacīs Laukmaļu mamma, kas tik mīlīgi un vēlīgi viņai nupat iedeva maizi? Kādām acīm viņa tad uz to paskatīsies? Un Anneles pašas māte, atvedusi to ciemā, visādi piekodinādama tai rātni uzvesties un nu redzēdama, ka tā atraida tik retu ciema kukuli, — ko tā teiks? Un ja arī nekā neteiks, bet tikai paskatīsies vien tādām acīm, kādas Annele nemaz nemīl un nekad negribētu redzēt, kā liekas sakām: tīri posts ar to meiteni? Nemaz kā citi bērni. Pat medus maizi negrib. Vai tas kur dzirdēts! Nē, nē, maizi atpakaļ atdot nevar. Sejas, kas bij tik vēlīgas, padarīt bargas vai arī tikai vaicājošas un norājošas, nē, tad labāk — labāk tad noslēps maizi kaut kur, zem krūmiem, zālē.

Annele nu meklēja tādu vietu, nogāja garo ogulāju rindu, pilnu ķekarainu, sulīgu, kārdinošu ogu; zem krūmiem nebij tik garas zāles, kurā varētu noslēpt maizi, un, ja arī tāda kur bij, Annele šaubījās tur noslēpt nevēlamo dāvanu, jo — cik viegli viņu še varētu atrast pati Laukmaļu mamma pat pēc tam, kad Annele jau būtu aizgājusi, un ko tad gan viņa domātu par Anneli! Kas tā par meiteni, kas tik nerātni nometusi dieva dāvanu, un kas tā par māti, kas uzaudzinājusi tādu nelāgu meiteni! Un, ka arī neviens nomesto maizi neatrastu, viņa tomēr zinātu par to pati un viņai būtu vienmēr kauns par tādu savu izdarīšanu.

Tā meitene nonākusi dārza malā līdz žagariem pītam žogam. Tas nav augsts, mieti pa vabiņu starpām vēl zemāki, apaļiem, plakaniem galiem kā galdiņi. «Uzliec še tavu maizi,» viņai uzreiz pasaka gudrais prāts. Jā, labākas vietas vairs nevar atrast. — Annele priecājas, palecas uz šķērskārts un noliek maizi kā uz paplāti. Lai apēd to putni. Lai paņem to kāds ārpus dārza garāmskrējējs kārumnieks. Maize nav ne apnicināta, ne novārtā nomesta.

Kad nu tas ir izdarīts un rokas brīvas, meitene noglauž tās rūpīgi gar zāli, gar lapām, lai noiet lipīgums un saldums. Steidzoši izdara to visu, jo tur jau skrien kāda meitene šurp saukdama un meklēdama. Tā ir Laukmaļu Ancīte. Viņas sadodas rokas un ir tūlīt valodās un lielos draugos.

Kambaris tukšs — Laukmaļu mamma aizvedusi māti skatīties teļus un barojamos lopus.

Ancīte ir liela runātāja un arī degtin deg parādīt ciemenei visas savas mantas: lelles un spēles. Lai tik šī skatās un brīnās. Bet viešņa neprot neko skaļi apbrīnot vai uzteikt, un mazajai saimniecei liekas, ka vēl butu jāparāda tāda lieta, kas to padarītu stīvu no brīnumiem.

—    Bet vai tu jau redzēji Bidžu? — viņa jautā ar uzsvaru, domādama nu tak reiz parādīt ko neredzētu.

—    To pluskataino šuneli? To jau sauc Bižū.

—    Mamma viņu tā sauc, bet es saku: Bidžus. Tāpēc ka Bidžus ir tikpat pluskatains kā čigānu Didžus. Un tādu es viņu māku iztaisīt, to es tev tūlīt parādīšu.

Ancīte nu izvelk stipri ņurdošo šuneli no siltas zopādes vietas, atsien tam krēpaino spalvu uz abām pusēm kā bārdu, iesprauž tam vienā ķetnā skaliņu par džindžalu un nu vadā šo pa istabu uz pakaļkājām, dancinādama un dīdīdama, un, jo šunelis rej un spirinās, jo skaļāk smiedamās un to visādi eršinādama. Bet Bidžus, visu laiku zobus ņirgdams un vai pat apēst draudēdams, plēšas un laužas — nevis pret Ancīti kā to īsto vaininieci, bet pret viešņu, it kā pareizi nojauzdams, ka tā īstenībā ir visa šā nemiera cēlonis.

—    Tas nu bij Didžus, bet nu nāks Didžene! — Ancīte pārgalvīgi sauca, palaida pagaidām šuneli brīvā, iekāpa vienā no augstajām gultām, kurā bij kaudze glīti saliktu Laukmaļu mammas baznīcas lakatu, kā tā bij pārnākusi no dievvārdiem un nebij vēl paspējusi aiznest uz klēti. No lakatu kaudzes meitene izvilka garu, spilgti raibu zīda šalli, kāda vienīgi tik bij Laukmaļu mammai un kādu tā sēja baznīcā vai godos visām citām saimniecēm par skaudību. Ar šalli rokā Ancīte tuvojās Bidžum, kas bij jau atkal paguvis saritināties savā siltajā vietā uz zopādes un, acis blisinādams, neuzticīgi vēroja, kas nu vēl nāks, un, šad tad iekukstēdamies, biedināja: «Netaisi nu vairs jokus! Izies slikti!»

Bet vai nu Ancīte šo klausīs! Lai tas rūc vai ņurd, lai rej vai pat grasās zobus iecirst nerātnajās rokās, Ancīte ir liela, bet Bidžus mazs; viņš dabū pa purniņu, ja negrib tā kā Ancīte, un tad nu viņš, lai gan žēli smilkstēdams, grib ar un ļaujas apsieties šalli tā kā Didžene: papriekš ap galvu, tad krusteniski pār krūtīm ar lielu mezglu uz muguras un gariem galiem kā asti. Aiz galiem turēdama, Ancīte patlaban sataisās no jauna dancināt pa čigāniski savu Bidžu, kad atveras durvis un pāri kāda vīra lielajām kājām ar šmaugu lēcienu iešaujas is-

tabā balti raibs runcis. Nu ir uguns pakulās! Šņācoša švirkstoņa, Bidžus pret runci, runcis uz krēsla, no krēsla gultā, no gultas uz skapja. Bidžus nevaldāms pakaļ kaukdams, smilkstēdams, riedams, veldamies kā kamols ar visu zīda šalli un ar visu šallē ieķērušos Ancīti.

Tad Bidžus dabon negaidītu spērienu un kaukdams noglābjas pagultē, bet Ancīte kūleniski noveļas pie ienākušā varenā vīra lielajām kājām. Bet ienākušais ir pats Laukmaļu papus. Gludu, mierīgu seju, spulgām acīm skatās tai jandāliņā, bet nesaka ne vārda. Mierīgi paceļ novārtīto un saplēsto zīda drānu, noliek to gultā, mierīgi paceļ pirkstu, paskatīdamies, kur tā nerātnā meitene. Bet tā ir kā zibens kājās. Tā jau ir paķērusi savu viešņu aiz rokas: — Laukā, laukā, iesim nu laukā! — Un, iekam papus paspējis apgriezties, istaba tukša. Lai nu viņš izbaras viens pats ar Bidžu un ar Muri par viņu lielajiem nedarbiem!

Sētsvidū Anneli sagaidīja jauns pārsteigums. Tur stāvēja kāda sieva ar novazātu maizes gabalu rokā un gaidīja Laukmaļu mammu, kas kopā ar Anneles māti nāca no kūtīm, kur tās bij apskatījušas teļus un citu jaunu radību. Kad abas bij pienākušas tuvāk, sieva teica:

— Redzat, mamm, kādi jums ļaudis! Rādāt nu labu sirdi! Kas tas tāds par grēka gabalu, kas jau tik izlepis, ka met suņiem riecienus medus maizes!

—    Kādiem suņiem? — jautāja Laukmaļu mamma stingri.

—    Sim pašam Turim, — sieva rādīja uz melnu suni, kas stāvēja asti ievilcis un purnu pie zemes, it kā dziļi savas vainas apzinādamies.

—    Rādi šurp! — mamma teica, pienākdama klāt, un tūlīt, ne labi nepaskatījusies, sāka bārt suni: — Ak tu, pagāns! Tā jau ir tā maize, ko es iedevu nupat tam ciema bērnam. To viņš ir izrāvis meitenei no rokām. Vai ne tā? — viņa griezās pie Anneles un tūdaļ arī pati pa savam ieradumam atbildēja: — Kā tad, kā tad, viņš jau mums pie- klīdis čigānu suns, rauj svelošu, gluži čigāna daba, kā jau sacīt: kāds kungs, tāds kalps. Bet tu, bērniņ, nebēdā, nāc, dabūsi citu maizīti.

Un ne vārda vairāk. Paņēma aiz rokas Anneli, kura aiz kauna un vainas apziņas nejaudāja pat elpot. Grēka gabals, bargi un nikni bij teikusi sieva. Tas grēka gabals bij viņa.

Laukmaļu mamma pasauca mīļi arī pati savu meitu, vai tā negribot medus maizes.

—    Es nē! — Ancīte atteica droši un palika laukā.

«Ak, ka tā varētu es arī pateikt! Tad būtu vaļā!» Annelei izskrēja caur galvu priecīga doma, bet mute palika mēma. Viņa bij ciema bērns, bij vainīga, nedrīkstēja runāt pretī. Ar izbailēm skatījās, kā otru gabalu Laukmaļu mammas labā sirds mēroja vēl lielāku nekā pirmo. Ko nu tagad ar to darīs? Nobēdzināt to nekur vairs nevarēja, jo Ancīte bij tagad biedros. Citādi nekas neatliks: būs jāapēd par sodu pirmītējam nedarbam.

—    Nu ēd tak, tev jau medus tek lejā pa pirkstiem! — Ancīte skubināja saīgusi. Viņai kaut kas nebij pa prātam. Varbūt tā medus maize.

—    Es nevaru, — Annele stomījās.

—    Kāpēc tu nevari?

—    Negribu.

—    Tad tu ar esi atēdusies medus tāpat kā es. Dod šurp to maizi!

—    Ko tu ar to darīsi?

—    Atdošu Turim! Sē, sē, sē, Turi! — viņa skrēja, sesinādama suni, kas tecēja līdzās, kāri tai uz rokām skatīdamies. Viņa laidās prom no ļaužu acīm — uz dārza iekšieni.

—    Vai, Ancīt, kad atkal atdos Turim, tad mēs būsim grēka gabali. Sieva tā teica.

—    Nu lai viņa teic! Ies klausīties, ko visas sievas kūko! — Ancīte, galvu atmetusi, teica tik lielmanīgi, it kā to būtu sacījusi pati Laukmaļu mamma.

—    Bet Turis nemaz nav vainīgs. Tā jau ir mana maize. Es viņu noliku uz sētu. Es jau esu tas grēka gabals, — Annele atzinās.

Bet Ancīte to nemaz neieskatīja par kaut ko sevišķu:

—     Ak tā bij tava maize? Mamma iedeva, bet tu negribeji! Nu, kad to Turis pievāca, tad viņam šitā ar jāpievāc!

Tad tā salauzīja maizi mazos gabaliņos un piedāvāja Turim. Bet Turis apošņāja maizi, kaunīgi pagrozīja galvu un gribēja nolīst prom.

—    Turi! — Ancīte draudoši piesita kāju. — Vai ņemsi?

Turis neņēma.

—    Tā! Arī čigānu suns atēdies medu. Un mamma tik grib, lai mēs ēdam.

—    Bet pagaidi, Turi, tā vis nebūs, — Ancīte draudēja, — ja tu neņemsi, atdošu Bidžum, atdošu citiem suņiem. Su, su, su, Bidžu, Remi, Pluska! Se maize! — meitene sauca, kaut kur tālumā skatīdamās un iedomātos suņus aicinādama.

Tas ķērās Turim pie goda. Citam sunim savu piesolīto daļu atdot — to nevarēja. Nē, nē! Ja jau jārij, tad labāk norīs pats. Zaļganajās acīs iedegās kāre. Bet Ancīte tūlīt vis nedeva, bet krietni vēl sakairi- nāja suni, kamēr tas pats lēkādams un riedams atprasīja kumosu pa kumosam, skaļiem rējieniem apkārtni apdraudēdams, sak: «Mans, mans! Uzdrošinieties tik iekārot to, kas mans!»

Kad maize bij novietota suņa vēderā, ciemošanās Laukmaļos palika gluži jauka. Iekšā tagad dzīvoja lielie, un tādēļ meitenes labāk maisījās pa āru. Ancīte izvadāja savu viešņu pa visām augšienēm, pa visiem paspārņu kaktiem, kur bij viņai iemīļotas rotaļu vietas, izrunājās par savām un ievērojamāko Laukmaļu ļaužu gaitām, meitenes izskatījās pa visiem lūkiem, no kurienes varēja labāk un tālāk pārredzēt dārzus un pļavas, viņas drīkstēja ieiet pa visām durvīm, jo Ancīte slēdza un aizslēdza kā pati saimniece. Annele iepazinās ar jaunu pasauli, viņai patikās klausīties māsīcas stāstā, jo viņai bij citādi — jocīgi vārdi un izteikšana, viņai bij tādi Laukmaļu vārdi, kādus nedzirdēja Avotos. Tā nemanot ēnas palika garas, un jaukās spēles un runas nepatīkami iztraucēja mātes balss: — Nāc nu, bērns, saule jau pie meža, jāsteidzas mājā!

Ai, bēdas, bēdas! Te jau viņa atkal bij, tā mājās steigšanās!

Bet vēl jau nu ne, vēl bij jāsalasa ogas ciema kukulim, vēl jāpaēd palaunags. Laukmaļu mamma sauca iekšā.

«Nu gan Ancītei izies slikti, kad mamma būs redzējusi saplosīto zīda lakatu,» Annele domāja bažās par jauno draudzeni.

Bet, lai gan Laukmaļu mammai, acis uzmetušai — ko viņa arī darīja —, vajadzēja redzēt, kas noticis ar šalli, jo papus to tāpat bij uzmetis uz gultu, kā pacēlis, viņa nelikās tā zinot. Viņa izpurināja skaisto drānu, salocīja to kārtīgi un ar visu lakatu kaudzi aiznesa steigšus uz klēti. Ka Ancīte nedabūs ne bāriena, ne arī kādas citas tirdīšanas, tas bij skaidri redzams.

Laukmaļu mamma pavadīja viešņu līdz vārtiem, bet Ancīte skrēja vēl lielu gabalu līdz, pa ežu, gar rudziem rudzupuķes un kokāļus plūk dama un Anneles pušķī likdama.

—    Ej nu atpakaļ, bērniņ, nāk jau mežs, — teica Anneles māte.

—    Lai nāk! Man nav bail. Es varu izskriet visam mežam cauri, — Ancīte lielījās, bet tad uzreiz paskatījās ciešāk uz mežu, aprāva soļus, padeva ātri roku un tad laida atpakaļ, nemaz vairs neatskatīdamās. It kā ciemiņi nemaz vairs nebūtu bijuši.

Bet Annelei katra vārda galā vēl bij «Ancīte» un «Ancīte». Tik pilna viņa bij no jaunā ciema un no šīs dienas piedzīvojumiem, ka par to vien runāja. Kad mātes atbildes nāca visai trūcīgas, viņa domās vēl staigāja pa Laukmalēm. Bet viena doma paspruka skaļa:

—    Kāpēc man nav tā kā Ancītei?

—    Kas tas ir, kā tev nav? — jautāja māte.

—    Nu tā, visa kā, — atbildēja meitene.

—    Ancītei ir liela vaļa, tev tādas nevar būt, — māte teica kā norādama.

—    Nevar būt, nevar būt! — meitene atbalsoja, un viņai likās, ka aiz tā «nevar būt» nostājās kaut kas smags. Bet tagad nebij laika par to domāt. Mežs nāca pretī ar vakara vēsmām un saldām, saldām smaržām. Kad viņas gāja garām kādai avotainai vietai, kur lielos pulkos baltoja varenā smaržu izplatītāja, ķekaroti ziedainā vībotne uz augstiem, trausliem kātiem, Annele palika stāvot, pievilka krūtis pilnas gaisa kā plēšas.

—    Māt, skaties, skaties!

—    Kas tur ir?

—    Lūk, kāda man vaļa! Kāda man liela vaļa! Tāpat kā Ancītei. — Un bungoja abām dūrēm savu krūti.

—    Kur tev ir tā vaļa?

—    Smaržo, smaržo! — meitene čukstēja, aizgrābti dvašodama, it kā gribētu izdzert visu mežu.

—    Jocīgs bērns! — māte smaidīja un papurināja galvu. — Kas šim tā par vaļu!

ANUS

Ja Kaminskene ir liela sieva Avotos, tad Aņus ir vēl lielāka. Un daudz, daudz vecāka. Bez šaubām. Tik veca, ka neviens nevar izskaitīt viņas gadus. Annele par to ir apjautājusies ir šim, ir tam. Bet kas to zina pateikt? Tik atsaka: Aņus dzīvojot jau šais mājās no mūžības. Bet mūžība? Kur tai gan sākums, kur tai gals? Tālu būtu, ko staigāt, līdz tos atrastu. Bet Annelei kājas vēl mazas.

Varbūt Aņus ir tikpat veca kā zeme vai putekļi uz lielā baznīcas ceļa, kad ilgi nav lijis lietus. Jo viņa ir tikpat pelēka kā tie. Pelēki ir viņas platie, krokotie brunči, pelēks viņas puskažociņš, pelēks tur-

ciski apsietais lakats, pelēkas lielās acis čokuraini grumbainajā sejā. Un viņas guļas vieta pie pašām durvīm ir no visām vietām pati pelēkākā.

Bet, kad pienāk svētki, tad lai paskatās uz šo Aņus vietu. Lai paskatās un iepleš acis! Tad ir no klēts atnesti slēžu palagi un lieli spilveni izrakstītiem galiem, un segas: zili dzelteni melna ziemsvētkos, zaļi sarkana lieldienās, zeltaini lillā vasarsvētkos, bet Jāņos tāda sīkrozīšu simtgadene, ka ir acis apžib. Tad lai nāk katrs un brīnās:

redz, kas tai Aņui par mantām! Tās gan nākšot meitai pūrā! Bet, kas tā saka, tam Aņus nikni atcērt: «Ko, vai es jau guļu zārkā, ka tu manu mantu dali? Vai tev skauž mana vieta pasaulē? Vai es tavu kapu aizmiršu?» Un tā tālāk. Tādas runas dēļ ļaudis saka, ka Aņus esot gan bagāta, bet glabājot savu mantu kā pūķis.

Vēl trīs lietas ir Aņui, kādu nav nevienai citai sievai. Tās ir: boze, pīpe un kurvis. Boze ir no baltmizota kadiķu koka ar krietnu knaģi galā un tik gara, ka tā iet viņas nesējai līdz padusei; pīpe ir brūns, nokvēpis kaļķītis un turas arvien Aņus mutes kaktā, ja tai pašlaik nav lielo runāšanu vai bāršanās; mazas runāšanas dēļ Aņus to no zobiem laukā neņem; un kurvis ir smalku klūdziņu pinuma, ar strīpotu vāku un rokturi; kurvis ir kungu kārtas, un Aņus saka, ka to esot reiz nēsājušas smalkas rokas.

Tikai ar šīm trim lietām Aņus ir tāda, kādai viņai vajaga būt. Nav nemaz iedomājams, ka varētu būt vēl cita tāda veca, gara sieva, kura uzdrīkstētos sevi saukties par Aņu. Ja tāda būtu un viņas abas ar īsto Aņu sastaptos mežā vai laukā, tad būtu tāda kaušanās ar garajām bozēm, kamēr viena no viņām paliktu par pelnu kopiņu, bet otra aizietu stāva, taisna un gudra kā Zālamans. Un tā būtu tad tā īstā Avotu Aņus.

Aņus mūžam daudzinātais vārds ir — muiža. Bet Aņus muiža ir tāda: dārzs pie dārza, pagalms pie pagalma, māja pie mājas. Lielkungam sava, muižkungam sava, kučieriem, sulaiņiem un citiem kalpiem sava.

Un suņiem sava. Bet, ja suņu māja jau ir kā pils pret katru zemnieku māju un kaut tā arī būtu ar kārniņu jumtu, tad var iedomāties, kādas muižā tās cilvēku mājas! Tur nedzīvo vis divdesmit cilvēku vienā istabā kā Avotos, bet vienam cilvēkam ir divdesmit istabu. Lielkunga istabas neviens vēl nav izskaitījis, bet to gan var domāt, cik viņu, kad jau muižkungam katrai darišanai sava istaba: ēšanai sava, dzeršanai sava, gulēšanai, pīpes smēķēšanai un kāršu sišanai sava. Un tad to kalpu — to ir tāds biezums, ka ne ar pirkstu pamaisīt! Lielo kalpu un mazo kalpu. Lielie visi lielkungam, bet mazie atkal lielajiem kalpiem. Sulaiņiem rokaspuiši, un spīzmanēm* rokasmeitas. Kad lielskungs pavēl kučierim braukt, tad kučieris atkal pavēl mazajiem kalpiem un tie saskrej savās vietās. Viens sukā zirgus, otrs jūdz, trešais mazgā karieti, ceturtais — kāpšļus, piektais sien kučierim jostas, un sestais tik ir dara kā pasniedz grožus un pātagu. Bet, kad iznāk pats lielskungs ar lielmāti, tad aiz kalpu biezuma pat Aņus tos dažreiz dabūn saredzēt kā aiz miglas, jo, kad jāskatās lielkungi, tad arī viņa tikai ir «viens prasts cilvēks». Labi, ka vēl kuru dienu pamana pa acu galam to sulaini, kas pa trim istabām nes lielmātes zilās zīda kleitas asti. Lielmātes zīda kleita aiztek kā ūdens, bet viņa pati reti rādās ļaužu acīm. Bet, kad rādās, ir žēlīga. Tāda ir muižas lielmāte.

Vakarā, kad sāk kūpēt skursteņi, Aņus kurvis, kas stāvējis viņas gultā cieši aizvāzts, atver savu noslēpumu. Ar devigu roku Aņus pazūd drīz vienā kaktā, drīz otrā. Tanī pašauj «buļānu» (buljona) kaulu, tam «apaļtina» (apelsīna) mizu, tam gaiļa galvu ar kājām. Tad atjož melni pinkainais Citrons ostīdams un riedams. Un kukņā no Aņus ugunskāša izplūst tāda lielmanīga smaka, kas piepūš mājas ļaudīm nāsis un visiem stāsta: cepetis.

Tikai Annele vairās muižas kukuļu cik spēdama. No tā laika, kamēr viņai ar asarām acīs bij jānorij tāda briesmīga «apaļtina» miza, viņa zina: tas, kas derīgs muižas ļaudīm, ir nebaudāms māju ļaudīm.

Ir vēl viens Avotos nejauks par muižas devastiem. Tas ir puiša Ingus. Kad ienāk durvis, pakausi atmetis, paosta, ir sarauc degunu: muižas smaka! Un laiž dusmās cepuri, lai skrien, kurā kaktā grib. Un, ja Aņus tuvumā, bāršanās uz līdzenas vietas. Jo tie divi Avotu varenie nekad viens otram ceļa negriež.

—    Muižas smaka! Vai tu re! Vai tu, balmute, sevi nevarētu pievaldīt? Ko tev tā muiža dara? Ja nebūtu muižas galvas, vai tad ar būtu kas tavam muļķa vēderam? Prasi!

Tā Aņus. Bet Ingus pretī:

—    Ko? Vai man muiža ko dod? Es dodu muižai. Ja nebūtu manu veselo locekļu, tad tu redzētu, kas paliktu no tavas muižas! Oho! Ne muiža man dod maizi, es dodu muižai maizi.

Tā Ingus runā un rūc vēl ilgi, putru strēbdams, kājas noaudams un pastalas pa roku galam aizmēzdams: — Muiža, muiža! Ko man tā tava muiža!

Aņus viņam par tādām pretestības runām sola grēku un dieva sodību. Aņus īstais laiks ir vakaros. Tad viņa sēd savā gultā, kājas uz ķeblīša pūtinādama, ar bozi blakus, pakšķina dūmus un runā par visiem skaļāk un par visiem gudrāk. Visupirms muižas lietas: vai lielkungi mājā vai aizbraukuši; kur aizbraukuši; kādās darīšanās braukuši; ar kādu karieti; cik suņu, cik piķieru līdz; cik vārdu žēlīgi par katru runāts; kādas kuntesēm kleitas un kāda lielmātei — par visu to Aņui ir vissīkākās ziņas. Ja lielkungu mājās nav, valodas par muižu ātri izbeidzas. Tad ņem priekšā pagasta notikumus, jo Aņus visas ārlietas* labi pārvalda. Un, kā viņa par katru noteic, tā paliek. Ko var viņai pateikt pretī Anneles māte, jauna sieva, kurai tik pienākas ausīties un krāt prātu un saprašanu, kas vird no Aņus kā no gudrības akas? Ko var zināt meitas ar saviem «kaķa mūžiem»*? Lai pamēģina tik «brūķēt muti», gan dabūs simtu pret vienu!

Kad kāds netīši vai tīši aizkaitina Aņu, tad viņas acis iedegas kā ogles un viņa krata gaisā savu garo nūju. Sevišķi barga tā ir pret meitām. Ne tās prot izcept labu maizi, ne noberzt tīrus galdus un solus, ne izvelēt baltus kreklus. Ne tām izšūdinātu krietnu brunču, ne tādu izrakstītu priekšautu, cimdu un zeķu, kas darītu meitām godu.

Ne tām ir kāds tikums, ne ari tās prot to pašu mazumu tā sargāt, kā pienākas.

Labi, ka vēl ir viena meita pasaulē, kas glābj pagasta godu. Un tā nav nekas cits kā Aņus pašas miesīgā meita Trīne.

Trīne nav redzēta Avotos. Viņa dzīvo pagasta otrā galā, kur viss pagasts no viņas spīd un laistās. Kad viņa vēl dabūs reiz mātes sakrāto pūru, tad tā būs pirmā meita pagastā. Pagaidām viņa dzīvo un krāj pati savu slavu un savu godu, un sargā savu meitas kroni, kā to darījusi Aņus savos garajos meitas gados.

Un kā gan trūkst Aņus meitai? It nekā! Viņai ir papēžu kurpes un tulētas* jakas, un strīpoti brunči, viņai ir tādas plores* kā katrai freilenei. Ik dienas viņa staigā tādā rotā, kas spīd un laistās.

Kad Aņus sāk slavēt savu Trini, tad sievas un meitas pa kaktiem sāk sačukstēties un skaust. Lai viņas skauž! Lai parāda, kur vēl ir otra tāda! Tik izvedīga un tikusi darbos. Un uz puišiem ne aci! Lai rauga kāds piešaut Aņus Trīnei nagus, tad redzēs, kā tie noskries!

Ai, meita, meita, varenā Aņus meita, ka to reiz dabūtu arī redzēt Annele!

Un pienāk diena, kad viņa dabon to redzēt.

Ir jauka pavasara svētdiena, un Aņus sēd mierīgās pārdomās savā gultā ar bozi un pīpi, kad piepeši atsprāgst durvis un ieskrien drukna, apaļa meita zili sarkaniem vaigiem un nokrīt Aņui pie rokām.

Aņus nobīstas. Izrauj tai savu roku un izrauj arī pīpi no mutes. Nesaka labdienu, bet tūlīt uzsauc:

—    Trīne! Kādās darīšanās tu nāc?

Bargi viņa jautā un paskatās baltām acīm.

Bet svešā nokrīt tai pie kājām un pūš skaļām elsām un gaužām asarām.

Aņus uzlec kājās un sakampj savu bozi.

—    Trīne, tu nenāc labās darīšanās! — viņa sauc, vēl arvien it kā draudēdama, un, kad meita nerimstas, viņa sakampj to aiz rokas, čukst: — Neāksties! Lai nedzird ļaudis. Nāc līdz uz klēti!

Kad viņas pazūd pa durvīm, Annele redz, ka Trīnei viena pastala nošķiebušies un šļūc no papēža.

Annele visu to redz un paliek kā sālsstabs.

Vai tā bij Aņus Trīne? Vai tā bij tā meita, kas gāja slavā un godībā? Vai tad tā ir tāda — zili sarkaniem vaigiem, noraudātām acīm? Nodriskātiem brunčiem un nošķiebtām pastalām? Nē, nē, nē, to nevarēja ticēt!

Trīne tak staigāja daiļa kā princese: izrakstītos priekšautos, izšūdinātos brunčos un tai plorē, kas lidinājās pa gaisu kā spārni.

Bet tomēr bij jātic.

Kad Annele bij izskraidījusi celiņus, uzreiz gadījās tai pretī Aņus ar svešo meitu, ka tikko paspēja no kājām pabēgt. Aņus izskatījās kā pērkona vakars. Trīcēja viņas garās kājas un baltā boze, uzsizdamās uz ceļu. Trīne arvien vēl klusi elsa. Viņas deguns pilēja. Garš villaines stūris putināja zemi.

Trīne laikam bij nodarījusi lielus nedarbus, ka māte viņu tā bāra. Un tas tagad bij skaidrs: lai nu kas bij visu meitu kronis, Aņus Trīne tā vairs nebij. Bet vai viņa kad kādreiz tāda bij bijusi, kā Aņus viņu slavēja? Par to vajadzēja pamatīgi pārdomāt.

ZILIE BRĪNUMI

Ik rītus aiziet vecā Aņus bodra* un taisna ar savu garo bozi, lok- tura* kurvi un pīpi mutes kaktā. Aiziet kā pelēka ēna caur meža zaļo svaigumu uz muižu, kur tai starp citām svarīgām darīšanām ir jānoplūc cāļi lielkunga galdam. Un, ja zina, ka lielkungi tik ir ēd kā cāļu cepeti ar baltmaizi, tad var katrs viegli noskārst, kāds stāvoklis Aņui ir muižā. Pret vakaru viņa nāk mājās smaga no darbošanām, smaga no muižas labumiem, kas noguldīti kurvī, un smaga no jaunām ziņām.

Sevišķi šoruden, kur muižā gatavojās notikt lielas lietas, Aņus mutē visi klausījās kā bībelē. Aņus arī neslēpj nekā. Lai nāk visi un klausās. Lai nes pa pagastu. Lūk, kādas ir tās lietas.

Jaunais lielskungs ved savu jauno lielmāti rādīt tai tēva muižu. Ar jaunajiem lielkungiem brauc arī vecie. Viņi ir jau ceļā. Viņi brauc no tālām zemēm dienām un naktīm; viņi brauc pa ūdeņiem un pa zemes ceļiem; viņi brauc ar dzelzs zirgiem un ar ugunīgiem ratiem.

Ir jau apziņots viss pagasts, lai nāk tos sagaidīt.

Ir jau atskrējuši no citām muižām foreiteri* un piķieri* ar desmit jājamiem zirgiem un divdesmit suņiem.

Ir jau atvestas no māju mājām visas jumtu trepes, lai varētu celt goda vārtus un pušķot palodēs* līdz jumtu korēm.

Ir jau apziņots visa pagasta sievām iet pa mežiem plūkt mētras un nest uz muižu.

Ir jau atdzīti vērši un barojamie lopi nezin cik, un ir izveltas no brūža divpadsmit mucas alus. Saimniekiem dos ēst pils priekšā zem ļovenēm* ar mēru, bet kalpiem dos tikai dzert apakšā pie brūža, bet par to — cik tik ieiet.

Ir jau atnākuši divdesmit tauru pūtēji un ielaisti lauka šķūnī.

Ir jau atbraukušas divas spīzmanes ar piecām jumpravām.

Ir jau atskrējis viens uguns skunstnieks*, kas laidīs gaisā uguns- vēmējus pūķus, šņācošas čūskas un zvaigznes kā sudmalu ratus un izpūstos lukturos sadegs zilas, zaļas un sarkanas ugunis, kas degs kā liesma un nekad nesadegs.

Ir vel daudz, daudz citas lietas, kuras pat gudrā Aņus mēle nevar izteikt, ne izstāstīt. Ar vārdu sakot: muižā būs redzami visi zilie brīnumi.

«Zilie brīnumi!» domā Annele. Kādi gan tie būs? Vai tik lieli, kā kad atvērtos debesis? Vai tādi kā sapnī, kad nes uz spārniem augstu, augstu, līdz aizraujas elpa un jāaiztaisa acis aiz bailēm, lai nebūtu vairs jāskatās? Ai. jā! Kas viņus dabūs redzēt, tos brīnumus! Visi taisās kā uz kāzām, bet par Anneli neviens ne miņā.

Lielā diena nāk un pienāk. No palaunaga jau atlaiž visus ļaudis, lai pošas un ģērbjas. Arī Aņus ap to laiku pārskrej plēsumis apraut baznīcas drānas. Un ierauga Anneli, kas vēl pelēka staipās ap vienu un ap otru skumjām, gaidu pilnām acīm.

— Ko tā meitene? Kāpēc vēl neposta? — Aņus uzprasa bargi mājniekiem.

Par meiteni neviens nav domājis. Tur bērnam neesot vietas.

Par to Aņus noskaišas zvērodama.

Kā — nav vietas? Kad jau iet kropļi un tizli, un tādi veci āži, kas ar vienu kāju kapā! — To Aņus mērķē uz Jurīša vectēvu, kas nupat aizdipina uz muižas pusi pusteciņu sīkiem solīšiem, nemaz zinis nelikdamies, ka viņš būtu tas āzis. Jā, un, kad ejot kropļi un tizli, tad lai neietu bērns, kas dabūs tur redzēt tādus brīnumus par piemiņu visam mūžam! Tādas lietas tik nāk dzīvē priekšā vienreiz, un tas būtu kauns un grēks, ja palaistu tās kāds garām neredzējis. Jāiet, jāiet, tur nekas nelīdz. Viņa jau pati paņemtu bērnu līdz, bet viņai jābūt tur, kur lielkungi. Katrs var iedomāties, kādas viņai šodien darīšanas, kur visa muiža kājās, viss pagasts.

Kad Aņus ko noņēmusies, viņa to arī izdara. — Ne tikai vien pierunā Anneles māti laist meiteni uz muižu, viņa dabū arī vēl notvert vienu no māju ļaudīm, kas nav vēl aizskrējis. Tā ir Luze, kas aizkavējusies ar mājas kopu. Luze ir pirmā gada meita Avotos, un viņai pienākas to darīt, ko tai liek.

Ja jau palaikam bij parasts paklausīt Aņus noteikšanai, tad vēl jo vairāk šodien, kur viņa — kā muižas cilvēks — bij visu to lielo brīnumu līdzlēmēja un līdzvēlētāja. Tā arī Luze, kaut arī kurnēdama, uzņēmās rūpēties par meiteni.

Anneli nu berza, mazgāja, posa pa kaklu pa galvu, bet matu pinumu pārsukāja to pašu rītējo, jo Luze nebij ar mieru gaidīt, kamēr «to mežu izmēzīšot par jaunu». Luze stāvēja jau pilnīgi saposusies pie durvīm, nepakustināja pie Anneles uzpošanas ne pirksta, arī nesmaidīja. Varēja redzēt, labs prāts tai nebij. Viņa gribēja būt ļoti labināma un tencināma par to, ka tā stāv un gaida Anneli, kad visi citi jau nokupējuši kā migla.

Tā nebij vis ne mātes, ne māsas Liziņas roka, kas rāva Anneli pusaulēkšus pa saknēm un zariem, lai panāktu citus. Lai gan viņas abas skrēja, ko jaudāja, Luze vēl meiteni pastāvīgi purināja: — Velcies ātrāk, velcies ātrāk! — Tas Annelei krimta sirdī. Pirmkārt, viņa nekad nevilkās, bet laidās spārnos; otrkārt, Luzes nelabais prāts viņu dziļi ievainoja. Ja tā dara labu, tad labāk lai nemaz nedara.

Ar tādu steigšanos nemaz nedabūja pabūt mežā ar jaukām domām tādā neparastā laikā, kad ēnas auga augumā un noslēpumaina tumsa stāvēja ceļam priekšā kā mākonis. Vēl nebij pārgājusi pirmā sirdspukstēšana, kad jau bij mežam cauri. Citus mājniekus panāca tikai pie muižas, jo tie bij rikšojuši ne mazāk ātri.

Pa visiem vārtiem plūda muižā ļaudis un sacirtās kā saskrējušies zirgi, pēkšņi apturēti. Kur nu?

Pils priekšā bij milzīgs apaļums, kurā auga puķes un koki, visapkārt tecēja grantētas celītes. No celītēm nost nedrīkstēja paspert kāju. Tā noteica pie ieejas vīri ar zaļām zīmēm pie cepurēm.

Ļaudis spiedās ap rondeli* kā ritenī un staipīja kaklus pēc zilajiem brīnumiem. Tādi cilvēki kā Annele nobadījās gar sieviešu platajiem brunčiem un vīru vamžu stērbelēm un neredzēja nekā.

—    Klausaties! Kad tad jūs reiz sāksit! — sauca uzraugiem ļaudis.

—    Tūlīt būs luminācija*! — šie atsaucās.

—    Luminācija, luminācija! Nu būs gaišs kā diena! — ļaudis priecājās. Vīri ar zaļajām cepuru zīmēm skraidīja pa krūmiem un aizdedzināja tievas svecītes krāsainos papīra pūslīšos. Melnajā ēnu biezoknī atzaigoja zilzaļsarkani gaišumiņi. Koki un krūmi atmirgoja austošā un nekad neataustošā kvēlumā. Ļaužu bars viļņoja pa viņu kā vietumis aizsprostota, vietumis palaista straume turp un atpakaļ. Bet, kad vairāk nekā nerādīja, tūlīt sāka kurnēt.

Kur uguns skunstnieks? Kur pūķi un čūskas? — jautāja ļaudis.

—    Tūlīt, tūlīt! — solīja vīri ar zaļajām zīmēm.

Un tur jau viņi nāca.

S-š-š! Uzšāvās viena briesmone no paša tumšākā parka stūra pāri ļaužu galvām.

Pūķis, pūķis! Čūska!

—    Bīstaties! Viņa spļauj ugunis! — biedināja uzraugi.

Ļaudis bega, kliegdami un pie zemes plakdami.

Krak-krak-krak! — izsprāga gaisā. Nolija dažas krāsainas pārsli-

ņas.

—    Gaidat nu! Tas tik bij sākums!

Ļaudis gaidīja uz augšu paplestām mutēm.

Bet nekas tālāk nenāca.

Gaidīja ilgi.

Kas tur bij? Kāpēc sola un nekā nerāda? — tincināja uzraugus, kas skrēja nosvīduši.

Uguns skunstes* neejot vairāk vaļā. Skunstnieks teicis, ka viņas nepanesot šitādas debesis. Uzraugi beidzot paskaidroja nolaidušies.

Ļaudis paskatījās uz augšu. Ko šis tur dzied! Debesis tādas kā arvien.

Bet Annelei likās, ka tā vis nav. Debesis bij zilpelēkas, dīvaini zemas un tuvas. Jocīgas!

Kur nu bij tie zilie brīnumi? Varbūt ap pils ļovenēm, kur bij gaišākās ugunis? Tur pastarpām skaļi uzdziedāja. Bet uzraugi tur tuvumā nelaida ļaudis: tur tik esot lielkungi, vāckungi un priekšnieki.

Annele arī nekur nevarēja paieties nost no Luzes, kura to turēja pie sevis kā piesietu. Katram, kas Luži aicināja pakustēties vai tālāk apskatīties apkārt, viņa nikni atcirta: — Kur tad ar to gnīdas skuķi! Es jau pie tā esmu piesieta kā krievs pie sīpolu vezuma.

Un viņai tad atbildēja: — Nav jau, nav nekāda reize ar mazu bērnu tādā burzmā!

Ak, cik vainīga un grēcīga tad jutās Annele, to dzirdēdama! Gribējās vai zeme ielīst.

Kaut kur saka pūst taures.

—    Nu nāks līksmība! — ļaudis priecājās.

Un nāca arī līksmība. No pils ļovenēm noskrēja kāda tāda — ne bērns, ne liels cilvēks — un virpuļoja, griezdamās pa celītēm, šurp pie ļaudīm. Viņa lēca plānās kraķu kurpītēs kā uz stabiņiem. Plecos tai bij melna zīda salube*, bet galvā sarkans, mazs, pasmakrē* sasiets zīdautiņš, kura stūri slējās pakausī kā radziņi. Viņa izrāva no pūļa drīz vienu puisi, drīz otru:

—    Tancen, tancen!

Kad puiši negribēja ar vācmeitu iet, viņa parādīja tiem mēli.

Tā bij pavisam ēverģēlīga meita.

Nu viņa pieskreja kā zibens kādam jaunam puišam un iešāva tam ar trim pirkstiem krūtis. Puisis no nejaušā grūdiena iekrita pāri drāts žogam puķēs, bet viņa aizdrāza smiedamās un svilpodama.

Dullā jumprava! — ļaudis to sauca, bet smējās.

Uz viņu vien tik skatījās. Te viņa bij prom, te atpakaļ. Kā bezdelīga. Sarkanais cekuls griezās pa ļaužu vidu. Smiekli plūda viņai līdz kā skaļš vilnis. Visi kakli stiepās tai pakaļ.

—    Veg, veg! Tancen!

Jau no tālienes bij dzirdams, ka tā nāca atkal šurp.

Iznira no pūļa, cēli izliektu vienu roku paceltu pār galvu, bet ar otru — vai, dieviņ! — ar otru tā turēja Jurīša vectēvu dancinādama un trallinādama. Un Jurīša vectēvs arī tāpat klanījās, svaidīja kājas un piesmacis dziedāja. Cepure viņam bij nokritusi, veste vaļā; nāca redzama krūts gariem, baltiem matiem. No kurienes viņa to bij izrāvusi!

Vai, cik nelāgi!

Annele nobijās un noslēpa acis.

—    Kas kaiš Jurīša vectēvam? — izbijusies jautāja.

—    Kas šim kaitēs! Sameties kā mika! — visi smējās. Annelei smiekli nenāca. Viņai bij žēl vectēva.

Pils jumprava apsitināja vecīti pāris reizes sev apkārt un nolaida no rokas. Tā viņš paklupa, palika guļot, elsa un krekšķināja. Kas viņai daļas! Viņas acis šaudījās uz Anneles pusi.

Vai! Ka tik nu neierauga mani! — baidījās Annele un slēpās cik spēdama aiz Luzes.

Bet bij jau ieraudzīta. Jumprava nāca kā vējš taisni uz meiteni, satvēra to aiz rokas un vilka priekšā:

—    Du, Gor, komm mit, Gor!

Un tagad Luze tūlīt palaida vaļā Anneli un raidīja: — Ej nu, ej! — Visi citi tāpat: — Ej, ej nu!

Neviens Anneli neaizturēja un neglāba.

Pati gan viņa spirinājās visām varēm prom no jumpravas, bet viņas spēki bij par daudz niecīgi; viņai beidzot vajadzēja dancot līdz sarkancekulainajai meitai, tāpat kā bij dancojis tai līdz Jurīša vectēvs.

Viņu ierāva pašās spožākās ugunīs un pie kāda tukša galda pils priekšā. Tas bij piekrauts šķīvjiem, glāzēm un ēdienu atliekām. Svešā jaunava piegrūda tai glāzi brūna šķidruma pie lūpām: — Trinkl

Annele iekampa mazu muti. Sūrs kā tabaks, bet bij jārij. Kur lai liek! Jumprava skatījās un gaidīja, kamēr kludziens pārkāpa pār rīkles galu kā pār kalnu. Annele nokratījās kā drudzī. Tad noslēdza lūpas un saturēja ar roku: vairāk nē!

Bet jumprava tik vidželēja gar galdu.

Tur paķēra desas struņķi, tur gaļas gabalu, tur maizi, salika visu uz šķīvja Annelei priekšā: — īss!

Pati tad aizšāvās pa ļovenēm pilī.

Annele stāvēja stīva kā miets, nolaistām rokām. Needīs, lai vai sit nost, neēdīs! Zināja jau tagad tos muižas devastus.

Bet prom kustēt arī nekustēja. Vajadzēja kaut ko izzināt: kas šite bij? Vai sapņi, vai spoki? Vai zilie brīnumi?

Pa dārza ēnām murdēja ļaudis, no brūža — lejā — nāca bļāvieni, tur pļerkšķēja taures, pilslogi bij vienās ugunīs; arī no turienes skanēja smiekli un mūzika. Bet debesis! Kad uz debesīm paskatījās, palika pavisam baigi. Debesis bij kā uz muti apvāzts zilpelēks katla dibens. Nē, tā vairs nebij tā pasaule, kas bij kļuvusi mīļa un mīļāka ik no katra rīta. Se, muižā, pasaule bij pavisam citāda.

Annele pakustināja pirkstus. Lunkani gan! Asinis tomēr tecēja. Viņa pasitās nost no galda. Varēja kustēt. Bet, tikko pasitās, kad jau bij krūtīs ar melno vācieti. Tā turēja viņai priekšā pilnu sauju sarkanas cukurmaizes:

—    Dal Kuchen! īss!

—    Nē! — Annele paplēta muti. Bet nedabūja to vairs aiztaisīt, kad tā piešķīda pilna līdz lūpām pūpediski šķidras cukurmaizes, saldas un lipīgas kā līme.

Tas velti. To Annele neris.

—    Nē-ē! — viņa kliedz un atpleš muti vēl platāku, atpleš to, cik jaudā, un spļauj visu laukā — kārpīdama, slaucīdama, berzēdama, purinādama lūpas un vaigus — līdz pēdējai kripatai.

Prom! Visu prom! Nost! Lai ne miltiņa nepielīp!

Izspļaut! Visu izspļaut! Ne tikvien to lipīgo saldumu, arī tās bļaus- tīgās taures, to zili melno debesi, to piemētāto galdu, to sarkance- kulaino meitu ar visu viņas muižu un viņas cukurmaizi!

Nekā, neka Annelei nevajaga no tādas muižas. Tik spītīga viņa ir.

Divas niknas, melnas acis iedur kā dzeloņi Anneles acīs. Un viena roka sagrābj to kā dzelzīs un sažņaudz un sapurina tā, ka visas pils ugunis danco Annelei apkārt.

Lai viņa purina! Bet sarkanā cukurmaize guļ smiltīs un ir pagalam. To viņa neēdīs!

—    Du, Gor! Stockdummes Bauerngor, du! Bauerngor, du! — vāc- meita nikni baras un grūž, purina un grūž Anneli. Sviež viņu, lai klūp.

Bet Annele neklūp vis. Sasitas pretī ar visu spēku, izraujas vācietes rokām un ir brīva. Brīva! Atdabujusi kāju lunkanību, ieslīd tumsā kā sikspārnis.

—    Gor. Stock. Bauer. Dummes. Gor. Stock. Bauer. Dummes, — Annele skrej un skaita, skrej un skaita, elsas rīdama.

Kas tie par vārdiem, viņa nesaprot. Bet labs prāts viņos nav. Tikpat maz laba prāta kā Luzes «gnīdas skuķī».

Ugunis nodzisušās. Parks, mežs un debesis ietinušies biezā tumsā. Bet Annele tik dodas tālāk. Kaut kur.

Tad to kāds satver aiz rokas. Sveša balss sauc:

—    Surp, Luze, šurp! Te jau ir tā tava meitene!

Piesteidzas abas Avotu lielās meitas. Laiks iet mājās. Visi sāk aizplūst.

Luze ir tikpat nikna pret Anneli kā visu šo vakaru. Bar un tricina bērnu.

Kur šī vazājoties? Nevarot sameklēt! Vai visu mūžu būšot sust pa tiem krūmiem? Rīt arī vēl esot jādzīvo.

—    Kas te gan vainīgs kā tu pati! Ko tu viņu dzini ar to vācieteni? Ņem nu vien bērnu plecos — un iesim, — saka Karlīne.

To nu gan Luze nedarīs. Ne par kādu naudu viņa nestieps tādu «pelu maišeli».

Annele nemaz vairs negrib dzirdēt, ko vēl teiks Luze, viņa jut, ka Karlīne tagad viņas aizstāvis.

Izraujas Luzei un pieglaužas cieši, cieši lielajai meitai.

Karlīne arī vairs nerunā. Paceļ Anneli savās stiprajās rokās un piespiež sev cieši klāt.

Luze ar Karlīni ir lielajā. Luze gribējusi iet dejot, bet Karlīne ne; un, kad Karlīne ne, tad arī Luze ne, un tā viņas ir ļaunas. Bet Annelei tas nāk par labu.

Annele iespiež galvu kā ligzdiņā Karlīnes matos un iet ar Karlīnes kājām. Bet tumsa spiežas virsū ar saldu smagumu un smacē domas. Tikai visapkārt dim aizejošu soļu dipināšana, un viņai liekas, ka visi šie soļi būtu nemierā ar zilajiem brīnumiem, kas rādīti muižā.

Ai, jā, zilie brīnumi! Cik jauki jūs bijāt, kad jūs neviens vēl nebij skatījis!

TĒVA PALĪGS

«Kad būs rudens? Kad būs rudens?» — ar tādu jautājumu Annele moka māti no tā laika, kad tā Annelei pateikusi: «Kad pienāks rudens, tev jābūt tēvam par palīgu. Liela nu diezgan esi.»

Neskaitāmas reizes Annele to savukārt atkal pateikusi katrai priedei mežmalā un katram krūmam dārzā: «Kad nāks rudens, es būšu tēvam par palīgu. Liela nu diezgan esu.»

«Labi, labi, Annele,» atsaka priedes, klusas un gudras kā mātes.

Un tad arī ir jau klāt rudens, pats vēlais rudens, kad dārzā vairs nav nevienas lapas un visi lauku darbi apdarīti, un var sākties iekšas darbi.

Tumšs aust rīts pēc Mārtiņiem, bet Annelei mostoties sirds pulk- stenītis zvana priecīgi: «Zini, šodien nu ir tā tava diena! Nu tu būsi tēvam par palīgu!»

Bet vai tēvs jau šodien uzsāks darbu?

Jā, kad Annele uzceļas, ir jau škērskoki istabas vidū ar lielajām tītavām un vēji iet no viņiem uz visām debesu pusēm. Tēvs tin šķē- riņu* pirmajam audumam.

Pie tā darba Annele palīdzēt nevar. Viņai tik jāmanās no kājām. Tikai kad šķēriņš notīts, viņa drīkst uzsēsties uz šķērskoka kājas, un tēvs viņu pasit ripā, ka mati plīvo un elpa aizraujas. Bet, kad tēvs nosaka: diezgan, tad jāpietiek. Šķērskoki jānes laukā no istabas.

Kamēr tēvs uztin šķēriņu uz veļboma* un sarīko nītis*, Annele varētu vēl paklenderēt*, bet aiz bailēm, ka viņas vietā nepieņem kādu citu palīgu, viņa nekur tālu neaiziet un, tikko tēvs sauc, ir klāt kā zibenis. Tēvs to ieceļ strellēs* uz dēļa, viena rokā iedod nošķi šķē- riņa un pamāca, kā ar otru roku jāatšķir no nošķa ik pa dzijiņai un jāuzmet uz tēva ķeksīti, bet tēvs izvelk šķera dzijiņu caur katru nišu aci. No sākuma Annelei vis nevedās jaunais darbs un tēvam uz viņu

labi jāpagaida, bet drīz viņa tā iemanās, ka viņas diedziņš jau īstā laikā pie nīšu vārtiem, un, kad viņa vēl jo vairāk iemanās, viņai iet vēl ātrāk kā tēvam, un tā viņi sāk viens ar otru sacensties kā rakstā.

Bet diedziņi visi ir pelēki. Annele domā: cik jauki būtu pa starpām arī zili, sarkani vai dzelteni diedziņi! Kā tad acis paskraidījušas zinātu, kur apstāties un roku vadīt: no zilā līdz zilam, no sarkanā līdz sarkanam. Bet jāiztiek arī ar pelēkajiem vien.

Annele domās, ka pelēkie diegi visi ir ceļi. Bubuļaini un līdzeni, kalnaini un lejaini. Un jauki ir iet pa viņiem. Annele nobrauc pa katru no lielā Veļbomju kalna un ieskrien Nīšu vārtos. Heidi! Tā tas iet kādu laiku — un nemaz nepiekūst. Bet, kur tik daudz sīku, mazu celiņu, tur vajaga arī kāda krusta ceļa! Annele tūlīt to uztaisīs no resnā dziju nošķa, kas tai kreisajā rokā. Bet, tikko viņa to izdarījusi, tēvs paskatās.

—    Nesapņo, Annele! Darbs nav miegs! — balss norāj stingri.

Annele nobijusies saraujas. Paskatās tēvam acīs. Laipnas gan tās

un siltas, bet nopietnas. — Darbs nav joks, meit, — viņš saka.

Labi, Annele to zinās. Izturēs un domās, ka šķēriņa diegi nav vis ceļi, bet tikai diegi.

Un, kad Annele būs izdevusi tik daudz nošķu, cik viņai pirkstu, tad jau darbs būs tālu, tālu un varēs atpūsties.

Bet iziet tik daudz nošķu, cik Annelei pirkstu, iziet vēlreiz tik daudz, bet gala kā nav, tā nav.

Annelei liekas, ka laiks vairs nemaz neiet uz priekšu. Laiks ir nogulies kā lācis, viņš laikam ir iekritis Anneles kreisajos sānos un grauž tos tā, ka nupat vairs nevarēs izturēt; nupat viņš sniedzas pēc Anneles labā pleca un spiež un tirpina visu roku tā, ka divi reiz jau tai ir izšļucis diedziņš no pirkstiem. Kad tik nu Annele vēl varētu kādu nieciņu izturēt, lai neapmiglotos acis, jo dziļi acu dobumos dzeļ asaras!

Bet tēvs jau arī ievērojis šo Anneles indevi*.

—    Paskat nu, kādu jauku tiltu mēs abi esam uztaisījuši! Tā iet darbs, kad tāds varens palīgs! — tēvs saka, smaidīdams un Anneli mundrinādams.

Jā, kad nu tēvs pats saka, ka tilts, tad ir gan jauks tilts! Annele paskatās. Pavediens pie pavediena guļ līdzeni nītīs kā baļķis pie baļķa, neviens ne augstāk, ne zemāk.

—    Vai tad nu atstāsim pustaisītu? Jābeidz vien tas. Kā tu domā, Annele?

—    Zināms, jābeidz, — Annele piekrīt.

—    Nu, tad saņemies, meitēn!

Un Annele nosēstas taisna kā svece, smagais lācis noveļas no sāniem, laiks sāk atkal griezties, un nezin vēl, kā bij, kā nebij, kad jau pēdējais diedziņš ķeksītī un viss tilts galīgi nobeigts.

Tikko Annele drīkst kustēties, viņa nokrīt no streļļu dēļa kā putns no zara. Pasvaida rokas un brīnās: lunkanas, vēl lunkanākas šķiet, kā bij, lai gan nupat domāja, ka nevarēs viņas vairs pakustināt. Arī kājas ir tādas nebēdīgas, ka gribas sviežamas vai pāri galvai.

Bet tā svaidīt kājas drīkst tikai laukā, un, kad Annele, izskrējusi vējos, tā laižas no kalna lejā un atkal augšā līdz pašam mežam, viņai liekas, ka tiešām tās vairs nav viņas kājas, bet ka tēva strellēs viņa dabūjusi spārnus. Tik viegli nekad viņai nav gājis.

Šodien visu dienu viņa var skraidīt pa lauku zilu degunu. Neviens viņu neapsauc.

Tikai vakarā, kad viņa, istabā šaudamās, iešaujas vecai Aņui pašās krūtīs, šī nemaz nav ļauna, bet, izņēmusi pīpi no mutes, tikai saka: — Bizenē nu, bizenē, rīt jau piesies tavu bizeni!

Ko nu viņa runā! Annele ir tagad tēva palīgs. Lai katrs to var!

Ar tādu pat svētsvinīgu prieku ceļas Annele ari otrā dienā. Šodien nu tik sāksies tas īstais lielais darbs! Vecmāmiņas kambarī, kura durvis uz lielo istabu arvien stāv vaļā, būs viņas darba vieta. Tur jau novietots spolējamais ratiņš un tītavas ar uzstieptu dzijas gabalu. Tēvs jau sēž pie ratiņa un sauc viņu, lai ierādītu, kā jāstrādā.

Ar Anneli reizē ieskrej arī Karlīne. Lai dodot šai spolēt. Ko tā meitene visur maisoties, kur lieliem darbs jādara. Veciem un berniem esot vieta aizkrāsni. Un bīdās tik tēvam priekšā un grasās atņemt Annelei darbu.

Bet Annele nav vairs mazā meita, ko var lieki iebiedēt. Pazīst jau viņa tagad Karlīni un viņas niķus.

—    Ej nu vien, ej pati pie sava darba, — viņa pasaka tai ar darba cilvēka nopietnību. Savu jauko darbu jau nu viņa Karlīnei nedos. Nē, nē! Tad viņa ielaiž roku kurvītī un tīkami pačaukstina no gaišdzeltenās niedras grieztās spolītes, kuru tur ir vesels lēviņš. Bet tēvs tūlīt brīdina: — Esi uzmanīga ar spolītēm, ka tu kādu nesaspied! Tās nav spēlei, bet darbam.

Vai nu Annele to nezina! To jau viņa vakar mācījās, ka darba lietas ir cienīgas lietas. Bet tomēr arī spolītes var būt vēl pavisam kas cits nekā spolītes!

—    Nāc nu un paskaties, kā tev jādara! — tēvs aicina. Paņem vienu spolīti, aptin ap to dzijas galu un tad uzbāž uz smeilo turekli, pie tam pamācīdams, ka nekad nedrīkst uzgrūst spolīti par dziļu uz turekli, lai nesaplaisā, jo saplaisājusi spolīte vairs pa atspoli ritēt nevar. Tad, ar vienas rokas pirkstiem vadīdams dziju, ar otru roku griezdams ratiņu, tēvs pierietina spolīti, arvien mācīdams: — Luk, tā tu vispirms aptin dziju tava mazā pirksta platumu no gala, tad laid līdzeni tecēt līdz otram galam, kur tu atkal atstāj tikpat platu malu kā pirmā galā; tad tecini rindu arvien īsāku, slīpu kā kalniņa kapdama, ne par ciešu turēdama, ka dzija nenotrūkst, arī ne par mīkstu, ka pavediens

neieraujas iekšā; kad esi tā uzkāpusi līdz kalna galam un spolīte pilna kā kukulītis, tad būs laba.

Ko nu tēvs tik daudz skaidro un māca, kad Anneles gribīgie pirksti tikai deg vien, lai laiž viņus klāt, kad viņa to darbu jau neskaitāmas reizes noskatījusies un zina, ka tas tik viegls kā spalviņa paceļama!

Bet, tikko meitene ar visu sparu metas griezt ripu, ratiņš uzreiz samijas, ripa atlec atpakaļ — un ratiņš stāv. Pa to starpu pirksti ar dziju nobrukuši no spolītes. Kā Annele ciešāk pagrūž, spolīte pušu. Vai! Annele piesarkst līdz ausīm un paskatās zagšus uz tēvu, kas turpat stāv un lūko, kā viņai veiksies. Ko nu tēvs teiks!

—    Nekas, nekas! — mierina tēvs. — Viss iesākums ir grūts. Sāc no jauna. — Un pats viņš atrežģī dziju un uztin to atpakaļ uz tītavām.

Annele sāk no gala, bet neiet labāk. Rokas ir nemākulīgas un smagas. Neparko viņas negrib darīt katra savu, bet abas tiecas darīt vienu un to pašu. Bet Annele jau nevar iedomāties, ka viņas rokas ir tik neveiklas. Nē, tikai ratiņš ir nelāgs un dzija pavisam nelietojama.

Tēvs ļauj viņai tā pietecināt dažas spolītes, bet Annele redz gan, ka viņas nav nekur liekamas. Acis kaist no kauna un nepacietības. Dusmīgi tā grūsta ratiņu.

—    Lēni, meit, lēni, ļauj, lai darbs tevi māca! Kad tu būsi viņu uzvarējusi, tad tu varēsi viņu mācīt. Palaid nu tagad mani.

Un tēvs piesēstas atkal pats pie ratiņa un piespolē pilnu kurvīti. Un zem tēva rokām ir it kā cits ratiņš un cita dzija: abi tek kā iesmērēti.

—    Kāpēc man netek? — gaužas Annele.

—    Tāpēc, ka tu gribi darīt sev prieku un nevis darbam, — saka tēvs. — Ņem sevi rokā un mācies!

Labi, Annele domā, lai ir kas būdams, bet tagad man ar tecēs.

Un Annele ņem sevi rokā. Pilnam acīm vēro, lai negrieztos ripa ātrāk, nekā roka veiksmīga to pagriezt, lai otra roka nebutu nepacietīga vadīt dziju līdzeni, ka tā neskrietu, kur nevajaga, un, tā pie- spiežoties, it nemanot izaug spolīte zem pirkstiem tāda, kādu tēvam drīkst rādīt. Un, kad nu tēvs sauc: — Annele, vai ir? — Annele var droši pateikt: — Jā, ir!

—    Iemanījusies jau esi. Strādā nu tik tālāk, — saka tēvs.

«Amats rokā,» Annele priecīgi domā.

Kad tā kādu laiku čakli spolējusi, ienāk vecmāmiņa.

—    Kā nu iet ar darbu? Vai nekož kaulā? — smaidīdama jautā.

—    Nē, kaulā nekož, bet rokā, — meitene atteic surstinādamas. Pāri saujai no rādītāja pirksta tek sarkans celiņš, kuru izgrauzusi spaļainā dzija.

—    Mācies dziju turēt tā, ka nekož, tad tikai vel tu pratīsi darbu.

Labi. Annele mācās ar. Tā nu tas iet dienu no dienas.

Tai darbā jau sen vairs Annele nav mācāma. Jau sen ir atritinājies

tas sastrēgums, kas bij sastājies no darba gribēšanas un klāt netikšanas. Roku kāre, acu kāre, zināt kāre bij apmierinātas. Bet vēl arvien viņai vajadzēja sēdēt pie ratiņa, kur tak pasaule bij pilna visādu jaunu — vēl nedarītu darbu. Ka tak kāds nāktu un sauktu viņu prom!

Patlaban atspīd saule, gariem, bāliem stariem ielien Avotu istabā, un Annelei liekas, ka tā nākusi vienīgi pie viņas un sacītu: «Nu, Annele, vai tad laukā vairs nemaz nenāc?»

Iešu, iešu, tūlīt iešu! — Annele ir kājās un uz pēdām seko saules aicinājumam.

Novembris šonakt jau krietni strādājis. Pāri visiem kruvešiem stikla laipas, pāri peļķēm un grumbām glāžu tilti. Mazās peļķes jau ledus izdzertas sausas; kad laižas pāri, skrimstalas vien lec, kā kad brauktu ar sešjūgu; bet lielās ir dziļas kā grāvji. Kā Annele arī tur ar savu sešjūgu, spraišļi lūst — un Annele šļakstēdama ar visām pastalām iekšā līdz auklu vietām. Ūdens dzeļ kā nātres. Tomēr darbs jāpadara. Tilti jāsagāž. Tad prāts mierīgs. Tad Annele var laisties uz mežmalu, kur vasarā arvien ir bijusi neapnicīgi jauka dzīve. Bet tagad mežmala ir kā māja izsistām durvīm un logiem. Bērzi un lazdas laiž cauri vēju kā pa vaļējiem vārtiem, un viņš dzīvo pa meža iekšu kā izsalcis vilks. Annele aizstājas aiz kadiķu krūma un skatās, kādus darbus vējš strādā. Kā viņš brāzieniem veļas augšup no klajās lan- kas, bangas pār galvu sizdams, kā pakampj klēpi čaukstošu lapu, virpuļiem trenc tās priežu galotnēs, kas krakšķēdamas purinās, kā tad nokrīt kaut kur biezoknī, aizkrācas elsdams un šņākdams, tad ar vienu lēcienu ir atkal laukā, lai no jauna kā spārnots nezvērs sviestos starp zemi un debesi. Rudens! Vēlais, dziļais rudens! Nelaipns un skarbs ir dabas vaigs, kaut arī saulīte dažreiz šur tur zaru galos iešūpojas.

Bet lai ari nelaipns! Annele stāv un stāv. Neapnicīgi ir klausīties vēja varenajā dziesmā, un viņa varētu, tā stāvēdama, sastingt kā stiebriņš bālas, sakaltušas zāles, kas tai pastāvīgi dreb pie kājām, ja to piepeši neuztrauktu balss, iesviesta vējā: — Annele, Annele! Pagaid' vien! Nu tu dabūsi!

«Ahū!» Annele nobīstas. «Neļaus vis man vairs skriet, kur gribu. Piesieta nu esu. Piesieta tava bizene,» viņa sevi skumdina ar Aņus vārdiem.

Tēvs pats sēž jau pie ratiņa. Bet viņa bāršanās jau nav liela.

— Padari papriekšu darbu, tad vari skriet savā vaļā, — viņš saka. Bet Annele jau zina, ka tēva klusēšana bargāka nekā bāršanās.

«Jā, padari darbu,» viņa domā ar spītīgu garu, «kad to darbu var padarīt?»

Un ar tādu pat spīti un nepatiku viņa nosēstas savā vietā. Viņa ir nikna kā mežs, kuram rudens vējš dara pāri. Ratiņš negriežas, dzija netek. Kaut nu iedrāztos tas pats vējš un aiznestu ratiņu un tītavas! Divas reizes tēvs atsviež spolītes atpakaļ, lai pārspolē par jaunu. Un pie otras reizes viņš paskatās pavisam nopietni: — Tu nolaidies, meit.

Tas kremt Anneli. Diena ir gara — un viņa pie darba piekalta. Kādēļ tas tā? Diena ir gara — un viņas bēdas vēl garākas. Tās viņa sūdz pati sev, jo nav kam sūdzēt. Visi ir ienaidnieki, ir cietumsargi, bet viņa — nabaga notiesātā.

Labi, lai arī ir tā.

Visi stāsti par nevainīgi notiesātiem cietumniekiem, par kuriem viņa dzirdējusi, atmostas un nāk līdz ar viņu žēloties. Viņai liekas, ka šie stāsti tagad piepildījušies pie viņas pašas. Viņa sed dziļā pagrabā, ratiņš ir viņas cietuma durvis, tītavas viņas ķēdes. Viņa ir nevainīgi notiesāta. Kā Simsonam* jāmaļ filistiešiem*, tāpat viņai jāspolē un jāspolē, lai tik varētu aust audeklus citu pēc cita, simtiem jūdžu garus. Viņai jāstrādā no rīta līdz melnai naktij kā tiem vergiem, kuri pieķēdēti pie laivām un kuriem mūžīgi jāairē — dienu pēc dienas, gadu pēc gada. Ko tur palīdz niknums un spītē? Nabaga notiesātie tik var raudāt. Un Annele raud. Asaru viņai liekas būt daudz, jo galva jūtas kā spainis. Strauti tek no acīm un deguna. Viņa spēj apraudāt ne tikvien pati savu grūto likteni, bet arī nelaimīgo Sim- sonu, pieķēdētos vergus un visus citus nevainīgos cietējus.

Bet ar bēdām un spīti tomēr darbs labi vedas, un, kad vēl tēvs uz kādu laiku aiziet no austuves, Annele dabon visas spolītes pilnas.

Tad viņa nolien aiz austuves savā nodabā, iemīļotākā vietā, un grib tur izbēdāt savas bēdas vēl tā īsti pa krietnam.

Bet, kad ienāk tēvs, viņai tās vairs nešķiet tik dziļas, ka vajadzētu ar viņām vēl ilgāk savrup nodoties. Viņai jāskatās uz tēvu. Kā tas veikli izceļ sēstu*, iesēstas strellēs un kā tad tūdaļ sāk klaudzēt mestava*, šķirties nītis, mīties paminas*. Atspole slaidos metienos laižas no labās rokas kreisā, no kreisās labā. Viss mijas un zib vien priekš acīm. Kad spolīte tukša, tēvs to ātri apmij pret jaunu, un darbs rit tālāk bez pārtraukuma, bez apstājas ilgu laiku. Bet dažreiz tēvs piepeši apstājas. Abas rokas paliek tad uz audekla dusot kā aizmirsušās, viņš pagriežas pret logu, bet nevis lai tur pēc kā skatītos — un Annele to zina —, bet tāpēc, ka tā grib viņa domas. Kaut kas tāds savādi brīnišķs tad atzaigojas tēva sejā. Zaigums paliek it kā smaids ap viņa lūpām un acīm un nenozūd arī tad, kad atkal sāk klaudzēt mestava. Cik mīļa un skaista ir tad tēva seja! Kur viņš tagad ir? Kādas domas viņš domā? Gan ne par ķēdēm un cietumu, un tumšiem pagrabiem kā Annele nupat, jo tad jau viņš izskatītos nikns un drūms. Nē, tēva domas ir kā putni zeltītiem spārnu galiem, viņas lido augstu, augstu, pa svētām vietām, pa debesu klajumiem, un strelles ar visām paminām lido tām līdz.

Bet, ja tēvs ar savām strellēm pa debesu klajumiem, kādēļ arī Annele to nevar ar savu ratiņu? Ai, kāds tvīkstošs kauns viņu pārņem par šo nebalto dienu! Cik mazs un niecīgs ir viņas darbiņš pret tēva darbu, cik gadu jau ziemu un vasaru no saules lēkta līdz rietam viņš strādā, strādā, bet nekad vēl darba dēļ nav bijis nikns vai saīdzis! Cik viegli, kā spēles, kustas viņa rokas un kājas, kā mirdz viņa acis, un mute ir tik smaidīga un laba, it kā tā gribētu teikt Annelei kādu mīļu, mīļu vārdu!

Kaut nu arī teicis šo mīļo vārdu!

Lēnām, it kā sevi stumdama, Annele pievirzās tuvu tēvam. Kad viņš apstājas darbā, lai apmainītu spolītes, viņa tam pieglaužas bikla un nedroša. Tēvs uzliek tai uz galvas savu plato, silto roku: — Nu, meitēn, kur tavs snīpis? Tavs snīpis jau ir gluži sarkans. — Un abi viņi pasmejas viens otrā siltām, mirdzošām acīm. Annelei paliek tik viegli, it kā pielijušu zāļu nasta tai noveltos no pleciem.

Drīz Annele mācījās atzīt, ka darba prašana vēl nekas nava, vajaga to tā izmācīties, ka tas priecīgi un veiksmīgi laižas no rokām. Tad arī nāk ar viņu priecīgas domas. Kad varēja spolēt divi, pat trīs reiz tik ātri, kā tēvs patērēt, tad bij starpbrīdis, salds un dārgs brīdis, darba pelnīts. Laikus gan viņš pārskrēja tik ātri, ka vēl nebij vaļas padomāt, ar ko sevišķi brīnišķu viņu varētu piepildīt, kad jau bij pāri; bet laikus šādā starpbrīdī varēja izdarīt neticamas lietas. Tagad viņu arī lielie vairs tik bieži neapsauca, viņa varēja sev dažreiz atļauties sevišķas priekšrocības. Tā tumšās un aukstās ziemas dienās, kad kājas tai bij pie ratiņa sastingušas, viņa drīkstēja uzrausties uz plīts mūrīša — un neviens viņai to neliedza. Varēja tupēt, kājas zem ceļiem savilkusi, un visu istabu pārredzēt. Kā katrs izskatījās pie sava darba. Karlīne sēdēja tuvu kambara durvīm, viņas zeltainie mati plīvoja no ratiņa vēja; pie tam viņa dungoja kādu dziesmu vai arī skaldīja valodu gaišu un jautru, tā ka visiem citiem bij ko smiet. Luze bij arvien tuvāk raudām nekā smiekliem; dziesmas viņai tikai patika: vai «Es blieķu dārzā biju», vai «Antonijus, mīļš vārgulīts», vai arī citas — vēl bēdīgākas. — Plikām cisciņām pa klonu šļūca mazais Jurītis. Viņa māja bij viss lielais kakts pie krāsns, bet viņš to maz ievēroja, šļūca tik pa lielo saimes istabu, kurp vien tam iegribējās. Aiz pašas lielās krāsns dzīvoja viņa vecāmāte. Tā bij neredzīga. Tikko viņa pakustējās no sava kakta, ar bozīti ceļu taustīdama, tūlīt Jurītis, lai būtu kur būdams, nedrošiem, ļodzīgiem solīšiem pats steidzās to izvadāt aiz rokas, it kā būtu lielu lielais vīrs, pie tam ar saviem skatiem visu istabu izaicinādams: redz, ko es varu! Un visi slavēja kā lielu un spēcīgu vīru. Un, kad ienāca puiša Ingus no lauka, brašs un pavēlīgs kā bajārs, tad nebij necik ilgi, ko gaidīt, tad tas jau bij karos ar meitām, kurām arī palīdzīgi piebiedrojās sievas. — Nespēja Annele visu to atskatīties, kad jau no tēva strellēm atskanēja sauciens — un Annelei bij atkal jāskrien pie darba.

Mazajam Jurītim, Karlīnei, Ingum, pelēkajam runcim, kas plats un silts rūca uz plīts mūra, pinkainajam Citronam, kas zagās pagultēs no aukstā āra, — katram radījumam un katrai lietai bij sava vieta Anneles ievērībā. Un ik ar dienu viss redzētais auga un pieņēmās plašumā, plezdams līdzi arī Anneles apziņas loku.

VAKARA STĀSTI

Novembra beigās sanāca bieza ziema ar salu un pārtrauca iekšas darbus. Vīri taisījās braukt mežā. Pienāca ziņa, ka arī Leišos daudz sniega un laiks notaisījies uz ilgāku salu. Sazinājās ar apkārtējām mājām. Arī tur bāza ceļa kules un rīkoja ragavas. Meži, kuros grāfs deva cirst malku pagasta ļaudīm, bij ap desmit jūdžu tālu, staigni, purvaini un tikai ziemā iebraucami. Tad arī brauca turp no vairākām mājām kopā, jo jādzīvo bij nedēļām ilgi, kamēr sagatavoja malku un varēja atgriezties pilniem vezumiem.

Anneles tēvs — kā darba vadītājs — bij pirmais kājās. Strelles nu palika tukšas. Aužamo pārklāja ar baltu dvieli, lai nepieput. Spolējamo ratiņu nolika kaktā, tītavas salocīja; vietas, kas tā bij aizņemtas darba rīkiem, nu bij brīvas un klajas kā svētdienā. Bet tomēr nebij tā, kā vajaga.

Diena pagāja gara un garlaicīga. Lai gan varēja izšauties laukā, kad tik iegribējās, tomēr nebij par to tāda prieka, kā kad tāds izskriešanas brītiņš bij noknapināts un atlicināts no pasteidzināta darba. Dziļais sniegs arī nekādas tālas gaitas nepieļāva. Tad jau labāk ielīst klusajā kaktiņā un paskatīties ar neredzamajām acīm, kā iet pa lielo Ģirkanču silu. Un to Annele darīja. Kad tik aizvēra acis, tad viņš turpat bij ar lāčiem un vilkiem, ar bezgalīgajiem ceļiem, ar zaļu skuju būdām meža vidū un lieliem ugunskuriem, ap kuriem vīri sēdēja vakaros un stāstīja pasakas; tur viņš bij ar tumšo, tumšo nakti, ar tādiem biezokņiem, ka ne adata neizlīda cauri, ar daudziem strādniekiem, kas cirta, zāģēja, skaldīja, ka viss mežs dārdēja. Bet, kad ierunājās Anneles tēvs, tad lielais mežs atskanēja kā pulkstenis. Annele skaidri dzirdēja, ka runāja tēvs un ka, klusi sanēdamas, atbildēja viņam lielās egles un priedes, un bērzi viens par otru. Tēva balsi tālāk dodami, lielie koki to izvadīja cauri Ģirkanču silam, pāri lielajiem ceļiem un laukiem pie Anneles loga.

Pret vakaru atbrauca paunu žīds Simkus un taisījās uz naktsmāju ņemšanu. Bet, padzirdējis, ka vīru nav mājā, nobijās un uztraucās. — Oi, kad es būtu zinājuse, ka jums nav neviene vīre, es nebūtu brau- kus, — Simkus žēlojās. Jo, kad nu apzināšot zagļi, ka mājās nav stipru ļaužu, un uzbrukšot taisni tādā naktī, kas tad lai glābjot viņu un viņa paunu? Ilgi žīds sēdēja uz garā sola pie galda, šņāca caur lielajām nāsīm kā caur plēšām un nesaprotami žīdiski apspriedās ar sevi kā ar otru žīdu — braukt uz citām mājām vai palikt še. Bet uz kurieni lai brauc, kad visās mājās tā pati indeve! Beidzot viņš tomēr nolēma palikt Avotos, kur jau bij izdabūjis naktsmāju atjauju, nojūdza zirgu, krekšķēdams un vaidēdams iestiepa istabā savu paunu, novietoja kaktā zem puišu sola, savāca tad vecus maisus, pakulu kodeļas un citas dažādas vērpuma atmetas un uzsvieda tai virsū. Nu tak neviens zaglis nezinās, ka tur guļ Simkus pauna.

Kad jau bij iedegta uguns un Karlīne priecīga uzprasīja Simkum parādīt lakatus un katūnus, viņš, bailīgi apkārt skatīdamies, klusā un rāmā balsī atteica: — Ko nu rādīs! Ka dievs palīdzēs nodzīvot par to nakti līdz rītam, tad rādīs!

Pātarus nomurminājis un puslīdz apmierinājies, Simkus sēdēja pie galda stūra, kartupeļus pie savas siļķes astes lobīdams. Arī citi jau taisījās ēst vakariņas, kad Citrons, kas jau visu laiku, nemierīgi ņurdēdams, bij skraidījis ap māju, sāka tik piepeši un nikni riet, it kā kādam nupat kluptu uz papēžiem. Tam vajadzēja būt svešiniekam, un viņš nāca tieši šurp, jo Citrons to jau plēsa pie pašām durvīm. Tūlīt viņš vērs durvis un nāks iekšā. Simkum aiz bailēm izkrita nazis no rokām, viņš uzlēca kājās, bāls un drebēdams ieplēta rokas: — Lau- tine, lautine, vine nāk, vine nāk! Es ese pagalam! — Un, nezinādams, kurp, laidās uz Aņus kaktu. Bet vecā Aņus grūda to nost no savas vietas un kliedza tikpat stipri pretī: — Vai tu klusēsi, žīd, un ļausi, lai ienāk cilvēks istabā! Kādus laupītājus tad tu gaidi? Kas tevi gan nāks zagt? Varbūt tur nāk viens pavisam godīgs cilvēks.

Un tā arī bij, kā Aņus sacīja.

Atvērās durvis — un ar jautru, mīlīgu labvakaru ienāca vecais Bungātiņš ar koka kāju. Visi, kas nobaidījušies gaidīja ienākam kādu briesmīgu svešinieku, priecīgi atņēma labvakaru, bet Simkus palika pat tik pārgalvīgs, ka kundziski uzsita Bungatiņam uz pleca un teica: — Nu, Bungatine, tu, vece nabage, ko tu skrej apkārt pa lielām tumsēm un baide ļaudis?

Tādā vakarā kā šovakar Bungatiņu uzņēma visi kā mīļu ciemiņu, zinādami, ka nu būs liela stāstu stāstīšana un klausīšanās, jo vēlais atnācējs bij ne tikvien bībeles un pātaru skaitītājs, bet arī daudz jautru dziesmu zinātājs, jocīgu un drausmīgu stāstu stāstītājs un visiem labs atjokotājs.

Kas pazina labāk par Bungatiņu turku zemi, lielo turku karu, kurā tas vēl bij zaudējis savu kāju, un slaveno krievu bēgšanu no turkiem! Bēgšanā lai Bungatiņam neviens netiek līdz — tik labi viņš to bij izdarījis. Bet kas arī vēl zināja ticamāk pastāstīt par pagasta vareno dzīvi un par muižas kungu dēkām? Bungatiņš stāstīja par visiem tā, it kā visus pats redzējis un pie visiem notikumiem būtu pats bijis klāt. Ar briesmīgo Ūgrāfu izrunājies kā ar brāli un lielajai vācu moderei, kas pavasaros ar lielu nūju, saulītē uz pilskalna sēdēdama, dzinusi gaitnieces ledainajā Tērvetē velēt lielos muižas audeklu blāķus, — šai lielajai moderei viņš pateicis: «Nu, mīļo gaspažiņ, ej nu un paraugi pati, kā ir, kad padanco iekš ledaino ūdentiņu!» Jā, tā viņš pateicis. Kas grib, lai netic.

Nepacietīgi Annele grozās ap Bungatiņu. Nemaz nevar vērot, vai sāks viņš reiz stāstīt savus stāstus vai ne, — tik gausi tas ēd kumosu pa kumosam, katru ar nazi nogriezdams un mutē iemezdams, pie tam plaši un gari izrunādamies par visu, ko ieprasās kāds no māj- niekiem.

Būs laikam lielu lūdzams un skubināms. Ka kāds jel to darītu, lai neaiziet velti laiks! Annele jau to nevar. Lai kāds no lielajiem. Beidzot arī Karlīne paliek nepacietīga:

—    Nu, kas tad bij ar to tavu stāstīšanu?

—    Ko lai es stāstu? Es nekā nezinu.

—    Ko nu mēļo? Nezini! Stāsti vien!

—    Par ko tu gribi dzirdēt?

—   Lai nu par ko. Ka tik stāstīšana!

—   Tu tak arī pazini Pelu? — ieprasās Aņus.

—   Kā nu nepazinu! Kā savu īkšķi.

—    Vai tas tas vīrs, kam Ugrāfs norāvis ādu ar visiem matiem no galvas? — tā Karlīne.

—    Tas pats.

—    Nu, tad stāsti par to pašu!

Labi. Kad par Pelu, tad par Pelu.

Un Bungatiņš iesāk:

—    Tas notika tā. Vienreiz brauc šis Ūgrāfs, ar četriem zirgiem skriedams kā daždien pats lielais lielskungs. Bet, kā brauc, tā tajā ceļa līkumā, mežā, kur tie stāvie krasti un kur nevar pagriezt ne pa labi, ne pa kreisi, gadās priekšā rinda siena vezumu, viņa paša muižas darbinieku. Un pašā rindas priekšgalā — Pela. Ugrāfs tūlīt zvēro: «Griez ceļu, tu unsvat*!» Tā uzkliedza Pelam, ka mežs dārd. Bet kā Pela pagriezīs, kad gar abām ceļa pusēm stāvs kā siena? Nobaidījies, nabags, rausta zirgu gan šā, gan tā, bet Ūgrāfs tik dod virsū savu pērkonu. Un tā nu Pela laidīs gar pašu krauju. Bet, kā gar pašu krauju, pakaļējais ritenis gravā iekšā, vezums apkārt un ceļš pilns. Kā vezums apkārt, Ugrāfs no savas karietes laukā. Sasauc darbiniekus. Darbinieki saskrej un trīc. Ko liks darīt? Pelam jādod koki. Kā sola Pelam kokus, Pela mežā iekšā. Izrauj divu vīru auguma priedeni ar visām saknēm un griezt tik sev ap galvu: «Kas tuvosies, dzīvs nepaliks!» Ugrāfs gan kliedz kā traks, draud un rīda, bet vīraki, kas izskatās tāds, ka sašķaidīs galvu katram, kas nāks tuvu, — tādam vīram neviens klāt neķeras. Kā nu Ūgrāfs Pelam nekā nevar izdarīt, tā pats karietē iekšā un prom uz muižu. Lai nāk arī citi darbinieki lenkt Pelu. Labi. Ies visi darbinieki. Bet, kā šie klāt, Pela jau pa mežu kā zaķis! Izmeklējās, izsaucās — iet mājā, rokas plātīdami. Pelas nav. Pela dzīvo pa mežu. Bet cik ilgi tā dzīvosi! Kā nāk nakts, Pela, izsalcis un noskrējies līdz nabadzībai, zogas uz savām mājām. Pārnāk mājās, redz — Ūgrāfs licis aizvest uz muižu viņa sievu. Bet sieva Pelam jauna un skaista, tikko to pašu gadu bijušas kāzas. Kā Pela redz, ka nav sievas, tā, nenoskaitījis ne tēvreizi, prom uz muižu. Muižā tam pasaka, ka Ugrāfs licis sievu vest uz savu kukņu. Pela tūlīt gājis iekšā Ugrāfa kukņa kā Danielis* lauvu bedrē. Jā, sieva, nabadzīte, sēd kaktā un raud. Pela pakampj sievu, izgrūž pa durvīm, lai skrien uz mājām, nepagūst pats vēl pārkāpt slieksni, kad Ūgrāfa ķetna jau tam uz pleca. Nu starp abiem sākas laušanās kā uz dzīvību un nāvi. Jo Ugrāfs stiprs un liels kā lācis, jo Pela vēl stiprāks. Nezin arī, vai nu Ūgrāfs nemaz nav kliedzis pēc palīga, vai katrs taisījies nedzirdīgs, sargādams savu ādu, bet to gan zin, ka neviena trešā tur klāt nav bijis. Beidzot Pela tomēr paguris no visas dienas lielajām bailēm un mocībām un pašlaik domājis: nu pēdējā stundiņa klāt, kad uzreiz iekritis acīs vaļējais kukņas logs. Saņēmis nu vēl visus spēkus, no- grūdis Ugrāfu gar zemi, uzlēcis uz loga un nupat jau būtu bijis pāri, kad Ūgrāfs kā kaķis atkal bijis augšā un paguvis to sagrābt aiz

matiem. Tā Pela palicis karājoties kā Apsalons* starp debesi un zemi, bet tad rāvies, rāvies, kamēr izrāvies. Bet galvas āda ar visiem matiem palikusi Ogrāfam. Pela pārskrējis mājās, noplūdis asinīm, paņēmis sievu un tai pašā naktī nozudis, kā zemē iegrimis. Arī Ugrāfs nelicis šā meklēt. Tikai pēc tam atkal Pela uzklīdis pagastā, kad Ugrāfa vairs nebijis starp dzīvajiem.

—    Diez vai tas arī viss ir tiesa, — Karlīne, plecus raustīdama, šaubās, kad Bungatiņš nobeidzis par Pelu.

—    Ej pavaicā viņam pašam, viņš jau vēl būs kur atrodams starp dzīvajiem, — saka Bungatiņš.

—    Kā nu nebij tiesa! — Aņus steidzīgi piemetina. — Tie laiki vēl nemaz nav tik tālu, lai nezinātu, kāds bij Ūgrāfs. Tas varēja arī noraut ādu pār acīm. Lai dievs katru pasargā no tāda! Lai tik pastāsta Bungatiņš!

Un Bungatiņš stāsta:

—    Jā, briesmīgs bij Ugrāfs. Niknāks nekā meža zvērs. Tāds viņš pats, tādi viņa vagares un palīgi. Asaras un vaimanas viņu gaidīja un vadīja, vai tas gāja vai nāca. Koki bij viņa rīta pātari, koki viņa vakara dziesma. Koki un koki par mazāko vainu vai arī par it nekādu vainu. Bēdu un vaimanu nospiesti staigāja ļaudis. Un mājās nedzirdēja dziedam priecīgas dziesmas vai pat skaļi runājam kā mēs tagad. Lai dievs sargā! Katrs no krustījās, kad tik Ugrāfa vārdu pieminēja.

Un tad pienāca viņa laiks.

Uznāca poļu dumpis, un sāka stāstīt šādas un tādas neticamas lietas. Poļu ļaudis paši tiesājot muižniekus un aizdzenot no muižām. Kurzemes muižnieki arī visi ar steigšanu nozuda un aizbrauca: cits uz svešām zemēm, cits uz Pēterburgu savās drošajās pilīs. Bet mūsu grāfa pilī dzīvoja Ugrāfs, kā dzīvojis, un, tāpat kā agrāk, spīdzināja un kokoja ļaudis.

Bet kādā vēlā, tumšā rudens naltī, kad vētra krāca un lietus gāza kā ar spaiņiem, pie pašām kungu durvju ļovenēm piejāja sveši vīri, straujus zirgus dancinādami, dauzīja durvis kā ar āmuriem un kliedza, lai laižot šos iekšā. Visi jau gulējuši pirmā miegā, un Ugrāfs, tikko uzrāvies un izdzirdējis sitienus lielajās durvīs, tūlīt noģidis, ka labi vairs nebūs. Un tā viņu uzreiz sagrābušas lielas bailes par visiem tiem grēkiem, ko tas nodarījis. Tās bailes bijušas zināmas sirds mocības. Skrējis tad nu pa istabām un kliedzis pēc ļaudīm. Bet ko ļaudis vairs varēja darīt? Saskrēja gan, bet visi nobaidījušies trīcēja un drebēja. Arī pašam Ugrāfam, negantajam un briesmīgajam spēkavīram, ļo- dzījušies ceļi, bet ko darīsi? Ka neviens nav gājis durvis atvērt, tad beidzot gājis pats. Ienākuši vīri — briesmīga izskata, liekiem ģīmjiem. «Kur Ugrāfs?» klieguši, lai gan jau to pazinuši, un tūlīt pavēlējuši ļaudīm pazust. Kad palikuši tikai ar Ugrāfu, noslēguši durvis un nu Ugrāfu tiesājuši.

Pēc tam aizgājuši un nozuduši tā, it kā būtu iegrimuši zemē. Ugrāfs no tās pašas reizes gan kādu laiku vēl dzīvojis, nevienam vairs nekā ļauna nedarīdams un no ļaudīm baidīdamies, bet tad ar to pašu arī miris. Ļaudis gan pēc tam izrunājušies šā, gan tā, bet neviens nav dabūjis zināt, kas tie tādi tiesātāji bijuši.

— Paldies dievam, ka mēs vairs nedzīvojam tādos laikos, — Karlīne atvieglota uzelpo un lūdz Bungatiņu stāstīt kaut ko priecīgāku.

Bet, kad stāstīšana ir iegājusi drausmīgos notikumos, tad nav tik drīz gala. Viens zina par laupītājiem, kas dzīvo dziļos, dziļos mežos vientuļās būdiņās un iziet izlūkos uz tādām mājām, kurās pašlaik atrodas maz vīriešu; otrs — par spokiem, kas gaida uz krustceļiem, kapu tuvumā vai citās noslēpumainās vietās; trešais — par drausmīgajiem veļiem, kas, ļauni savu mūžu vadījuši, nevar atrast miera, bet garajos rudens vakaros nāk uz mājām un, kad aizstāj vientuļu cilvēku, rādās un plosās tā, ka tas cilvēks nekur vairs glābties, kā tikai uzskriedams uz istabas augšieni. Bet arī tur veļi tam dodas pakaļ, un cilvēks tik paspēj kā uzraut vēl trepes aiz sevis. Bet arī par to veļi maz ko bēdā. Viņi sāk rāpties pa sienām pie cilvēka. Cilvēks cīnās ar viņiem, gan krustu mezdams, tēvreizi bailēs skaitīdams, gan ar trepēm baltos spokus atpakaļ grūzdams; bet tad sāk nākt spoku arvien vairāk un vairāk. Viņu ir tik daudz kā melna nakts, un cilvēks redz, ka nekā vairs pret viņiem nepaspēs. Cilvēkam jau sāk līt baiļu sviedri, māja jau sāk krākt no veļiem, koki laukā šņāc un lokās. Veļi ir jau uz istabaugšas, viņi jau izstiepj ēnu rokas sagrābt cilvēku. Bet tad iedziedas gailis: uzreiz nobrūk gar sienu, kā kad zirņus nobērtu, norimst vētra, norimst troksnis, nokūp gar acīm kā balta migla — un viss ir tāpat, kā bijis. Lai arī cik lielās briesmās ir cilvēks ar veļiem vai spokiem, Annele zina droši: nekas viņam nenotiks. Tstā brīdī iedziedas gailis — un viņš būs glābts. Un tā būtu dažreiz gribējies, lai tak gailis neiejauktos tik drīz cilvēku un spoku savstarpējās darīšanās un ļautu viņiem pašiem visu nodarīt līdz galam, lai tad redzētu, kas tur iznāk. Bet nē: īstam stāstītājam, tādam kā Bungatiņam, gailis arvien pie rokas. Kā stāsts nogājis līdz tādai vietai, kad jau sāka mati celties stāvus, uzreiz nāca: «Tad iedziedājās gailis,» — un visi spoki bij beigti, un arī stāsts bij galā. Bet šā stāsta^galā stājās atkal cits stāstītājs, kas savu rindu gaidīt gaidīja un sāka: «Bet tas vēl nav nekas. Kā tad toreiz bij, kad es gāju darbos. . .»

Tie bij tāli laiki, kad Bungatiņš, vecā Aņus un Jurīša vecāmāte bij gājuši «darbos». Kad bij mērojuši tumšās naktīs garus ceļus līdz muižu rijām, devušies laukā jau priekš gaiļiem, un tad, ejot garām bīstamām vietām, gaiļu sauciens no kādām tuvām mājām īstā brīdī bij izkliedējis drausmīgas spoku ēnas. Un muižu rijās lielajā darbinieku pulkā bij reti kāds, kas nebūtu kādreiz redzējis tādas ēnas.

Jaukajiem, vecajiem teiku teicējiem Annele mutē vien skatījās.

Nevarēja jau beigt viņos atklausīties un atskatīties. Viņu neskaitāmās grumbas vītušajās sejās bij it kā aiztecējušu dienu zīmes, kurām katrai bij savs īpatnējs stāsts. Bet kas viņus visus varēja izstāstīt? Paši teicēji bij kā bezdibenīgi apcirkņi neskaitāmām slēptuvēm. Bet daudzas jau bij laika aizcietējušas un vaļā vairs nevērās. Bieži, kad stāstītāji par kādu teiku vai tālu notikumu viens otram uzprasīja: «Vai tu vēl atceries toreiz?» — pēc kāda brītiņa pārdomas nāca skumja atbilde: «Nekā, neatminu vairs!» Un tas stāsts tad palika nestāstīts.

Kad diezgan stāstīts, iznāk vecmāmiņa.

— Nu jau būs laiks mest pie miera to tenkošanu, — viņa saka. — Patec, Karlīn, meit, laukā un paskaties, kur Sietiņš! Pulkstenis piestājies un nu ir par jaunu jānogruntē.

Kad Sietiņš jāskatās, skrien visas jaunās kājas. — Kurš pirmais atradīs? Kas cits kā Annele, kurai visgaišākās acis! Pirmā viņa saskata lielajā zvaigžņu barā septiņu sīkzvaigznīšu pudurīti, kas izliekas, it kā būtu noslēpies, nobēgdams tālu, tālu aiz visām spožajām, lepnajām debesu spulgotajām. Viņa zina, kāds tad laiks, kad Sietiņš vīra augumā, kad tas pāri jumtam vai liepas galotnē; zina, kad tad jāiet bērniem gulēt, kad meitām un kad jāceļas lielajiem ļaudīm uz kulšanu vai citiem grūtiem un ilgi darāmiem darbiem. Viņa var arī atrast Lielos Ratus un Mazos Ratus, bet vecmāmiņa tos netur par tik uzticamiem laika rādītājiem, kāds ir Sietiņš.

Debesis ir tik pilnas zvaigžņu kā nobērtas. Apžilbinoši lielas viņas un mirdzošas. Un šķiet tik tuvas, tik sirsnīgi mīļas, ka Annelei acis kaist, viņās skatoties. Viņas liekas būt kā uzticami sargi, kas visi raugās uz Avotiem. Ai, cik jauki ir stāvēt zvaigžņu apakšā!

Annele drīkst gulēt pie mātes platajā gultā. Tā ir jautra lieta, jo, kad viņas abas vienas, tad nāk vēl liela dudināšana un stāstīšana par bībeles ļaudīm. Starp tiem ir Annelei draugi un nedraugi. Nežēlīgs viņai šķiet Ābrams* ar Zāru*, kas izdzen Hagari* un Ismaelu*, lai tikai viņu pašu puikam paliktu vairāk naudas un mantas. Viltīgs un nelāgs ir Jēkabs*, kas, kazlēnu ādām apsedzies, pieviļ vientiesīgo Ezavu* un laupa tam pirmdzimtības tiesu. Nemaz viņai netīk Ābrama un Tzaka* dievs, kas viņus pamāca tā darīt, kā nav labi, un kas nīd un iznīcina citu ļaužu bērnus, lai tik Ābrama bērniem būtu daudz vietas.

Bet gaišs un jauks ir Jāzepa* dievs, kas soda viltīgos brāļus tā, ka Jāzeps, ieticis augstā godā, tos var paēdināt bada laikā. Varens ir Mozus* dievs degošā un nekad nesadegošā ērkšķu krūmā, Sarkanās jūras ugunsstabā un Zīnaja kalnā*, kad tas Mozum rāda Apsolīto zemi.

Daudz, daudz ir šo brīnišķo stāstu, kuriem nav gala, kurus grib dzirdēt Annele arvien no jauna un atkal no jauna, līdz māte saka:

—    Guli nu, guli! Man arī nāk miegs.

—    Vēl par Eņģeli. Tikai vēl to vienu stāstu par Eņģeli!

—    Kuru stāstu tu gribi?

—    To «aitu stāstu».

—    Labi, labi, — māte atsaka, un Annele klausās, klausās, kad nāks apsolītais stāsts. Bet nekā vairs nesadzird.

Stāsta vietā tikai sāk vienmērīgi šņākt dziļi elpas vilcieni. Vairāk nekā.

Māte iemigusi.

Modināt viņu Annele neuzdrošinās, un Eņģeles stāstu viņa var izstāstīt sev pati.

Eņģele ir bijusi mātes aukle tais laikos, kad māte bijusi vēl mazāka par Anneli. Nu jau viņa sen guļ smilšu kalniņā, bet Annele to pazīst tikpat labi kā veco Aņu vai Bungatiņu, un viņai arvien patīk klausīties par Eņģeli. Viņa zina, kādas katrā laikā dziesmas dziedājusi Eņģele, kādus stāstījusi stāstus vai teikusi sakāmus vārdus. Eņģele bijusi maza auguma sieviņa, arvien jautra un laba ar bērniem. Vīru un bērnus pazaudējusi lielā sērgā, tad atnākusi Mežsargos pie mātes vecākiem par bērnu aukli un sevišķi Anneles māti mīlējusi kā pašas bērnu. Anneles māte arī nekad neteica: to un to darīja mana māte, bet: to un to darīja Eņģele, to un to man mācīja Eņģele. Un, ko Eņģele stāstījusi, dziedājusi vai gudru mācījusi, to māte māca un stāsta tālāk Annelei.

Eņģeles «aitu stāsts» ir no tiem laikiem, kad Eņģele bijusi tikko iesvētīta un sākusi iet darbos.

Un stāsts ir tāds.

Ir tumša, tumša rudens diena. No asā vēja var tikai paglābties mežā. Lietus mērcē jau kādu nedēļu. Eņģelei šodien muižā ganu diena. Viņa izdzinusi ganīt muižas aitas, kuru ir nepārredzams pulks. Aitas ir baltas, melnas, rūsainas, pelēkas. Ik pa brīdi Eņģele tās skaita, skaita, jo viņai bail, ka neielien kādā kadiķu krūmā un nenoklīst. Mazs, melns Taksītis viņai no mājām atzadzies līdz. Tas būtu labs aitu atgriezējs, to amatu Eņģele viņam iemācījusi ar māju aitām, bet viņa to uz muižas aitām nedrīkst rīdīt aiz bailēm, ka kāds neizdzird un nepateic vagaram. Kad Taksītim nav darba, viņš tikai lien pie Eņģeles, trīcēdams no aukstuma; viņa paņem to azotē, un nu ir abiem silti. Abiem gribētos ielīst kadiķu krūmā, lai būtu kaut cik patvēra pret auksto lietu, bet Eņģele arī to neuzdrīkstas aiz bailēm, ka neiemieg. Viņa tikai ar varu spēj noturēt acis vaļā. Miegs mācas virsū kā māns, un pleci tik smagi, it kā tajos būtu drūzmām sasēduši visi rudens veļi. Kā no pusnakts viņa jau iznākusi no mājām kult muižu rijas un, ne brītiņu atmigu nedabūjusi, izdzinusi atkal ganos. Eņģele turas, turas, bet beidzot viņai slīgst kājas zemē. Viņa domā: «Tikai uz mirkli, uz vienu acumirkli piespiedīšos pie priedes! Tur pie paša celma redzas sausa vietiņa. Piemiegšu acis. Paņemšu bada tiesu miega.»

Bet, kā piespiežas pie priedes, tūdaļ to pārvar miega badi — un viņa nekā vairs nezina, kas notiek. Taksītis ņurd, taksītis rej, Taksītis rausta pie drēbēm — Eņģele ir kā akmens upes dibenā. Tad Taksītis iebāž arī savu galvu vēl dziļāk Eņģeles azotē — un abi nu ritinās kā silts kamols caur biezu miega miglu.

Eņģele cīnās ar miegu un ar sapņiem kā ar ienaidniekiem; viņa zina: jākāpj stāvi, augsti kalni, kā uz jumtu; jālaužas caur bieziem krūmiem, kuri plēš drānas; jābrien caur dziļām upēm, kurās ūdeņi līdz acīm, bet nekur nevar uzkāpt, nekā nevar izbrist: kājas klūp un pinas, krūtis žņaudz; jākliedz, jākliedz! Bet ko viņa kliedz? Sešdesmit, septiņdesmit, deviņdesmit, simts! Simts, simts, simts!

Un piepeši acis atiet vaļā. Bet no aitām nav ne simtu, ne sešdesmit, ne vienas vienīgas! Ne ļipiņas vairs, ne sprodziņas!

Eņģele uzlec kājās kā zibens. No miega vairs ne vēsts. Skatās uz vienu pusi, uz otru: tikai lietus, lietus un pelēks, piemiglojis mežs, kaili lazdu krūmi. Ne putniņa, ne citas dzīvas dvēselītes. Kurp iesi? Kam prasīsi? Pacuinās Taksīti. Tas paskrejas šurp un turp, paošņā pēdas, nošņaukā tik, noluncinās, kā pats gudrības prasīdams, un lien pie viņas siltumā. Neko darīt. Paņem šuneli nēšus un dodas uz laukmales pusi vispirms meklēt uz jaunajiem rudzu sējumiem.

Laukmalē ne zīmes, ne pēdas. Eņģele skrien atkal atpakaļ uz mežu. No meža uz citu laukmali, no tās atkal uz mežu. Viss velti! Viņa nejūt vairs savu kāju, ne citu locekļu, viņai tikai vienas domas: muižas aitas! Ja pāries bez tām mājā, tad pēdējā stundiņa klāt.

Ko viņa vispār darīs muižā bez aitām? Viņa nav ne tik daudz kā nomests akmens ceļmalā, kā sprunguls, atšķēlies no celma, vai sakaltusi rudens zāle. Ja neatradīs aitas, viņa muižā acu rādīt nevar, viņa klīdīs pa mežu līdz pašai mūžībai, līdz nokritīs bez samaņas.

Uznāk vakars un pēc tā ātra nakts. Tāda nakts, ka ne acī duramu neredz. Bet Eņģele tikai iet un iet: bez ceļa un takas, no kalna lejā, no lejas kalnā, dažreiz nekā vairs nesamanīdama, tikai kājām un rokām ceļu taustīdama. Ja neiesmilkstētos Taksītis padusē, viņa nemaz vairs nezinātu, ka ir starp dzīvajiem pasaulē.

Tā nu pati vairs nezina, cik ilgi gājusi, kad piepeši kājas nemaz vairs neatrod ceļa. Kur liek, tur atduras kā pret sienu un klūp. Eņģele taustās, rokām grābstīdama, un satausta krustus. Nu viņa nojauš, ka ieklīdusi kapsētā. Kad paceļ acis, kā miglā augstu pār galvu var novērot kāda sabiezējuma slaidas apmalas: tas ir baznīcas tornis.

Gar krustiem tālāk taustīdamās, Eņģele dodas uz baznīcas pusi. Piemirkušie zari sitas pār rokām, sitas sejā, apbirdinādami to ar lā- saiņu rasu. Bet pie katra sitiena Eņģele nodreb no bailēm, jo viņai liekas, ka zarus birdina neredzamas rokas.

Pulksteņu nams ar vaļēju ieeju ir kā drausmīgi atplesta melna rīkle. Bet ko darīsi? Eņģele ieiet viņā uz pirkstu galiem, cenzdamās būt vēl klusāka nekā pati nakts, un noslīd kaktiņā uz viena no zemajiem koka soliem, kuri stāv katrā pusē gar sienu un uz kuriem svētdienās pa dievvārdu laiku sēd baznīcas nabagi. Noskaita tēvreizi, pārmet krustu un domā: lai nu dievs dara ko darīdams, bet tālāk vairs nevaru. Taču vismaz jumts virs galvas. Kad ausīs diena, redzēs, ko darīt un kurp iet tālāk. — Un tūlīt smags kā svins viņai uzveļas miegs.

Cik ilgi tā dungojusi, Eņģele nezina, bet piepeši viņa ir atkal jautra, kad Taksītis salēkdamies ieņurdas. Ošņā, nošņaukā un atkal ieņurdas. Klau! Nu arī viņa dzird. Sadzird tālu soļu dunoņu. Viņai pārskrien salts pār kauliem. Liekas, it kā viņas slapjās drēbes grabētu uz miesām. Gari! — viņai izšaujas aukstums klabēdams caur zobiem. Veļu laiks, tumša nakts, garu stunda! Veļi nāk baznīcā! Visas teikas zina, ka tas tā notiek.

Taksis izlaiž īsu rējienu, bet Eņģele to noslāpē. Piespiež šuneli cieši sev klāt, glāsta, klusina, saspiež tam purnu, un šunelis arī — it kā Eņģelei pa prātam vai ari pats it kā baidīdamies — iekukstas un rimst, iekukstas un rimst. Soļi top arvien skaļāki. Nu jau tuvu. Nāk no labās puses, no kreisās, tik daudz, ka mūri dimd. Eņģele domā, nupat sprāgs vaļā lielās baznīcas durvis, nupat iedegsies sveces, sāks dūkt ērģeles, bet, kurš dzīvs cilvēks to visu redz, tam uz vietas jāpaliek par pelnu kopiņu. Lai nepaliktu par pelnu kopu, Eņģele ievelkas pavisam dziļi savā kaktiņā, pārvelk segu pār galvu, lai ne redz, ne dzird, un padodas: lai nu notiek kas notikdams! Skatīties gan neskatīšos.

Dip, dip, dip! Pirmie soļi jau pie ieejas, jau uz cietā ķieģeļu klona. Dip, dip, dip! — tiem pakaļ citi un atkal citi, tik daudz, ka Eņģelei šķiet: tur nāk ne desmitiem, bet simtiem un tūkstošiem. Un tā arī vajaga būt. Vai mazums garu ir sapulcēti kapsētā pa mūžu mūžiem! Bet nekur tālāk tie neiet. Baznīcas durvis viņiem neveras. Tie drūzmējas tāpat pulksteņnamā, un Eņģelei liekas, ka gaiss stāvu stāv no viņu pilnuma. Dīvainā, klusā balsī murminādami un šņākdami, tie spiežas ap Eņģeli kā mūris; slapji un silti tie spiežas ap viņu, tik silti, ka Eņģelei liekas, ka gaiss jau sāk kūpēt no viņu siltuma. Kas tie par gariem, kas tā kūp? Kas ir silti? — Eņģele domā un izbāž roku maķenīt no apsegas paraudzīt, kas tur īsti ir, bet galvu vaļā nesedz. Tikai pataustīs mazdrusciņ. Kas tad notiek — notiek. — Bet, kā ķer, tā turpat pie ceļgaliem ieķer garā slapji siltā, mīkstā vilnā. Un kā nu vēl ar otru roku paiet pa vilnu pāri platai mugurai līdz galvai, līdz līkajiem ragiem: nu, kā tad! Tas jau ir pats līkraģelis, lielais, dārgais muižas teķis! Un tai pašā laikā, kad Taksītis, pasprucis no Eņģeles

klēpja, ar priecīgu rējienu ielec aitās, arī Eņģele iekliegdamās un priekā birstošām asarām nokrīt ceļos uz ķieģeļu klona: ir pateicas dievam, ir gribētu visas aitas spiest pie sirds aiz lielas, lielas laimes! Tik laimīgs nav neviens vēl gulējis pulksteņnamā uz aukstā klona kā Eņģele tai naktī.

No visas sirds Annele novēl Eņģelei šo laimi pēc tik lielām bēdām. Nu viņa varēs paņemt miega ne tik bada tiesu vien. Piespiedusies pie aukstā baznīcas mūra, viņa gulēs kā dieva ausī. Arī aitas, no-

gurušas no lielas klejošanas un maldīšanās, sagulst uz dusu, sildīdamas gaisu ar savu dvašu. Lai gāž lietus, lai tek urdzēdams pa baznīcas jumta trubām, lai klīst apkārt veļi un gari — baznīcā tie šonakt iekļūt nevar, jo aitas gubām guļ tai priekšā!

«Kur Eņģele tagad?» domā Annele. Vai viņa klīst apkārt kā gars, un vai Annelei būtu no tās bail, ja tā tagad ienāktu? Nē, nebūtu bail, viņa atbild savām domām. Eņģele tik mīļa un laba — ko viņa varētu ļauna nodarīt bērnam?

Bet vai viņa ko zina par mani kā es par viņu? Vai viņa nav jau ienākusi, vai nestāv pie gultas? — Gulta ir visapkārt, locekļi paliek viegli, viņa pati sev pavisam tuva. Iegriežas mātes līkumā labi tālu no ledaini zaigojošās sienas, jo gulta ir plata. Tuk, tuk! — dzird krūtīs pukstam. Tik, tik! — lēnāk kaut kur atbalso. Tas ir lielais pulkstenis tēvoča Anša kambarī. Viņš ir viens pats, jo tēvoča nav mājā. — Tik, tik! Padomā nu vēl manu stāstu, — saka lielais pulkstenis.

—    Labi, labi, — Annele nosaka, bet domāt viņai vairs netīk.

Viegli grīļodamies, mīkstais «tik-tik» kaut kur aizšūpojas un nozūd. Aijā, aijā! Miegs, miegs, miegs! Bet nu piepeši atkal Simkus kaktā sāk murdēt. Kas tur notiek? Tālu pie durvīm pretī logam uzcēlies Simkus, bārdu gaisā uzslējis, grābstās pēc ūdens krūzas, kas parasti stāv uz galda. Bet krūza laikam tukša. Simkus ceļas gāzelēdamies kājās un iet stenēdams pāri lielai istabai uz Jurīšmātes kaktu. Nu viņš tur sameklējis dzēriena trauku: klunkš, klunkš! Simkus dzer. Bet tad pēkšņi satricina kluso māju šausmīgs kliedziens: — Oi, laudes, laudes! Glābet, glābet! Es esu pagalēm! — Tā kliedz Simkus.

Visās gultās balti stāvi: — Kas ir? Kas ir? — Samiegojušās balsis. Saucieni. Viens skrej ar skalu. Tā ir Karlīne. Simkus nokrīt uz klona. Vaimanā. Kukst: — Glābet, laudes, glābet! — Karlīne, sārta no miega, bāž Simkum zem deguna platu, sveķainu skalu: — Ko tu kliedz un baidi ļaudis? Kas tev noticis? Vai tu esi tūlīt jau traks palicis?

—    Ko tu kliedz? Kas tev vainas? — visi grib zināt.

Vaidēdams Simkus sūdzas:

—    Lautine, mīle lautine! Es ēde vakarē tā sālīte silke. Un tā silke dedzine kā ugune eks mane vēdere. Un es gāje Iesēt tā ugune. Un es atrade eks tem kaktem vene krūze. Un es dzēre no tem krūzēm. Un, kā es dzēre no tem krūzēm, tā es iedzēre jipte. Vine mane dedzine kā elles ugune. Glābet, mīle lautine! Eks tem krūzēm bij jipte!

—    No kādas krūzes tu dzēri? — prasa Zete. — No manas?

—    No tem dzeltenem krūzēm.

—    Vai manu die! Tas dullais žīds ir iedzēris gaļas sālimu. Tai krūzā bij ieliets gaļas sālims. Ko viņš dauzījās tai kaktā! Krūza bij novākota.

—    Gale sālime? No kāde gale? No cūke gale? — vaimanā Simkus.

—    Nuka, no cūkas. Vai tad man vēl cita kāda gaļa ir? — atsaka Zete, ieskatīdamās krūzā. — Pagāns tāds! Kampis kā nejēga!

—    Gale sālime! Sālime no cūke gale! — kliedz Simkus, abas rokas gaisā vētīdams. — Oi, gevalt! Es ese pārkāpuse bauslībe! Es ese iekampuse jipte! Es ese pārkāpuse bauslībe!

—    Karlīn, meit, iztec nama kambarī un ienes viņam krūzīti piena, — vecmāmiņa mierīgi saka Karlīnei un tad nomierina Simku: — Kuš nu, kuš, Simku, nav jau uz nāvi! Gan būs viss atkal labi. Kas tad ies teikt, ka tu esi pārkāpis savus baušļus!

Karlīne ar visu skalu pazūd smiedamās namā.

Bet Annele tik to vēl ir redzējusi. Tad viņa apsitina ap pleciem abas rokas, kas ir pilnas miega kā mākoņu.

BALTAIS ZĀRCIŅS

Kādu dienu pēc ziemsvētkiem atnāca Avotos sveša sieva. Padeva labdienu, nosēdās uz sola pie lielā galda, bet valodu nesāka. Vecmāmiņa, iedama cauri istabai, apstājās pie svešās, kura, kā likās, gaidīja viņu:

—    Tāda kā redzēta. Vai no Aizpriedēm, vai?

—    Tā jau ir, — atteica svešā.

—    Nu, ko pie jums? Vai veseli?

—    Tagad jau nu veseli, — svešā teica, pacēla lakata stūri un slaucīja acis.

—    Kā tā? Vai tad bij kāds ar lielo guļu vai citādi slims? — vecmāmiņa cieši un kā sliktu paredzēdama noprasīja.

—    Bij jau gan. Nebaidaties tik. Bij, bet nu ir vesels. — Un vienmuļā balsī svešā piepeši skaitīja: — Saimnieks un saimniece sūta labdienas un — sestdienas vakaru lai brauc bērēs.

—    Bērēs! Vai manu! Kas tad ir? Kas tad jums miris?

Svešā paslēpa atkal galvu lakatā, it kā pavisam vairs nevarētu runāt, tad skaļi ieelsojās un šņukstot izsaucās:

—    Jānītis miris!

—    Jānītis? Ko? Tas jaukais, stiprais zēns? Ar ko tad tas?

—   Kā žņaugt nožņaudza. Vēl vakar — nekas. Slims jau bij, bet runāja vis. Un tad nakti — kas uznācis, kas ne, dievs vien zina, tā nebij nekad redzēts — sācis neganti svaidīties, krākt — ņem nabagam elpu ciet — un tā ar to pašu . . . nekā darīt, saskrej gan visi apkārt,

bet kaut vai uz rokām nēsā, ko tu pret nāvi! Tā aizgāja. Raud nu tēvs, raud māte, raud visa māja.

—    Jānītis miris, Jānītis miris!

Annelei liekas, ka tā grimtu ar tādu pēkšņu smagumu dziļi, bez- dibenīgi dziļi un tālu, tikko dzirdamas aizskanētu atbalsodamās cilvēku balsis kā kādā tumšā zvanā: «Jānītis miris.»

Un, kā no sabiezējušas, vēja aizpūstas miglas izceļas tuvi priekšmeti, tā pie šiem vārdiem viņa uzreiz atminas un redz, kas ir Jānītis.

Jānītis ir Aizpriežu zēns. Kad Annele bij maza, maza, tikai vēl sprīdi gara, viņa arī dzīvoja Aizpriedēs. Kā pa miglu tur skraidīja daudz bērnu — un viens no tiem bij Jānītis. Viņai gribējās ar to dzīvoties, bet viņš to dzina nost, rāva tai no rokām mantiņas, bet, kad mātes nāca vidū, tad bij dažreiz liela raudāšana. Bet daudzreiz viņš atkal iedeva tai tik jauku mantiņu, ko pats bij uztaisījis. To Annele ir naktī nelaida no rokām. Tādas jaukas spēlītes Jānītis prata taisīt no priežu mizām, skaidām un klucīšiem. Viņš drīkstēja arī ņemt visādus sava tēva rīkus un ar tiem strādāt kā liels vīrs. Tēvs viņu arī labprāt sūtīja kaut ko izdarīt vai pateikt, un tad viņš gāja lepni izceltu galvu kā pats saimnieks.

Reiz Annele redzēja, ka Jānītis skrēja pār pagalmu uz istabu. Viņa aiztupās aiz durvīm. Viņa gribēja to tāpat sabaidīt, kā Jānītis to dažreiz baidīja. Kad viņš atcirta vaļā.durvis, viņa uzšāvās stāvus. Jānītim rokā bij smagā, lielā klēts atslēga, un vai nu aiz nobīļa, draiskulības, vai pārsteiguma, bet atslēga nokrita Annelei uz galvas. No sitiena viņa pati pakrita uz klona un zaudēja samaņu.

Kad atmodās, viņa bij mātei klēpī un Jānītis arī tur bij ar savu māti. Jānītis kliedza un elsoja tik stipri, ka tam krūtis cilājās kā plēšas. Bet viņa māte sirdīgi bārās, draudēja un vicināja tam ap galvu rīkšu šauju. Annele domāja, ka nu atkal Jānīti grib sist, un kliedza, cik jaudāja: — Nē, nē, nē! Nesit! Nesit!

Abas mātes paņēma katra savu bērnu; Anneli ielika gultā, bet viņa kliedza vēl arvien: — Nē, nē, nē! Nesit!

Pēc kāda laika Jānīša māte pieveda savu zēnu pie Anneles.

—    Nolūdzies nu mazo māsiņu, — viņa teica.

Jānītis stāvēja un nelūdzās.

Annele pastiepa pretī rociņu. — Nesit Jānīti! — viņa žēli teica.

Bet Jānītis tikai zināja kā atkal elsot, un nekā no viņa nesaprata.

Pēc tam kad bij viss atkal labi, Jānītis reti vairs dzina Anneli nost no kājām. Viņa arvien dabūja jaukākās lietiņas, un viņš parādīja vēl, kā ar tām dzīvoties; kad Annele skrēja pakaļ viņa čaklajām kājām un nevarēja to panākt, viņš to pagaidīja, paņēma aiz rokas un gāja lēnāk, tecinādamies pats līdz meitenes mazajiem solīšiem.

Tā viņi sarada kopā.

«Jānīti, Jānīti!» Annele sauca rītos, tikko pamodusies. Un Jānītis bij tur — bij rītā, bij vakarā, bij cauru dienu.

Bet tas jau bij nu sen, sen. Bij pagājusi viena vasara un pēc tam vēl viena, un tas bij aiz tām divām vasarām. Bet tagad vairs tas nemaz tā nebij kā aiz divām tālām vasarām, tagad tas bij kā nupat vakar vai šodien: Jānītis sēdēja uz klona, kājas izstiepis, drāza lietiņas, skraidīja tālu ar Anneli, nāca pa durvīm ar lielo atslēgu, turpat, turpat. Un nu viņa vairs nebij.

Nē, nevarēja būt, ka Jānītis tāpat nozustu kā tas svešais mežu cirtējs, kuru nomirušu aizveda no Avotiem un kurš nekad vairs neatgriezīsies. Nē, Jānītis tak bij tepat. Aizpriežu zēns, tuvs radu bērns, visi, visi viņu pazina. Kā viņš varēja pazust?

Bet, lai kā neticēja, kad svešā sieva žēlodamās runāja un visi mājnieki žēlodamies runāja līdz, bij jātic.

Annelei nekas vairs netika darīt. Viņa skatījās sienās un sūdzēja: — Jānītis miris!

«Jā, miris gan,» sienas likās vienaldzīgi atbalsojam.

Viņa skatījās laukā un nopūtās: — Jānītis miris.

«Tā jau ir,» likās, tie atbildēja.

Viņa ielīda savā kaktiņā, aizvēra acis un dzirdēja tikai lielo pulksteni.

—    Jānītis miris, — viņa tam čukstēja.

«Zinu, zinu, bet tur nekā nevar darīt,» tikšķēja lielais pulkstenis un kāpa tālāk savu kāpšanu kā nepiekusis staigātājs.

—   Jānītis miris, — viņa, rītos pamostoties, tūlīt teica nākošai dienai, un tā palika drūma un skumja.

Kad pienāca sestdiena, māte teica vecmāmiņai: — Es domāju ņemt to mazo arī līdz. Lai pēdējo reiz paskatās Jānītī.

Vecmāmiņa, brītiņu padomājusi, atteica: — Jā, dari gan tā, meit. Tas viņai varbūt būs visu mūžu piemiņai.

Kad novakars tuvojās, Annele brauca ar tēvu un māti caur tumstošo mežu uz Aizpriedēm. Drūmi šalca mežs, un priedes izskatījās lielas un skumjas. Viņas visas zināja, ka šovakar Jānīša bēres.

Aizpriedēs visos logos mirdzēja ugunis. Sētsvidū stāvēja puiši ar vējlukturiem, saņēma atbraucēju zirgus un aizveda tos apkopt. Pie durvīm pats Aizpriedis saņēma viesus, parādīja vietu, kur noģērbties, un tad lūdza iekšā.

Aizpriedene bij Anneles tēvmāsa un īstā krustmāte. Viņa noglaudīja Annelei galvu: — Labi, labi, ka tu arī atbrauci paskatīties vēl mīļo brālīti. Vai mazumu kopā dzīvojāties! Viņš jau bij tāds, kas mazākus labprāt pieņēma.

Vārdi nosmaka elsās.

—       Lai nu, lai, — Anneles māte mierināja. — Dieva prātam jā

padodas. Nav jau tā, kā kad paņem pēdējo bērnu. Tev jau vēl paliek dieva svētība.

—    Bet nav vairs mazā, nav vairs mazā, tas bij tas mīļākais, — krustmāte saka, asaras slaucīdama. Bet tad parastā balsī aicina viesus iekšā. Vienā kambarī jau klāti galdi, lai negaidot aicinājuma, bet tik ejot paši un dodot arī bērnam, kas būšot izsalcis, ceļu braucot.

Pie mātes rokas Annele ieiet Aizpriežu istabā. Starp eglītēm un degošām svecēm vidū stāv balts zārciņš, bet apkārt tam ļaužu kā siena. Viņas abas paliek vairāk pie durvīm un gaida, lai citi nošķiras. Istaba smaržo sveķaini salda kā pa ziemsvētkiem. Griesti un sienas — viss pušķots kā lielos godos, kaktos stāv kuplas egles. Abās pusēs gari galdi, ap kuriem sēd ļaudis no vienas vietas grāmatām rokās. Māte pavelk tuvāk Anneli zārciņam, un viņas noliekušās noskaita tēvreizi. Sākas dziesma, un sievietes no galdiem spiežas tuvāk. Annele redz, ka galvgalā jau atkal stāv krustmāte un gauži, gauži raud. Raud tik ilgi, kamēr dzied dziesmu. Arī citas sievas slauka bez mitas acis.

Kad dziesma nodziedāta, krustmāte iet starp viesiem un klusā, laipnā balsī aicina kambarī. Anneli pati paņem pie rokas un ieved. Kambarī tāpat apkārt sienai balti klāts galds ar kūpošām bļodām un gubām baltmaizes pa vidu. Pa gabaliem deg pudelēs iespraustas resnas sveces. Ap galdu jau cilvēks pie cilvēka. Meitene stāv cieši sakniebtām lūpām un nav pierunājama kaut ko iebaudīt no bagātām dieva dāvanām.

—    Kā tad tā? Vai tad tas bērns nekā neēd? — Aizpriedene, galdu aptecējusi, atkal piestājas pie abām, rūpīgi jautā.

—    Nekā, nekā. Viņai jau laikam sirds sāp par to Jānīti, — māte atsaka, meitenē raudzīdamās.

«Ka tak mani liktu mierā!» Annele skumji domā un, kā citu acīm izbēgt gribēdama, lūkojas griestos.

Tāpat kā lielajā istabā, arī še griesti krāšņi nopušķoti skujām, garajām vecvīru bārdas vītnēm, raibām, pārslaini vieglām papīra bārkstēm un pūkainām auklām, kurās šūpojas zili, zaļi, sarkani un dzelteni papīra putniņi.

—    Vai tev patīk? — krustmāte vaicā, sekodama meitenes skatam. — Te jau meitas strādāja caurām naktīm, visus šos pušķus darinādamas.

—    Ir jau, ir, kā uz kāzām ir pušķojušas, — atsaucas Vilcene, cita Anneles krustmāte, kas jau turpat otrā pusē sēd, melniem zīda lakatiem sasegusies.

—    Ir jau arī rīkots ne kā bērēs, bet kā kāzās. Radu radi aicināti, vai viss pagasts kopā, — saka kāda cita radoņa.

—   Tās jau nu arī ir viņa kāzas. Citu jau vairs nebūs. Citu jau vairs nepiedzīvos, — Aizpriedene klusi skumst.

Runā ari Aizpriedis, kas stāv aiz viesiem, tos skubinādams un mielodams:

—    Vai nu es viņam ko žēlošu vai liegšu! Bij man kā labā roka. Paklausīgs uz vārda. Ja jau viņu kur aizsūtīja, ja tik bij pa spēkam, izdarīja kā lielu lielais.

Un atkal teica Vilcene: — Jā, atbraucu ruden ciemā. Viņš tūlīt zirgam pie galvas. Tīri jāsmejas! Aizbraukšot uz šķūni paēdināt, piekopt. Un tā arī tūlīt izdara. Ielec stāvus ratos un aizbrauc kā liels. Puisis to labāk neizdarītu.

—    Kas nu tas viņam! Jau cik gadus atpakaļ, kad vēl bij tikko galda lielumā, no zirga ne tik nebaidījās kā no jēra. Un tagad jau pie vadāšanas bij pats pirmarsr. Neviena vezuma nav apgāzis, — teica atkal Aizpriedis rāmi, skumjā valodā.

—    Jā, lielu darbu darītājs jau būtu izaudzis.

—    Un grāmatu jau arī mācēja? — vaicāja cita radoņa.

—    Ko nu par grāmatu! Tik drukātu, tik rakstītu lasīja, ka prieks dzirdēt. Ko no lielajiem noklausījās, tas viņam iegāja galvā kā spēlīte. Nu jau pats priecājās uz skolu, jo vienpadsmitais gads jau nāca. Bet nu dievs pieņēma par savu.

—    Mūsu lielākie bērni jau viņu arī tā ieredzēja kā savu acuraugu, — tā atkal Jānīša tēvs, — tas pats lielais brālis visu miršanas nakti lāgu lāgiem uz rokām iznēsāja un neapnicis būtu nēsājis ir dienu, ir nakti, ja tik būtu varējis ienest atpakaļ dzīvē.

—    Kas tad viņu nemīļoja, kas nepieņēma! Kā pulkstenītis skanēja no rīta līdz vakaram. Visus smīdināja, visus priecināja. Tās pašas meitas — raud tagad vienā raudāšanā. Kā nu vēl būs, kad aizvedīs smiltainē! Tukšas, tukšas nu visas mūsu maliņas! — tā Aizpriedene, galvu lēni šūpodama.

—    Jā, bij jau, bij viņš jums, vecākiem, acu prieks. Kur vēl ņemt cita tik gudra un, teikt, smuka bērna! Viņš jau bij kā bilde. Sārts kā ābols, dzelteni, skrullaini mati, lielas, zilas acis. Tādu zaudēt — tur jau mātes sirdij vai lūzt vajaga.

Tā viens par otru tēvs, māte un radi žēloja Jānīti.

Istabā nemitīgi dziedāja. Skumji dziedāja, žēli locīja, gari vilka. Par laicību un par mūžību. Par nāvi un dzīvību.

Kāda jauna meita pacēla Anneli, lai ieskatās zārciņā. Nu viņa redzēja Jānīti. Cik svešs, cik savāds tas izskatījās! Kā būtu piepeši lielāks izaudzis, tā tas gulēja garā, baltā kreklā, starp pirkstiem zaļu mirtes zariņu. Kā cietā miegā gulēja. Dzeltenie mati vizēja sveču gaismā kā zelta vaiņadziņš. Tas bij Jānītis un arī nebij. Tāds tuvs un pazīstams un tāds svešs un savāds — kā no tālas citas malas.

«Jānīti, Jānīti, kur tu esi?» dziļi krūtīs vaicāja kāda maza, nobēdājusies un nekā nesaprotoša sirds. Un likās, it kā saite, kas tik ilgi

to bij apžņaugusi, pārtrūktu — un pāri gāzās mutuļojoša elsu un asaru straumīte.

Annele nu vairs nevarēja aizturēt elsu, tādu elsu, it kā tai sirds lūztu.

—    Ko tas bērns tā raud? — brīnējās sievas. — Vai nu tāds vēl ko zina, vai!

—    Nevajadzēja vis man viņu ņemt līdz. Varbūt miegs arī jau nāk. Kas no tāda daudz var zināt, — bažījās māte.

Anneli aiznesa virtuves galā, kur vēl atradās kāda neiznesta gulta, un nolika to gulēt. Kad tā uzmodās, bij jau liela diena. Pagalmā sajūgtie zirgi zviedza un kašāja zemi. Pie pašām durvīm gaidīja pārjūgs lielos ratos. Zirgi un rati bij nopušķoti zaļām vītnēm, sarkanām, dzeltenām un baltām papīra rozītēm, raibi cimdi karājās pie ilksīm, bārkstaini pušķi plivinājās zirgiem no muguras un no krēpēm.

Māte nāca Anneli modināt. Viņai līdzi ienāca tā meita, kas Anneli vakar bij aiznesusi gultā. Abas bij ģērbušās kā uz ceļu.

—    Nu, ko darīsiet ar to lielo raudātāju? Vai to arī ņemsiet līdz uz kapiem? — jautāja lielā meita tā, it kā būtu jābrauc uz kādiem lieliem priekiem.

—    Neņemšu vis. Lai paliek vien tepat. Te jau viņas viežu nav

tagad trūkums, — atteica māte un pagriezās pret kādu vecāku sievieti, kas jau tur stāvēja ar diviem bērniem Anneles augumā pie rokām:

—    Vai to manu meitu ari pieņemsiet?

—    Pieņemšu, pieņemšu, braucat tik bez bēdu! Gan jau paēdināšu, gan pievaldīšu. Man jau, ače, tepat ieveda arī Vilcene savus bērnus uzskatīt. Tad jau pie viena. Kaz, vēl kāds gadīsies.

—    Un es atkal ar jums tad uz kapiem tā skuķēna vietā. Bet es jau nu gan pēc tā Jānīša tā neraudāšu kā šī merga, — teica jautrā meita un smējās.

Annelei nepatika viņas runāšana. Kā varēja smieties un tik skaļi runāt, kad Jānītis bij miris! Arī ar svešajiem bērniem viņai negribējās palikt, un viņa spiedās iziet kopā ar māti. Jānīti vēl gribējās redzēt.

Lielajā istabā bij vēl vairāk ļaužu nekā vakar, jo daudzi bij atbraukuši vēl klāt no rīta. Arī bērnu bij diezgan pa pulku. Stāvēja stāvus dziedādami. Aizpriedene sarkani saraudātām acīm, melnu zīda lakatu dziļi pārsējusi pierei, ienesa kaudzi baltu dvieļu un raibu cimdu. Tuvenieki sagāja ap zārku atvadīties, bet Anneli māte vairāk tuvumā nelaida.

—    Tu jau vakar redzēji. Paturi tā acīs Jānīti! — Aizveda meiteni pie loga: — Stāvi nu tepat un skaties!

Visiem bēriniekiem dziedot, četri jauni puiši iznesa zārciņu un iecēla izpušķotajos ratos. Tad sasēdās pa divi katrā pusē. Jānīša lielais brālis paņēma grožus un ar otru roku apkampa zārciņu, jo ceļš bij nelīdzens. Tad pirmie rati sāka kustēties. Bērinieki nu sasēdās arī savos pajūgos — gara, gara rinda. Kad visi sāka braukt, pirmie rati nozuda. Bet ceļa līkumā viņi atkal izlocījās laukā un nāca priekšā redzami. Zārciņš tagad izskatījās jau daudz mazāks. Ratu rinda attālinājās. Netāl no meža zārciņš bij vēl redzams tik kā balta strīpa. Nu ari tā sīka, sīka. Iesīka zaļajā mežā un nozuda.

KAD PŪPOLI ZIED

Pūpolu sestdiena. Tēvam uz strellēm pēdējais audekls. To šodien nobeigs un jaunu vairs nesāks. Vasaras darbi jau gaidīt gaida.

Ērkšķogām ir māzas, iezaļganas podziņas kā kniepadatgalvi- ņas.

Pūpolu sestdiena! Vēl viena nedēļa — un gavēņlaiks būs projām. Lai viņš iet! Negribas vairs viņa.

Vēl gan nāk lielā ciešanu nedēļa. Bet kas par to! Tā jau pie pašu lieldienu sliekšņa.

Ciešanu stāsti jau ari visi lasīti. Nu, bet izlasīs tos vēlreiz. Tad varēs mierīgu prātu kā pēc izpildīta darba skriet laukā — saulē.

Annele noceļ pusbībeli no plaukta un nolien pie loga. Bet lasot tai mazliet nodreb sirds kā vainas apziņā: nemaz vairs šie stāsti neizliekas tik bēdīgi kā tad, kad bij vēl sniegs un sals, un bargie pavasara puteņi. Tiesa gan. Pasaule jau sastinga sāpēs, kad Golgātas* kalnā nodzisa saule un Kristus sauca: «Mans dievs, mans dievs, kāpēc tu mani esi atstājis!» — bet tomēr zināja jau, ka pēc trim dienām būs augšāmcelšanās. Augšāmcelšanās, saulei lecot!

Ciešanu stāstus apstaroja lieldienu saule!

Bet vienu tomēr ne. Tas palika kā drūma ēna dvēselē un ierakās tur dziļām žēlām.

Tas bij tas stāsts, kurā Pēteris noliedz Kristu.

Tāda tumša, tumša nakts. Ļaužu pulks ar karakalpiem aizved Kristu pie augstā priestera Kaivasa. Visi mācekļi aizbēguši. Tikai Pēteris vien seko no tālienes. Pēteris nosolījies iet Kristum līdz — un kaut to arī cietumā vai nāvē vestu. Kaivasa ļaudis sakūruši uguni pagalma vidū un apmetušies sildīties. Pēteris arī apsēstas starp viņiem, un sarkanās uguns blāzmas spīdumā viņu pazīst kāda meita un saka:

—   Tu arī bij ar Jēzu no Galilejas. — Es nemaz nezinu, ko tu runā, — Pēteris brīnās it kā par kādu viņam gluži svešu lietu. Un labāk pieceļas un aiziet no uguns patālāk, lai viņu vairs nesaredzētu. Bet tas neko nelīdz. Arī tur viņu pazīst kāds karakalps un saka: — Sis te arī bij pie Jēzus no Nācaretes. — Un atkal Pēteris liedzas: — Es nemaz nepazīstu to cilvēku. — Tad pienāk vēl citi un runā to pašu:

—    No tavas valodas vien jau var noprast, ka tu arī esi no tiem, no Galilejas. — Nu Pēteris pavisam saniknots sāk lādēt un dievoties:

—    Es neesu no tiem, es nepazīstu šo cilvēku un nezinu, par ko jūs runājat. — Bet šai pašā brīdī dzied gailis un Kristus, kuru karakalpi ved garām, pagriežas un uzlūko Pēteri. Nu Pēteris atminas tā kunga vārdus: «Pirms gailis divreiz dziedās, tu mani trīsreiz aizliegsi.» Tad viņš iziet laukā no Kaivasa nama un gauži, gauži raud.

Kad stāsts noiet līdz šai vietai, tad tas paliek kā akmenī iecirsts. Nekas vairs nenotiek, nekas vairs nepārveidojas.

Liekas, ka Kristus tur stāv un stāv caur mūžīgiem laikiem. Viņa skats ir kā upe, kas nekad nevar beigt aizplūst un iztecēt, un šis skats meklē Pēteri.

«Vai tu mani pazīsti, Pēteri?» jautā Kristus skats.

Un Pēteris ar sirds drebēšanu, ar gaužām asarām un mūžīgi mūžos tik var atbildēt:

— Jā, kungs, es tevi pazīstu.

Ari šis stāsts šorīt gribas ātrāk izlasāms un izdomājams, it kā grāmatai būtu liela steiga tikt atpakaļ plauktā.

Viegli ir nolikt svēto grāmatu, kad laukā smej saule un zied balti mākoņi. Šodien jau viņu vairs nepaņems. Varbūt arī rītu ne. Jo pa garu ceļu nāk citas grāmatas'. Tās nāk ar māsu Līziņu no tām tālajām mājām, kurās Līziņa pavadīja visu ziemu mācībā pie savas gudrās krustmātes. Šodien viņa nāk mājā un paliks visas lieldienas, un grāmatas tā atnesīs, cik vien varēs dabūt, jo svešajam krusttēvam viņu ir liels daudzums un viņš tās dod labprāt.

Annelei nu vairs nav cita darba kā gaidīt māsu. Viņa aizskrien tālu laukā māsai pretī, notupjas uz lielā akmens un ievelk kājas. Akmens vienā pusē sakarsis kā plīts, bet otrā dzeļ kā ledus. Ziemels sitas ap viņu šņākdams un aurodams. — Vēl par agru tev diernēt uz akmens! — viņš kliedz. — A, lai ir! — meitene atbild spītīgi un turas, cik spēj. Norauj lakateli un aizpleš to vējam priekšā kā buras. Par- par-par, par-par-par! — lakatelis parkšķ gar vaigiem un ausīm, notraukdams tai bizes no galvas. Bet kas par to! Viņa sasien bizes galus kopā, iekaras tajās abiem ceļiem un šūpojas saulē kādu laiku. Ir labi un silti. Un iekšā viņa neies.

—    Oho! Ak neiesi vis! Nu, to es gribu redzēt! — atkal iekliedzas vējš kaut kur dziļi lejā un ir jau klāt. Melnu mākoni griezdams, pasviež sauli zem ēnas un meiteni kūleniski noveļ no akmens. Ledains aukstums izskrej durdams caur locekļiem. Nu gan jābēg. Neko darīt. Un viņa dod kājām vaļu līdz pašai istabai, kuras platā paspārne to ieņem kā klēpī.

Bet, paskatoties atpakaļ, redz, ka Līziņa skrej tieši pār lauku. Viņa ir jau to ieraudzījusi. Ar vienu roku vicina savu rokas kurvīti, it kā ko labu solīdama, bet ar otru biedinādama māj, lai mazā neskrien ledainajā vējā.

Ieraudzīdama māsu, Annele satrūkstas aiz pārsteiguma, aiz prieka un arī it kā aiz kādām bailēm. Tik ilgi gaidīja, gaidīja; nenāca un nu uzreiz — nāk! Kā putnam gribētos laisties māsai pretī, bet kaut kas ir, ko nevar pārvarēt. Tāda bijīga kautrība. Nē, labāk skries iekšā un noslēpsies. Un viņa to dara, pukstošu sirdi klausīdamās, kā māsa tuvojas.

Līziņas balss jau namā, jau aiz durvīm. Labdien, labdien! Kā zvaniņš ieskrej istabā. Visas galvas paceļas pret viņu, visas acis smaida. Ar visiem tā sadodas rokas, skatās apkārt. Anneli neredz.

—    Kur mazā meitene? Viņa tak bij laukā. Kur palika? A, tur tu esi!

Un Līziņai jāvelk māsiņa ārā no kakta. Kur noslēpties no viņas asajām acīm?

—    Tāda muļķa meitene! Nu par ko tu slēpies? Vai tev bail no manis? Vai par to nedēļu jau mani esi aizmirsusi?

Annele nezina pateikt. Lai cik karsti gaidīta māsas pārnākšana, bet, kad nu viņa klāt, tā izliekas pavisam jauna, pārsteidzoša, piepeša. Kāda nu tik viņa būs pati? Vai nebūs palikusi par daudz cienīga un gudra? Vai nebūs svešumu pārnesusi no svešajām malām? Garas dienas bij starpā. Un par tām Annele nekā nezināja, ko tad bij darījusi lielā māsa.

Bet Līziņa viņu tik tā paņem. Pievelk cieši sev klāt, apskaudama abām rokām.

—    Tu jau esi lielāka izaugusi, kamēr es nebiju mājās.

—    Tas jau ir visas ziemas augums. Bet to tik tagad var redzēt, kad nāk pavasara saule, — atsaka tēvs un smaidīdams skatās uz abām.

Meitenes nu ieiet vecmāmiņas kambarītī un aiztaisa durvis. Tur jau stāv Līziņas kurvītis ar savu noslēpumu. Kas tur gan varētu būt iekšā?

Daudz, daudz laba un skaista tur ir iekšā. Daža sakaltusi cukur- maizīte, kas garšo skarbi, appūsta pavasara vēja, tur ir rūpīgi satīti sainīši ar krāsainām lupatiņām, dzīparu galiem, prievīšu atgriezumiem. Tie ir par garo nedēļu sakrāti mazajai no lielās māsas darba. Un, kā viņi tā izbirst caur pirkstiem daudzkrāsaini, dažādi un savdabīgi katrs, viņi piepilda istabu ar svešādu bagātību, jo pie katra ir savs tēls un sava stāstīšana. Tur ir visa Līziņas darba nedēļa. Sarkanais, par piemēru, būtu Kriņģeļu Sape. Tai ir tāda jaka, nupat pie Aķu krustmātes pašūta. Un Annele tūlīt dabon zināt, kāda tā Sape ir. Sape ir maza, resna un skaļa kā pērkons. Viņa var nest divpūru maisu. Puiši par to skaišas. Viņa tāpat skaišas uz puišiem. Kad kāds tai pieskar roku, viņa ari nevalda savu un tā dod, ka zilums paliek. Viņa iet tikai skriešus. īsos, pelēkos brunčos un sarkanā jakā viņa laiž pa āru kā sarkana bērzlape, kuru vējš pakampis mežā un iztrenci s uz lauka.

Un tur ir tumšzaļas vadmalas stūrītis. Tāda ir Aķu Līnītes baznīcas kleita. Līnīte ir Aķu vecākā meita. Viņa ir liela, kaulaina auguma, stipri palīka, bet runā čukstoši maigi, pašā lūpu priekšā kā maza, labināma meitene. Tāda runāšana viņai palikusi no mazām — lutināmām dienām, kad tā ilgu laiku bijusi vecāku vienīgais bērns. Viņa ir Aķu saimniece pie neprecētā brāļa, un, lai gan viņai ir daudz vēl ērmotu īpašību, visi viņu ieredz un labprāt tai paklausa, jo mājās nav neviena, kuram tā klusībā neiedotu kādu labu kumosu, nepateiktu mīļu vārdu vai arī nepaglaudītu.

Zilzaļsarkani dzeltenā prievīte zina pateikt, kāds ir Druvmalis, Aķu kaimiņš. Labi jau gados, bet neprecējies. Katru dienu nāk uz Āķiem, daždien reizes divas. Tādas prievītes, kādu viņam vajaga, prot tikai noaust Aķu jaunākā meita Līzīte, kas ir jau pieminētā Anneles māsas Līzītes krustmāte. Kamēr viņa tās auž, Druvmalim patīk sēdēt klāt un skatīties. Kad noausts, tūlīt var uzmērīt. Viņš nēsā īsas bikses līdz ceļgaliem un garas, koši indigo zilas zeķes, kas pāri lieliem krusteniski ļoti skaisti notītas šādām prievītēm. Tādēļ viņam to prievīšu vajaga. Arvien jaunu un arvien skaistu. Bet, kad nu reiz tās mantas diezgan, viņam tomēr patīk sēdēt Aķu Līzītes istabā un runāt neizsīkstošas valodas. Bet krustmāte Līzīte viņu norunā arvien, lai arī kā tas prot mēļot. Tad tam beidzot jācieš klusu. Projām viņš tomēr neiet. Viņš paņem krustmātes šķēres un sāk no papīra izgriezt visādus zvērus, putnus, cilvēkus un lietas. Cilvēkus viņš prot izgriezt tā, ka katrs sevi var gan pazīt, bet izskatās ļoti jocīgs. Ar to viņš citus smīdina, citus arī dažreiz nežēlīgi nokaitina, bet pats par to priecājas ir vienā gadījumā, ir otrā. Druvmaļa izgriezto figūru Līziņai ir vesels žūksnis līdz, un te nu var redzēt, kāds tas vīrs pats un ko tas strādā.

—    Bet vai grāmatu nav? — meitene nu vairs ilgāk nevar nociesties nevaicājusi.

—    Nu, patausti, patausti! — Līziņa tagad atvāž kurvīti galīgi vaļā un liek meitenei bāzt roku līdz dibenam.

A, tur jau viņas guļ — gludas, raibos vākos, klusas un mīļas!

—    Kā viņas sauc?

—    Amanda un Florida.

Annele paplēš acis:

—    Amanda un Florida? Vai tās no tālām zemēm? No Āfrikas un Austrālijas?

Līziņa skaļi iesmejas.

—    Kāpēc tu domā, ka viņas no Austrālijas?

—    Nē, es jau nedomāju tās grāmatas, bet tās — tās Floridas, — Annele pietvīkst. Viņa zina, ka kaut ko sacījusi, kas nav pareizi, un nu viņai kauns.

—    Viena grāmata gan ir no tālām, tālām zemēm. No Indijas. To mēs lasīsim pirmo. Bet ne tagad. Vakarā. Tagad iesim pūpolos, — Līziņa ātri lemj.

Annelei jau vairs nav jāgādā par sevi. To dara lielā māsa. Izdabūjusi mātes atļauju ņemt mazo līdz uz Skujenes līčiem pūpolos, viņa to apģērbj un paēdina. Tad viņas aizskrien pretī vējam, kas nu nemaz vairs neliekas būt ass un salts. Anneles mute arī iet pa vējam kā dzirnaviņas. Nu viņa var jautāt bez gala. Nu ir kāds, kas viņu nekad neizzobo, nenoraida vai paliek atbildi parādā uz svarīgiem jautājumiem. Vispirms tie Aķi! Vislielākās runas ir par tiem.

Aķi ir lieli un lepni, ir vecmāmiņas cilts mājas. No tiem tā pārvesta uz Avotiem sešpadsmit gadu vecumā. Tādēļ nav ko brīnīties, ka viņa savu jaunāko brāli, tagadējo veco Aķi, tikpat daudz ir redzējusi kā kuru svešu. Aķi guļ nomaļus no lielā ceļa, uz otru pusi no baznīcas un grūti iebraucami pavasaros un rudeņos, tādēļ vecmāma arī bijusi sava tēva mājās tikai vēl pāra reizes savā garajā mūžā. Aķi, baznīcā braukdami, pa reizi gadā iebrauca Avotos ciemos. Viņiem bij lepni zirgi un rati. Ciemi bij tik stalti, ka Annele tiem tuvumā labāk nemaz nerādījās.

Un pie šitādiem radiem nu gāja Līziņa. Tur tad arī bij ko jautāt, kāds katrs izskatījās.

Vecais Āķis bij cienīgs vīrs. Viņš esot šolaiku cilvēks, teica Līziņa. Šolaiku cilvēkam tādam laikam vajadzēja būt. Viņš pīpēja garu pīpi un prata runāt vāciski ne tikvien ar žīdiem, bet arī ar mācītāju, ķesteri un kuru katru kungu. Mājas atdevis vecākajam dēlam, kas saimniekoja kopā ar māsu Luzīti, viņš savu dienu vadīja tā: staigāja ap laukiem viens pats, lasīja grāmatas vai arī nāca runāties ar krustmāti Līzīti. Tad viņi visi runāja vāciski, un darba stundās arī Līziņai bij jāmācās svešā valoda — krustmāte uz to stingri raudzījās.

Bez abām jau minētām māsām un brāļa Aķu tēvam bij vēl viena — vidējā meita un pats jaunākais dēls. Visi dzīvoja neprecējušies un zem tēva tik mīļi un saticīgi, ka neviens nejauda nošķirties, ne arī citi viņu laida. Par visiem skaistākā un gudrākā bij Līzīte. Viņai vēl tagad nāca daudz precinieku, un tas pats Druvmalis viņu ņemtu kuru katru dienu abām rokām, bet viņa negribēja šķirties ne no tēva, ne māsām un brāļiem, ne no mīļajām mājām. Kas tad arī paliktu no Āķiem, ja viņa aizietu!? Viņa bij visu māju košums un spožums. Padomu devēja, kārtību dibinātāja, visas malas skaistinātāja.

Par šo krustmāti Līziņai ir visvairāk ko stāstīt un Annelei ko klausīties un apbrīnot.

—   Ka viņa tik laba, tad laikam tevi nekad nebar, — meitene jūsmo.

—   Kā ne? Viņa mani bar vienā bāršanā. Viņas lielās, spožās acis jau redz visu, ko nelabi dara.

—    Bet tad tak tev jāraud?

—   It nemaz ne. Viņa tā prot bārt, ka tikai smiekls vien nāk. Viņa jau pati nekad nebar ar niknumu, bet tikai ar smiekliem.

—   Tad viņa tā bar kā mūsu tēvs, vai ne? — Annele priecīgi iesaucas.

—    Jā, nu tu trāpīji, gluži tā, — atbild māsa.

Viņas iet kādu laiku. Līziņa, pagriezusi galvu uz Aķu ceļa pusi, domīgi raugās tālumā.

—    To celiņu es nu vairs neiešu, — viņa teic nopūzdamās.

—    Kāpēc tu neiesi?

—   Pēc lieldienām mani dos mācībā uz Jelgavu — vai tu to nemaz nezināji?

—   Vai! — nobijusies meitene sasita rokas un palika uzreiz stāvam. — Uz Jelgavu! Tā ir vēl tālāk nekā Aķi? Vai, vai!

—   Tas jau vēl ilgi. Kur lieldienas, vēl par nedēļu, bet tas vēl pēc tam! Un vasarā tu brauksi pie manis ciemā, tad dabūsi redzēt Jelgavu — tā tik būs lieta!

Jā, Annelei ari liekas, ka tas vēl tāls, tāls laiks, kad Līziņa brauks uz Jelgavu.

Skujenes līči jau klāt. Un, lai Annele vairs nekā nedabūtu atbildēt vai bēdāties, lielā māsa paķer to aiz padusēm un, kā cielaviņa pa ciņiem lēkādama, pārnes pār rāvaino vietu līdz krastam, kurš jau ir galīgi nosusis.

Melna,, liela, virtenī griezdamās, ap līci locīdamās, skrej upe. Lūk, kāda! Vasarā gausa, tikko kustīga, tagad laiž, putas kuldama, kā tramīgs kumeļš. Krastmalas kārkli līdz pusei ūdenī. Ūdens lielums ierauj sevī šmauganos apakšējos zarus un tricina augšējās pelēkās pūpolu galviņas. Sur tur, kārklos ieķēries, vēl slēpjas pa ledus gabalam. Nevarīgi kustēdamies kā zivs murdā, tas gaida kādu atsvabinātāju. Bet neviens ledus gabals vairs nenāk gar malām. Kas vēl kur atlikušies no strautiem un ezeriem iznesti, ierauti pašā straumes vidū un šaujas prom kā bultas.

Annelei žēl šo krastā izmesto, kuriem bēdīgi jānoskatās, kamēr citi viņu brāļi tik brauc uz leju. Viņi būtu jāatsvabina, meitene lūdzas.

Jā, to var, piekrīt Līziņa. Un viņas sāk strādāt. Sameklē krūmos pa nokaltušam alkšņa zaram, pamestam mietam vai kārts gabalam, sanes tos krastmalā, un nu sākas atlikušās ziemas urdīšana. Nav viegla lieta dažu pa vairākkārtām sablīvējušos ledus blāķi izdabūt no kārklu sprosta. Tur jālēkā veiksmīgi no ciņa uz cini, un dažreiz cinis ar visu kāju pazūd brūnajā ūdenī, bet, kad iemanās strādāt, pūles tiek ātri vaiņagotas. Cik labi tad tādam ledainim, kad tas, pasprucis laukā no savas aizgaldiņas, apsitas kā dejotājs pāra reizes pats ap sevi un tad iejoņo zibeņātri lielajā straumē! Katru vienu meitenes pavada skaļiem prieka saucieniem: brīvs, brīvs, brīvs! — līdz tas, te celdamies, te grimdams un pa straumi lejup skriedams, acīm ir pazudis.

Kad krasts, cik tālu vien piesniedzams, apkopts, meitenes pietvīkušiem vaigiem, bet ļoti apmierinātas met mieru un nomeklē kailo pļavas līci, vai nedīgst jau kur bezdelīgactiņas, pienenes, gaiļupieši, bet nekas vēl nav jūtams; tikai šur tur kārklājā ap ciņiem sniedzas laukā pa zaļai pureņu lapai, bet zieda vēl neviena. Bet kas tur tā tik zeltoti mirdz pašā krūmu vidū triju jaunu priedīšu saulgozī? Pūpoli zied!

Pūpoli zied! Vesels pūpolu krūms! Cik brīnišķi kupls viņš stāv savā dzeltenā rotā, apmirdzēdams visu citu nespīdīgās, pelēkās galviņas! No tā nu ir jāņem pirmie pavasara mesli, tur nekā nevar darīt. Bet kā viņam tiks klāt? Kā citādi kā ar lielu veiksmi un labu gribu, pa ciņiem šūpojoties, laipiņas metot un nežēlojot kājas pie reizes no aukstā slapjuma.

Kad meitenes ar pūpolu klēpi uzkāpj augšā pa līča nogāzi, viņas vēl ilgi paliek stāvot, vēja purinātas, apdziēdātas un apsvilpotas.

Līziņa sauc:

—    Skaties, skaties, cik skaisti! Kā straujo viļņi! Ai, upe, upe! Cik tagad liela, cik plata! Ai, putojošie, melnie pavasara ūdeņi!

Jaukā, bagātā diena pagājusi. Kad saule tuvu apvārksnim sarkana kvēlo mazā kambara logā, nāk vēl pats jaukākais brīdis, tikpat kā pēc gardas maltītes vēl uzēdām pats gardākais kumoss: grāmatas! Abas māsas iesēžas dziļajā loga dobumā uz baltās bēģeles, un Līziņa lasa to brīnišķo teiku par Indijas ķēniņa dēlu:

—    Tas bijis tālā, tālā, tālā Indijas zemē. Un tur bijis ķēniņš, varens un bagāts, pār plašām zemēm valdnieks. Tam ķēniņam bijis daudz bērnu, bet visi viņi miruši viens aiz otra kādā lielā sērgā, un

palicis tikai viens — jaunākais dēls. Un ķēniņš nolēmis, ka šis dēls nekad nedrīkst redzēt ne vecumu, ne slimības, ne nāvi, un viņš licis uzcelt varenu pili, baltu kā sniegs, debesziliem, zeltotiem torņiem. Kā divpadsmit gredzenos pili ieslēguši divpadsmit dārzi ar vārtiem, viens pret otru stāvošiem un visādos dārgos izrotājumos mirdzošiem kā saules. Sie dārzi bijuši kā paradīzes dārzi ar kokiem, kas savas galotnes līdz mākoņiem snieguši, ar puķēm, tik lielām kā cilvēku galvas, ar brīnišķiem putniem un tauriņiem, kuru spārni mirdzējuši visādās varavīksnes krāsās. Katru dienu ķēniņdēls izjājis uz balta ziloņa ar zelta kāpšļiem, sēdēdams zelta būrītī. Caur visiem vārtiem, vistālākos dārzos tas drīkstējis jāt, tikai caur divpadsmitajiem vārtiem vairs ne. Pilī valdījusi mūžīga līksmība: no rīta līdz vakaram smiekli un dejas. Divpadsmit sulaiņi dienu un nakti apkalpojuši ķēniņdēlu, un divpadsmit rotaļu biedri arvien bijuši viņa tuvumā. Tie bijuši izlasīti visskaistākie un veselīgākie jaunekļi no visām lielā ķēniņa valstīm. Neviens ķēniņdēlam nedrīkstējis tuvoties citādi kā tikai ar smaidiem sejā. Pilī nav dzirdēts neviens ļauns, saīdzis vai skarbs vārds, ne arī redzēts kāds sāpīgi savilkts vaigs. Ka pasaulē ir arī nabadzība, slimības vai pat nāve, no tā ķēniņdēls nezinājis nenieka.

Bet kādā dienā piepeši saslimis ķēniņdēla mīļākais rotaļnieks. Bez kavēšanās viņu attālināja no pils, un viņš tai paša dienā nomiris. Bet ķēniņdēlam melojuši, ka tas izgājis pastaigāties divpadsmitajā dārzā un laikam tur nomaldījies.

Ķēniņdēls bez miega un barības dienu un nakti gaidījis un gaidījis pārnākam savu rotaļnieku. Bet tā vietā viņam atveduši baru citu jaunekļu, vēl apburošāku un skaistāku nekā zudušais, lai viņš sev izmeklētu jaunu biedru. Tomēr ķēniņdēls visus tos atraidījis. Mīļā biedra vietā viņš nevēlējies neviena cita. Jo ilgāk viņš velti gaidījis zudušo, jo karstākas kļuvušas viņa ilgas pēc tā, jo asākas viņa žēlabas. Ne deju, ne dziesmu, ne smieklu tas vairs gribējis dzirdēt, ne arī pats vairs smaidījis. Bez pavadoņiem tas klīdis pa dārziem. Ķēniņš ļāvis tam vaļu, cerēdams, ka viņa sēras drīz mitēsies. Bet tas nebijis vis tā. Ķēniņa dēls tik palicis kluss un ne ar vienu vairs nerunājis. Un kādu nakti, kad visi sulaiņi un galma ļaudis bijuši iemiguši, ķēniņdēls viens pats piecēlies, izgājis cauri visiem sargiem, visiem dārziem un ar rīta ausmu iznācis pie divpadsmitajiem vārtiem. Samiegojušies sargi neuzdrošinājušies pretoties ķēniņdēla pavēlei, kad tas tik pēkšņi parādījies viņu priekšā un licis attaisīt smagās slēdzes un aizšaujamos un izlaist to caur vārtiem.

Ķēniņdēls nu gājis, gājis. Aiz viņa nozudusi pils ar divpadsmit torņiem, divpadsmit dārziem un divpadsmit vārtiem, bet viņš vairs nedomājis iet atpakaļ, tikai uz priekšu. Saule briesmīgi dedzinājusi, viņu mocījušas slāpes un izsalkums. Ceļa malā bijuši atstāti ciemi, nabadzīgas, pussagruvušās būdas, bet neviena cilvēka, lielas sērgas un bads bijuši postījuši zemi un cilvēkus. Vēlu, pret vakaru, tas ieraudzījis sēžam ceļa malā vecu, vecu vīru, skrandās tērptu un vātīm apklātu. Ķēniņdēls, kas vēl nekad nebij redzējis nabadzību, vecumu un slimību, palicis vecā vīra priekšā stāvot, šaubīdamies un brīnīdamies, vai tas ir cilvēks vai tikai kāds cilvēkam līdzīgs radījums. Bet vecais vīrs teicis: «Esi sveicināts, ak, ķēniņdēls! Es tevi jau gaidu kā no rīta ausmas. Tu esi tagad pie ceļa jūtīm. Aiz tevis ir bagātība, laime, prieks, gods un slava. Griezies atpakaļ — un pēc īsa brīža tu būsi atkal sava tēva pilī un būs tā, it kā tu tikai būtu vienu mirkli nomaldījies, un rītu tu to jau būsi aizmirsis. Arī savu rotaļu biedru tu būsi aizmirsis, it kā tu to nekad nebūtu redzējis. Nekādas sāpes un nekādas bēdas par viņu tevi vairs nemocīs, un tu dzīvosi kā līdz šim nepārtrauktā mierā un laimē.» — Tā runājis vecais, vāšainais vīrs ceļa malā. Bet ķēniņdēls negribējis vairs iet atpakaļ, tikai uz priekšu. Ko līdzējusi bagātība, prieks, laime un slava, ka tie nav vairs varējuši viņam atdot mīļo rotaļu biedru un neviens pilī nav zinājis pateikt, kurp viņš aizgājis. «Labi, ja tu gribi nākt ar mani, tad tu mācīsies saprast un zināsi, kurp aizgājis tavs rotaļu biedrs,» teicis ubags. «Tikai tad tu vairs nebūsi ķēniņdēls, bet līdzīgs man, kas es esmu pēdējais ubags tava tēva valstī. Kurp mēs iesim, mums nāks pretī nabadzība, ciešanas un visas pasaules posts un ļaunums; ja tu esi ar mieru to visu saņemt, tajd nāc!»

«Lai ir kas būdams, man vajaga visu zināt,» domājis ķēniņdēls un gājis ar veco ubagu. Uznākusi tumša nakts un briesmīgs negaiss. Viņi iegājuši dziļā mežā. Lietus gāzis, pērkons grāvis, un zibeņi šaudījušies tik bieži, it kā viss mežs kurētos vienās liesmās, bet viņi tik gājuši un gājuši. Visapkārt aurojuši plēsīgi zvēri . . .

Vai Līziņa tiešām to lasa no grāmatas vai stāsta pati saviem vārdiem, nevar vairs labi zināt, jo nevar pat vairs saredzēt burtu rindas. Saule nogājusi, un gaisma lodziņā ātri dziest, bet uguns degamais laiks vakaros jau ir beidzies ar pavasara sākumu. Tai vietā stāstā, kur nāk «plēsīgie zvēri», Līziņa aizsit grāmatu ciet un nolec no loga.

—    Nu ir diezgan! Vecāmāte nāk. Ātri, ātri pie miera!

Vecmāmiņa guļ savā gultā, bet meitenes otrā — pie pretējās

sienas. Annelei nemaz nav pa prātam, ka stāsts uzreiz pārtraukts, bet tur nekā nevar darīt. Kad vecmāmiņa jau guļ, tad lielu jautāšanu un čukstēšanu vairs nevar turpināt. Bet ar savām domām viria nevar atstāt ķēniņdēlu taisni šai brīdī, kur tas dodas šādās briesmās. Viņa jau gan pati tam nekā nevar palīdzēt, bet viņai jāizrunājas par to ar dievu. Un viņa runā:

—    Mīļais dievs, debesu tēvs! Ķēniņdēls tak nav ļauns, ka viņš aizgājis no pils? To tu viņam par ļaunu nevari pielīdzināt. Viņš mīl savu rotaļbiedru un negrib neviena cita viņa vietā — tas ir labi; viņš atstāj visu greznību un iet to meklēt — tas ir labi. Bet, ak, cik bēdu viņam būs, kad tas dabūs zināt, ka tas, kas miris, nekad, nekad vairs nav atrodams! Un, kad tas visu dabūs zināt par slimībām, ciešanām, trūkumu un nāvi, tad tam būs vēl vairāk bēdu. Bet tu viņam palīdzēsi pārciest. Vecais, vāšainais ubags ir tavs labais gars, gan tas izvadīs ķēniņdēlu caur visu ļaunu. Bet ja nu viņš ir ļauns gars? — Annelei iešaujas starpā cita doma, bet viņa tūlīt sevi mierina: — Ja viņš ir ļauns gars, tad tu dosi ķēniņdēlam tik daudz spēka, ka tas pie laika var ieraudzīt, cik tas ļauns, ka tas visu var atzīt un visu pārvarēt. Un tu izvadīsi viņu caur negaisu un biezo mežu un izsargāsi no plēsīgiem zvēriem. Nē, tu ķēniņdēlu nekad neatstāsi, lai gan viņam ies ļoti, ļoti grūti. . .

—    Klau, meitēn, — vai tavai tēvreizei šovakar nemaz nav gala? — čukstoši jautā Līziņa.

—    Es nemaz neskaitu tēvreizi.

—    Ko tad tu dari?

—    Tāpat … es . . . es tik pasaku.

—    Kam tu pasaki?

Tagad gan meitenei negribētos neparko atbildēt. Bet viņas sirds ir kā rīta debess bez mākoņiem, un māsai ko noslēpt viņa nevar un tikko dzirdami dveš:

—    Dievam.

Uz to Līziņa vairs nekā nesaka, bet meitenei liekas, ka viņa tā savādi zem apsegas nokukst, tā, it kā norītu mazu smiekliņu. Viņa paceļ mazliet galvu un klausās.

Dziestošo atspīdumu logā pārgriež sarkana rieta svītra. Pūpoli smaržo krūzē istabiņas kaktā.

Līziņa jau dziļi elpo. Par to smiekliņu viņa laikam būs pārklausījusies.

Saldi, saldi smaržo pūpoli!

Ik ar dienu nu pūpoli uzziedēja krāšņāki. Kurš nāca no lauka pāri upei, atnesa pa zaram, iesprauda vai nu griestos, vai ielika lielā traukā; kalni saldu smaržu vēlās no viņiem. Un svētki ari bij jau it kā katru dienu. Jo kas tad tās nu bij vairs par darbdienām starp pūpolsvētdienu un zaļo ceturtdienu? Tās jau visas bij svētas un gaišas, tikai skaļas vien tās nedrīkstēja būt. Un tā viņas arī bij visjaukākās. Lai saulei un vējam klusā klusumā būtu vaļas aust krāšņo lieldienu tērpu. Zaļā ceturtdiena, kad meitas stādīja mirtes un citas podu puķes, lai labi augot, lielā piektā, kas bij tik noklusināta, ka nedrīkstēja skaļa vārda, pagāja vienā aizturētā nemierā, bet sestdiena vienos smieklos, lai lielie par to baras vai ko dara. Un, kad atmodās lieldienas rītu, — jā, tad nu viņas bij klāt! Pie gultas uz krēsla gulēja jaunais svārciņš un baltraibs lakatiņš. Līziņa izsukāja un sapina garās bizes papriekšu sev, tad mazajai, apģērba jaunos svārkus, un tā saposušās tās izgāja lielajā istabā. Bija pats pēdējais laiks. Visi jau sa

vās vietās. Tēvocis pie galda ar lielo sprediķu un dziesmu grāmatu apkalumos. Dziesmas viņam jau ielocītas, pateic numuru — un tūlīt sāk «Kristus augšām cēlies». Ja, nu patiesi bij lieldienas klāt!

Annele dzied Līziņas grāmatā, un, kad viņa šad tad nomaldās, Līziņa parāda atkal īsto vietu. Viņa pazīst visas meldijas, un kopā ar Līziņu dziedāt ir tik viegli. Bet tad meitene grib ari pati dzirdēt, kā skan visiem kopā, un klausās kādu laiku. Lielie dziedātāji ir tēvs, māte un arī tēvocis, bet, kad Līziņas balss vijas visām cauri, tad nemaz vairs neklausās vārdus, skaņas vien vizuļo un laistās kā svecītes lielajos baznīcas lukturos. Citi māju ļaudis nav lieli dziedātāji, viņi vairāk tikai rūc, smagi locīdami, jo neprot jaunās meldijas. Karlīne varētu dziedāt, bet tēvocis viņai piekodinājis labāk savu balsi nelaist pātaros, jo tā ejot viena pati uz savu roku un plēšot kā taure.

Pēc dziesmas nāk garie pātari. Kas tos var izskaitīt līdz! Lai lielie tiktu ar tiem ātrāk pie gala, Annele ļauj savām acīm drusku pastaigāt. Ir ari šorīt ko redzēt no istabas un no ļaudīm. Klons nokaisīts baltu smilti un sakapātām skujām, griesti pušķoti pūpoliem, skujām un raibām papīra bārkstēm, gultas noklātas jaunām, dzīparotām segām un baltiem spilveniem, vīri sniegbaltos kreklos, meitas vēl neredzētos lakatiņos un jaunās katūna jakās. Un Anneles jaunā — Līziņas paslepus šūtā kleita jau ari nav zemē metama. Tā tik gaidīt gaida tikt parādāma melnajiem strazdiem, kas tik skaļi svelpj bum bierē aiz loga. Laukā vien aicina ari saules stars, kas Annelei plati iegulies klēpī. Bet tēvocis nu tikai vēl sāk savu sprediķi.

Tomēr arī visgarākajam sprediķim ir savs «āmen». Tad vēl nāk dziesma, tad «Dievs kungs», kā jau augstos svētkos, un tad — jā, nu tik sākas īstās lieldienas!

Bez citiem lieldienu priekiem šodien būs vēl kaut kas sevišķs: Līziņa gaida viešņu.

Un, taisnību sakot, reizē ar Līziņu to gaida visi. Ap pusdienas laiku ieskrej Karlīne:

—    Līziņ, ej nu pretī, saņem! Nāk jau, rau, kur tā tava ciemene — asi kaltiem zābaciņiem, prēlene* kas prēlene.

Līziņa izskrej laukā pretī viešņai, bet, kas istabā, sievas un meitas, visas pie logiem.

—    Tā jau Prieciņu Alma. Es jau tur dzīvoju vienu gadu par ganu, — stāsta Luze. — Vareni izaugusi. Kā niedra. Brīnums, kā māte šo laiž. Viņa jau to tā turēja, ka lai vēsmiņa neuzpūš.

—    Smuka gan, pagāns! — nosaka Karlīne.

—    Jā, citu viežu, bet gandrīz tikpat smuka kā mūsu Līžele, — ari Zete pasteidzas pateikt savu, un vairāk jau arī nevar, jo Līziņa ar ciemeni ienāk istabā.

Alma ir tikpat slaida kā Līziņa, pelēkos svārkos un tādā pat jaun- modes šūtā jakā, ap galvu balts lakatiņš.

Tūlīt redz, kas lielmaņu meita. Sveicina droši, visiem roku dodama. Uz otras tai guļ skaists, zeltaini mirdzošs pūpolu pušķis.

—    Nu, vai jūsu mājās arī tik lieli pūpoli? — jautā Alma, savus pūpolus rādīdama.

—    Nē, tik lielu un skaistu gan mums nav.

—    Tādi pūpoli jau tik aug Prieciņu līčos, — Luze saka iztapīgi.

—    Par to jau jums tās mājas ari sauc Prieciņus, ja jau viss tur tik skaists. Vai tā nebūs? — ieprasās Karlīne.

—    Ko nu Prieciņi! Tur jau nekā liela. Jums jau gan te esot daudz skaistāk, tādēļ jau ari nācu skatīties, — atsaka Alma, kā jau viešņas mēdz, ciema ļaudīm pa prātam.

Līziņa to vada dziļāk, lielajā kambarī.

Bet Annele no patumšās blakusistabas caur vaļējām durvīm var redzēt, kāda tā jaunā ciemene. No sākuma viņa izlikās sveša un tā kā nepatika, bet, kad tagad ieskatās, ir gan skaista. Tādas meitas laikam tikai auga Prieciņos, jo nekad tāda vēl nebij redzēta. Annele domāja, ka visas lielās meitas ir platām, zilām acīm, dzelteniem matiem un sārtas kā brūklenes, bet Alma bij pavisam citāda. Acis un mati melni, vaigs smalks, bāls, it kā caurspīdīgs, bet lūpas sarkanas kā ķirši.

Lai nu novelkot virsdrēbes, Līziņa aicināja viešņu, visādi godē- dama.

Alma negribēja, vilcinājās. Nepalikšot jau ilgi, māte gaidot mājā, pasēdēšot tāpat, kā nākusi. Tomēr Līziņa neatlaidās, un tad arī viešņa beidzot noņēma virsjaku un lakatiņu. Jā, tā bij atkal cita Alma! Nāca redzama skaista, balta jaciņa, gari zelta auskari ausīs un zelta sakta pie krūts. Līziņa visu to ievēroja un apbrīnoja, bet Alma, plecus paraustīdama, domāja, ka tas jau nekas sevišķs neesot, tā viņa katru svētdienu staigājot. Līziņa nu steidzās sanest galdā svētku kukuli, medu, sviestu un citu labu, aicināja un skubināja, bet viešņa ilgu laiku neaizskāra nekā, beidzot par lielu lūgšanu paņēma naža spalu divos pirkstu galos un, to kādu laiku tā pašūpojusi, sāka griezt maizi sīkos gabaliņos, uz katra, iekām bāza to mutē, uzlikdama pa pickiņai medus. Kad tai ielēja tēju, viņa tāpat cēli izliektu roku paspēlējās ar karoti, iekām tai ļāva ieslīdēt glāzē. Visu viņa darīja tik ērmoti, kā nebij vēl redzēts. Diezin kāpēc tas tā? — domāja Annele. Vai tas tāpēc, ka grib rādīt, ka ir lielu ļaužu? Vai tāpēc, ka lai skatās uz viņas pirkstiem? Pirksti Almai bij balti un smalki.

Lielās meitas sāka tagad garas valodas — un Annelei vairs nebij ko skatīties. Alma tāpat kādu laiku bij gājusi mācībā pie Aķu krustmātes, kur tad ar Līziņu bij iepazinusies. Tāpēc abām bij daudz, ko triekt.

Bērzu kalnā pie šūpolēm bij sanākuši kaimiņu ļaudis, lieli un mazi. Mazie tupēja un gaidīja savu kārtu ziliem deguniem, ietīstīti lakatos

kā baķīši. Katram bij rokā sīpolnīcās* vārīta un skudru pūznī raibota ola. Tā bij jādod šūpotājam. Izturīgākie šūpotāji bij abu māju nākošās vasaras gani, lieli mazo ķircinātāji un olu prasītāji, bet beigās tomēr neviens no tiem nepaņēma, bet izšūpoja visus par velti.

Pēc kāda laika iznāca arī Alma ar Līziņu, bet uz šūpolēm paskatījās tikai notālēm. Alma, kā rādījās, negribēja nākt tuvāk. Līziņa tad izvadāja viešņu pa Avotu skaistākajām vietām, un, kad bij izstaigājušās, Annele viņas redzēja mežmalā pretī šūpolēm pie varenās liepas, kura ar savām saknēm bij uzcēlusi veselu kalnu.

—    Uhū! Annele, nāc šu! — sauca Līziņa pāri uz bērzu zaļumu.

Meitene nobijās. Kā? Vai tad viņu tur sauca? Viņa nekustējās.

—    Nāc tak šu, meitēn! Dzirdi ar, kad sauc!

Jā, nu vairs nebij šaubu. Sauca. Un, kad māsa tā sauca, bij jāiet. Bet tas bij grūti. Abas lielās stāvēja un skatījās tai pretī. Bij jāiet tieši klāt.

—    Un tā tā grāmatniece? — jautāja Alma.

—    Jā, tā ir mūsu mazā meitene. Dod nu roku, — Līziņa pastūma meiteni tuvāk.

Annele pakniksēja, bet acu nenogrieza no svešās sejas, kas nu bij tik tuvu. Kā mainījās acis: drīz tumšas, drīz smieklaini jautras, kā vijās mati ap pieri, kā vaibstījās lūpas! Un kāpēc viņa Anneli tā vēroja, un ko viņa no tās gribēja?

—    Pātarniece arī tu esot?

Pātarniece? To Annele nesaprata. Saknieba lupas cieši un purināja galvu.

—    Nu jā, vai tad tu dieva nelūdz, pātarus neskaiti?

—    Vai tad pātaros lūdz dievu?

—    Nu, tā ir meitene! — izsaucās Alma izbrīnējusies. — Ak tu pātaros nelūdz dievu?

Meitene purināja galvu.

Kad Līziņa redzēja, ka Annele riskē pazaudēt labo slavu, kādu tā viņai bij sagādājusi pie Almas, tā steidzās palīgā:

—    Viņa jau pati izdomā savas lūgšanas, un tās viņa tad nesauc par pātariem. Vai ne, Annele? Pātari ir pātari, bet dievu tu lūdz viena pati?

—    Jā, — Annele atteica, pagrozīdama plecus, it kā tos kas smags spiestu. Viņai nepatika tāda tirdīšana.

—    Nu, pasaki mums kādu no tavām lūgšanām, Alma arī labprāt gribētu dzirdēt.

Nekādas atbildes.

—    Vai tu esi visas aizmirsusi? Nē, to tu tak neesi? Nu, pasaki mums kaut ko.

Un piepeši viņai iekrita prātā. Draudzīgi tā noliecās pie mazās māsas:

—    Zini, kā tu lūdzi tovakar par to ķēniņdēlu. To tak tu atceries? Nu, pasaki mums to.

Jā, Annele jau gribētu darīt māsai pa pratam. Bet kāpēc viņa to prasa? Vai tad iespējams skaļi izteikt tādus vārdus? Ka tak viņa nostātos prasīt!

Bet viņa nenostājas. Klusāk turpina, kā norādama:

—    Ja tu tā ietiepies, Alma domās, ka tu esi nerātna meitene.

Tas, kā liekas, Annelei ir vienalga, ko domā Alma. Viņa nevar

dabūt muti vaļā.

—    Redz, kāda tu esi. Arī mani vairs neklausi. Man par prieku tu gan varētu pateikt. Citādi man jādomā, ka tu nemaz vairs neesi mana mīļā māsiņa.

Ilgāk meitene vairs nevar izturēt. Kad māsa tā saka, viņas pretestība ir salauzta. Lai kas būdams, nu ir jāsaka. Vārdi kāpj kā pār kalnu, smagi un auksti. Bet vai tie ir viņas vārdi? Viņi skan kā ar svešu balsi, nedzīvi, dreboši, bāli. Viņai kauns no tiem. Viņai sāp no tiem. Viņa gribētu zemē ielīst. Kaut tak reiz viņi būtu galā!

Piepeši iesitas starpā guldzoša skaņa, kā smiekli pret saspiestām lūpām. Annele paskatās uz svešo ciemeni. Tā tur abām rokām vaigus, it kā nevarētu vairs starp tiem aizturēt smieklus, kas nu gāžas laukā skaļi un nevaldāmi. Viņa nedomā beigt. Pasitas locīdamās sānis ar visu augumu, smej un smej tik gardi, it kā nekad nebūtu dzirdējusi tik smejamu kā to, ko nupat teica šī mazā meitene.

Annele paliek kā uz muti sista. Karsts vilnis viņu pārlej no galvas līdz kājām. Tad viņa apgriežas uz vietas un metas bēgt, ko kājas nes.

—    Annele, meitene, pagaid' tak! Nāc atpakaļ!

Viņa neklausās.

Nu viņa zina, ka nevajadzēja klausīt, nevajadzēja padoties. Lai arī māsa kā gribēja. Bet viena balss iekšā, krūtīs, tak visu laiku bij saukusi: nē, nē, nesaki, Annele! Tai vajadzēja klausīt.

Nu bij par vēlu. Nevarēja vairs saķert izteiktos vārdus. Un Almas smiekli — tie nu skanēs, vai nāks rīts vai vakars.

Grēks bij nodarīts. Jā, nu viņa zināja, kas ir grēks. Kad pasaka skaļi visiem par smiešanos to, kas bij sacīts dievam vienam.

Un Līziņa! Tas bij tas rūgtākais. Kādēļ viņa to bij gribējusi? Kādēļ Anneli piespiedusi? Vai ne tādēļ, lai tikai Almai dotu pasmieties? Ja tāda bij māsa, tad Annelei vairs nebij māsas.

Tā skrēja meitene prom ar rūgtumu un dusmām, ar žēlabām un spīti. Pie šūpolēm viņa vairs negāja, jo prieks bij pretīgs. Viena pati aizlīda gar rūsgano grāvmali lejā līdz strautiņam, kur bij daudz pūpolu. Citi pilnos ziedos, bet citi jau noziedējuši, apbārstīdami zemi kā ar zelta smilti. Bet arī pūpoli vairs nepriecināja. Lieldienas pašas likās būt noziedējušas.

Uzkāpdama pa meža celiņu mājup, Annele pēkšņi ieraudzīja lielo māsu nākam turpat pretī. Viņa bij pavadījusi Almu un nu atgriezās atpakaļ. Prieka pilna māsa izplēta rokas un gaidīja, lai tajās, kā arvien, ielaižas mazā.

Bet to viņa nesagaidīja. Annele kā nobijusies tūliņ nolēca no ceļa un skrēja pretējā virzienā, cik jauda.

Tomēr māsas soļi bij divreiz tik gari. Te jau viņa bij tai priekša, saķēra ap vidu, piespieda sev klāt, piespieda paskatīties sev acīs. Acis bij siltas, jautājoši mīļas.

—    Meitēn, meitēn, mazā pūcīte, tu nu gan esi dusmīga uz mani. Tā jau nevajadzēja Bet kas tad to zināja, ka tā iznāks!

—    Tā Alma … — Annele laida vaļā aizkrājušās elsas. Jo vairāk dusmas pret māsu kusa, jo vairāk tās gribēja uzvelt svešajai, nemīļajai meitenei.

—   Alma nav ļauna, bet viņa jau arī nezināja. Visa vaina ir mana. Kā es varēju tā uzstāties! Bet nu būs atkal viss labi, jā? Būs labi.

Annele nostāja elsot. Viņas gāja, abas cieši kopā saķērušās, un lieldienas likās būt atkal lieldienas.

Bet kaut kas sāpīgs smeldza un palika tomēr. Tā bij mācība, ka ir tādas lietas, kuras nevar teikt pat vismīļākai māsai. Tikai dievam vien.

GANU DIENA

—    Augšā, augšā! — kāds sauc Annelei tuvu pie galvas un norauj segu. — Augšā! Saule jau gabalā. Kas tas par ganu, kas vēl migā!

Saucējs izskrien ārā.

Annele satausta segu, sarauj to līdz kaklam un sapņo.

Vēl ir gara, gara nakts … tik gara kā līdz Lejniekiem, vēl garāka; tik gara kā līdz Pētermuižai, vēl garāka . . . varēs vēl ilgi gulēt — ilgi, ilgi — un tik saldi sapņot.

Durvis asi noklinkst.

—    Annele, Annele, vai, vai! Ja nu māte nāk ar žagaru!

Tā ir Anneles vecmāmiņa. Viņa pienāk klāt, novelk Annelei segu līdz kājām un to apvīksta. Bet gulēt neļauj: — Dzen nu miegu prom ar koku, dzen! Vai nu no miega maizi cepsi! Tec izskalo acis avotiņā, noies miegs kā mākulis.

Annele tup gultā kā zaķītis, bet plaksti tai salipuši. — Es dotu visas pasaules bagātības, kaut tik man ļautu gulēt, — viņa, pussapnī čukstēdama, sola kaut kam tikpat nebijušam kā viņas «pasaules bagātības».

Vecāmāte atkal ienāk, redz Anneli sēdus un slavē:

—    Tā, tā, meit. Tas labi. Te būs maizes nuciņa azaidam. Šodien jau tev brokastu neviens nenesīs. Darba laiks.

Annelei vēl plaksti salipuši. Acis satītas segā.

—    Vecāmāt, vai šodien saule vai lietus?

—    Vai, vai, meit, vai tad tev acu nav? Kaunies, kaunies! Vēl tu kaujies ar to miegu!

Lielā istaba ar biezajiem, vecajiem mūriem ir drēgna un salta kā pagrabs. Annele atsit ātri rokas ar segu no acīm un skatās: jā, saule! Lielā ābele, kas aizplētusi visu logu, pilna saules raibumu kā zeltotu putnu. Annelei miegs noiet kā «mākulis».

Priekšnams pilns saules līdz griestiem. Turpat viņa stāv, tikko uzkāpusi laidara jumtā.

Māte jau izdzinusi ganāmo. Gaida aiz vārtiem un sauc Anneli:

—    Nevar un nevar iznākt tā meitene! Steidzies tak! Man deg pirksti — tā vajag skriet pie darba. — Nu, vai tev viss ir? Tarbiņa? Stiba? Azaidu ieliki? Tad laid tik uz krāci! Tur no rīta puses jauka ganīšana. Un es tad zināšu pasaukt mājā. Nu laid, nu laid!

Māte sirsnīgi teic pēdējos vārdus, bet Annele jau ir prom, Annele laiž, ko māk, pakaļ savam baram, kas, kā kūleniski veldamies, urkšķēdams un kviekdams liek uz krāci.

Kad Annelei kāds jautā: «Cik ilgi tu jau ej ganos?» — tad viņa savelk pieri divās dziļās grumbās, labi padomā un saka:

«Vai, jau ilgi, ilgi! Kā no Jurģiem.»

Bet tagad jau būs drīz Jāņi pie durvīm.

Annele bij klāt, kad nolēma viņas ganu likteni. Tēvam algas noteikumos bij pielīgts, ka jāatgana trešā diena.

—    Ko nu lai darām? Nevar tak algot ganu, — māte bažījās.

—    Jā, bet jāņem vien būs. Ko lai citu dara? — tēvs ātri atbild.

—    Es tā domāju — lai iet tā meitene … — Un māte skatās cieši uz Anneli.

—    Vai tā mazā? — tēvs brīnās un uzliek Annelei roku uz galvas.

—    Kas nu par mazo? Jau septiņi.

—    Rudeni tik paliks.

—   Lai nu ir rudeni! Kājas garas kā deviņu, prāts ar paaudzis, vai t' nu nenoganīs!

—    Kā t' nu nenoganīs! — tēvs tik smejas. — Lai mācās, lai, cik ilgi, tad būs jāiet par lielo ganu un ik dienas!

Un tā Annelei tagad iegriezās arvien divas vieglās dienas, bet trešā grūta, divas jaukas dienas, bet trešā — bieži vien visjaukākā.

Krācē Annele «novalda» savu pulku. Apskrien apkārt, sagriež kopā un dod tām «mācību». Mācība pastāv stibas šmiukstoņā pa gaisu; bargāku sodu Annele neatzīst. Ganāms pulks gremdējas gardajās papuves saknēs.

Krācei vienā pusē lielais sils, līdz pašai laukmalei pieaudzis biezs kā mūris, otrā — bērzu kalni, noauguši jaunu, smuidru smalci.

Meža garajā ēnā zāle vēl pilna baltas rasas. Annele aizskrien, izbradā rasaino zāli, kas paliek izrakstīta platām, melnām vīlēm. — Viss birums tai apavos. Bet prāts tai nav mierīgs. Aizskrien līdz bērzu kalniem. Bērzu galotnes stāv nolīkušas debesīs kā zilā ezerā; tik šur tur, kur uzlec putns, zars sašūpojas, citādi ne lapiņa nedreb.

Annelei tā kņud kājas, ka vajadzētu un vajadzētu kur vēl aizskriet. Tik daudz jau ir nokavēts, tik žēl, ka nav agrāk būts augšā; rīts kaut ko atnesis, kas nav vēl redzēts, nav nekad vēl bijis tik brīnišķas dienas kā šodien; jāskrien, jāskrien būtu saulei priekšā, lai tā slepus neizdara savus brīnumus, iekām nevar būt pats klāt un visu redzēt.

Kukūl — sauc mežā. Annele lieliem lēcieniem pāri krācei izšaujas kā bulta caur lapu mūri. Kukū, kukū! — sauc jau tālu otrā malā; kukū! — atkal tuvu. Annele pieplok pie lazdas. Klusa kā pele. Turpat viņai virs galvas lielajā priedē birst kukū, kukū un kukū bez gala.

Annele redz caur zariem, ka kūkotajam pie katra sauciena klikst* galva kā izmežģēts* ģelzis.

—    Ku, diezgan, ku! — viņa kliedz un smejas.

—    Ku, — dzeguze izgrūž steigā un izbailēs aizlauž saucienu, un jau tālā meža gabalā tik izmet otro pusi: — Kū!

Annele vairs neklausās viņā. Ausis tai reibst no visām balsīm, kas čivina, trallina, svelpj, pogā, tricina mežu. Viņa arī sauks tur iekšā, tais balsīs!

—    Uhū! — viņa iesauksies lēni. Balss nokrīt turpat zaļajās pa- legzdēs. Annele pavelk to garāk, aizlaiž līdz galotnēm: — Ūū! — Putni kliedz pāri. Annele nu pavelk krūtis pilnas, paceļ balsi augstu un laiž garu saucienu pāri visiem putniem un galotnēm, tālu, tālu, līdz krūts saplok un pielīkst pie muguras. — Ūū … ū! — nobeidz ar uzviju. Skaņu gali, slaiki kā sudraba irbali*, aizslīd vairs nesadzirdami. Visi putni nobrīnās: vai velnu!

Annele atminas ganāmā, pietrūkstas, laižas uz laukmali, ka zari brīkš. Pārskaita, pirkstu vicinādama. Visas! Dagle, meža zagle, gan jau tuvu mežam, bet, kad garā stiba to norāj, apgriežas, kājas sperdama un dusmīgi urkšķēdama, iegrūž purnu papuves gušņās*.

Papuve raibin raiba. Sanākušas lielās kumeles, pīpenes, atraitnītes, patlaban čubinās tītiņi un magones; saule pienāk tiem klāt: augšā, augšā! — norauj apsegu katram nost kā šorīt Annelei māte.

Puķes zied, mežs gavilē, debess mirdzumā laistās koki, Anneles sirds kā pieplūdis trauciņš, kam sprūdi uzlikti: gribētos skriet mežā, kur visas stigas saules pievērptas, uz jauno ataugu aiz bērzu kalniem, kur, kazi, jau zemenes sarkst, uz pļavu, kur purva grāvī jau vakar redzētas neaizmirsteles, — gribētos, jā, bet nevar, nedrīkst! Pienākums kājas aukliņā piesējis.

Uzreiz Annelei piesarkst piere, acīs zibeņi iešķeļas. Lieliem lēcieniem tā liek pie ganu tarbas, kas nomesta mežmalas ēnā. Aptausta tarbu: bieza! Nu viņa zina. Vakarvakarā ko pa miegam vēl dzirdēja sakām māsu Līziņu. Tarbā Līziņas jaunā grāmata!

Annele glāsta un spiež tarbiņu: ak tu, mīļā, labā, ak tu, mīļā, labā! «Mīļā, labā» ir Līziņa, kurai Annele neuzdrīkstējās prasīt grāmatu, bet Līziņa redzēja kārās acis un iedeva pati.

Grāmata ir Līziņas iesvētāmās dienas dāvana, maza, melnu vāku un zeltītām, salipušām lapām, «jaunas modes», teic vecāmāte. Pašā priekšā Pestītāja bilde. Annele saliek rokas un ilgi viņā skatās. Skatās un jūt, ka kāpj viņā kā dedzinoši ūdeņi acīs līdz kaklam, līdz pirkstu galiem.

Grāmata ir kā veca paziņa jaunā uzvalkā. Tsas lūgšanas, gabaliņi no bībeles stāstiem un dziesmas. Daudz, daudz dziesmu! Annele visām zina meldijas. Ar locījumiem un bez — pa jaunai modei. Kad pie pātariem visi loka, viņas abas ar Līziņu «notur» balsi un uzvelk skaļi un augsti, pāri visiem līgodamas. Neviens tā nevar dziedāt kā viņas ar Līziņu, viņas «piedzied» visas malas, kā vecāmāte saka.

Annele šķirsta un meklē. Visas dziesmas ir skaistas, bet nav vie nas visskaistākās. Tās, kura pateiktu visu, kas šodien mežā un debesī, laukā un sirdī.

Un te viņa ir. Brīnišķīgākas nav vairs nevienas!

— Ak kaut man tūkstoš mēles būtu Un mute tūkstoškārtīga, Tad dieva teicējos es kļūtu Pat pirmā, pirmā vietiņā! —

Anneles balss iesāk, viegli trīcēdama, gavilēs augdama, skrej pāri krācei zaļajā kalnā, pāri galotnēm zilajā debesī. Kā koklīte trīc Annele pati, līdz pirkstu galiem pieaugusi «tūkstoš balsīm»; sirmais sils un papuves puķes, un dzirkstošais debess plašums klausās viņas dziesmā; acis tai pieplūdušas karstu valgmi, viņa nedrīkst ne kustēt, ne atskatīties, viņa zina: dievs stāv tai aiz muguras un skatās pāri plecam grāmatā ar zeltītajām lapām.

Dienvidus. Annele skrien pār pagalmu.

— Ej nu gulēt, Annele, šorīt jau nevarēja uzcelt; pavakarē pavisam miegs aizstās!

Annele — žviks! — pasitas sāņš* aiz žagaru strēķa, rokas aiz muguras un rokās krūžele. Stāv, deg saulē un gaida.

Izskrien «lielie» bērni, katrs no savas malas, satek puduri, sačukstas, laiž auļiem vien uz mežu. Annele pakaļ. Barvedis atskatās: ātrāk, ātrāk! — pavēl. Nekā! Anneles garās kājas turpat uz papēžiem.

Pie meža viss puduris kā uz rāvienu atsitas atpakaļ, draudošs pret Anneli. Annele ari stāv, kā būtu kājas zemē iecirstas, un ne acu nepamirkšķina. Barvedis kliedz:

—    Vai iesi uz māju, ko! Vai zini, kurp mēs ejam?

—    Ogās!

—    Nekā, nekā! Nav vis!

—    Par ko t' jums azotēs krūželes?

—    Bet tu nedrīksti nākt līdz, nu! Vai tu arī zini, kurp mēs ejam?

—    Uz Iršu dārzu!

—    Tādēļ! Vai tu ar zini, kas tā par vietu, — tu?

Kā nu Annele nezinās! Annelei sirds jau sen, sen deg pēc Iršu dārza, kur naktī ne dzīva dvēselīte nedrīkst garām iet, jo citādi to aprītu zilas un sarkanas ugunis, kas tur šaujas un sprēgā, un dienvidū, kad tur viens staigā, — tad aiz katra krūma baltas sievietes rādās. Iršu dārzs ir aizliegts noslēpums, brīnišķa vieta; mežsargs nežēlo neviena, ko tur noķer. Iršu dārzā var cilvēks uzreiz pazust acu priekšā, un neviens nezina, kur tas palicis. Iršu dārzā var dzirdēt uzreiz brīnišķas balsis dziedam, bet ej tik meklē pēc dziedātājiem, tad gan redzēsi, kur tevi aizvedīs! Iršu dārzā ir putni ar tik mirdzošām spalvām, ka apžilb acis skatoties, un Iršu dārzā ir tik lielas zemenes kā īkšķu gali.

—    Nu, pamēģini tik tu vilkties mums līdz! Mēs aizskriesim, noslēpsimies, tevi ieraudzīs ragana ar zaļām acīm — tūlīt paliks galva kā piesieta!

—    Aizkūkos tevi nelabs putns, nedabūsi krusta pārmest, ir spranda būs riņķī!

—    Uzreiz tevi sauks kāds balsī, tu atskatīsies atpakaļ — un paliksi par sālsstabu kā Lata sieva*!

—    Uznāks mežsargs, mēs būsim aizbēguši, bet tevi viņš sakamps un iemetīs bedrē kā Jāzepu*!

—   Jā, slepkavu bedrē!

—    Iršu dārzā slepkavu bedres no vienas vietas.

Annele nemirkšķina ne acu un nesaka ne vārda. Tik visas zīmes rāda, ka viņa noņēmusies iet līdzi — un kaut arī Iršu dārzs būtu briesmu tik pilns kā pūrs ar kaudzi. Jānomierinās un jāizlīgst.

—    Lai skrien līdz, ja jau tā grib! Labāk lai skrien līdz, nekā kad izdzird mājās to ģilstoku; tad ir viss prieks ar lauku.

—    Lai skrien! Bet manu vainu lai tad nesaka, ja kas notiek.

—    Kas t' šai notiks! Lielai meitai. Iet tak jau ganos!

Kāda meitene saķer Anneli aiz rokas — un ar to strīds nobeigts.

Viss puduris nu laižas lejā — kalnā, kalnā — lejā; lejās meitenes saķeras rokās, gar biezumiem paslīd platas, iespīlētas acis: nav nekā! Ir pašos biezumos meža klons kā ezers, piesēts dimantoliņām, kas šūpojas pār melnajām ēnām.

Uzreiz sils nobeidzas kā nogriezts pie liela, versmaina, smaržojoša gaišuma. Iršu dārzs!

Tā ir liela atauga četriem stūriem. Jaunas priedītes, labi pusaugā, pa vienai vai puduriem kopā izkāpj pie pašas zemes no kupliem, sulīgiem zariem, ceļas slaidi kā mazas, neskaitāmas baznīciņas līdz galotņu krustiem. Starp visiem krustiem līst straumēm saules. Bites, spāres, siseņi, irši, dunduri «peras kā pa pirti» pa balto versmi. Jo ap kuplajām ēnām noklāts puķu kā izrakstītu villainīšu. Bet augstajos zāļu spilvenos — zemeņu kā piebērts!

Visi sakrīt turpat uz vietas.

—    Es pirmais!

—     Nē, es! Nenāc! Nost, eita nost! Tās manas ogas! Eita meklējat paši! — Un viens izplešas pār ogām un gaiņā citus nost. Sauc atkal otrs: — Nāciet, nāciet! Te var grābt riekšavām! Nāciet! Lai rij tas badmiris vie' viens pats savas! — Un visi sakrīt atkal ap otru puduri.

Tā nevar. Tā tiek vairāk saspiests un samīts nekā nolasīts. Lielais zēns nolemj, ka vajag lasīt katram par sevi. Tik neizklīst tālu un itin klusu īsi sasaukties tā: ū! — lai nedzird mežsargs.

Acis jau ar brīnumiem apradušas. Neviens vairs nekliedz, kad turpat aiz savas vietas — tur un tur, un tur! — redz vēl vairāk zemeņu un vēl skaistākas; zina jau, ka Iršu dārzā zemeņu vai grābt var un ka tās vienā dienā nenolasīs. Te ir pašas pirmās, pašas pavasarīgās, jo mežā vēl zemeņu nekur neredz.

Anneles krūzīte pilna. Kaudzē uzliktas vienviet pašas treknākās un sārtākās ogas. Annele iespiežas priedītes ēnā un izlaiž kājas. Nu var atņemt elpu, atberzēt pielipušo kreklu no muguras. Paveļas uz vieniem sāniem, uz otriem, apgriežas uz muti; cik tālu roka sniedz, visas ogas ielien mutē. Bet turpat aiz pirkstu galiem ķekari skarainu, pūkainu neļķu un brīnišķi smaržojošu meža vijolīšu. Tiklīdz Annele celsies, viņa tās noraus.

Bet, ko Annele taisās celties, viņa paliek tik smaga kā svins. Un neļķes sāk augt un augt vai līdz pašiem mākoņiem un nāk Annelei virsū. — Ak, brīnums, brīnums! Nav vairs ne neļķu, nekā, bet liels, pelēks vīrs ar zaļām acīm. Annele grib kustēties, bet nevar. Viņa ir piekalta pie zemes. Un zaļās acis izlec vīram no galvas un — bums! — dod Annelei pa pieri, un pazūd. Un pēc tām atkal divas. Bums! — iesit Annelei pa pieri un pazūd. Un trešās tāpat. Nu Annele vairs neizturēs, bet tūlīt kliegs. Bet vēl nevar paplest muti, kad jau pats pelēkais vīrs kliedz, ka ausis dārd: — Mežsargs, bēdz!

Annele nokrīt kā no plaukta. Kā gan viņas galva tika priedei zem zaļajiem zariem pie paša celma? Nav vaļas domāt. Visapkārt čaukst un kust zari; katrs trūkstas no savas vietas, pazib garām kā bulta, skriedams čukst: — Prom, prom, ātri, ātri, ātri!

Annele paķer krūzi un liek pakaļ. Tālu viņai pa priekšu nokust zari no skrējējiem, viņa pati pēdējā. Bailes, durstīdamas kā adatas, skrej tai līdz matu galiem. Visi notikumi par raganām, spokiem, trakiem suņiem, čūskām skrej tai līdz, min uz papēžiem. Ātrāk, ātrāk, dzen sirds, kājas tikko pieduras pie zemes. Ar lēcienu viņa izlec iz Iršu dārza, iekrīt silā; tur jau stāv citi bērni un viņu gaida. Stāv klusēdami, tik baiļu pilnās acis sauc un aicina Anneli iz šausmīgā Iršu dārza. Kad Annele ir pie citiem, tik tad ari viņa uzdrīkstas atskatīties.

—    Kas tur bij? — kāds skaļi ievaicājas, un visiem uzreiz nokrīt kā lietuvēns.

—    Mežsargs!

—    Vai tu redzēji?

—    Nē, es ne!

—    Kas tad?

Visi klusē. Neviens nav redzējis.

—    Bet es dzirdēju, ka čab. Kā liecos pēc ogām — turpat tādas kā dūres: čab! Domāju: nu būs čūska! Bet es skaidri dzirdu, ka nāk kāds, caur zobiem svilpodams: nāk un zūd, nāk un zūd!

—    Un es tik redzu: visi skrej, ka zari vien līgo, un domāju: traks suns, cits nekas. Un tā tik es pakaļ!

Un tā visi smejas un čalo. Katrs nobijies pats no savām bailēm, bet nu grib būt liels varonis un pasmieties par cita bailēm.

Tūliņ pēc dienvida ir Annele atkal krācē. Bet nu ganīšana vairs nav tik viegla kā šorīt. Tikai pēc ilgas, neatlaidīgas cīņas Annelei izdodas novaldīt pulku, kas laužas atpakaļ vēsajās kūtīs. Tik tad, kad sarainie nemiernieki, smagi elsdami, ierokas un sagulst zemē, Annele redz, ka paturējusi virsroku.

Liekas, ka viss tagad gribētu iebegt zemē. Puķes nolaidušas lapas, galotnes sarukušas, mežs kluss, pat saule nespodra un slinka, uz gariem, baltiem iesmiem balstās. Kā stāvētu vēl turpat, kur bij dienvidā, tik vēl karstāk dedzinātu. Vai tik arī nestāv vien uz vietas? Annele saraujas. Vai tik nekaujas kur dieva tauta ar saviem ienaidniekiem kā citkārt Jozus* laikos Ģibeona* ielejā, kad Jozus pavēlēja: stāvi klusu, tu saule iekš Ģibeona un tu mēnesi iekš Ajolona* ielejas?

Pēdu aiz pēdas likdama, Annele ātri izmēro ēnu. Aha! — tomēr garāka, kā bij Iršu dārzā. Tātad saule iet gan, tikai ļoti gausi, kā tas jau domājams pie tik liela karstuma.

Annele ievelkas ežmalā vilku ābelītes ēnā un nokrīt. Tveice tai guļ locekļos un skumjas sirdī. Kur tagad skaidrais gaviļu rīts? Kur līksma? Nu visiem grūti, kā tur var vairs lēkāt un smieties!

Annele pieplok pie zemes un domā. Domā garas domas.

Kāpēc viņiem bij jāskrien slepus uz Iršu dārzu? Par ko tur neļāva lasīt ogu? Nominot zāli? — Bet neviens jau zāles tur nepļāva, un jaunās priedītes bij tik lielas, ka bērni pret tām bij kā punduri. Par ko mežsargs plēsa ļaudis un bērnus, kas gāja Iršu dārzā? Nolasot ogas? Bet ogu bij tik daudz, ka viss pagasts tās aplasīt nevarēja. — Grāfs esot aizliedzis. Bet grāfs pats jau ogu tur nelasa. Kas viņam Iršu dārzs! Viņam tik daudz mežu, ka vienā dienā tos apbraukāt nevarēja; cik tālu acis sniedza, kur bij tik mežs vai birze, viss grāfa; vecais Mikus, kad bij dzīvs, teica, ja viņam tik viena priede gadā būtu, tad viņam pietiktu kuramā, bet grāfam bij miljonu miljoniem priežu. Par ko gan viņam vienam bij tik daudz mežu?

Ko gan dara tāds grāfs? Lielie kādreiz saka, ka tik ēdot un guļot. Bet tā vis nebūs. Vai nu to kāds cilvēks var izturēt!

Bet varbūt grāfs nava nemaz īsts cilvēks?

Nē, būs gan! Un būs tā, kā puiša Ingus teic: grāfs cauru dienu skaitot naudu. Tā gan! Jo visi tak nes grāfam naudu. Vecaimātei kad trūkst miltu vai sveču, vai cukura: nevarot, nevarot pirkt, pienāk- šot rudens, ko tad grāfam nesīšot! Tēvabrāļi tāpat. Kad aiziet pie tiem ciemā un tie ar tēvu, apstaigājuši laukus, pārnāk — piere krunkās: lai nu paši kā izsitoties, ka tik būtu grāfam ko aiznest. Tēvs gan grāfam nenes, bet cauru gadu tas tik iet un strādā, lai krusttēvam būtu ko aiznest grāfam.

Nē, cauru dienu grāfs ar vis naudu neskaitīs! Lai ir grāfs, bet to tak nevar izturēt. Kādreiz viņš varbūt ir pajādējas. Tā: uzvelk baltas, uzspīlētas piķa bikses*, galvā sarkanu micīti —- un laiž! Tā kā tas, kas ieskrēja viņnedēļ sētsvidū līdzi trakajai kuntesei. Ai, kā nāca abi kā vēji no meža, kalnā! Kuntesei viens zirgs aiz krēpēm pie rokas, pati otram mugura. Tas dīžlājas un ceļas stāvus, bet kuntese līp kā piekalta. Visi saskrien gar durvīm un logiem, bet krusttēvs sētsvidū pretī. Krusttēvs klūp, bučo kuntesei roku. — Jocīgi! Jaunam cilvēkam! Kuntese, kumeļa dancinādama un ar spalvu seksti galvā līgodama, tā «ākstās» ar mēli kā ganu Janka dažreiz: — Mīl saim- nek, kāpēc tu dzen ār to čiganiņ no to tav ganīb? Kur lai vin ēt, to čigān? — Krusttēvs torīt čigānus bij izdzinis no savas daļas Čigānu kalnā; čigāni tam pļavu bij noganījuši; tie jau krusts ļaudīm: zog, nogana laukus, katru dienu nāk mangot. Bet trakā kuntese čigānē- niem liekot «rutkus stādīt» un tad tos mālējot. Krusttēvs nu tik kasa pakausi, bet kuntese, ar seksti līgodama un ar kumeļiem riņķī griezdamās: — Paldēs, mīl saimniek, paldēs! — un aizlaiž atkal kā vējš. Sarkanmicis pakaļ.

Jocīga gan tāda kuntese! Redzams, sievišķis ir, bet atkal tā kā nav. Diez vai tik ar kuntese ir īsts cilvēks?

Daudz jau tādu pasaulē, kas nav tā, kā vajaga. Krusttēvs, piemēram, — tas nekad nestrādā tā kā citi. Tāpat visi saimnieku bērni. Tie ganos neiet, ziemu var skriet pa lauku, jo darba tiem nedod, skolā tie var iet, kamēr vēl nemaz nav pienākusi viņu ziema. Saimnieku bērni daudz, daudz ko drīkst, kas Annelei «grēks».

Diez kāda gan ir tā pils, kur grāfs un kuntese dzīvo? Vecā Aņus teic: zīda krēsli, zelta sienas, porceļa trauki* un glazūra grīdas. Vij! Kā tas tur gan viss laistās!

Annele jau gan bij pie pils tai vakarā, kad rādīja zilos brīnumus, bet vai iekšā tika? Nekā.

Bet lai nu pils kur pils! Uz pili varēja aiziet. Vecā Aņus gāja dien- dienu, krusttēvs ari, visi, kas nesa grāfam naudu, gāja uz pili. — Bet grāfs ilgus laikus nav mājās. Kad visu naudu paņem, aizbrauc uz svešām zemēm, kur saulīte pa zemes virsu lidinās. Svešas zemes! Lūk, tā ir lieta!

Turp laidās rudeņos gājuputni.

Turp neviens, neviens no mūsu ļaudīm nevar aiztikt — turp tik var aizbraukt grāfs, kam naudas kā spaļu.

Bet aizbraukt var. Lai arī tik grāfam vien, bet visas svešas zemes ir aizbraucamas. — Bet kas tur ir, kur neviens aizbraukt nevar? Kas tur ir aiz visiem, visiem mežiem, aiz debesīm, aiz tās vietas, kur saule uzlec un kur atkal tā noiet? Tur gan ir tas, ko neviena cilvēka auss nav dzirdējusi un neviena cilvēka acs nav redzējusi!

Vai tur var aiziet, kad mirst? Vai tur tagad ir vecais vaļenieks Mika, kas ziemu nomira, nodzīvojis Avotos īsu, īsu laiciņu? Pats jau nu gan ne, pašu ielika zārkā un aizveda uz kapsētu, bet kur palika viņa dzīvums un balss? Katru dienu, kamēr vien varēja domāt, viņš staigāja, runāja, bārās — un uzreiz viņa vairs nebij! Lai gaidīja cik ilgi, vai starp visām balsīm neskanēs arī Mikas balss, — nekā! Visi skanēja, bet Mika vairs neskanēja; lai skatījās cik ilgi uz durvīm, sak: nupat, nupat vērsies un ienāks Mika — nekā! Kur viņam bij jābūt, tagad tukšs.

Aņus teic, ka Mika nu esot debesīs. Bet Aņui vis tūlīt tā nevarēja ticēt. Cikreiz, kad Mika vēl dzīvs bij, viņa teica, ka tas nākšot ellē, tāpēc ka tik briesmīgi lādot! Un, ko viņa vēl toreiz teica par tiem zilajiem brīnumiem, tas arī nebij tā.

Lādēt gan lādējās Mika. Spēra suņiem, kad gadījās tie pa kājām, bet māte jau saka, ka Mika esot «no darba sagrauzts». Un bērnam viņš nevienam ļauna vārda neteica un uz sliktu nemācīja.

Nē, ellē Mika vis neies. Un, ja arī dievs gribēs, Pestītājs nelaidīs. Pestītājs paņems Miku pie rokas un tik ilgām lūgsies, kamēr dievs nebūs Mikum visus grēkus piedevis.

Un dievam. — Kas tad viņam no tā, ka Mika ellē! Kas gan priekš viņa ir Mika grēki? Tam, kam acis kā rīta zvaigzne un drēbes kā sau-

Ies mirdzums, — kas tad tam ko nenomazgāt Mika grēkus ar izopu*, ka tie kļuva balti kā sniegs? Jo dievs tak ir visspēcīgs un visur klāt- būdams.

Bet vai ar vienmēr visur klātbūdams? Šorīt bij. Šorīt, kad dievs skatījās Anneles grāmatā, tad sirds izpletās kā pasaule un dedza kā ērkšķu krūms Mozus tuksnesī, bet nu viņa tā sarāvusies kā kukainītis, kas grib zemē ielīst. Dievs stāv no tālienes un nevelk to vairs pie sevis.

Kādēļ dievs nevelk vairs sirdi pie sevis? — Būs tā palikusi grēcīga.

Annele smagi nopūšas.

Grēcīga gan! Cilvēks jau grēkos ieņemts un piedzimis. Kur tad izbēgsi grēkam?

Nevajadzēja iet uz Iršu dārzu. Vajadzēja iet gulēt, kad sūta. — Tā bij nepaklausība.

Bet vai nu ar arvien varēja paklausīt? Tad jau tik ej vien nost no pasaules, jo dzīvot jau nemaz tad nevar. Bij daudz tādu laiku, kad bij grēks lēkāt un smieties: svētdienās bij grēks lasīt citu grāmatu kā tik dieva vārdu un darba dienās atkal grēks pavisam lasīt grāmatu, jo tad jāstrādā; daudz, daudz reiz pat nevarēja izzināt, kas grēks ir un kas nav. Vecā Aņus gan teic, ka par daudz nevajagot gudrot, jo cilvēka sirdsprāts esot ļauns no mazām dienām, un šķīstīties cilvēkam tāpēc vajagot vienmēr.

Ļauns, ļauns. Annele to jūt. Acīs tai duras asaras un sirds tik smaga, ka vairs nevar izturēt. Un viņa skaita skaļi, asarām birstot uz saliktajām rokām: — Radi iekš manis, ak, dievs, šķīstu sirdi un atjauno pastāvīgu garu! Neatmet mani no sava vaiga un neņem savu svētu garu no manim!

Nu ir labi. Tāds vieglums pārņem sirdi! Domas aiziet kur katra, ierušinājās. Annele ievelk ceļgalus krūtīs un piemieg acis; var jau arī caur plakstiem" pa mazu, mazu starpinu redzēt, ko dara ganāmais.

Tā Annele sēd.

Laiks izstiepjas garš, garš un gauss kā tārps.

Piepeši aiz meža uzsitas dobja dārdoņa, izdrebinās cauri mežam, aizveļas dzisdama pāri kalniem un papuvei.

Annele iepleš acis. Bargums? — Viņa brītiņu gaida.

Nē, nebūs vis! Būs bijuši miegi. — Bet tomēr liekas, ka kalni, koki, puķes savilktos sevī un gaidītu. Klusums. Annele noliec galvu uz ceļgaliem.

Atkal — un vēl stiprāk uzšļakst dārdoņa. Mežs pašā vidū sakratās nikns un draudošs kā zvērs, kas mostas.

Annele uzlec kājās, paskrej nostāk no meža un atmet galvu. Jā, negaiss, negaiss! Viss jau turpat! Visa debess puse aiz meža pieaugusi pilna melniem mākoņu kalniem ar vieglām, pelēkām šķautnēm.

Saule patlaban viņos iegrimst ar visiem balti kvēlojošiem staru iesmiem.

Zibina. Annele skaita, vai vēl tālu negaiss, bet viņai jūk; sirds, līdz kaklam pukstēdama, jauc. Nevar vēl līdz seši izskaitīt, kad atkal dārdoņa uzskrej, tricinādama stāvu vai līdz pašam debesu galvgalim.

Gaisos krāc! Mežs stāv, kā stāvējis, palsā gaismā, lapas kā salipušas, ne zālīte nekust, krākšana dobji atbalsojas klusajā mežā un liekas skrējām milzu soļiem šurpu; rūsgani balti mākoņu blāķi kā putās sakulti kūsā pāri pelēkajiem.

—   Nāk! Jau tepat! Jau uz galvas! — Annele sauc, bet nekust no vietas.

Kaukdams, virteni griezdamies, iekrīt mežā viesulis. Brakšķēdamas gāžas galotnes platiem vāliem; nedabū krusta pārmest, viss mežs jau aukas lauzmās. Bet krācošie mākoņi jau virs galvas nosit viesuļa troksni.

Un nu žvāgstēdams drāžas caur mežu mākoņu izvirdums kā piepešs oļu birums milzīgā skārdā.

—   Krusa, krusa! — Annele čukst sažņaugtām rokām, skrien kā nesapratnē uz to pusi, kur cūkas, bet no tām vairs nejūt ne vēsts.

—    Uz māju, uz māju!

Bet nekā vairs nevar saredzēt. Viss nogrimst putojošās gāzēs. Krusa milzīgiem graudiem, pat gabaliem kapā Anneles muguru, plecus, kaklu; viņa mēģina plaukstām segt un aizsargāt galvu, skrien uz labu laimi uz māju pusi — tad piepeši nošķīst priekš acīm lāsmaiņi zibeņi un viņu notriec pie zemes . . .

Annele attopas no pērkona grāviena. Viņai klab zobi, locekļi stīvi; viņa pastiep vienu kāju, otru: var kustināt.

—   Gan pāries, gan izcietīs, gan! Nenositīs vis, nenositīs! — viņa pati sevi mierina, pieceļas atkal un skrej tālāk.

Iz šļācošajām gāzēm ātri iznāk tai pretī cilvēks — tikai kreklā un biksēs, kailu galvu. Tas ir Anneles tēvs.

Ne vārda neteicis, tas paceļ Anneli plecos un lieliem, gariem soļiem, kā airēm airēdams, aiznes to pāri straumainajiem ūdeņiem.

Kad tēvs ar Anneli ienāk istabā, viņi visu applūdina. Kur nostājas, tur tek strauti. Ienāk vecāmāte lielu, rupju seģeni uz galvas; cūkas visas bijušas pa dārziem, tik ar mokām dabūjusi kūtī.

Annelei iesitas karsts vaigos. «Are nu! Ko t' nu līdzēja!» viņa domā nolaidusies. «Nenoganīju!»

Annele guļ gultā sausi saģērbta, bet viņai sarkanas acis. Par ko viņai sarkanas acis, māte grib zināt.

—    Vai dikti tevi krusa sasita?

—    Sasita gan.

—    Vai tad tik gauži sāp?

—    Nē!

—    Nu, par ko tad tu raudi?

Annele klusē.

—    Vai tu ļoti nobaidījies?

—    Nobaidījos gan.

—    Vai tu par to raudi?

—    Nē, kur t' es par to raudāšu!

—     Nu, tad teic — par ko tad tu raudi? — māte bargi uzstājas. Tad Annele izgrūž caur elsām: — Neno-ganīju, neno-ganīju!

Māte pilnu plaukstu apņem Anneles galvu, purina to smiedamās:

—     Ej nu, muļķīte, ej! Sasista zili melna: nenoganīju! Tur ir lielais nebūtu noganījis.

Istaba klusa un vēsa kā šorīt. Nečakst ne pelīte. Annele no galvgaļa skatās saulē, kas tagad istabai otras puses logā un jau pie pašas zemes. Nupat joslām vien vēl sarka lielā bumbiere, jaunais āboliņa lauks dega … nu jau nodzisis. Saule kā krišus krizdama grimst zemē — nu tik vēl puse … nu mala . . . vēl maliņa … nu tik vien vēl divi gari, gari zelta ragi . . .

Divi gari zelta ragi paliek Annelei plakstos karājoties.

JELGAVA

Tikko Līziņa bij aizbraukusi uz Jelgavu mācībā. Annele nebeidza domāt un minēt: redzēs gan, vai tēvs, māte brauks pie Līziņas ciemā vai ne; vai ņems mani arī līdz vai ne? Solīt bij solīts kā atmaksa par noietajām ganu dienām, bet par to vēl nevarēja būt drošs, ka arī izpildīs. Cikreiz tāds lielajo dots solījums it kā aizmirsās un tad arī palika neatminams uz visiem laikiem! Visdrošāk bij ar tiem solījumiem, kurus izpildīja tūlīt uz pēdām. Bet tādi bij reti.

Kaut kādas cerības jau nu gan bij. Līziņai pēc garākiem starpbrīžiem vajadzēja piegādāt pārtiku. Tēvs ar māti runāja šad tad par Jelgavas braukšanu un tad tā pasmīnēdami paskatījās arī uz Anneli.

Varbūt, varbūt!

Cerība sāka pieņemt jau pavisam īstenības veidu, kad atbrauca lakatu Simkus, kā arvien saceldams kājās visu māju. Kad viņš skraidīdams un šņākdams sauca savu: — Sanāk, sanāk, sanāk pie skaistem lakatem, katunem, sircem*, spilvendrēbem! — meitas un sievas nāca no visiem kaktiem, klētīm un dārziem, jo bij vasaras sākums un liela vajadzība pēc vieglām vasaras jakām un lakatiem. Simkus klāja vaļā savu preci, svaidīja lakatus un drēbju gabalus no vieniem sāniem uz otriem slavēdams un lielīdams, bet svešām rokām neļaudams tām pieskarties. Ari Anneles māte stāvēja klāt, skatījās un pētīja, acīmredzot ko pirkt kārodama.

—    Nu, ko jūs grib? Priekš kā jums vajag? — Simkus tai īsi noprasīja.

—    Tur tai meitenei vajaga. Jāved Jelgava rādīt — un tad jāšuj jauna kleita, — māte, pa pusei pret Simku, pa pusei pret citām sievām pagriezusies, teica.

Prieka trīsas noskrēja Annelei līdz kāju pirkstiem. Tātad tomēr vedīs uz Jelgavu! Un pirks vēl jaunu kleitu! Ai, māte, māte, cik viņa laba! Tādu laimi ne sapņos nevarēja iedomāties. Nē, pie kleitas gan meitene nebija kavējusies ne ar pušplēstu domu.

Saldi bij vēl dzirdēt, ka arī citas sievas piekrita šādām mātes domām. Protams, protams, nevarot jau bērnu sautēt nost tik karstā laikā ar vadmalas muncīti*. Pilsētā jau tā esot karstāks nekā uz laukiem. Pilsētā jāģērbjoties citādi. Katrai vietai vajagot savas piemērotas drēbes.

Simkus, pa to starpu izvandījis savu preci, kā grāmatas lapas pa pirkstiem šķirstīdams, izvilka kādu gabalu un uzmeta to lielmanīgi virspusē:

—    Nu, te vine ir!

Un sāka slavēt.

Te šam esot tāda manta kā eļļa. Labāku tādam skuķam nevarot vairs atrast ne Zagarē, ne Dobelē.

Ak tu nejaukais Simkus, viebās Annele. To viņš laikam, tikai meiteni kaitinādams, bij izrāvis. Tāda drēbe jau tik derēja vecai Aņui vai Kaminskenei, kad tai atkal uznāca kāre gulēt pelnos un lādēt.

Drēbe bij tumši rūsgana kā apsūbējis ķatla dibens, ar sīkiem, melniem un brūnganiem lāsumiņiem, netika ne paskatīties! Bet Simkus tik viņu šķobīja un plātīja gan pret gaismu, gan pret ēnu, gan pielaikodams to sev, gan Annelei, kura ar īgnumu rāvās no tās nost un slēpās, kā pazust gribēdama.

Ko labāku vēl varot atrast, Simkus lielīja. Meitene varēšot ar šādu drēbi iet gan ganos, gan mājās, gan tirgos, gan baznīcā; viņa valkāšot to, kāju pieminusi, desmit gadu uz vienu pusi un desmit uz otru, jā, pat līdz miršanas dienai to nevarēšot noplēst, ja tik vien pietaupīšot. Un pie visiem šiem lielajiem labumiem viņš to atdošot par pusvelti, jo tik vēl esot šam atlikušās kā tās pāra olektis, taisni kā likts tādam kaķēnam kā šī merga.

Ar izbailēm meitene vēroja, ka māte ne tikvien klausījās uz Simkus vārdošanu, bet arī pati pārbaudīja drēbi, staipīdama to un berzēdama un, kā rādījās, par labu atrazdama. Tāpat arī citas sievas vienbalsīgi atzina, ka drēbe esot tādam bērnam labu labā: ne tā balojot, ne pieņemot putekļus, ne ari esot uz tās kāds traips saredzams. Tikai Karlīne, tikko pienākusi, paraustīja plecus un skaļi teica: — Kur nu

bērnam tādu drēbi! Tas jau īstais miroņa auts. — Par to Simkus neganti uz to noskaitās un, zvērodams un acis bolīdams, sodījās: lai tāda meita še vis tādus niekus nepļukšķot, visas lielās saimnieces saviem bērniem tādu drēbi par labu atradušas un sapirkušās, un tad tā būšot vēl par sliktu «prēks viene dumje kalpa skuke»!

Un, nikni šņākdams, viņš atsvieda savu preci atpakaļ, it kā viņam būtu vienalga: ņem vai neņem.

Visiem spēkiem Annele centās iespaidot māti nepirkt tak šo nejauko kleitu, gan to pie drēbēm raustīdama, gan ar pirkstu rādīdama, kur plētās laukā no Simkus preces rozā, zaļas, dzeltenas un sarkanas blāzmiņas. Tur iekšā, sak, bij jaukumu bez gala! Bet viss velti. Dzeltenais bij par gaišu, rozā par šķidru, sarkanais par dārgu. Nē, nē, tā pati drēbīte bij laba, tā vienīgā bij laba. Un māte to nopirka.

— Neko darīt, meitēn, tāds tavs liktenis! — smējās Karlīne.

Meitene dziļi noskumusi nolīda prom. Kāpēc viņas liktenis nebij gaiši rozā, zaļais, dzeltenais vai sarkanais, bet šis nosmulētais katla dibens? To viņa nesaprata. Tas bij vērmeļu piliens saldajā cerību piepildīšanās kausā.

Svētdiena, nolemta Jelgavas braucienam, nāca arvien tuvāk. Annele domāja un gudroja, ko labu viņa varētu Līziņai aizvest kuku- ļam. Un izdomāja to labāko. Krūzīti saldu zemeņu, pušķīti pirmo naktsvijoļu. Visa sestdienas pēcpusdiena pagāja, meklējot šīs retās mantas.

Svētdienas rītu bij jābrauc pirms saules lēkta. Miega vēl gluži noreibušu, meiteni saģērba, iesēdināja ratos, tur tā snauda tālāk. Melnā kroga drausmīgajās lejās viņa galīgi atmodās, jo asi iedzēla acīs pirmais saules stars.

Aā! Tā še bij lielā laupītāju leja!

Zibenīgi viņa šaudīja skatus vienpus ceļa, otrpus, vai neizlīdīs no biezokņa kāds no tiem laupītājiem, par kuriem tik daudz stāstīja teikas, bet tikai putni čivināja un dziedāja, kaut kur dziļi urdza sīka tēr- cīte. Laikam arī laupītājiem traki nāca miegs tik jaukā svētdienas rītā un viņi ļāva, lai braucēji nemanīti pašmauc tiem garām. Kalnā uzbraucot, nobeidzās mežs. Klaji, līdzeni lauki, lepnas, sarkanjum- totas mājas, lielas muižas staltiem vārtiem, zaļiem, stāvmūru* nolīdzinātiem augošiem žogiem. Pāri kupliem koku kroņiem plivinājās karogi. Lepnas, lepnas! Tā viņas iegāja Anneles skatā. Bet tās tik vēl bij muižas, un kur nu vēl pilsēta! Kāda gan tā izskatīsies! Annelei iešāvās prātā dziesma «Jeruzaleme, augstā pilsēta». Vai Jelgava ir tāda kā Jeruzaleme? Un vai Jeruzaleme tāda kā Jelgava?

Kad nāca līdzeni lauki un atkal lauki, no jauna uzmācās snaudiens.

Rati rībēja: dar-dar-dar, dar-dar-dar!

Annele brauca uz Jeruzalemi. Stāva kā siena pacēlās augstā pilsēta. Un tur bij jābrauc augšā. Ceļš palika tik tievs kā diedziņš. Kā

nu tik še uz šāda ceļa varēs noturēties! Pa vienu pusi vai otru vajadzēs nogāzties bezdibenā. Bet kur viņš bij, tas bezdibens? Kaut kas briesmīgi klaudzēja. Kaut kur kala: stuk-stuk-stuk-stuk-stuk! Nu viņi bij Jeruzalemē. Jeruzalemes ļaudis izskrēja nikni laukā: kas tur tik briesmīgi klaudz? Kas tur tā tik sāpīgi uzmodina no miega?

—    Skaties nu Svēti! — Annele izdzirda mātes balsi, un platajās acīs iestājās upes brasls, kuru tie nupat bij pārbraukuši. Tēvs piegrieza zirgu ēnā zem kokiem, uzkāra tam kaklā auzu tarbiņu. Lai nu braucējas izkāpjot attirpināt kajas, laipni vēlēja.

Sperdama pirmo soli pie zemes, meitene paklupa pār kaut ko garu. Kas tas bij? Aplaida skatu gar savu augumu.

—    Sargies! Pacel jauno svārciņu, ka nenomin un nesaplēs! — māte bārās.

Ai, jā! Annelei bij mugurā jaunā kleita! Gara tā bij līdz zemei, platu atšuvu, tā valstījās pie katra soļa pa kājām kā pineklis. Piedurknes sniedzās līdz nagu galiem.

Drusku pagara ir, — māte teica, acīm Anneles uzvalku mērodama. — Kā jau bez mēra šūta. Vakarvakarā vēlu tikai atnesa. Es jau nu gan šuvējai teicu, lai uzlaiž izauguma tiesu, bet viņai padevies vēl bagātīgāk. Nu, pēc trim četriem gadiem būs tev taisni laikā, — viņa sevi mierināja, apņēma meitenes svārku visapkārt uz augšu, piekodinādama to saturēt cieši un nelaist vārtīties pa zemi.

Paskatījusies uz rokām, meitene ar izbailēm ieraudzīja, ka naktsvijoles bij nolaidušas galviņas. Ko nu aizvedis Līziņai?

—    Atžirgs, atžirgs, — mierināja māte, — ieliksim Svētē.

Viņa paņēma puķes un iesprauda tās krastmalā starp akmentiņiem.

—    Bet Svēte ir pavisam sekla, — brīnījās meitene, jo bij to iedomājusies kā pasakaini plašu, krāšņu straumi.

—    Nav vis sekla. Mēs nogriezāmies no ceļa un braucām pār braslu, tādēļ ka tēvs gribēja padzirdināt un paēdināt zirgu. Bet ceļa vietā, kur tagad uztaisīts tilts, ir tāds dziļums, ka agrāk daudzreiz slīkuši tur ir lopi, ir cilvēki.

Čalodami saules mirdzināti sīkvilnīši locījās cauri akmentiņiem, zivtiņas šaudījās. Annele lēkāja tām pāri.

«Svēte, Svēte, kādēļ tevi sauc Svēte?» viņa jautāja upei.

«Un vai es neesu svēta?» atbildēja mirdzoša čala, rasas pielijušie krāšņie krasti. «Vai tev no manis nepaliek tik svēts un priecīgs prāts?»

«Jā, paliek gan,» Annele domāja, ilgi noskatījusies krastos, «bet Tērvete ir tāda pat. Un Skujene ar.»

«Nu, mīļā, vai tad tu mani nepazīsti? Es jau esu tā pati Skujene, tā pati Tērvete. Arvien veca paziņa, tikai jaunās mājās!» Svēte it kā atjokoja un steigšus urdzēja tālāk.

«Vai tas varētu būt?» Annele prātoja. Nevarēja izprātot, kad jau māte sauca. Puķes bij atdzērušās, zirdziņš paēdis, tēvs steidzināja braukt tālāk.

Pēc neilgas braukšanas tēvs pacēla pātagas kātu un rādija tālumā. Lūk, Jelgava nāk nākamo.

Tirpinošas dzirkstelītes izskrēja Annelei caur krūtīm. Jelgava! Kur viņa ir, tā Jelgava? Viņa skatījās augstumā. Tur nekā nebij. Viņa skatījās zemumā. No pelēkās miglas auga laukā neredzēti jumti un torņi, bet mirdzēt nemirdzēja nemaz. Kas tā par Jelgavu, kas nav augsti celta un nemirdz? Nē, tāda kā Jeruzaleme laikam gan nebūs tā Jelgava.

Uzbrauca uz akmeņu ielas. Rati dārdēja, it kā braucot pāri Svētes braslam. Gar abām pusēm stāvēja pelēkas mājas ar maziem, pe lēkiem, apputējušiem dārziņiem.

—    Kas tās par mājām?

—    Jelgavas mājas.

Atkal dažus solus tālāk.

—    Kas tās par mājām?

—    Jelgavas mājas.

—    Bet kā viņas sauc?

—    Jelgavas mājas.

—    Kas tas par viru, kas mums nāk pretī?

—    Jelgavas vīrs.

—    Un tie citi tur?

—    Jelgavas ļaudis.

—    Kāpēc viņi nesaka labrītu?

—    Viņi mūs nepazīst. Jelgavā dod labrītu tikai pazīstamiem. Kur tik daudz ļaudīm var spēt dot labrītu!

—    Bet mēs tak neesam daudz.

—    Viņu ir daudz.

—    Bet kur ir pati tā Jelgava?

—    Kādu Jelgavu tad tu gribi? Te jau viņa ir.

Annele purināja galvu. Viņai likās, ka tā nav tā Jelgava.

—    Tagad jau vēl agrs. Kungi visi guļ. Pagaid', kad celsies kungi. Tad būs visas ielas pilnas. Un neprasi nu tik daudz. Skaties pati!

Kā nu Annele neskatīsies! Tik daudz neredzēta viņai mācās virsū pa acīm, ausīm, nāsīm, pa visām porām. Mājas jau stāvēja cieši viena pie otras, pa retumis starpā kāds koks, vēl retāki kāds dārzs augstu žogu; neviens neredzēja, kas tur iekšā; daudzi logi vēl bij aizslēģoti, citi plati vaļā, sniegbaltiem aizkariem. Pa vienu logu skaļi pogāja kāds putns, pa kādu citu izkārās galva naktsmicē, vēroja ielu uz vienu pusi, uz otru, nikni paskatījās uz braucējiem un pakratīja roku, bet šie lēni un skaļi ratatināja pa kluso bruģi, it kā vienu akmeni pret otru dauzīdami; tad galva ierāvās iekšā. Logs aizcirtās. Suņi skrēja pretī paceltiem purniem, it kā kāpjošo sauli ostīdami, bet neviens nerēja. Tad no māju rindas piepeši izlēca zelta kriņģelis pie garas kārts, otrpus ielas pie tādas pašas kārts šūpojās varens zābaks; droši vien tas bij tam pasaku septiņjūdžu gājējam nomucis. Tad atkal zelta kriņģelis. Pastarpām daždažādas bildes: uz vienas vīrs baltā skotelē* un zilās biksēs, atgāzis otru vīru krēslā un ieziepējis tam bārdu, skuva tam nost putas no vaiga; uz otras — skroderis vienam kungam ņēma mēru, bet citi kungi melnās, spožās gardibenēs*, zaļiem un sarkaniem ļipainiem svārkiem, baltām vestēm un baltiem cimdiem, rokās smalkus spieķīšus vicinādami, stāvēja mēra ņēmējam apkārt un tā kā uz kādu lielu brīnumu skatījās. Vēl uz kādas citas bildes briesmīgs, sarkani tukls vīrs baltā skotelē atvēzējies grasījās ar platu cirvi pāršķelt galvu lielam vērsim. Vērsis gaidīja, uz visām četrām atspirinā- jies*, ragus iecirtis, bet turpat otrais vērsis jau bij beigts, un asinis tam plūda straumēm no kakla.

—    Vai, māt! — Annele nobijusies iekliedzās un satvēra mātes roku, paslēpa seju. Viņa vairs negribēja skatīties. — Tādi briesmīgi vīri!

—    Ko tu baidies! — drošināja māte. — Tās jau tikai izkārtnes, lai pilsētnieki zina, kur var dabūt gaļu, kur maizi, kur likt taisīt drēbes un zābakus vai nodzīt bārdu. No tiem nav ko baidīties!

Viņi nu iebrauca lielā, četrstūrainā, akmeņiem bruģētā sētā. Kāds vīrs zilā skotelē un slotu rokā pienāca tiem klāt. Izskatījās laipns un pazīstams. Tēvs viņam nodeva zirgu, un viņš apsolījās to pabarot, padzirdīt un visādi par to rūpēties; lai esot gluži bez bēdu un ejot tik savās darīšanās.

Māte izcēla sainīšus no ratiem. No viena izņēma svaigas karašas, izdalīja pa vienai tēvam, Annelei un arī Jelgavas vīram. Tas tūlīt, mazus gabaliņus lauzīdams, sāka garšīgi kost, pie tam lielīdams, cik maizīte mīksta un garda, ilgi tādu neesot ēdis.

Eda turpat, draudzīgi uz ratiem sēdēdami. Tikai Annelei nekā lāgā negribējās. Jelgavas garša, vienmēr līdza mutē līzdama, nelā- goja. Varbūt bērns esot izslāpis, ieminējās Jelgavas vīrs, aiztecēja un atnesa krūžu ūdens. Visi padzērās tencinādami. Ūdens bij garšīgs un Jelgavas vīrs jauks un izpalīdzīgs, ceļa ļaudis vēl pa vārtiem izvadīdams un īsāko ceļu uz Līziņu ieteikdams.

Sainīšiem apkrāvušies, visi trīs nu gāja uzmeklēt Līziņu. Annele tāpat vēl, ar vienu roku saturēdama apsprausto bruncīti, otrā nesdama savas meža balvas, kuras neparko negribēja izlaist no rokām. Piepeši lielajā augstumā nodunēja varenas skaņas, atraudamas viņas galvu bijībā un izbrīnā atpakaļ. Turpat stāvēja milzīga ēka ar nesaredzamu torņa galu. Dun-dun-dun! Skaņas ducināja, dziedājaL tricināja gaisu, kas likās kā noreibis grīļojamies un drebam it kā apšu koks vējā.

—    Vai tā ir baznīca? — meitene jautāja kā nesapratnē.

—    Annas baznīca. Kā tad, — māte paskaidroja.

—    Vai, kāda liela, liela!

—   Jā, tajā var iebāzt trīs tādas kā mūsu.

Jā, tūlīt redz, kas ir Jelgavas baznīca!

Annele gāja klusa. Viņai bij ko darīt. Blakus dzimtenes baznīci- ņai vajadzēja novietot lielo Annas baznīcu ar visiem torņiem un pulksteņiem.

Zaļā iela! Tas izklausījās jauki! Tā bij gan gluži tikpat pelēka kā citas ielas, bet viņā bij māja, kurā dzīvoja Līziņa. Kad mūsu ļaudis, numurus skaitīdami, to māju bij atraduši, tēvs apskatīja to no viena mūra līdz otram, no apakšas līdz augšai, pārgāja otrpus ielas un tāpat ilgi apskatīja un vēroja, it kā logus un durvis skaitīdams. Tā gan Jelgavā laikam vajadzēja skatīties uz namiem. Pēc tik pamatīgas apskatīšanas tēvs pārnāca pāri, atvēra droši durvis, un nu kāpa lēnām viens aiz otra pa čīkstošām trepēm uz augšu. Trepju galā bij trejas durvis uz dažādām pusēm. Tās atstāja neapskatīdami un kāpa vēl vienu trepi augstāk. Tur bij vairs tikai vienas durvis. Tēvs nu nolika sainīšus, izņēma lakatiņu, noslaucīja pieri un seju, saglauda matus, apraustīja svārkus visapkārt gludus un tad lēni ar vienu pirkstu pieklauvēja. Neviens neatvēra. Čukstošā balsī māte teica, lai tak jel klauvējot diktāki. Kad arī otrs klauvējiens palika bez panākumiem, māte piegāja apņēmīgi droša un piesita durvīm ar dūri. Jā, tūlīt kaut kur no iekšas dimdēja skrejoši soļi, durvis ātri atvērās — durvīs stāvēja Līziņa. Iekliedzās, sasita rokas, apkampa māti, nobučoja tēvam roku, pacēla Anneli, pieglauda cieši, cieši viņas vaigu pie sava. Jā, nu gan še bij Jelgava!

—    To prieku! To negaidīto prieku! Un ari mazā līdz! Nu, nāciet, nāciet! — Līziņa aicināja, noņēma tēvam visus sainīšus, it kā nu tie būtu diez cik grūti nesami; citu padusē, citu rokās slēpdama, žigli tecēja caur divām patumšām, visādām lietām piekrautām istabām un ieveda kādā gaišākā telpā. Te bij plīts, liels, balts galds, visādi trauki uz plauktiem. Pie galda sēdēja iesirma madāma melnā kleitā un melnā aubītē un no baltas krūzītes kaut ko dzēra. Līziņa pateica kādus vārdus vāciski, madāma piecēlās, apsveicinājās ar tēvu un māti, paglaudīja Anneli: lai augot liela un esot tikpat čakla un izveicīga kā lielā māsa. Uzsita Līziņai uz pleca, it kā parādīdama to tēvam un mātei: — Gutes Kind, gutes Kind. Ven lab bērn!

Māte iztina savu kukuli: pudeli salda krējuma un bļodiņu sviesta. Madāma laipni pieņēma, tencināja un jautāja savā jocīgajā mēlē,

kura dažreiz skanēja skaidri, bet dažreiz pavisam buldurīgi: — Kafiju jūs tokš esat jau padzēruši, nicht wahr?

—    Kā tad, — māte pasteidzās atbildēt, — padzērām jau iebraucamā vietā.

«Jocīgi,» Annele domāja, «aukstu ūdeni, ko dzer iebraucamā vietā, Jelgavā sauc par kafiju!»

Līziņa nedeva viesiem miera še ilgāk kavēties. Lai nākot augšā, pie viņas.

Vēl pa vienām durvtiņām, pa īsu, šauru trepīti — un tad bij nama augšienā, zem paša jumta, kas it kā kūpēja tagad no saules stariem. Tur bij tīri izmēzts un uzposts stūrītis, pie dziedra* uzkārtas un ar baltu palagu aptītas Līziņas drēbes. Galda vietā kāda veca kaste, ar dvieli pārklāta. Uz tā skārda bundžiņā pušķītis lauku puķīšu.

Nu arī Annele atcerējās savu zemeņu un naktsvijolīšu. Vai, kādas tās bij sakratītas, bet puķes novītušas! Kaunīgi pasniedza māsai. Bet Līziņa priecājās kā saulīte, sirsnīgi nomutēja meiteni par jaukajām balvām. Zemenes šai esot pavisam neredzēts gardums, un puķes viņa tā protot atdzīvināt, ka vēl veselu nedēļu būšot par tām ko priecāties.

Arvien runādama, viņa iegāja dziļāk bēniņos, iznesa kādu vecu krēslu, vēl pāris malkas klucīšu, kur viesiem atsēsties.

Māte bažīgi skatījās bēniņu dziļumā:

—    Nakti tu taču te neguli?

—    Nē, nakti guļu pie madāmas. Viņai apakšā bail vienai.

—    Es jau tā domāju, — māte apmierinājās. — Site jau īstens žurku miteklis!

—    Nav tik traki, — Līziņa smējās, — ja viņas gudras, es arī esu gudra: tā protu savas mantas nobēdzināt, ka viņas nevar tām pietikt, lai vai zobus lauž laukā.

No spožajām acīm varēja redzēt, ka Līziņa ar prieku prot karot ar žurkām.

Māte nu gribēja zināt, kā Līziņa sadzīvojot ar madāmu. Madāma bij tā pati, pie kuras mācījusies savā laikā Aķu krustmāte un kura to bij arī ieteikusi Līziņai kā labu cilvēku un krietnu sava darba pratēju.

Līziņa teica, ka varot iztikt labi. Madama gan esot dažreiz jocīga — iesmējās un aprāva — , jā, bet iztikt varot. Darba gan ļoti daudz. Starp madāmas kundēm esot arī dažas iedomīgas baroneses un konteses, un dažreiz darbu vajagot tā steigt, ka jāņemot ir nakts palīgā vai pat svētdiena. Sevišķi tas esot neizdevīgi, ka viņa vakaros nevarot vis aiziet un tad būt brīva kā citas mācekles, kas nedzīvojot pie madāmas. Bet sliktumam esot arī savs labums. Viņa mācoties divkārt tik ātri un divkārt vairāk nekā citas. Tā dabonot darīt ne tikvien visus sevišķos un smalkos darbus, bet madāma viņu arī raidot pie ievērojamām pasūtītājām mājās uzlaikot, palaižoties pilnīgi uz viņas aizrādījumiem un garšu*. Kur viņa reiz bijusi, jau pasūtītājas pašas lūdzot madāmu, lai laižot tik to zeltbrūno meiteni pie uzlaikošanas, ar to varot būt pilnīgi mierā.

—    Un tev nemaz nav bail uzņemties tādu atbildību, — bažījās māte, — ja nu kādreiz ko samaitā? Tu jau vēl esi tīrais bērns.

—    Līdz šim arvien izgājis labi. Paldies dievam! Es katrai dāmai izdomāju kaut ko tādu, kas tik viņai vienai piestāv, un neviena cita tai nevar taisīt pakaļ. Tas visām patīk. Un man arī tur savi labumi. Es varu biežāk izskriet pa lauku, redzēt citas mājas un citus ļaudis un — kaut ko arī nopelnīt.

So teikusi, viņa sasita plaukstas, it kā kādu sevišķu pārsteigumu pauzdama, pieskrēja pie savas lādītes un, izņēmusi no tās mazu, krāsainu drēbes maisiņu, pažvadzināja: tajā džinkstēja sudrabiņi.

—    Lūk, meitēn, — gribi? Par to es tev šodien nopirkšu visu Jelgavu! — lielīgi teica Annelei.

Māte smējās. Arī tēvs pasmaidīja, sacīdams: — Te nu bij. Un es krāju, krāju, lai tev kādu grasīti atvest varētu.

—    Man nevajag. Taupi tik dēlam! Jā, tēvs, māte: zēnu gan jums vajaga laist augstākās skolās. Par to es jums gulēšu ausīs dienu un nakti. Un tāpat arī šo mazo, — Līziņa tagad teica, palikusi pavisam nopietna.

—    Jā, bērns, vai tad mēs būtu pretī, — tēvs tāpat nopietni atrunājās, — bet tu jau zini to mūsu rocību. Jelgavas skolas! Kur to lai nabaga rokpelnis iespēj!

—    Nesaki nekā, nāks laiks, nāks padoms! — Līziņa paļāvīgi pacēla galvu. — Bet nu iesim. Ko mēs te pa iekšu kvernam, kad diena tik jauka! — Nāc šu, meitēn!

Paķēra Anneli aiz padusēm un pacēla pie jumta lodziņa. Ai, to jumtu, jumtu, to mežu sarkano jumtu! Viens pie otra, viens aiz otra! Pastarpām pa kokam vai pa vairākiem, šur tur pa augstam tornim. Bet tālumā varena, balta ēka koku kuplumā kā zaļos mākoņos. Kā zila lente locījās apkārt liela, liela upe.

—    Galva nereibst?

—    Nē.

—    Patīk?

—    O jā!

—    Tur ir pils.

—    Un tā platā, zilā?

—    Lielupe!

—    Ir gan jauka!

—    Tagad mēs iesim turp. Uz pili un pilsdārzu. Tikai mazlietiņ pagaidiet.

Līziņa pazuda aiz sava drēbju aizkara. Pēc īsa brītiņa iznāca baltā kleitiņā zaļām apšuvēm un zaļu cepurīti galvā. Visi pārsteigti saskatījās. Tik skaista bij Līziņa kā kāda augstmaniete!

—    Bērns, bērns, kur tu varēji sev uztaisīt tik dārgu un skaistu kleitu!

—    Tā ir lētākā drēbe, ko varēju dabūt, māmucīt. Tas dārgums tikai manos pirkstos. Pati izšuvu, pati uzšuvu. Ari cepurīti pati uzspraudu.

Tēvs noskatījās, pagrozīja galvu, nopūtās.

—    Jā, meit, vai tev pašai arī nebūtu derējušas tās augstās skolas?

—    Ko nu par mani runāt! — Līziņa aprāva.

Madāma sēdēja vēl pie galda un lasīja. — Wartf — uzsauca Līziņai. Apgrozīja to. Noskatījās no galvas līdz kājām. — Hūbsch, sehr hūbsch! Nu, ko jūs sak? Vai jūsu meita nav kā maza freilenīte? — Bet kā tad tā, Lieschen? Ohne Sonnenschirm? Pagaid!

Madāma nozuda istabu tumšumā un drīz atgriezās ar mazu, baltu, kruzuļainu saulessargu.

—    Tas no manu brūtes laiku, — viņa teica. — Bet man nav žēl. Sie ist gar zu hūbsch, tā jūsu Madei. Viņa ir par daudz smuka.

Iela bij jau saules piesilusi. Tveicīgi elpoja akmeņu bruģis, mājas gar malām. Daudz ļaužu steidzās šurp un turp. Visi likās krāšņi ģērbti. Dāmas baltas, zilas, sarkanas, apakšā kuplas kā riteņi, mākoņaini vieglas, mazas cepurītes uz augsti saceltiem matiem. Saulessargi šūpojās pāri galvām kā daudzkrāsainas puķes. Kungi maisījās pa pulku raibās zīda un samta vestēs, spožās gardibenēs vai baltās salmenēs.

—    Laid nu vaļā tu ar savu lindraciņu! — māte piegrūda Annelei paklusu, baidīdamās būt skaļa, it kā baznīcā iegājusi.

Meitene tūlīt paklausīja, bet, kā gāja, tā pinās, kā gāja, tā pinās: bij grūti tikt lielajiem līdz, jo nevarēja jau skatīties uz kājām. Jelgava bij vēl jāuzņem ar acim, ausīm un arī ar muti.

Uz trotuāra stāvēja sarunādamies palieli skuķi īsās rozā kleitiņās un vēl kāds puika biksītēs — arī kā uz lēkšanu. Tiem bij jāiet apkārt ar līkumu, jo viņi jau ceļa negrieza. Ieraudzījis Anneli, mazākais skuķis piegrūda otram: — Sieh, dies Gor!

—    Echtes Bauerngor! — puika laida vaļā arī savu. Un visi trīs skaļi iesmējās.

Annele sastinga. Tur bij atkal tas vārds, kas viņu vienreiz tik ļoti nobiedējis.

—    Atkal viņi mani sauc par gēru, dzirdi! — meitene uztraukta sūdzējās Līziņai.

—    Kas ir? Kas tevi sauc? — Līziņa ātri jautāja un paskatījās uz vācbērniem. Sekodama svešo meiteņu izsmejošiem skatiem, mēroja Anneli no galvas līdz kājām.

—    Jā, bet kāda tad tu arī izskaties! Māt, māt, kā jūs to bērnu esat saģērbuši! Tajā kleitā jau viņa pa pieciem gadiem nevar ieaugt. Tad jau arī nav nekāds brīnums, ka ļaudis smejas. Nē, tā viņa nevar iet. Pagaidiet še, kamēr mēs iesim sakārtot viņas apģērbu.

Uz ātru roku Līziņa paņēma meiteni un gāja atpakaļ namā. Un, kamēr zem viņas pirkstiem spraužot, mērojot un šujot nelāgais tērps

kā uz burvja mājienu pieņēma citu veidu, Annele sēdēja klusu un asaras viņai bira. Kādēļ viņa bij nosaukta tādā pašā vārdā kā toreiz no tās vācietes, kad gāja uz muižu zilos brīnumus skatīties? Kas tas bij par vārdu? Kāpēc viņš tā sāpēja? Un kādēļ viņu vien tā nosauca? Vai viņa bij tik slikta, muļķīga, neglīta? Kāpēc, kāpēc? Viņa jutās dziļi aizvainota un pazemota.

—  Ko tu raudi? — Līziņa, nu tik ievērojusi meitenes šņukstus, ātri uzprasīja. Bet atbildes nedabūja.

—  Vai tu raudi tās vācu skuķes dēļ? Nu, tas tik vēl trūka! Par tādu raudāt! Ja tu katru iesi klausīties, kas ceļmalā ierunājas, kur tad tu tiksi? Ja tev ir skaidra sirds, tad tu nebaidies ne no viena!

—    Skaidra sirds … ja .. . skaidra sirds, bet .. . bet .. . viņa mani . . . sauc . . . par gēru.

—    Nu lai viņa sauc! Klausies, ko viņa sauc! Jelgavas skuķiem lielas mutes.

—    Bet vai tas ir kāds slikts vārds? — Annele neatlaidās.

—    Kas tas nu par sliktu! Viņa pati ir tāds gērs. Kā dzeguze viņa izkūkoja pati savu vārdu. — Bet nu iesim! Nu neviens vairs tevis nesmiesies.

Annele stingri uzmanīja katru pretīnācēju, bet tiešām neviens vairs to neievēroja. Lieli un mazi, veci un jauni, ja uz viņu pusi paskatījās, tad ne uz Anneli skatījās, bet tikai uz Līziņu. Paldies dievam!

Viņi pārgāja dziļu, tumšu upi, iegāja skaistā dārzā grantētiem ceļiem, lieliem, ziedošiem krūmiem, un tad nāca tā otrā lielā, vareni plūstošā upe. Jā, tā nu bij Lielupe! Tad baltā pils, it kā zirgiem apkārt skrejama, logu rindām kā kreļļu virknēm greznota! Izgājās gar to lāgu lāgiem, izskatīja un apbrīnoja, beidzot nosēdās pie Lielupes uz sola un izrunājās par Jelgavas lielumu un krāšņumu. Ka vēl varētu tikt ķeizara istabās un zālēs, kuru pilī veselu divdesmit vai vairāk, tad tik būtu ko ieplest acis! Bet tur retumis laida iekšā ļaudis. Arī Līziņa vēl tur nebij bijusi.

—    Bet ko tas viss līdz, — Līziņa nobeidza savu stāstīšanu par Jelgavu, — nav jau lauki! Un, kad tā visu dienu nosēdējies tais tumšajās sienās, tad tā gribas lauku, tā gribas lauku kā iztvīkušajam ūdens. — Un visi smaidi bij nodzisuši no viņas sejas.

—    Ko lai dara, meit! Kur darbs liek, tur jābūt. Darbs neprasa, vai tev pašam ir labi vai slikti, vai tev patīk vai nepatīk. Nevienam jau mums nav viegli. — Un tēvs uzlika savu roku uz Līziņas roku un sirsnīgi viņu uzskatīja. Tad tā atkal sāka smaidīt.

—    Bet tad es jums to atkal saku, tēvs, un nebeigšu sacīt: zēnu vajaga laist augstākās skolās. Lai viņam dzīvē vieglāk nekā man. Es arī pelnīšu un palīdzēšu, cik spēšu. Bet pēc tam mēs visi kopējiem spēkiem skolosim to mazo.

—    Ko nu, ko nu, meit, es jau zinu, tev vīra dūša, — tēvs smaidīdams apskāva Līziņas roku silti un cieši, bet Annele pielipa tai otrā pusē kā dadzītis. Tā visi četri sēdēja un runāja, kamēr saule jau sen bij pāri dienvidam. Nu tēvs sāka vedināties. Esot laikus jāizbrauc, lai varot ar gaismu vēl tikt mājā, jo rīt sākšoties siena pļauja. Nu Līziņa kā aizkavējusies atminējās, ko visu tā vēl gribējusi nopirkt Annelei, ko visu vēl izrādīt. Bet meitenei nekas vairs tāds nelīda acīs, kas modinātu viņas iekāri. Viņa bij pilna no Jelgavas un vairāk nekā negribēja. Kājas bij smagas, akmeņu piekusušas, grauza. Kurpes, no Laukmaļu māsīcas aizņemtas Jelgavas braucienam, par platu un par īsu. Viņa gāja klibodama.

Māte palika nepacietīga:

—    Posts vien ar tādu! Ņem nu vēl otrreiz līdz! Nevar ne no vietas. Sapurinies un nāc! — Izbārusi pati to vēl krietni sapurināja. Bērns bij tuvu raudām.

—    Rāmi, rāmi, gan būs viss labi, — mierināja Līziņa, nosēdināja meiteni zālē, noāva kājas, izpurināja zeķes, izglaudīja iegulušās krokas, un, kad nu apāva kurpes, — jā, nu varēja atkal iet. Bij pavisam labi.

Apstaigāja vēl tirgu, kas, kā jau svētdienā, bij diezgan plāns, nopirka no zivju sievām reņģes un plekstes*, no bulku sievām kriņģe- lus un tad gāja taisni uz iebraucamo vietu, bet Līziņa pārskrēja mājās apmainīt drēbes, jo dzīrās vēl pēc tam lielu gabalu pavadīt savus ciemiņus.

Sētas vīrs tāpat vēl staigāja kā uzraugs pār lielo pagalmu, bet ar mūsu ļaudīm nebij vairs tik draudzīgs kā šorīt. Tur bij pajūgs ar diviem brangiem zirgiem, zaļi spīdīgiem ratiem un ādas sēdekli; ar to viņš tagad likās būt vairāk pazīstams.

Kad bij atnākusi Līziņa, visi atspirdzinājušies ar tirgū iepirktajiem kukuļiem un sētas puiša labo ūdeni, laiks bija braukt. Cauri pilsētai brauca soļiem, jo meitenēm, sēdot priekšā uz ratu dēļa, bij jāsargā mēle, lai nenocērtas, sitot ratiem bedrainajā akmeņu bruģī; bez tam visi pēc iespējas gribēja pavilkt garākus īsos šķiršanās brītiņus. Kad mājas, atiedamas no ceļa, deva vietu kokiem un klajumam, māte bažīgi teica: — Nu jau tev būs laiks iet atpakaļ!

—    Nē, nē, vēl ilgi ne! — Līziņa atsaucās un sāka ātrāk runāt par visādām dziļām lietām, kas bij aizmirsušās un nu steigšus vēl jāizrunā.

Nu gan ej atpakaļ! Man rūp, ka tu tik tālu brauc līdz, — māte pēc kāda brīža atkal ierunājās.

—    Es esu tagad tā nosēdējusies. Skriešu atpakaļ kā putns. Kas tad tur ko bēdāt!

—    Lai nu, lai! Man tomēr rūp.

—    Nu labi. Tad vēl tur, līdz viņiem kokiem. Un tad tālāk vairs ne. Bet tēvs lai brauc lēnāk.

Lai cik lēni brauca, pie kokiem tomēr piebrauca. Tad tēvs pieturēja. Beidzamais brīdis. Jāšķiras.

Tēvs teica: — Kāp nu laukā, bērns. Mums jau nu arī tagad jāsku- binās.

Līziņa izkāpa, ardievojās ar visiem pa pirmo, pa otro, pa trešo lāgu, tad rati sāka kustēties. Viņa palika uz vietas.

Ilgi viņu vēl redzēja Annele, pretī sēdēdama, kā tā stāvēja un māja ar roku, tad ar mutautiņu, pagāja knaši uz Jelgavas pusi, atkal atskatījās, māja. Baltais lakatiņš plīvoja. Un tā arvien, līdz tā palika mazāka un mazāka, beidzot par tikko saredzamu punktu uz taisnās šosejas un tad nozuda acīm tik piepeši kā nebijusi.

Bet braucejiem smaržoja pretī birzes, druvas, āboliņā lauki paša pirmplaukā.

Annelei sirdī smeldza dzēlīgas žēlas. Kādēļ Līziņai vajadzēja iet atpakaļ apputējušā, akmeņainā pilsētā? «Kur darbs liek, tur jābūt,» bij sacījis tēvs. Vai darbs bij tik varens pavēlnieks, ka tam nevarēja pretoties? Vai arī Anneli paņems kādreiz savā varā? Tās domas vajadzēja izdomāt, bet nevarēja. Jo tuvāk vakaram, jo saldāk smaržoja lauki. Tīkams gurdenums spieda acis ciet. Kad iebrauca bīstamajā Melnajā mežā, Annele bij cieši aizmigusi, un, kad atmodās, viņa gulēja savā vietiņā un laukā mirdzēja rīts. Nu bij pirmais skrējiens dārzā, uz lauku, līdz mežam. Vai viss vēl turpat, vai puķes tikpat spilgtas un putni tikpat skaļi? Vai nav viņiem nekas noticis pa garo prombūtnes laiku? Jā, viss vēl bij savā vietā. Un tik brīnišķi zaigojošs, smaržojošs un skanīgs kā vēl it nekad.

BARGA SIEVA

Un atkal bij ziema.

Vairāk kā nedēļu bij vīri prom pie mežu ciršanas. Tad viņi pārbrauca ar lieliem malkas vezumiem. Nosarmojuši kā vērkuļi, čīkstošām kamanām. Bet pa otru lāgu aizbraukt vairs nepaspēja. Atkusnis uznāca pēkšņi. Otrā rītā jau stāvēja ap mājām bieza, balta migla — kā nazi griežama. Drīz sāka tecēt paspārnes. Sniegs kļuva pelēks. Pēc pāra dienām tas bij pārvērties melnos, neizbrienamos dubļos. Gaiss bij atkal smags un mitrs kā vēlā rudenī.

Cilvēki staigāja kā prieku zaudējuši. Viens otrs sūdzējās par smagumu kaulos. Vīri stāstīja, ka pa ceļam dažās mājās atraduši vai visus iedzīvotājus guļam uz gultas degošus kā ugunīs. Lielā guļa! — minēja nospiesti mājnieki. Jā, lielā guļa, pateica vecā Aņus, pārnākusi no muižas. Tur visus jaunus notikumus zināja par visiem ātrāk. Daudzām mājām jau viņa bij uzkritusi.

— Jā, tā ir barga sieva, — noteica vecā Aņus, domīgi savu pīpi kūpinādama, — tā dažu labu no mūsu vidus paņems sev līdz. Ar labu jau viņa garām nepaies.

Lielā guļa! Bargā sieva! Annele dzirdēja tos vārdus pirmoreiz. Kas tās tādas bij? Ko viņas gribēja? Kādēļ viņas nāca? Kāpēc viņas laida mājās iekšā? Vai tad neviens nevarēja stāties pretī? Ne tēvs, ne māte, ne vecmāmiņa, neviens?

Laikam gan nevarēja. Viņas nāca kaut kur no ārienes. Tāpat kā negaiss, kuram arī nevarēja izbēgt, bet tikai pacietīgi to gaidīt un izturēt, kamēr tas pārgāja.

Tā nu ari Annele gaidīja ar katru dienu bargo sievu nākam. Lai kāda viņa, bet gribējās to redzēt. Bet šī gaidīšana bij tāda drausmīgi baiga. Tāda kā vakarā, kad pēc saules sagulstas ēnas un nezina, ko atnesīs nakts.

Visu nakti pilēja paspārnes, bet no rīta nāca sniegs ar lietu. Kāds svešs vīrs uzkāpa no lejas un nāca šurp, krūti pret vētru saliecis un ar pātagas kātu gainīdamies no Citrona, kas gāzās tam virsū, pa ūdens peļķēm apkārt šļakstīdams. Svešais ienāca istabā un, labdienu padevis, skatījās taisni uz Anneles tēvu. Tēvs tāpat cieši ieskatījās svešajā un nāca tad klāt:

—    Kas par lietu?

—    Mani sūtīja pie jums. Saimnieks vakar bij Jelgavā. Jūsu meitene tur palikusi ar lielo guļu. Lai braucot pakaļ.

Annele cieši pieķērās tēvam pie rokas — tā viņa drebēja. Lūk, kur viņa bij: bargā sieva! Bet tēvs arvien vēl stāvēja un skatījās svešajā nācējā. Nekā tam nebij vairāk, ko jautāt, ne arī svešajam vairāk, ko teikt, tomēr viņš arvien vēl mēmi skatījās.

Piepeši Anneles roka izkrita no tēva saujas. Tik ātri viņš apgriezās, sauca Ingu, sauca māti, steidzās ģērbties. Māte nesa vienu apģērba gabalu pēc otra, tāpat neteikdama ne vārda, tik šad tad acis slaucīdama. Ienāca Ingus. Vai būšot jājūdz zirgi? Jā, steigšus, steigšus. Ragūs* vai ratos? — Kāds ceļš? — jautāja svešajam puisim. Vēl apakšā esot sasalis un gluds. Ar ragūm varot braukt droši, atteica svešais. Esot jau tak vēl ziemas laiks. Tikpat steidzīgi, kā tēvs ģērbās, Ingus jūdza zirgus. Svešais vīrs vēl pastāvēja sētsvidū pie Ingus, šo to pateikdams vai padomu dodams, tad, lēnām laipodams, aizgāja pa sētsvidu un nogrima lejā.

Māte iznesa spilvenus un kažoku, noslēpa tos ragavās, lai nepaliktu slapji no lietus. Nesamanīja, ko vēl atnest, lai, vedot mājā, Līziņai būtu labi. Un tā ne māte vien, bet visi mājnieki, kad zināja, ka Līziņa slima, žēloja to un viens par otru centās parādīt mīļu sirdi. Jaunā meita Luze atskrēja pat ar savu balto zīdes lakatu, kuru tā turēja sevišķā cieņā. Tagad viņai nebij žēl: lai apsienot to, tik mīkstu, glaudīgu un siltu, Līziņai galvā, kad vedīšot mājā. Bet māte bij jau par visu domājusi, un Luzes lakata tai nevajadzēja.

Kad tēvs aizbrauca, Annele domāja, ka laiks palicis uz vietas stāvam. Viņa nezināja, kur likties. Kādu laiku skraidīja mātei pakaļ: varbūt varēs ko pavaicāt par Līziņu, par bargo sievu, par visu, kas tik gauži kremtās krūtīs, bet, kad māte gāja pati savās domās, viņa bij mazrunīga un varēja katru jautājumu strupi atraidīt. Tad tas bij rūg- tāk nekā ciest klusu. To Annele zināja.

Laiks gulās plecos kā lietū piemirkusi villaine. Bēdas nebij tā kā prieks, kas, grūti savaldāms, lauzās ārā, gribēja smiet un klaigāt; bēdas spieda aiziet klusumā, lai neviens tās neredz. Annele to darīja.

Viņa aizlīda aiz strellēm pie tēva loga. Tur bij kaktiņš, kas saņēma draudzīgi arvienu visu, kas dziļi slēpjams. Smagums bij arī laukā, kur sniegs melnēja un kusa zem pelēkiem, vētras trauktiem padebešiem. Domas par bargo sievu, kas paņēmusi Līziņu savā varā, nevienu acumirkli neatstāja, žņaudza krūti un padarīja negardu un rūgtu ēdiena kumosu pusdienā.

Ap pusdienas laiku lietus piestājās, bet ap vakaru sāka atkal līt. Kad bij iestājusies tumsa, lopi apkopti, ļaudis visi istabā, piepeši kaut kas neparasts uztrauca prātus. Logā atvizēja sārts atspīdums. Tas nevarēja celties no saulrieta, jo saule jau bij sen nogājusi. Kas pieskrēja pie loga vienā pusē, redzēja visu debesi sarkanu; kas pieskrēja otrā pusē, redzēja to arī tādu. Visi saskatījās. Baigi viens otru jautāja. Kas tas ir? Ko tas nozīmē? Vai kaut kur kaimiņos bij ugunsgrēks? Vai dega šepat mājās? Izsteidzās laukā, bet no ugunsgrēka nebij ne vēsts.

Debess viscaur kvēloja pelēksārta, tā, it kā lielas liesmas lauztos caur biezu, pelēku miglu. Sārtums bij augšā gaišāks, pret apvārksni biezāks, tumšāks, tuvu un tālu visas lietas bij saredzamas tumšām apmalām — kā no augsti celta, kaut arī vāju gaismu dodoša svečtura. Tuvā, kalnā kāpošā meža augstes noslēdzās ar sārtu, robotu līniju, ēnaini atdalījās tuvie dārza koki, laidars, klētis, ļaužu puduris sētsvidū. Svešādi bij, ka visi viņi izskatījās vienādi: galvas atliekuši, bet paši it kā uz priekšu sarukuši, kā uz muguras kadu nastu nesoši. Runāja klusu, it kā no kā baidīdamies. Ne vecās Aņus mutei vairs bij drošās visu zināšanas, ne meitas Karlīnei skaļuma, ne puiša Ingum spītīgā lepnuma.

«r— Kas tas ir? — Annele klusi jautāja mātei, cieši pie tās turēdamās.

—     Kas to lai zina, bērns! Dabas spēki! Kas tos var saprast! — atteica māte.

—    Dieva darbi, dieva darbi tie ir, — Aņus teica kā norādama. — Viņš rāda, lai to bīstas.

Neviens nerunāja pretī, arī Ingus ne. Redzams: neviens vairāk nezināja pateikt.

Lietus lija, kā caur smalku sietu sijādams. Sārtajā blāzmojumā skaidri varēja saredzēt, kā sīkās lāsītes krita no lieliem augstumiem mīdāmās un krustodamās un nozuda turpat tuvuma zemē. Bet tālumā vizmoja spokaini svešas kaimiņu mājas, pakalni, birzes. Tā nemaz vairs nebij tā pasaule — tik svešādi baiga, bet arī savādi skaista. Tā labu laiku visi stāvēja nekustoši, lai gan lietus lija.

Tad tikpat piepeši, kā sārtojusies, debess sāka dzist. Apvārk- snis palika vispirms melns, ātri ieslīdēja necaurredzamā tumsā; tajā iegrima arī mājas, mežs; biezi mākoņi uzpeldēja zenītā.

— Tas ir uz lieliem kariem un asinsizliešanu, — noteica Aņus kā baidīdama, kad visi bij atpakaļ istabā. — Ko tu nu stāsti savas pasakas! — Ingus jau rūca pretī, bet lielāka bāršanās viņiem neiznāca, jo visi bij diezgan nospiesti no šīs dienas bēdīgajām ziņām un baigajām zīmēm un taisījās agri pie miera; tikai Anneles māte gatavojās kā uz nakts gaidīšanu. Annele cerēja, ka arī viņu atstās augšā sagaidīt Līziņu, bet māte īsi noteica tai iet gulēt. Tik sliktā laikā un ceļā varbūt tēvs šonakt pavisam vēl nevarēšot pārbraukt, un, ja arī pārbrauktu, tad Annelei nemaz tur nevajagot maisīties pa kājām. Annele paklausīja, bet noņēmās neaiztaisīt acu. Sīs dienas piedzīvojumi šķitās tik lieli, ka nevarēja viņus viegli noguldīt aiz plakstiem. Sevišķi nupat redzētā dabas parādība, tik neizprotama un baigi skaista, neizdzēšama stāvēja acu priekšā. Kā debesis bij pārplētušās visam pāri kā ar liesmainu manteli un zemes lietas tādas svešas un maziņas, bet, it nekur slēpties nespēdamas, bij atspīdējušas viņu apaļumā! Un cilvēki sevī sakņupuši un bailīgi klusi, it kā arī no tā lielā un neizprotamā nevarētu vairs viens pie otra patvēra atrast. «Dabas spēki,» bij teikusi māte. «Dieva darbi,» — vecā Aņus. Annele ilgi par to domāja, viņai likās, ka sarkanā debess stāv kaut kādā sakarā ar bargo sievu. Un kas tas bij: dabas spēki? Vai tie bij dieva paklausīgie kalpi? Jā, tā gan būs.

Līziņa bij pārvesta nakti un gulēja tēvoča Anša kambarī. Māte gāja pie viņas iekšā ārā, klusi durvis virinādama, bet Anneli, kas ap slimnieces durvīm vien spiedās, nekad līdzi neņēma. It kā neredzētu viņas lūdzošo acu, ne roku pieskāriena. Bet nāca vēl ļaunāk. Vienreiz māte iznākdama paņēma meiteni pie rokas, noveda to savrup un cieši, ar barga soda piedraudējumu piekodināja nespert pie Līziņas ne kāju. Meitene nobijās tik stipri, ka piepeši sāka rūgti raudāt. Kāpēc viņu nelaida iekšā? Kas bij ar Līziņu? Vai viņa negribēja vairs Anneli redzēt?

Bet kas viņai to teiks? Viņa mēģināja no mātes sejas, no visu citu mājnieku sejām nolasīt, ko tie zināja par Līziņu. Viņa visur bij klāt, kad par to runāja. Bet vēstis bij ļaunas. Līziņa nekā nezināja no pasaules. Viņa gulēja murgos. Neviena nepazina. — Slikti, slikti, — Aņus grozīja veco galvu, — ja nenāks līdz sviedriem, tad taisat tik zārku. — No tādiem Aņus vārdiem māte sāka skaļi raudāt. Tikai vecmāmiņa mierināja māti: — Nesaki nekā, meit. Ja dievs būs licis, nāks cauri. Bet pret viņa gribu mēs nekā nepaspējam.

Nepacietīgi Annele gaidīja novakares. Tad bij tāds brīdis, kad visi gāja pie mājas kopas, pa lauku. Arī māte, lai gan šoreiz ilgi vēl kavējās istabā, beidzot tomēr izgāja. Tikko māte bij izgājusi, meitene kā zaglītis pukstošu sirdi ieslīdēja pie slimnieces.

Istaba, kurā tā gulēja, bij ar diviem logiem, vēsa un klusa. Nebij viņā vairāk lietu kā galds ar solu, lielais sienas pulkstenis un gulta.

Balti, augsti spilveni vizēja novakara krēslā. Spilvenu ēnā gulēja Līziņa. Līziņas kuplās bizes bij izsvaidītas, cirtainie mati pa pusei pārklāja seju, kura bij sarkana kā no lielas uguns. Viņa elpoja ātri, nemierīgi, kaut ko murmināja, pa reizei iesmējās — Annele neuzdrošinājās tuvāk, bet palika blakus pulkstenim saliktām rokām. «Nu viņa mani redzēs, pasauks,» viņa domāja. Bet neviens viņu nesauca.

— Līziņ, paskaties, es tak te esmu. Vai tu mani neredzi? Pasauc tak mani! — čukstēja meitene.

Neviens neskatījās. Pavisam svešāda bij slimnieces seja. Viņai nebij gar Anneli nekādas daļas. Viņai pašai bij it kā kaut kas steidzams jādara, kaut kur jāiet, ar kaut ko neredzamu jācīnās. Bet viņa nekā nevarēja. Viņa mētājās kā saitēm saistīta no vienas puses uz otru, bet vaļā tikt nespēja.

Ilgi Annele skatījās uz māsu kā uz kaut ko svešu un nesaprotamu. Velti izcerējušos, ka viņu pazīs un pasauks, velti izgaidījušos uz atbildi, meiteni pārņēma savada baisma, un viņa tikpat klusi, kā nākusi, izslīdēja no slimnieces istabas.

Viņa noslēpās savā kaktiņā un domāja, domāja. Nu viņa zināja, cik dziji ir Līziņa bargās sievas varā. Bet kā to atpestīt? Neviens to nespēja. Neviens padoma nezināja. Tikai dievs to varēja. Vajadzēja lūgt dievu. Bet vai viņa to mācēja?

Viņa jau gan katru vakaru pateica dievam savas dienas priekus un bēdas un ludzЈ viņu, lai tas pasargā visus, kas Avotos elpo, bet līdz šim jau bij visi veseli un priecīgi, bet tik lielas bēdas, kādas nu bij uzbrukušas, — kā tās lai mācēja ielikt lūgšanā? Nebij jau nemaz tādu vārdu, ka visu to varēja izteikt, kas dievam sakāms. — Tā meitene bēdājās un skatījās uz dieva palīdzību, it kā ilgodamās un no tālienes stāvēdama.

Bet tad piepeši kā putniņš zarā uzlēca krūtīs viņas priecīgā, drošā balss: — Nu, tu, muļķe meitene, vai gan dievam vajaga tādu vārdu! — Nu jā, ka nevajaga, — viņa atsaucās tikpat droši un paļāvīgi. Viņš tak pats visu zina un saprot. Lai kā iznāk, būs labi. Un tūdaļ viņa lūdzās: — Dievs, dievs, debesu tēvs! Nu padari Līziņu atkal veselu! Nu palīdzi viņai, palīdzi! Jo citādi nemāku. Mīļais, mīļais debesu tēvs! Tu jau visu zini. Palīdzi nu!

Viegli, viegli palika. Lēnām sāka ritēt asaras. Lai nu viņas rit! Locekļi gurdi un tīkami paļāvās. Meitenei likās, ka tā brauktu viegli kā pa dziļu, karstu strautu, līdz piebrauca pie vareniem, mirdzošiem vārtiem. Aiz tiem bij liels spēks, liela vara un palīdzība. Vajadzēja tik tos atdarīt un satvert dieva roku. Un tur jau arī viņa bij. Nu nemaz vairs vārdu nevajadzēja. «Palīdz', palīdz' Līziņai!» pukstēja katrs sirds sitiens. Un dievs nu visu dzirdēja un viss bij labi.

Bet dienas nāca un gāja, un slimnieces stāvoklis nelabojās. Annele cerēja un šaubījās, cerēja un šaubījās. Arī Anneles tēvs un māte sūdzējās par karstumiem un nogurumu kaulos, bet uz gultu likties viņiem nebij vaļas; teicās: gan pārvarēšot slimību tāpat staigādami. Uz nedēļas galu pārnāca Anneles lielais brālis ar varenu brūna šķidruma zāļu pudeli. To viņš bij dabūjis no muižas ārsta, vācieša, kas ārstēja arī skolēnus. Šodien to bij sanācis bariem un visi viņi dabūjuši tādas pašas zāles ar piekodinājumu iet tūlīt mājās, likties gultā un dzert zāles: «Seš reiz par den ven ēdam karot.» Brūnais šķidrums ar salkanu piegaršu bij visiem slimniekiem labi pazīstams; teica, ka dakteris citādas zāles nedodot. Bet, ja brūnās zāles dabonot, tad slimība arī neesot uz nāvi; nāves slimībām dakteris pavisam vairs nedodot zāļu.

Braļa slimība ari tiešām drīz griezās uz labo, atspirga arī tēvs ar māti, tikai Līziņa vien ne. Cikreiz, kad māte rītiem iznāca no slimnieces un mājas ļaudis vaicāja: «Kā ir?» — viņa skumji pagrozīja galvu: «Tāpat vien vēl.» Un vairāk nebij ko jautāt.

Annelei izlikās visas šās dienas kā smagi nomākušās. Netikās skriet laukā, lēkāt, smieties, pat runāt negribejās. Kad tā ielīda savā kaktiņā, tad bij tā, it kā tā ielīstu tumšā alā, kurā arī dievs vairs ne- iemeta savu aci. Viņa bij maza meitene, nemācēja dievu tā lūgt, kā vajaga, ne arī pateikt kādam cilvēkam savas bēdas. No tās reizes, kad tā novakarē ielīda pie slimās māsas, vairs nebij radusies neviena tāda izdevība, lai gan viņa katru dienu tādu gaidīja. Lauka kopu padarīja tēvs, lai mātei nebūtu jāatstāj uz ilgāku laiku slimā kopjamā.

Bet kādu dienu tēvs steidzīgi izsauca māti uz kūti. Tur bij ieradies jauns teliņš. Apmetusies lakatu, māte tūlīt izgāja līdz, un tajā pašā brīdī Annele bij kā zibens pie slimās māsas durvīm. Viņa neprata tās atvērt klusi. Durvis iečīkstējās, un no māsas gultas pavērās pretī divas lielas, tumši zilas acis.

Annele sastinga. No prieka nespēja kustināt pirkstu. Līziņa! Lī ziņa bij uzmodusies no garā, garā miega!

Slimā skatījās uz viņu ilgi, nekustoši, kā pavisam nesaprazdama, kur tā atrodas. Nekustošas rokas, bālas kā vasks, gulēja uz segas. Smaids kā dzirkstelīte nolija no acīm, lūpas čukstēja kā izbrīnā: — Meitene! Mazā meitene? — Tad acis gāja tālāk: pār lielo pulksteni, pār griestiem, grīdu, pagriezās pret logu un atkal atnāca pie Anneles.

Mazā meitene. Kur tu te radies? Nu nāc tak šurp! Nāc!

Annele pieskrēja, nokrita ceļos pie gultas, bet ne vārda nevarēja izteikt. Liels kumoss kaklā tiem bij aizspriedies priekšā.

Līziņa čukstēja kaut ko. Nevarēja saprast. Viņa gribēja pacelt roku Anneli noglāstīt, tā nokrita uz segas kā nedzīva. Bet smaids palika kā dzirkstelīte acīs, kas skatījās, skatījās uz Anneli tik ilgi, kamēr tās pieplūda lielām asarām.

Ienāca māte. Kas te bij noticis? Viņa nepaguva aptvert, ne arī izbārt Anneli, ka tā atradās še. Viņa tik redzēja Līziņu.

—     Manu meitiņ, manu meitiņ! Nu tu būsi vesela. Nu tu esi cauri! — Un tad izsteidzās pasaukt vecomāti.

Vecāmāte tāpat steigšus ienāca, prieka pilna pataustīja Līziņai pieri un rokas: — Cauri, cauri! Gods un slava dievam!

Slimniece gari un dziļi nožāvājās.

—    Tas viss uz labu, — vecāmāte teica apmierināta.

Slimniecei solīja ēst.

—     Man vairāk nāk miegs. Bezgala nāk miegs, — viņa tikko dvesa. — Brīnums. Es tak tik ilgi laikam gulēju, bet arvien vēl nāk miegs.

—     Ieēdīsi un tad gulēsi. Plānu, plānu zupīti ieēdīsi, tas tev nebūs par grūtu, — vecāmāte teica un izejot paņēma Anneli aiz rokas un izveda laukā. — Tu nedrīksti tagad pie māsiņas skriet iekšā un ārā. Nepavisam ne.

Annele lēca pa istabu, it kā dabūjusi jaunas kājas. Ir mazo Jurīti noglaudīja, lai gan tas par to tai skrāpēja un plēsa acīs; katru lietiņu būtu gribējusi noglaudīt — tik labs viss likās. Izskrēja namā. Tur pie ugunskura bij Karlīne un vecā Kaminskene, šī gaužām bargā sieva. Bet Annelei ne no kā tagad nebij bail. Apsitināja rokas Karlīnei ap vidu un smējās. Grieza Karlīni riņķī un smējās. Smieties gribējās par traku.

Karlīne tikko noturējās kājās. — Nu, ko tad tu, meitēn? Kas tad nu lēcies? Tu jau biji kā akā ielīdusi visas šīs dienas. Vai nu atkal esi laukā? Vai nu māsas bij tik žēl, vai, kad tā kūkoji?

—     Nu ko tad tu domā, — teica Kaminskene, — es jau arī visu laiku vēroju to mergu. Staigāja jau bāla kā nāve. Tai jau liela cilvēka prāts.

—     Bet nu jau māsai vairs zārka nevajadzēšot taisīt, tāpēc jau šī tā lēkā kā kumeļš, — Karlīne smējās.

Bet Annele jau bij laukā un aulekšiem laidās ar Citronu, kas savas pinkainās ķetnas un lielo galvu riedams svieda tai gan vienos sānos, gan otros, līdz beidzot, kājās ieklūpot, to ievēla kupenā, par ko tam Annele atdarīja, līču loču skrējienos to visādi mānīdama un velti kausēdama, ko gan Citrons nebūt neņēma ļaunā, bet, jo nevaldāmāka kļuva jārēšanās, jo vēl nevaldāmāks tas kļuva savās

prasībās pēc tām. Jā, ar Citronu gāja jauki! Lai gan visi ļaudis šodien bij tik mīļi un labi, pat bargā Kaminskene, tomēr Annelei likās, ka tikai īsti Citrons vien zina, ko tas nozīmē, ka nu lielā māsa Līziņa paliek vesela.

Bet šie prieki beidzās piepeši. Citrons varēja nu lēkāt, kult asti, riet, cik skaļi gribēja, izaicinoši skatīties meitenei acīs, tā nekā vairs ne redzēja, ne dzirdēja. Viņa gāja klusa, it kā visām savām acīm kādā lielā gaišumā iegrimusi, lūpas kaut ko čukstēja. Ja Citrons būtu sapratis, viņš varētu dzirdēt kaut ko tādu: — Mīļais debesu tēvs, mīļais, mīļais, mīļais debesu tēvs, paldies nu! Paldies nu, ka Līziņa vesela!

SMEJAMAS ZĀLES

Kādu svētdienu, kad jau sāka novākt laukus, māte sūtīja Anneli uz Melnzemēm, lai pārnesot smalko sietiņu. Par to jau bij runāts ilgāku laiku, bet šodien māte bij noteikti vēlējusi: — Aiztec nu pēc sietiņa. Šodien Melnzemenei, kaz, būs laika tev to iedot. Vari arī kādu brītiņu paciemoties, tikai ne par ilgu. Proties pie laika kauna nākt mājā. Negaidies sūtāma.

Tāda reize, kad Annele gāja ciemā viena pati, gadījās ļoti reti. Un tad ciems arvien bij Melnzemes. Viņas jau arī bij tepat kaimiņos, roku sniedzamas. Noskrēja pa taciņu gar avotu, tad gar plato grāvja malu, kurā visu vasaru ziedēja neaizmirsteles, tad pār nelielu, leknu pļaviņu, kuru pārskrejot taciņš līgojās kā spilvens, un tad jau sāka riet Melnzemju suņi.

Annele gāja, vilcinādamās un puķes lasīdama. Kā arvienu, viņa negāja uz ciemu ar drošu prātu. Un tā papriekš viņa sev iztēlojās, ko teiks, ko darīs, kad ieies Melnzemēs. Vai bus jādod labdiena vai labāki būs neteikt nekā. Ja pados labdienu skaļi un gaiši kā lielie, ļaudis domās un skatīsies: kas tad tur tāda liela viešņa atnākusi ar tik platu muti? Bet ja nekā neteiks, stāvēs tik un gaidīs, kamēr kāds uzrunā? Tas jau būtu gan daudz vieglāk izvedams, tā viņa arī redzējusi darām citus bērnus, bet iznākt tas iznāk muļķīgi. Tā vien, it kā tādiem bērniem nebūtu ne mēles mutē, ne tik daudz prāta, ka tie varētu pateikt, kādēļ nākuši. Nē, Annele tā darīt nevar. Lai arī grūti nākas, bet būs jāpadod vien labdiena un jāpateic skaidri, kas sakāms. Tikai skaļi vien lai neiznāk, jo tad tūdaļ ir visas galvas uzreiz apkārt un skatās taisni virsū, tā ka dažreiz nezina, kur savas acis likt.

Šoreiz visas tādas Anneles bažas bij veltīgas. Lulīte jau to bij ieraudzījusi, izskrēja pļaviņā pretī priecīga, uztraukta. Lulītei nevajadzēja nekādu apsveicināšanās teikšanu vai runāšanu. Viņa neļāva nemaz viešņai vārdu, bet pati vien jautri čaloja:

— Māte ar tēvu aizbrauca ciemā. Kristapeli lai paņēma līdz. Lai ņem! Viņš tik kaujas, kad mājā. Man jāuzmana mazie, bet es varu darīt, ko es gribu. Mēs visi varam darīt, ko mēs gribam. Aukle ir, bet ko man aukle var darīt? Lai sēd kambarī un lai valčo* pupa- lellīti*! Es jau nu neklausīšu aukli. Lai klausās mazie bērni! Un mazie bērni arī neklausīs.

Izveda Anneli caur sētsvidu pie kūts durvīm piesietajam Krancim garām. Tas lauzās un rēja, ķēdi žvadzinādams un atnācēju vai nokost grasīdamies. Lulīte Kranci visādi izbāra, apsauca, kaunināja kā liela sieva, bet tas bārienam nepiegrieza ne mazākās vērības. Tikai kad meitenes ieskrēja namā, Krancis nometa tām pakaļ vēl pāris sirdīgu rējienu un tad ielīda atpakaļ būdā. Viņš bij darījis, kas darāms.

Mazie bērni bij Tincīte, Julcīte, Mincīte. Tās tūlīt apstāja Anneli, katra savu sūdzību sūdzēdama un taisnu tiesu no Anneles gaidīdama. Tincīte vicināja augstu gaisā paceltu, mazajiem nepiesnie- dzamu brūnu māla gotiņu.

—    Viņi grib manu gotiņu! Manu gotiņu!

—    Tā mana gotiņa. To man tēvs pārveda. Lai viņa man atdod! Saki, Annele, lai man atdod!

—    Nekā. Viņa melo. Tā mana gotiņa. Man tēvs to pārveda. Saki viņai, Annele, lai man atdod!

—    Mana gotiņa, mana gotiņa! Man tet paveda, man tet paveda! — Mincīte kliedza, mezdama zemē visas citas paijas, kādu tai bij pilnas rokas, lai tikai dabūtu gotiņu, rāvās pēc tās, gar Tincītes drēbēm plēsdamās un skrāpēdama.

—    Tā nav viņas. Lai viņa mani liek mierā! — sauca Tincīte.

—    Tā ir gan atkal mana. Lai viņa man atdod! — brēca Julcīte.

—    Mana gotiņa! Tēt pāveda! — vienu un to pašu pūta Mincīte.

—    Atdod gotiņu bērnam! — Lulīte īsi pavēlēja.

—    Ado bēnam, ado bēnam! — Mincīte nu bij liela, zinādama, ka, tā uzstājoties, viņa, kā palaikam, dabūs virsroku.

Tincīte gotiņu nedeva.

—    Atdod gotiņu! — Lulīte pastiprināja pavēli ar kāju pie zemes.

—    A, kas tev par daļu!

Tincīte neklausīja.

—    Nu tu dabūsi! — Lulīte draudēja un metās atņemt gotiņu ar varu.

Tincīte pieskrēja Annelei un iegrūda tai paijiņu saujā:

—    Se! Tu glabā un nedod nevienam!

—    Kam tā gotiņa pieder? — Annele nedroši vaicāja, gotiņu rokā svarodama.

—    Lai nu pieder kam piederēdama, atdod Mincītei! Tad būs miers.

—    Kā es varu atdot, ka man Tincīte iedeva to paglabāt?

—    Ak nu tu te lielu izmeklēsi? Tu nemaz nezini, kādi mums bērni. Dod man gotiņu! — Lulīte aši izšķīra lietu un patlaban grasījās paņemt Annelei gotiņu no rokam, lai atdotu to Mincītei, kad Tincīte paguva pieklupt pirmā, izrāva Annelei gotiņu un trieca to gar sienu, cik tik spēka. Džin! džin! — asi nošķindēja. Gotiņa bij drupās.

Tincītes pārdrošībai sekoja neaprakstāms troksnis. Lulīte kliedza uz Tincīti, Tincīte kliedza un bēdza. Abas mazās bļāva savu bļāvienu gan bez asarām, bet toties kā uz iesma. Kāda sieviete atrāva durvis no blakusistabas, bet patapa tikai paplātīt rokas, it kā no visa tā trača palikusi bez valodas, tad tūlīt iesteidzās atpakaļ blakusistabā, kur to dzirdēja ar niknu «aija-ā, aija-ā» klusinām mazu bērnu, kas aizrāvies kā lēkādams spiedza, šūpuļa līkstij uz augšu — uz zemi asi čīkstot un zāģējot. Tur aukle klusināja Pelīti, Lulītes vēl mazāko māsiņu.

Pēc brīža, kad kņada pavisam negribēja rimties, aukle atkal parādījās durvīs. Nu tik tā ieraudzīja Anneli.

—    Aha, — viņa teica, — tā jau es domāju, ka te vajaga būt kādam trokšņa meistaram. Nekā, neka! Lai man neiestāsta! Mūsu bērni vien jau tāda ģilstoka netaisītu, kad nebūtu te tās Avotu meitenes. — Un atkal aizcirta durvis.

Annele nobijās mēma. Kā tas varēja būt? Viņa stāvēja mierīgi kaktā, vairīdamās, lai neapgāž viņu, kaudamās un viena aiz otras apkārt dzenādamas, Tincīte ar Lulīti, bet viņu noturēja par vienīgo vainīgo.

—    Es iešu mājā, — viņa griezās pret durvīm.

—    Nemaz tu neiesi, — Lulīte uzreiz pārtrauca dzenāt Tinci un skrēja Annelei priekšā. — Kādēļ tad tu nāci?

—    Es nācu pēc sietiņa.

—    Nu ko tad tu iesi mājā, kad nāci pēc sietiņa? Tad tev jāgaida, kamēr pārbrauks māte, tad dabūsi.

—    Tas būs ilgi. Iešu gan labāk mājās.

—    Neiesi, neiesi! Meitenes, nelaižat viņu! — Lulīte uzsauca savu mazo māsu baram, un uzreiz Annele bij ielenkta. Tincīte turēja viņas vienu roku, Julcīte otru, bet Mincīte, ieķērusies tai brunčos, lalināja viena laidā: — Nelaidat, meitenet, nelaidat, meitenet! — Un visas tagad bij jaukākā saticībā un vienprātībā.

Otrā istabā Pelīte par jaunu laida vaļā savu pūšamo. — Aij-ā, aij-ā! — aukles balss sitās nikna pāri un pastarpām skaļi bāra meitenes, visādus sodus tām solīdama.

—    Iesim laukā! Iesim uz šķūni! — Lulīte aicināja.

Jā, to tūlīt. Visas izlaidās kā spārnos.

Aizskrēja uz šķūni, kur, jaukam laikam pastāvot, bij sākts ievest jaunais atāls. Beidzamais pants bij tikko sākts kraut un kāpa kā pa trepītēm līdz pašiem dziedriem. Meitenēm bij viegla lieta uzrāpties pa siena pantu uz dziedra. Lielākām veicās vareni , bet mazās bij stumjamas un velkamas, līdz visas tupēja augšā kā bezdelīgas uz kārts. Tad sākās lēkšana sienā, jaukākā no vasaras izpriecām, kura arī

Anneli tā valdzināja, ka tā sen aizmirsa savu apņemšanos iet ātrāk uz mājām. Lēca pa vienai vai visas reizē. Lielākās uzmeklēja bīstamākās, dziļākās vietas, mazākās uzdrošinājās nokrist sienā tikai pāri pēdas dziļumā un tādēļ turējās pie tās paspārnes, kurā pants jau bij gandrīz dziedra augstumā. Neapnicīgi bērni turpināja šo rotaļu, līdz viss pants bij nošļaukts kā zāle pēc krusas negaisa. Te varēja ļaut vaļu nebēdai, smiekliem, pārgalvībai — neviens lielais nedzirdēja, neviens neapsauca.

Pēc laba laika tik ārā dzirdēja aukli. Tā gāja pa sētsvidu, bērnus meklēdama, par nozušanu bārdama un atkal par to visu ko nelāgu solīdama.

Dzirdot aukli, smiekli un kņada šķūnī uzreiz notrūka.

—    Iešu mājā, — Annele apdomājās pirmā. Viņai nepatikās aukles acis.

—    Nekur neiesi. Es zinu, kur atslēgas, — Lulīte noslēpumaini čukstēja Annelei.

Tā lāgā nesaprata.

—    Nu, lai tu zini.

Lulīte satvēra to cieši pie rokas: — Bet mājā tu neiesi. — Un droši viņa to veda auklei pretī.

—    Nu, nebēdnes lielās, pagaidat tik, kad pateikšu mātei, tad gan dabūsit! — aukle bārās, bet ne jau vairs tik bargi kā iekšā, laikam gan tādēļ, ka viņa labi nezināja, ko īsti mātei pateiks, jo bērniem bez siena ziediem drēbēs un matos nekādu citu nedarbu nevarēja nomanīt.

—    Ej nu pie Pelītes, es tikmēr paraudzīšu pusdienu, — aukle teica Lulītei.

—    Ko tu raudzīsi?

—    Kas jau nu būs. Pasildīšu biezputru.

—    Nē, nē, ne biezputru. Māte teica, lai tu vārot mums bīdelētus ķiļķēnus.

—    Vel kas no jauna! — aukle brīnījās. — Kam tad teica? Tev teica?

—    Māte teica! Bīdelētus ķiļķēnus!

—    Bīdelētus ķiļķēnus! Jā, jā! Māte teica! Bīdelētut ķiļķēnut! Jā, jā! — kliedza Julcīte, Tincīte, Mincīte — visas reizē.

—    No kā es vārīšu tos ķiļķēnus? Kur ir milti?

—    Klētī.

—    Kur ir atslēgas?

—    Es zinu.

—    Nu, kad tu zini, atnes man miltus, tad es tev vārīšu. Man tur nav nekādas daļas. Ko man liek, to es daru, — aukle atteica un iegāja namā.

—    Nāc līdzi, tu redzēsi.

Neatlaizdama vaļā Anneles roku, Lulīte ieveda to kambarī. Te tā pierāva krēslu pie skapja, uz krēsla uzlika ķeblīti un, pa abiem pakāpusies un uz pirkstgaliem pastiepusies, sameklēja atslēgas. Vienu, lielu, lielu klēts atslēgu, otru mazu. Abas nocēla no augšas. Mazo noglabāja gultā zem spilvena, bet ar lielo, lepni rokā vicinādama, gāja atslēgt klēti.

Annele brīnījās, ka Lulīte visu tā izdara.

—    Vai tev māte rādīja, kur glabā atslēgas?

—    Nē, es pati redzēju.

—    Bet vai tad tu drīksti ņemt?

—    Klētī tak milti.

Bet vai māte vēlēja ņemt miltus?

—    Ko tad mēs ēdīsim? Vai tad mazie bērni lai mirst badā?

—    Aukle tak gribēja sildīt biezputru.

—    Jā, biezputru! Ed tu biezputru, kad viņi ciemā ēd pankūkas!

—    Bet, kad māte nav vēlējusi, tad tak nevar ņemt.

—    Kā nu nav vēlējusi? Kad māte būtu mājā, viņa arī vārītu bīdelētus ķiļķēnus. Vienreiz viņa teica: svētdien izvārīsim bīdelētus ķiļķēnus. Un šodien ir svētdiena.

Annele vairāk nekā nezināja sacīt.

—    Nāc palīdzi man atslēgt klēti! — Lulīte sauca, atslēgu iebāzusi slēdzenē, bet nevarēdama to apgriezt.

Arī Annele nevarēja apgriezt atslēgu.

Izmocījās abas, bet, kā negāja, tā negāja. Lulīte aizskrēja pasaukt aukli.

Aukle atslēdza durvis, bet pati iekšā negāja. Aiz Lulītes sabruka klētī visas mazās, pakampa ko patapdamas no šitik noslēpumainās, aizslēgti turētās vietas: Julcīte sakaltušu garozu no groza, Mincīte pat cāļu barību no dēlīša, par ko Tincīte, kas jau prata smalkāk izšķirt, kas labs un kas ne, viņas izsmēja un nokaunināja. Tikko Lulīte bij ar miltu groziņu pie maisa, pieskrēja Julcīte ar Mincīti, priecādamās: — Bīdelēti ķiļķēni! Bīdelēti ķiļķēni! — Mincīte iepakškāja* abām rokām maisā, ka noputēja vien visapkārt, un, vienu sauju bīde- les pakampusi, iesvieda to Julcītei acīs. Tādu mantu atsviest atpakaļ Julcītei bij turpat pie rokas un nekā tas vairāk nemaksāja kā tikai: še tev! — bet Mincīte to saņēma briesmīgi aizvainota ar tādu bļāvienu, ka tai pašai aizrāvās elpa un citiem aizkrita ausis. Pat Lulīte tā nobijās, ka nometa tūlīt miltu grozu, sadunckāja Julcīti par to, ka tā kaitinājusi bērnu, Tincīti par to, ka tā vispār skrējusi līdz uz klēti, un izgrūda tās abas laukā, bet Mincītei izslaucīja acis no miltiem, nopurināja seju, nopurināja drēbes un nomierināja: — Paga, paga, lielās, kad pārbrauks māte, tad pateikšu, ko darīja bērnam, tad dabūs pērienu kā lietu!

—    Pēlienu kā lietu, — Mincīte, elsas noraustīdama, draudēja savām iedomātām pāridarītājām.

Tā Lulīte arvien aizstavēja mazako, vai tā nevainīga vai vainīga, tagad Mincīti tapat kā agrak Julcīti, un ar to panāca, ka viņa arvien bij tai pusē, kurai lielāka vara: mātes, aukles un pašas Mincī- tes vara.

Pēc neilga laika, kad aukle bij saņēmusi miltus, viņa ienesa kūpošu bļodu baltas putras, kurā lieli, cieti ķiļķēni stāvēt stāvēja. Meln- zemēs varēja ēst bīdelētus ķiļķēnus. Kviešu zeme te bij ieslavēta un Melnzemis, sekodams tēvoča Anša padomam, arī sācis ienesīgāk izmantot druvu ražīgumu, bīdelēdams labību un pārdodams miltos, tāpēc arī Lulitei ar gardajiem ķiļķēniem vien nepietika, jo tos jau ne vienreiz vien ēduši, bet viņa uzstāja auklei dot klāt mērci. Aukle negribēja par mērci ne dzirdēt. Tad Lulīte gāja uz klēti pēc sviesta. Auklei bij jāiet līdz atslēgt durvis. Durvis tā ari atslēdza, bet iekšā, tapat kā pirmāk, negāja.

Lulīte atnesa sviestu, ielika labu picku vienā šķīvī sev ar Anneli, otrā — visām trim mazajām kopā. Sviestam uzlaida virsū ķiļķēnus, glumus un karstus, un ļāva, lai tas izplūdo un izkūst dzeltens kā vasks. Aukle pa to starpu izdrāza no skala katrai garu, baltu koka irbuli, kuru, kaudamās un viena otru nost grūzdamas, rāva tai no rokām mazās — jo ātrāk, jo labāk — tik ļoti viņām gribējās ķiļķēnu.

Aukle uzmetās ar elkoņiem uz galda. Annele juta, ka tā skatās uz viņu. Jā, kad tā pacēla acis, tās sastapās ar dziļam, brūni urbjošām citām, kas likās sakām: «Nu ko tā Avotu meitene nāk ēst tos mūsu bērnu ķiļķēnus!»

Viņai aizspriedās kumoss kaklā, un tā nebūtu varējusi to norīt, ja aukle nebūtu izgājusi ārā. Izgāja, ne vārda nesacījusi.

Mazās drīz vien sāka ap saviem ķiļķēniem trokšņot, plēsties, grūstīties. Visnerātnākā bij Mincīte. Lai gan mazākā, tā grūda abas lielākās māšeles no šķīvja projām, meta ķiļķēnus uz galda, meta tos atpakaļ bļodā vai kur tik patapa, bet Julcīte ar Tincīti varēja Lulītei sūdzēties raudādamas — taisnību dabūja tikai Mincīte. Tikai kad Lulītei pašai iekrita Mincītes sviestais ķiļķēns klēpī, viņa zaudēja pacietību un draudoši pagriezās pret Mincīti.

Mincīte nosvieda karoti un bēdza, bet Lulīte, dzīdamās Mincītes, biedēja:

—    Nu tu dabūsi, pagaidi! Tagad tu būsi slima, iesi gultā un dabūsi zāles!

Mincīte iebēga kaktā un sāka skaļi dīkt, lūrēdama pa pirkstu starpu, vai Lulīte būtu tiešām tik varena izvest savus draudus un kādas būtu tās zāles, kas tai tiek piesolītas.

—    Tūlīt, tūlīt tu dabūsi zāles! — Lulīte uzturēja spēkā piedraudējumu, jo ari Mincītei nevarēja vis ļaut tā ārdīt Lulītes virskundzību. — Redz, zāles ir tēva skapī, es tagad paņemšu atslēgu un no lielās pudeles tev ieliešu. Un tās tev būs jāizdzer.

Lulīte izņēma pirmīt zem spilvena pabazto atslēgu. Tā bij skapja. Ar to atslēgu Lulīte varēja slēgt bez aukles palīdzības.

Mincīte jau vairs nedīca. Rokas uz muguras un dibenu pie sienas — viņa skatījās kāri, kas gan labs var nākt ārā no tēva skapja.

Lulīte pakāpās uz krēsla un izcēla lielu pudeli, vidū apjoztu ar sarkanu papīri. Sameklēja turpat mazu, kajainu glāzīti. — Nāc nu, būs zāles!

—    Kas tās ir par zālēm? — jautāja Annele, pētījoši skatīdamās pudelē. Viņa pazina labi dažādas vecmātes zāļu pudeles, bet tādu sarkankrūtainu starp tam nebij.

Tās ir tādas zāles, kādas dzer tēvs, kad sabrauc ciemiņi. Tēvs dzer, un ciemiņi lai dzer. Visu pudeli izdzer.

—    Bet vai tu drīksti tā ņemt bez tēva ziņas?

—    Ko tu vienmēr: drīksti, drīksti! Kāpēc es nedrīkstu, kad mātes nav mājā! — Lulīte spītīgi atteica tā, lai Annele vis nedomā, ka viņa nezina, ko dara.

Viņa ielēja glāzīti pusē.

—    Piešauj nu mēli! — aicinaja Anneli.

Tā purināja galvu.

Tad Lulīte darīja to pati garšodama.

—    Salds, bet kož. Paraugi!

Annele nu arī iemērca mēles galu.

—    Sīvas zāles, — viņa slaucīja no mutes lipīgo sīvumu.

—    Nav vis sīvas, saldas, — Lulīte tiepās.

—    Saldas? Dod man ar, — prasīja Tincīte.

—    Man ar, man ar! — sauca Julcīte.

Bet Mincīte jau nāca kā kūlenis no sava kakta. Ko? Viņai solītās zāles gribēja izdzert citas? Viņa jutās piekrāpta. Nekā, neka! To vien viņa nepieļaus.

—    Manat dālet! Manat dālet! — viņa kliedza, ar dūrēm sev ceļu pie galda izlauzdama. Un, iekam Lulīte attapās to aizturēt, satvēra glāzīti un ielēja to mutē. Palika ar tik jocīgi ieplestu stīvu muti, ka visas sāka skaļi smieties.

—    Re, kur dūšīga mazā meitene! To jūs nevarat neviena, — lielīja Lulīte. Tas Mincītei patika ļoti. Viņa aizsita muti cieti un uzmeta glāzīti uz galda:

—    Vēl!

Annele arvien vēl bij tā bailīgā:

—    Nelej viņai vairāk! Visas zāles nav labas.

Kas tad zālēm var kaitēt? Lai tik dzer! — Lulīte pielēja glāzīti pavisam pilnu, jo viņai arvien patika darīt to, kam citi bij pretī.

—    Lai tik del! — Mincīte lalināja pakaļ.

—    Izmet cauri! — Lulīte teica, kā to bij dzirdējusi sakām vīrus, un cēla Mincītei glāzi pie mutes.

Mincīte iekampa pilnu muti, aizrijās, rāva elpu, nevarēja ieraut.

Lulīte dauzīja tai pa muguru, izbrīnījusies iebilda: — Kas nu notika? Kas nu notika?

Beidzot Mincīte ar satricinošu bļāvienu atdabūja elpu, bet tad kā vētras liekts zariņš savilkās čokurā: — Tūlt, tūlt!

—    Pāries, pāries, — Lulīte žēloja, pati nobijusies.

—    Es teicu, ka visas zāles nav labas, — Annele bij pavisam nobijusies.

—    Ak, ko tu nu zini! — Lulīte īdzīgi atcirta, jo vainīga būt tā neparko negribēja. — Gan pāries sūrums un būs labi.

Bet pudeli tomēr novietoja atpakaļ skapī, pēc tam arī atslēgu noglabāja agrākā vietā.

Sūrums Mincītei tiešām likās pārgājis. Viņa nemaz vairs neraudāja, bet sāka smieties. Smējās vēl ar asarām uz apaļajiem vaigiem, smējās tik un gāja grūstīdamās gar citām meitenēm, streipuļoja, novēlās gar zemi, vāļājās, nebij pieceļama, tik ļenkana* tā likās, un tik smējās, smējās, smējās. Kas nāca tuvumā, tam sprauslāja acīs, tik nerātna bij Mincīte, mēdījās, siekalāja, izgrūda pavisam nesaprotamus vārdus un tik smējās. Sākumā meitenes smējās līdz, bet Mincīte bij tik nesaprotama un jocīga, ka ari Lulīte palika domīga: kas ar bērnu esot noticis.

—    Tas būs no tām zālēm, saki, ko gribi, — teica Annele.

Lulīte arī vairs nepretojās:

—    Jā, tā būs gan. Un zini ko: tās būs bijušas smejamās zāles. Tēvs arī, kad ar ciemiņiem viņas iedzer, tad smejas un smejas un runā tik daudz kā citā reizē nemaz ne. Un ciemiņi tāpat smejas un smejas, bet vēlāk, kad smejamais pāriet, tad ir atkal kā citi cilvēki. Tu redzēsi, Mincītei arī pāries smejamais.

Smejamais gan arī pārgāja Mincītei, bet tad tai uznāca krācamais. Bērns palika piepeši pret visu nevērīgs, tad iekrita miegā, krāca, murgoja, svaidījās un bij pietvīcis kā no uguns.

—    Vai, vai, nav labi, nav labi! — Lulīte vaimanāja un skrēja saukt aukli.

—    Kas tam bērnam? Kur viņam uzreiz tādi karstumi? Vai tik nepārēdinājāt ar tiem ķiļķēniem? — aukle uzprasīja, un Annelei likās, it kā viņas spožās, niknās acis viņu vien ķā vainīgo meklētu. Tad tā paņēma Mincīti, pārlika to pār roku ar galvu uz leju un ievadīja savu resno pirkstu labi dziļi bērna mutē. Tas deva tūlīt vēlamos panākumus, un Mincīte izmeta laukā visas smejamās zāles.

—    Kas tam bērnam ir iedots? Ko viņš ir iedzēris? Viņš tak smird pēc brandvīna!

—    Es viņam tik iedevu zāles, — raudulīgi murmināja Lulīte.

—    Kas par zālēm! Tas tak ir brandvīns. Ak, trakās, trakās!

—    Vai tad brandvīns ir tik briesmīgs? — vaicāja nobijusies Annele.

—    Ak tā! Nebūs vēl diezgan briesmīgs! Laikam tas ir kā pieniņš un medutiņš, ko? — Ak, trakās, trakās! Nebūtu nu es ieskrējusi, būtu tepat vai izdzisusi nabaga mazā dzīvībiņa, — tā aukle runāja, bērnus vēl galīgi samulsinādama.

Mincīte bij pa pusei kā bez samaņas, raudāja, ka sāpot galva. Aukle uzlika slapju dvieli uz pieres — un bērns palika gan mierīgāks, bet tad atkal iegrima it kā nesamaņas miegā.

Lulīte ar Anneli nemaz neatgāja no slimnieces.

—    Ko tik nu teiks māte? — Lulīte vaimanāja. — Ka tik nepār- brauktu vēl, kamēr Mincīte paliek vesela!

Bet sētsvidū jau piebrauca rati.

Tincīte ar Julcīti jau pirmās izskrēja mātei pretī: Mincītei iedotas smejamās zāles. Mincīte tad palikusi traka un tagad nu guļot ar karstumiem gultā.

Melnzemene ieskrēja ar visām ciema drēbēm. Kas noticis? Kas noticis? Lai stāstot aukle.

Aukle izlikās pavisam mierīga.

Nekas, nekas. Dzīvojušies, plosījušies, kā jau bērni. Vai nu par daudz satrakojušies, vai par ātru kas ieēsts; viņa klāt nav bijusi, viņa nekā nav redzējusi, grēks viņai būtu ko teikt; bet, kad arī kas

nelabs butu ieēsts, viss jau, paldies dievam, laukā, bērns guļ un, kad guļ, bus drīz vesels.

Tā, tā, tā! Bet kur tas vainīgais? Kur tas vainīgais, Melnzemene bargi taujāja un skatījās pēc rikšu saujas.

Ko nu vainīgs? Kur nu sameklēs to? Melnzemju bērni jau ir labi bērni, viņiem jau prāts nenesas uz niķiem; Lulīte pat — tai jau var atstāt pašu mazāko, viņa to izšūpos un izaijās labāk par katru lielo. Bet, kad jau ieronas citi meistari no citām mājam, tad jau pavedina uz nedarbiem pašus labākos bērnus. Un, ka te ir strādājuši citi meistari ar savām gudrībām, tas jau nu skaidri pierādīts, jo vai Melnzemju bērni vieni paši tad kādreiz tādas lietas ir izdarījuši? Nē, it nekad. Nu tāpēc!

Melnzemene skatījās meklējoši apkārt, un viņas acis krita tieši uz Anneli. Lulīti viņa nemaz neredzēja. Visu laiku runādama ar saimnieci, aukle bij nostājusies tā, ka Lulīte varēja aiz viņas muguras nepamanīta izšmaukt lauka. Palika Annele kā vienīgā vainīgā.

Jā, par tādu viņu turēja ir aukle, ir Melnzemene — to viņa tagad redzēja skaidri. Viņa pietvīka līdz ausīm. Kājas un rokas tai notirpa, it kā kāds tai butu svešu nastu uzmetis plecos.

Nu, vai nu redzi arī, kāda tagad Mincīte? — Melnzemene norādīja uz guļošo bērnu, it kā izteikdama ar to graujošāko pārmetumu.

—    Atnāk un stāv visu dienu, — aukle teica savai saimniecei Annelei pāri, it kā viņas tur nemaz nebūtu.

—    Vai māte tevi nemaz negaida mājās? — jautāja Melnzemene tieši.

Pie šī jautājuma Annele izrāva savas rokas un kājas no sastinguma, apsviedās apkārt un bij kā zibens laukā pa durvīm.

Krancis dabūja redzēt tikai viņas papēžus.

Noskrēja pāri pļaviņai, pārlēca robežgrāvim, nokrita uz grāvmalas.

—    Viņas mani tur par vainīgu, viņas mani tur par vainīgu, — sūdzēja grāvmalei.

«Vainīga, vainīga, vainīga!» likās sakām aukles brūnās acis.

—    Nekā, nekā! Lulīte vainīga. Kas izņēma atslēgas no paslēptuves — to tak nedrīkstēja; kas gāja uz klēti pēc miltiem un lika vārīt ķiļķēnus — to tak nedrīkstēja; kas izņēma no skapja smejamās zāles un iedeva bērnam — to tak nedrīkstēja. Lulīte vainīga.

«Bet kas dzīvojās līdz? Kam tāpat patika ēst ķiļķēnus ar sviestu? Kas tāpat piešāva mēli smejamām zālēm? Un smējās vēl par Mincīti, kad tā jau kā pusdzīva griežas virtenī? Kas ļāva tāpat visam notikt? Kas neaizskreja jau sen mājā, lai gan redzēja, ka auklei tā nav pa prātam? Palika un palika, lai gan sen jau vajadzēja iet. Ak, kauns, kauns! Vainīga, vainīga!»

Tā nepārmeta vis Melnzemju aukle, tā pārmeta dziļi krūtīs kāda cita — Anneles neatvairāma balss.

— Lulīte vainīga!

To viņa varēja teikt, cik gribēja, bet tā pati otrā balss arvien atkārtoja: «Lulīte vainīga, tu arī vainīga. Lulīte palika Melnzemes, tu ej uz Avotiem. Tu nepārnes vis sietiņu, pēc kā sūtīja mate, tu ne pārskrēji vis tūlīt mājā, kā vajadzēja. Tu paliki Melnzemēs un dzīvoji visus nedarbus līdz.»

Ēnas garas, sirds smaga, kaklā elsas. Vainīga, vainīga!

Pēc sietiņa gāja, bet kaunu pārnesa, tik lielu, melnu kaunu, ka ilgi to vajadzēja mazgāt gaužām asarām.

CEĻA JŪTIS

Iekams Annele nedzīvoja Avotos, viņa arī neko nezināja no laika. Viņai priekšā bij tikai rožainas miglas, no kurām izpeldēja brīži un mirkļi kā zeltoti torņu gali, izdzīvojās, izplaiksnījās brīnišķā mirdzumā un atkal nogrima miglās. Bet, iebraucot Avotos, laiks piesēja savu pavedienu pie pēdējā ceļa rādītāja un nu tikai ritināja laukā no sava lielā kamola dienas un naktis, vasaras un ziemas, nedēļas un mēnešus, mēnešus un gadus. Dažreiz laiks aizskrēja ar visām balvam kā ar putna spārniem, dažreiz tas gulēja smags un nekustīgs kaulos kā lielā guļa. Bet, ko viņš paņēma, to tas vairs neatdeva, ko aizveda, tas vairs neatgriezās.

Tā kādreiz no Aķu puses katru sestdienu bij steigusies majā Lī ziņa. Tagad viņa dzīvoja Jelgavā. Bet bieži, kad pienāca sestdiena, Annele, kā citkārt iegrimusi logā, skatījās tālumā un gaidīja. Viņa gribēja, lai Līziņa nāktu. Lai nebūtu vairs starpā tā laika, kas aiznesis māsu uz citu pusi. Viņa gribēja, lai būtu saraustīti laika pavedieni un tos varētu aizmest prom. Un, kad viņa vairs nebij, Līziņa varēja nākt. Gauži lūgtin lūdzās meitene saliktām rokām, čukstēdama: — Lī- ziņ, nāc! Līziņ nāc! — Aizvēra acis un domāja: «Kad nu atdarīšu, celiņš vairs nebūs tukšs un melns. Līziņa nāks tāpat kā agrak.» — Bet nekā. Līziņu tik varēja redzēt ar neredzamām acīm. Tad viņa nāca kā vējš, smaidīdama, savu kurvīti vicinadama kā citkārt. Un tad jau viņa bij istabā. Viss palika gaišs un silts. Tēvs smaidīja, māte, visi ļaudis. Un tad jau viņas abas skrēja pa lauku, ziemā Liziņa to nesa pāri kupenām, vasarā tās bij mežā, skaļajās putnu balsīs, puķēs. Un runāja, runāja abas. Sirds palika viegla. Atšķetinājās kā samezglojies kamoliņš. Bet citas reizes, kad bij nevarīga Anneles iedomu spēja, viņa labāk nemaz negāja pie loga. Nemīļoja vairs šo vietu. Viņa zināja: lai skatījās, cik gribēja, celiņš palika tukšs. Līziņa vairs nekad nenāks no tās puses. Tas laiks bij aizgājis.

Annelei likās, ka laiks ir divējāds: balts un melns. Agrāk laiks bij bijis arvien balts, tikai retumis ar nelieliem melniem raibumiņiem; tas bij tādās reizēs, kad dabūja bārienu vai arī duncku par kādu padarīšanu, ko lielie sauca par nedarbu. Nu, lai viņi arī to sauca kā saukdami, liela bēda par to nebij. Pastāvēja kādu laiku kaktā, jo pret pārspēku nekā cita nevarēja iesākt, nosūkstīja sāpi, izbirdināja asaru rūgtumu, pasviedās uz vienu kāju, uz otru — un laiks bij atkal balts un spožs kā pati baltā saulīte. Bet nu vairs tā nebij. Dažreiz laika melnie raibumi izlaidās pāri mirkļiem, brīžiem, pāri stundām. Un dažreiz Anneli mocīja kāda neatlaidīga un neatdzenama doma, kas jautāja pie šāda vai tāda gadījuma vai notikuma. Jā, bet diezi vai tas arī ir tā, kā rādās, vai pavisam citādi? Nojauta gan, ka lietas un notikumi nav tādi vien, kā tie rādās acīm, bet ir arī vēl citādi skatāmi vai jaušami, tā, kā tie nemaz acīm nerādās. Un tā viņai arī dažreiz likās, ka cilvēki runā citādi, nekā viņiem vajadzētu runāt, un dažreiz smejas, kad pavisam nebij ko smieties. Tad viņi varēja ar smiekliem vaigā otram pateikt tādus vārdus, ka tas otrais no dusmām, no īgnuma, no sāpēm līdz asarām bij satriekts. Sevišķi to darīja sievas viena otrai, kad tās piepeši, kā no zilām debesīm, sāka bārties un teikt nelāgus vārdus. Neizprotams bij, ka cilvēki zaimoja un kaitināja viens otru it kā sava prieka dēļ. Bet, kas tas bij par prieku, kas nenāca no tā, ka patīk, tik gauži patīk saule, puķes, putni, mežs, Līziņa, vecmāmiņa, tēvs un visi citi mīļi, mīļi cilvēki, bet patīk turēt dusmas un bārties, — to Annele nesaprata. Tas laikam arī tad bij tāds melns prieks. Tāds prieks, kas nedarīja labu.

Darbs Annelei tagad bij tikpat kā lielajiem, it kā dienišķa maize. Vasaru, jau otru šo, bij jāatiet trešā ganu diena, un kā no rudens to atkal iecēla pērnajā vietā pie spolīšu spolēšanas. Bez tam vēl bij vasarā, kā ziemā tādi darbi, kas bērniem veicami, kā ravēšana, zāļu plūkšana, lapu šķīšana, adīšana, šūšana, vilnas plucināšana un kāršana. Darbs jau nebij par sliktu. Katru jaunu jau sāka ar lielu, karstu gribu, bet, kas nebij patīkams, tā bij tik apnicīgā klāt sēdēšana tādam darbam vēl arvien un arvien, kad domās tas jau bij vai simtkārt padarīts, izdarīts un nobeigts. Domas nevarēja samierināties ar roku gauso gaitu, un dažreiz domas aizmirsa rokas, aizskriedamas tālu, tālu, jaunu pasauļu klajumos. Tad — sitiens pa plecu: «Kur tavas domas, meitēn? Vai tā vajag strādāt?» Domas tad gan kā zibens atskrēja atkal atpakaļ pie rokām, izlaboja roku kļūdu, bet viņām sāpēja sitiens, viņas palika skumjas, skumjas. Domām bij daudz darba: viņām bij jāveido jaunas pasaules, bij jāpiepilda tās daždažādiem tēliem; viņas nāca un gāja, viņas ņēma savu pašu vaļu. Ko Annele tur varēja darīt, ja viņas dažreiz aizveda citu ceļu nekā to,

kurp tā sūtīta? Ja viņas izsvieda ko no rokām vai lika aizmirst to, kas lielajiem bij tik visai svarīgs? Tai laikā viņai ļoti bieži atgadījās, ka tā pie savas miesas izbaudīja jutīgu atgādinājumu: nevajaga domāt, nevajaga sapņot! Ja tāds atgādinājums nāca no mātes, tad tas dažreiz sāpēja gauži. Kā māte tā varēja darīt? Kā varēja viņu sodīt par kaut ko, par ko tā nejutās vainīga? Tad māte likās kā tālāk atgājusi, kā svešāka palikusi. Viņa laikam nekā nezināja par Anneles domām. Nē, laikam nezināja vis. Jo bieži, kad Annelei dažreiz tīri neviļus paspruka laukā no domu virknes kāds jautājums vai izteiciens, par kuru lielie dažreiz sirsnīgi smējās vai arī paraustīja plecus, citā reizē lai tik muļķīgi nerunājot. Tas bērnu stipri iebiedēja. Ne tikvien viņa sāka rūpīgi slēpt savas domas un spēles no lielajiem, bet arī sajust, ka tai dara pāri un taisni tie, kas ir vistuvākie. Kad viņu nosodīja, tad tā domāja: lielie soda tādēļ, ka lielajiem ir vara sodīt, vienalga, vai tāds sods pelnīts vai nepelnīts, un tādēļ tas jāizcieš, bet nekad neraudāja, netielējās un nelūdzās, lai sodu atlaiž. Par to Anneli teica spītīgu. Citi bērni arvien raudot un lūdzoties, bet viņa ne. Bieži citas sievas gulēja Anneles mātei ausīs, ka no tās meitenes viņa liela prieka nepiedzīvošot, tā ņemšot pati savu galvu, jo nemaz tāda neesot kā citi bērni. Tas pamudināja māti vēl stingrāk raudzīties uz to, lai Anneles mazais dzīvības kociņš nelaistu liekus asnus un neplestos nepiedienīgā kuplumā un spītībā. Kaut kas jau nu Annelē bij, kas gāja cīņā ar lielo pasauli, bet pašai viņai likās, ka tai nemaz nebij spītēs, pati viņa bij bēdīga par to, ka tā nav tāda kā citi bērni; viņa bij tāds mazs nieciņš, kas tikai gaidīt gaidīja, lai pamet tai ar mazo pirkstiņu, lai pasmaida pretī, — un tūlīt viņa būs pie mātes kakla, pie mātes sirds.

Bet mīlināties ar bērnu, novērot viņu, iedziļināties viņa pasaulē — kas to deva darba ļaudīm? To tik varēja bagātnieki, kungi savās lepnajās pilīs un savā lielajā vaļā.

Līziņas gaišumiņa trūka Avotos, bet arī jautrā Karlīne bij palikusi mazrunīga un mazsmaidīga. Un vienreiz, ieejot vecmāmiņas kambarītī, Annele redzēja tur stāvam Karlīni sarkani noraudātām acīm.

Nekad nebij redzēta raudam priecīgā un smukā meita.

—    Kāpēc Karlīnei jāraud? — meitene bažīgi jautāja.

Ne tūlīt atbildēja vecmāmiņa. Viņa aiztaisīja papriekš lielo dziesmu grāmatu, to grāmatu, kas tikai bij viņai vienai, ar skaistu, garenu bildīti katras dziesmas sākumā, ar loču līkumiem un viju vijumiem izpušķotu pirmo dziesmas burtu un arī ar citiem burtiem, tik lieliem, ka varēja aptaustīt rokām, atlika grāmatu plauktā un tad tik teica:

—    Karlīne ar Ingu taisās iet pie mācītāja.

Kāpēc Karlīnei bij jāiet taisni ar Ingu pie mācītāja, meitene nesaprata, bet, ka bij tādā gadījumā jāraud, par to viņa vairs nebrīnījās, jo visi, kas teicās iet pie mācītāja, mēdza raudāt.

Tomēr Annelei bij nez kāpēc Karlīnes žēl. Zēl tā laika, kad viņa bij smējīga un skaļa, kaut arī bieži ķircināja Anneli.

Daudz kā bij žēl. Daudz kas sāpēja.

Tas nu bij tas melnais laiks, kas bieži spiedās starp rožaino balto.

—    Ko tā meitene tāda? — daudzreiz jautāja lielie.

—    Vai tev kas sāp? — jautāja māte.

Ko nu Annele varēja teikt, kas sāp.

—    Tu audz. Tad jau sāp šur un tur. Vienā loceklī, otrā. Tas viss no augšanas.

Avotos vairs tā nebij kā agrāk. Kaut kas taisījās pārgrozīties. Un Annele tumši no jauda, ka tas stāv sakarā ar viņiem visiem un arī ar tēvoci Ansi.

Tēvocis Ansis bij Avotu saimnieks un vecmāmiņas jaunākais dēls. Katrs vecākais, kad bij pārlaists ložu laiks*, bij izgājis no mājām par labu jaunākajam, jo, kas saimnieks, tam nevajadzēja tos laikos iet krievos*. Un, lai glābtu no krievos noņemšanas, katrs darīja priekš savējiem, ko spēja, jā, daudz vairāk, nekā kad tie būtu jāglābj no slimības vai pat nāves. Tā Avotos, mainoties vienam pēc otra vecmāmiņas dēliem, beidzot bij palicis par saimnieku pats jaunākais.

Annelei attiecības ar tēvoci Ansi jau kopš paša pirmā laika nebij visai draudzīgas. Pie pirmās sastapšanās, kad viņa bij atbraukusi no Kaltiņiem, tēvocis, to ieraudzīdams, bij izplētis rokas, it kā pārsteigts iesaukdamies: «A, tur jau patlaban ir atbraukusi tā mana mazā brūtīte! Na, nāc šu, nāc šu!» — un bij mēģinājis meiteni saturēt un nomutēt, bet Annele bij kliegusi, skrāpējusi, situsi un pasprukusi laimīga vaļā, nekur citur patvēra nezinādama, zem gultas glābusies. Nogaidījusi, kamēr viss klusu, tā beidzot bij līduši droši laukā, bet te no kādas paslēptuves tai bij atkal uzbrucis tēvocis, pacēlis to savās lielajās, stiprajās rokās un nobučojis, neskatoties ne uz kādu meitenes kliegšanu vai pretošanos. Par to viņa, vaļā palaista, bij raudājusi un dīkusi vai veselu stundu, kamēr māte, nezinādama šādas dīkšanas iemeslu, bet domādama tikai iespītēšanos, to bij ieraidījusi vēl dziļāk kakta klusumā uz ilgāku pārdomu. No tās reizes Annele vairījās tēvoča, cik vien varēja, lai gan novērot, ko tas da- darīja, ko runāja, tai patikās visai daudz.

Tēvocis bij bieži ārpus mājas. Un, kad mājā, tad reti dzīvoja viens, bet tad sabrauca pie tā viesi. Daudzreiz viņš arī tādus pārveda sev līdz. Teica: esot studenti. Visi bij jauni un līksmi. Dzīvoja dažreiz dienām. Dzēra un dziedāja. Svešas dziesmas vācu mēlē, retumis latviski. Paši arī visādās mēlēs sarunājās. Vecmāmiņa tad vārīja tēju trumuli pēc trumuļa un cepa gaļu. Bet varēja nojaust, ka tie ciemiņi viņai nepatika, daudzreiz dzirdēja no viņas tādu vārdu kā «bulduri».

Vairāk viņa nesacīja, bet tas pats viens vārds labs nebij. Viesu zirgus viņa lika nojūgt un pabarot. Ja to nedarīja, viņi zviedza un kašāja zemi, nevarēdami sagaidīt savus braucējus. Bet daudzreiz braucēji aizskrēja kā lielā steigā. Tad vajadzēja uz karstām pēdām sajūgt — un viņi aizlaidās kā vēji, tēvocis līdz.

Daždažādus jaunus rīkus un traukus pārveda tēvocis, ko lietot saimniecībā. Vecmāmiņa viņus ieslēdza skapī un nekad neaizskāra. Viņai nevajadzēja nekādu «bundžu».

Bieži, kad runāja par tēvoci Ansi, vecmāmiņa mēdza teikt: «Jauni laiki, jauna pasaule, es vairs to nesaprotu, bet lai jau dara, kā grib.»

Anša iemīļoto izbraucamo zirgu vairāk glāstīja un baroja nekā citus, dudinādama: «Noskrien, noskrien to nabaga zirdziņu.»

Tēvocis arvien bij steigā, visur ieradās pašā pēdējā brīdī, kad citi bij nogaidījušies un uztraukušies līdz nabadzībai viņa dēļ. Arvien tas bij pilns jaunu plānu un nodomu. Mājas dienvidpusē tēvocis sāka rīkot lielu dārzu un gribēja to paplašināt ik ar gadu.

Citi brāļi raustīja plecus: «Vai tas bez naudas izdošanas? Un ko tāds dārzs? . . . Vai tas tev dos maizi?»

«Tagad vēl, protams, ne. Bet reiz tas man var ienest lielu naudu,» tēvocis atteica un stādīja tālāk.

Ne tikvien savu, bet arī citu saimnieku labību tas uzpirka un veda uz sudmalām, sabīdelēja miltos un šķūtēja* uz pilsētu. Par to viņu citi saimnieki sauca par kupči*.

Bet, lai arī kupčis, tēvocim tas nekas.

Viņš pavadīja lielāko laiku pa pilsētām, pa krogiem un arī pa tiesām, jo prāvnieks tas bij liels. Iepērkot par dzimtu savas mājas, tas bij sanācis strīdū ar pašu grāfu kādas tam šai gadījumā nodarītas pārestības dēļ, un viņš nebūt no prāvas ar to neizvairījās un tik smējās vien, kad citi sacīja, ka šajā prāvā lauzīšot kaklu.

Tēvoci bieži aicināja godos, sevišķi bērēs kā izvadītāju, un slavēja, ka neviens mācītājs tik jauki neprotot runāt kā Avots. Svētdienās, kad, pātaros sprediķi lasot, iegūlas istabā tāda miegainība, tēvocis pacēla acis no grāmatas un sāka runāt pats saviem vārdiem no galvas. Tad uzreiz bij visas sejas viņam pievērstas, visas acis platas. Klausījās kā bez elpas, asarām birstot. Viegli kā straume viņam plūda vārdi, un visiem tie bij saprotami, tuvi, daudz tuvāki nekā mācītāja vārdi, jo viņš zināja, kas katram sāp un kas katram dara prieku.

Bet, kad Annele redzēja dažreiz pret vakaru stāvam vecmāmiņu sētsvidū un ilgi pētījam tālumu, kurā saredzams lielais ceļš, vai nakti klusi uzceļamies un kā ēnu nostājamies pie loga, tad viņa zināja, ka tā gaida tēvoci Ansi un ka neviens viņas bērns nedara tai tik daudz rūpju kā šis lielais platplecu puisis.

Reiz pret pavasari tēvocis piesauca Anneli klāt:

— Nāc šu, meitēn! Zini, kas nu būs? Nu, atmini, atmini! Nevari?

Tad es tev pateikšu. Pa lieldienām pārbrauks māsa. Nu! Tagad taču tu man vari teikt paldies!

Annele sasita rokas. Pietvīka no liela prieka un laimes, bet pal- diesu palika parādā. Tēvocis arī laikam tā negaidīja.

Pūpolu svētdiena atnāca silta, silta. Kalpu klēts galā saulītē uz šaura koka soliņa sēdēja tēvs, māte un vecmāmiņa. Viņi bij dziļās runās un izskatījās noskumuši. Ko lielie tur runā? — bažīgi skatījās Annele. Māte tai klusi pamāja un, kad tā jautājoši pienāca, ieņēma to klēpī, cieši sev pieglauzdama. Meitene bij mēma no laimīga pārsteiguma. Kur tāda reize bij gadījusies! Viņa drīkstēja būt klāt un klausīties!

—    Vai tad it nekādas izredzes nav vairāk? Vai tas pēdējais lēmums? — vecmāmiņa jautāja, kā nespēdama kaut ko neticamu aptvert.

—    Mans pēdējais lēmums gan, māt. Šorīt mēs ar Laukmali galīgi nolīgām. Pa Jurģiem jāiet, — tā tēvs.

—    Laukmalim gan būs labi! Es jau viņam tevi novēlu, jo tas tāpat mans bērns kā citi, bet kas būs ar Avotiem, ja tavas acis vairs nelūkos, kas te notiek?

—    Kā nu jūs runājat, māt, — kas būs ar Avotiem? Kas tad te par bēdu? Te tak paliek par saimnieku ne kropls, bet vesels cilvēks. Un pie tam gudrs cilvēks.

—    Tas nav bijis un arī nekad nebūs arkla gājējs. To jau tu zini.

—    Kad būs jāiet, ies.

—    Nē, nē, dēls! Ansis par daudz viegli audzis. Kamēr tu še biji, tos gadus viss gāja uz augšu, prieks bij redzēt. To laušanu, to strādāšanu — to neviens svešs nevar izvest. Bet tā ir jāstrādā, ja grib Avotos dzīvot un maizi ēst. Mazam spēkam tie kalni nekā neizdod.

—    Nu labi, labi, māt. Bet, tā kā es še strādāju, tā var tik strādāt tad, kad neviens starpā nemaisās. Ansis to nedarīja. Bet rudeni tas taisās precēties. Kā tad būs, kad nāks svešs starpā, kas to lai zina? Bet par rūgtumu un nepatikšanu es negribu nevienam būt, sev ne un arī citiem ne.

—    Lai nu, lai tas svešais kur tas svešais, bet tās ir tavas tēva mājas!

—    No kurām es esu izgājis ar baltu spieķi rokā.

—    Tiesa, bērns, tiesa, — vecmāmiņa nopūtās. — Kad tas būtu gājis pēc manas gribas, tā nebūtu noticis, bet es nekā nevarēju darīt. Vai tu domā, ka tas mazumu manu sirdi grauž?

—    Un tie, kas varēja, kam vajadzēja ko darīt, — tie nekā nedarīja. Brāļi bij devuši man mutes solījumu tikt pie mājām, pie iedzīves, jo viņi katrs bij ņēmuši no tēva ligzdas savu pilno daļu, tikai es ne. Man nedeva mantu, bet deva solījumus: kad vajadzēs, dabūsi. Un, kad nu vajadzēja, kad gadījās pirmā vieta, kuru varēja paņemt, kas bij pirmie atrunātāji? Tikai brāļi. Tur nebij labi, un nākošreiz atkal nebij labi, un pēc nākošās — tāpat. Tad es noskārtu, ka viņi mani atrunās no katras vietas aiz bailēm, ka nav man jāsniedz palīdzīga roka, pēc taisnības jādara tas, kas viņiem dieva priekšā pienāktos darīt. Tad es apslāpēju ilgošanos pēc sava zemes stūrīša un liku prātu ar mieru. Ja viņi man arī būtu gribējuši palīdzēt, nekad šai ziņā vienprātības starp viņiem nebūtu bijis. Un sevis dēļ sacelt naidu brāļu starpā — to es negribēju.

—    Tik jau tev ir tās bagātības kā tas taisnais prāts.

—    Jā, netaisnība man ir rūgta un nebrīvība tāpat. Zem cita strādāt man būtu pārāk grūti. Tāpēc es nodomāju: iešu labāk pie Lauk- maļa viņa jaunceļamās mājās. Darbs būs grūts. Nāksies plēsumu plēst*, jo tur jau tikai kaila atmata*, bet vai es tads pirmais vai būšu pēdējais? Vismaz man tur būs darba vaļa darīt, kā es par labu atrodu — un nevis kad man kāds nāks ar neprātīgu pavēli, kuru dažreiz pašam kauns izpildīt. Jā, kā tur būs, es vēl nezinu. Pie Lauk- maļa neesu vēl dzīvojis. Viņš ir taisnīgs. Varbūt būs tas labākais brālis. Un vēl viena lieta: tur turēsim vairāk lopu, pārdos vienu otru mārciņu sviesta, lai iznāk tam zēnam tās augstās skolas. Jā, nu ko tur vispār vēl vairāk runāt! Tā ir nolemts, un tam tā jābūt.

—    Un varbūt tā arī ir labāk. Lai tad notiek dieva prāts!

Vecmāmiņa cēlās un nevarēja piecelties.

—     Smagas kājas, — viņa smaidīja, — sēdot pavisam notirpušas. Tas ir tas pavasaris, kas kož kaulā.

Tēvs palīdzēja viņai un pavadīja to kalnā.

Māte nebij visu laiku sacījusi neviena vārda, tikai šad tad acis noslaucījusi. Viņa arī tagad klusēja.

Tādu runu kā starp tēvu un vecmāmiņu Annele vēl nebij nekad dzirdējusi. Neziņā viņa skatījās no viena uz otru. Ko tas nozīmēja? Kas bij noticis? Kas vēl notiks?

—     Vai tēvs ies projām no Avotiem? — viņa jautāja ar izbailēm, kad tās ar māti bij palikušas vienas.

—    Ne tēvs vien, mēs visi iesim.

—    No Avotiem?

—    Jā.

—     No Avotiem prom? Pavisam prom? — meitene neticēja savām ausīm.

—    Jā, bērns, jā. Tagad pat, pa Jurģiem.

—     Nē, nē! — Annele purināja galvu. — Nu tu gan stāsti jokus! Tu gribi mani mānīt, es zinu.

—    Tu tak dzirdēji, ko runāja tēvs? Vai tie bij joki?

—    Bet kā tad mēs varam aiziet no Avotiem?

—        Vai tu domāji, ka mēs še varēsim mūžu dzīvot? Tās jau nav mūsu mājas. Mums nekur nav māju. Tu vari to dzirdēt. Esi jau diezgan liela. Pa Jurģiem mēs iesim prom.

Jā, tā tas bij. Viss tiesa. Tēvs nekad nedzina jokus, un māte nebij mānījusi bērnu. Annele dzirdēja to visu kā kaut ko tālu, tālu, bet saprast neko nesaprata. Nekad, nekad, nekad viņa nebūtu varējusi iedomāties, ka kādreiz būs jāiet prom no Avotiem.

Tēvs bij atkal pienācis un nosēdies uz sola.

—    Nu tev arī sāksies grūtākas gaitas, — viņš teica Annelei.

—    Katru dienu ganos.

—    Kas tas nu par lielo ganu, — māte žēloja, glāstīdama meiteni,

—    tikko astoņi gadi! Un tad vēl tas lielais aitu bars, ko Laukmaļi dzīrās atdzīt ganīt pa vasaru. Kā to apskraidīs tik mazas kājas?

—    Nav tik traki. Nevajag baidīt ar darbu, kas nav vēl pierādījis ne savu grūtumu, ne vieglumu. Ganība liela, verstēm plaša, lauku un tīrumu, kas būtu sargājami, vēl pagaidām nav. Un mūsu bērns nav izlutināts. Pa mazumam jau pieradis pie darba. Nu, kā tu domā, meitēn? Vai varētu izkalpot par lielo ganu? — tēvs smaidīdams, bet it kā aiz smaidiem skumdams, paskatījās uz Anneli.

Meitene nesamanīja, ko atbildēt. Viss dzirdētais viņu samulsināja, satricināja. Ka viss bij nācis tik negaidot, kā jau sen nolemts un norunāts, ka nekā Annele vairs nevarēja grozīt, nekur izbēgt no tā, kas nāk, un ka viņai pašai ļāva ieskatīties šais nākošos notikumos un viņa redzēja nākošo darbu nevis kā rotaļu, bet kā grūtu pienākumu, to visu viņa piedzīvoja pirmoreiz. Un viņai tas drīzāk izlikās kā sapnis nekā patiesība.

—    Jā, ko tur var darīt? Vai es ar vieglu sirdi eju prom no tiem pašiem Avotiem? Te stāvēja šūplis, te pagāja bērnība. Un tā paša mīļuma dēļ esu tos gadus še plēsies. Un vai ir patīkami pa katriem Jurģiem noārdīt savu ligzdu? Bet tāda nu ir tā dzīve!

«Dzīve? Dzīve? Kas tā tāda ir, tā dzīve?» Annele kā izbijusies pacēla galvu. Bet tēvs un māte it kā nesaprata viņas jautājošo acu, bet turpināja savu sarunu.

—    Redz nu, — teica māte, — varbūt, ja tu būtu paklausījis toreiz brāļiem, tev vairs nevajadzētu staigāt no vietas uz vietu, bet tev jau būtu pašam sava māja un iedzīve. Vai brāļi, kamēr biji neprecējies, tevi mazumu veda no vienas mājas uz otru, kur bij meitas — mantinieces, lai tu izmeklētos, kur iet iegātņos? Bet tu negribēji. Paņēmi nabaga meiteni, tāpēc tas nu tā ir.

—    Brāļi gribēja, lai es dzīvoju, kā viņi to vēlas, nevis kā es pats gribu. Un es gribēju labāk ar tevi nabadzībā nekā ar nemīlamu sievu lielā mantā. Tu biji krietna, skaista, tikusi darbos — ko man vēl vairāk vajadzēja!

—    Bet man toreiz nemaz tāds prāts uz tevi vēl nebij, — teica māte ar tādu tālu, klusu smaidu.

—    Vai tas tam bērnam jādzird? — tēvs bažīgi paliecās pret Anneli, it kā gribētu to prom raidīt.

—    Vai tas kas ļauns? — māte atjautāja pretī, pie tam pavilkdama bērnu vēl ciešāk sev klāt. — Es domāju, ko mēs runājam, var arī bērns dzirdēt. Jā, mans prāts stāvēja toreiz uz citu puisi un es gaidīt gaidīju, lai tu novērstos no manis un ietu kaut kur iegātņos. Tādēļ es arvien vilcinājos un vilcinājos tev dot atbildi. Upesmuižā, kur jau mēs visi toreiz kalpojām, bij kāds puisis, varbūt tu atceries .. .

—    Jirģēns? — tēvs izbrīnēts iesaucās.

—    Tas pats Jirģēns. Viņš bij par tevi gaišāks no vaiga un uz visādiem niķiem.

—    Zinu, zinu. Viegls!

—    Vai jauns to vēro! Man viņš patika. Bet vecāki brīdināt brīdināja. Ko nu Jirģēns, pasaules gājējs! Neviens ne zināt nezinot, kādu tas ļaužu. Šodien te, rītu tur. Bet Avotu dēls — tas esot visu mutē kā krietns cilvēks, pie tāda vīra es būšot arvien maizi paēdusi. Un tā — vai nu vecāku padoms, tava nesatricināmā uzticība, Jirģēna vējai- nība, vai arī viss kopā — nezinu, kas tur īsti bij vainīgs, ka mans prāts sāka grozīties, bij jau grozījies, iekām es pati to nojaudu. Un tā kādā pavasara dienā, vēlāku vēl kā tagad, kad jau ievas ziedēja, esu kādu svētdienu pie vecākiem Mežsargos un dzirdu lejās, kā skan mežs, dzirdu, kas tur nāk dziedādams. Tik jauki, jauki skanēja tava balss! Un tad man uzreiz nokrita kā zvīņas no acīm: cik krietns un labs bij tas cilvēks, kas tur tā dzied! Un ka nav vis nekur labāka. Un tajā pašā reizē es noņēmos: iešu pie tevis.

Annele sāka šņukstēt. Visi šie nedzirdētie vārdi viņai bij kā pār- smaga nasta, kuru kaut kā gribējās atvieglot.

Māte apklusa it kā nobijusies: varbūt tomēr nebij labi visu to runāt bērna klātbūtnē. Tēvs ieņēma meiteni klēpī.

—    Ko tu raudi, bērns? Mēs visi vēl esam kopā. Dzīvi. Veseli. Dzīve mums priekšā. Gan dievs palīdzēs, gan viss būs labi! — Un lielām, starojošām acīm noskūpstīja bērnu. Pēc tam arī māte noskūpstīja, apņēmusi mīļi viņas galvu.

Tie bij kā kādi nepiedzīvoti un nedzirdēti brīnumi.

No mājas durvīm vecmāmiņa ūjināja tēvu. Teciņiem viņš uzskrēja kalnā — paklausīgs kā bērns. Bet māte vēl necēlās no sola. Viņa likās kaut kur tālu būt ar savām domām.

—    Ko jūs abi darījāt tai Upesmuižā? — jautāja meitene.

—    Ak tai Upesmuižā? Tēvs tur bij par priekšsaimnieku, bet es pie istabām. Man, tāpat kā viņam, pavisam jaunai bij jāiet no mājas, jo vecākiem bij tik kā tā mazā mežsargu vieta un mēs — daudz bērnu. Kalpošana Upesmuižā bij mana pirmā un pēdējā. Kungi bij pēc cilvēkiem, ne tā kā citi vācieši, un man neviens darbs nebij par grūtu. Tad arī nebij ko sūdzēties. Abus mūs nebūtu gribējuši laist projām, lai gan mūsu precībai bij labvēlīgi. Bet tēvs domāja, ka Aizpriedēs man būs vieglāka dzīve, nekā paliekot muižā. Nebij jau slikti arī Aizpriedēs. Kamēr jauns, visur var iztikt. Bet tā klīst no vienas vietas uz otru, tikko iedzīvojies un apradis, — tas ir grūti. Grūti bij šķirties no Aizpriedēm, kur nodzīvots pirmais laulības laiks, dzimuši bērni, vēl grūtāk būs aiziet no šejienes.

—    Un kādēļ tēvs aizgāja no Aizpriedēm?

—    Redzi, tas ir tā. Turēt uz kādu cilvēku greizu prātu — to tēvs nevar. Ar Aizpriedi kā ar māsasvīru viņi sadzīvoja labi. Pie algas tēvam bij pielīgts tīruma gabals, kuru tas pats apkopa un iestrādāja. Un kad? Pa novakariem, pa dienvidiem, miega negulēdams. Sai tēva tīrumā labība arvien padevās varena. Nu, un tad to iekāroja cits. Atnāca uz Aizpriedēm paša saimnieka brālis. Tas domāja, ka tēvs būtu dabūjis to labāko gabalu zemes un ka tas gabals pienāktos viņam kā tuvākam radam. Gulēja ar to Aizpriedim ausīs tik ilgi, kamēr to piedabūja. Bet tēvs nevarēja paciest pārestību, ka viņa sviedriem iekopto zemi nepelnītā kārtā iedalīja citam. Tā viņš aizgāja.

Un ar Kameni iznāca gandrīz tāpat. Te viņam bij līgumā dabūt iesēt pūru kviešu labākā zemē, bet Kamenis to pievīla un kviešu sēšanai iedalīja no savas vissliktākās zemes, tā ka to vasaru tikai lāčauzas vien nopļāvām. Sito sava brāļa viltību tēvs nekad nevarēja aizmirst un uz otru gadu vairs nepalika, lai gan Kamenis, redzēdams, kas tēvs par varenu strādnieku, runāja tam apkārt no rīta līdz vakaram, lai jel tak paliekot, un nez ko tam sasolīja. Bet tēvs viņam vairs neticēja.

Redzēdama tēvu nākam no kalna, māte apklusa. Ar to izbeidzās šīs dienas runāšana.

Annele aizgāja lēnos soļos, nesdama savu domu nastu. Viņai likās, ka šai vienā stundā tā būtu izlaidusi un apjaudusi visu šo savu pieaugumu, kas bij nemanot nācis pa šiem četriem gadiem, nodzīvotiem Avotos. Vecāku sarunu viņa uztvēra ne tikvien kā kāda notikušā vai notiekošā atstāstījumu, bet arī kā šī notiekošā sakarību ar sevi, ar savu apkārtni. Un sevi tā juta sakarīgu ar kaut ko nezināmi dziļu. Lai arī sāpēja, ka jāaiziet no Avotiem, lai arī bij rūgtas vecāku dzīves gaitas, tēvam nodarītās pārestības un ciešanas, kaut kas tomēr bij, kas lika uzelpot kā kam plašam un tālam pretī, kaut kur bij kāds nezināms spēks, kas solīja palīdzēt tikt visam pāri, lai nāktu kas nākdams.

Gandrīz visi līdzšinējie mājnieki taisījās nošķirties katrs uz savu pusi. Tēvocis negribēja vairs turēt neviena precēta kalpa un bij salīdzis tikai puišus un meitas. Karlīne ar Ingu bij salīguši kopā uz kādām pārnovada mājām. Vecajai Aņui muižā vairs darba nedeva, un tā aizgāja dzīvot pie savas meitas. Zangus ar savējiem bij aizgājuši jau pērn. Tēvocis Ansis turēja vārdu. Lieldienu nedēļā viņš pārveda Līziņu sev līdz no Jelgavas. Līdz pašiem Jurģiem viņa varēja palikt un gribēja savējiem palīdzēt aizvākties uz jaunajām mājām.

Līziņa bij pastiepusies garāka, un Annelei likās, ka tā kļuvusi daudz, daudz skaistāka, bet arī kā svešāka. Karlīne viņā ilgi skatījās — pati tāda skumja.

—    Bet bāla, bāla palikusi mūsu ērkšķrozīte tai pilsētā, — viņa teica.

—    Pagaid', pēc nedēļas būšu tikpat sārta kā senāk. Nu sāksies atkal skriešana pa laukiem un mežiem. Iekšā jau nesēdēšu nevienas liekas stundas.

Daudz vēl izskrējās abas ar Anneli pa mežu un līčiem. Bet valodas vairs nebij senās. Bieži Līziņa, skatīdamās tālumā, bij sevī nogrimusi. Kā pati ar savām domām kaut kur kavēdamās, un mazā meitene baidījās viņu traucēt. Arī viņai bij pašai savas valodas ar kalniem, ar kokiem.

—    Annele, Annele, tu gribot iet no mums projām?! — ikviens no tiem jautāja it kā brīnīdamies un pārmezdams.

—    Nē, nē, nē! — Annele iekliedzās.

—    Aiziesi un aizmirsīsi.

—    Kad arī aiziešu, nekad neaizmirsīšu, nekad, nekad, neviena mīļa koka, neviena kalna.

Lieldienas atnāca. Kalnā starp diviem vareniem bērziem bij uzkārtas šūpoles. Tās bij palīdzējušas uzkārt Ingus stiprās rokas. Lai vēl pieminot viņu Avotos. Sanāca kaimiņu bērni un jaunekļi šūpoties. Visi slavēja vieglo un augsto šūpoļu sviedienu. Otros svētkos pat muižu ļaudis atnāca. Viens slaids, smuks puisis spožos stulmju zābakos, sarkanā cepurē kā pie Līziņas piegāja, tā kā dadzis pielipa.

Annele skatījās uz viņu, cik tik sevī niknuma jauda, bet viņš kā nepratījās, tā nepratījās iet tālāk un, kad arī aizkustējās uz brītiņu, tomēr drīz bij atkal klāt. Bet Annele tāpat ticīgi turējās Līziņai tuvu. Kad smukais puisis to pamanīja, viņš laipni, bildinoši paskatījās meitenes acīs:

—    Nu, meitēn, būsim draugi!

Bet atbildi Anneles acīs viņš varēja gaiši lasīt šādu: «Nebūsim vis draugi, ej projām!»

Bet Līziņa paskatījās uz abiem, iesmējās un papurināja galvu. Tad aizskrēja un ielēca šūpolēs. Tūlīt divi nākošās vasaras ganu zēni pievilka virvi:

—    Cik augstu var laist?

—    Cik tik jums spēka!

To nu viņi gribēja pierādīt. Šūpoles laidās kā atspoles, ar katru sviedienu augstāk un augstāk. Netāli no šķērskoka, tad līdzās, tad pāri tam zibēja zeltotā Līziņas galva ar kuplajām matu pīnēm.

—    Ai, cik tālu es redzu! Zilus kalnus, zilus mežus, sarkanas mājas! Tik tālu jūs neviens nevarat redzēt, — viņa gavilēja. Bet uz smuko muižas puisi vairs ne ar vienu aci neskatījās.

Vēl pēc lieldienām nāca divi svarīgi notikumi.

Svētku nedēļā Ingus ar Karlīni atkal brauca pie mācītāja — un šoreiz tiem līdzi arī tēvs un tēvocis Ansis.

Bet mājās vecmāmiņa vārīja «tārpiņu» zupu un cepa gaļu Ingus un Karlīnes mielastam. Pārbraukušos aicināja visus līdzās pie galda.

Bet tūlīt nesēdās vis. Svinīgi tēvocis Ansis salika rokas un runāja tikpat svinīgi un it kā nokaunējušies stāvošiem Ingum un Karlīnei par jaunu dzīvi, par priekiem un bēdām, par saticību un mīlestību. Karlīne visu laiku šņukstēja piedurknē. Pēc runas visi balsī noskaitīja tēvreizi. Annele nu nojauda, ka Ingus un Karlīne ir tagad vīrs un sieva. Labi jau tas laikam bij, bet tā vairs nemaz nebij tā Karlīne.

Lieldienas atsvētē iesvētīja brāli. Kad redzēja to lielu un staltu jaunajās pusvadmalas drānās ar balto kaklautu, Annele tīri nobijās un bijīgi atkāpās atpakaļ. Vai nu brālis bij kā liels cilvēks cieņā un godā turams? Vai nu pavisam vairs nevarēja atļauties pret viņu būt nerātnai vai nepaklausīgai — tas vēl bij labi jāpārdomā. Visu pēcpusdienu pēc baznīcas viņi abi ar māsu vien gāja, ar māsu vien runāja par to, kas nu nāks, ko darīs, Annelei tur tuvumā nebij ko klausīties.

Pēdējās dienas krita kā uz galvu bezdibenā* — tik ātras, ātras. Vēl varēja saskaitīt piecas līdz Jurģiem, tad tikai trīs, un tad pienāca pēdējais vakars Avotos.

Visi bij klusi. Vakariņas aiznesa neaiztiktas.

Ausa Jurģu rīts, tik daudz iztēlotais, izdomātais, bet sirdij arvien vēl neticams, arvien vēl nepieņemams.

«Aizskriešu vēl līdz mežmalei, līdz lielajam bērzam, līdz avotiņam,» domāja Annele.

—    Nenoklīsti, meitēn, mēs tūlīt dosimies ceļā, tev jāpalīdz dzīt lopi, — māte cieši noteica, tā atraisīdama meitenei domas no visa tā, kas bij, un piesaistīdama tās jaunam pienākumam.

Sais Jurģos Anneli neviens uz vezuma vairs necēla. Viņai bij jāskraida gar ceļmalu savā pusē un rūpīgi jāuzmana, lai lopi neiekrīt jaunajos dīgstošos tīrumos.

Cikreiz .pameta acis atpakaļ — Avoti atgāja tālāk. Tālāk ar sveķaini smaržojošo kalnaino silu, ar avotainajām lejām, ar plaukstošajiem ābeļu dārziem.

JAUNAS MAJAS

Debesis bij atkal jaunas un zeme jauna. Gaisus tricinādami un savus treļļus neapnikuši uz zemi bērdami, cīruļi viens aiz otra iznira no bezgalīgās zilgmes kā knapi jaužamas drebošas punktiņas, bet, tikko ieraudzīti, jau arī nogrima debesu ezerā, aizsviezdami dziesmas kā nepārtrauktas kreļļu virknes gar abām ceļa malām. Puķes, tās pašas mīļās un tomēr arvien jaunās, paskatījās no grāvmalēm un pļavām un palika aiz muguras, lai dotu vietu atkal un atkal citām. Saule un vēji rotājās ap svešu māju sienām un plūkāja caurus jumtus, kas savā nabadzībā tomēr aprīļa saulē izskatījās tik mīļi un tādi nomazgāti skaidri.

Annele nu gāja pa to ceļu, kas bij saredzams no Avotu kalna. Tas veda pasaulē. Bet, kad gājēji bij nonākuši pie krustcelēm, mantas vezumi, kuru pirmo vadīja tēvs, nogriezās negaidītā virzienā, prom no tā gaišā ceļa, kuram pretī tiecās meitenes prāti un kas kaut kur tālumā likās kalnā augam.

Lopi aizskrēja vezumiem priekšā. Pie pirmā tiltiņa, kas savienoja kādu lauku ceļu un lielceļu, māte apstājās un sauca vējā:

—    Vai še jānogriežas?

—    Tālāk, tālāk! — atsaucās tēvs.

Nu viņi gāja vēl labu gabalu. Tikai pie trešā tilta tēvs rādīja un māja nogriezties pa labi.

Vezumi iegrima dubļainā lauku ceļā un tikai lēnām virzījās uz priekšu. Dzinējiem bij jāpiegriež visa uzmanība lopu pudurītim, lai tas svešajiem tīrumiem nenodarītu ne mazākā ļaunuma. Bet Annele, lai gan vienmēr atgādināta turēt acīs pienākumu, tomēr paguva ievērot visu, kas vien bij redzams šai Jurģu ceļojumā.

Mājas gar ceļmalām bij skaistas un staltas. Tur nu bij tās ar sarkaniem un spožajiem jumtiem, kas no Avotu kalna rādījās pie ap- vārkšņa. Ēkas kā kannas, žogi veseli, dārzi lieli. Labi būtu apmes-

ties un dzīvot arī te, ja jau nu vairs nevarēja palikt Avotos. Se bij durvis un vārti, kas it kā aicināt aicināja; dārzos jauki, noslēpumaini stūrīši, kuros varēja ieiet kā mežā. Un, kad pienāca pavisam tuvu tādām mājām, sudrabots strautiņš piepeši izskrēja no alkšņu pudura un burbuļoja patiltē.

Vienas, kā otras no tām varētu būt jaunās mājas, kurās būtu patīkami ierīkoties, bet gājēji visām tām aizsteidzās garām. Annele arī nevienam nevaicāja, vai vēl tālu līdz galam, kad pienāks, tad jau redzēs pati, bet līdz tam varēja pa ceļa malām izmeklēties arvien tās skaistākās vietas, kur acīm un domām uzmesties un pasērst kā putniem gāju ceļā uz svešu kuģu mastiem.

Bij jau labi pret vakaru, kad aiz muguras palika visas mājas un notrūka arī ceļš kā pārrauta stīga. Priekšā izpletās plašs klajums, ne pļava, ne lauks, ne nora, ar zilu meža strīpu norobežots. Rūsgana, vārga zālīte tikko līda laukā no zemes.

—    Varat laist lopiem klīst brīvi. Te jau nav vairs ko sargāt, — teica tēvs.

Māte apstājās, salika rokas un klusi grozīja galvu.

—    Ak tad te nu ir tā atmata? — Vairāk neteica nekā.

Vezumi brauca taisni tur iekšā. Brauca gāzelēdamies pa ciņiem

un pāri muklājiem, kur vietu vietām bij saredzamas riteņu pēdas. Te laikam taisījās jauns ceļš.

Bet kurp viņi brauca?

Pašā atmatas vidū un pašā viņas zemākā vietā kāda ēciņa ar baltu salmu jumtu spīdēja pievakara saulē. Uz to ēciņu brauca vezumi. * — Kas tā tur par būdu? — Annele jautāja.

—    Tās jau ir tās Jaunās mājas.

Annele palika kā uz mutes sista. Divas pretējas jūtas viņai uzreiz saspriedās kaklā. Smiekli uzlēca pirmie par to jocīgo namiņu, kas tik nevarīgi stāvēja plašajā atmatā kā raganas namiņš uz vistas kājas pasakā un saucās Jaunās mājas, bet smieklus tūliņ nožņaudza kāds dzēlīgs rūgtums: jā, te nu tas bij, ko sirds negribēja pieņemt; te nu tas bij un neizbēgams. Un kaut kas smags, nemīlams un vēl pavisam neizprotams likās kā draudošs mākonis guļam ap jauno vietu.

Tai brīdī no meža izšāvās liels, mutuļojošs dūmu stabs un laidās kā putns pa melnu stigu, vilkdams aiz sevis garu rindu tādu dīvainu namiņu.

—    Re, atkal būdiņas! Un skrej! — meitene izsaucās lielā pārsteigumā. Un tūliņ nosarka, redzēdama citus par šiem vārdiem gardi iesmejaTiies.

—    Neesi nu tik muļķe, — pamācīja lielie, — tas, kas tur skrien, ir dzelzceļa vilciens: priekšā lokomotīve, un, ko tu turi par būdiņām, ir vagoni. Vagonos sēž ļaudis kā istabā un brauc tālus ceļus.

Annele iepleta acis. Dzelzceļa vilciens, lokomotīve, vagoni! Tas te bij tomēr kaut kas, par ko Avotos nekā nezināja.

Jo nāca tuvāk, jo jaunā mītne likās augam. Kāpa ārā no zemās vietas.

—    Bet kādēļ viņa tik zemā vietā? — jautāja meitene.

—    Lai būtu tuvāk ūdenim, muļķīte, — atkal to pamācīja.

Aiz salmu apjumtās mājiņas atradās vēl kādas ēkas sākumi. Tie bij laidari, kas auga brūnām mālu sienām. Pie vienas bij pagaidām uzceltas diezgan prāvas, apjumtas aizgaldas, kurās ievietot lopus.

Pāra desmit soļu nostāk viļņoja plats ūdens. Lai gan smagums kājās bij liels, Annele steidzās to izpētīt.

Tik liels ūdens! Vai tas tik nebij ezers? Ezeru viņa vēl nebij redzējusi. Tas būtu kaut kas jauns. Ūdens vieta visapkārt bij ciņaina kā bruģis. Ciņi šļakstēja un grima zem kājām. No katra ciņa izspurdza cekulots putns, šāvās meitenei pāri, šāvās atpakaļ, metās cilpām ap galvu un pieri, matus skardams un žēli, uztraukti kliegdams: ķīvīt, ķīvīt, ķīvīt! Prom, prom, prom!

Kā citcitai ziņu dodamas, gan gaisā šaudīdamās, gan pa ciņiem tekādamas un nemitīgi kliegdamas, ķīvītes sacēla kājās visu ūdens- malu. Kur vien meitene lika kāju, ap viņu švirkstēja kā odu bars. Putniem bij bail par saviem perēkļiem, kas še starp ciņiem bij milzīgā vairumā. Par velti bij salikt rokas un apliecināt: — Putniņi, ķīvītes, negribu jums ļauna. Nedarīšu jums pāri! — Ķīvītes neklausījās. Ķīvītes to turēja par ienaidnieci, par iebrucēju, kurai nav vietas viņu valstībā, un kliedza bez mitas: ķīvīt, ķīvīt! Prom, prom!

Annele jau zināja viņu «prom!». Zināja, ka ķīvītes, gudrinieces, arvien citā virzienā skraidīdamas, maldināja nācēju prom no savām ligzdām un gribēja to ievadīt tālu atmatā. Gan viņas redzēs, ka es neļauju aizmānīties, ka viņām nekā ļauna nedaru, ka viņām būs ar mani jāapron, viņa domāja un gāja tālāk, bet ķīvītes to vadīja, vēl jo skaļāk un žēlāk brēkdamas.

Ezeriņa virsma zem vakara debesīm zaigoja kā stikls. Patiesībā ezeriņš tikai bij tāda laba lāma. Visa atmata ieliecās kā lēzena mulda, un še bij tā dziļākā vieta.

No Jauno māju tievā skursteņa kūpēja dūmi. Stāvu kāpa debesīs zils, augsts stabs. «Nāc nu šurp!» aicināja Anneli.

Kur citur? Turp vien nu būs jāskrien. Katru dienu, katru stundu, jo tās jau nu bij viņas mājas.

Maza, maza bij jaunā istaba. It kā viņas cēlēji būtu baidījušies iecirst dziļāku robu atmatas lielajā palagā. Rupji tēstas baļķu sienas sūnām nobāztām šķirbām sveķaini smaržoja. Lodziņš, četru rūšu, ielaida gaismas, cik spēja. Viss jau bij kā ar rokas apsviedienu novietots un iekārtots. Pie mazā galda sēdēja divi Laukmaļu vīri, kas bij palīdzējuši atvest mantas. Viens no tiem bij Ģelžu Miķelis. Tas tagad dzīvoja Laukmalēs. Māte vedējiem bij izcepusi gaļu ar olu kulteni. Tādu cieņu* mēdza dot Jurģos. Viņi ēda nesteigdamies, lai gan ceļš atpakaļ nebij īsais. — Gan jau pārbrauks. Mājas nav zaķis. Nekur neaizskries. — Tā teica Miķelis, arvien smaidīgs un runātnīgs, bet kārs arī klausīties citu runās.

—   Nu, Krišjān, — viņš teica. — Nu tev ir zeme, nu tev ir būda. Lai nu gan nav paša, tomēr plēsties tev še pietiks līdz mūža galam. Ko līdz mūža galam! Piecus mūžus arī te var ielikt vienas darba rokas. Tā postaža še jau ir verstīm gara!

Tēvs bij domīgs un nerunīgs. Noglauda matus, norūca kaut ko, Miķelim atbildes negribēja dot. Tā valodas palika kā apsalušas. Annelei likās, ka Miķelis šoreiz runāšanu bij sācis no nepareizā gala. Neviens to tālāk neritināja. Vīri atvadījās.

Attālais mežs atsarka rietā. Miķelis, kāpdams ratos, ausi pašķiebis, garu brīdi noklausījās atmatā.

—   Lai arī tuksnesis, bet viņam savi karapulki, — tas teica. — Tikko vieni noguluši, otri jau kājās! Dzirdat to ģilstoku?

Ezeriņa apkārtnē, kur nesen vēl bij šaudījušās izbiedētās ķīvītes, tagad kurca vardes. Neizskaitāms pulks varžu. Un kādu gabaliņu tālāk atkal cits. Vēl tālāk cits. Cik tālu sniedzās dzirde, miljoniem varžu tricināja atmatas zemi.

Bet Avotos reiz bij tādi Jurģi, kad sievas un meitas no Avotu kalniem ielīgoja visā pasaulē pavasari. Kad tas bij? Kur tas bij? Annelei likās, ka simts gadi būtu pagājuši no tā laika, kad viņa no Kaitinu puses Jurģos iebrauca Avotos. Tur lakstīgalas, še — ķīvītes un vardes.

Domas aizlidoja uz Avotiem un izskraidīja visus celiņus, aplūkoja dārzā katru pumpuru, kuram rīt jāplaukst. Un pusmiegā vēl sevi mānīja: nebūs tā, nebūs tā; kad rītu uzmodīšos, būšu atkal Avotos. Sie māņi bij saldi māņi. Ar tiem viņa iemiga.

Agra vēl bij rīta saule, kad māte modināja. Lopi jālaiž laukā uz ganībām, jo no vecām mājām barības nekādas nav atvests līdz.

«Jā, tas nu ir tas sākums,» Annele domāja, ātri ģērbdamās. Kājas un rokas jau tai bij knašas un klausīgas, bet sirds arvien vēl neticīga. Vai nu tiešām būs pienācis tas laiks, par kuru jau tēvs runāja pirms lieldienām Avotos? Vai tad tiešām tanī neizbēgamā ne- pavērsies kāda sprauga, pa kuru varēs izšmaukt cauri, brīvībā? Sirds tam negribēja ticēt.

Māte jau gaidīja ārā rīta dzestrumā.

—    Nu, vai tev viss ir?

Annelei nebij nekā. Kā tad ganam vajadzēja?

Ar nepacietīgu roku māte to ievadīja atpakaļ istabā.

—    Vai tu neredzi, kur tavas lietas? Ņem apsegu! — Pacēla no krēsla smagu segu. Ne sega tā bij, bet tādi rupjas vadmalas brunči, saitē piekrokāti. Tikai meitene nekur nebij redzējusi, ka māte tādus būtu valkājusi. Tie sevišķi laikam viņai bij gatavoti gana ap- segai.

Ko lai ar tiem dara? Vai tos lai tā mauc galvā kā Kaminskene un vecā Aņus, kad lietainā laikā staigāja pa Avotiem, pārsegušās rupjajiem kroku brunčiem?

—    Es negribu! Man nevajaga tādas apsegas kā vecajām sievām! — Annele vairījās abām rokām.

Bet māte ar visu varu pārmauca tai segu pār smagajām bizēm.

—    Nerunā nu niekus — kā vecām sievām! Vai tu arī zini, ka te nav ne krāces, ne koka, aiz kura paslēpties no vēja, no lietus; teiksi vēl paldies, ka tev ir tāda apsega! Pa garo dienu var uznākt visāds laiks. Nav vēl vasara, kad dzīs dienvidū mājā. Labi, ka pa visu dienu lopiņi pielasīs vēderu. Atmata, cik tālu redz, jau vēl kaila kā delna. Te tev būs stiba. Te kurvītis.

—    Kas tai kurvītī?

—    Iesākts adīklis un maizes doniņa azaidam. Pusdienu tev aiznesīšu, ja palaidīsi tuvāk mājām. Un nu laid droši! Sākumā lopiņi būs nemierīgi, meklēdami treknāku zāli. Tu pati nesnaud, aplaid acis, kur labāk! Gan jau redzēsi.

—    Labi, labi, — atteica Annele, — bet cik tālu var laist?

—    Jā, to es arī nezinu! — Cik tālu var laist? — māte jautāja tālāk tēvam, kas pie jaunsāktajiem laidariem aptēsa resnu baļķi. Viņš bij izkreklojies*. Viņa spožais cirvis zibēja saulē. Nu viņš atliecās taisni un rādīja ar roku:

—    Uz saules pusi laid līdz platajam grāvim — tu jau redzēsi —, uz pusnakts pusi arī līdz tādam pašam grāvim; uz rītiem nedrīkst laist pāri tam lauku ceļam, ko tu tur redzi, un uz vakariem ne tālāk kā līdz retajām priedēm un krūmiem, kas nāk pretī no lielā meža. Tās tavas robežas. Starp krūmiem un mežu ir pļava, turp lauzīsies lopi, bet tu labi uzmani — tur ir sveša daļa.

—    Un mežs?

—    Arī mežs ir sveša daļa. Tajā ne pēdu!

—    Labi, — Annele saka, bet nekustas. Cirvis priecīgi lec uz augšu un krīt atpakaļ spožs gaismā, tumšs ēnā. Lielas skaidas šķīst no baļķa — sveķaini sulīgas. Mirdzošas sviedru lāses rit tēvam no pieres. Nu viņš vēl varētu paskatīties, varbūt vēl kaut ko pateikt Annelei, bet nē, viņš vairs neskatās.

—    Meitēn, kur nu tu aizsnaudies? Lopi jau gabalā!

—    Jā, jā, tūlīt, tūlīt!

Lieliem lēcieniem Annele laiž pakaļ savam pulkam. Atduras pie lielā grāvja, kuru minējis tēvs. Tas ir dziļš, plats, svaigi rakts. Kas to raka? Vai atmatā vēl dzīvo kādi ļaudis?

Nē, cilvēku pēdu neredz nekur. Otrpus grāvja ir reti krūmi, ciņi, rāvains pavasara ūdens. Aiz robežceļa ir Dakšu lauki. Tur kāds zēns ganīja aitas. Tālāk varēja redzēt Dakšas, brangas mājas koku pudurī. Vakar viņi tām bij braukuši garām.

Zēns pienāca ar aitām tuvu ceļam. Annele palika šai pusē. Abi stāvēja kā mieti un skatījās viens otrā. Zēns bij labi lielāks par Anneli, baltiem linu matiem. Kad bij diezgan izskatījušies, zēns izņēma no kabatas stabuli un stabulēja. Nekas liels no tā neiznāca. Bet An- nelei stabules nebija, un viņa tikai varēja turpināt skatīties.

Stabule bij izspēlēta. Zēns nu izņēma nazi un izspēlējās arī ar to: atvāza to leņķī, apsvieda gaisā apkārt, satvēra atkal pie spala. Pēc tam tas izrādīja, kādas lietas var izdarīt ar akmeņiem. Pa diviem, pa trim reizē tas lika tiem lēkāt pa rokām tādā ātrumā, ka acis žiba. Pēc katra šāda sava numura tas uzskatīja Anneli izaicinoši lielīgi, sak: to varu es, bet ko vari tu?

Tas viss jau bij labi. Bet kāpēc tas zēns nerunāja? Vai viņš bij mēms? Viņai neiekrita prātā, ka arī viņa nerunāja. Nē, mēms tas zēns nebij. Piepeši tas izkliedza kādu pavisam nelāga vārdu, pakampa no

zemes garu pātagu ar mezglotu auklu galā, savicināja to drausmīgi un iezvēla pa kājām Anneles lielajai, baltajai aitai, kas bij pārnākusi pār ceļu, bez šaubām, draudzīgā nolūkā, sasaukdamās ar Dakšu aitām.

—    Kur acis? Es tev gan rādīšu līst svešā tiesā! — Un vēl pāri ceļam zēns laida nošmuikstēt savai garajai pātagai.

Baltā iebedza ar šausmām citu aitu vidū, un viss pārbiedētais pūlis kā viesuli aizputināja pa atmatu.

Annelei karsts vien pārskrēja. Tad tāds bija tas zēns! Nē, ar to gan nekāda sadzīvošana nebūs!

Neparasts sauciens trizuļoja gaisā. Lielas ēnas pārlaidās pāri galvai. Vareni putni pelēkiem zīžu spārniem, kā lielā kāsī saķērušies, slīdēja lejup, nolaidās ciņainaja krūmājā aiz grāvja.

Kas tie par putniem?

Tikko tiem tuvojās, biedinošs sauciens skrēja tai pretī: nenāc!

Putnu bars pacēlās un nolaidās citā vietā.

Tā tas gāja vairākas reizes. Visu priekšpusdienu meitene iztīko- jās piekļūt putniem tuvāk. Velti! Biedinātājs-saucējs bij modrāks. Tas bij arvien tas pats putns. Kamēr citi ar saviem garajiem knābjiem čakli pārmeklēja rāvainos ūdeņus, tas viens tikai stāvēja, galvu izcēlis, un vēroja, kur paliek neaicinātā traucētāja. Meitene gan šā, gan tā izmanījās piekļūt tam no muguras, bet bez sekmēm. Tas bij tāds nepiemānāms uzmanītājs. īstais kaprālis.

Māte iznāca ar pusdienām.

—    Māt, māt, tādi lieli, lieli putni!

—    Kur tava apsega? — māte uzprasīja savukārt.

Annele tvēra pie galvas: apsegas nebij. Apsviedās pati ap sevi: arī tur tās nebij.

—    Tā jau es domāju, ka tā apsega vairāk sildīs to atmatu nekā tevi pašu, — māte teica, bet jau pa pusei smaidīdama. Un skubināja, ielikdama meitenes rokās siltu dzeltena māla bļodiņu: — Nu, ēd nu!

—    Jā, māt, bet tādi lieli, lieli, pelēki putni!

—    Tās ir dzērves! Purva putni. Visa tā atmata jau ir īstā putnu valsts.

—    Dzērves? Bet viņas nelaiž sev tuvumā.

—    To es ticu. Dzērves ir ļoti gudri un tramīgi putni. Viņas izstāda sargus. Tie stāv kā zaldāti. Tur lai tiem cilvēks netuvojas!

—    Bet ja tāds cilvēks, kas viņām nekā ļauna nedara?

—    Ej nu prasi viņām pašām, kas viņām nedara ļauna! Putniem ir sava gudrība un sava zināšana.

—   Bet es arī gribu viņu gudrību zināt!

—   Tad tev jādara, lai viņas stāv un tevi gaida, tā kā muļķa Miķelis darījis.

—    Kā tad viņš darījis?

—    Viņš uzkaisījis zvirbuļiem sāli uz astes un tad tos varējis noķert. Varbūt tas der arī dzērvēm.

Ja māte tā runā, tad Annele arī tā var. Viņa paskatās ar vienu aci uz mātes pusi un saka:

—    Tas jau laikam droši vien ir bijis mūsu pašu Ģelžu Miķelis, kas šitā darījis.

Māte uz to neatbild nekā. Saspiež viegli divus savus pirkstus un pasit Annelei knipi tieši zem paša deguna. Sāpēt jau nesāp, bet brīdinājums tas ir:

«Vai tev tā jāpalaiž mute par lieliem ļaudīm?»

Pret vakaru no Dakšu uzkalniņa kāpj liels aitu bars ar divām dzinējām. Dakšu aitas tās nevar būt, jo viņas pāriet robežu ceļu un skrej iekšā atmatā. Viena dzinēja aizstājas aitām priekšā, bet otra iet uz Jaunajām mājām. Drīz tā atkal iznāk ar Anneles māti, un nu visas trīs sievietes pagriež aitu baru un dzen uz meža pusi, taisni klāt Anneles ganāmpulkam.

Nu viņa zina: lielais bars ir Laukmaļu aitas, kuras atdzītas ganībās uz atmatu. Tās pašas, par kurām ieminējās tēvs jau Avotos.

Aitas applūst meiteni kā ūdens. Mazas mutes, lielas mutes murmina, bubina, blēj, brēc. Zīle un Raibaļa gariem, izbrīnījušiem mā- vieniem it kā jautā: «Jā, ko tad tas īsti nozīmē? Kas tad šīs tādas?» Bet Anneles pašas aitu pulciņš, bailīgi satraukts, nobēg sāņis. Stalta meita drusku pabāliem vaigiem nāk pie Anneles un saka:

—    Labdien, ganīt! Redz nu, ko mēs tev atdzinām. Laukmaļu mamma tev sūta kukuli un labdienas un liek tā sacīt: ja tu būšot savu ganāmo labi noganīt, tad rudenī pāris kurpju kā likts.

—    Dzirdi nu! — māte priecina.

Bet meitene, liekas, ne dzird, ne redz. Viņa pat nepakustina pirksta, lai saņemtu Laukmaļu mammas kukuli. Ciema meita to ieliek tai azotē.

Redz, kāda tā dzīve! Teica, ka atdzīšot ganīt Laukmaļu aitas, un atdzina ar. Nekur no tām nevarēja izbēgt.

Tādas bij meitenes domas.

TRŪKUMS

Annele bieži bij dzirdējusi māti sakām: «Lai nu kā, bet trūkuma mēs nekad neesam cietuši, savs maizes rieciens mums arvien ir bijis, arī citam nebaltā dienā esam varējuši pasniegt roku. Ko tad vairāk var prasīt no dzīves?»

Klīzdama ar savu lopu baru pa atmatu, Annele atminas visu, ko runājuši lielie ļaudis. Un viņa apsver to savā prātā.

Maizes? Jā, maizes viņai nekad nav trūcis. Katru ritu viņai ir maizes rika kurvītī ar vidū iegrebtu sviesta bedrīti, kas gan nekad nav tik dziļa, ka pietiktu visai riciņai. Bet, kad prot iedalīt un pusi no maizes noēd sausu, tad ar otru pusi jau var itin izšķērdīgu maltīti noturēt. Mātes ceptā maize arī sausa ir tik garda kā vīns un medus. Par maizi nav ko runāt, tās nav trūcis un arī netrūkst, bet vai maize jau ir viss? Lūk, par ko tagad ir jāšaubās.

Avoti, Avoti! Jā, tur gan bij viss. Bet atmatā nav. Atmatā ir trūkums.

Avotos nāca pavasaris tik pilns, ka nevarēja ar desmit rokām to saņemt. Jaunie bērzi, pūpoli, purenes, pieneņu zelta klājs! Un gardās skābenes, gleznie zaķu kāpostiņi, kurus bērni pavasarī ēda pilnām mutēm! Nemaz jau par bērza sulām nerunājot. Tas bij dzēriens, kādu pašam ķēniņam trūka. Katra diena tur auga ar sauli, ikkatra diena deva vēl nebijušu; ābeļu, ķiršu, zemeņu ziedi solīja brīnišķu vasaru, bagātu rudeni.

Atmatā no visa tā nejuta nekā. Kad pakāpās uz ciņa, varēja redzēt, kā tālumā ap svešām mājām kūpēja un nokūpēja ziedu dārzi, bet atmatā gausi līda asni no nosūnojušās zemes, kaunīgas kāpa laukā nabadzīgās bada puķītes, gušņas un dadži. Lopu bars lauztin lauzās uz alkšņu krūmiem, kur ēnā auga treknāka zāle, tur arī ziedēja pa zemeņu ceram, bet aitu asie zobi tos nogrieza kā ar dzirklēm. No tiem gaidīt kādreiz ogas būtu veltas cerības. Un vai tas viss nu nebij trūkums?

Pavasaris ieilga vēls un auksts. No dažādiem debesu kaktiem skrēja lieli vēji pāri atmatai. Vienurīt saule izkāpa no žilbinoši baltās segas kā ziemā. Sniegs bij tik irdens un maigs kā saberzts cukurs un jau ap brokastlaiku aiztecēja sīkiem strautiņiem. Tad tikai sāka nākt siltākas dienas. Un tad jau stāvēja vasarsvētki priekš durvīm.

Vasarsvētki! Tas bij vārds, kas Anneles sirdī uzausa kā rīta stars. Vasarsvētki bij burvju slēdze vasaras brīnišķām klētīm, tie bij sākums neskaitāmu vēlēšanos un garo ziemas sapņu piepildījumiem.

Jā, tādi bij vasarsvētki Avotos! Bet kādi viņi varēja būt še, atmatā? Nu, to jau redzēs!

Kad vasarsvētku sestdienā Annele pārdzina dienvidū, viņa ar ātru apkārtskatu pārliecinājās, ka abriņā rūgst mīkla. Tātad karašas būs gan. — Bet. . . jā .. . bet.. . vai meiju nebūs? — viņa piepeši pietvīkusi jautāja mātei.

—    Meiju? — māte atjautāja izbrīnījusies. — Nē, bērns, kur tad mēs še ņemsim meijas?

—    Vai tad bērzu šeit nemaz nav?

— Un tu domā, tēvs ies meklēt bērzus svešā tiesā? Slapstīties vēl, ka nenoķer? — Māte runāja stingri, bet, redzēdama, ka Annele jau tā stāv nokaunējusies, nobeidza maigāk: — Nē, nē, bērns, to tu negaidi!

Annele nolīda prom, skumji pakratīja galvu: — Nē, nē, bērns, to tu negaidi!

Bet tas bērns, kam viņa to teica, bij ietiepīgi ticīgs. Nebēdīgi viņš pameta galvu atpakaļ.

Tā jau nu nebūs, ka vasarsvētki bez meiju! Kur tas bij redzēts? Gan jau viņas kaut kā radīsies. Meijas jau nāca noslēpumaini arī Avotos. Puiši nekad iepriekš nerunāja, bet tikai kaut kur nozuda, un pēc tam — paskaties tik! Šalkoja nams, šalkoja istabas, kad nāca smaržainie klēpji kā pats lielais mežs!

Jauki bij gaidīt vasarsvētkus. Visu pēcpusdienu Annele meklēja sīkas atmatas puķītes, ko kroņus pīt govju pušķiem. Maz bij tādu, kas to apmierināja. Zīlei nopina no rožu sārtajām kaķpēdiņām. Tās bij pūkaini gleznas kā rieta debestiņi. Bet Zīle tik ilgām svaidīja ragus, kamēr atritināja vainadziņu, kamēr viens gals nokārās zemē. Ar plato, sārto mēli viņa to ielaizīja mutē — un tad bij beigas. Zīle bij tāda gremotāja, ka pat akmens viņas zobu neizcieta.

Jau laikus Annele sāka skatīties uz māju pusi, vai mate nesauks jau mājā. Bet nekā! Pret saules rietu māte iznāca pati pretī: vajagot kaut kur palaist lopus treknākā zāle paganīties. Jā. Annele atcerējās gan. Vasarsvētku un Jāņu vakaros govis laida pa grūti noganāmām vietām, kur aizsargātā zāle trekna brieda. Bet kur tādu ņems?

Māte laikam labāk zināja. Viņa palaida lopus uz lāmas pusi. Vieta bij lekna un sulīgi zaļa, ar platu grāvi, ūdens nosūkta. Nedēļu atpakaļ tēvs šo grāvi bij izracis. Tagad viņš nolīdzināja zemes, uzmezdams valni.

Laipni uzlūkoja meiteni, smaidīja. Annele arī smaidīja. Viņa arvien priecājās būt tēva tuvumā.

—  Liela izganīšana jau nu šoreiz jums neiznāks, — teica tēvs, — bet pagaidi, kad te pēc pāra gadiem viļņos āboliņa lauks, tad tik redzēs, kas te govīm būs par prieku!

—    Vai te kādreiz augs āboliņš? — Annele jautāja stīva no brīnumiem.

—    Jā, jā, meit, un kā augs! Ne tikvien āboliņš, arī rudzi, mieži, auzas un kvieši. Kvieši te augs kā mūris. Paskat šo zemi! Tā ir zelta bedre!

Tēvs pagrāba lekno zemi, palecināja to saujā kā graudus, kuru smagumu sver. Meitene nekā nesaprata, bet ticīgi skatījās tēvā. Cik labi bij, ka tēvs priecājās!

Māte pagrieza galvu sāņus:

—    Būs jau, būs! Bet vai tas būs tavs lauks?

Annele ātri pameta acis uz tēvu. Ko nu tas atbildēs?

Laikam gan viņš tūliņ atbildes nezināja. Bet smaids ap lūpām palika. Un pēc brīža tas teica:

—    Lai nu arī nebūs mans, lai! Bet vai tāpēc es nepriecāšos? — Tad raka tālāk. Nu arī māte pasmaidīja, pameta ar roku:

—    Tāds tu esi!

Annelei acis piekaisa. Ko arī tēvs teica, viņai patikās dzirdēt. Mīļš, mīļš bij tēvs.

Stipri, stipri domāja Annele, ka, vakarā istabā ieejot, redzēs meijas. Bet viņu tomēr nebij. Piena* bļodiņa bij, un karaša bij, bet kas tā nu par vasarsvētku karašas ēšanu nepušķotā istabā! Piens bij gan ar pakrejām* aiztaisīts, tomēr tāds pats parastais. Bet īstais vasarsvētku ēdiens tak bij pūtelis*. Ari tā trūka.

Ar karoti piena bļodiņā Annele aizmirsās un sapņoja. Lūk, kur viņa gulēja Avotu sētsvidū baltajā saulē uz mauriņa, un līdzās tai bij liels, balts palags izklāts, bet uz palaga saulē kaltēšanai izbērta bieza kārta pūteļa barības: novārīti zirņi, kviešu un miežu grūšļa* un citi graudi. Tie bij jāsargā no putniem. Annelei tas bij patīkams darbs. Bet viņa pati gan bij tas lielākais putns. Skanēdami un skrinkšķē- dami* skalojās mutē pūteļa graudi. Gardi viņi bij!

Bet vēl gardāki, kad rupjās dzirnās saberztus tos iebēra pūtelim sagatavotā pakreju pienā. Neviens ēdiens tā negaršoja pēc pavasara kā tas! To i mirdams varēja ēst!

«Vai pūteļa uz vasarsvētkiem nebūs?» Annele nesen bij uzprasījusi mātei.

«Nevaicā nu, kārumniece! Kur tādus kārumus ņems?» māte bij atbildējusi. Un tas bij viss.

Jā, ja pūtelis kārumi, tad jau nekā. Kārumu atmatā nebij.

—    Nu ko, vai jau sasapņojies? Ēst negribas? — Annele izdzirda mātes balsi.

—    Es jau ēdu. — Annele sāka maisīt bļodiņā.

Tumsa jau bij sabiezējusi ap pusnakti, bet Annelei acis vēl platas. Viņa domāja.

Vasarsvētku nakts! Visi celiņi nu ir noslaucīti, visās mājās ir pušķotas palodzes un durvis, visi griesti nosprausti pīlādžiem, vilkābe- lītēm, ceriņiem. Meijas noslēpumaini šalkoja, ja neviļus tām kāds pieskārās, sapņos izstiepdams roku. Bet ļaudis jau mierīgi guļ savos baltajos linkreklos, viņi nezin, ko meijas runā ar pīlādžiem, ceriņiem un irbenājiem, kā pieplūdina gaisu saldām smaržām. Kā viņi var tik mierīgi gulēt? Kā viņi nekāro dzirdēt, kas tanīs smaržās, kas tanīs ziedos un ko viņi stāsta?

Vasarsvētku nakts! Lauki rasas pilni, meži un dārzi — ziedu un lapu. Visi pumpuri žigli, žigli iet briedumā, lai var uzziedēt ar rīta sauli.

Viņa nezināja, kas tas bij par smagumu, kā īsti viņai gribējās, kā īsti viņai bij žēl, ka tāds liels vilnis ar dziļu uzelsu ielēca kaklā. Viņa nobijās, aprāva elpu, iekoda mēli zobos. Bet mātes galva jau pacēlās no lielās gultas:

—    Kas ir, meitēn, vai tu slima?

Annele bij klusa kā pelīte.

—    Vai tev kas sāp?

«Jā, un, kad ar teikšu, ka kas sāp, tad māte atbildēs: tu audz,» domāja meitene.

Ko lai viņa saka? Pati nezin. Vai viņa elso tādēļ, ka nav meiju? Ja viņa to teiktu, tad jau māte gardi pasmietos. Un būtu viņa tad arī smejama. Nē, par tik mazu muļķīti viņa nevar sevi parādīt. Ievelkas labāk dziļāk palagā un izliekas guļam.

Bet laukos aug liela vasarsvētku nakts.

KĀRUMI

Ir pats dienvidus. Annele guļ mazajā sētsvidū uz mutes un cīnās ar miegu. Varētu jau iet ari gulēt, bet viņa domā: kā ies gulēt! Kur paliks vasarsvētki? Tie tak ir jāizdzīvo, cik ilgi vien var, cik gari vien var. Acis gan mācas ciet. Tēvs to šorīt nav guldinājis, kā tas citus svētrītus mēdza darīt, jo tēvam šodien baznīcā iešana un tālais ciems Avotos. Viņi abi ar brāli jau agri prom. Bet lai nu arī kā: vasarsvētkus nedrīkst nogulēt. Un viņa apsviežas pret sauli.

Bet ko nu darīs? Kā vadīs dārgo savvaļas laiku?

Avotos zinātu. Tur būtu simtu ceļu, ko noskriet, simtu vietu, ko nomeklēt, kādi jauni brīnumi radušies vasarsvētku naktī.

Jo ir taču šodien ārkārtīga diena, un tad arī vajag būt notikušām ārkārtīgām lietām.

Bet domā, cik gribi: atmatā nekā ārkārtīga nav, ko meklēt.

Daudzreiz, kad Annelei kaut kā iegribas, kā tas bij agrāk, māte saka: ko nu, meit, par to! Tie ir kārumi. Kas tas ir — kārumi?

Arī pūteli māte sauca kārumu, bet Avotos to tā nesauca. Avotos to varēja dabūt viegli, jo tēvmāmiņa taisīja katru launagu pūteļa pienu. Tas nebija nekas liels. Bet te to nevarēja dabūt.

Vai tad viss tas, ko nevarēja dabūt, bij kārums? Arī viss tas, ko bērnam liedza?

Un vai tad tāds kārums bij kas ļauns vai arī grēcīgs?

Lai nu tas būtu kā būdams, bet kaut kāda tāda kāruma Annelei tagad ļoti gribējās. Noteikt gan nevarēja, ko īsti kāroja jaunā mute. Viss būtu labs.

Vai nu tāda labi liela karote pūteļa, vai sauja sulīgu skābeņu, vai arī cieto, zaļo ērkšķogu podziņu, kādas Avotos tagad varētu grābt riekšavām pa visām ceru pakarēm, vai arī — o, bez šaubām, kādā saulgozī jau varbūt bij aizmetušās zemenes, pirmās baltās podziņas ar iesārtiem vaidziņiem!

Maijpulkstenes, naktsvijoles, irbenāji! Un starp tiem zemenes! Varbūt jau balto un sarkano Avotu mežs no viņām. Gardums un smaržas!

Kad Annele to iedomājās, viņai uznāca tāda kāre pēc šiem kārumiem, ka tā degtin dega.

Mute tvīka un kaisa kā pinkainajam Citronam Avotos, kad tas neatlaidīgi tekāja ap meiteni un skaļā rīklē atprasīja viņas sviestmaizi. Mute būtu norijusi vai visu Avotu mežu.

Jocīgi ar šiem kārumiem! Kur viņi radās?

Naktī arī viens tāds dzina elsas kaklā kā ūdeni uz slūžām. Tad mute negribēja nekā, bet kārums tad arī bij liels, liels, degošs kā uguns.

Tam tikpat karsti tad gribējās pušķotas istabas, gribējās meiju un lielās, zilās vasarsvētku nakts, un vēl nez kā, pavisam tāda neizsakāma, un sirds skaudri sāpēja, ka nekā tāda nebij.

Tad bij gandrīz tāpat kā tagad un tomēr pavisam citādi. Kas tad bij tas kārotājs?

«Laikam gan tā būs bijusi dvēsele,» domā meitene.

Par dvēseli viņa vēl arvien nav skaidrībā, kas tā tāda un kāpēc viņai citas kāres nekā mutei. Kādu laiku tad arī viņa uz mauriņa peld kā pa ziliem ūdeņiem, meklēdama dvēseli, bet miesas nemierīgās iegribas nerimstas, tās skubināt skubina: «Neguli nu tā, Annele, dari kauc ko!»

Jā, bet ko lai nu dara?

Un, kā nu meitene pagrozās uz vienu, uz otru pusi, kā izeju meklēdama, viņai iekrīt acīs — durvis. Jaunas durvis bez slēdzenes, tikai ar kliņķi aizkrampētas un ar koka tapiņu aizbāztas. Kas tās par durvīm?

Kā Annele, arvien tik asi redzīga, nebij ievērojusi, ka tēvs platajā mājiņas paspārnē bij uzcēlis mazu pieliekamo apjumīti? Tā bij tik aizvakar pabeigta un tēsta no jauniem, baltiem dēļiem. Smaržoja kā mežs.

Tas taču brīnums, ka Annele šīs durvis vēl nebij virinājusi!

Tūlīt to nu varēja izdarīt.

Bet māte? Ko tā teiks? Nez vai tur drīkstēja ieiet bez atļaujas?

Tā gulēja kaut kur dienvidū. Lai viņa guļ! Annele jau tik paskatīsies, kas tai apjumītē.

Durvis atvērās viegli, viegli. Kliņķis pats izslīdēja no rokām. Apjumīte bij maza kā cimdiņš, bet vēsa. Balts plaukts vizēja pretī. Uz plaukta rindā stāvēja podiņi un bļodas. Kas tajās varētu būt iekšā? Tik augstu nesniedza Anneles acis. Brūno, osaino podiņu pašā vidū meitene gan pazina labi. Viņa varēja saderēt, ka tas ir krējuma podiņš. Nokrejodama piena traukus, māte arvien tajā salika visas svaigās, samtaini gludās, saldās piena virsas.

Krējums, ai, krējums! Annelei izskrēja priecīgas trīsas un iesvieda viņā ar vienu rāvienu kā uguni salmos lielo krējuma kāri. Krējums tak bij tā visusaldākā kāre! Tā aprija visas citas tālklīstošās un nenoteiktās kāres pēc skābenēm vai cietām ērkšķogu pogām, jo krējuma kāri bij iespējams apmierināt tepat uz karstām pēdām.

Tiesa, kad tādā gludā, samtainā piena virsā iespieda tik mazo pirkstiņa galu, tad tā zīme nebij vairs ne ar ko izdzēšama. Bet kas tādu zīmi nomanīs veselā podā krējuma ar negludu virsu, ar paradumu arvien robus saplūdināt kopā? O, tur varēja būt bez bēdu! Un vai tad tā nu arī kāda liela lieta! Viens mazais pirkstiņš ar krējumu! Vairāk jau viņa neņems.

Bet podiņš nebij tik lēti noņemams no plaukta. Annele izstiepa

sevi no kājām līdz roku pirkstgaliem, ritināja vienā malā, otrā malā podiņu sev tuvāk, bet tas nekustējās.

Podiņš likās būt neganti smags un neklausīgs.

Bet, ja ne ar labu, tad ar varu. Meitene nepacietīgi pagrūda no visa spēka — un piepeši, pavisam negaidot, tas padevās. Viegli kā vēja piepūsts gumijas pūslītis tas ielēca tai plaukstās, no plaukstām notenterēja uz plecu, no pleca dancodams novēlās pāri mugurai un ieripoja kaktā.

Neizlija ne lāsīte?

Jā, ko tad tas nozīmēja, vai podiņš tukšs?

Uz sāniem apvēlies, tas gulēja.

Tukšs gan!

Meitene izvilka to no kakta. Liels robs tam bij sānos.

Karsts vien pārskrēja pa kauliem. Viņa bija saplēsusi podiņu.

Un tukšu podiņu! Tukšu!

Te tev nu bij lielie kārumi!

Ja māte to tā atrada, vai die'! Meitene zināja, ko tas nozīmē. Nevarēja taču katru dienu pirkt podiņu.

Turpat gulēja atplīsušais gabals.

Brītiņu viņa stāvēja bez padoma plīsumu vienā, podiņu otrā rokā. Kā nu sadabūt tos atkal kopā, kas bij uz mūžu izšķīrušies?

Tas nebij vairs iespējams, bet tam vajadzēja būt iespējamam. Kad pielika vienu pie otra, atplēstais gabals ielipa veselā kā roka cimdā. Bet vai stāvēja?

Nestāvēja, pagāns!

Māte to varētu gan izdarīt, ka stāv viens pie otra. Māte prata salāpīt podus un bļodas. Ieurba ar īlenu vienā malā caurumu un otrā, sašuva plēsuma malas ar rupju diegu, aizķitēja ar maizi plaisu, izlika saulē sakalst — un pods bij atkal labs. Bet vai Annele drīkstēja iet pie mātes un tai visu izstāstīt? Nē, to nevar. Tad bij vai zemē jāielien no kauna.

Kaut kāds troksnis iedimdēja ausīs. Vai arī tās bij bailes, kas to sagrāba! Bet uzreiz gudrais padoms bij pie rokas. Podiņu vajadzēja atlikt tā atpakaļ, ka nekā nemana. Jā, tā gan. Tad viss būs labi. — Krampjaini turēdama atlūzušo gabalu plīsuma vietā, meitene atkal stiepās visā garumā atsniegt plauktu, un tiešām likās, ka tā izaugusi piepeši garāka, ka, pārdabīgiem spēkiem cenšoties, neiespējamais kļuva iespējams: podiņš stāvēja atkal plauktā un stāvēja tā, ka no malas nevarēja redzēt, ka būtu ar to notikusi kāda katastrofa. Kā nu tas tur tā laimīgi stāvēja, meitene kā zibens izšāvās pa durvīm. Uzlika kliņķi uz āķa, aizbāza tapiņu, apsvieda acis apkārt: klusums, kā bijis. Neviens ne redzējis, ne dzirdējis.

Nu jau būtu viss labi, bet viņa bēdza. Prom, prom no tās vietas!

Lieliem lēcieniem un uz pirkstgaliem, cik tik tālu varēja skriet, aizšāvās kā sikspārnis.

Arī viņas lielā kāre bij aizlaidusies kā sikspārnis. Ne acumirkli viņai nebij ienācis prātā painteresēties arī par tiem citiem podiem plauktā.

Nē, nē, nē! Tas bij cauri! Tā kā pirmīt to bij dedzinājusi kāre, tā tagad nu dedzināja kauns. Kauns, kauns!

Viņa aizbēga aiz laidariem, bet tas nebij necik tālu, viņa aizskrēja līdz tēva izraktajam jaunajam grāvim, aizlaidās, cik tālu vien varēja, pa pašu grāvi, ka galva vien nokustēja.

Bet labāk nepalika. Kauns dzinās pa pēdām.

Nelāgs, nelāgs, nelāgs bij viss.

No tā paša gala, kā ieraudzīja tās durvis, kā zaglīgi tās atvēra, kā mangoja* podiņu, kā plīsumu gribēja atmānīt par nebijušu, kā atkal aizkrampēja durvis, lai nekā nemanītu, un kā nu tagad bij jābēg, jābēg!

Nelāgs, nelāgs bij viss!

Krējuma kāre un visas citas kāres bij pārvērtušās mutē par tādu rūgtumu, ka bij jāizspļauj. Bet rūgtums bij un palika.

Ilgi meitenes galva kustējās pa grāvi, bet cik ilgi bēguļos! Māte sauca. Jālaiž laukā lopi.

Klausīga tūlīt tā atskrēja. Slepus vēroja māti. Vai viņa jau zināja ko par nedarbiem?

Māte bij laipna. Palaunagu būšot iznest pati uz ganiem.

Kā citkārt Annele šo laiku būtu gaidījusi ar lielāko prieku, tā tagad tā to gaidīja ar trauksmīgām bailēm. Bet, kad māte atnāca, tā nomierinājās uz laiku. Vēl nekas. Māte piena kambarītī, kā rādījās, nemaz vēl nebij bijusi un nekā nezināja. Gan pāries labi.

Bet nepārgāja. Jo ilgāk, jo smagāk gulās kaulos nepatīkamā padarīšana. Ja māte tagad būtu jautājusi: «Vai tev kas sāp?» — un uz meitenes: «Jā!» — atbildi būtu atteikusi: «Tu audz,» — tad Annele to nekādi nebūtu varējusi ticēt. Pavisam tam pretēji viņai likās, ka tā ar podiņa krišanu pati būtu iekritusi zemē un sarukusi maziņa, maziņa.

Otrā rītā tēvs to gribēja paguldināt. Bet Annele jau dzirdēja, ka tas izgāja agri; viņa pa pavērtiem plakstiem redzēja māti vairāk reizes ejam un izejam. Arvien pētīdama, ko teiks viņas mute un acis. Vai nepaskatīsies bargi un sodoši uz viņas pusi. Tu, nelāga meitene, — ko tu esi izdarījusi?

Pamētājās vēl kādu laiku ar cauru miegu, tad saģērbās klusiņām un aizgāja uz ganiem. Notālēm jau dzirdēja, ka tēvs jaukā un skanīgā balsī dziedāja: — Izej, ak, sirds, papriecāties!

Citreiz arī meitenes sirds būtu priekā salēkusies, dzirdot tēvu dziedam, jo reti, reti viņš to darīja vairs atmatā, bet šoreiz viņai nebūtu tiesības priecāties par dziesmas skaņo jaukumu.

—    Nu, ko tu jau nāc tik agri? — tēvs brīnījās. — Vai miega badu jau tik ātri atgulēji?

—    Nemaz vairs miegs nenāca, — meitene klusu teica.

—    Nu tu gan mānies! Lai nu tev vēl ēst negribētos, bet miegu tu tak nekad nedabū krietni izgulēt, tu, mazo sisenīt! Viegla jau tev tā celšanās rītos nav — to gan es pats zinu. Esi jau vēl pārāk maza.

Un tēvs mīļi, mīļi paskatījās uz meiteni.

Annelei asaras saskrēja acis. Tas bij tik jauki, ka tēvs zināja, ka viņa katru rītu kāvās ar miegu. Bet viņa bij nospiesta un izvairījās tēva skatiem.

Lai kur kāda galva kustējās pār plašo atmatu, Annele to tūlīt ieraudzīja. Pēc launaga viena tāda parādījās aiz kalna no Strautu puses. Vēl nācējs nebij redzams līdz kājām, kad jau Annele zināja, kas tas tāds. Tas bij Jānis, kas kalpoja Strautos par puisi un vai ik svētdienas atnāca ciemos pie tēva.

«Krietns puisis!» Annele bij dzirdējusi par viņu sakām tēvu kādu vakaru, ilgi noskatoties aizejam Jāni.

«Un patīkams no vaiga. Laimīga būs tā mātesmeita, kas to kādreiz dabūs,» māte bij atbildējusi.

Tā kā Annele nekad nebeidza gaidīt, ko atvedīs diena, tad arī Jānis arvien bij viņas gaidīts. «Nāks svētdiena, atnāks Jānis,» viņa jau priekš nedēļas gala priecīgi domāja, jo Jānis bij vai vienīgais ciemiņš atmatā un pie tam jauks ciemiņš.

Stalts puisis tas bij — tēva lielumā, zilām, skaistām acīm un koši dzelteniem matiem, arvien smaidīgs un lēni jautrs. Kad atnāca, visiem deva roku pēc kārtas un arī par Anneles gaitām apjautājās, it kā būtu tā liels cilvēks, un atminēja vēl otrā reizē viņas valodu un vārdus. Tas meitenei patika.

Bet šoreiz viņa negribēja satikties ar ciemiņu. Steidzīgi sagrieza lopus un aizdzina tos tālu. Bet no tālienes vēroja, redzēja visu. Tēvs jau arī bij redzējis nākam ciemiņu, izgāja tam pretī. Lēniem svētdienas soļiem tie tuvojās viens otram. Annele zināja, kā viņi abi smaida. Nu viņi sadevās rokām, stāvēja un runāja. Tēvs aizkūpināja pīpi, bet Jānis nepīpoja. Nu tēvs veda ciemiņu apkārt tīrumam. Tas bij šopavasar uzplēsts un apsēts, tagad jau zaļoja biezs kā vadmala. Tad viņi aizgāja līdz grāvim. Tēvs parādīja, ko tas par nedēļu bij izracis. Viņi nosēdās uz grāvmales, un tēvs izstiepa šad tad roku, rādīdams drīz uz Mājlauku, drīz uz Dakšu pusi. Arī ciemiņš rādīja tāpat. Annele zināja, ka viņi runā par apkārtējām mājām. Kādi tur ļaudis un kā viņi dzīvo. Tas viss būtu bijis tik gardi dzirdēt, kā kad ēstu saldu cukurmaizi, un viņa to būtu varējusi jo labi. Lopi varēja ganīties apkārt, jo tur zāles bij gana, un viņa varēja sēdēt līdzās uz grāvmales un abu runās klausīties. Tēvs to ne tikvien nebūtu dzinis projām, bet būtu vēl aplicis tai roku ap pleciem un mīļi piespiedis sev klāt, un Jānis to varbūt būtu noglaudījis. Bet nu nekā. Kā viņa .varēja rādīties Jānim acīs, kas bij tik krietns puisis, bet viņa izdarījusi tādus neizlabojamus nedarbus!

Kad vīri bij diezgan izsēdējušies uz grāvmales, viņi iegāja mājiņā. Nu viņi ieturēs palaunagu un runās par tālām zemēm un svešām tautām, par kara un miera laikiem un kā tad ir bijis, kad vēl tēvi un tēvutēvi mazi bijuši.

Annele zin, kā tas notiek. Redz, kā vīri nosēstas pie mazā galdiņa, kā Jānis nolauž karašu un uz katra kumosa uzliek ar nazi piciņu sviesta un kā viņš pie tam arvien laipni runā un stāsta, it kā nevis ēšana būtu tas svarīgākais, bet gan jaukās valodas, kuras tad ar tēvu triecas tik labi un viegli, it kā māla bumbiņas viens pret otru rotādamies sviestu un atsviestu atpakaļ.

Lai skriedāma uz kuru pusi apkārt lopiem, meitene notālēm paturēja acīs mājas durvis, un viņai likās, ka par daudz ilgi ciemojas ciemiņš. Beidzot visi trīs iznāca laukā. Palika durvpriekšā.

Māte kaut ko teica, pamāja uz ganu pusi.

Visi skatījās šurp.

Tas iedūrās kā karsts asmens. Kas tur bij? Kādēļ skatās uz ganu pusi? Par ko viņi runā? Par ko gan citu kā par viņu pašu. Citādi nebij. Māte bij visu atradusi un tagad pastāstīja Anneles nedarbus. Lielie jau nežēlo mazos. Vai, vai! Nu bij visai pasaulei zināms! Kur nu lai lieku savas acis!

Jānis viņu arvien žēloja. Vēl pagājušo reiz bij teicis: «Vai nav par grūtu tai mazajai? Katru dienu ganu diena.» Un, kad māte bij teikusi, ka Annele izpilda jau labi savu uzdevumu, tad bij tik jauki pasmaidījis: «Nekas! Būs dienās dūšīga darba darītāja!» Un nu? Ko lai nu viņš saka? Domās, ka nemaz nav vērts uz tādu meiteni vairs paskatīties .

Jānis aiziet gar jauno grāvi, un tēvs viņu pavada. Tālu tēvs vada. Viņu galvas nokust aiz kalna.

Arī Annelei gribētos kaut kur aiziet un neatnākt. Tur, aiz tā meža kakta, kurā iegrimušas noslēpumaini svešās mežsargu mājas — Pūces. Par tām stāsta, ka reiz no viņām vēlā vakarā izgājusi saimniece un nav vairs atgriezusies. Grūti Annelei. Viņa saprot, ka var aiziet tālu, tālu, tālu un neatnākt.

Saule jau pie apvārkšņa. Laiks dzīt mājās, bet viņa ir pie pašas galējās robežas, pie dzērvju krūmiem. Netīk māju pusē. Kad varētu kā slieka ielīst jaunajā grāvī, pašā dibenā, un nozust!

Tēvs pavadījis Jāni vai līdz pašiem Strautiem, jo nu tikai tas atkal kāpj pār kalnu. Bet uz mājām neiet. Pagriežas un nāk taisni pie Anneles, cepuri rokā nesdams. Cepurē ir kaut kas. Nu jau viņš smaida it tuvu.

— Nāc šu, meiten! Redzi, kas man!

Cepurē tam kucēniņš dūres lielumā. Viscauri melns, ar vienu baltu aci.

—    Vai, tēt, cik jauks! Kas tev to deva?

—    Jānis. Pasauca mani līdz un iedeva. Runājām, ka būs tev biedrs.

—    Kur? Kad stāvējāt durvju priekšā? — Annele jautāja un juta, ka pietvīkst līdz ausīm.

—    Kādu durvju priekšā? — tēvs nesaprata.

Meitene pietvīka vēl vairāk, noliecās pie kucēna, kuru tēvs nolika zemē. Tāds kauns bija! Neviens viņu nebij apsūdzējis, neviens nebij runājis par to ļaunu, bet pati viņa bij iedomājusi visu sliktu. Tas viss nāca no sliktās šīs dienas izdarīšanas. Tēvs paskrējās nost, un kucēns ļepoja tam pakaļ ar savām sprunguļaini īsajām kājām, nejaudāja panākt, apvēlās kā kamols un žēli smilkstēja. Meitene uzcēla to rokās, apmīļodama paspieda, bet nu tas iesmilkstējās kaukdams tā, ka viņa nobijās un nolika to steigšus atpakaļ zālē.

—    Kāpēc viņš tā kauc?

—    Tu spied viņu par daudz cieši un vēl ap ausīm, kur viņam visvairāk sāp. Viņš tak vēl vārīgs un gļēvs kā visa jauna radībiņa.

—    Vai tad jaunai radībiņai tā sāp?

—    Pagaid', kad es tevi tā pa krietnam saspiestu šitajās plaukstās, tad redzētu, ko tu teiktu! — tēvs sāka smieties un rādīja plaukstas, tīšām lielas.

Jaunai radībiņai sāp. — Jā, tēvs gan zin! Ja viņam pateiktu par to, kas vakar bij, diez ko tad — ko tad viņš teiktu?

—    Kā mēs sauksim to šuneli? Pasaki nu, meitēn! — tēvs jautāja.

Annele pakratīja galvu.

—    Sauksim viņu par Kranci — vai ne tā?

Nekādas atbildes.

Tēvs pacēla kucēnu un ielika to atkal cepurē.

—    Padzirdīsim mājā ar pienu — un lai guļ nost!

Viņš griezās uz māju pusi, bet pabrīnījies atskatījās, kad uzreiz meitene kā zibens paskrēja tam garām. Viņa bija ieraudzījusi māti, kas nāca saukt to mājā.

Viņa skrēja, skrēja, kamēr aizelsusies iekrita mātei krūtīs:

—    Māt, māt, es saplēsu to podiņu!

—    Kādu podiņu?

—    Ar brūnajām osām.

Māte padomāja.

—    Ak to! Tas jau bij ieplīsis. Es vairs piena viņā nelēju, bet gribēju podu vaļas brīdī salāpīt. — Bet kā tad tu tā — kur tu tiki pie podiņa? Kā tu viņu saplēsi?

Nu Annelei jāstāsta. Un viņa stāsta. Bet nezin vai viņa ir tā īsti izstāstījusi par to krējuma kāri vai ne, bet vakarā viņa lec ap mazo būdiņu atmatā uz vienu kāju, uz otru kāju neskaitāmas reizes. Viegli, viegli, viegli viņai ir!

Bet māte? Ko t' māte bij teikusi?

Sapurinājusi tikai krietni Anneli pie pleciem un smējusies: — Tā jau nu bērniem kādreiz iziet! Laba, laba bij māte.

CILVĒKI NĀK

Tūlīt pēc vasarsvētkiem brauca uz Laukmalēm trīs rati cilvēku. Annele ganīja ceļmalā un tos redzēja. Priekšgalā brauca Laukmaļu vecākais dēls Aldis un viena no tām meitām, kas atdzina aitas pēc Jurģiem. Otros bija Krists, Laukmaļu otrais dēls, ar Ģelžu Miķeli, bet trešos ratos sēdēja kādi četri vīri. Lauki nu bij apsēti, bet pļaujas laiks vēl gabalā. Pa to starpu bij pabeidzami iesāktie laidari jaunajās mājās.

Kad rati bij pienākuši vistuvāk tai vietai, kur Annele kā sālsstabs stāvēja un vēroja braucējus, Aldis pieturēja un sauca:

—    Ei, meitēn, vai tev nav garš laiks?

Izcēla no ratu priekšas grāmatu melnos vākos. Tā bij trīsreiz tik liela kā bībele.

—    Grāmatniece jau tu esot. Varēsi palasīties.

Annelei pleci sarāvās stāvus.

Kur tāda grāmata!

Aldis pašūpoja grāmatu rokās, lai gan tā likās būt birkavu* smaga, iesvieda to atkal atpakaļ ratos un savilka grožus. Citi braucēji jau bij aizlaiduši garām. Viņš nesteidzās tos panākt. Lēnām iebrauca jaunajās mājās, visu laiku sarunādamies ar jauno meitu.

Vīri bij drīz pie darba. Zāģēja, tēsa, cirta, ēvelēja. Tikai Krists noskatījās, rokas ķešās* sabāzis. Viņš nebij braucis strādāt. Viņam vajadzēja atbraukt atpakaļ liekos zirgus un piegādāt pēc pāris dienām atkal trūkstošo materiālu, kā arī ēdamvielas. Viņu lika pie viegla darba un visādi lutināja, jo teica slimīgu.

Lai gan Kristam bij vieglākas dienas, Annelei likās, ka Aldis ir daudz priecīgāks un laimīgāks. Aldim bij jaukas, arvien smejošas acis un lokans augums; jā, kad labi ieskatījās, Aldis gandrīz bij skaistāks nekā Strautu Jānis. Tikai nedaudz mazāks tas bij. Bet Jānis tomēr bij laipnāks. Un tas Anneles acīs bij liela lieta.

Aldis ar Anneles tēvu gāja arvien darbu priekšgalā. Kad bij jāpaceļ baļķis, tēvs sauca: — Aldi, ņem pie otra gala! — Ar Aldi viss labi vedās. Kad citiem bij sviedri, Aldis svilpoja.

Bij ko redzēt, kā ēka auga. Iekala dziedrus, sacēla spāres. Balti salmu kūļi gulēja gubā; no tiem jums jumtu.

Tēvs klāja un sēja, bet Aldis piesvieda tam kūļus. Skrēja pa spāru redelēm kā kaķis, dažreiz tikai rokām līdzsvarodamies un pie tam tālumā lūkodamies. Annelei patika skatīties, kā jumts auga lielumā. Skatījās arī citi, meita Anlīze jau arvien, cikreiz skrēja pāri pagalmam. Tā stāvēt kā Annele, kad bij mājā no ganiem, viņa, protams, nestāvēja; viņai bij visiem tiem vīriem, kas tur strādāja, jāvāra ēst un jāizmazgā krekli. Tādēļ viņa bij sūtīta no Laukmalēm. Bet viņai viss gāja no rokas tikpat veicīgi kā Aldim — tā teica māte — , un tāpēc viņa varēja ari šad tad pamest acis, kā vīri strādā, un uzsaukt Aldim:

—    Vai, Aldi, pieturies taču! Ka nenokrīti!

—    Es varu nostāvēt arī uz vienas kājas, ja tu gribi, — Aldis baidīja, līgodamies uz spāres.

—    Vai, Aldi, man bail!

Tad arī tēvs rāja:

—    Neniekojies, Aldi, un neizrādi aušību! Piemini, ka tu še būsi reiz saimnieks!

—    Es nē. Man te nepatīk. Lai ņem Krists šīs mājas! Man vieta pasaulē, — Aldis pameta ar roku.

Bet kur Aldis bij licis atvesto grāmatu? Annele izmeklēja visus kaktus un pasekmes, kuru taču nemaz vēl nebij tik daudz jaunajās mājās, bet neatrada. Beidzot, kad, salmu kūļiem sakāpjot jumtā, viņu kaudze palika arvien mazāka, viņa ieraudzīja aiz tās tādu kā pieguļnieka būdiņu no baltiem dēļiem. Tur bij Alda guļvieta. Balts spilvens, maiss, dzīparaina sega un pie paša pagalvja lielā grāmata. To laikam Aldis šķirstīja pa dienvidiem.

Ilgi Annele svārstījās: ko darīt? Līst vai nelīst būdā; ņemt vai neņemt grāmatu? Vai drīkstēja tā darīt, ja jau Aldis nebij devis? Bet vai viņš pats nebij to rādījis un kārdinājis, vai pats nebij it kā solīt solījis, saukdams viņu par grāmatnieci? Pie tā vārda Annele turējās. Jo neviena kāre jau nebij tik stipra kā grāmatu kāre. Bet tā taču tomēr bij citāda kā citas kāres.

Tā taču nevarēja būt grēks? Grāmata jau nebij apēdama. To varēja atkal atlikt atpakaļ, un neviens neredzēja, ka tai kas nodarīts. Kam no tā celtos kāds ļaunums, ja viņu paņemtu? Taču nevienam.

Bet tad jau Aldim varēja paprasīt. Varbūt viņš neliegs?

Jā, vai paprasīt bij tik viegli? Nevarēja jau nemaz zināt, kā Aldi uzrunāt: «tu» vai «jūs». Viņš jau bij gan radinieks, bet jau liels cilvēks; «tu» vai «jūs» — abi izklausījās kļūmaini.

Tā Annele ilgi domāja un tīkoja, bet beidzot ātri padarīja. Nemaz nezināja, kā tas bij gadījies, bet vienreiz bij slepus pieiets Alda grāmatai, grāmata pavilkta padusē — un viņa zagās prom no laidara

puses, bet nezināja, ka Alda spožās acis no jumta, kur tas sēdēja un kūļus klāja, visu saredz.

—    Ei, ļaudis, ķeriet zosu zagli! — Aldis piepeši iekliedzās.

Zosu zaglis! Kas par zosu zagli? Annele nobijās un sastinga. Vienu

soli paspērusi uz priekšu, tā i palika. Un tad viņa redzēja visas sejas pret sevi pavērstas un visas acis smejam. Nu viņa zināja, kur tas zosu zaglis. Grāmata slīdēja. Meitene ieklikstēja ceļos*, cenzdamās saturēt viņas smagumu. Nezināja ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Bet Aldis jau cita negribēja kā to sabiedēt un paķircināt. Redzēdams, ka to panācis, viņš smējās:

—    Nu stiep, stiep vien to savu zosi! Lai tev labs cepetis!

Un tā nu Aldim bij laimīgi garām, bet kā ar māti, ja grāmatu gribēja līdzi ganos? Annele uzmauca smago apsegu galvā, tad kurvīti uz vienu roku un grāmatu pasita otrā padusē.

Māte to izvadīja ganos.

—    Ko tu šodien tik plata, — māte brīnījās, — un ar apsegu? Ko tu to smagumu vazā līdz?

—    Būs lietus, — Annele ieminējās nedroši un jau aizskrēja zem segas saglaustiem elkoņiem kā nolijušiem spārniem. Lai māte vairāk ne redz, ne dzird, kas tai tur glabājams.

Kas tā nu bij par savādu grāmatu! Tikko pašķira vaļā — «Latviešu Avīzes» tur stāvēja, un pa divām lapām atkal — «Latviešu Avīzes». Un tā bez gala, kā mieti starp sētas posmiem: «Latviešu Avīzes».

Tā nebij tāda īsta grāmata, ko varēja lasīt, elpu aizturējis, no viena gala līdz otram.

Tā bij drīzāk pelnu kaudze, kurā pamāte, Pelnrušķīti mocīdama, sabērusi zirņus. Maz bij to graudu, kas Annelei garšoja. Bet nepiekusuši viņa pārmeklēja to arvien no jauna, pārbaudīdama un par labu atrazdama vēlāk i tos graudus, kas tai pirmsākumā tārpaini un iegrauzti likās.

Dzērves vairs nebaidījās no Anneles, bet kaut kas tās tramdīja no otras puses. Vairāk reizes dienā sargs tām uzsauca: uzmaniet! Kā liels mākonis viņas tad sacēlās gaisā, lielā lokā aplidodamas krūmus, atkal nolaizdamās, lai drīz saceltos no jauna. Kas viņas biedēja?

Un kādu dienu parādījās tas biedētājs. Starp krūmiem, pa ciņiem lēkādams, nāca cilvēks. Pārlēcis grāvi, soļoja tieši pie Anneles.

Žigls un lokans tas nāca kā jauneklis, bet nebij vis tik jauns, kā varēja no soļiem domāt. Sīks, šmaugs vīriņš. Cepure ar spožu nagu zibēja saulē, balts krekls bez kaklauta, koši zilas zeķes, ap ceļgaliem ar prievītēm aptītas, iznesīgi kājas ceļot, tūlīt krita acīs.

Valoda bij skaļa kā taure:

—    Labdien, ganumeit! Kas tev tai padusē velk līkus sānus?

Annele pietvīka. Ja tik nu nesaka ko par zosi!

Bet vīrs jau pats sev atbildēja, tikko uz grāmatu pametis acis:

—    Vecas «Latviešu Avīzes». Redzu, redzu. Nu, ko tu ar šitādu varzu? Paliksi vēl greiza, to valčojot*. Ja tu esi grāmatniece, tu no manis vari dabūt grāmatu, cik ieiet. Katru nedēļu tev no mācītājmuižas varu atvest veselu kaudzi.

Likās, ka ganu meitenei nebij mutes, bet tikai acis. Tā svešais trieca tālāk:

—    Ko tu gan domā, kas es esmu? Tepat kaimiņš. Tur no tām mājām.

—    Kur? — Annele brīnījās, jo viņš rādīja tieši iekšā krūmos.

—    Nāc te pāri! Parādīšu. — Met nost to grāmatu! — tas sauca, redzēdams, ka meitene velk smagi.

Abi pārlēca grāvi.

Te ir robeža. To izrakām jau pirms Jurģiem. Puiši klāt — un viens divi bij darīts. Mēs tik ilgi neķēpojam*.

Annelei likās, ka pie pēdējā teikuma svešais vēl ko gribējis pielikt, bet nepielicis.

Vai tik viņš negribēja sacīt: «Mēs tik ilgi neķēpojam kā tavs tēvs un tavu māju ļaudis.» Nu, tad lai viņš sargās!

Vai tu redzi tur tās ēkas? Tās manas mājas, — svešais rādīja.

Viņi stāvēja uz pakalniņa. Jā, no šejienes, labu gabalu aiz krū

miem, varēja redzēt divas staltas, jaunas mūra ēkas sarkaniem jumtiem.

—    Ak tur tās? — meitene brīnījās. — Par tām es nekā nezināju.

—    Krūmi aizsedz, bet rudenī tos visus pievāksim — tad tu redzēsi skaidri.

—    Krūmus cirtīs nost?

—    Cirtīsim nost, ka skaidas lēks!

—    Bet kur tad paliks dzērves?

—    Dzērves aizies latatā!* — svešais smējās.

—    Dzērves aizies latatā! — Annele nobijusies iesaucās.

To vārdu viņa dzirdēja pirmo reizi, bet saprata, ka tas dzērvēm nenozīmē laba.

—    Vai, tie jaukie putni! — viņa žēloja.

—    Jaukie putni! — svešais nicinoši pārrāja. — Bērnam bērna valoda. Ko viņi tev dod? Ko viņi man dod? Tebe nu*! Meža putni, meža zvēri nekā laba nedara. Gotiņas, aitiņas — tās dara labu.

Sī svešā vīra valoda Annelei nepatika. Labi, ka viņa ieraudzīja Zīli, galvu pacēlušu, kas gāja uz nedarbiem — un viss lopu bars tai pakaļ. Tā viņa aizskrēja priekšā, neatbildējusi svešajam.

Tas nosauca tai pakaļ:

—   Tu taču esi Krišjāņa meita? Vai tēvs mājā?

Atbildes no Anneles nedabūjis, iznesīgi kājas cilādams, tas jau gāja tālāk un neapstājies vēl pār plecu pārsvieda vārdus:

—    Tās grāmatas tu dabūsi!

Annelei nāca smieklis.

Tāds šis jocīgs ieradies kaimiņš!

Bet labi gan, ka redz cilvēkus. Annelei arī pēc tiem ir arvien acis kāras, un, kad tās uz ceļu skatās, tad ko gan šās gaida? Cilvēkus! Atmatā viņus redz maz. Būtu atkūlies jel reiz tas pats krekšķētājs Simkus ar savu lakatu paunu vai Bungatiņš ar koka kāju! Meitene būtu pat bijusi ar mieru ieraudzīt garo mēmo nabagu, kuru Avotos arvien piesauca, ja gribēja iedzīt bijāšanu maziem bērniem. «Pagaid' tik, atnāks Mēmais, pasitīs padusē, aiznesīs mežā!» — tā tos biedēja. Un nebij bērna, kas nebūtu palicis tūlīt kā uz mutes sists, kad pieminēja Mēmo.

Mēmais bij spēka vīrs platu, sarkani zvērojošu seju. Viņa garo augumu pastiepa vēl garāku melna, kumpaina gardibene, ko tas nez kādā noslēpumainā ceļā bij mantojis. Viņa nūja arī bij daudz garāka un resnāka nekā citu nabagu nūjas, jo, tā kā tas nesadzirdēja suņu riešanu, tad, mājās ieejot, laida nūju lingot sev apkārt kā riteni, lai suņi neiekristu lielos. Kad Mēmais iestājās kaktā, tas sāka neganti bļaut un ar zīmēm izrādīt, lai dod maizi. Citas valodas tas neprata, cita darba nemācēja kā iet ubagos, lai gan bij tik stiprs, ka būtu varējis kalnus gāzt. Arvien viņš izlikās būt nikns, pat zvērīgs, bērniem draudēja ar nūju. Bet tomēr nekad nevienam pāri nedarīja. Kad gāja pa ceļu, viens pats ar sevi bļaustījās, rokas svaidīdams un žestikulēdams. Tad viņš, bez šaubām, sev kaut ko stāstīja.

Zēl Mēmā. Zēl visu, kam nav draugu. Arī Annele pieder pie tiem.

Cik labi būtu, ja atmatā būtu kāda meitene vai zēns viņas vecumā! Bet nav tāda.

Tik sutīga tveice šodien! Par to pašu varētu ar kādu parunāties.

Govis iet ganīdamās uz Dakšu pusi.

Gar kalniņa pamali katru dienu slīd Dakšu zēna linu galva. Kad Annele laiž tuvāk, viņš arī pakāpjas augstāk. Naģene pāri ausīm, pātaga pāri galvai. Tikko Anneles kāda aita pagrasās tam tuvāk, šmiuks! — noplīkšķ pātaga ar bargu: «Nūū! Acu nav pierē!»

Stāv viens, stāv otra.

Klik klak! Klik-klak! Akmentiņi lēkā pa diviem, pa trim. To viņš prot.

Tā kā mēms ir tas puika.

Klik-klak! Klik-klak!

Cik ilgi stāvēs!

«Vai tu pati nevari runāt?» Annelei saka kāds gudrs prāts.

Ko lai es ar viņu runāju?

Klik-klak! Klik-klak!

Piepeši puika saraujas. Akmentiņi izbirst. Izbailēs tas pasit rokas:

— Skaties, kas tev aiz muguras!

Tai pašā mirklī nošķīst zibens. Grāviens, it kā debesis būtu pušu.

Negaiss. Turpat jau virs galvas.

Dakšu zēns ar savām aitām pazūd aiz kalna.

«Skrej mājās, skrej mājās!» Anneli skubina baiļu balss.

Bet nē. Saule tak vēl deg kā ceplis. Vēl taču nekur neredz baltas lietus miglas. Paspēs! Un kad vēlāk to redzēs, ko redz tagad!

Ar vēja ātrumu nāk negaiss. Mākoņu kodeļas vērpjas, griežas. Sķautnaini iesmi, zibeņus mētādami, gāžas pret sauli. Aprok. Pērkoņi rībēdami nolec no vieniem mākoņkalniem, nokrīt bezdibeņos, uzskrej citos, sasaucas ar jaunām debesu balsīm, kas, dziļi dunēdamas, pa apakšu strādā. Viss vēl tik gatavojas. Ne lapiņa nekust. Pērkoņkalvji sprūdi vaļā debesu akas. Grūž un grauj. Slēdzenes krakšķ! Aizšaut- nes lūst! Nupat būs vaļā!

Annelei nav vairs prātā Avotos piedzīvotais negaiss. Tur nekad to neredzēja, ko redz te. Plašo debesu lauku tur aizklāja meži. Ai, brīnišķās debesu spēles, ko te spēlēja pērkoņi un zibeņi! Annelei likās, ka zeme un zāle savilktos sevī. Kā sitienu gaidot, lopi pasita galvas uz augšu, lēni ieīdējās kā jautādami, bet tad ēda atkal šņākdami tālāk, badīgi, it kā būtu jāsteidzas pildīt kuņģi, pirms uzbrūk posts.

Viegli kā jātnieks uz aulekšu zirga izšāvās pie apvārkšņa mākonis, skrēja pret debesu vidu. Skrēja un auga. Ierāva sevī citus mākoņus, pērkonus, zibeņus. Auga, auga, ierāva sevī mežu, laukus. Iekrācās gaiss kā no tūkstoš rīklēm. Likās, ka galotnes nolūst kā niedres, neceļas vairs.

Viss pazuda putojošā šļācē. Viesulis bij klāt.

—    Mājā, mājā!

Par vēlu bij kliegt. Šņācošām pātagām viesulis apvija lopus, satrieca gubā, pacēla kā uz spārniem, rāva tos sev līdz.

Viņa skrēja priekšā. Sauca, kliedza. Viesulis svieda to sānis, lietus šaltis kā no vaļā parautām slūžām trieca to gar zemi.

Lopi pazuda lietū kā pelēks, kustīgs mākonis. Nu jau viņi garām mājām. Skrēja, kur viesulis tos trenca.

—    Lopi būs pagalam, — meitene čukstēja tuvu raudām.

No mājām izskrēja jātnieks un pazuda šļācošajā negaisā. Tas bij tēvs. Kas cits?

Nu bij labi.

—    Ei, meitēn, kur tavi lopi? — kliedza no jauno laidaru paspārnes, zem kuras bija sabēguši darbinieki.

Viņa neklausījās. Kas šiem par daļu!

Istabā tā palika pie durvīm, kā kaunēdamās to strautu, kas tai tecēja no galvas, no rokām, no kājām.

—    Kur tava apsega? — stingri noprasīja māte.

—    Lai apsega kur — bet kur tava zoss? — sauca Aldis no kakta. Paša viņa nevarēja saredzēt, jo istaba bij tumša kā naktī, bet viņa balss bij gaiša un zobgalīga.

Annelei pārskrēja tirpas.

Grāmata, jā! Kur tagad bij grāmata? Tai vietā, kur tā runāja ar jauno kaimiņu. Tur viņa gulēja. Tur viņu kapāja lietus.

Meitene metās uz durvīm.

—    Glābšu, glābšu! — viņa iesaucās.

Alda rokas saturēja durvju kliņķi.

—    Nekā tu vairs neglābsi, muļķa meitene! No tavas zoss vairs nekāds cepetis neiznāks, tikai putra vien.

Tā Aldis smējās, lai gan pērkons grāva un zibens šaudījās. Būtu labi, ja arī viņš būtu rūcis un zibeņus metis. Bet nu viņš smējās. Izsmēja meiteni.

Un tāda viņa arī bij smejama. Lopi pa pasauli, apsega krūmos, grāmata lietū, un kā viņa še tecēja kā strauts no visām vīlēm — neviens jau viņu par visu to neies slavēt. Kā Avotos tēvs to no negaisa glābis, tā arī šoreiz. Lielai tai nu vajadzēja būt un gudrai, bet kas to deva! Kur tagad būtu lopi, ja nebūtu tēva? Rūgti bij domāt par visu tādu viņas neizdevību.

Tikko negaiss bij iztrakojies un tālumos nozudis, Annele skrēja pēc savas grāmatas. No tās atrada tikai nožēlojamas atliekas. Viesulis to bij izrāvis no vākiem, lapas saplosījis, izmētājis, bet lielais lietus tās izmērcējis un pārvērtis par lupatām. Līdz vēlam vakaram viņa nopūlējās no izsvaidītām driskām salikt kaut ko veselu kopā — nekas vairs neiznāca.

Gan jau sen viņai bij apnikušas vecās avīzes. Viņa tās bij izšķirstījusi nepacietīgi kā izkultu salmu kūli, meklēdama kādu baudāmu graudu, bet nekā lāga vairs nebij atradusi. Ko tas avīžu vīrs rakstīja par englenderiem, estreiķeriem un sprancūžiem, viņai izlikās velta laika tērēšana, bet stāstu par cilvēkiem vecajās lapās bij maz. Tomēr tagad, kad nu tās bij izirušas un līdz ar viesuli iznīkušas, viņai likās — tajās bijis gan vēl kaut kas labs un neatrasts, ko tās nu aiznesušas līdz kā kādu neizdibināmu noslēpumu, un tā viņai bij žēl.

Laukmalis ar Kristu atbrauca divos zirgos pārvest darbiniekus uz Laukmalēm, jo tur jau sākās siena pļauja un pēc tās nāca citi lielie vasaras darbi. Laidari bij zem jumta. Galīgi pabeigt tos varēja tik rudeni. Laukmalis apstaigāja jaunbūvi, apskatīja to pamatīgi no iekšas un no āras, kā vīri bij strādājuši, bet teikt neteica nekā. Krists staigāja tēvam pakaļ, rokas bikšu ķešās sabāzis un caur zobiem svilpodams. Aldis arī svilpoja, sita naglas dēļos un svilpoja. Tas Annelei patika, bet, kad Krists svilpoja, — nepatika. Nez kāpēc viņai likās, ka Krista svilpošana ir tāda, it kā viņš Aldim teiktu:

«Pagaid' vien, gan tu dabūsi — un tad tu vairs nesvilposi!» Vīri paēda pusdienu un aizgāja diendusā. Pa karsto laiku lielo ceļa gabalu braukt nevarēja. Meita Anlīze novāca traukus, salika lietas kurvjos, izpurināja Alda spilvenus un segas, sasēja nastā, sagatavoja visu, lai pēc varētu doties ceļā, jo pie vakara jau vīriem bij jāgriež pirmie vāli Laukmaļu pļavās. Tāpat art māte pārmeklēja tēva kreklus un bikses, kuras visbaltākas un veselākas, lai var godam rādīties pļavās balts kā gulbis, jo tēvs brauca līdz pie siena vākšanas.

Kur tāda liela sagatavošanās, arī Annele nevarēja vis iet diendusā. Bet, kā nu viņa savā nemierā šāvās no lauka istabā vērot, vai arī tur kas savādāks nenotiek, vaļējās durvīs viņai nostājās priekšā tēvs un norājoši teica: — Bērniem nav savs deguns visur jārāda, — apgrieza to apkārt un izstūma atkal turp, no kurienes tā nākusi.

Katrs tēva skarbāks vārds Annelei sāpēja. Viņa taču negribēja ļauna. Un viņa nekā nevarēja par to, ka tēva padusei cauri tā ieraudzīja istabā Aldi, Kristu un Laukmali. Laukmalis runāja ar Aldi. Bet tas stāvēja noliektu galvu. Vai viņa tēvs to bāra? Krists sēdēja uz sola — kājas izstiepis un rokas bikšu ķešās. Viņš vairs nesvilpoja, bet viņa izstieptais zods bij tāds, it kā tas zinātu ļoti daudz.

Aldis drīz iznāca laukā. Viņš bij ļoti darbīgs. Smērēja ratus, sanesa zirgu lietas. Cepure tam bij dziļi pāri acīm, un viņš ne ar vienu nerunāja.

Tēvs jūdza savu zirgu pie laidara. Annele sēdēja uz baļķiem un dzirdēja, ko māte runā ar tēvu. Citi vārdi tai izkrita no prāta, bet citi palika — un par viņiem bij daudz jādomā.

—    Nu ko tā Anlīze tā! Tāda krietna meita, tāda tikusi meita — ko viņa ar tādu zēnu! — teica māte.

—    Bet Aldis? — atvaicājās tēvs.

—    Ko nu Aldis! Tāds jauns gailēns! Viegls prāts, viegls padoms. Un visas durvis tam vaļā.

Tā runāja tēvs ar māti.

Annele jau bij ganos, kad vīri aizbrauca. Pirmajos ratos sēdēja Laukmalis ar abiem dēliem. Pats brauca zirgu, un Aldis būtu varējis paskatīties uz meitenes pusi, kā toreiz atbraucot, bet viņš to nedarīja. Anlīze ar kurvjiem un maisiem sēdēja pie Ģelžu Miķeļa, kas runāja vienā runāšanā un ar pātagas galu rādīja uz apkārtējām tālajām mājām. Bet viņš ar savām valodām palika viens. Anlīze, tāpat kā Aldis, skatījās sev priekšā un nepacēla acu. Abas rokas tai gulēja klēpī.

Anlīze!

Kas tā bij par meitu? Annele sāka domāt. Meitenei likās, ka līdz šim tā nemaz to labi nav pamanījusi, bet nu gan to redz. Anlīze darīja darbu ātri un veikli, bet runāja maz, smējās vēl mazāk. Māte teica, ka tā esot tikusi un krietna. Vai tad nu viņai ar Aldi būs kāzas tāpat kā toreiz Avotos Ingum ar Karlīni?

Nekā! Annele papurināja galvu. Viņai likās, ka te tā lieta nav tāda, kādai tai vajadzētu būt. Ingus bij tumšs, bet Karlīne gaiša — tādam vajadzēja būt pārim. Aldis turpretim un Anlīze! Vai tie saderēja? Pavisam nē. Aldim nebija ne tā resnuma, ne tā lieluma, kas Ingum. Bārdu viņš nemaz vēl nedzina, kā Ingus un arī citi vīri ik svētvakaru mēdza, un tādas īstas pīpes ar porcelāna galvu viņam arī nemaz vēl nebij. Ko tu, zēns, tēvs bij teicis kā norādams, kad tas vienvakar bij paņēmis viņa pīpi. Nē, Aldis vēl nebij nekāds vīrs.

Un Anlīze bij tumša. Reti smējās. Staigāja smagi un griezās gausi. Bet kādēļ tas tā bij? Annele padomāja labi atpakaļ. Anlīze laikam bij arvien bēdīga.

Bēdīga? Tā gan, Anlīze bij bēdīga. Tad viņai varbūt ari darīja kāds pāri tāpat kā Mēmajam.

Nu, lūk, tā tas bij! — Tur vajadzēja būt kam bēdīgam priekš An- līzes, ka viņa ar Aldi atbrauca vienos ratos, bet aizbrauca katrs savos, arī Krista svilpošana nevarēja nākt Anlizei par labu, tāpat arī tas, ka tēvs Anneli nelaida istabā, kur bij Laukmaļu papus, Aldis un Krists, un, ko viņi tur runāja, arī nebij par iepriecināšanu Anlīzei, tāpat — ko runāja tēvs ar māti. Jā, jā! Laukmaļu papus varbūt vēl meklēs izdevību Anlīzi izbārt tāpat kā Aldi. Un, ja viņš to nedarīs, tad varbūt to darīs Laukmaļu mamma. Un, ja arī tieši nebārs, bet runās strupu valodu un pa prātam tai nevarēs izdarīt, kas tad Anlīzei būs Laukmalēs par dzīvi! Par to viņa varbūt domāja, kad aizbrauca. Nemaz tā neklausījās uz Ģelžu Miķeli, un rokas tai gulēja tik smagas klēpī.

Bet ilgi kavēties pie bēdīgās Anlīzes meitenei nepatika, viņa labāk gribēja priecīgu Anlīzi. Un to viņa varēja dabūt.

Kas viņu kavēja sarīkot kāzas Anlīzei un Aldim? Laukmaļu papa un mamma lai tur nemaz nemaisās pa kājām! Viņa izpušķoja Laukmaļu lielo istabu ar ozoliem un meijām, ar krāšņākām puķēm, kādas patlaban auga Tērvetes līčos un lielajās Laukmaļu pļavās, viņa iejūdza brangākos Laukmaļu kumeļus brūnajos izbraucamos ratos, un tur iekšā tad sēdēja Aņlīze un Aldis. Tie bij pavisam citi nekā tie, kas patlaban bij aizbraukuši no atmatas. Aldis bij stalts spēka vīrs un Anlīze viegla kā bezdelīga. Tā saderēja kopā ar Aldi. Annele ļāva tiem braukt baznīcā, bet pati klāja priekš tiem mājās garus galdus ar baltiem linautiem* no savas mātes lādes, jo Laukmaļu mamma linautus dot negribēja.

Tā Annele nodzīvoja visu pēcpusdienu ar Anlīzi un Aldi, tos vadīdama un gaidīdama. Izstaigāja garus, jaukus domu ceļus arī ar citiem cilvēku bērniem, kurus tā bij iepazinusi Avotos un kuriem katram bij sava vieta viņas dvēseles kambaros. Izdzīvoties domās ar cilvēkiem — tā bij viņas jaukākā rotaļa šai kailajā atmatā, kurā tik reti atmaldī- jās kāds cilvēks.

ČETRKĀJAINIE DRAUGI

Krančelis auga. Trīsreiz dienā Annele to apgādāja ar pienu. Par to tas tai bij pateicīgs un īsts draugs. Gan viņš skrēja smilkstēdams pa pēdām arī citiem mājiniekiem, bet tikai tad, kad Anneles nebij mājās. Tikko tā parādījās, Krančelis to apsveica ar priecīgu riešanu. Viņa balss pieņēmās kuplumā līdz ar spalvu. Tad vairs no Anneles neatstājās, apstrādādams ar savas draudzības asajiem zobiem viņas pastalas, zeķes un svārku stērbeles, līdz tās izskatījās bārkstainas kā dvieļu gali. Aiz šā iemesla Annelei bij jābūt drusku atturīgai un daudzreiz skarbi jāpārtrauc Krančeļa prieka šaltis. Pakampa tad to aiz vaļējās skausta ādas un aizstiepa midzenī. Krančelis saprata, ka nu jokiem beigas, ieraudājās vēl pāra reizes un tad miga nost.

Miegs nāca tam neizgulams, bet nemiera gars to rāva augšā pie katra mazākā trokšņa un sauca: «Krančel, uzmani, kas notiek pasaulē!»

Kad Annele dzina laukā, Krančelis pacēla purnu no midzeņa un gaudodams lūdzās: līdz, līdz, līdz! Annelei tur nekas nebūtu bijis pretī, bet māte stingri teica: «Sunim jāsargā mājas. Nav nekāda skriešana ganos!» Tad abi gribētāji pratās, ka jāklausa, un, kad māte tik draudoši vien pagrasījās, Krančelis, pakaļčinkšļus* ievilcis, aizdiedza savā drošajā vietā.

Vēl Krančelim bij jāgaida, kamēr cinkšļi * paaugsies tik stipri, ka tam paklausība vairs nebūs vajadzīga.

Un viendien tas laiks bij pienācis. Krančelis nāca velšus no mājām ar vecu pastalu zobos. Annele paskrējās pretī, dzina to atpakaļ, bet viņš neklausīja. Rūca, rēja, ņurdēja, drīz atlekdams atpakaļ, drīz paskriedamies prom. Strupo asti priecīgi vicinādams, galvu pašķiebis, žēlīgi vēlēja, sak: ņem nu tu tagad pamēģini, vai vari, drīz atkal sakampdams pastalu cieši jo cieši zobos, arvien rūkdams un aicinādams: «Cērt nu, Annele, savus zobus otrā pusē, būs varena raušanās mums abiem!»

Annele mēģināja arī: kad ne ar zobiem, tad ar nadziņiem, erši- nāja un jokoja šuneli, drīz griezdama pastalu pa gaisu, drīz aizsviez- dama to prom, drīz vilkdama Šļūteniski veco ādas gabalu, kurā kucēna

baltie zobi turējās kā jaunkalta dzelzs. Krančelis neņēma ļaunā, bet pats nemitīgi aicināja meiteni palīgā klusināt savu nepiepildāmo jā- rēšanās kāri.

Krančelis nu katru dienu skrēja līdzi ganos. Un, tā kā māte vai nu to neievēroja, vai arī tīšām nekādas ierunas necēla, tad tas palika tagad nolikta lieta: Krančelis ir līdza gans.

Sākumā gan tas, arvien gatavs uz jārēšanos, bij labāks spēļu biedrs nekā ganītājs.

Anneles mīlule bij gada vecā tele Ziedaļa. Viņas āda bij brūna un spīdīga kā noviksēta. Viņa ļāvās, ka meitene apvija rokām viņas galvu un pieglauda savu vaigu pie siltā kakla. Krančelim tāda mīlināšanās nepatika. Nikni riedams, tas lēkāja ap Ziedaļu, bet vajadzēja tik tai pabolēt savas lielās samta acis un pagriezt pret to asos, plaukstošos radziņus, kad Krančelis aizdiedza, kājās iemiedzis asti. Tāpat viņu arī biedēja aitas, sevišķi ragainais Laukmaļu teķis*, kas skrēja tam virsū, bramanīgi kapādams zemi saviem kaltajiem nagu zābakiem.

Laukmaļu aitas Annelei likās būt visas vienādas. Vienādi kāras, vienādi neklausīgas, vienādi blējīgas un bailīgas. Pūlis bij arī par lielu, lai ar visām iepazītos. Viņas turējās par sevi un bieži nošķīrās, lai dotos uz nedarbiem. Atmata viņas nevarēja apmierināt, jo tās bij pieradušas pie labākām, kaut arī daudz šaurākām ganībām. Un tā tās klejoja, zagdamās visvairāk uz Dakšu pusi, lai tik varētu pa- tapt. ieraut kādu muti no Dakšu auzām vai āboliņa. Annelei bij bieži jāskrien priekšā un jāatgriež. Krančelis skrēja līdz un mācījās. Un tad pienāca tā lielā diena, kad aitas no viņa jaunās mākas — no viņa piepešā rējiena muka, tā muka, it kā tās pēkšņs viesulis atslaucītu no zemes un samestu gubā, tikai bij redzamas kā resnās pakaļpuses ar villainajām ļipiņām. Bramanīgais teķis izslēja savus ragus no paša vidus — tā viņš bij nobiedēts. Annele skaļi smējās, Krančelis luncinājās priecīgs un uzvarošs. Meitene viņu glaudīja.

Anneles piecas aitas ar jēriem tai, protams, bij tuvākas un mīļākas. Sevišķi viena baudīja viņas īpašu labvēlību. Vēlu, pēc Jurģiem, tā bij atnesusies ar jēru, kas negribēja pieņemties ne brangumā, ne spēkā. Kad bij auksts un lietains, tas stāvēja savilcies uz garām kājām kā uz stabiņiem un trīcēja. Nespēja tecēt baram līdzi. Lielā aita palika tad ar to atpakaļ un žēli blēja. Annelei nekas cits neatlika kā pacelt jēru uz rokām un nest līdz. Lielā aita sāka drīz iet barā un nelikās daudz zinot par savu bērnu. Annele plūca jēram labāko zāli, baroja ar savu rīta maizi un lietainās dienās ietina savā apsegā. Bet jēriņš bij un palika tāds bēdīgs. «Ja paliks priecīgāks, būs dzīvotājs, ja ne, tad nekā nevarēs darīt,» meitene prātoja un centās visiem spēkiem iepriecināt mazo gauduli. Krančelis tai bij pirmais palīgs. Neapnicis tas vilka šurp skaidas, vecus ādas gabalus, kaulus un visādu varzu, pūlēdamies jēru uzmundrināt uz tādu pašu spēli, kā tas stundām ņēmās ar Anneli. Lēkāja tam priekšā, riedams un plosīdamies vai atkal drīz vienos sānos, drīz otros sprogas plucinādams, īso ļipiņu ķerstīdams, tomēr visu tikai tā it kā pa jokam, ar truliem zobiem, lai vārgulī- tim nedarītu pāri.

Sīs neatlaidīgās pūles nepalika bez sekmēm. Jērs sāka piegriezt vērību Krančeļa lēkāšanai un riešanai, un, kad tas pirmo reiz, galvu pašķiebis un ausis saglaudis, skrēja virsū Krančelim, grasīdamies to nobadīt ar saviem smieklīgi niecīgajiem raģeļiem, Annelei bij liela prieka smiešana, bet Krančelim vēl jo skaļāka prieka riešana. No tās dienas jēriņš, kaut arī lēnām, brieda arvien stingrāks un apaļāks.

Pēcpusdienā māte vienreiz izdzina lopiem līdz lielo vaislas cūku, lai iztirpinātu kājas, kuras tai, arvien aizgaldā guļot, bij palikušas gandrīz trulas un nevarīgas. Smagā rukšķētā ja, lai gan uz savām īsajām, sprungulainām kājām tik tā turējās, bij ganāmpulkā īsts nemiera gars. Viņa grūda ar snuķi aitas augšā, kad tās bij nogulušās uz atdusu, gāja govīm virsū un mēģināja tām izraut zāli pat no mutes, bet, kad tās to biedēja ar ragiem, tā kvieca kā kaujama. To pašu viņa darīja, kad Annele tai skrēja priekšā atgriezt no neceļiem. Tad tā varēja tik neganti rūkt un galvu pretestībā svaidīt, ka bailes māca. Pastāvīgi staigāja urkšķēdama un ar resno snuķi uz visām pusēm urbdama. Pat tad, kad tā saulē nolaidās uz sāniem un izstiepa īsās kājeles, ur- dēja nemiera pilna: ruk, ruk, labi jau tā ir, bet es gribu vēl labāk. Es neesmu apmierināta, es nebūt neesmu apmierināta.

Reiz, kad Annele uz īsu brīdi bij nogrimusi grāmatā, pēkšņi to izbiedēja uztraukums lopos. Aitas, kā no kaut kā nejauša satrūkušās, sabruka gubā, žēli blēja, trīcēja, govis skaļi māva. Krančelis kā krišus iekrita ganāmpulkā, plēsdams rēja. Kas bij noticis? Annele uzlēca kājās un ieraudzīja kaut ko briesmīgu.

Lielā cūka bij sakampusi zobos viņas balto, smalko jēriņu. Asie ilkņi, asinīm pilēdami, bij iecirtušies dziļi sprogainajā muguriņā. Kājas un galva karājās gurdeni jau kā bez dzīvības. Neviena skaņa nenāca no pusatvērtās mutes, kurā sārtā mēlīte kā liesmiņa dzisa.

Meitene kliedza, vaimanāja, skrēja cūkai priekšā, sita to ar stibu. Krančelis rēja un kauca kā traks, bet cūka nāca tiem virsū kā briesmīgs nezvērs, ceļu negriezdama, nikni rūkdama, plosīdama un ilkņos kratīdama nedzīvo radībiņu. Krančelis, asti iemiedzis, kā šausmās bēgdams, laida uz māju pusi, un meitene devās tam pakaļ, kliegdama pēc mātes. Tādu troksni vajadzēja mājās sadzirdēt. Māte tad ar iznāca un devās skriešus uz ganībām. Jau no tālienes redzēja, kas notiek. Meitene bij nokritusi uz mutes, skaļi raudāja. Negribēja nekā vairs ne dzirdēt, ne redzēt. Māte aiznesa jēriņu, bet cūku uz ganībām vairs nelaida.

Visu pēcpusdienu Annele raudāja. Krančelis gulēja, ieglaudies tai azotē, drīz ieņurdējās, drīz smilkstēja, drīz iegrūda tai mīlinādamies sejā savu purnu vai laizīja rokas; nevarēdams savā ādā rimties, izrādīja visu savu nemieru ar to, ka nevarēja meiteni iepriecināt.

Meitene viņu pateicīga glaudīja:

—    Ko tas viss līdz, Krančeli, ko tas viss līdz! Jēriņa vairs nav un nekad vairs nebūs.

Ar skaudrām žēlām viņa arī pati sevi kā vainīgu rāja.

—    Kad tikai mazu, mazu brītiņu ātrāk es būtu paskatījusies, tad tas nebūtu noticis, — viņa nebeidza žēloties.

Bij vasaras vidus. Krak-krak! Krak-krak! — aiz meža sprakšķēja.

—    Kas tur sprakšķ?

—    Laikam šauj. Būs sākušās pīļu medības. Aiz meža ezerā esot daudz pīļu.

—    Ezerā? Kādā ezerā? Dieva laistā?

—    Nezinu. Tā jau stāsta.

—    Pīles šauj? Kā tad viņas šauj?

Māte smējās:

—    Kā lai tev to izstāstu! Neesmu bijusi pīļu medībās.

Krak-krak! Krak-krak!

Lieli bari putnu skrēja pāri atmatai. Lidu, lidu, ātri, ātri sita spārniem īsus gaisa viļņus.

Liels uztraukums bij aiz meža. Putni glābdamies bēdza.

Piepeši viens sāka griezties gaisā, krist. Lēnām, tad ātrāk un ātrāk kā vītusi lapa no koka ar slīpu spārnu nāca uz zemi. Netālu no Anneles nokrita. Kuldams gaisu spārniem, vēl cēlas — krita, cēlās — krita, tad palika izstieptu kaklu, piekļāvies pie zemes.

—    Putniņ, putniņ, k'as tev notika, putniņ?

Annele pieskrēja tam klāt, pacēla. Ļengana nokarājās galva, kā dārgākais zīds mirdzēja spārnu spalvas, siltas, siltas bij maigās dunu krūtis, kurās vēl drudžaini ātri sita kā pulkstenītis mazā sirds. Annele pieglauda to sev klāt: — Putniņ, manu putniņ! — Asinis pilēja tai uz pirkstiem.

—    Asinis!

Steigšus Annele devās uz māju. Varbūt māte ko zinās, varēs glābt.

—    Māt, māt!

—    Kas tev nu atkal?

—    Putns, asiņains putns.

—    Meža pīle. Tādi jau ir tie šāvēji. Sauj un nevar nošaut. Viens spārns pagalam.

—    Kādēļ viņiem jāšauj?

—    Ej prasi viņiem!

—    Vajag tam palīdzēt, māmiņ!

—    Ko tam vairs palīdzēs!

Putns noraustījās meitenes rokās. Izdzisa.

—    Atkal viena dzīvība pagalam, — viņa žēlabaini gaudās. Un tad nikna: — Ne acu galā es negribu redzēt tādu šāvēju!

DZIMŠANAS DIENA

Siltas, siltas bij septembra dienas. Atmata bij apvērpta baltiem tīmekļu pavedieniem. Pusdienās tie pacēlās no zemes un, viegli mirdzēdami, šūpojās gaisā kā vaļā palaistas zīda buras. Annele skraidīja un pūta viņus vējā: lai brauc uz siltam zemēm!

Dzērves palika ik ar dienu nemierīgākas. Dzērvju purvā klaudzēja cirvji. Krūmu plīvuris palika arvien caurumaināks, šķidrāks, un vienu rītu jau skaidri bij saredzamas kaimiņa divas staltās ēkas. Pats viņš lēkāja no ciņa uz cini un gāza alkšņus kā niedras. Dzērves izstiepa skaistos kaklus, saklaigājās, aizlaidās un atkal pārlaidās, it kā gaidīdamas, vai tad tas cilvēku biedēklis reiz nenozudīs. Bet velti! Likās, ka viņš gribēja izgāzt pēdējo krūmu un nolīdzināt pēdējo cini, aizdzīt dzērves: «Taisieties, taisieties! Te jums vairs nav vietas. Te jāstaigā arklam un ecēšai!»

«Kad nu viņš tām dzērvēm tak nekā nevarētu padarīt!» Annele domāja spītīgi, jo viņa ar visu savu labvēlību bij dzērvju pusē.

Kādā saulainā rītā dzērves pacēlās visas pāri purvam gaisā. Nemierīgi un juceklīgi lidoja, sasaucās. Sevišķi viena vairāk reizes aplidoja apkārt citām, arvien klaigādama, it kā bažīdamās, vai ir visas pacēlušās no purva. Tad tā aizlidoja priekšgalā. Citas sarindojās kāsī kā divos spārnos. Tās sāka slīdēt pret sauli.

Maigi, aizplīvuroti atskanēja saucieni priekšā, vidū, rindas galos. Kā rakstā. Ko viņas sauca? — Ardievu, ardievu!

Annele izstiepa rokas. Dzērves! Skaistās, gudrās dzērves! Ka tā prastu lidot! Nenolaida acu, kamēr aiz balta mākoņa aizgrima slaidās pasaules ceļinieces.

—    Labrīt, meitēn, — kā nu sviežas?

Tur bij tas kaimiņš ar stibiņu rokā un, tāpat kā pavasarī, zilās zeķēs, kas bij tik košas, kā nupat uzvilktas. Bet pats bij nodedzis brūns kā čigāns un daudz vājāks. Tā bij plēsies ar darbiem.

—    Meklēju darbiniekus. Vai tu arī negribi braukt līdz kartupeļu talkā? — viņš nu ievaicājās savā žirgtajā valodā.

Annele nezināja, ko atbildēt. Ar svešiem tai valodas nešķirās. Un to grāmatu jau ari kaimiņš nebij atnesis. Viņa bij par vārda turēšanu.

Likās, ka kaimiņš atmin viņas domas:

—    Tās grāmatas tu dabūsi. Pāries darba laiks, aizbraukšu uz mācītājmuižu, atvedīšu.

Tad no mācītājmuižas viņš gribēja vest tās grāmatas! Tad tur nekas liels neiznāks. Mācītājmuižas grāmatas Annelei atnesa Līziņa, un viņa jau visas bij lasījusi. Tomēr viņa nekā neteica, jo kaimiņš jau rādīja labu sirdi.

—    Nu, kā ir? Vai patīk braukt līdzi? — kaimiņš neatlaidās.

—    Uz kurieni?

—    Uz Upesmuižas laukiem. Tur man stādīti kartupeļi. Tur tu vari rauties pie lasīšanas.

Jā, tur viņa brauktu labprāt.

—    Māte jau nelaidīs.

—    Nu, gan jau laidīs, — kaimiņš pārliecināts pasvieda zodu uz augšu, pavicināja stibiņu un aizgāja uz Jaunajām mājām, viegli gūžās šūpodamies.

Atpakaļ nākdams, sauca jau pa gabalu:

—    Klau, meitēn, nāc tik šovakar laikus uz manām mājām! Māte tevi laiž.

—    Māte mani laiž? — meitene brīnījās.

Un tā tas bij. Pret vakaru māte atsūtīja Anneles vietā ganu, kādu vaļenieci* — vecenīti no kaimiņmājām. Tā bij darba nespējīga un pāra reizes vasarā bij aiznesusi arī no Anneles mātes pa maizes kuku- ļam. Šoreiz arī atnākusi laikam ar to pašu vajadzību un labprāt bij gatava palaist Anneli lielajā muižas braucienā.

Māte nu lika meitenei tūlīt posties: nomazgāties, sapit cieši bizes, jo rītu agri priekš visa tā vairs nebūs laika — ar mazu gaismiņu jāizbrauc. Atvēlēja vilkt svētdienas drēbes, siet jauno, rožaino lakatiņu, bet pastalas aut tās pašas vecās, jo tā kā tā pieies pilnas zemju, bradājot pa vagām. Kurvīti deva savu rokas kurvīti, lai nebūtu ar svešu par smagu vai arī daudz par vieglu un citi nesmietos par tādu lasītāju. Māte bij neparasti laipna un vēlīga. Kad bij pateikusi visas labās pamācības, kā uzvesties svešās mājās, kā pie darba turēties godam, viņa beidzot teica pašu mīlīgāko teikšanu:

—    Nu, ja jau nu rīt nebūtu tev tāda diena, tad jau nu gan es tevi nelaistu.

—    Kāda tad rīt man ir diena?

—    Rīt ir tava devītā dzimšanas diena, — māte teica, kā kad pasniegtu kukuli.

Dzimšanas diena? Annele nesaprata. Kas tā par dienu? Devītā dzimšanas diena! Vai tā tik svarīga, ka nu to vajadzēja zināt? Laikam gan! Jo rīt viņa taču izpildīja tik svarīgu uzdevumu: brauca līdzi kartupeļu talkā kā liels cilvēks. No tā vien jau varēja redzēt, ka devītā ir gan kāda lielišķa* diena, lai gan meitenei tā bija pati pirmā.

Apzinoties šo devīto dzimšanas dienu, ar pacilātu un drosmīgu garu meitene steidzās uz kaimiņiem. Saule norietēja pie robežgrāvja. Viņa sekoja kaimiņa iemītai līču loču taciņai caur krūmiem. Uznāca gan arī vecā nedrošība: kā nu tik ieies svešās mājās? Ko teiks? Ko darīs? Bet, atminēdamās, ka rīt tai deviņi gadi, Annele no tādas nedrošības sakaunējās un noņēmās tā turēties, kā tas šiem gadiem pienācās.

Arvien jau tā ir, ka lietas un vietas no tālienes izskatās citādi nekā tuvumā. Arī kaimiņu mājas tuvumā nemaz nesagājās ar tām, kādas tā bij iedomājusies, un nu viņai bij daudz kas jāpārkārto. Daudz kas viņai nebūt tā nepatika kā viņas iedomu attēlā, un viņa par to it kā ar kādu strīdējās: nē, tā tas nav. Tā nemaz nevarēja būt. Ēkas jau bij staltas. Aiz mājām uzkalniņš noslīdēja, un lejiņā parādījās vēl divas jaunsāktas ēkas. Sētsvidū logu priekšā bij arī puķu dobe ar jor- ģīnēm un asterēm, bet nātras un nezāles tās bij pa daļai nomāku- šas. Sētsvidus bij piemēslots, celiņi neslaucīti.

Annele bij tā aizņemta, visu apskatot un vērojot, ka pavisam aizmirsa iet istabā. Nu viņa nobijās no kādas balss, kas sauca:

—    Kas tad tā tāda par mergu! Bolās, ka nebūtu māju redzējusi! Vai izlūkos atnākusi, vai?

Aiz puķu dobes istabas vaļējās durvīs stāvēja sieviete. Jauna, padrukna. Melnraibs lakats galvā bij it kā pārtieši* uzmests — vienu ausi apslēpa, pār otru karājās matu šķipsnas, līda aiz jakas apkakles. Tā laikam bij kaimiņu saimniece.

—    Labvakar! Es atnācu. . . — Annele teica nedroši.

Sieviete bij pabāzusi roku zem lakata un kasīja pakausi.

—    Vai tu esi tā merga, kas grib līdz uz tiem muižu laukiem?

Grib līdz, grib līdz?! Kaimiņš tak pats nāca, pats aicināja. Annele brīnījās, bet pār lūpām viņai nekas nenāca.

Sieviete nekādas atbildes negaidīja. Apgriezās un iegāja iekšā. Annele tai sekoja. Saimniece izgāja atkal pa otrām durvīm, meitene palika viena.

Istaba bij liela, gaišiem logiem, izvitētām* sienām, bet rūtis bie- zin biezas — mušu nomētātas. Uz galda palags, it kā pērn mazgāts, virsū daždažādi trauki, gan tīri, gan nemazgāti, gan ar ēdienu paliekām, vēl dažādi drēbju gabali, saburzīts lakats, bērnu zeķītes, autiņi. Gulta kā no pagājušās nakts — saveltu palagu stūrī, no maisa izmestiem salmu kumšķiem uz grīdas. Galds liels, spožām kājām, gulta augstiem galvgaļiem, pie vienas sienas pulēta kumode, gar sienām krēsli.

Bet uz visiem bij kaut kas: vai nu sietiņš, vai miltu grozs, vai liek- šķere, vai bērnu auti, kuru bij pilni visi kakti. Tik bij istabā brīvas vietas apstāties kā pašā vidū. Annele brīnījās. Viņas istabiņa mājās bij divtik maza, bet likās būt daudz lielāka, tīrāka un bagātāka.

Aiz durvīm, aiz kurām bij izgājusi saimniece, dzirdēja divas sievietes balsis.

—    Tādam vīrietim tak ir bērna prāts. Iet pa mājām meklēt mer- gas pie kartupeļu lasīšanas! Ko tāds knauķis var padarīt! — tā teica viena. Annele pazina saimnieci.

—    Divas rokas tomēr ir. Un to nekad nav par daudz. Bērns un vecs dažreiz vairāk padara nekā tādi slamsti, kā tev pagadījušies tas puisis ar meitu.

—    Kas tos slamstus līga? Es nē. To jau darīja viņš, jūsu gudrais dēls.

—    Ko mans dēls dara, tas ir darīts, bet, ko tu dari, tur vēl piektajam pakaļ jāstaigā.

—    Bet man par visiem jādomā. Man visiem jāgādā un jābāž tās lielās maizes kules. Ko rīt vien spēs pieēdināt gan ar pavalgu, gan maizi!

Pie šiem vārdiem kaut kas smags nokrita zemē. Annele apsviedās uz papēža tik ar vienu domu: uz durvīm! Mājā!

Vai viņai vajadzēja kaimiņu maizes vai pavalga vai viņu kartupeļu?

Bet durvīm priekšā stāvēja ienākušais kaimiņš.

—    A, nu tas ir labi, ka atnāci! Dzersim tēju, dzersim tēju! Pamielošu tevi ar zapti, a? Viņa būs izvārījusi. Es pārvedu cukuru. — Viņš sāka atbrīvot galdu, likdams tur samestās lietas gan gultā, gan uz logiem vai krēsliem.

Annele nevarēja vairs skriet prom. Ko teiktu kaimiņš, ko teiktu mājās tēvs un māte? Un ko viņa tiem teiktu? Palaista pirmoreiz svešās mājās — un nezin citu kā diegt atpakaļ.

Saimnieks izgāja pa durvīm, aiz kurām grāvējās* saimniece. Viņš runāja strupi:

—    Kas ar tēju? Vēl nav? Dod galdā, dod galdā! Kur tā zapte, kuru ievārīji? Dod šurp! Maizi dod! Sviestu dod!

—    Ūja, ūja! Nedeg jau! Desmit roku man nav. Saime, lopi, bērni, ceļa kules jābāž.

—    Lopus apkopj meita, bērnus apkopj māte, tik tev ir kā tas ēdiens, kaunies ar!

—    No kā lai es kaunos? No tās vīzdegunes mergas?

Annele aizbāza ausis. Viņa negribēja dzirdēt. Aiz tām durvīm visi bārās.

Saimnieks ienāca, vienā rokā nesdams brūnu krūzīti un glāzi, otrā melnu trumuli, ielēja tumšu virumu papriekš Annelei krūzītē, tad

glāzē pats sev. Aiz viņa vecāka sieviete ienesa maizi un palielu podu notraipītām malām:

—    Te būs tā zapte. — Kuļas kā sikspārnis pa pakulām!

Vairāk viņa nekā neteica, bet gāja laukā.

—    Ienesiet vēl sviestu, māt! — saimnieks sauca pakaļ.

—    Pēc sviesta jau nu viņa neies. Tur tu liec prātu ar mieru, — atteica māte.

—     Nu, iztiksim ar zapti vien — vai ne tā, meitēn? — saimnieks jautri uzaicināja Anneli izteikt savu piekrišanu.

Annele no jauda, ka saimniece nekā nedeva labprāt, un viņa nekā negribēja ēst, bet neēst arī nevarēja, lai neapvainotu saimnieku, kas bij sameklējis un aizdedzinājis sveces galu, jo istabā jau metās tumšs, pēc tam nogriezis lielu gabalu maizes un uztriepis tam biezu kārtu ievārījuma. Maize bij skāba, galodā sakritusi, bet ievārījums zili melns un rūgts. Bet saimnieks ēda garšīgi un ātri un tūlīt izsteidzās atkal laukā.

Ienāca saimniece, pacilāja gultā un pa krēsliem izsvaidītās lietas, atkal atlika turpat atpakaļ, pagrābstījās pa kumodi, laikam nekā neatrada, pienāca pie galda.

Annelei likās, ka tā tikai uz viņu vien skatās, koda nelabprāt savā maizē, vēla pa muti, nevarēja norīt, asa dzelzsgarša katram kumosam bij klāt, beidzot viņa nolika maizi uz galda un vairs neaizskāra. Saimniece to pacilāja: — Redzu jau, redzu, kāda tu izlepusi merga esi. — Annele domāja: nu viņa nokops traukus, bet turpat viss palika. Izgāja, kā nākusi.

Saimnieka māte ienesa salmu maisu, sabīdīja pāra krēslus gar sienu, pārsvieda pār tiem maišeli: — Te tu vari pakrist. Kur tevi nu citur sūtīs! — Nopūta sveces galu pudeles kaklā un izgāja.

Annele padomāja brītiņu, gaidīja vēl, nezinādama, ko iesākt. Bet neviens nenāca, nekāda cita padoma nebij kā likties uz ausi. Tāpat neizģērbusies viņa izstiepās uz maisiņa. Apsegas nebij, pagalvja nebij; nedrīkstēja arī kustēties, lai krēsli neaizbrauktu katrs uz savu pusi. Logā stāvēja tuvā ēka, salta un atraidoša, — skumjas spieda plakstienus šais svešās mājās, kurās Annele jutās tik viena, viena — kā izdzīta tuksnesī. Tomēr beidzot tumsa aizspieda acis — un viņa gulēja kādu laiku.

Piepeši tā atmodās. Durvis uz virtuvi atdarījās, un sveces gaisma asi iedūrās istabas tumsā. Gaismai sekoja saimniece, nesdama lielu, piebāztu kuli. Nolika uz galda kuli, sveces galu, apsēdās līdzās uz krēsla, uzcēla uz galda arī vēl kāju un sāka no tās atritināt nebeidzami garu strēmeli netīras lupatas, no kuras izplūda nelaba smaka. Kājā bij dziļš strutojums uztūkušām malām.

Saimniece paņēma sveces galu vienā rokā un ar otru sāka spaidīt vainu, pie tam lūpas savilkusi sukstidamas un bezpalīdzīgi apkart skatīdamās. Ieraudzīja Anneles acis.

Sāp. Neganti sāp. Uzsēju gan govju mēslus, bet sāp, kas ir sāpējis.

—    Mana māte tādai vainai liek virsū speķi vai arī biezpienu, vai sīpolus. Vēl ir dažādas zāles, bet es visas nezinu.

Ej nu, — saimniece teica neticīgi, — speķi, biezpienu, sīpolus! Vai tad tadai vainai ēst jādod?

«Kā viņa it nekā nezina, ko visi zina?» meitene pie sevis brīnījās. Un pamācīja tālāk:

—    Un vainu vajag tīrīt. Krietni nomazgāt ar siltu ūdeni un zie- pem. Vainu pašu un visu kāju.

—    Ej nu! Ko nu ūdens daudz var līdzēt!

—    Ūdens, jā! Un, kad pavisam nekā vairs nevar izdarīt ar zālēm, tad vajaga liet to vainu, — Annele dedzīgi stāstīja, jo viņa bij redzējusi, kā pušumus dziedē.

Liet? Kā tad to dara? — saimniece ziņkārīgi jautāja.

Manam tēvam bij tāds pušums kājā, ka gāja līdz kaulam. Ne- dzija un nedzija. Pušumā bij iegājusi vilna no zeķes. Tad nedzīst. Nu sāka liet, un pēc nedēļas bij vesela. Un tas, zināt, ir tā: novāra spaini ūdens un ļauj atdzist, kamēr ciešams, tad paņem divas rudzu rogas, tās arī izvārītas ūdenī labas tīras, tad uzliek uz vainas un sāk ar kausiņu tām pāri liet karsto ūdeni. Un tik lej un tik lej stundām, kamēr rogas izvelk vilnas plūksnas no pušuma — un tas sadzīst!

—    Ej nu, to nu tu man gan neiestāstīsi, — saimniece neticīgi purināja galvu, — tā būs tāda māņticība, kā jau kalendāros raksta. — Ai, tu maita, kā sāp! — viņa piepeši ievilka atkal sūkstīdamās lūpas, pie kam viņas mute, tuvās sveces apgaismota, izpletās tik liela un jocīga viena pati pāri citiem — ēnās nozudušiem sejas pantiem, ka Annele nepaguva ātri vien pagriezt galvu uz otru pusi un iekost maisiņā zobus, lai nepaspruktu tai smiekli. Bet, kad nu viņa atkal paskatījās uz saimnieci, tā sēdēja kā aizmirsusies, šūpodama kāju abās rokās, un skatījās domīga svecē. Annelei palika kauns, ka tā smējusies.

Vēl ir labi, kad sadauza ar cirvja pieti celmeņu lapas un liek virsū. Tās arī noņem karstumu un dziedē, — viņa pasteidzās izlabot savu nerātnību.

—    Jā, man gan ir laikam vaļas ķēmoties ar visām tādām blēņu būšanām! — saimniece īgni noteica un sāka atkal tīņāt kāju tais pašās netīrajās lupatās. Tad pacēlās smagi un gāja laukā. Pie durvīm aizlika roku svecei priekšā un to nopūta. Melna tumsa bij laukā; Annelei likās, ka saimniece pati ir tumša un ieiet tumsā, un viņai par kaut ko žēli iesāpējās sirds.

Pelēka, neliela gaisma bij laukā, kad Anneli modināja. Viņa bij galīgi nosalusi. Un nesasila ari braucot, jo bieza migla gaisu padarīja mitru un vēsu.

Muižas lauks bij liels, ar bezgala garām vagām. Cik tālu miglā varēja redzēt, visur kustējās cilvēki kā skudras. Kartupeļi še bij dēstīti muižas kalpiem un ierēdņiem, un šodien bij novākšanas diena, tādēļ arī katrs steidzās novākt savu tiesu. Kaimiņš vēl pērn bij izpildījis muižā vagara vietu; aiz tā iemesla viņš tik viegli cēla savas mājas, aiz tā iemesla viņš arī vēl bij dabūjis savas kartupeļu pūrvietas muižas laukos.

Annele tecēja kā irbīte: ar diviem kurvjiem uz kaudzi, ar diviem atpakaļ. Otru kurvi tā bij dabūjusi no kaimiņienes. Viņa bij ar savu vagu citiem priekšā: viņa negribēja, lai domātu, ka tā nevar tikt citiem līdzi, ka kaimiņienei tai par velti būtu jādod no savas maizes kules.

Piepeši pašķīrās biezā migla un izpeldēja saule, balta un kvēloša. Valdonīga kā karaliene tā iestājās lielajā debesu laukā.

Nu gan bij skaisti! Viss atmirdzēja. Lielā muiža ar baltajām, brangajām ēkām, sarkanu kļavu rindu gar balto lielceļu, dzelteno bērzu puduri meža ielokos un pats varenais, arvien zaļais mežs, kas visu likās ieskaujam platajās, tumšajās rokās. Vīri izmetās kreklos, jo sau-

līte kā pa zemes virsu lidinājās, tik mīļi glāstīdama un sildīdama. Divtik ātri strādāja rokas, divtik ātri tecēja kājas, kad varēja uz mirkli acis iemest šai tik ilgi neredzētā sirdij gardā zemes jaukumā.

Muižā zvanīja launagā, un kā uz mājienu visi meta darbu un steidzās pie maizes kulēm. Kaimiņš, ātrs pie ēšanas un ātrs pie darba, jau bij pie ratiem, zirgus izjūdza no arkla, pabaroja. Puisis un meita piesēdās pie kartupeļu kaudzes, gaidīja launagu, bet saimniece vēl tūļojās tālu savā vagā, laikam gribēdama to pabeigt. — Nu, ko viņa nenāk! — meita nepacietīgi sauca, sita plaukstās, ari saimnieks pagājās pa vagu pretī, lai gan ne tālu, apstājās, gaidīja. Tad nu viņa ari nāca, kā sapinusies smagos, garos vai simtkroku brunčos. Saimnieks, rokas bikšu ķešās, it kā citādi tam tās nekur nebūtu valdāmas no darba, gan nekā neteica, bet acis viņam nemierīgi skraidīja.

Nu atsēja kuli un izņēma lēnām no tās maizi, sviestu, gaļu, bet visu acis kāri skatījās uz ratiem, kuros bij vēl liels skārda trauks un bļoda. Trauks pats par sevi jau bij redzama lieta; tas nāca no muižas, māju saimniecībās tāda nebij. Gudri un gādīgi tas bij no saimnieces, ka bij domājusi par putru. To tagad varēja baudīt ar ne mazāku kārumu kā vasarā.

Kad putra bij bļodā, saimniece sāka čamdīties pa kuli, pa ratiem, pa savu plato brunču krokām — arvien ātrāk, arvien uztrauktāk, sakratīja kuli pa krietnam, apgrieza to apkārt, izpurināja. Nolaida rokas. — Nu, tās, maitas, ir palikušas mājā uz galda, — viņa teica kā vīlusies. Tās bij karotes, kuras tā meklēja un neatrada.

Atkal Annelei izspruka smiekli. Atri tos noslēpa lakatiņā. Bet jocīga kaimiņiene izskatījās, platu muti brīnīdamās, ka karotēm vajadzēja būt maizes kulē, bet viņas, maitas, bij palikušas mājā uz galda. Un «maitas» tā teica par karotēm. Tik jocīga sieva!

— Karošu nav, bet putra ir, — puisis noteica īsi, pacilāja bļodu un lika pie mutes; divas mazas upītes iztecēja tam gar ūsām no lūpu kaktiņiem, meita smējās, pagrūda to, lai neizsūc visu, liela daļa bļodas satura izlija zemē, meita atņēma palikušo un izdzēra, bļodā palika biezumi, kuriem klāt tikt nekā nevarēja.

Saimniece iepildīja pa otru lāgu. — Dzer nu tu ar, — piedāvāja vīram.

Tas piecēlās, noslaucīja nazi gar biksēm, ielieca to spalā, iebāza un klusēdams aizgāja.

Tai brīdī visos pulciņos, kas no vienas vietas visapkārt pusdienoja, iekrita kā raķete trauksme un smiekli. Visi salēcās kājās. No vienas kartupeļu grēdas, kur gadījies, kur ne, bij izlēcis zaķītis un laida kājām vaļu. Un viņam pakaļ visas tās jaunās kājas, kas bij notirpušas, pa vagām tupēdamas, un tagad nu salēcās kā uz saucienu: izskrieties! Kuram pulciņam zaķītis lika garām, tas bij tūlīt kājās un laida pakaļ. It kā mazais, knašais garausītis visus jauniešus: puišus, meitas, zēnus, meitenes vilktu aiz sevis kā diedziņā piesietus. Kamēr tie apsīka viens aiz otra un smiedamies atmeta ar roku. Bet, kad zaķītis bij ārpus briesmām, tas apgriezās pret saviem vajātājiem, notupās, ausis saslējis, un izaicinoši gaidīja: nāciet nu šurp! Jā, kas nu viņam varēja ko darīt! Tur viņš sēdēja uz pakalniņa kā pats meža ķēniņš. Saule spīdināja balto krūti, un mežs, plašu vaiņagu vīdams, stāvēja tur, it kā to sargādams un uzbrucējiem draudēdams.

—    Nenoķēra vis, nenoķēra vis! — priecājās Annele, acīm, ausīm un visu būtni dzīvodama līdz šai pusdienas jandāliņā.

Aiz muguras kāds runāja. Tā bij saimniece.

—    Te tev nu bij! Aizskrēja atkal kā aizsalušu muti, ne lāgā paēdis, ne padzēris. Un vai nevarēja tāpat padzerties kā tas puisis? Bet nē! Kas tad nu bij, ja to karošu nebij? Bet nē! Un tā arvien un it arvien. Kad tu ko varētu pa prātam! Uzģērb garus brunčus: ko tu valsties kā pīļu māte! Uzģērb īsus: vai tev stērbeles suņi apgrauzuši? Un tā arvien. Vai nevarētu viss būt labi? Bet nē! Ko lai ar tādu vīru? Bēdu dienas!

Annele atskatījās. Ar ko runāja saimniece? Neviena. Tur nebij neviena. Puisis ar meitu bij prom ar zaķa ķērājiem. Bet saimniece skatījās taisni acīs meitenei.

Vai man? Vai man viņa to saka? Meitene nobijās. Pietvīka. Vai tad viņa bij kāds liels cilvēks, ka ar šo tā runā? Viņa nezināja, kur likt saimnieces vārdus. Vai tās bij bēdas, kas saimnieci spieda un ko tā sūdzēja Annelei? Aukstas un smagas tās uzgulās, žēlums saskrēja sirdī. Kauns, ka pirmīt bij par saimnieci smējusies. Jā, citādi bij šie kaimiņu ļaudis un citādas viņu mājas.

Labi, ka pienāca saimnieks ar savu ātro soli:

—    Pie darba, pie darba! Sarausim vēl labi šerpti*, lai laikus var tikt zirgos! Nav jau vairs nekas liels atlicies.

Bet tas «nelielais» nemaz vairs negribēja iet no rokas. Vismaz Annelei tā šķita. Kad viņa nesa izbērt savus kurvīšus, viņas kājas tā dīvaini ļodzījās, ceļgalos berzēdamās. Un vagas likās būt divtik, trīs- tik garas. Nemaz gala saiet. Un pēcpusdiena šķitās tik gara kā garākā vasaras diena. Pamet, cikreiz gribi, acis uz sauli, liekas — viņa stāv vēl arvien turpat uz vietas.

Un tad piepeši, lūk, viņa jau pie mežgaliem. Sarkanas atsit kļavas, sarkanas mežu kores. Pēdējā vaga nolasīta, ecēša jau tai pārskrēja pāri. Mājās! Mājās!

Priecīgas ir atkal kājas, priecīga sirds. Mājās! Annelei liekas, ka vesela mūžība pagājusi, kamēr tā nav bijusi mājās. Mīļais tēvs! Mīļā māte! Krančelis! Kā tie nu viņu gaidīs! Kā no tālām zemēm. No liela, paveikta darba. Cik mīļi, mīļi viņi!

Atri tumst rudens vakars. Kamēr sakrauj maisus, sajūdz zirgus, jau nakts. Annele brauc pirmajos ratos ar kaimiņu pāri. Iedobumā starp diviem maisiem saimniece paklāj pāri tukšos un aicina meiteni izstiepties garumā, jo tālo ceļu tik un tā tā nevarēšot noturēt acis vaļā. Neesot jau arī šī diena bijusi viegla tādam mazam seskam.

Annele brīnās, ka saimniece tagad var tik mīļi runāt. Saimnieks nu arī cildina kā čakla darba darītāju, kas lielajiem nemaz daudz nepalikusi pakaļ. Abi viņi runā saticīgi un laipni.

Anneles prāts gan pretojas, viņš grib izturēt ar lielajiem visas likstas, arī negulētu nakti, bet kājas pašas laižas guļus. Saimniece pasviež tai savu lakatu, un ripojošu ratu ritums sāk to aijāt. Kā vatē iegrimst pakavu takts, braucēju dudinājošās balsis. Kalnā — lejā, kalnā — lejā šūpojas vezums.

Bet piepeši kaut kas aizmirsts kā ar varu atrauj acis vaļā. Bij tak kaut kas . . . sevišķi ievērojams šodien . . . kas tas bij?

Acīs skatās zvaigznes. Brīnišķas, mirdzošas zvaigznes pāri melnām priežu galotnēm. Galotnes ceļas un grimst, nāk pretī, paliek aiz muguras, bet zvaigznes iet līdz nenovērsdamās, acīs skatīdamās. Un viņas ir tās, kas atmin, kas šodien par dienu.

«Nu, vai tu to aizmirsi? Šodien taču tava dzimšanas diena!» saka zvaigznes.

«Dzimšanas diena!» Annele tikko skaļi neiesaucas. Viņas pirmā dzimšanas diena.

Un tik jauka, jauka! Tik silta saule bij. Un tāds liels, padarīts darbs. Un nu zvaigznes! Mīļās zvaigznes! Miljonu miljoniem!

KAZU KURPES

Kas tas tur par jātnieku ieskrēja sētsvidū? — Annele skatās. Ieskrēja un, staltu zirgu dancinādams, pamīņājās sētsvidū. Nu atsveicinās, garu roku cepuri griezdams, apsviež kumeļu un aizaulekšo uz Dakšu pusi. Cepure tam uz vienas auss, un cepurei pie paša naga liela, sarkana papīra roze. Nags spīd gluži melns un jauns. Tā viņš paskrien meitenei garām, un viņa pavada to acīm, cik tālu vien var saredzēt.

Māte iznes launagu.

—    Māt, māt, kas tas bij par jātnieku?

—    Kāzās lūdzējs.

—    Kā tad viņš lūdza?

—    Daudz labu dienu no brūtgāna, no brūtes — un svētdienas rītu uz kāzām!

—    Uz kādām kāzām?

—    Uz Avotiem. Vai tu nezini, ka Avotu tēvocim svētdien kāzas?

—    Avotu tēvocim? Tēvocim Ansim? — meitene sasit rokas, tad viņa ieklikst viducī un smejas, smejas.

—    Nu, ko tu tā smejies? Vai tas tik jocīgi, ka tēvocis precas? Laiks jau bij sen.

—    Es nezinu. Es nezinu. Bet kā viņš sūta apkārt puisi un liek mūsu tēvu lūgt! Viņi tak ar tēvu ir brāļi.

—    Lai arī brāļi, bet nelūgts kāzās nevar iet. Tas puisis jau skrej otru nedēļu. Pagastu pagasti aplūgti. Radu radi, draugu draugi. No vienas vietas.

—    Vai, to lēviņu! Bet bērnus? Vai bērnus arī lūdz? Mani ar?

—    Bērnus paņem tāpat līdz. Klēpī kā osainus podiņus, — māte smejas.

Annele arī smejas. Tas nu gan reiz ir atkal prieks!

—    Bet kā tur ir — tādās kāzās?

—    Būs jau tad jābrauc skatīties.

Tas viss Annelei patīk. Ja jau māte tā smejas un tā priecājas uz kāzām, tad jau varbūt ņems arī līdz Anneli.

Kad laime nāk, tad viņa nāk, lēkdama uz abām kājām. Uz nedēļas beigām atbrauca Ģelžu Miķelis ar abām Laukmaļu meitām. Miķelis tēvam par palīgu un ari lai svētdien, mājiniekiem aizbraucot kāzās, būtu kāds māju apsargātājs un lopu kopējs; bet abas meitas bij atbraukušas līdz, lai pārdzītu Laukmaļu aitu baru no vasaras ganībām. Laukmalēs bij visi lauki novākti un ar to nu radušās ganības, daudz zāļainākas un treknākas nekā atmatā; steigšus tās bij jānogana, iekam neuznāk sals.

Ar prieka šalti krūtīs Annele redzēja nākam meitas.

Nokalpots, nokalpots! Tas darbs nu veikts. Aitas veselas, nevienai ne mazākā slimumiņa; ar mierīgu sirdi Annele tās varēja atdot. Un tad būs brīva no tām.

Abas meitas bij svešas. Jaunākā no tām, sprigani melnām acīm, nesa ko padusē.

—    Ganam gana alga. Te būs nopelnītais. Saimniekmamma iedeva, lai atnesot.

Annele pačamdīja aizsainīti, papīrā ar aukliņu pārsietu.

Kurpes! Un taisni kurpju viņai vajadzēja, kur tēvoča kāzas pie durvīm. Bez kurpēm jau nemaz nevarēja iet kāzās! Tad nu gan dievs gādāja!

Ai, tu vasara, vasara! Kā lokana kārklu klūga tā bij saliekusies gredzenā ar diviem galiem: viens bij tā diena, kad atdzina Lauk maļu aitas, un otrs nu ir, kur viņas aizdzen. Šepat, uz ganībām, Anlīze bij viņai iedevusi Laukmaļu mammas kukuli un apsolījusi gana algai kurpes.

—    Bet kur ir Anlīze? — viņa jautāja meitām.

—    Anlīze! Kas šai daļas gar Anlīzi! — smējās svešā meita. — Sķi- rini* labāk savas aitas!

—    Šķiru, šķiru, aitiņas, šķiru! — Annele šķirināja, bet aitas, visu vasaru saradušas vienā ganībā, vienā kūtī, neparko negribēja šķirties un bij jādzen kūtīs, lai tās izdalītu.

Tas notika ar lielu aitu brēkšanu, meitu smiešanos un visu kopēju skraidelēšanu un dzenāšanos.

Nedabūja ātrāk apskatīt tuvāk jauno mantu kā tikai vēlu vakarā, kad dienas gaitas bij galā. Bet tad lai arī neviens vairs nestājas ceļā Anneles prieka skrējienam pie pelēkā papīrā ievīstītā aizsainīša!

Bet prieks pārskrēja kā salmu uguns; Annele pacēla vienu kurpi, pacēla otru. Viņas deguns likās stiepjamies arvien garāks. Melnas, cietas un smagas kā kluči bij kurpes.

—    Ko tad nu tā stāvi? — jautāja māte.

—    Tās tak nemaz nav kurpes, — Annele teica nolaidusies.

—    Kas tad tās ir?

—    Koka gabali, — meitene izgrūda īgni.

—    Kādas tad tu iedomājies kurpes?

—    Tādas kā Līziņai, mīkstas un glaudīgas kā zeķes.

—    Līziņai ir pilsētas kurpes. Ar tādām uz laukiem nekur netiksi. Te vajaga brist pa dubļiem un arumiem. Te vajaga stipru apavu. Tās tev vēl būs skolas kurpes.

—    Nevilkšu tādas kājās, — meitene atteica spītīgi un atgrūda kurpes.

Māti tas sakaitināja:

Nu, kā tu gribi! Bet, ja tās kājās nevilksi, kāzās arī netiksi. Jaunu kurpju jau tev nepirkšu.

Jā! Kāzas! Te tev nu bij! Kāzas! Rādies nu kāzās ar tādām kurpēm! Bet kur ņems citas? Ai, bēda, bēda!

Māte ienāca pa otru lāgu no savām gaitām un redzēja vēl arvien meiteni turpat stāvam un par šīs vasaras izpelnīto algu asaras lejam. Viņa nožēloja savu skarbumu.

—    Nu, ko tu stāvi? Uzmēri tak papriekš tās kurpes. Varbūt vēl ir labu labās.

Meitenei vajadzēja nosēsties un uzlaikot kurpes. Maz tas ko līdzēja. Lai nu kam kurpes bij laikā, bet tik ne Annelei. Kad kāja cēlās, viņas necēlās līdz, kad kāja locījās, viņas nelocījās līdz. Kad soli spēra, kurpe — klauks, klauks, klauks! — atlēca no papēža, bet pirkstgalos kaut kas nejēdzīgi spieda un knieba.

Bet māte gribēja, lai kurpes būtu laikā.

—   Nekas, nekas! Gan jau vēl ievalkāsies, — viņa mierināja. —Ja ņem vērā, ka kurpes bez mēra pirktas, tad viņas vēl labu labās. Papēdī drusku par platu — tas nekas, uzausim divi pāri zeķu un starp abām zeķēm iebāzīsim vates kumšķīti, tad būs pilns.

—  Pirkstos grauž!

—  Tādēļ ka kāja slīd uz priekšu. Kad papēdis būs nostiprināts, viņa nekur neslīdēs. Un vispār nedomā, ka ar kurpēm tu tā lidināsies kā ar pastalām, — viņa piebilda nepacietīgi. — Nedomā, ka jau nu tev vien tā iet. Cik no kāzām pārnāk ar jēlām kājām! Kas vainas? Nograuzušas kurpes. Iesmerēsim labi ar taukiem, ievalkāsi vēl katru dienu pa laiciņam — un līdz svētdienai būs mīkstas kā no ziemišķa ādas.

Redzēdama, ka māte grib un vēlas, lai viņa tiek kāzās, un,vēlēdamās to arī pati, Annele nu vairs neuzdrošinājās nekā slikta ieminēties par kurpēm; jā, kad viņa tā gulēja savā vietiņā un redzēja, ka kurpes stāvēja tik mierīgi un saticīgi pie sienas, pieglauzdamās sānu pie sāna, viņa nevarēja iedomāties, ka tās būtu tik ļaunas un nepadotos kājām, kas ar visām varēm gribēja lauzties uz kāzām.

Bet, cikreiz Annele pamēģināja savas kājas iebāzt jaunajās kurpes, visa viņas būtne pēkšņi pieplūda ar dedzīgāko vēlēšanos — cik ātri vien iespējams izdabūt tās atkal no viņām laukā. Tad viņa pietvīka nikna un deva tām ne visai glaimojošus vārdus.

Svētdienas rītā jau agri bij visi kājās. Bij gabals, ko braukt. Rīts bij gandrīz tikpat jauks, kā kad Avotos taisījās pie dievgalda, var sacīt, vēl jaukāks, jp neviens jau netaisīja svinīgu seju un nerunāja pusbalsī, bet visi bij pacilāti priecīgi, runājās, jokoja un tēvs pat dziedāja: — Kur tu teci, gailīti manu? — Tēvs izskatījās tik stalts jaunajos, pelekajos svārkos, baltās krūtiņās ar augstu krāgu, ap kuru māte tam apsēja platu melnzīda kaklautu ar tādu mezglu, kādu tēvs nemācēja pats ne aizsiet, ne atraisīt. Viņš teica: nu šis esot kā cietumnieks ķēdēs, bet viņa zilās acis jautri smējās.

—  Ko t' nu tā priecājies? Vēl jau neesi kāzās, — māte rāja, bet arī ar smaidīgu seju.

—  Priecājos, ka man tie brūtgāna svārki vēl arvien der.

—   Neplēt nu tik tās kules* vēl platākas! — māte tam iesita viegli pa rokām bikšu kulēs.

—  Es tik pamēģinu, vai vēl platas diezgan, kur nobēdzināt sastrādātās ķetnas no smalkajiem kāzu viesiem.

Nu ari māte posās. Annelei par lielu brīnumu, tā uzvilka jaunu alpakā* kleitu, melni spīdīgu kā zīds. Galvā uzlika nevis lielo rakstu mici, bet mazu, jaunmodīgi spraustu vācmicīti. Uz pleciem uzklāja varvīksnaino zīdeni, kas bij no visām tā skaistākā. Nu varēja gan kāzās rādīties!

Tēvs izgāja skatīties, cik tālu Miķelis ar zirgu. Annele, kas visu laiku bij vēl skraidījusi baskāju, ar mātes palīdzību nu žigli, žigli āvās. Nezin kāpēc abas kā uz norunu šo padarīšanu slēpa no tēva, it ka, pastāstot viņam, varētu mazināt kāzu priekus un izjaukt jauko šīrīta saskaņu. Lai tēvs labāk nezina, ka Annelei kurpes nav pēc mēra.

Laba vilnas leķe*, starp divām zeķēm papēdi iebāzta, krietni to nostiprināja, ari citur šur tur piepildītie liekie tukšumi nelāva kājai berzeties; tikai kokaini cietās, lēznās virsas neganti spieda un nebij nekā izlabojamas.

—  Vai nu ir labi? — jautāja māte, un Annele atbildēja, ka labi. Tagad jau nu vairs nebij laika žēloties. Viņa pati tam ticēja, ka labi. Viņa centās celt kājas tā, kā tā bij redzējusi vīrus mīcām mālus jaunceļamām ēkām. Tā locītavām vajadzēja kustēties mazāk. Un viņa nedomāja par kurpēm. Viņa domāja par kāzām, kādas tā brauca skatīties pirmoreiz savā mūžā, viņa domāja par Avotiem, kurus tā tak nebij redzējusi pusgadu, viņa domāja par Melnzemju Lulīti ar visām viņas māsiņām, kas nu būs paaugušas lielākas un gudrākas.

Zirgs bij iejūgts brūnos dēļu ratos, un uz sēdekļa spīdēja mātes skaistā dzīparu sega. Miķelis turēja grožus, kamēr kāzinieki iekāpa, tad viņš tos pasniedza tēvam, bet pats vēl aptaustīja širas*, vai visi saišķi kārtībā, nogludināja Pelēcim muguru, lai gan tā jau bij nosukāta spoža kā zīds, un ar savu labo smaidu pavadīja braucējus uz ceļa.

Rīts bij sauss un skaidrs. Skanēdamas plīsa zem plānās ledus segas skrimstalas no pagājušās nakts salnas. Dārzi bij pilni zeltainu lapu. Kā lēnām ūdens lāsēm tās risa un ritēja no koku galotnēm, kas jau bij atrisušas gandrīz kailas un kā atvieglotas katra savā īpatnējā zarojumā priecīgas stiepās pret dzidro rītu, kam pretī svieda arī apakšējie zari un zeltotais koku paklājs savu tumši sulīgo mirdzumu. Bet šur un tur rāmi dīķu spoguļi zeltītos rāmjos pazibēja gar braucējiem.

Uz lielceļa sāka šķindēt pulksteņi. Pie krustceļiem jau viņi nāca no rītiem, no vakariem, no ziemeļiem, salējās vienā skaņu skandā un plūda uz dienvidiem.

Kāzinieki, kāzinieki!

Kas piebrauca no muguras puses, tas bij jau arī garām un priekšā.

—   Pievelc nu tu arī grožus un parādi Pelēcim pātagu! — māte mudināja.

Arī Annelei būtu traki paticies laist līdz ar visiem pulksteņiem, bet tēvs nebij zirga skrējējs, un pātaga viņam gulēja mierīgi ratos. — Lai, lai, tajā pašā vietā vien nonāksim! — viņš pasmējās.

Nu sitās rakstā astoņi pakavi, četri pulksteņi — nu laida garām divjūgā. Garāmbraucēji lepni paskatījās uz sīko bērīti un aizskrēja kā vējš.

—  Vareni zirgi! — tēvs lielīja.

—  Jā, kam tie pieder, tam ir gan ko priecāties, — teica māte.

—  Ja tev prieks par citu būs, cita laime tava kļūs, — atteica tēvs.

—  Jā, jā, tie ari ir arvien mani vārdi, bet .. .

—  Bet nu bet, tu redzi, kā mūsu Pelēcis rikšo, it kā jaunas asinis dabūjis. Vai tad mēs nu nebraucam līdz viņu laimei?

Visi trīs jautri smējās. Tiešām, lepnajam pajūgam garām skrejot, Pelēcis bij uzreiz sacirties, nosprauslojies, galvu sapurinājis, ausis saskurinājis un laida tam pakaļ slaidu riksi kā lepnu lepnais sacensības ērzelis.

—  Ja tev prieks par citu būs, cita laime tava kļūs, — Annele trallināja, bet ātri skrejošo ratu ritms sakapāja viņas trallas. Lai! Tā viņai tik īsti patika. Jo ātrāk gāja, jo labāk.

Ja nu ne gluži reizē, tad drīz pēc lepnā pajūga iebrauca Avotos ari mūsu kāzinieki. Ļaužu bij pilns nams un arī pilns sētsvidus. Zirgi bij piesieti gar visiem žogiem, kašāja zemi, zviedza, bubināja. Ļaudis runāja skaļi un priecīgi, it kā ar kādiem tālumiem sasaukdamies. Jauni, sārti puiši, baltām zīda lentēm ap pleciem plivinoties, kailām galvām skraidīja iekšā ārā. Sad tad izšāvās pa namdurvīm kāda balta kleitiņa un atkal steidzīgi pazuda. Vecāki viri smagās vadmalas drēbēs kāpa gausiem soļiem pār slieksni uz pretistabu*, kur bij vīru galds ar pīpēšanu, šņabi un uzkožamiem.

Anneli tūlīt apstāja liels bars bērnu — dažāda lieluma un vecuma. Tur bij Lulīte ar savām māsām, kas arvien turējās pie rokām kā krellītes virknē, tur bij Laukmaļu Ancīte, tur bij daudz radu un kaimiņu bērni. Bet visiem cauri, it kā nezinādams, kur likt kājas un rokas, šaudījās drukns puika strupu, uzmestu degunteli un izspīlētām telēna acīm.

-— Kas tā par meiteni? — viņš jautāja, pie tam ātri samezglodams Lulītes kakla lakatu un iekārdamies tajā ar visu savu augumu kā šūpolēs. Lulīte slāpa nost un kliedza.

—  Vai būsi mierā, pagāns! — Viņa grūda un dzina nost zēnu.

—   Kas tā par meiteni? Kāda viņai kleitene?

Zēns dancoja ap Anneli un izrāva tai no rokām mētelīti, kas tik bij pa pusei novilkts.

—  Nav lāga meitene. Nav lāga kleitene, — zēns savilka nicinoši lūpu, rādīja ar pirkstu uz Anneli un pie tam skatījās uz citiem, tā bolīdams acis, ka visi smējās. Tikai Lulīte ne.

—   Neklausies uz viņu! Viņš ir nejauks. Tava kleita ir smuka.

—  Smuka kā žīda paltraks, smuka kā vecās Kačas pelavu maiss! — Zēns lēkāja, tirinādamies uz vienas kājas.

Nu arī Lulīte smējās.

Tas Anneli sāpināja. Te nu bij viņas tērps, ko tā domāja tik skaistu kā pasaku! Tagad nu to izsmēja. Citām meitenēm tiešām bij raibāki un dārgāki tērpi. Laukmaļu meitenei un Lulītei vēl ar kruzulēm pie kakla un piedurknēm, kas izskatījas sevišķi skaisti.

—     Tu neskaties manu! Tā ir pataisīta no mātes vecās. Un lai ari ir smalkāka, bet tik smuki pašūtas kā tava nav nevienai, — Lulīte mierināja.

—   Bet kas tas tāds par puiku? — jautāja Annele.

—  Tas ir Kurmju Anšelis, tēvoča Anša krustdēls. Liels negantnieks. Māte teic, ka esot lēcies* krustatēvā.

Meitenes nu sadevās rokās un gāja skatīties kāzas. Lulīte jau bij visu redzējusi un zināja stāstīt: divpadsmit brūtes māsas, visas baltās kleitās, esot vienā kambarī ar brūti, bet priekš baznīcā braukšanas nevienam nerādoties.

Priekšnamā stāvēja sievas no vienas vietas. Viņu brunču kuplums bij divreiz tik liels, cik pašas, un, kad meitenes spraucās cauri, viņas bārās, ka bērniem nevajagot visur maisīties lielajiem pa kājām.

—  A, kur tad bērni lai paliek? — Lulīte atteica, kauču ari ne dikti, un tik spiedās uz priekšu. Viņa Annelei pačukstēja, ka šās sievas te vis neesot nekādas saimnieces, vagarienes vai kādas cienmā- tes, ka uz viņām klausīšoties. Droši vien tepat kaimiņu sievas vai pat vaļenieces. Lulīte gribēja Annelei parādīt savu māti, kurai esot apkārt jaunas zīdenes, bet vakarā būšot siet atkal citas.

Lielajā ļaužu istabā bij tikai atstātas kailas sienas ar garu galdu viscaur istabai vienā pusē un šauriem, jauntēstiem soliem cieši gar sienu. Uz šiem soliem sēdēja saimnieces un mātes cita pie citas. Anneles māte ar varvīksnaino zīdeni uz koši zila pamata un zilām bārkstīm un mazo jaunmodes aubīti izskatījās ļoti smalka. Melnzemene ne pusi tā, lai gan arī lakats bij jauns un košs, par daudz košs, koda acīs. Laukmaļu mammai bij kruzuļu mice ar dzeltenu zīda pāpieri, bet ap pleciem viena no tām svešādajām šallēm, kas bij visu saimnieču skaudība. Daudz arī bij no citām ko skatīties, bet meitenēm patika vislabāk viņu pašu mātes.

—  Mana māte no visām tā smukākā, — teica Lulīte.

«Nekā, tā ir mana māte,» Annelei bij uz mēles, bet viņa apdomājās, ka Lulīte ir laba meitene, ari aizstāvējusi viņu pret nerātno zēnu, un tā viņa arī pielaida, lai jau paliek Lulites māte tā smukākā.

—  Bet mana māsa Līziņa atkal būs smukākā brūtes māsa, — viņa lielījās.

Lulīte piekrita. Viņai pašai jau nebij lielākas māsas.

Nu sāka spiesties gar galdiem. Citi cēlās, citi sēdās. Drīz vajadzēja braukt uz baznīcu.

Anšelis līda ka glodene cauri kāziniekiem. Meklēja bērnus, māja ar roku, sauca, lai visi skrienot uz būdu.

Buda bij liela audekla telts, kādas mēdza redzēt tirgos. Viņa bij celta Avotu dārzā sevišķi tagadējām kāzu vajadzībām. Tajā, tāpat kā istabā, bij gari galdi un neaptēsti, skabargaini soli. Kad bērni lielajiem bij kaut kur nevēlami, tie teica: «Ko jūs te maisāties pa kājām? Skrejiet uz būdu!» Tā bērni iedomājās, ka būda celta tikai priekš viņiem, un tie to uzskatīja par savu.

Bērni saskrēja būdā, Anšelis uzlēca uz sola, jo viņš bij tik mazs, ka citiem pa vidu pazuda, un sauca:

Bērni, ziniet ko? Lielie tūlīt laidīs uz baznīcu, bet mēs laidīsim tieši pāri kalnam un gaidīsim bulkas.

—   Ej, bulkas! Izdomājis ko! To jau mums še pilni galdi, — gari vilka Lulītes brālis Kristaps, kas bij liels un gauss. Anšeļa kustīgums tam nepatika.

—   E, kā tu ar nesaproti niķi! — Anšelis tam atcirta. — Vai tad mums bulku vajaga? Mums tik vajaga tās skriešanas. Bērni, kas grib līdz?

Visi, visi bij ap Anšeli. Visi gribēja līdz.

Anšelis skrēja uz puišu klēti — un bērni tam pakaļ kā meža zosis. Sai klēti bij Avotu ļaužu darba drēbes, kas šodien nebij vajadzīgas. Puskažociņi, vatēti kamzoļi, villanes, segas. Katrs rāva, ko dabūja, uzmeta galvā un ietina seju līdz acīm, lai nepazīst. Tā to pamācīja Anšelis. Tad visi aizlaidās pa ēku mugurpusi, jo sētsvidū jau lasijas kopā kāzinieki un gatavojās braucienam uz baznīcu. Puiši, kas bij lepnākiem saimniekiem līdz kučieros, brauca priekša pajūgus, izaicinoši pātagas pliukšķinādami; barotie zirgi kašāja zemi, mīņājās, sprauslāja un purināja galvas, un zvārguļi šķindēja, un pulksteņi mēlītēm nemitīgi klakšķināja.

Baznīca no Avotiem nebij tālu. Ja brauca taisni cauri mežam, tad tik verstis trīs. Tur neiznāca kāziniekiem nekāds brašs laidiens, un tādēļ bij nolemts taisīt slaidu līkumu apkārt laukiem, lai braucēju rinda varētu izvilkties kā polonēzē un tad visā varenībā parādīties uz lielceļa. Tur arī bij goda vārti: vieni — kur beidzās Avotu lauki, otri — pie uzbraukšanas uz lielceļa.

Kad bērni bij kalnā, tie dzirdēja, ka braucēju rinda sāk kustēties. Rati rībēja, pakavi klaudzēja, zvārguļi šķindēja, pulksteņi skanēja, un viss tas saplūda milzīgā, žvākstošā mākonī, kas skrēja ar vēja ātrumu caur dzidro rudens gaisu. Lai gan braucējiem bij jātaisa apkārt ass līkums lejā līdz ceļa galam un tad jāuzbrauc stāvais kalns, tomēr bērni bij knapi paguvuši aizsniegt lielceļu un sakrist grāvī, kad jau pirmās zirgu galvas izšāvās kalnā. Tas bij brūtes un brūtgāna vedējs, tas pats, kas četras nedēļas barojis savus meļņus, ka vairs ūdens lāsīte tiem uz muguras neturējās. Kalnā skrienot, zirgi bij sabijušies no bulku gaidītājiem, kas tupēja lielceļa grāvjos otrā pusē, un nu krākdami nesa un svaidīja ratus kā spalviņu. Ratos pacēlās kājās tēvocis Ansis, ieķērās grožos un ar vienu rāvienu noturēja zirgus. Stiprs kā lācis bij tēvocis. Zirgi sacēlās uz pakaļkājām, iecir tās priekškājām ceļa grantī, gāja vēl auļiem kādu gabaliņu un tad izlaidās slaidā riksī. Tēvocis nosēdās. Viņa spožās, platās acis zibēja kā tērauds un mute bij barga. Nu nekā vairāk nevareja redzēt, jo bij jāsarga acis. Bulkas un karašas nāca griezdamās no kāzinieku ratiem. Kāzinieki steidzās tās aizmest prom, redzēdami gaidītāju pilnu grāvi un necerēdami vairs priekšā kādus sastapt, jo baznīca bij tepat drīz. Annelei traki gribējās visus redzēt, viņai sega atritinajās no galvas, un viņa aizmirsa piesardzību — nerādīt seju. Bet zirgi skrēja par daudz ātri. No vieniem ratiem kāda galva skatījās ilgi un pamatīgi, un it neticīgi atpakaļ. Tā bij māte.

«Nu gan nez vai tik bij labi,» Annelei iekrita prātā.

Pašā grāvmali, savilcies kā liela blakts, kāds pajūgs bij gaidījis kāziniekus aizskrienam. Nu viņš čunčināja* tālāk uz Avotu pusi. Ratos sēdēja vecāka sieviete daudzos lakatos.

—  Bulkas, bulkas! Kam ir bulkas? — Anšelis sauca, stāvēdams ceļa vidū. Ņēma, ko tam sadeva pilnas rokas, un svieda braucējai pakaļ. Citas bulkas kera tai muguru, citas galvu, dažas iekrita ratos, dažas aizlaidās garām un aizripoja pa ceļu.

Sieviete pagriezās atpakaļ un draudēja ar pātagu:

—  Ai, bērni, bērni! Dieva neliekami. Izlepuši, palaidņi bērni. Dieva dāvanu mētāt! Dieva dāvanu ripām laist! Nu, pagaidiet tik!

Ilgi bārās un draudēja, kamēr zirgs aiznesa viņu pašu un vējš viņas vārdus.

Anšelis neklausījās, bet metās bēgt. Viņam pakaļ rindā visi citi. Tikai Annele piepeši nevareja vairs ne no vietas. Kajas sāpēja kā ugunīs, un viņa plaka pie zemes. Vilnas kumšķi, kam vajadzēja stāvēt spiedīgās vietās, bij izkustējušies un sakāpuši uz augšu. Tie bij tagad jādabon atpakaļ, bet ne to Annele mācēja, ne Lulīte, kas to, kā jau īsts un uzticams draugs, bēdās neatstāja.

—  Pagaidiet, pagaidiet! — Lulīte sauca. — Palīdziet Annelei!

—  Skatat, bērni, skatat, kas tai meitenei pa runguļiem pie kājām! Vai tu esi kropla? — Anšelis lēkāja apkārt un rādija ar pirkstu uz Anneles kurpēs sabāztam vilnas lēkšķēm. — Nu, ko tu velcies uz kāzām, ja tev nav kurpju, kā vajaga?

Visi smējās, bet Annelei spiedās asaras acīs. Tad tāds bij tas puika! Lai gan viņa bija skrējusi tam līdz bulkas ķert, nu viņš to nemaz nežēloja, bet tikai izsmēja un zoboja.

Pašas pēdējās viņas ar Lulīti pārskrēja Avotos. Citi bērni un Anšelis savas masku drēbes jau bij novietojuši puišu klētī, un viņas ar līkumu arī devās turp. Tai pašā laikā no otras puses iebrauca tā sieva, kurai Anšelis bij ar bulkām muguru velējis. Anšelis, rokas bikšu ķešās, staigāja kā vagars pa sētsvidu.

—   Klau — vai tik tu neesi tas resgalis, kas to dieva dāvanu mētāja? — sieviete, kas bij kāda attāla radiniece no Leišmales, kāp dama no ratiem, draudēja Anšelim ar vienu paceltu pirkstu un paceltu bulku.

Anšelis sarāva plecus līdz ausīm un grozīja tajos ierauto kaklu, it kā gribētu teikt: ko tā sieviete no manis grib? Nekā nesaprotu.

—  Bet tās mergas nu bij riktīgi tur klāt, — svešā rādīja uz abām meitenēm, kas bailīgi līda laukā no puišu klēts.

—  Jā, jā, tās droši vien bij tur. Negantas meitas, — teica Anšelis.

Meitenes aizcirta durvis un metās bēgt.

—  Tu redz, kas ir muļķes! — Anšelis nosauca tām pakaļ.

Lai nu kas bij pirmais ieminējies, ka pašu kāzinieku bērni gulējuši lielceļa grāvī un gaidījuši bulkas, kāzinieki to zināja. Mātes klaušināja*. Anšelis savai mātei liedzās, ka ausis svila, un viņa tam arī noticēja. Lai kas bij skrējis līdz lielceļam, bet viņas bērns ne. Citi vaininieki klusēja kā mēmi. Bet Annele jau savai mātei nekā nevarēja noslēpt. Jā, viņa bijusi, tā pateica. — Vai, vai, meit, kāds man kauns jāpiedzīvo! — māte aprāja un tā samaitāja meitenei visus kāzu priekus, jo, kad jau mātei kauns, vai tad viņai nebij vēl lielāks kauns izdarīt nedarbus un tad maisīties starp šiem svešajiem ļaudīm, kas varbūt uz viņu ar pirkstiem vien rādīja?

Lulīte bij citādās domās:

—  Kad jau tik daudz klausīsies uz lielajiem, tad jau nekādus nedarbus nedabūs padarīt. Iesim labāk skatīties brūti!

Meitenes izspiedās cauri kāzinieku drūzmai. Tur jau bij sasēduši ap galdu. Pašā galda galā pret puišu kakta sienu, kas bij nokārta vienām vītnēm, papīra pušķiem, karodziņiem un rozēm, sēdēja tēvocis Ansis ar skaistu meitu lielām, brūnām acīm un vaigiem kā āboli. Viņiem priekšā dega divas garas, baltas sveces, lai gan laukā vēl bij diena. Līgavai pa labi sēdēja rindā balti ģērbtas divpadsmit brūtes māsas un otrā pusē katrai pretī savas «brālis» ar mirtu pušķi un garām, baltām zīda lentēm pie labā pleca. Brūtes māsas uzlika mazus gabaliņus uz šķīvja un tik drusku ar zobiem paknubināja, jo viņas bij cieši iesprandzētas* ņieburos, bet ap gūžām platas kā mākoņi. Galvās viņām bij vainadziņi un katrai savāds. Prieciņu Almai sarkanas magones, bet Līziņai ābeļziedi.

—  Visas ir skaistas, bet Līziņa par visām skaistāka, — teica Annele tāpat kā pirmīt.

—  Tas ir tiesa. Tik skaistas meitas kā Līziņa vairs nav, — piekrita Lulīte, kritiski noskatījusies brūtes māsās.

Jaunais pāris piecēlās un līdz ar viņu viss galds. Tūlīt ap to sasēdās citi, kas gaidīja rindu. Divpadsmit muzikanti sāka pūst tā, ka Avotu biezie mūri drebēja, un mazajā laukumiņā, kas bij atbrīvots lielistabā, jaunais vīrs izveda savu līgavu un pirmais sāka griezties dancī. Aiz viņa tās divpadsmit baltās brūtes māsas ar saviem brūt- gānbrāļiem apkārt vien, apkārt vien kā balti puteņu riteņi ap melnām rumbām vidū. Nu jaucās iekšā arī citas platsvārces: zilas, zaļas, sarkanas, dzeltenas. Telpas bij tik mazas, ka bij jāgriežas uz vietas.

Taures pļerkšķēja, katrs kliedza, cik jaudas, lai sarunātos ar savu kaimiņu; no kambariem skanēja tāds pats apdullinošs troksnis, jo tur sēdēja ap galdiem vīri, trumpoja, stāstīja jokus, strīdējās, zoboja viens otru, smējās un dzēra. Arā pret katru logu tupēja suns un kauca kas kaukšana. Avotu suns, pinkainais Citrons, savus kaimiņu brāļus bij pulcinājis pie savām labām lietām, kas krita no kāzu galdiem, un par to tie tam palīdzēja bēdas ciest, kaukdami līdzi, cik cieta rīkles. Muzikanti atlaida šad tad uz īsu brīdi piepūstos vaigus, noslaucīja sviedrus, izdzēra pa kausam alus un rāva no jauna. Kamēr viņi pūtās, meitas no lieliem ķipjiem slacīja klonu. Bet, tikko dejotāji atkal sāka mīdīties, putekļi griezās kā migla.

Kustīgs kā ūdenszāle Anšelis spraucās cauri viesiem un meklēja bērnus. Kuru atrada, tam uzsauca: — Ko te stāvat un plātāt mutes, kad sākas pašiem balle! Visi uz būdu!

Anšelis varēja izdarīt nez kādas negantības, bet, tikko viņš atkal sauca, bij visi klāt. Būdā bij bērniem vien lielāks plašums nekā istabā visiem viesiem un muzikantiem kopā. Mūzika skanēja pāri kā ar maisu uz galvas, bet vēl stipra diezgan, lai plēstu ausis, un suņi, aizdzīti no logiem, satupuši dārza kaktā, gaudoja līdzi taurēm, ko jauda. Anšelis nostādīja bērnus pa pāriem un rīkoja fransēzi. Griezās pats, svaidīdamies uz labo pusi, uz kreiso, un svaidīja citus, klanījās pats, mācīja klanīties citiem, bet bij pārāk nepacietīgs, bargs un uzstājīgs un, galvenais, nekā pats neprata. Kad sauca «sudmali- ņas», visi bērni zināja, kas jādara, kad sauca «šē!», neviens nezināja. Sē bij šēne, ķēde jeb pīne, viena no iemīļotākām fransēzes tūrēm. To Anšelis bij noskatījies un domāja, ka ar acīm var izvest to, ko redzējis, bet nekā. Sēne neiznāca, bet iznāca plūkšanās, jo zēni necieta, ka skolotājs, kas pats nekā neprata, tos sauca par lāčiem un māla pikām. Anšelis dabūja pilnu muguru un glābās aiz būdas. No ārpuses būdas audeklā iespiedās Anšeļa tuklie vaiģeļi, strupais deguns un gara, izkārta mēle. Tur viņš atriebās.

Kā roka tā bij, kas sodoša pacēlās pret šo izaicinājumu, neviens nav izdibinājis. Tas bij tikai acumirklis. Seja pazuda, un šausmīgs kliedziens tai sekoja: — Deguns! Mans deguns!

— Nu ir Anšeļa deguns ar lauku! — nobijusies teica Lulīte, un visi sastinga, jo visi jutās vainīgi. Anšelis kliedza visā galvā un ar asiņojošu degunu skrēja meklēt savu māti.

Bērni sabēga būdas kaktā kā jēri no vilka. Kur lai viņi paliktu! Laukā bij nakts un pie viesiem Anšelis. Anšeļa māte nāca kā pats bargais tiesnesis. Kas darīja? Kas drīkstēja? Kurš mērķēja? Kurš trāpīja?

Anšelis slaucīja degunu, no kura jau vairs nekas liels netecēja, un rādīja no vienas vietas: tas un tas. Tas un tas. Visi bij vainīgi. Kad visi vainīgi, Anšeļa māte bāra visus, un tā Anšelis dabūja visus par pretiniekiem.

—  Es vairs negribu ar tādiem! — viņš raudādams spiedza.

—  Jā, jā, brauksim, brauksim. Vai tad nu ļaus bērnu sist vai nost no tādiem razbainiekiem! — atteica viņa māte ar niknu skatu un aizveda savu dēlēnu, kā azotē glabādama.

Tas bij fināls visiem kāzu priekiem.

Annelei šai kņadā bij nomītas kājas, un viņas tik skaudīgi sāpēja, ka tai tik bij viena vēlēšanās: braukt mājās!

Klibodama viņa izlīda cauri kāzu namam un mazajā kambarī zilos pīpju dūmos, kas tur kā stāvus stāvēja, atrada tēvu. Viņš kurināja savu pīpi un skatījās trumpmaņos*. Visas runas bij jau izrunātas, visi joki izstāstīti un pat smiekli lēnāki. Stuk, stuk! — trump- maņu dūres sita galdu. Meitene pienāca un pieglauda galvu savam tēvam.

—  Jā, jā, meit, tūlīt brauksim, — tas atbildēja, uzminēdams viņas domas.

Tēvmāmiņa, kas visu nakti bijusi nomodā, kā labais gars rūpēdamās, lai neviens nepaliktu neēdis un nepārbrauc tukšā, bez kāzu bul- kām, pienāca un ielika ratos baltu kuli ar kāzu pīrāgiem. — Rīt pret vakaru tak vēl atbrauksat? — viņa jautāja.

—  Kur nu vairs rīt! Mums rīt darba diena. Un vai tad jums arī vairs bulku pietiks?

—  Cep jau atkal jaunas krāsnīs, — vecmāmiņa atbildēja.

Pelēcis sāka rikšot.

Taures skan, taures rimst. Arvien klusāk, klusāk. Kā ar vēju aiziedamas; beidzot ierūcās pēdējā — un nu beigas. Nakts, kā laukā savējus gaidījusi, apņem braucējus mīksta un klusa kā māte.

Meitene kukst un grozās, kukst un grozās. Viņa nevar nosēdēt.

—  Kas tev ir? — māte nepacietīgi jautā.

—  Kurpes … — ir viņas knapi dzirdama atbilde.

—  Kurpes, kurpes! Kurpes ir labas. Tikai tavas kājas nekam neder. Tā tu arvien sūdzies.

—  Bet kāpēc man nav tādu, kādu vajaga?

—  Nu, kādu tev vajaga? Kad tik apavs! Bet tev jau kā būtu princeses kājas, — māte to rāj un vēl piebilst: — Kā tad šorīt bij labas, kad brauci uz kāzām?

—  Kurpes, kurpes — kas ir ar kurpēm? — jautā nu arī tēvs un aptausta meitenes kājas. — Vai zini, tās jau arī ir tīrie kluči! Aun nost!

Annelei tas nav divreiz jāsaka.

—  Tos klučus mēs atdosim žīdam, — smejas tēvs, paņem Anneles kājas klēpī un apslēpj savā kažokā. Tad viņš skaita jocīgā balsī pazīstamo parunu:

—  Uz kurieni?

—  Uz kāzām, uz kāzām! — pats atbild braši, lecinādams meitenes kājas.

—   No kurienes?

—   No kāzām! No tām v-e-elna kāzām! — viņš imitē paģirās rūcošu balsi.

Visi smejas. Annele visskaļāk.

—   Nu, lūk, tā vajag braukt no kāzām! — saka tēvs un pievelk grožus. Priecīgi sprauslādams, tek Pelēcis, un ceļš paliek arvien gaišāks no tikko jaušama sārtuma austrumos.

RUDENS

Vējš, kas kādā tumšā rītā bij atsities no tā meža kakta, kur gulēja noslēpumainās mežsarga mājas, bij bargs un nepielūdzams. Atnācis uz ilgiem laikiem un nedomāja pārgrozīties. Pēdējās vasaras paliekas aizpūta. Meža kakts bij kā burvju katls, kas kūsāja un vārījās un raidīja pār atmatu nebeidzamus mākoņu kalnus. Visi garaiņi, likās, tai kaktā vispirms savērpās lietus biezumā un pelēkumā, un tad tos kāds neredzams mākoņu pļāvējs gāza pār pasauli bieziem, šļakstošiem vāliem. Tāds pienāca rīts, tāds vakars. Katra diena ar jaunu aizmirstības segu pārsedza to, kas kādreiz bijis. Sudrabotā vasaras gaisma, dzērvju samtainās klaigas, vieglie soļi un vieglais prāts — kur tie tagad?

Rītos Annele izgāja, rūpīgi ietinusies apsegā, kas vasaru bij aizmirsta katru dienu citā atmatas stūrī. Apsega nepaguva izžūt nakti, smaga tā bij, vilka galvu atpakaļ, izgaroja sārmainu smaku*, bet tomēr kaut cik aizsargāja un sasildīja vēju, kas ar nātrainu* asumu nepiekusis meklēja jaunos locekļus.

Ganības gulēja pret vēju. Bet lopi nemīlēja lietus rīkstes acīs. Sāniski sašķiebtām galvām aitas, žēli blēdamas, viss bars stūrēja uz Dakšu pusi, un Annele, padodamās viņu gudrībai, pastiepusi savu apsegu kā buru pret vēju, sekoja nepretodamās. Tik pie robežceļa aizskrēja priekšā. Nu tāpat, sāniski pašķiebtām galvām, visi devās atpakaļ pārtieši meža virzienā. Te bij kaut cik aizsargāta aizmugure. Aitas meklēja krūmus, bet lietus birga* še bij vēl ļaunāka: pilošas, ritošas pērļu strūklas no zaru zariņiem bagātīgi papildināja debesu devumu. Pastāvīgi sūdzēdamās un žēli murminādamas, aitas steidzīgi ierāva šur un tur pa mutei zāles, bet nekur negribēja ilgāk ganīties. Drēgnais mitrums tik lopu, kā cilvēku uzturēja pastāvīgā kustībā.

Bez pārtraukuma vilkās cēliens no rīta līdz vakaram, jo nu jau vairs nedzina dienvidū. Lauki bij tukši, ceļi tukši. Acis izskatīties varēja pēc kāda cilvēka. Velti acis meklēja aiz robežceļa arī Dakšu zēna balto galvu. Dakšās — kā labi iekoptās mājās — varbūt bij ēdamā diezgan un lopus jau turēja kūtīs. Skaudība iedzēla krūtīs, ka arī šī zēna nebij laukā. Kāpēc viņam bij tik labi, bet Annelei tā?

Debess dažreiz arī māna. Uz īsu brīdi mākoņu biezums paliek bālāks, lāses retākas, nostāj pavisam. «Ja tagad, kamēr es izskaitīšu desmit, piecpadsmit, nē, divdesmit, uzlaidīsies kāds putns, lietus vēl šodien pāries un būs atkal jauks laiks.» Un Annele skaita: divdesmit, piecdesmit, simtu, divi simti — bet debess paliek kā izmirusi. Un, kad jau sen šī cerība tā kā tā ir zaudēta, iznirst starp mākoņiem melns punkts, turas kādu laiku šūpodamies pret vētru un tad atkāru* spārnu krīt uz leju kā akmens.

Stundai sešdesmit minūtes, minūtei sešdesmit sekundes; sešdesmit soļu — un viena minūte cauri. Vienreiz, otrreiz, trešoreiz sešdesmit — cik bezgalīgi daudzreiz jāiet, līdz saiet stundu! Un vidū arvien sajūk. Tad jāsāk no gala. Droši vien jau nu vajag būt pagājušai tai stundai vai pat divām vai trim, tik daudz ir skaitīts, bet laiks, šķiet, nav ne par matu pavirzījies tālāk. Nav vēl tā gaišuma debesīs, kaut arī apmākušās, kas rādītu dienas vidu, un tā nevar vēl nogaršot pusdienas maizi. Citādi atlikušais cēliens var iznākt par daudz garš. Vējš šņāc, un lietus birst nemitīgi, nemitīgi sīkā, sakapātā troksnī uz galvu, uz drēbēm. Lasīt nevar, adīt nevar. Dziesmas — tās jau gan arvien pie rokas, bet ar tām nekā iesākt. Lietus visur priekšā, nedod dziesmai ceļa. Baismīgi tā ieraujas un pieplok dziedātājai, smagi top no viņas.

Lopi paliek nemierīgi. Laužas uz māju. Atdzīt tos atpakaļ pret vēju nav vairs iespējams. Lopi jūt vakara pusi. Var viņiem aizstāties priekšā un tos aizkavēt, bet viss bars slīd neatturami. Kad tie pie vārtiem, arī krēsla ir jau turpat. Atri biezē. Diena ir garām un ātrāk, nekā to domāja.

Plītiņa kuras. Annele skatās tai mutē, tupēdama kā zaķēns ar visām savām slapjajām gana drēbēm. Siltums lien locekļos, un, jo silst, jo viņa kūp kā garaiņu mākonī. Krančelis spiežas tuvu ar savu vilnu, smilkstēdams un piedošanas lūgdamies. Neuzticīgs biedrs tas ir bijis un savu ādu šodien sargājis.

«Piedod, Annele, piedod, tu taču saproti. Kad lietus līst, nevaru tev līdz. Tad man labāk būdā sausos salmos.»

Jā, Annele to saprot.

Vienu dien' gaiļi dzied pēcpusdienā, dzied vēlu vakarā. Lielo Zeltcekuli dzird pat istabā. — Ak tu to skaļo rīkli! — māte priecājas. — Nu vienreiz būs citāds laiks. Nu vienreiz redzēsim atkal sauli.

Lietus beidzot pārgājis, bet saules nav. Viņas vietā stāv biezi miglas mūri, ko neviens vējš neirdina. Simts soju no mājām — un māju jau vairs neredz. Izlec no miglas nokaltis dadzis, kupls kā krūms, neskaitāmām rudām pērlēm pierietis, visa atmatas zāle apkārusies ar šo smago asaru rotu. Kur lopi iet, paliek melnas pēdu rindas. Annele jau peld savās pastalās. Apstāties netīk ne ganam, ne ganāmpulkam, bet kur būs labāk? Lai iet kur iedams, migla ieslēdz baigā vientulībā, kur neredz vairs ne māju, ne apkārtnes, nevienas dzīvas būtnes.

Piepeši laužņa sitieni pāršķeļ miglu. Blāvo uguntiņa. Sirds priecīgi iedrebas. Atmata dzīva!

Uguntiņa kuras lielajam akmenim uz galvas. Visapkārt līdz pašam kājām akmens jau atrotīts ar dziļu grāvi, kas lēni sūcas pilns ar bruņu ūdeni. Tēvs tur strādā apkārt un, liekas, nemaz neredz pienācējus, kas ap viņa uguni kā liptin aplīp. Tēvs strādā nopietnu darbu. Tad viņš nemēdz skatīties un nemēdz arī runāt. Ja viņa ko jautātu, atbildi jau zin iepriekš. «Prasi acīm,» — tā tēvs atteiktu. It nikns tas izskatās, bet arī akmens šķiet nikns, un viņi ir kā karā viens pret otru. Akmenim jābeidzas — tā ir nolemts. Bet Annelei žēl akmens. Visu vasaru tas ir bijis viņas labais draugs un patvērums pret vējiem. Kā būs atmata bez viņa? Kad nevarētu viņam nekā padarīt, viņa domā,

bet pati tadas domas nevar pieņemt, jo tad jau teva darbs butu veltīgs.

Un tevs jau ari nepadosies. To lai nedoma! Ko sācis, to izvedīs līdz galam.

Sausa, balta malka stāv strēķītī, sveķiem kā medus lāsēm aplipuši. Kā tādu pagali uzmet, liesmas cērt sprakšķēdamas, dzirksteļu kūļus sviezdamas. Annele pieliek roku: akmens kaist kā no krāsns. Tēvs pakampj lauzni, iesit akmenim pāra reizes pierē, papurina galvu. Vēl nav diezgan. Rokās svērdams, izmeklē vēl smagākas sveķu pītnes. Nu jo augstāk uzšaujas liesmas. Šurpu turpu lēkājot, tēvam kāja ieslīgst līdz ceļiem brūnajā ūdenī, no sveķu melnajiem dūmiem tam nokvēpusi seja, pār kuru, baltus celiņus grāvodamas, tek lielas sviedru lāses. Tā viņš met pagali pēc pagales, piesit ar lauzni, sabiksta ugunskuru: liesmas rūc, sveķi līst sprauslādami kā putas pār katlu, migla spiež atpakaļ dūmus, plēvaiņi* birst. Tā kā elle. Bet Annelei patīk tāda elle. Viņa nevar atkustēt nost.

Bet nu viņu ieraudzījis tēvs. Bargi uzsauc:

—  Bēdz! Dzen tālāk lopus! Aizgriez muguru! Satin galvu!

Apdullinošs sprādziens! Aitu bars aizšaujas kā bulta. Ap akmeni

birst un sprakšķ kā krusa. Bet laužņa sitieni krīt tai krusā steidzīgi, nepārtraukti.

Kad Annele atgriežas pie akmens, tēvs stāv un slauka piedurknē sviedrus.

—  Gatavs! Nāc nu skaties!

Akmens guļ, pāršķēlies krustām un šķērsām pašā vidū. Uz visām četrām pusēm atkāru tas guļ savā kapā. Neskaitāmu šķilu bruģis pārklāj zemi.

—  Vai! — iesaucas Annele.

—  Jā, redzi nu! — tēvs to uzskata smaidīgs un laimīgs. Kā vasaru vienā kreklā tas stāv, sakrustojis rokas, un drusku atpūšas, tad atkal pakampj lauzni, cērt vaļējās plaisās, sviež tās pār grāvīša malu.

—  Apskaties nu! Vai tas nav kā liels putras ābols, kas nu pārvēlies pušu?

—  Jā, un iekšā viņš ir tik laistīgs un mirdzīgs! To nekad nevarēja domāt no ārienes. Tik pelēks tas bij.

—  Tas ir granīts. No ārienes viņa ādu vējš un lietus bij noberzuši gludu un pelēku, bet iekšā tas ir svaigs un sārts kā jauna miesa.

—  Vai tad akmens ir dzīvs? — Annele nu jautā, nedroši meklēdama tēva acis.

Bet tēvs jau vairs neatbild. Jautri un aši rit tālāk viņa darba takts. Katrs atdalītais gabals nu ir jāsaskalda vēl mazākos gabalos. Atkal rūc uguns, līst sveķi, kāpj dūmi, birst plēvaiņi, skan lauznis.

Annele salasa šķiliņas, kas iesārtas mirdz pelēkajā zālē. Katra šķi- liņa sakopota no neskaitāmām mazākām. Un tā viņas ir saliktas kopā, it kā kāds to būtu darījis ar uzmanīgu roku. Cita ir spilgti sarkana, cita iezaļgana, cita sirma, cita zilgana. Un katra izstaro tādu mazu, mazu mirdzumiņu, bet visas kopā tā kvēlo, ka Annele arvien tiek pamudināta pielikt tām roku: vai nav siltas?

Cik skaists iekšpusē ir akmens! Bet dārgakmeņi tak ir vēl tūkstošreiz skaistāki? Un dārgakmeņi slēpjas zemē. Tātad zeme ir gan brīnumu pilna. Varbūt šepat, zem kājām, tai atmatas zemē slēpjas tādi brīnumi, kādus nevar pateikt neviens mirstīgs cilvēks? Kāpēc cilvēki viņus nemeklē? Nav dzirdēts, ka kāds tagadējs cilvēks būtu bijis Apakšzemē un redzējis kaut ko ievērojamu. Visi stāsti par brīnišķām lietām sākas ar: «Mans tēvatēva tēvs.» Tālāk kā līdz tēvatēva tēvam brīnums nerādījās. Viss, kas noticis, ir noticis vecos laikos. No tagadējiem laikiem brīnumiem bail. Vai nāks tādi laiki, kur viņi atkal rādīsies? To gan Annele vēlētos piedzīvot!

Māte nāk caur miglu ar pusdienu. Noliek to uz pāršķeltā akmens, apskata visu un saņem rokas:

—  Vīrs, vīrs, ko tu esi padarījis! Ko tu te lauzies viens pats kā milzis! Pārmaktēsies* vēl un paliksi slims.

Ierauga, ka tēvs strādā vienos kreklos, un norūpējusies baras:

—  Vai tev prāts arī ir? Izkreklojies kā siena laikā! Pie tam migla mērcē kā svins.

—  Bet es taču te esmu starp vienām ugunīm! Un, kad arī viena otra vieta aukstumu pievelk, tas nekas. Ja tik tūlīt strādā tālāk, asinis sadala visu nelabumu, — tēvs jautri atsaka.

Ēdiena trauks, karotes, maize saliktas uz sārtā akmens kā uz paplātes.

—  Vakar akmens iekšas vēl domāja mūžu mūžos neredzēt sauli, bet nu tās mums par galdu, — teica Annele.

—   Jā, un drīz šis akmens milzis gulēs par pamatu jaunām ēkām. Celsim riju, celsim istabu. Tur viss tas noderēs, — tēvs teica, saglauz- dams ar roku matus un sakārtodams krekla apkakli un piedurknes, iekam ņēma maizi.

—  Celsiet, celsiet, bet vai tās ēkas būs tavas, un vai tu tajās savu mūžu nodzīvosi? — māte teica un nopūtās.

—  Vai es vien esmu cilvēks? Nedzīvošu es, dzīvos cits. Tāpat kā es esmu dzīvojis citu celtos mūros. Cilvēkam par cilvēku jāgādā.

It nikna un ātra atbild māte:

—  Cilvēkam jādara savs darbs, bet tu dari pāri par mēru. Tu neprasi: vai man tas būs pa spēkam vai ne, tu tikai gāzies iekšā kā lācis.

—   Un šo to padaru ar' ar dieva palīgu, — tēvs teic, mierīgi smaidīdams un savu maizi lauzdams.

—  Jā, jā, tavi brāļi ir gudri. Tā kā jau pasakās mēdz stāstīt.

—  Lai nu arī tā, māt! Bet es neesmu nekāds vergs, kuru dzen. Tas manis paša prāts, jo man patīk tāda raušanās. Avotos viss gāja pa vecam, un tas man apnika. Bet te ir vai katru dienu jauns darbs, pie kura tu vari likt savu spēku un padomu. Tā no nekā likt izaugt tīrumiem un ēkām zem paša rokām — vai tad tas nav nekas?

—  Jā, ja nu arī būtu paša, — māte nopūtās, bet atbildes uz to vairs nebij. Tēvs sāka ko citu:

—  Es domāju, ka nu ir laiks mest mieru ar to ganīšanu. Ko to bērnu velti mērcēt caurām dienām! Atmata jau kaila kā delna.

Māte bij vienis prātis.

Viņa arī tā bij domājusi. Kaimiņiem ar labākām ganībām jau lopi pāris nedēļas kā kūtīs. Gadalaiks vēls, un kuru katru dienu var uzkrist sniegs.

—  Kad tikai nu tas sniegs arī drīz nāktu! Tad atbrauks Miķelis ar otru zirgu palīgos un mēs sāksim vākt akmeņu materiālu pa visu atmatu kopā. Arī šo bagātību pāršļūksim mājā. Tad tikai tev būs izvizināšanās! — tēvs, Anneli jautrinādams, uzsit tai uz pleca.

RĪGAS MĀSĪCA

Dienas ir garas, dienas ir īsas. Garas tās ir, kad tās iet, vilkdamās viena aiz otras kā gliemeži. Pelēkas, tukšas. Un īsas tās izliekas, kad tās tā ir aizskrējušas, nepamezdamas nekādu atminamu notikumu. Pelēkas, tukšas. Tādu dienu netrūka atmatā.

Kādu vakaru uz rudens pusi māte teica: — Rīgas tante ar Mildiņu un Einīti atbraukuši Kaltiņos. Varbūt jau rīt atnāks arī pie mums.

Tā bij laba vēsts. Annele gāja kā spārnota ar priecīgām domām: «Nu būs labi, nu būs labi! Cilvēki nāks atmatā.»

Par daudz agri tā otrā dienā sāka gaidīt. Nepacietība to nokausēja, un, kad tie nu nāca — trīs galvas kā punktiņas viņa ieraudzīja kustamies gar grāvja malu — , tad jau gaidītāja bija kritiski noskaņota:

—  Nu kur viņi nāk? Pa grāvi! Tas tak iet tieši labības laukā. Kā šie neredz, ka tas tur izbeidzas un tad nevar vairs tālāk?

Viņa māja, sauca, meta ar roku. Nācēji to neredzēja.

—  Viņi tikai redz, kas pie pašām acīm. Tālāk ne.

Priekšā skriet viņa nevarēja, jo gans nevar atstāt savu pienākumu.

—  Ak tu tādi! Pilsētnieki! — Annele purināja galvu.

Māte bij tos ieraudzījusi. Izskrēja pretī. Nu viņi zināja, kur griezties.

Annele saprata: ciemiņiem vajadzēja atpūsties, aprunāties, paēst, bet tas viss vilkās par daudz ilgi. Milda tak sen varēja izskriet uz ganiem.

Pie paša vakara tā nāca.

Nāca nevis lēkšus soļiem, kā to Annele būtu darījusi tādā gadījumā, bet lēnu un cienīgu pilsētnieces soli. Kad tā, arī Annele novaldīja sevi un ļāva ciemenei pienākt labi tuvu, iekams paskrējās tai pretī.

Meitenes sadevās rokas un samutējās.

—  Kā nu labi iet? — jautāja Milda.

—  Tu jau redzi, — Annele atbildēja.

Tā runa bij izrunāta.

—  Tu gan esi izaugusi liela! — Annele apskatīja māsīcu, kas izskatījās bāla un izstīgusi.

—  Tās tik manas augstās apzeces, citādi es nemaz neesmu lielāka par tevi.

—  Kas tas ir — apzeces?

Milda rādīja savus papēžus.

—   Nomērīsimies! — teica Annele.

Viņas salika muguras kopā un mērījās. Nezin kāpēc Milda negribēja ierādīt, ka viņa ir lielāka, kaut ari drusku, drusku.

—  Tev pastalas kājās — tāpēc, — Milda paskatījās uz Anneles kājām. — Es gan pastalas nekad nevalkātu. Tās padara kāju lielu un lācīgu*.

Pietvīkusi līdz ausīm, Annele paskatījās. Vai Mildai tā vajadzēja teikt?

Atbildi tā palika parādā. Bij jāskrien atgriezt govis, kas, pamanījušas, ka gans aizņemts, tūlīt gribēja aizlaisties savvaļā. Kad Annele atnāca, Milda stāvēja vēl turpat drusku sarauktu degunu.

—  Tas štērē*, — viņa teica.

—  Kas tas ir — štērē?

—  Traucē, es domāju.

—  Kas traucē?

—  Tu arī nekā nesaproti! — Milda atcirta.

Annele saprata gan, bet Mildas valoda to kaitināja.

Nu viņa ieraudzīja nākam mātesmāsu ar Einīti un aizskrēja tiem pretī.

Mildiņas māte bij liela auguma, laipna, gaiša, bet drusku nevarīga. Drusciņ līka. Vairāk aiz paraduma nekā aiz nevarības pastiepties taisni. Viņas zilās acis zem biezajām, melnajām uzacīm, allaž smaidošas, raudzījās vērīgi un sirsnīgi.

Einītis turējās pie mātes svārkiem. Viņš nebij neko daudz mazāks par Mildiņu, bet visi viņu turēja vārgu un mazu.

Mati tam bij linu balti un tikpat gaišas bij uzacis un skropstas, kuras gandrīz nemaz nevarēja saredzēt. Acu plaksti izskatījās aizvien apsarkuši. Gļēvs bij tas puika kā ola. Tikko tam ciešāk pieskārās, sāka pinkšķēt. Annele nezināja, ko ar to iesākt. Mildiņa tai aizvien likās esam tuvāks rads nekā šis zēns, kas deva sapīkušas atbildes.

«Einītis jau man tāds slimīgs,» teica tante. Žēloja un lutināja. Bet Anneles māte domāja, ka Einītim neesot pa krietnam izpērti sari*. Tas esot viss. Tante — kā tāds jaunlaiku cilvēks — negribējusi ticēt tādiem māņiem.

Mātesmāsa noglauda un nomutē meiteni, paslavē par ganu dienām un iespiež saujā vīstoklīti. Tajā ir kriņģelis'un dažas standziņas brūnā cukura.

—  Ko tu tā aizskrēji tukšām rokām? Kukuli jau vajadzēja tev iznest māsīcai, — viņa norāj Mildiņu.

Tad izklaušina Anneli par ganāmpulku: kādas govis, kā sauc, cik daudz dod piena?

Annele tūlīt ir labprātīga stāstītāja: Zīle un Pērle ir lielās govis, piena devējas. Zīle ir liela patvaldone*, un viņas gaitas arvien jāpatur acīs. Kur tā iet, tur viss bars pakaļ. Pa gabalu jau tā saož, kur pļava vai labības lauks. Galvu pacēlusi, tad spītīgi mauj un prasās turp. Kad atgriež, brīnās, ragus grozīdama. Klausa gan, bet tik tai reizei: kā izlaidīsi no acīm, nezini, kur tai gals. Pērle nav tāda biez- galve. Niķu izdomāšana nav viņai pa spēkam. Viņa ēd savu ēdamo un pielasa lielāku tiesu nekā Zīle, kas daždien noskrējās pēc kārumiem tukšu vēderu. Tādēļ arī viņai mazāk piena.

Magone un Brūnaļa ir vēl bērnu kārtā. Magone tikai gadu veca, bet Brūnaļa — trīs. Brūnaļa ir skaistākā govs. Anneles mīlule. Nelieli, skaisti liekti radziņi, spalva kā zīds. Platās, valgās acis tik gudras! Skatās un gaida, kad nāks Annele, apskaus kaklu, pieglaudīs tai galvu, pakutinās aiz ausīm. Tas viņai patīk. Lai nāk Milda, lai pamēģina arī, cik mīļa ir Brūnaļa!

—  A, fui! — Milda papurina galvu.

Annele redz, ka ciemenes tik ar pusausi klausās, un tā viņa pēkšņi pietvīkst par savu aizpļāpāšanos kā uz muti sista.

Tai dienā vēl ciemiņi ir kā ciemiņi, bet otrā — jau kā savās mājās. Lai taupītu pilsētas drēbes, Milda dabon mugurā Anneles svār- ciņu, un arī mātesmāsa apvelk mātes svētdienas lindrakus un kurpju vietā uzaun pastalas, lai vieglāk kājai. Milda no pastalām atsakās. Graužot auklas. Tad drīzāk viņa ejot basu kāju.

Mātesmāsa labprāt piesolās kaut ko pašūt vai salāpīt. Bet šujamā nav, jo nav drēbes, ko jaunu taisīt, un lāpāmo jau māte ir izdarījusi pati. Tā nu abas māsas gudro, kādu darbu dos ciemenei, jo bez darba būt tā negrib.

Beidzot izgudro ar — un mātesmāsa strādā. Uz ceļiem tai ir gabals vecas vadmalas, kas kādreiz ir bijusi kāda tēva svārka mugura. Uz tās viņa ar kritu izvelk visādus vijumus un locījumus, pa kuriem tad vēlāk uzmanīgi izvada dzīparā ievērtu adatu. Tā iznāk vītnes, kāti, lapas un ziedi. Tas būs paklājs mātei pie gultas vai arī pie sienas. Lai liek, kur grib. Visur skaista manta.

Tikko Annele pārdzen dienvidū, tūlīt steidzas lūkot, cik puķu ir ieaugušu nodilušajā drānas gabalā. Sētsvidu ir kaudze būvkoku. Tur sēd mātesmāsa, ierāvusies sakrauto dēļu īsajā ēnā. Viņa ir atbraukusi uz laukiem skaidrā gaisā un zaļumos, tādēļ tā arī nesēd istabā, bet citu zaļumu te nav kā tā zaļā zāle, kas kā jau no pavasara aug netraucēta pa dēļu starpām. Annele notupstas zemē pie viņas un vēro, kā čakli skraida adata ar dziparoto dziju. Šuvēja pārtrauc darbu un ar bālu, smalku roku noglauda tai galvu. Tad viņas abas apskata izšūtās rozes. Tās ir visas vienādas: ar drusku sarkanuma vidū, drusku zaļganuma lapās, bet cits viss ir pelēks, jo krustmātes dzīparu krājums pastāv pa lielākai daļai no pelēkas, ārdītas vecu zeķu dzijas. Annele domā, ka rozēm gan vajadzētu izskatīties citādākām, bet viņa to patur pie sevis. Dzīparu nav, un tāpēc arī nekādus brīnumus radīt nevar.

Ir labi pasēdēt pie šīs Rīgas tantes un patērzēt. Annelei ir tik daudz ko stāstīt par Zīli, Brūnaļu, Krančeli, par dzērvēm un ķīvītēm; par Zeltcekuli, vistu ķēniņu; par lielo akmeni, ko rudeni tēvs saspridzināja un kā to iemūrēja rijas pamatos; par Aldi, Kristu, Miķeli un citiem vīriem, kas brauc uz Jaunajām mājām celt ēkas. Nevienam citam viņa to nevar stāstīt, jo citi jau to zina paši, turpretī Rīgas tantei tas viss ir jauns; un viņai tak laikam patīk klausīties, jo tā tik jautā un jautā, bet dažreiz saliek rokas vienu pār otru un smejas tā, ka asaras sasprāgst acīs. Meitene tad paskatās uz viņu apjukusi: ko šī tā smejas, bet drīz atkal to aizmirst, viņai pašai patīk, ka vārdi iet vaļā kā parauts strauts un ka stāstot atkal viss izliekas citādi, nekā kad to redzēja ar acīm.

Pilsētnieki ilgi guļ. Tā ir viņu mode. Annele ir izdziedājusies, izlasījusies grāmatu, izmērojusi vairākkārt ēnu, kas jau sen rāda brokastlaiku, izbārusies vienpatnē ar māsīcu, ka tā nevar un nevar atnākt ar brokasti, kā tas vakar norunāts, — un tad nu beidzot tā arī nāk kā garu ceļu un nemaz nesteigdamās.

—  Par daudz lēni, — Annele kritizē.

—   Ko tu tik tālu gani? — ir māsīcas pirmie vārdi.

—  Kā tu nezini! Es tak ganu tur, kur zāle.

—  Bet tad tu varēji gan man paskriet pretī, kad redzēji, ka es nāku.

—  Gans paliek pie saviem lopiem, — Annele nosaka stingri.

Gans nu nosēstas pie azaida un parīko Mildu:

—  Milda, paskrejies, atgriez Zīli!

Bet Zīle jau mana, kāds tas gans, kas seko kā sapītiem soļiem, un Mildai tik atliek noskatīties, kā aizgredzeno tai priekš acīm saceltā aste. Vienu kāju jau pāri Dakšu grāvim Annele noķer savu nebēdni.

—  Es teicu: paskrejies, bet tu lien kā slieka! Tā nevar noganīt, — Annele pamāca māsīcu.

Tā sarauc degunu:

—  Es neesu nekāda lauciniece, kas paradusi skraidīt. Pilsētā neviens tā neskrien.

—  Jocīgi! — Annele iesmejas, nezinādama, kā uz to atbildēt.

Lopi nedod miera paēst ganam.

—  Tās aitas tu nu gan varētu atgriezt.

—  Atkal jau tu mani sūti? — brīnās Milda. — Kādēļ lai es tev arvien eju atgriezt? Tas nemaz nav interesanti. Un smalki arī ne.

Kā nopliķēta Annele jau ir kājās un pie sava pienākuma.

«Vai tad tā bij, ka es Mildu arvien sūtīju atgriezt? Nē, ko viņa stāsta! Taču ne arvien. Bet kādreiz gan. Retu reiz tik. Un par to es neesmu smalka? Ko viņa stāsta! — Jā, varbūt gan, varbūt gan. Viņa tak mans ciemiņš. Tad tak neklājas. Un kam man tā vajadzēja darīt? Tikai mana palaišanās slinkumā — un vairāk nekas.»

Nekad vairs Annele nesūta savu ciemeni atgriezt lopus.

Ar māsīcu bieži iznāk citādi, nekā domāja. Kas viņai patīk, Annelei nepatīk — un atkal otrādi. Tāpat ar to Rīgu, par kuru ir vislielākā runāšana. Tas iznāk citādi, nekā tam vajadzētu būt. Annele klausās, klausās, bet apmierināta viņa nav. Mildas Rīga viņai nepatīk tā kā viņas pašas izdomātā Rīga, bet Milda necieš iebildumu: — Ko tu gribi runāt līdz? Vai tu esi Rīgu redzējusi?

Redzējusi jau nu viņa to Rīgu nav, bet vai tāpēc tā nekā par to nezina? Visu garo dziesmu «Rīga, Rīga — tā dažs saukā» viņa zin no galvas. Milda par to pat nav dzirdējusi. Viņa klausās un purina galvu: nūja, lauciniekiem jau tāda dziesma ir laba diezgan.

Annele redz Rīgu. Tā ir tāla, balti torņaina, varena pilsēta un mirdz mūžīgā saulē.

Kādi ir šie torņi? Ko Milda zin par viņiem?

Torņi? Jā, bez šaubām. Tādi ir — Pētera, Jēkaba, Doma. Viens, kā otrs melni un veci, čukuros tup gaiļi. Ko par torņiem stāstīt?

Cita lieta: greznie nami, spožie skatu logi, lepnie kungi, skaistās dāmas! Un tā viņas iet: uz augsta papēža un tikai pirkstgaliem pie zemes. Ar vienu roku pacēlušas svārku asti, otrā saulessargu, galvu cēli atliektu atpakaļ, jo cepure uz augstā matu šinjona ir piesprausta nogāzeniski pret degungalu. Dāmu smalkā mode ir savilkt acis, sakniebt lūpas, lai mutīte iznāk maza. Un kungu smalkā mode tām pretī ir staigāt spīdīgiem cilindriem galvā, saskrullētām ūsām, uz abām pusēm izsukātām bārdām, viducī sapogātiem svārkiem, tieviem spieķīšiem rokā. Dāmām dodot labdienu, cilindris aizlec cēli atsviestā rokā, kungs pagriežas pret dāmu, smaidīgs pret smaidīgu, paskatās acīs, pamirkšķina plakstus, saka: mojn, mojnl Tā visu to izrāda Milda — gorīdamās, klanīdamās, vaibstīdama seju, grozīdama acis. Un tai Rīgā ir arī tādi kungi: ja gadās nākt Mildai pretī, tad skatās uz to, skatās tā, it kā acis no brīnumiem paliktu plakstos iespīlētas. Un tas nav vienreiz vai divreiz, ai, nē: tas notiek tik bieži, ka kungi iet garām un tik skatās. Liekas, ka Milda vien tad būtu pati lielā Rīga un kungi grieztos tai apkārt, skatīdamies kā mēnesī.

—  Skatās? Nu kādēļ tie kungi uz tevi tā skatās? — Annele neizprot.

—  Ak, nu! Vai es zinu! — Milda pamet galvu augstprātīgi atpakaļ.

Saule sāk ciešāk dedzināt. Milda sargā pakausi abām plaukstām, bet tas neko nelīdz. Un, tā kā nu jau ir daudz runāts un izrunāts, tad viņa drusku steidzīgākiem, bet arvien vēl cēliem soļiem dodas uz māju.

Annele noskatās, kā Milda aiziet. Galvu sāniski drusku atpakaļ, kājas rakstā, gūžās šūpodamās. Tā laikam iet Rīgas dāmas.

Tie stāsti viņai iet pa galvu. Dāmas, kungi un pati Milda. Ko viņa arvien un arvien ir pieminējusi, ka kungi uz viņu skatās? Kādēļ viņi tā skatās?

Nu, ja skatās, tad patīk. Un, kas patīk, ir skaists.

Tātad Milda ir skaista?

Jā, kad saliek visu kopā, ko Milda ir teikusi par sevi jeb, labāk sakot, stāstījusi, ko citi par viņu teikuši, tad iznāk, ka Milda ir gan skaista. Viņai ir kungu kārtas deguns, maza, sarkana mutīte, tumši, cirtaini mati, zilas acis, kas zem melnu skropstu plakstiem dažreiz izplešas tik lielas, ka baltums plati apskauj tumšos redzokļus, sevišķi tas notiek tad, kad viņa rāda, kā skatās uz to kungi. Ne uzreizi, bet šad un tad tas viss tā palēnām ir nācis klajā, un ne uzreizi, bet šad un tad tā palēnām Annele ir nākusi pie skaidrības, ka viņa nav tas, kas Milda. Ne domāt! Ne viņai ir kungu kārtas deguns, ne tāda maza kapeikas mutīte, ne tik cirtaini mati, ne tik gari skropsti*. Un, ja Milda ar visām šīm īpašībām ir skaista, bet Annelei viņu nav, tad ir skaidrs kā diena, ka Annele nav skaista. Nonākušai pie šīs atziņas, Annelei drusku nāk smiekli. — Jocīgi, — viņa saka. Bet smiekli drīz noiet. Tie nolīst kā ledains lietutiņš no galvas līdz papēžiem, un tie nav jau vairs nekādi smiekli, kad tie tā dīvaini kribina* rokas un kājas, un mutē viņi paliek rūgti, kā kad būtu skābā ābolā iekosts.

Nav smuka, nav smuka. Bet vai nu tas īsti tā ir? Negribas ticēt.

Spogulītis viens ir mājā pie sienas. Tas der paskatīties, vai pašķirts taisns celiņš. Visu seju viņš nerāda.

Varētu pajautāt kādam. Bet kam? Māte pasmiesies un pateiks kādu joku, bet tēvam — kauns. Kā lai jautā tādu lietu?

Bet meitenei tas nedod miera. Viņa sēd pie krustmātes, runā šo un to un tad — itin ātri un piepeši:

—  Vai tad es nemaz neesmu smuka?

—  Tu? Kas tev vainas? — krustmāte it kā atjautā.

Tā nav pietiekoša atbilde.

—  Bet Mildiņa ir smukāka?

—  Kā kurām acīm. Katrai jums savs košums.

—  Dikti nesmuka tu esi. Tev ir raibs deguns.

Tas ir Einis, kas Annelei nekad nesaka laba.

—  Pašam viņam ir raibs snīpis kā ķīvītes ola, — smejas krustmāte.

Annele brītiņu padomā un tad nosaka:

—  E, rauj piķis visu smukumu! Kam man viņa vajaga!

Citu reiz, kad meitenes runā par Rīgu, tad tā ir cita Rīga. Tā saucas Smilšu kalni. Tur dzīvo Milda. Un arī Milda tad ir cita. Nemaz vairs tā lepnā Rīgas dāma atgāztu galvu, bet pavisam vienkārša meitene. Un Smilšu kalni ir bezgala interesanti. Tur ir darbi kaudzēm. Tur izvelk jaunas ielas, atmēri vietas lieliem un maziem namiem, rok pamatus, ved materiālus. Smilšu kalnos aug Rīga līdzīgi kā še Jaunās mājas. Tikai tur ceļas ēka pie ēkas ar neticamu ātrumu un cilvēki tur mudž kā skudras. Nevis kā te, kad pietiek pie ēkas celšanas tikai tādos laikos, kad vairs nav tīrumā darbu. Rīgā ir bariem cilvēku, kas to vien dara kā ceļ namus. — Gar jaunizvilktajām ielām nopērk gabalu zemes, un tad tur aug mājas kā sēnes. Pusskriešus tad staigā cilvēki un kā ar mašīnām tad dzen uz augšu. Un šīs mājas ceļ nevis kādi kungi vai vācieši, bet mužiku* cilvēki vien. Kužas*.

Kas tie par vārdiem, brīnās Annele, jo daudzus Mildas izteicienus viņa dzird pirmo reizi. Milda paskaidro, ka tādi kužas nekas cits neesot kā tīrie latvieši, kas iekrājuši naudu un nu plātoties ar savām mājām pa Smilšu kalniem. Drīz viņiem vien puse Rīgas piederēšot. Tur sevišķi esot viens tāds vecpuisis. Namdaris vārdā, kam jau tagad naudas kā velnam pelu. Tam piederot vesela iela. Pie dividesmit māju jau sacēlis. Un, kura gatava, tā tūlīt pilna kā bišu strops. Jo dzīvokļi esot gluži tādi, kādi vajadzīgi Smilšu kalnu ļaudīm: skaista istaba ar lielu logu, bet koridors ar daudzām virtuvītēm visiem kopējs. Viss plats, ērts, tīrs un skanīgs. Arī Mildas vecāki tur pāriešot ar rudeni no sava nelādzīgā pagraba dzīvokļa. Namdaris esot pazīstams ar mammu un dažreiz pie viņiem iegriežoties un tad lieloties, ka viņa namos visi jutīšoties kā paradīzē.

Par citu Namdaris nerunājot kā par saviem namiem vai arī par to, ka, sabūvējis namus, ņemšot sievu. Mildas mamma tam tad dodot padomu, lai ar sievas ņemšanu nekavējoties. Sacelšot namus, nākšot nauda, bet, jo nākšot nauda, jo atkal gribēšot celt citus namus, jo cilvēki, kam to vajagot, jau nākot klāt kā mušas vasarā. Un tā tas varot rauties līdz sirmiem matiem, kad būšot par vēlu ņemt sievu. Jā, Namdaris arī jau esot par to domājis, un viņš jau arī skatoties sievas, bet, kamēr skatoties, gads vai divi garām un tā meita, kuras lūkojies, jau tautās, bet, kas palikusi sēdot un gaidot, tā viņam jau par vecu.

Tā Milda stāsta veiklu Rīgas mēlīti, un smieklu tai pilna mute. Par to pašu Namdari, kas jau turpat esot līks un stīvs, jau iesirmu bārždeli, jau vecs, tā ap trīsdesmit vai vairāk, un kā šis lūkojoties, lūkojoties. Arī Mildu, protams, vai acīm aprijot, varbūt arī lielu gaidīdams. Bet viņa jau nu nē. Pie tāda sakārņa, pie tāda naudas pūķa jau neesot nekāda iešana, tādam lai tik visas meitas knipi gar degunu pasitot! Viņa pati to darītu pirmā! Tā arī paps domājot. Paps Namdari nevarot ne acu galā ieredzēt. Vienmēr rūcot, ka šitādam muļķim esot tik nekaunīga laime naudu kā no zemes paņemt. Bet mamma aizstāvot Namdari. Mamma sakot, ka neesot slikti, ja cilvēks cenšoties. Kas cenšoties, tam arī kas tiekot. Namdaris protot nopelnīt naudu, bet tāpēc viņš jau neesot slikts cilvēks.

Nē, slikts Namdaris nav, atzīst Milda. Citi namu cēlēji ir sliktāki. Lielas īres viņš neplēš, un skaidas no savām jaunceltnēm viņš ļauj aiznest par velti. Kad amatnieki pavasarī aptēsa un notīrīja baļķus un skaidu sakrājās lūzums*, tad cauru dienu nāca bariem sievietes, bet visvairāk bērni. Atnāca tukšiem maisiņiem un aizgāja rindā kā paunu žīdiņi, tikai ne uz muguras, bet uz galvas nesdami savas paunas.

Arī Milda visu pavasari ir gājusi skaidās. Malkas šķūnītis ir līdz malām pilns — un tikai viņas vien pienests. Mammai sāp pakrūte: tā nevar ne celt, ne nest, un Einis ir vēl mazs un vārgs, mamma viņu arī žēlo. Bet kuramais* ir tik dārgs, un te viņu var dabūt par velti. Kas cits kā Milda lai tad iet un to sanes!

Kad Milda ir nonākusi pie skaidu nešanas, viņas balss ir kļuvusi tumša un žēlabaina. No tās vien jau var nojaust, kada ir ta Rīga, kurā dzīvo Milda, un kā viņai tur klājas. Agri no rīta jau mamma viņu rauj augšā no miega. Jāsteidzas, lai rupjākās skaidas citi skaidu nesēji neizlasa un neaiznes. Prom, tik prom! Par ēšanu nav ko domāt. Un nekad jau neaiziet tā, ka būtu tur pirmā. Apbūves laukums ir pilns. Daži amatnieki ir rupji, dzen bērnus no kājām, lai netraucē darbā, daži nesaka nekā. Tie ir tie labākie. Bet vistrakāk ir ar ze- niem, kurus Milda dēvē par ielas zēniem. Tie reti kad nāk pa vienam kā meitenes, bet pa vairākiem kopā un kopā tad arī turas. Izlasa biezākās skaidas, baļķu galus, klucīšus, visu rupjāko un labāko mantu, un sakrauj kaudzē. Un, kas kaudzē, tas viņiem. Kamēr citi stiepj savus maisus uz mājām, citi paliek pie kaudzes un to apsargā. Tai, ja esi meitene, tuvumā nerādies! Lamājas, svelpj, grūsta, kniebj,

rausta aiz bizēm. Dažreiz tāds troksnis, ka ausis plīst pušu. Tad labi, kad ierodas Namdaris. Tas puikām vaļu nepaļauj. Nelīdz viņu sakrautā kaudze. Pašiem puikām Namdaris liek izdalīt visu līdzīgi pa daļām. Ja kāds runā pretī vai pat lamājas, to prom no laukuma. Savu kaudzīti tā katrs bērns tad var nest līdz vakaram, neviens to vairs nedrīkst aiztikt.

Ak jā! Skaidu nešana ir Rīgas nomaļu bērnu elle.

Vakarā galvas virsa no maisa spiediena sāp kā uguns, un nakti, cikreiz atmostas, Milda parauga, vai nav no lielas nešanas nogājuši visi mati, bet nē: mati tādi pat kupli un cirtaini, kā bijuši.

— Jā, nedomā, ka Rīgā ir viegla dzīve, — Milda tad saka, ar tādu piedzīvojuša cilvēka pārākumu pakratīdama galvu. — Kas jums te nekaiš uz laukiem! Tava māte ieiet dārzā — parauj kartupeļus, pa- šķin bietes; ieiet klētiņā — pagrābj miltus; ieiet piena kambarītī — tur ir krējums un sviests, un piens. Apēst nevar. Bet kur mums ir klēts un piena kambaris? Viss bodē, un viss maksā naudu. Un, kad uz parāda ņem, nedod vis labāko, bet sliktāko. Paps pelna tik maz, tik maz. Kā mēnesis cauri, viss jau iepriekš noēsts, un tā no parādiem nevaram izkulties. Paps jau varētu ieņemt daudz lielāku vietu, bet viņam nedod. Kā nāk labāka vieta vaļā, ieliek citu, pavisam muļķi kādu, pavisam nederīgu cilvēku, paps paliek bešā. Visu laiku, kad no darba mājās, paps par to vien rūc un pukojas, bet tas neko nelīdz. Mamma domā, ka papam ietu labāk, ja būtu laipnāks un izpaticīgāks, bet viņš tāds nevar būt. Nav viegli ar papu, bet tāds nu viņš ir.

Kad Milda pie laba prāta, meitenes dzied kopā. Milda gan nevar balsi tik zemu nolaist, ne uzsviest tik augstu kā Annele, bet viņai tumīgi skan pa vidu, un balsis tā jauki kopā šķeterējas. Bet ilgi tas neiet. Tās dziesmas, kas Annelei patīk, nepatīk Mildai. Par ļaužu dziesmām viņa purina galvu. Viņas acīs neatrod žēlastību ne «Pūt, vējiņi!», ne «Man pazuda kumeliņis», ne «Tālu, tālu vakarā» vai «Kur, priedīte, tavi zari» un citas, kas atmatā tik jauki un tālu skan. Milda saka, tās nemācot viņas skolā un, ko viņas skolā nemācot, esot prastu ļaužu būšana. Viņa grib, lai Annele iemācās «Guter Mond «Aus dem Himmel ferne» un «Es braust ein Ruf wie DonnerhallBet, ja Milda nepieņem viņas dziesmas, tad viņa nepieņem Mildas. «Guter Mond» un «Aus dem Himmel ferne» viņai tikai ir tāda lēļošana*, tāda muļķīga vācu būšana, bet tas «donnerhalls» viņai nemaz neiet galvā. To viņa skaidri pasaka. Lai Milda māca, cik grib, viņa aizspiež ausis un neklausās.

—  Tev neiet galvā tāpēc, ka tu esi neapdāvināta. Kas apdāvināts, tam viegli iet galvā.

—  Lai es esmu neapdāvināta!

Milda tad dusmīgi sacērtas uz papēža un aizskrien mājā.

Kad Milda prom, Annele aizdzen savus lopus labi tālu un nu mēģina izdziedāt Mildas mācītās dziesmas. Jā, viņa var it labi. Tikai tas «donnerhalls» vēl iet klibodams. Viņa nesaprot, kas tie par vārdiem. Bet beigas aiziet līku loču, ieguļas galvā: — Lieb Vaterland magst ruhig sein, fest steht und treu die Wa-a-acht am Rhein.

Arvien retāk nāk Milda uz ganiem. Kad saule spiež karsti, viņai netīk; kad nomācies un līņā, viņai netik. Rīgas valodās Annele klausās vairs tikai ar pusausi, un smalkās pilsētas manieres tā nepieņem. Milda ik ar dienu gaišāk norāda uz atstatumu, kāds ir starp viņu un tādu vienkāršu lauku meiteni, kāda Annele. Bet, kad Milda norādama saka: — Redz, kāda tu esi! — Annele pamet spītīgi galvu: — Nu lai es esmu! — Un reiz, kad Mildai atkal ir nācies aizrādīt, ka smalki ļaudis tā nedara un tā nedara, Annele pasitas kā zibens tai pretī un nosaka: — Ej pie velna ar visu savu smalkumu!

Tas Mildai ir par daudz. Viņa meklē atbildi un nevar tik ātri sameklēt, bet tad tā ir tāda: — Nu, pie aitām un cūkām jau citu valodu mācīties nevar.

Un tā nu arī viņu valodas ir izbeigtas.

Rīgas viesiem atmatā ir maz zaļumu, un tā viņi sāk runāt, ka būšot atkal jāiet uz Kaltiņiem. Tur ir mežs ar visādām ogām pie pašām durvīm, tur arī dārzā sāk ienākties āboli un citi augļi, un kādā jaukā priekšpusdienā Annele redz tos aizejam visus trīs uz Kaltiņu pusi. Māte ar baltu nastiņu padusē viņus pavada.

Tas meitenei ir pārsteigums. Lai gan jau runāja par aiziešanu, tomēr viņa neticēja, ka tas būs tik ātri. Un ardievu tak varēja viņai pateikt. Šorīt jau gan, kad izdzina lopus, Rīgas radi vēl gulēja šķūnī saldā miegā, bet Milda tak vēlāk varēja uz brītiņu atskriet ganos. Par to viņa nav padomājusi. Tā, it kā Anneles nemaz nebūtu pasaulē.

Asaras saskrej acīs aiz rūgtuma vai žēluma. Zēlums tomēr lielāks, un tas ņem virsroku. Soli pa solim viņa pavada gājējus acīm. Pie ro- bežgrāvja tie apstājas, parunājas kādu laiciņu, māte atdod savu balto nastiņu Mildai un griežas atpakaļ. Annelei liekas, ka tante papurinātu roku uz ganu pusi. Milda pat nepaskatās. Nu jau viņi aizgrimst aiz bālējošā rudzu lauka. Te parādās vēl galvas, te zūd un nozūd pavi sam.

Bēdīgi ir, ka tā aiziet un pazūd. Annelei liekas, ka arī ciemiņi aizgāja bēdīgāki, nekā atnāca. Varbūt te viņiem nebij tā, kā domāja. Tas viss laikam tāpēc, ka Annele nebij tik laba, sirsnīga un jauka pret to, kā vajadzēja.

Māte pavadīja ciemiņus ar baltu nastiņu. Tajā bij gaļa un sviests, ko aizvest uz Rīgu. Annele atcerējās no pašas savas mazotnes, kad

vēl Mildas vecāki dzīvoja uz laukiem, ka māte arvien pie viņiem bij gājusi ar tādām nastiņām. Arvien pilnā prom, tukšā atpakaļ. Mildas vecākiem gāja grūti. Bet, kādēļ tas tā, Annele nesaprata.

Milda aizies uz Rīgu, un atkal viņai būs jānes skaidas, lai dabūtu kuramos. Annelei par kuramiem nav bēda — tēvs ziemu tos ir savedis. Un tas ir tiesa, kā Milda sacīja: Annelei ir kartupeļi un maize, sviests un piens, un, kas tas visujaukākais, — viņai ir tēvs, kas nekad nerūc un nebaras, dažreiz gan nerunā un neatbild, kad strādā darbu, bet, kad runā, ir jauks un mīlīgs kā saulīte. Kad labi apdomā, Annelei iet gan daudz labāk nekā Mildai tai lepnajā Rīgā.

BAILES

Pārdzinusi dienvidū, Annele dabūja zināt, ka rīdzinieki vēl kādu laiku palikšot Kaltiņos. Un tad nu bij norunāts, ka māte ar tēvu pēc kādām nedējām brauks uz Jelgavu apciemot lielos bērnus un aizvest pārtiku brājam, kas jau Avotu tēvocim līdz bij aizbraucis savā skolā. Tai reizē tad nu Milda atnāks vēl pāra dienas uz atmatu pabūt biedram Annelei.

Tā arī notika.

Tais nedēļās jau dienas bij palikušas manāmi īsākas un naktis tumšas. Kad māte, ceļa drēbēs saģērbusies, modināja Anneli, vēlreiz piekodinādama visus mājas darbus, un noteica aiztaisīt durvis, varēja būt pusnakts, bet varēja vēl arī būt tikai vakara puse, jo uz tik garu braucienu kā Jelgava jau arvien skubinājās jo agrāk, jo labāk; tepat līdz lielceļam vien jau grumbainais lauku ceļš aizņēma vai stundu, un Pelēcis jau nebij nekāds lielais rikšotājs.

Tēvs gaidīja ārā. Sauca. Zirgs bij sajūgts. Māte steigšus pārsēja villaini pār krūtīm, pameta acis apkārt, vai nav ko piemirsusi. Pamācīja meiteni: — Jūs varat nu tagad iet abas lielajā gultā — tur būs siltāk un drošāk. Durvis aizšauj. Un baiļu nekādu neturi! Kas še nu atkulsies, tai gaisa gabalā! Nav vēl nekad piedzīvots.

Pie durvīm bij tēva paša cirsta koka aizšautne. Kad Annele aizšāva bultu, viņa dzirdēja, ka vecāki jau bij ratos, kaut ko vēl dudināja, Pelēcis nosprauslojās, tēvs sakustināja grožus, pamudināja zirgu, Krančelis — par slinku izrādīt izbrīnu vai pārsteigumu par tādu neparastu nakts braucienu — pāra reizes žēli iekunkstējās, bet palika savā būdā. Annelei likās nepiemēroti izlietot priekšrocību un līst vecāku gultā, kad Milda palika viena viņu kopējā vietiņā. Tā viņa atgāja atkal atpakaļ un nolikās blakus Mildai, kas gulēja ciešu miegu.

Kaut kur tumsā pret Dakšu pusi vēl grabēja rati. Dažreiz troksnis bij stiprāks, it kā tuvodamies, dažreiz vājāks, it kā izdzisdams, bet to dzirdēja. Riteņi lēkāja pa grumbām kā tāli, viegli sitieni pa zemi. Brauca, brauca, brauca. Ra-ta-ta! Ra-ta-ta! Brīnums, cik ilgi tie bij dzirdami! Tagad tie norībēja pār robežgrāvja tiltiņu, nu tie vēlreiz stiprāk ierūcās, jo bij uz cieta ceļa. Un tad pēkšņi viss bij klusu.

Annele pacēla galvu, klausījās no visa spēka. Nekā vairs nedzirdēja. Likt nu galvu uz spilvena un gulēt.

Bet kas tas īsti bij? Vienreiz viņai bij galva pret Mildu, otrreiz pret sienu, tad atkal pret Mildu, bet miega nebij.

Milda šņāca par daudz stipri. No tāda šņāciena miegs palika nost kā aizpūsts. Viņa aizbāza ausis, bet tas bij velti. Dzirdēja cauri.

Nu, kad miegs nenāca, lai nenāk! Pasvieda apsegu tālāk un domāja. Mātes vārdi vēl skanēja ausīs: «Neturi baiļu!»

Un uzreiz viņa zināja, ka tikai šie vārdi jau visu laiku viņai bij bijuši ausīs. Nevis Mildas šņākšana. «Neturi baiļu, neturi baiļu!» Tie vien visu laiku.

Kādēļ māte bij teikusi: neturi baiļu? Kas tad bij bailes? Par tām nemaz tak nebij ne domāts, ne runāts. Milda bij atnākusi, lai Annelei nebūtu garš laiks tā gluži vienai. Un vai ar viņu bij kāda drošība? Viņa bij tāda gulētāja, ka nezinus* ne rīta, ne vakara, kā pati teica. Tad jau drīzāk ar Krančeli. Pavērt durvis un pasaukt šuneli? Ne jau nu baiļu dēļ, bet biedram. Viņam jau arī labāk istabā. Un, ja būs kas, atsauksies. Viņš jau dzirdēja putna spārnu gaisā.

Bij jau atgrūsta aizšautne, un patlaban vajadzēja atraut durvis, bet tad tā, it kā kāds iesistu pa roku — un bulta atkal aizskrēja priekšā. Jo: ja nu kāds tur taisni stāvēja laukā un gaidīja, lai uzreiz pa durvju atvērtni iespruktu istabā? Vai arī lai atsauktos uz saucienu šunelim ar savādu, svešu balsi? Ko tad? Tādas domas meitenei kā zibens ielēca galvā, bet viņa tās tūlīt mēģināja aizdzīt. Blēņas, blēņas! Kas tur varēja stāvēt vai gaidīt, vai atsaukties? Neviena taču nebij. Un, ja arī būtu kāds, tad Krančelis to būtu rējis.

Bet ja nu Krančelis bij nozāļots ar nāves zālēm pildītu desu? Jā, ja nu bij jau nozāļots?

Sirds tā krampjaini stinga. Bet meitene stingumu nokratīja.

Blēņas, blēņas! Kādas domas gan neienāca prātā! Viss bij kluss. Krančelis savā būdā un sargāja mājas. Un tā arī bij labi. Atstās viņu tur. Sunim istabā nav vietas.

Annele ielīda atpakaļ vietiņā. Ritinājās nosalusi. Gulēs — un vairāk nekā. Kad tad atmodīsies, būs jau klāt rīts un drošā dienas gaita.

Bet kā varēja gulēt, ja Milda tā šņāca? Cikreiz šņāca, tikreiz rīklē tai kas ieknakstējās. Tos knakstienus Annele sāka skaitīt. «Kad būšu līdz simtam, tad jau gulēšu,» viņa domāja. Knik-knik! «Viens… divi . . . trīs …»

Neizskaitīja līdz desmit, kad jau domas bij citur prom. Domas apskraidīja salto tukšumu, kurā tagad gulēja atmata ar Jaunajām mājām vidū un Anneli tur iekšā. Nekad vēl meitenei nebij licies šis tukšums tik liels, vientuļš un salts. It kā aizritošie tēva rati ar saviem riteņiem būtu izslaucījuši no tā visu dzīvību un siltumu. Tukšs un tomēr atkal ne tā kā tukšs. Kaut kas svešs un neizprotams bij pienācis tuvu. Klusēdams glūnēja.

«Tev ir bail,» likās, kaut kur čukst kāda balss.

«Kas par niekiem! No kā gan man būtu bail?» Annele atsaucās čukstētājam.

«Tev ir bail, tev ir bail,» čukstētājs to kaitināja.

Nebij jau pirmoreiz, kad tēvs ar māti bij ārpus māju. Pērnruden tie bij aizbraukuši baznīcā un atgriezušies diezgan vēlu, bet pavasari ar tādu pašu baznīcas braucienu un pēc tam īsu ciemu Avotos bij pārbraukuši pat ar lielu tumsu. Lai nebūtu lieki jākvern ar gaidīšanu, meitene ar vakara iestāšanos tad bij gājusi kopt lopus kā nu prazdama un spēdama. Un lielajā šķūnī taisni gājusi iekšā tai melnajā, draudošajā kaktā, lai paņemtu salmu klēpi. Un, atpakaļ nākot no kūtīm, nemaz nebij paātrinājusi soļus, lai gan sirds ar ātru pukstu skubinājusi to darīt, jo tumsa aizmuguris* it kā mina uz papēžiem.

Ja nu toreiz tai nebij bijis baiļu, tad tak arī tagad to nebij. Tīrie nieki! Kur viņas abas ar Mildu tak vēl divi cilvēki!

Bet kādēļ nenāca miegs? Likās, ka jau stundām un stundām tā guļ bez miega. Kur tagad varētu būt vecāki? Ja brauca pa vienu Jelgavas ceļu — varbūt jau pie Lipsta, ja pa otru, tad droši vien aiz Zaļās muižas. Bet tad jau drīz vajadzēja būt gaismai.

Atri atplēta acis. Vai jau ausa? Nē! Tumsa pat vēl melnāka un biezāka likās. Spiedīgi smaga. Tātad vēl varēja gulēt. Mierīgi gulēt.

Bet, kad plaksti taisījās slīgt nemaņā, arvien tos kāds tā kā dzirdēts, kā nedzirdēts troksnis parāva atkal vaļā: te sprāga sienā, te ieknikstējās durvīs, te kaut kas aizšņāca pāri jumtam. — «Pele. Vējš. Tas tik tā ausīs,» Annele tad ātri aizmānīja šādus trokšņus.

Klau! Nu jau skaidri dzirdēja, ka Krančelis ieņurdējās būdā. Lēnāk. Stiprāk. Pavisam jau stipri. Četras suņa ķetnas ar mīkstu troksni nopakšķēja pa iemīto celiņu. Suns skrēja šurp. Istabas galā, savā parastā sargvietā, tas notupās un izlaida garu kaucienu. Ņurdēdams un rūkdams apskrēja apkārt mājai, atkal notupās un nu jau nepārtraukti raidīja savus biedinošos saucienus uz Dakšu pusi.

Annele pacēla galvu. Klausījās. Likās, ka tai virzienā grab rati. Tālu kā vēju plīva atsviestas, kā aizmiglotas noplaka suņu rejas. Krančelis tātad nebij vis sasapņojies. Laukā tiešām kas kustējās, brauca.

Un nāca tuvāk. Nenogriezās vis pa robežceļu vienā vai otrā virzienā, bet pārrībināja tiltiņu un nu jau bij atmatā. Te vairs nebij cita ceļa kā tieši uz Jaunajām mājām.

Vai tie bij vecāki, kas brauca atpakaļ? Vai bij kaut kas noticis?

Nē! Ja būtu vecāki, Krančelis nerietu tik nikni. Būtu jau pretī. Un tā arī nebij ciešā, noteiktā dēļu ratu rīboņa, ar kādiem bij aizbraukuši vecāki. Tas braucējs bij tāds čunčinātājs, it kā mēslu ratos.

Annele izlēca no gultiņas un piegāja pie loga. Tumsa bij tik bieza, ka aizsedza visu. Varēja būt ap pašu pusnakti.

Atmatā tomēr saredzēja melnu muskuļu. Varbūt tas kustējās, varbūt arī stāvēja uz vietas. Riedams Krančelis pazuda tumsā, riedams un bēgdams laidās atpakaļ, glābdamies aiz mājas.

Mildas šņācieni pēkšņi notrūka. Viņa uzrāvās sēdus. Pussamulsu- šai, pusizbiedētai tai jautājumi tik tā bira no lūpām:

—  Kas ir? Ko tu skraidi un neļauj gulēt? Ko tas suns rej? Kur tavi vecāki? Vai jau prom? Kas še notiek? Tur tak brauc — vai tu nedzirdi, ka brauc? Kas tas ir, kas tur brauc? Ko tu skaties pa logu? Nāc šur! Man bail. Kas tas ir, kas brauc?

—   Es nezinu, — Annele atbildēja no loga.

—  Kā? Tu nezini?

—   Nē! Kā lai es to zinu?

—  Bet kas tad lai zin! Vai man ir jāzin, kas pa tavu atmatu dauzās? Varbūt pilnīgi svešs cilvēks.

—  Laikam jau svešs, — Annele atteica nedroši.

—  Svešs! — Milda iekliedzās, dzirdot apstiprinām viņas aizdomas, un tad čukstoši taisīja savu spriedumu: — Nu, tad nekas cits nevar būt kā tikai laupītājs vai slepkava.

—   Nerunā blēņas! — Annele atcirta — dusmīga, ka tai nupat līdzīgas domas bij izskrējušas caur galvu. — Kur šis gadīsies, tāds laupītājs!

—   Nesaki tu man! — Milda necieta pretrunu. — Laupītāju ir pilnas grāvmalas. Viņš būs tupējis, ielīdis krūmos, un redzējis, ka tavi vecie pabrauc garām. Un tad nu domājis — ir īstā reize. Bērni vien mājās.

—  Kur viņš to var zināt! Un kas še viņam arī būtu ko laupīt!

—  Bet te ir atstāta un tāla vieta. Taisni priekš laupītāja kā radīta. Viņš var piekraut pilnu vezumu un aizbraukt, ka ne gailis nedziedās. Ko žuļiki visu neizstrādā! Jūs, laucinieki, tur esat vēl pārāk vientiesīgi. Tāpat kā tavi tēvs un māte. Kā var atstāt bērnus vienus pašā pusnakts laikā un tādā tuksnesī!

—   Nekliedz nu! Ko tas tagad līdz!

—  Vai es kliedzu? Tu jau kliedz! Nāc nost no loga, lai viņš neredz, ka te ir kāds cilvēks. Nāc! Man bail!

Annele sameklē drēbes un sāk ģērbties. Milda steidzīgi dara to

pašu. Starp raudām pūzdama: — Tas viss velti. Vai mēs vairs varam kur izbēgt!

Gausi, bet neatlaidīgi tuvojas rati. Suns plosās kā neprātīgs. Milda aizbāž ausis. Žēlojas:

—         Ak, kam man vajadzēja vakar še nākt šurp! Mamma jau tā negribēja. Sliktu paredzēja. Bet tā iet, kad tik domā par citiem! Kādēļ es nepaliku Kaltiņos! Kas mums daļas! Lai brauc, lai iet, kur grib katrs! Bet kas nu ir? Neredzēšu vairs ne mammu, ne papu, ne Einīti!

—         Kāpēc tā vajaga domāt? Nemaz tas varbūt nebūs slikts cilvēks. Tik nomaldījies no ceļa un gribēs naktsmājas, — Annele mierināja.

—         Naktsmājas, jā. Stāsti tu man! Pec naktsmajam viņš laikam brauks visām lielajām mājām cauri un šurp tavā tuksnesī!

Viņai bij taisnība.

Pēkšņi Krančelis aprāva savu lielo rējienu. Rati bij tuvu, bet suņa vairs nedzirdēja.

—  Ko tas nozīmē? Ja suns vairs nerej, tad tur būs kāds pazīstams.

—         Labs pazīstams, jā! Būs iegrūdis sunim ko rīklē, un tas tagad nu beidzas nost. Vai mazumu par tādām lietām lasīts avīzēs!

Rati norībēja gar istabas galu. Meitenes aizturēja elpu. Bij skaidri dzirdams, ka suns lēkāja ap ratiem un braucēja balss dudināja tam

pretī. Annele čukstot izteica prieku, ka Krančelim nekas vēl nav nodarīts.

—  Un tu domā, tas iet tik ātri? — Milda čukstēja pretī. — Desa ar nāves zālēm ir salda un garda, un suns nu tikai lēkā, lai dod vēl. Bet pagaid' tik: uzreiz tam būs rīkle ciet. Vienreiz tas vēl iekamps elpu, iekauksies, tad būs gar zemi un beigts! Pagaid', tūlīt tas būs!

—  Ko tu runā! Nebūs nekas.

—  Pagaid' — kur nu viņš brauc? — Milda klausījās.

Rati lēnām aizducināja un apstājās.

—  Pie laidariem.

—  Pie laidariem! — Milda iesaucās priecīga. — Nu, tad es zinu. Tad viņš ir atbraucis zagt lopus un uz istabu nemaz nenāks. Tad ir labi. Mēs tik būsim klusas, izliksimies, ka guļam, lai viņš dara, ko grib.

Annele palika dusmīga:

—  Nerunā muļķības! Kā viens pats cilvēks var nozagt lopus un aizvest! Tas nekad nebūs.

—  Vai tu viņam pavēlēsi, kas būs, kas ne? — Vai jums ir aizgaldā barokļi?

—  Viens tāds pusčūks* ir.

—   Nu redz! Tad viņam vairāk nevajaga. To viņš nomušīs, iesviedīs ratos un aizies, ka norūks vien, — Milda teica ar dziļu pārliecību.

—  Runā kā bērns! Tu nemaz nezini, kā rīkojas ar lopiem. Ne viņš viens pats var pievārēt pusčūku, ne arī iecelt to ratos.

— Nu tu jau viņu nemācīsi! — noskaitās Milda. — Tev tik žēl tavu kustoņu — tas ir viss. Tevis dēļ labāk lai nāk un nomušī mūs pašas.

—  Nomušī, nomušī. Kas tie nu par vārdiem! — Annele arī nu bārās pretī. — Klausies labāk, ko viņš tur dara! Man liekas, viņš jūdz nost zirgu.

No laidariem nāca visādi trokšņi. Dudināja cilvēka balss, sauca: tprrū! — vai: apas! — mīņājās zirgs. Nu nokrita ilksis, zirgam noņēma vērzeles*, paugas*, nu izveda to no ilksīm; nebij šaubu, ka zirgs nojūgts un atbraucējs rīkojas kā mājās. Suņa nemaz vairs nedzirdēja.

Annele izteica par to savas domas.

—  Suns ir beigts. Par to jau es visu laiku runāju. Bet vai tu man tici? Tu arvien gribi būt tā gudrākā. Bet nu redzi, kas ir!

Uz celiņa nodima soļi.

—  Vai! Viņš nāk šurp! — iesaucās Annele.

Tai acumirklī atskanēja ausis apdullinošs kliedziens. Un Milda sauca, cik spēka:

—  Palīgā, palīgā! Glābiet! Slepkavas! Glābiet! Ļautiņi, ļautiņi!

Kur lai būtu tie ļautiņi, kas glābj, viņa pati nezināja. Vai tie būtu kaut kur tuvumā kādi neredzami gari, vai to varētu sadzirdēt Dakšās vai pat Kaltiņos un nu šie palīgi atskrietu uz vēja spārniem, vai varbūt viņa ar savu kliedzienu varētu kā ar lingas sviedienu atsviest atpakaļ nepazīstamo briesmoni aiz durvīm, — viņa nedomāja. Vienā elpas vilcienā tā kliedza visiem spēkiem pēc palīga, bet otrā atkal čukstoši brīdināja Anneli dieva dēļ neattaisīt durvis, mudināja raut tām priekšā galdu, krēslus, solus, lielo lādi, skapi, bet nepaguva meitenes jau vairs nekā, kad durvīs iesitās dūre, kāda roka nepacietīgi grabināja kliņķi. Milda izkliedza pēdējo «glābiet!», iekrita gultā un apsedza galvu. Bet aiz durvīm kāds sauca:

—  Kas tur tā kvies? Saseļas, sasējas!

Pazīstama, šļupstoša balss.

—  Miķelis! — Annele iesaucās ar tādu prieka šalti, ka galva aiz smiekliem pasitās pakausī. — Nebaidies, Mildiņ! Tas ir Ģelžu Miķelis no Laukmalēm. Viņš nevar izrunāt «cē».

Milda aizsvieda spilvenu.

—  Kas tas par Miķeli? Nelaid iekšā, nelaid iekšā!

Annele jau bij atbultējusi durvis.

Atvērtnē* milnēja* Miķelis un bārās:

—  Ko tu tā kvies, muļķa meitene!

—  Neviens te nav kviecis, — aizstāvējās Annele. — Man ir ciemiņš, un tas bij sasapņojies.

Atzīties par pārciestām bailēm Miķelim meitene neparko negribēja.

—  Nu jā, miegs makten nāk, — Miķelis žāvādamies teica. — Es arī visu sēļu snaudu un šunšināju.

Miķelis gribēja šķūņa atslēgu, kā pabarot zirgu un pakrist tur pašam uz naktsguļu. Kamēr Annele atslēgu meklēja, pļāpīgi stāstīja, kā vakarrīt jau Laukmaļu papus tam noteicis braukt uz Jaunajām mājām, lai nav bail meitenei vienai, kad tēvs ar māti braukšot uz Jelgavu. Bet kā tad Miķelis, domādams — gan, gan, pie vakara! — vēl aizgājis pirkt sivēnu uz Zagares tirgu, kas akurāt bijis tā kā vakar; kā tad sivēna gan nenopircis, bet ietaisījis drusku dūšu un pārnācis tikai ar saules rietu un kā tad nu tik šam iekritis prātā, kas pavēlēts. Tad nu vēl visu pārdomājis, pārlicis, paēdis, sapravījies, sataisījies, sajūdzies, un, kad tad laidis prom no sētsvida, jau bijusi tāda tumsa, ka pašu māju suņi to vairs nepazinuši, bet rējuši kā svešu. Un kā tad nu braucis, miegu ciezdams, galvu vēsinādams un ar visādām likstām kaudamies: vienreiz vai tepat gar ceļa akmeni nosizdamies, otrreiz gandrīz grāvī iegāzdamies, trešreiz pa nepareizu ceļu iegriezdamies, jo zirgs, maita, ir žīda kraķis, kas paradis nogriezties pa katru ceļu. Zīds šo savu nāvi pavisam nodzītu atstājis mitināties Laukmaļu laukā, kur nu arī labi atsutis, un papus, savus žēlodams,

to tad ari licis ņemt nakts braucienam. Un Miķelis jau arī nekā nesaka, ko pavēl, to dara, bet vainīgs viņš nav, ka tik tagad, jau viņpus pusnakts, atkūlies. Lai teic, ko grib, bet viņš nav vainīgs.

Milda liekas guļam un nekā nedzirdam, bet, kad Miķelis prom un durvis aizšautas, viņa paceļas sēdus un noprasa stingri:

—  Un tu nekā no tam nezināji, ka tāds muļķis brauc šurp?

—  Miķelis nav nekāds muļķis, viņš tik nevar izrunāt «cē», — Annele aizstāvas.

—  Tas man vienalga. Bet tu gan zināji, ka viņš brauc, un tu tik gribēji, lai es baidos.

Ko gan tā Milda varēja sarunāt, Annele brīnījās.

—  Kā tad es varēju zināt, ja man pašai arī bij bail! Tu tak redzēji.

—  Tev nemaz nebij bail. Tu tik izlikies, ka būtu. Bet ne tu brēci, ne drebēji.

Annele nu nesamanīja, kā atspēkot tādas aizdomas.

—  Un tavs tēvs laikam arī nekā nezināja un tev neteica? — Milda tirdīja tālāk.

—  Var būt, ka tēvs ar Laukmaļu papu bij tā norunājuši, bet, kad nu Miķelis vakar neatbrauca, tad domāja, ka tas ir aizmirsts sūtīt, un tā labāk nekā neteica, lai mums velti neiedzītu bailes, ka jāpaliek vienām, — tā Annele izsekoja gadījumam ar Miķeli.

—  Tā iet ar lauciniekiem! — augstprātīgi noteica Milda. — Nevienā lietā viņiem nav ordnungas*.

—  Ordnung, ordnung, — Annele atkārtoja. Tāda vārda viņa vēl nepazina.

Bet nepaguva pavaicāt Mildai, kad to jau bij paņēmis miegs.

PRIEKI UN BĒDAS

Ziema un vasara, ziema un vasara. Ganu dienas, ganu dienas! Un aizgājis ir laiks. Vai atkal jau būs pavasaris?

Ledus stabules.

Tievas, resnas, robotas, bārkstainas, caurspīdīgas kā mežģīņu bārkstis tās karājas gar paspārni. Uzlec saule. Ledus stabules sāk dzintarīgi pilēt.

Pakš, pakš, pakš!

Kā medus no šūnu pakariem.

Februāris taisās nost no kājām. Sveču dienā jau atkusa tik daudz, ka ne tik balodim, bet pat vērsim bij ko nodzerties. Tas nozīmē agru pavasari. Lai gan pēc tam vēl dažas nedēļas neganti sala, bet nu jau katru dienu saule tērē ledu.

Pakš, pakš, pakš!

Saulains, saulains rits.

— Iesim nu uz kūti, — vedina māte Anneli. Smaidīga, noslēpumaina.

Atverot durvis, lopu mājā piepeši atdzīvojas: jēri murmina, aitas brēc, govis īd, sivēni rukšķ. Māte visiem atbild: — Rāmi, rāmi! Gaidiet! Nav vēl jūsu reize.

Ienācējas durvis pametušas vaļā. Saule aiz viņām ieskrej ar platu straumi. Lai nu skrej, lai silda! Nav jau vairs ziema, kad vajadzēja kā dārgu mantu glabāt kīits siltumu. Drusku āra gaisa tagad lopiem tik nāk par labu.

Govis visas stāv kājās, gaida un ēd, galvas pagriezušas pret kopēju. Tikai Brūnaļa guļ uz liela klēpja dzeltainu salmu pakaišu kā čagani uzbužinātos spilvenos. Viņa ari gribētu celties, bet nevar. Pagroza tikai nevarīgi galvu. Un māte to noglāsta un nomierina: — Guli tik nu, guli, Brūnaļiņ, guli!

Annele jau ir ieraudzījusi, kas šai gulēšanai vainas. Brūnaļai līdzās, mundri pacelta, raugās otra galva — ar baltu zvaigzni pierē.

—  Vai, māt, Brūnaļai teliņš! — meitene priecīgi sasit rokas.

—  Jā, redzi nu! Brūnaļa arī nu ir māte. Nu, kā tev patīk mazā gotiņa? Dūšīga un stipra atskrējusi. To nu audzināsim.

—  Skaista, skaista! Būs tāda pati kā Brūnaļa.

Annele glāsta zīdaino spalvu, bet Brūnaļa skatās neuzticīgi un iešņākdamās pamet ragus uz Anneles pusi.

—  Brūnaļa mani vairs nepazīst. Grasās badīt.

—   Viņai bail, ka tu nedari pāri viņas bērnam. Nu, kā sauksim jauno gotiņu?

—   Zvaigzne. Viņai zvaigzne pierē.

—   Lai tad ir Zvaigzne! Un tā būs tava govs. Kad sāks dot pienu, krāsim sviestu un pārdosim, un, kas ienāks, būs tev priekš skolas.

Annelei iedzirkstas acis. Skola, skola! Bet kad tas būs? Zvaigzne tikko piedzimusi, kad viņa dos pienu? Viens gads, divi gadi, trīs gadi. — Vai tik ilgi lai gaida ar skolu!

—   Ko lai dara? No tēva algas labi ka iznāk dienišķa maize. Tā nu tik tie lopi, kas dod lieku kapeiku. Bet cik ilgi tas būs? Jo lauki paliek lielāki, jo ganības šaurākas. Un, kad viņu vairs nebūs, kas tad novēlēs vairs gājējam tik daudz kustoņu — un lai arī tas gājējs cik tuvs rads būtu! Mājas arī ar skubu plešas lielākas. Riju cels šovasar, dzīvojamo ēku nākamvasar. Un, kad būs ligzda, nāks arī putns. Būs saimnieks. Ja Aldis, tad jau vēl nekas, bet, ja Krists, — kas nu zina, kāds kuram tas prāts! Vēl jau nav ne dzīvojuši, ne valdījuši. — Tā runāja māte.

Kad apkopti lopi, izslauktas govis, apmīļoti sprogainie jēriņi, kuru gandrīz katrai lielajai aitai pa diviem, māte skubina laukā un noslēdz kūti.

Paspārnes vairs nepil, bet jau tek tecēšanu. Saule nu guļ taisni pār jumtu. Dzidra urdziņa satek apakšā un skalojas tālāk. Lāmiņas ledus mirgo kā noraudājies. Starp kupenām, kur kailāks sniegs, milst it kā tāda pabāzta, apķepējusi darba vīra dūre. Jo paskrejas atmatā tālāk, jo redz viņu vairāk. Daža kupena vēl nes pa virsu, bet dažā

iegrimst līdz ceļiem — izčākstējušā kā tāss. Vējš pūš, saule silda, un abi tērē sniegu, ko māk. Drīz būs atmata tīra, zālīte dīgs un nāks pirmā ganu diena. Cik lopi tad būs skaļi un priecīgi: govis, sacēlušas purnus gaisā, maus ilgi no vietas savu lielo prieka maušanu, aitas samurmināsies savā valodā, un jēri, kas pirmoreiz laukā, lēkās kā negudri uz visām četrām! To iedomājoties vien, Annelei nāk smiekli. Tā tik būs diena — kā svētki! Vaļā no tumšās istabas, laukā no šaurajām četrām sienām, cauru dienu plašajā atmatā ar ķīvītēm, cīruļiem, dzērvēm, ar vējiem un skrejošiem mākoņiem! Jā, tā tik būs dzīve!

Lieldienu atsvētē atbrauca Laukmalis. Pirmās runas par lielajiem dubļiem vien. Visi ceļi vaļā, krīt iekšā līdz rumbām, zirgs ne izvilkt nevar. Sevišķi atmata ar mālaino zemi vai gatava elle.

—  Bet par to tev ari viss te augs, veldrē griezdamies, — tēvs priecina ciemiņu.

Vīri nu apskata ziemā savestos materiālus jaunbūvēm. Zeme ir nu vaļā, un, kas zi', jaunnedēļ jau varēs sākt rakt pamatus rijai. Ja tikai ceļi apžūs, ka varēs atvest amatniekus un darbiniekus no Laukmalēm. Pēc tam apstaigā laukus, lēkādami pāri grāvjiem, kas jau tagad izrakti krustu šķērsu un piesūkušies mālaina pavasara ūdens. Krančelis tiem seko, dzenādams ķīvītes, kas brēkdamas laižas tam apkārt un krīt vai uz purnu kā mušas. Pie platāka grāvja tas apstājas, smilkst, rej un lūdzas, kamēr tad tēvs nāk un pārceļ to pāri. Ko darīs ar tādu! Kustonis jau kā bērns. Māte pa to laiku ir jau izcepusi gaļu ar olām un uzvārījusi tēju. Kad vīri pārnāk, ēdienu tūlīt liek galdā. Ciemiņš ēd nesteigdamies un pastarpām atbild uz visādiem jautājumiem: ko dara ikviens no viņa māju ļaudīm, kā iet Avotos, kā Melnzemēs? Paldies par jautājumiem pasaka. Laukmalēs viss pa vecam, bet Avotos, tāpat kā Melnzemēs, gaida jaunus dēlus vai meitas.

—  Ak tā gan, — tēvs noteic — un vairāk nekā.

Māte nu ieminas, ka Laukmalis taču varējis līdz atvest savu An- cīti. Būtu arī viņas meitenei tad īsāks laiks, jo cauru ziemu neviena sava vecuma bērna tā neredzot. Uz to Laukmalis drusku klusē, pasmīn, it kā sevī apmierināts, beidzot saka:

—  Garš ceļš, lieli dubļi. Ko nu ar bērnu! — Bet tālāk: — Mana meita nu jau vairs nevar vis tā izlēkāt šur tur. Ir jau drusku piesieta. Sāk iet skolā.

—   Kurā skolā? — jautā māte.

—  Pagasta jau nu vēl ne. Iet turpat muižā pie mamzeles. Pamācās valodu. Rakstīt, runāt. Muižā jau vācu mēlē vien iet. Kad tad vēlāk ies pie Forstmaņa, viss kā šķirstin* atšķirsies.

—  Ta jau ir, ta jau ir, — saka mate, un viņas seja savelkas skumja, jo viņa domā: «Kad ari manam bērnam tā būtu!»

—  Lai nu dēliem bij kā ar tām skolām, bet meitai jau nu gan būs citādi, — nosaka Laukmalis svarīgiem vārdiem. — Būtu jau kauna reize, ja tu, rokpelnis, varētu laist savu dēlu uz Jelgavu un es to nespētu ar savu meitu. Nē, nē! Tā nu esam nolēmuši. Kad izies pagastskolu, meita ies uz Jelgavu un mācīsies par gubinanti*, un tad es tai nopirkšu zilu zīda kleitu.

Jau tas pirmais vārds par Ancītes skolā iešanu Annelei kā ar neasu naželi ir iedūris sirdī, un tā nu nāk vēl ik pa dūrienam klāt: par to vācu mēli, par Jelgavas skolu, par gubinanti un, beidzot, par to zilo zīda kleitu.

Nekā, nekā viņai no tā visa.

Kas tā gubinante īsti par lietu, viņa gan nezin, bet kaut kas liels un varens jau nu laikam ir. Laukmaļu Ancīte ir uz jauna ceļa un iet pa to, bet viņai jāpaliek ceļmalā. Jā, viņai šķiet pat, ka Ancīte būtu pacēlusies gaisos un lidinātos tai pāri līdzīgi tiem lielajiem svešādiem putniem, kas vakar vareniem plīviem pārskrēja atmatu un par kuriem māte teica, ka tie gan būšot meža gulbji. Noskatoties, kā tie aizskrien, bij tā jocīgi, it kā raudas nāktu, un tagad tās nu nāk no tiesas. Jūt viņas uzkāpjam acu dobumos un žņaudzam kaklā. Lai nu neuzbrūk ar elsām un nepadara kauna lielo cilvēku priekšā, meitene ātri uzšaujas un metas pa durvīm laukā. Izskrējušai istabas galā, tai izlaužas pāra dziļu elsojienu, bet tad viņa savas raudas sažņaudz krūtīs un atdzen atpakaļ. Ko līdz raudāt? Vai ar to ko panāks?

Tāds nemiers ir kājās, tāds nemiers krūtīs! Vajadzētu kur aizskriet, ko panākt. To Ancīti panākt, ka neaiziet viņa par daudz tālu, nesamācās par daudz gudra. Ai, skolas, skolas! Ja nu būtu uz tām ceļi vaļā, tad gan soļu nežēlotu, kā ar putna spārniem skrietu, nekas nebūtu par grūtu.

Annele aiziet savu smago sirdi panēsāt ap ezeriņu, kur ar jaunu pavasari visā apmalā ķīvītes izbrēc savas nerimstošās bailes par saviem pērkļiem un bērniem. Nekad viņas nepaliek gudras kā cīruļi, kas savas dziesmas trīcina nesaredzamā augstumā, nebēdādami nenieka par ligzdām, kas atrodas iemītā zirga pēdā vai arumu garozā. Nevienādi bij putni un viņu likteņi.

Vārgas purenes, sīkas bezdelīgactiņas auga muklājā ap lāmiņu. Velti te meklēt tādus ziedus kā Avotu pļavās. Tēvs nebij te vēl paspējis izrakt grāvjus un nosūkt zemei lieko ūdeni, tad būtu ziedi lieli, krāsaini un skaisti. Arī visām puķēm neklājās vienādi.

Un tā arī visiem bērniem un cilvēkiem neklājas vienādi. To Annelei māca ik diena.

Kad māte rītos modināja, Anneles pirmais vārds bij: kāds šodien laiks? Un mātei arvien bij laba teikšana. Ja bij saule, tad tā bij tāda saule, kādas nekad nebij bijis: viņa lidinājās tieši pa zemēs virsu. Ja bij lietus, tad tas bij tāds jauks, silts lietiņš, kas tik tā vien mirdzi- nāja, rasināja un visu lielu audzināja. Ja bij vētra ar lietu, tad tā arvien bij tā labā vētra, kas aizdzen mākoņus un atdod sauli. Bet, ja bij jau lijis divas, trīs vai vairāk dienas no vietas, tad modināmais rīts bij taisni tās dienas rīts, kas nu atdos sauli un darīs visām bēdām galu. Laiks arvien bij labs un gaidīja tikai ganīti laukā, lai izlietu pār to savu svētību. Vajadzēja tikai pašai būt labai.

Ai, rīti, rīti ar savu agro celšanos! Annele turēja aizdomās māti, ka tā neļauj un neļauj tai gulēt līdz noliktam laikam. Arvien, kad pašlaik bij iebrists tai dziļākā miega upē, sauca augšā. Galva jau dzirdēja, bet kājas un rokas neparko negribēja klausīt un celties, tās gulēja kā nosistas. Un tāpēc bij arī katru rītu tā jautāšana par laiku. Taču tik ilgi, kamēr sarunājās ar māti, varēja novilcināt un palaisties miegam. Un pēc tam varbūt vēl kādu drusciņ gaidīt, vai mātei vēl nebūtu kāda teikšana. Bet nē! Tā bij aša kā zibens un, kā parasts, paslavējusi gaidāmo dienu, uzsauca: celies, celies! Pati jau pa durvīm laukā, un gandrīz tai pašā brīdī arī sāka taurēt govis vaļējās kūts durvīs. Tad nu neko vairs slinkot un vāļoties. Tad bij jādara kā visi tie teiksmainie labie bērni, ko māte arvien mēdza savai meitenei par paraugu uzstādīt. Ar vienu rāvienu laukā no gultas, galvu aukstā ūdenī un — viens divi drēbēs, pamatīgāku mazgāšanos un matu sukāšanu atstājot vakaram.

Kad bij jau atmatā un izmērīja ēnu, tad tā nemaz nebij garāka kā citus rītus — mātei nevarēja nekādu pārmetumu taisīt, ka par agru cēlusi. Bet vai katru rīt tā necēla par daudz agri?

Dienvidus.

— Gulēt, gulēt, meitēn! Citādi atkal no rīta nevarēsi uzcelties.

Ko tā māte runā! Vai tad Annele kādu rītu nav varējusi uzcelties? Vai tādēļ, ka no rītiem drusku samiegojies, lai iet nogulēt dārgo laiku, kad brīve darīt, ko grib?

Tik daudz dažādu darīšanu! Pirmais gājiens pie puķu dobēm sakņu dārziņā. Ko tās dara? Puduriem iesakņojušās zalvijas, dievkociņi, biškrēsliņi, kupli aug jorģīnes un kāršu rozes; visām šīm puķēm dēsti pārnesti no kaimiņiem, jo puķes jau tā staigā no mājas uz māju kā dieva sūtīti draugi. Bet vairāk par visu Annelei rūp nezināmu puķu sēklu piesētā dobe. Sēklas pa lieldienām Līziņa pārveda, un te nu tās ir sanākušas: garenas, apaļas, stiebrainas, cerainas, bārkstainas, cīpslainas. Vārīgi pirkstgaliem pieskardamās, meitene tausta pa stiebru mezgliņiem, vai nav jau kur pumpuri. Nav. Jāgaida, pacietīgi jāgaida.

Saule cep.

Ne skaņas laukā, ne vēsmiņas gaisā.

Vārtiņi iečīkstas.

Vai, kāds troksnis! — nobīstas Annele.

Neviens nav dzirdējis. Visi guļ dienvidu. Tikai Krančelis pārmetoši iesmilkstas būdā:

«Nestaigā pa pašu dienvidu, Annele! Tu tak redzi: es nevaru līdz. Es sūtu nost.» Un elš ar izkārtu mēli.

Guli vien, guli vien! Nevajaga tevis.

Tikai ēna to pavada. Sarāvusies kamolā zem pašām kājām.

Lielais grāvis rudzu druvā. Pirmais, ko izracis tēvs. Tas zied! Kā brīnišķi izrakstīta pērļu josta ritinās caur rudziem. Visas puķes, kas laukā un pļavā, te atradušas mājvietu. Kupla, sulīga zāle, ne lopa mutes, ne cilvēka rokas neaizskarta. Kas zin! Varbūt arī zemenes ir starp puķēm.

Ir, ir!

Noliekusies pār smaržainiem zemes augļiem, meitene paliek un klausās. Un domā. Kas tas viss ir? Klusums? Bet tas san un dzied. Zvaigžņu zvaigznēm uzplaukušās pīpenes, margrietas, kokaļi! Un magones ar savu īso vienas priekšpusdienas mūžu dzirkst un zaigo. Un rudzu druva ar zaļganbrūno vārpu mežu! Viss smaržo, san, tvīkst, raisās, elpo. Bet darba cilvēki guļ saldi, guļ, pakrituši vēsā telpā, smagu noguruma miegu.

Cilvēki nezin, cik svēta un pilna ir dienvida stunda. Cik salda ir saules smarža, cik skanīga zemes elpa. Cik jauka var būt vasara tepat puķu pilnā grāvī starp rudziem lielajā atmatā. Jaukā vasara!

Svētdienas pēcpusdienā māte iznāk ganos parunāties ar meiteni, palaist govis pa grūtāk ganāmām vietām, lai ielasās svētdienas tiesu. Māte ierauga Annelei grāmatu padusē un saka:

—  Jā, mācies tik nu, mācies! Der jau tev tagad grāmatu cilāt. Pienāks ziema — un sāksies skolas gaita.

—  Ko? Sito pašu ziemu? — Annele iesaucas.

—   Jā, jā. Tu redzi, kā ir pagājis laiks. Paies arī šī vasara, ganu dienas būs nokalpotas, bet tu domāji, ka tām nekad nebūs gala. Tā paiet visa dzīve kā rīta sapnis, — viņa nosaka. Kā ar kādas skumjas dziesmas vārdiem.

Ak, to pārsteigumu! To pēkšņo prieku! Annele nezin, ko sacīt. Ir arī kā kaut kā žēl. Ganu dienu? Bet vai tad tās jau tiešām būtu garām? Uz nekad neatgriešanos?

—   Ziemu tad nu es iešu skolā, bet nākošu vasaru — ko tad? Atkal ganos?

Cerēsim, ka ne. Kad Laukmalis bij te, mēs ar tevu par to runājam. Nākamu vasaru viņš grib līgt vēl vienu vīru, jo tēvs vairs nespēj darbus viens veikt. Un tam — ja atgadīsies tāds ar bērniem — pielīgs arī ganu dienas. Tad tu varēsi iet vasaras skolā. ,

Bet ja gadīsies tāds vīrs, kam nav bērnu?

Vai nu īsti Laukmalis tādu ņems? — māte pagroza galvu.

Vasaras skola! Tur mācās otrtik daudz nekā ziemas skolā?

- Tā jau saka.

Māt, māt, vai tas nu arī viss būs tiesa?

Cerēsim, bērniņ. Izpelnījusi jau tu nu to skolu esi.

Kur iet, ko dara Annele, nu vairs par citu nedomā kā par skolu. Izskaitīti ir mēneši, nedēļas un dienas. Katru vakaru iet viena diena nost no tā tukšā laika, kad vēl nav skolas. Gausi jau viņas iet, tās dienas, bet, kura nodzīvota, tā arī uzvarēta. Un par velti arī viņas neaiziet. Izskatītas tagad tiek par jaunu visas grāmatas, izskatītas visas mācības, kas jau ir kā pamats skolai.

Bībeles stāsti guļ galvā kā iemieti, katķisms ar baušļiem arī turas, tikai arvien samisējas drusku tas: «Kas tas ir?» — Annele nesaprot, ko šito jautājumu arvien vajadzētu bāzt starpā. Tas dažreiz liek par bausli atbildēt pavisam citu, nekā domā. Tādēļ arī tas bieži jūk. Vienreizviens birst kā krelles, vai skaita no sākuma līdz galam vai atpakaļ — no gala līdz sākumam. Bet lielākais kalns, kas kāpts, ir Spīsa vācu valodas «Pārtulkotājs». Tas jau ir iziets pāri pusei, un Annele cereja līdz rudenim tam tikt cauri. Visai droša nu viņa gan te nejutās. «Pārtulkotājs» bij kā ērkšķains krūmājs, kas dūra un badīja un daudzreiz pa maldu ceļiem vadāja. Kad domāja: nu viss iet gludi un jauki, uzreiz atdūrās un paklupa kā pār celmu, kam nevareja tikt pāri, un atkal bij jāmēri atpakaļ noietais ceļš. Ar šo «Pārtulkotā ju» Annele karoja ar cīņas karstumu. Tas bij jāpārvar kā liktenis. To viņa zināja. Katram bērnam, kas gribēja uz augšu, bij jāiet caur «Pārtulko tā ju». Tad tikai nāca «Divi simts uzdevumu» klajā un saulaina zeme.

« Pārtulko tājs» ir dienišķais, sūrais darbs, bet «Divi simts uzdevumu» — Anneles svētdienas prieks, cukurmaize uz kārās mēles, ko pamatīgi est tikai drīkstēs vēlāk. Grāmatiņa ir uz pusi tik plāna kā « Pārtulko tājs» un ar savu vieglumu jau atstāj drīz pārvarama darba patīkamu iespaidu. Viņā ir mazi stāstiņi, pantiņi, pasaciņas. Pa lie- lakai daļai Annele tos var saprast, bet, ja kur atduras pie nepazīstama vārda, tad iet tam tik ilgi ar domām apkārt, kamēr to atmin. Un viss paliek viegli prātā. Kad «Pārtulkotā js» būs reiz cauri, «Divi simts uzdevumu» iekritīs paši no sevis klēpī kā gatavi āboli.

Tā mācīdamās, Annele arī jo bieži domā par savu nākamo skolotāju. Redzējusi viņa to vel nav, bet zin no citu stāstiem, ka tas ir stalts un stingrs virs tēva lielumā, platām, zilām acīm, kas zēnu nedarbiem pa pēdām seko un no kura paceltā pirksta un — bieži! — paceltā lineāla dažreiz dreb visa klase. Kad par to domā, tā jocīgi iekņudas krūtis. Bet Annele atraida bailes. Skolotājs nav stingrs vien, bet ari labs un jauks. Un Annele taču nav bērns, kas stāvēs pirkstu mutē un nekā nezinās. Jā, drīzāk jādomā, ka skolotājs būs izbrīnījies par viņu: kur tā meitene tik daudz jau samācījusies! Un tad vēl gadīsies tā: visi bērni stāvēs ap katedri*, un tiem kas jāuzsaka. Bet neviens lāgā nezinās. Te viens stomīsies, te otrs. Tad skolotājs savām spožajām acīm nomeklēs visu rindu, ieraudzīs Anneli. «Lai uzsaka tā atmatas meitene,» — tā viņš parādīs ar pirkstu, jo Anneles vārdu starp tik daudz bērniem uzreiz tas nevarēs atminēt. Un to, kas uz- sakāms, Annele nobērs kā zirņus. Neatdursies nekur. Un tad skolotājs sacīs: «Labi. Lai tā atmatas meitene nāk pašā priekšā un sēd uz pirmā sola.»

Bet uz pirmā sola tikai sēd tie bērni, kas mācībās par visiem pārāki.

Ak, brīnišķais nākamais laiks!

Viss, kas bij līdz šim, nu ir it kā noslēpies aiz prieka par tuvām skolas gaitām, aiz sagatavošanās drudža un nemiera. Agrākais pienākums nu tik vēl ir kā pa paradumam, sirds vairs nesaistās pie tā.

Laiks gāja uz rudens pusi. Ikdien saule lieca īsāku savu uguns loku. Vējš atnesa no laukiem nogatavojušos vārpu smaržu. Tuvējā mežā atskanēja neparasti trokšņi. Kauca kvekšķi, dūca taures, rībēja šāvieni. Vienu dien' pakalnā pie meža uzsviedās liels kamols un, nežēlīgi kaukdams, drāzās kā vējš pie Anneles. Tas bij Krančelis, kas tagad tik bieži zagās prom un nozuda veseliem cēlieniem. Pieskrēja klāt, drebēja un trīcēja ar izbaiļu šausmām acīs, pakrita uz vēdera, līda, tā smilkstēdams, gaudodams, it kā barga soda bīdamies. Kad meitene noliecās pie tā, neticēja viņas labvēlībai, bet atlēca atpakaļ, kā sagaidīdams ko briesmīgu. Ilgi meitene labināja, sauca, kamēr suns vaidēdams pakļāvās glāstam, līda tuvāk, laizīja rokas.

— Kas tad bij, Krančel, kas tad notika, sunīt?

Viņam bij piedots. Bet kas? Ko šausmīgu tas bij pārdzīvojis mežā? Kas tas bij par nodarītu grēku, par ko jāizlūdzas piedošana? Lai nu kas tas bij, Annele izlietoja šo gadījumu, pierunādama un biedinādama savu četrkājaino draugu: neskraidīt vairs pa svešām malām un sevišķi sargāties no meža, kurā varēja iziet slikti, jo tur glūnēja visādas briesmas.

Krančelis bij par visu pateicīgs un atzinīgs, ko arī izrādīja ar pēkšņiem lēcieniem, skaļu riešanu un prieka skrējieniem arvien riņķī apkārt. Visu dienu tas bij uzticams sargs un biedrs, katru mazāko aitu mēģinājumu noklīst uz nedarbiem apstādināja uz vietas, katru Anneles vēlēšanos nolasīja tai jau no acīm, izrādīja savu rotaļāša- nās prieku, savu izmaņu un izveicību; ar vārdu sakot, Krančelis tai dienā uzvedās tā, ka tam varēja dot vislabāko uzslavu, bet otrā dienā suņa atkal nebij visu priekšpusdienu. Dienvidū pārdzinušai, Annelei bij pirmais vārds:

—  Kur Krančelis?

—   Nav redzēts.

—  Kad tik viņam nav kas noticis!

—  Kas šim notiks! — māte atteica viegli. — Paradis tikai blandīties apkārt pēdējā laikā. Mežā šauj, taurē mednieki. Tas viņu uztrauc. Kvekšķim kvekšķa daba. Viņš jau pats tāds puskurta*, un nu viņu dīda arī skriet līdz un dzīt pēdas. Gan jau atkal ieradīsies.

Bet arī vakarā vēl bij ēdiens neizlakts, būda tukša. Suns nebij ieradies.

—  Nav Krančeļa, — Annele stāstīja katram mājiniekam, gaidīdama labvēlīgu atbildi. Bet lielajiem Krančeļa liktenis bij vienaldzīgs. Miķelis pat smējās: — Būs atstiepis kājas tavs Krančelis. Un vajaga ar. Ko skrej slazdā! Ko nu gribēja, to dabūja.

Tikai tēvs to mierināja:

—  Nebēdā! Būs aizkūlies līdz ar mednieku suņiem. Gan pārskries.

Nepārskrēja Krančelis ne otras dienas rītā, ne vakarā, kad pār-

dzina lopus.

—   Nu ir Krančelis pagalam, — Annele teica, smagi grozīdama galvu.

—  Tā jau laikam gan rādās.

Kad nu arī māte to apstiprināja, Annele nevarēja vairs izturēt, nometa, kas tai rokā, un skrēja uz meža pusi.

Skaistā pļava bij nopļauta un izžuvusi. Tajā viņa atdūrās. Sauca, aurēja, labināja. Bet vai tas nebij viss velti? To jau viņa bij darījusi divas dienas. Varbūt suns gulēja kaut kur aizšauts, ievainots. Varbūt tas vēl varētu iesmilkstēties, iekaukties. Vakara klusumā viņa būtu sadzirdējusi pat zāli augam. Bet viss palika kluss. Mežs bij paņēmis Krančeli.

Tumsa biezēja.

—  Krančeli, mans draugs, Krančeli, mans draugs … — meitene čukstēja un tad skumju prātu atgriezās uz mājām. Pāri atmatai, kurā bij noritējis Krančeļa īsais mūžs.

—  Krančeli, mans draugs, mans draugs!

NAV TA, KA DOMĀJA

Skola, skola!

Te nu viņa ir. Kā svētnīcā ieiet Annele. Lielas durvis, lieli logi, platas kāpes*. Un istabas kā auļi*. Klauk, klauk! — skan soļi uz ķieģeļu klona priekšnamā. Krāp, krāp! — rīb neskaitāmi zābaki pa grīdotām lielistabām, pastalas šļūc čabēdamas. Klases telpas, priekšnams, trepes ir grūdin pilnas skolas bērnu un viņu pavadoņu. Sauc, čalo, runā, dūc. Klusākie un bailīgākie stāv gar sienām vai kaktos un gaida, kamēr paliks šķidrāks, nošķirsies lielais vairums, lai tad arī viņi varētu nodarīt visu, kas šodien darāms: ieiet pie skolotāja pieteikties, izlūkot guļas vietu, apskatīties, uz kura sola klasē būtu labāka sēdēšana — no skolotāja drusku patālāk. Drošākie un uzņēmīgākie iet, rībēdami kā pērkoņmākonis, te zemē, te augšā un, viens otru pārkliegdami, stāsta, ko redzējuši. Kas savādāks nekā mājās, kas līdzīgs un kas tāds pats. Annele nepagūst atjēgties, kad jau viņa ir ar kādu meiteni roku rokā, un viņas sitas kā vilnis pa trepēm, krūtīs satriekdamās ar atpakaļ plūstošu vilni. Meitene ar zaļi raibu lakatu galvā to rauj uz priekšu. Nekā neredzējušas, tās izskrien cauri meiteņu guļam- un mazgājamai istabai un tad pāri koridoram zēnu istabā. Te tāpat ir skuba, steigšanās, troksnis, čala. Mazgājamā istabā iet skārda sile apkārt sienai. Siles dibens ir caurumains. Svešā meitene jau to visu pazīst. Cik reizes jau šodien tā nav te bijusi! Ar vienu meiteni, ar otru. — Tu gribi redzēt, kā tek ūdens? — viņa jautā un jau pagriež stūrī krāna kloķi. Ūdens drusku tek, jo rezervuārs ir tukšs. Svešā meitene vada ūdeni uz caurumaino vietu ar pirkstu, rādīdama, kā tad šļāc ūdens, kad zēni rītos mazgajas, — tad iet kā lietus no jumta. Viena vieta skārdā atplīsusi. Meitene parauj to labi krietni. Skārds grab. Vēlreiz parauj. Cik daudz jau viņu nav tā raustījuši! Skārda gabals atlec nost un paliek tai rokā. Meitene nobīstas, apmet zibeņātru skatu, vai nav kur šim nedarbam liecinieks.

—  Nu tu dabūsi! — meitene piedraud Annelei, nosviež skārdu, izrauj savu roku no Anneles rokas — un jau nav vairs viņas. Annele pietvīkst izbailēs, kaunā, neziņā: ko lai nu dara? Grūstīdamies, trokšņodami iet zēni istabai cauri. Neviens nekā nav redzējis. Nu, lai tad guļ tas skārds!

Apakšā gaida tēvs. Satur meiteni pie rokas:

—  Nenoklīsti nu vairs! Nāk mūsu reize. Iesim pie skolotāja.

Annelei sadreb ceļi. Ko nu visu jautās? Kā varēs uzsacīt, kad ne-

samisās? Un nu vēl tas skārds starpā!

Skolotājs sēd pie liela galda un raksta. Viņam ir liela galva kupliem matiem, kas karājas pār pieri. Knapi paceļ acis uz ienākušiem.

—  Anna Avots? No kurām mājām? Ak tā: Krišjāņa meita. Dzimusi? Mātes vārds? Lasīt jau prot? — Labi. Nākošais.

—  Kur būs bērnam guļvieta? — tēvs vēl jautā.

—  Augšā. Ieņemt vietas pēc kārtas! To jau tur redzēs. Izlasīties nav atļauts.

Jā. Tēvs ātri saprot. Skolotājam daudz darba šodien. Ar katru bērnu nevar ielaisties valodās — un kauču tā arī būtu viņa paša mazā meitene.

Tēvs atnes no ratiem mazo, brūno lādīti, kas jau kopā ar lielajiem bērniem ir gājusi skolas gaitās, un abi nu kāpj augšā. Garās rindās stāv brūnās gultiņas. Vidū šaura eja. Gultas jau noklātas līdz istabas vidum. Uz daudzām sēd tēvi un mātes, parunādamies un saviem turpat stāvošiem bērniem pamācības dodami.

Zēni un meitenes jaucas juku jukām, jo nav vēl izdota pavēle, ka zeni nedrīkst nākt meiteņu istabā — un otrādi.

Annele pārklāj savu gultiņu ar mātes doto segu un uzliek spilvenu. Gulta ir gara, bet maisiņš īss. Gabals dēļu paliek nepārklāts, jo arī sega nesniedz kā arī to nestieptu. Plikie dēļi saldēs kājas.

Kad viss nu savā vietā, viņi nosēstas ar tēvu uz gultiņas un kādu brīdi klausās citu valodās, it kā pašiem neka vairs nebūtu, ko runāt. Tad tēvs ceļas. Vakars nāk virsū, bet mājas tālu.

—  Turies nu godam, meit! — tēvs saka, un viņa siltā, lielā roka apņem meitenes galvu kādu brīdi kā svētīdama. Viņa lūpas runā klusus vārdus. Tad viņš uzliek cepuri, Annele iet līdz zemē pa trepēm, bet viņš jau vairs neatskatās atpakaļ.

Annele nu klīst atkal pa lielajām istabām te augšā, te zemē, pastāv še, pastāv tur; tik daudz, tik daudz ir bērnu, viņi iet pa diviem, pa trim un lielākos pulciņos, bet viņa neviena nav agrāk redzējusi; kur lai viņa te paliek? Tur nāk tā meitene ar zaļi raibo lakatu, ar kuru tā pirmīt skrēja roku rokā. To viņa pazīst. Nu tā iet roku rokā ar citu. Annele paskrejas pretī, satur to pie piedurknes. Bet svešā meitene paskatās sveši, kā nekad neredzējusi Anneles, izrauj dusmīgi savu piedurkni un aiziet ar draudzeni. Un Annele varētu iedomāties, ka viņa ir redzējusi to tikai sapni, ja par daudz stipri nestāvetu prātā tas skārda gabals, ko šī pati meitene atrāva mazgājamā istabā.

Metas tumšs. No āra ienāk pūlis zēnu sārtiem, vēja appūstiem vaigiem. Viņi iet brašiem soļiem un runā droši. Savā pulciņā tie turas ap vienu zēnu, kas ir par pusgalvu lielāks kā citi. Prīmus, prīmus, prīmus*! Tāds neapklust starp viņiem sauciens.

Prīmus ir tas lielais zens. Viņš un tie citi tam apkārt ir vasaras skolnieki.

Prīmus redz, ka klasē jau tumšs, uzlec uz galda un sniedzas pēc lampas. Uzmanīgi katrai viņa kustībai sekodami, stāv ap to zēni: vai nevajadzēs tam kāda pakalpojuma, vai nenokritīs sērkociņš, vai pašam tam uz slīpā galda nepaslīdēs kāja? Katru acumirkli tie būs gatavi to stutēt un noturēt. Bet Prīmus ir drošs. Viņš pastiepjas pat uz pirkstgaliem un, kad lampa aizdegta, pašūpojas rokās un ar slaidu lēcienu citiem pāri galvām nolec šaurajā ejā.

Pirmziemnieki atstieptiem kakliem līp ap lampu. Tik liela spožuma retais ir vel redzējis savā mūžā.

Prīmus ir pie lielās tāpeles*. Tā ir sašvīkota krustu šķērsu. Krīta gabals izšķaidīts.

—   Kas to ir darījis? Prīmus bargi sauc iekšā klase un nepacietīgs, atbildes nedabūjis, tūlīt turpina: — Nu, pielūkojiet, ka tā būtu pirmā un pēdējā reize! Šodien lai tas vel iet, bet rīt, ja kādu pieķers: pa nagiem, cik ieiet! Jus neesiet vairs ganos, bet skolā, saprotiet!

Var būt, ka viņu saprot. Kņada ir uzreiz noplakusi. Bet viņš sauc jo stiprāk:

—  Mierā tagad! Kārtību! Pa galdiem!

Nošvikst pa galdiem kā vāls no izkapts. Visi sēdus. Tikai Prīmus viens pats stāv kājās un gaida, kamēr visi norimst. Ko teiks Prīmus?

—  Tūlīt jūs iesiet vakariņās, saprotiet? Un pēc tam augšā un gultās. Un nedomājiet pīkstēt un klerot*, un vāļoties*! Te nav pieguļa, bet skola, saprotiet? Un nedomājiet rīt pie mazgāšanās šļakstīties ar ūdeni un visādi tērēt to nevietā! Priekš tā ūdens nav, saprotiet? Šodien mēs to sanesām priekš jums, bet rītu iesiet visi pēc kartas, un ūdeni jums būs jānes ta priekš zēniem, kā meitenēm, jo meitenēm ir darbs kukņā un pie traukiem. Saprotiet?

Blakām zvanīja ar lielu ilkšu pulksteni.

Klasē ieskrēja kada prāva meitene:

—  Vakariņās, vakariņās!

Uz ēdamgaldiem kūpēja lielas bļodas nemizotu kartupeļu, mazākās bļodās bij sagriezti siļķu gabaliņi. Kam nebij nažeļa, ko mizot kartupeļus, tas to darīja ar zobu un nagu palīdzību. Visas mutes kustēja.

Annele nebij siļķu ēdēja. Mājās to dabūja reti, un viņa tad arvien atstāja. Bet nu viņa domāja, ka to nedrīkst. Siļķe bij sarkana un sausa, tik sāļa, ka sūrstēja mēle. Annele pazagšus paskatījās sānis: vai tad citi bērni to ēda? Daži jau ēda, bet da/.i pabīdīja zem kartupeļu mizām uz galda. Kad tā, Annele to darīja ari ar savu gabalu. Noēda savu'kartupeli, kas bij vidū pārsprādzis un miltains. Vairāk negribējās.

Bet, kā gribējās, kas to zināja pateikt! Kaut kas apnicīgi smags gūlās virsū. Sirds skuma un tvīka. Viņai nepatika kartupeļu mizām piemētātie galdi. Un kādē] tie bij brūni? Mājās bij galds balts kā krīts. Pēc katra ēdiena māte to noberza ar grīsti un smiltīm. Mizas arī tā mājās nemētāja, bet lika tūlīt pie vietas, atsevišķā bļodiņā. Se nebij tādas kārtības. Se neizturējās tik cienīgi pret dieva dāvanu, kā būtu vajadzīgs. Viņa pati bij paslēpusi savu siļķes gabalu. Tāpat arī citi. Kādēļ neskatījās neviens uz pirkstiem? Kaut kas nebij lāgā. Kaut kas krimta, kaut kas kā par šauru. Caur plato logu skatījās plata tumsa. Tik neparasta un sveša. Neviens puķu podiņš to neaizturēja. Mājās uz mazā lodziņa Annelei bij divi: ģerānija un mirtīte. Cikreiz lēja, tik skaitīja jaunpieaugušās lapiņas. Tās tur tagad stāv. Klusas un vientuļas. Varbūt jau ir pārbraucis tēvs. Kas skries pretī? Nav vairs Anneles. Viņi abi ar māti tagad nosēstas pie galda. Tēvs stāsta par skolu, par meiteni, māte saka: «Jā, nu mēs tagad esam še vieni paši tai atmatā.»

Ass sūrums iedzeļ acīs. Viņa nevar vairs izturēt skatīties logā. Pasit galvu uz otru pusi. Tur ir zēnu galdi. Zēni, tāpat kā klasē, sēd pa kreisi, meitenes pa labi. Un viens zēns skaļi saka: — Sāļas siļķes, sāļas siļķes! Lūk, meitenēm jau sāļums sprāgst pa acīm laukā!

Zēnu galds smejas, bet Annele nobijusies ātri nodur galvu. Vai tas zēns to par viņu teica? Jā, par ko gan citu?

Vasaras bērni sēd tajā pašā klasē, kur pirmziemnieki. Viņi ieņem vienu trešdaļu solu un ir nošķirti par sevi.

Annele sēd astotā solā. Tur sākas mazo rindas. Tālu aiz viņas tās vēl iet, līdz durvīm. Noliekušies pār saviem rakstāmdēlīšiem tā, ka tikai muguras redzamas, mazie velk pakaļ burtus, ko skolotājs skaidrodams un stāstīdams ir lēni uzvilcis uz lielās tāfeles, lai visi pamatīgi var apskatīties, kā tas notiek.

Anneles tāfelīte jau sen ir pilna. Ko viņa tur rakstīs no tiem burtiem! Tā tak priekš viņas ir bērnu spēle. Viņai nav ko darīt, un tā viņa ļauj klejot savām acīm. Pirmais, kas tās pievelk, ir skolotājs. Viņš ir liels un stalts un turas taisni. Arī viņa stipri sārtā seja ir liela, acis stingras un caururbjošas. Uz sava krēsla aiz katedra viņš sēd tikai tad, kad sasauc bērnus, lai tie uzsaka, bet, kamēr tie raksta vai mācās, viņš, rokas uz muguras salicis, soļo pa vidus eju no viena gala līdz otram lieliem, vienādiem soļiem. Viņa zābaki čīkst, labais vairāk nekā kreisais. Uz šī vairāk čīkstošā viņš pie klases durvīm apgriežas un nāk atpakaļ. Tad Annele nedrīkst vairs uz viņu skatīties, bet nodur galvu. Citureiz viņš saka priekšā teikumus vasaras bērniem, un tie tad raksta. Tad skolotājs pārmaiņus atņem rokas — lielas, mīkstas un baltas rokas — no muguras un, svārkus atbīdījis, iebāž tās bikšu ķešās. Annele nu redz, ka bikšu ķešas ir drusku apskrandušas, un ātri skatās prom, lai skolotājam nav par nepatikšanu, kad tas pamanīs, ka viņa to redzējusi.

Citureiz skolotājs ātri, kā ko atminējies, pārtrauc savu soļošanu un ieiet otrā klasē. Otrā klasē ir jau drīz iesvētāmie bērni, un tos tur māca ķesteris, kas nedzīvo skolā, bet nāk rītos un vakaros iet atkal prom. Ķesteris ir vācietis un jocīgi runā. Viņš māca baušļus un bībelstāstus. Sī klase neinteresē Anneli. Ķesteris viņas acīs ir ķesteris un nekāds skolotājs. īsts skolotājs tikai ir tas, kas māca šajā viņas klasē.

Tikko skolotājs izgājis ārā, klase iezuzas, it kā vējš būtu ieskrējis lapotos zaros. Galvas augšā un acis apkārt. Tikai Prīmus, pats pirmais uz pirmā sola zēnu pusē, sēd, kā sēdējis, noliecies pār burtnīcu. Viņa galva pasitas uz vienu, uz otru pusi, bet, tā kā liela trokšņa nav, viņš neatrod par vajadzīgu šai zuzēšanai dāvāt lielāku uzmanību. Pirmos solus zēnu pusē Annele var labi pārredzēt no savas vietas. Blakus Prīmum sēd divi zēni gaišām, kuplām galvām. Tūlīt var redzēt, ka tie brāļi. Mati abiem vienu riežu*, kupli un ķeraini*, sejas arī līdzīgas, tikai vienam tā plāna, otram bieza. Tas ar to biezo seju Annelei nepatīk, bet tas ar plāno viņai liekas glītākais zēns visā skolā.

Meiteņu prīma ir Dzelzskalnu Emma. Tā noteic, kurām meitenēm pēc kārtas jāiet palīgā virtuvē un pie galdiem. Viņa ir slaida un glīta, brūnām acīm un iet lepni paceltu degunu. Meitenes spiežas ap viņu, laimīgas, ja var tai pa prātam ko izdarīt, ja Emma pasaka viņām kādu laipnu vārdu. Bet to viņa reti dara. Ar pirmziemniecēm vispār tai nav nekādas runas, viņa tikai dod tām savas pavēles.

Vasaras bērni! Visi mazie kopā neatsver vienu no viņiem. Anneles acīs tie ir kā kungu kārta pret ļaužu kārtu. Viņi iet savos pulciņos, viņiem ir savi smiekli, savas valodas, savi noslēpumi. Viņi ir ap skolotāju kā vasaļi ap ķēniņu. Kad skolotājs viņiem saka savas piezīmes vai norādījumus, tad tas notiek klusinātā balsī, kā jau saviem cilvēkiem, un pa lielākai daļai vāciski, sevišķi Dzelzskalnu Emmai, kas bieži, skolotājam atbildēdama, pat paliek tāpat vien sēdot un netrūkstas kājās kā mazie, kad tiem skolotājam ir jādod kāda atbilde.

Viens divi Annele ir galā ar saviem burtiem, un tad viņas izsalkušās acis zagšus klejo pa klasi un kāri iesūc un patērē katru sīkumu. Pēkšņi to ir ievērojis skolotājs. Pārtrauc savu soļošanu, nostājas viņas sola galā:

—  Kāpēc tu neraksti?

—  Es jau esmu pierakstījusi.

—  Parādi!

Skolotājs paskatās tāfeles vienā pusē, paskatās otrā. Diezgan ilgi, Annelei liekas. «Nu viņš visu zinās,» viņa domā.

—  Tu proti jau visus burtus?

—  Jā.

—  Kas tevi macija?

Kas tad nu mācīja? Annele īsti nezin. Atbild uz labu laimi:

—  Brālis.

Skolotājs atdod tāfeli:

—  Tad tu vari norakstīt no grāmatas.

Annele nu noraksta no grāmatas: «Kaķis un pele.» «Suns un kauls.» «Arājs un lemesis.» Raksta un slepeni pavelk plecus. Tāds darbs viņai liekas veltīgs. Cik ilgi lai tādu dara?

Viņa taču neiet skolā uz priekšu, bet velkas atpakaļ. Pa to laiku, kamēr viņa te raksta, tā varētu visu to mācīties, ko skolotājs uzdod vasaras bērniem. Ja skolotājs tikai viņu tiem pieskaitītu. Ja skolotājs zinātu un ievērotu, ka viņa mācībās tak jau tālu priekšā.

Bet kā lai skolotājam to pasaka? Tā reize, kad skolotājs ar viņu runāja, ir garām. Tad vajadzēja teikt. Bet kā? Klasē tad bij tik klusu, ka dzirdēja grifeles* čirkstam. Ja nu viņa butu runājusi, tad visas ausis būtu sacēlušās — un diezin kas tad būtu iznācis. Mācīties ir viegli, bet runāt ar skolotāju — grūti.

Klusumā gan var. Un klusumā Annele lūdzas tā, kā lūgšanu kad skaita:

«Mīļais skolotāj, nu laid mani pie vasaras bērniem! Tu redzēsi, kā es mācīšos. Es tak protu «Pārtulkotāju», un «Divi simts uzdevumu» man arī jau ir galva. Visu, ko tu stāsti vasaras bērniem, es saprotu. Kādēļ tad es nevaru mācīties ar viņiem kopā? Es tak gribu izmācīties. Visiem priekšā es gribu. Arvien vairāk un vairak. Mīļais, mīļais sko lotāj, laid tak mani uz priekšu!»

Tadā lūgšana Anneles acis deg uz skolotāju, lai gan viņas lupas ir mēmas.

—  Nu, Avots, tu atkal skaties apkārt. Vai tava tāfele jau pilna? — skolotājs, kas jau nu atminas Anneles vārdu, saka no katedra.

—  Jā, — meitene knapi dzirdami izdveš.

—  Nāc parādi!

Annele iet. Sirds, liekas, dreb kaklā. Nu būs tā reize, kad skolotājs jautās. Nu varēs visu pateikt, ko toreiz nepateica. Tos vārdus, ko nupat domāja.

Skolotājs paskatās vienā pusē, paskatās otrā. Bet kur Anneles vārdi, ko tā gribēja teikt skolotājam? Viņa vairs nezin neviena. Kā izmisumā, it kā gribētu vārdus izlobīt no mutes kā kodolus no čaumalas, viņa piespiež dūri pie lūpām. Kā lai nu iesāk? Kā lai nu iesāk?

Skolotājs ātri paskatās viņā, savelk pieri, bargi uzsauc:

—   Nekod nagus!

Annele saraujas. Ko skolotājs sacījis, ir kaut kas tik negaidīts un neiespējams!

—  Bet es tak to nedaru!

—   Kā — tu nedari? Vai es esmu akls?

To Annele nedrīkst apgalvot. Bet viņa tak nav vainīga. Nav devusi iemeslu skolotāja dusmām.

—  Es neesmu to darījusi.

—   Nerunā pretī!

Annele stāv mēma.

Jā, nu ir visam beigas. Viņa tagad zin, ka tā nekad nevarēs lūgt skolotāju, lai ļauj tai mācīties kopā ar vasaras bērniem. Nekad, nekad.

Skolotājs atdod rakstāmdēlīti. Sapīcis.

—  Norakstījusi jau tu esi pareizi, bet tavs rokraksts ir pavisam nederīgs. Kas tev tādu mācīja?

—  To es pati.

—  Tev jāmācās labāk rakstīt. Rīt tu paņemsi no manis burtnīcu, un tur tev būs rakstīts priekšā, kā jāraksta glīti. Glītrakstīšana. Saproti?

Atpakaļ uz vietu nākot, Annelei acis pašas no sevis paskrien uz to pusi, kur sēd gaišmatainais zēns. Viņš paskatās baltiem zobiem tai pretī. Smīn. «Nekod nagus!» teic viņa smīns.

Nu! Uz to zēnu viņa nekad vairs savu acu nepametīs.

Kad viņa nosēstas savā vietā, tai liekas, ka daudz galvas būtu pagrieztas pret viņu ar daudziem smīniem. Un visi to pašu: «Nekod nagus!»

Viņas seja kvēlo. Un krūtīs tai ir tik šauri, it kā trūktu elpas. Visas klases priekšā viņa ir norāta, bet viņa tak neapzinās vainas. Vai skolotājam tas tiešām tā ir licies? Un, ja viņam arī tā likās, ka tas tā būtu, vai viņš nevarēja tad teikt klusi un mīļi, tik viņai vien dzirdami, kā tēvs to mēdza tādās reizēs: «Nedari, meit, tā, tas nav smuki!» Bet nu: lai visi to dzird. Lai citi visi paliek vienā pusē, bet viņa, tā norātā, viena vienīga otrā. Vai viņa vainīga vai nevainīga, kas to viņai prasa vai tic? Tikai viena pati viņa to zin. Un zin, ka skolotājs ir bijis netaisns. Skolotājs! Viss ir iznācis pavisam citādi, nekā domāja. Skolotājs ir it kā aizgājis tālu, tālu. Nesasniedzams viņš ir palicis Annelei.

Annele nopērk burtnīcu no skolotāja. Pašķirsta.

«Māte māca meitu. Čigāns zog cūkas cinksli. Vējš veļ vālus.»

Izskaita līnijas. To ir daudz, un viņai tās jāpieraksta. Desmit reiz no vietas viņai jāmācās uzvilkt burti un vārdi tā, kā tie stāv pirmajā — priekšā rakstītā līnijā.

«Čigāns zog cūkas cinksli. Vējš veļ vālus.»

Pirmā rindā viņai izdodas kaut cik uzvilkt burtus tā, kā viņi stāv augšā, otrā arī vēl tā, bet, jo vairāk uz leju, jo burti iet, kā viņiem tīk, un vada rakstītāju pa viņas pašas ceļu.

Skolotājs nav apmierināts:

—  Citi bērni iet uz priekšu, tu ne.

Viņš parada klasei dažas burtnīcas ar skaisti, it ka izdreijati* uzrakstītiem teikumiem. Tās pieder vasaras bērniem.

— Tā vajaga rakstīt, — viņš saka.

Annelei tas aiziet gar ausīm kā vējš. Burtus dreijāt viņa nevar izmācīties, un tur nekā nevar darīt. Kā ap nepiepildāmu uzdevumu viņa nelaužas vairs ap to. Toties viņa mēģina jo vairāk uztvert no tā, ko skolotājs māca vasaras bērniem. Un tas viņai iet tik viegli galvā kā spēlīte. Bet arī tas nav daudz, un viņa arvien jūtas kā izsalkusi: kad būs vairāk?

Skolnieku guļamistabas ir lielas un aukstas. Vakaros saskrien viņās bērni čalu čalumis kā zvirbuļu bari. Kamēr skolotājs vēl nav parādījies, ātri, ātri jāizmanto laiks. Tur laužas un spēkojas, še atskan smiekli un saucieni, tur atkal spilveni lido pa gaisu. No daudzām mutēm elpa izkūp kā dūmi, bet drīz jau viņu arī vairs neredz. Gaiss piesilis. Tad dzirdami uz trepēm skolotāja soļi. Cik nu ātri var, visi pa gultām. Skolotājs gan papriekš iet zēnu istabā: vienreiz, divreiz, trīsreiz no viena gala līdz otram, bet tūlīt pēc tam nāk pie meitenēm. Tad jau visām jābūt, gultās. Kad skolotājs pārstaigājis meiteņu istabu, tas vēlreiz atgriežas pie zēniem, kamēr arī tur viss norimis, tad pastāv vēl kādu brīdi trepju galā klausīdamies, un tad dzird viņa soļus aizdimam lejā pa trepi. Nu nokrīt kā alps*. Nu vēl drīkst sačukstēties ar tuvējo kaimiņu, pastāstīt kādu sevišķu noslēpumu vai apspriest kādu dienas notikumu. Bet bieži gadās, ka no kāda kakta pēkšņi kā raķete izsprūk pa skaļam smieklam vai iekliedzienam; tad pietrūkstas augšā visas galvas. Klausās. Un daudzreiz tāds smiekliņš kā lipīga slimība aizskrien krikšķinādams pa visām gultām, tikai klusu, klusu tas skrien, no saujas saujā pasviests, jo zem meiteņu istabas dzīvo skolotājs.

Pāra reizes mēnesī atbrauc skolā žīdiņš Meirītis. Tam ir mazs zirdziņš un maza precīte. «Spices, mices, adatīnes.» Nekādus veikalus viņš skolā nevar taisīt. Lai gan te cilvēku biezs, tomēr visi tie ir bez naudas. Skolēniem tas arī savu preci nemaz nepiedāvā. Viņš vairāk uzturas skolotāja galā un arvien ir ierīkojies tā, ka paliek uz naktsguļu. Lai gan Meirītis braukā ar paunu, viņš nav tāds kā citi paunu žīdi. Viņš apbraukā tikai tādas mājas, kurās dzīvo smalkāki ļaudis, un viņu visur uzņem kā viesi, gulda labā gultā un dod labu ēdienu. Skolotājs dzer ar Meirīti kopā tēju. Par viņu iet baumas, ka tas kādreiz ir bijis bagāts žīds, tagad vēl ir smalks žīds un vispār gudrs žīds. Skolotājs ar viņu runā cauriem vakariem.

Kad skolotājs nāk uz augšu guldināt bērnus, Meirītis tam čāpā pakaļ. Trīs soļus aiz staltā skolotāja, kas pēc paraduma iet, rokas uz muguras salicis, nāk Meirītis — sīciņš, maziņš, baltu bārdiņu, melnā, garā kaftānā*, melnu piķa micīti galvā. Meitenes pazūd zem segām, jo viņām jākož mēlē aiz smiekliem. Meirītis pastāvīgi kaut ko stāsta — gorīgs, kustīgs, svaida rokas, savelk plecus, bet skolotājs atmet tikai pa retam vārdam, dažreiz liekas, ka viņš nekā nav dzirdējis. Bet tas Meirīti nesarūgtina. Dažreiz viņa runa paliek tik klusa, ka tā tik nomurminās vien baltajā bārdā. Tā viņš laikam runā pats ar sevi, braukādams pa garajiem lauku ceļiem. Neviens viņam neatbild, un viņam arī atbildes nevajaga. Par visu, ko tas redz, viņš taisa piezīmes pats sev savā izloksnē.

Skolotājs aiziet no meiteņu istabas, bet, griežoties atpakaļ, paiet trepju galam garām un nāk atkal iekšā tai pašā acumirklī, kad Anneles kaimiņiene Skuju Minnīte ir uzdevusi meitenēm: atminat manu mīklu — liels, balts auns mazu, melnu ļipiņu, — un uz visiem minējumiem tik atkliegusi: nekā, nekā, nekā! Tad meitenes ir nākušas klajā ar visneprātīgākiem, pārgalvīgākiem minējumiem un viena pārdroša mute ir iesaukusies: — Tas ir skolotājs ar Meirīti! — Tam ir sekojuši tādi neparasti smiekli un kņada, ka skolotājs tos ir sadzirdējis un nu nāk vēlreiz lūkot, kas tur notiek. Bet, tikko tas pār slieksni, meitenes atkal zem segām kā pīles zem ūdens. Segas dreb, segas plok no aizturētiem smiekliem. Annele ierokas dziļāk zem saviem matiem. Maisiņš tai īss, sega plāna. Tad viņa vakaros mēdz at- pīt matus un pārklāt tos sev pāri. Mati ir gari un biezi. Kad ievelk ceļus, tie sniedzas līdz pēdām. Kā nu Meirītis pienāk pie viņas gultiņas, tas ļauj skolotājam iet tālāk, uzliek savas krunkainās, kau- lotās rokas uz gultas kājgaļu un, galvu šūpodams, dziedoši pūš caur savu garo degunu: oi, oi, oi, oi! Tuvākās gultas saviļņojas kā zemestrīcē. Tas ir tāds vilnis, kas nodreb līdz tālākam kaktam. Skolotājs pārlaiž neuzticības pilnu skatu visām gultām, kurās guldz kā apslēpti strauti; iemesla uzsaukt: «Mierā!» — tas neatrod, tomēr drošības pēc atgriežas no durvīm vēlreiz pārstaigat istabu.

Un, tāpat kā pirmoreiz, Meirītis paliek atkal pie šis vienas gultas ar savu galvas šūpošanu un savu «oi, oi, oi, oi!».

Aizgājis garais skolotājs un īsais Meirītis! Miers, miers! Meitenes zibeņātri norauj segas no galvām. Viņas ir vai noslāpušas aiz karstuma un smieklu kāres. Bet ar skolotāja iziešanu arī smieklu drebulis ir pēkšņi nez kur aizskrējis un nekož vairs tā krūtīs.

—  Bet ko tas žīds pie manas gultas arvien apstājās un aijāja? Ko viņš gribēja? — Annele brīnās.

—  Un tad tu nezini! — atsaucās Minnīte. — Tu tak izskaties kā ķēms ar to matu mežu. Nu, īstā meža ragana! Zīds skatās, skatās no viena gala līdz otram un nevar izgudrot, kur tādam spokam galva, kur kājas. Par to viņš tad tā oijāja un savu balto galvu ar melno piķa mici kratīja.

Pusdienas ir ieturētas, un pēc tam sākās garā brīvstunda. Garāka, kā parasts, tā būs, jo skolotājam atbraukuši ciemiņi. To zēni jau ir uzoduši un vēl ar pēdējo kumosu mutē gāžas laukā pa durvīm kā sniega vāls no kalna. Prom uz Tērvetes krastu aiz skolas! Tur šodien starp «turkiem» un «krieviem» vajaga sākties lielajiem kariem, jo nakti ir sakritis jauns sniegs. «Krievi» ir apakšā, krasta kārklos, labās pozīcijās. Tie rekrutējas* pa lielākai daļai no lielajiem zēniem vasaras skolniekiem un ķestera klases. Kalnā ir «turki», knišļi, pirm un otrziemnieki. Tiem jābūt «turkiem», jo «krieviem» būt ir lielo priekšrocība. Lai gan knišļi, tomēr viņu ir otrtik daudz kā «krievu». Un dūšas tiem lielas. Viņi ir ātri, kustīgi un spers trīs lodes pret vienu. Tik daudz viņu ir. Slēgtās rindās kā odu mākonis ar dārdošu «urā!» tie brūk no kalna. Brt, ienaidnieka lodes ir sāpīgas. Upes krastā ir vecs, sacietējis sniegs. Un «krievu» rokas otrtik platas un stipras. Upe ir turpat roku tverama un ir bagāta kritumiem un neaizsalstošām vietām, kur ūdens pār oļiem burbuļo. Uz «turkiem» sāk nākt smagi lādiņi. Galvas un acis jau sargā, bet arī kājām un rokām iet plāni. Piepeši viens ir ķerts pierē un izlaiž bļāvienu kā trompeti. Tas izsauc protesta vētru arī pie citiem «turkiem»:

—  Akmeņi, akmeņi! Viņi laiž akmeņus! Tie nav karotāji! Tie ir žuļiki! Viņi laiž akmeņus!

Meitenes stāv kalnā, rokas villainēs sabāzušas. Līdz karot viņām ir noliegts, bet līdz kliegt tās var, cik jauda. Un viņas kliedz un draud ienaidniekam, kas nedrīkst darīt pāri mazajiem, nedrīkst laist darbā akmeņus, nedrīkst mērķēt ne uz galvām, ne deguniem vai acīm, citādi viņas uz pēdām skries sūdzēt skolotājam.

Ja tur grib iemaisīt skolotāju, tad nav vairs karošana. «Krievi» met mieru. Akmeni neviens no viņiem nav sviedis. Tās tik viņu stiprās lodes, kas «kož», jo viņi ir īsti karotāji un nevis tādi mīkstčauļi, kam kaulu vietā biezputra.

Tāda apvainojuma «turki» nevar atstāt uz sevis. Viņiem nav ne viena vīra, kam kaulu vietā biezputra. Viņiem ir dušas kā mieti. Viņi ir jau sakārtojuši savas rindas. Lai nu tik «krievi» nāk!

«Krievi» nē un nē.

«Turkiem» jāsūta vēstnieki ar jaunu kara piedāvājumu, ar vārdu sakot: viņiem jālūdzas, lai uzsāk atkal kaujas operācijas. Ilgi jālūdzas. Beidzot «krievi» dod atbildi:

—  Nu labi. Bet tad to pinkšķi laukā no rindas! Lai tas iet pie meitenēm.

Tas «pinkšķis» turas, kā zemē ieaudzis. Trīs «turku» vīri viņu nevar izkustināt. Beidzot to novāc ar pastiprinātiem spēkiem un iemet meiteņu pudurī.

Tā ir nedzirdēta netaisnība un pārestība. «Pinkšķis» var apzvērēt, ka sviests ar akmeni, kas izlauzts no upes. Viņam pierē puns. Un to viņš necietīs. Tiklīdz būs kaujas lauks klajš, viņš uzmeklēs akmeni un tad taisnā ceļā uz skolotāju.

Ja. Meitenes tam palīdzēs. Meitenes ies līdz kā liecinieces. Visas ka viena.

Annelei ir šodien virtuves diena. Viņa ir izsaukta kopā ar Skuju Minnīti un vēl divām mazajām. Otras četras ir lielās meitenes. No vasarniecēm viņas rīko Dzelzskalnu Emma, lepna un pa vēlīga kā ķeizariene. Mazajām jāsaved kārtībā ēdamistaba: jānovāc trauki, jānoslauka galdi un grīdas. Emma skatās, lai būtu tik tīrs, ka nav vairs ne puteklīša. Ierauga mazāko cīpslu: slauki no jauna!

Minnīte turas pie darba kopā ar Anneli, bet viņas prāti ir laukā pie kariem. Kuru trauku grēdu iznes virtuvē un tur tik steidzīgi nomet tā, ka brūk un juk, tā atpakaļ pie viena loga, pie otra. Ne tik ar acīm un ausīm viņa redz un dzird, bet arī ar kājām, rokam un visu kustīgo ķermeni. Viņa zin visu kā ģenerālis no attāluma, kas notiek uz krasta, vai domājas visu zinām un kliedz to citām meitenēm ausīs. Kad krastā atskan vislielākās urjāvas, viņa neizkūst no loga, lai trauki iet, ja grib, uz virtuvi ar citu meiteņu kājām, ne tā vairs viņas daļa.

—  Pie logiem, meitenes, pie logiem! Skatieties nu! Skrien šurp no krasta. Sauc skolotāju. Tur blāķis nosistu puiku. Ausis nost. Deguni pušu. Asinis skrien aumaļām. Es jau domāju, ka tā iznāks. Lielie zēni būs laiduši ar sprunguļiem, ar akmeņiem. Lūk, skolotājs jau skrien. Nav bijis vaļas ne cepuri uzlikt. Nu tik būs puikām drāziņš*! — Minnīte to visu izkliedz ar skaudīgu prieku.

Skolotājs tiešām steidzīgi aizskrien uz kaujas lauku, pavadīts no pulciņa uztrauktu un viena caur otru runājošu meiteņu, kurām pa vidu maisās «pinkšķis» ar punu pierē. Minnīte gatava tūlīt, kā stāv, skriet pakaļ un lūkot, kas noticis krastā, bet pie durvīm to vēl īstā laikā satver aiz pleca Dzelzskalnu Emma. Arī viņa ir bijusi ieskrējusi klasē noskatīties cīņas mutuli krastā, bet tagad ir atkal savu uzdevumu augstumā un ar stingrāko pieri. Visu laiku turēdama Minnīti aiz pleca, strostē:

—  Kas te notiek? Vai tā dara darbu? Vai jūs esat še norīkotas priekš logu stāvēšanas vai apkārt skraidīšanas? Vai ēdamistaba tīra? Trauki kārtībā?

—  Ēdamistaba tīra. Mēs visu novācām. Laid vaļā! — Minnīte krata savu plecu.

—   Nu, tad, marš, pie katla tīrīšanas! Tas vēl nav padarīts.

Emma ierauga tuvumā Anneli. Pavēl arī tai:

—  Skuja, Avote, jums abām pie katla!

Abas uzrunātās neticīgi saskatās.

Ka? Mums? Tas nav mūsu darbs. To tak arvien dara lielās meitenes! • Minnīte brīnās.

—  Jūs esat lielas diezgan.

—  Bet. mums tas nav jādara. Es nedarīšu.

—     Es arī nedarīšu, — Annele atmet galvu atpakaļ. — Mēs savu • darbu jau padarījām. Mēs nevaram aizsniegt katla dibenu.

—  To es pati zināšu, vai jūs varat vai nevarat. Es te pavēlu, ne

jūs.

Ar vienu pagriezienu Minnīte izrauj savu plecu.

—   Tu mums neesi nekāda pavēlniece. Tu esi tāda pati meitene kā mēs.

—  Tu nedrīksti būt netaisna. Kā noteikts, tā tev jādara, — saka Annele.

—  Tu neesi skolotājs, tu esi tāda pati meitene, — tiepjas Minnīte.

—   Tas tik vēl trūka, ka šitās mergas man varēs noteikt, ko es drīkstu, ko ne! Marš, pie katla!

Abas atliec galvas vēl spītīgāk:

—   Ne nu iesim, ne. Taisni, kad tu pavēli, ne!

—  Labi. Tad es sūdzēšu skolotājam.

—   Mēs sūdzēsim papriekš. Re, kur skolotājs jau nāk! — Minnīte iesaucas un dodas uz durvīm. Skolotājs nāk gar logiem no karavīru tiesāšanas ātrs un pietvīcis. Tad nāk zēni un pēc tiem meitenes. Visi ' ir klusi un tāpat salien klasē. Vienam otram no puikām ir izplūkāti mati, bet kādus sevišķus punus vai brūces nekur neredz.

Emma notvērusi Minnīti pie pašām durvīm un tur to ciet. Bet tā jau nu Minnītei nesāp, kā viņa kliedz:

—   Skolotāj, skolotāj, Dzelzskalns žņaudz manu plecu!

—  Tūlīt tu turēsi muti, jeb es no tiesas sūdzēšu!

—   Es pirmā sūdzēšu. Skolotāj, skolotāj!

Skolotājs patlaban iet garām. Durvis atsprāgst — un viņš ir virtuvē.

—  Kas še notiek?

—  Viņas ir nepaklausīgas, — Emma rāda uz mazajām. Un, iekams Minnīte ir paspējusi atvērt savu ašo muti, jau ir Annele starpā:

—   Nekā. Mēs neesam nepaklausīgas, bet Dzelzskalns ir netaisna.

Skolotājs sarauc pieri:

—  Ko viņa dara?

Un, pagriezies pret Emmu, vāciski pavēl: — Stāsti!

Annelei nolaižas rokas.

Te tev nu būs taisnība! Jau jau vāciski sāk runāt, tad jau zin, kurā pusē tā būs.

Bet Emmai ir jāstāsta viss, kā ir, lai arī tā izliek vārdus priekš sevis, cik vien māk, labvēlīgi. Un skolotājs viņai nedod vis taisnību. Kā noteikts, tā jādara, un uz savu galvu nevar ievest jaunu kārtību. Mazās ir mazās, lai arī cik garumā stiepušās. Un pāri darīt viņām nedrīkst.

Annele visu saprot, ko skolotājs runā, bet Minnīte tikai redz, kā Emma pietvīkst, nodur acis un, skolotājam izejot, ātri pazūd no vir

tuves. Ar to viņai pietiek. Annelei turpretī paceļas augstāk galva un pleci, un viņai liekas, ka skolotājs ir tas, kas tos ceļ, pats līdz paceldamies. Tomēr skolotājs bij arī labs un gudrs, un taisnīgs. Neklausīja vis Emmu, bet izsprieda tiesu, kā vajaga. Viņa bij ar šo lielo tiesas dienu pilnīgi apmierināta.

Vai tas var būt, ka tik ātri aiziet laiks? Nebij ne apskatīties, kad jau ziema raucās īsumā. Aukstajās mēnešnaktīs bij tāds savāds sar- mains spīdums, kas it kā jau no kāda tāla pavasara atvizmoja. Salti vēsmainais gaiss, kas, nedaudz atbaidīts no daudzo krūšu izelpo jumiem, brīvi plūda caur lielo telpu, Anneli tādās naktīs bieži uzrāva no miega. Laukā vizmoja nakts kā tāda liela, noslēpumaina vērpēja, kas ritināja no savas kodaļas burvīgus pavedienus, kuros iegūstīja kā tīklā laukus, mežus un mājas. Viss bij citāds nekā diena, kluss, bet dziļas dzīvības pilns. Lielajos logos skatījās zvaigznes. Zvaigžņu un staru pilno debesi noslēdza melna meža strīpa. Saldāks nekā miegs Annelei likās tādās reizēs gulēt vaļējām acīm un domāt, kā tas viss bij pasaulē un šepat skolā.

Ar kādu prieku bij rudenī atvērtas skolas durvis! Un nu vēl tik dažas nedēļas — un šī ziema būs galā. Vai ir iegūts tas, ko cerēja? Nav. Daudzreiz viņai šķita, ka tā gājusi pa to pašu jau reiz nostaigāto ceļu. Viņa bij iedomājusies, ka viens divi izmācīsies visu, ko māca skolā, visu, ko zin skolotājs. Bet skolotājs staigāja tāpat diendienā caur klasēm, rokas uz muguras salicis, stalts un nepieietams, un likās, ka viņam nekā nav, ko dot Annelei.

Un tomēr, kad atkal skatās otrādi, ir gan iets uz priekšu un vēl tādiem lieliem, brašiem soļiem. Ka nu tagad daudz ko zin, kā agrāk nezināja. Kaut kur spīd gaismiņa, kas arvien lielāka plešas. Viņa nāk pati no sevis. Bieži ir nomocījies ar domām ap kādu lietu — un tad uzreiz atveras kā grāmata un viss ir skaidrs. Nevienam vairs nav jāprasa. Kā jau māte teica Annelei, vēl mazai, kad tā ko jautāja, uz ko lielie negribēja atbildēt: «Pagaidi, uzmodīsi* pasauli, sapratīsi pati.» Jā, nu viņa redz, ka tā sāk «uzmost pasauli» arvien dziļāk. Dažreiz šī uzmošana ir rūgta, bet dažreiz tā ir brīnišķi salda un jauka. Kad kaut kas atveras un varētu būt izsakāms ne ar vārdiem, bet ar tādu dziļu mīļumu saprotams. Kā tagad sniegotais mēnešlauks, gaišā nakts, mežs un tepat guļošās meitenes. Un tālāk — tēvs ar māti atmatas mājiņā, māsa ar brāli tālajā Jelgavā. Tas viss jau gan ir pazīstams, bet tas citā reizē atkal parādās citādi, kā katru lietu parāda citādi rokā paņemta gaismiņa. Un tas ir tas mīļums krūtīs. Laikam ar to vislabāk var «uzmost pasauli». Un, jo dziļāk meitene domā, jo bezdibenīgāks tai šķiet tas mīļums krūtīs, jo bezgalīgāka pasaule, jo aizrautīgāks prieks, kā varēs arvien vairāk un vairāk «uzmost šo pasauli».

Un nu ir tā diena, kad nekas vairs nav uzdots uz ritu. Rit ir tikai vairs liecību izdalīšana un skolas slēgšana. Visu pēcpusdienu bērni ir brīvi. Nav vairs ne stundu, ne uzdevumu sagatavošanas. Nav vairs modra pār viņiem skolotāja acs. Tas sēd savā istabā un raksta liecības. Raksta un rakstīs līdz pusnaktij. Prīmus tam palīdz.

Skaļi, brīvi, priecīgi zēni un meitenes juku jukām brāžas no krasta lejā. Atkususī zeme līgojas, kājas slīgst vienā, otrā dubļu pančkā — kas to vēro? Strazdi svelpj, pūpoli zied. Tērvete gāžas krākdama, nikna, pelēki brūna. Meitenes laižas līdz šalkoņas ritmam. Aizvējā jau uzplaucis šur tur pa purenim, bet krūmos var pieplūkt saujām palegzdīšu. Zēni pamaļas vēl pa ziemas cīņu vietām, kur ir gan uzvaru gūts, gan pametumi izciesti. Nu ir citas spēles. Laušanās, spēkošanās, skriešanās. Bet šodien vairs nav nesaskaņu. Visi starpgadījumi izraisās* viegli un ātri. Pāri tīrumiem pūš pavasara vēji.

Nevaldāms ir brīves prieks. Kad tas ar saulrietu no lauka atkal ieplūst skolas sienās, tas tur grauj kā pērkons un iet rūkdams līdz skolotāja galam. Skolotājs izsūta Prīmu ar piedraudējumu, bet kas tam klausa? Skolas vara ir beigusies. Vai par trokšņošanu paturēs vēl rītu skolā? Lai patur! Tā kā tā jau ir beidzamā diena.

Prīmus iznāk atkal pēc laika, un nu viņam ir grāmata rokā. Grāmatu sūta skolotājs. Tajā ir jauka lasīšana. Viens no bērniem lai lasa, un citi lai klausās. Tā vēlējis skolotājs.

—   Dod šurp to grāmatu!

—   Kas lasīs?

—   Kad iedosi, tad lasīs.

—  Tam, kas lasīs, es došu rokā grāmatu. Citam nevienam. Tā noteica skolotājs.

Klusums. Prīmus gaida.

—  Nu, atsaucaties tak!

—  Jocīgi! Kas lai atsaucas? Dod vienam grāmatu — un lai lasa! — kāds noteic gudri.

—  Tad še, lasi! — Prīmus pastiepj grāmatu runātājam.

—  Es? Kāpēc tad es? Lai lasa Bieļa!

Bieļa ir viens no tiem gaišmatainiem brāļiem, kas sēd Prīmām līdzās uz pirmā sola.

—  Laid tu mani mierā . . . mierā! — Bieļa vairās abām rokām.

—  Viņš nemaz nevar lasīt! Viņš svelpj starp vārdiem kā dampis, — iesaucas otrs gudrinieks.

—  Viņš teic katru vārdu divreiz, lai pa to starpu var izburtot nākošo, — piebalso cits.

—  Viņš iet pa grāmatu kā cālis pa pakulām, — vēl trešais.

Un tā iet ar katru zēnu. Neviens nevar izturēt to bargo kritiku,

kas saceļas ap to, tiklīdz Prīmus tam piedāvā grāmatu.

Zēni nelasīs. Ne Bieļa, ne citi no pirmā sola. Par pārējiem nav ko runāt. Lai lasa meitenes! Priekš kam ir tās? Vai Dzelzskalnu Emma nevar lasīt? Pirmā skolniece! Lielā vācmeita! Lai nu klausa, kad liek, arvien labā un klausīgā!

Emma atmet savu lepno galvu:

—  Es jums te gan lasīšu! Prātā nenāk. Es eju augšā salikt savas mantas.

Arī citām vasaras meitenēm jāiet salikt savas mantas. Ja jau Emma nelasa, kura tad būs tā, kas lasīs?

—  Tad es zinu. Tad lai lasa Avot Anna! — iesaucas Minnīte, kas neatiet ne soli no Prīma ar grāmatu. Viņai gribas redzēt, kas tur iekšā.

—  Tu gribi lasīt? — Prīmus kā šaubīdamies paceļ roku ar grāmatu pret Anneli.

—  Jā, jā, viņai gaiša balss, — pasteidzas Minnīte.

—  Es nezinu, — Annele vilcinās.

—  Kā tad: lasīs! Viņai gaiša balss un iet viegli kā pātari. Viņa lasīs, un mēs visi klausīsimies.

Prīmus pašūpo grāmatu rokā ar šķietami ne visai lielu patiku.

—  Gribi vai nē?

Annele nobīstas. Kad tik nu nenes vēl grāmatu atpakaļ!

—  Dod šurp!

—  Tu pielūko! Grāmatu nedrīkst apbružāt, aplocīt stūrus, ieplēst lapas. Tev iedod rokā — no tevis prasīs atpakaļ.

—  Nu, dod tik vien! Vai nu viņa nezinās! — Minnīte nepacietīgi sauc starpā.

Vidū klasē zem lielās spuldzes sēd Annele. Minnīte tai cieši pie rokas. Apkārt citas meitenes. Lielie zēni patālāk, tik izgudrēm, viņi, protams, jau neies klausīties, ko lasa tāda merga-pirmziemniece.

Grāmata ir vēl gluži jauna. Lapas līp un čarkst* kā zīds. Daudz stāstu tur ir iekšā — ar daudziem virsrakstiem. Ko lai nu lasa?

—  Tādu labi jauku! — vēlas Minnīte.

—  Kur atšķiras vaļā, tur lasi, — cita meitene dod padomu.

Grāmatas vidū atšķiras vaļā «Tērvetes varonis».

—   Kas tā par Tērveti? Vai tā pati mūsu, kas tek gar skolu? — jautā Minnīte.

Jā, tā ir tā pati.

Annele lasa. Par latvju sentēviem, kas dzīvojuši ciemos, bet virsaiši pilīs. Bagātas druvas tiem bijušas un lieli ganāmpulki. Tad atbraukuši ar kuģiem sveši karavīri, dedzinājuši, laupījuši,, kāvuši un citus ar varu piespieduši kristīties. Bet senči kristību upēs nomazgājuši un arvien no jauna sacēlušies pret saviem apspiedējiem. Bet to nācis lieliem pulkiem no jauna klāt, un ieroči tiem bijuši tādi, kādus sentēvi nav pazinuši. Un, ko vēl ar ieročiem un uguni nepaspējuši, to tie izdarījuši ar viltību. Salūguši latvju virsaišus uz apspriedi, bet tad tos pārspējuši, sadzinuši šķūnī un šķūni tad aizdedzinājuši. Ta iznīcinājuši vadoņus un nu varējuši viegli pārspēt izkaisīto un nepulcēto tautu. Bet visilgāk svešiem iebrucējiem turējušies pretī zemgaļi. Simtu gadu zemgaļi cīnījušies par savu brīvību. Vareni virsaiši tiem bijuši.

Par visiem slavenāks bijis Viesturs, kas valdījis Zemgalē un dzīvojis Tērvetes pilī. Varens karavīrs bijis arī Nameitis, kas nācis pēc Viestura. Kad zemgaļi pēdīgi nepaspējuši cīnīties pret lielo pārspēku, viņi tomēr nav padevušies, bet labāk nodedzinājuši savas pilis un aizgājuši svešumā.

Anneles sirds deg un domas deg. Tāds pēkšņs bango jums viņas ceļ. Brāzmaini viesuļainas viņas tai iet pāri. Latvieši. Senči. Brīvi. Brīvi varoņi, tās šalc. It kā sirdī būtu atmodušās tūkstoš acu un ausu, kas redz un dzird šo tālo pagātni. Tādi laiki ir bijuši. Tāds lepnums un tāds spēks. Cīņas uz dzīvību un nāvi ir plosījušās šepat uz mīļās dzimtenes zemes. Acs zibeņātri raujas laukā pa lielajiem klases logiem: vai nav redzams, dzirdams kas, jo viss ir tik dzīvs.

Margojošā gredzenā guļ apvārksnis. Pasaule ir klusa. Tālu, tālu ir lielie laiki.

—  Ko tu nelasi? Lasi, lasi, Avote!

Visi ir saspiedušies tuvu, meitenes un zēni. Viņu kopā sakusušā elpa iet kā šalkoņa un silda kā tvaiks.

—  Lasi, Avote, lasi!

Balss pēkšņi apraujas. Kas tur stāv durvīs? Jau labu laiku skolotājs ir stāvējis un klausījies. Un īsu mirkli, bet dziļi, dziļi Annele nu ieskatās tajās acīs, kuru ievērību tā bij cerējusi iegūt, nākdama rudenī uz skolu, un ko tā tomēr nebij ieguvusi. Un nu šis skats ir tāds pētošs un izbrīnījies un it kā gribētu jautāt: kas tā tur ir par meiteni, kas lasa, un kur viņa še ir gadījusies?

Tēvam nav bijis vaļas atbraukt Annelei pakaļ. Viņa vietā atbraucis Miķelis un jau tik agri, kad vēl nevienam bērnam nav ieradies mājā vedējs. Annelei satumst acis.

— Nekā nevar darīt, — paskaidro Miķelis. Pavasaris nāk virsū, darba laiks, viņam pašam ari vēl jābrauc uz Laukmalēm un jāizdara desmit darbu. Un tāpēc viņš paņem tikai Anneles mantas, bet pati viņa lai iet kājām. Nav jau arī nekāda prieka braukt tajā dubļu skrīnī*. Krata kā traks. Lai tik Annele iet pa ceļu vien, gan tad viņš to pret vakaru panāks un pārvedīs.

Pirmā skolas liecība. Rēķināšana — labi. Ģeogrāfija — labi. Ticības mācība — labi. Glītrakstīšana — puslīdz. Traki gan! «Puslīdz» ir tas pats, kas «slikti». Šausmīgs ir liecībā tāds «puslīdz»! Latviešu valoda — ļoti labi. «Ļoti» pasvītrots. — Varbūt tas tāpēc, ka skolotājs tai vakarā dzirdēja mani lasām, domā Annele.

Dzestrs pavasara vējš pūš. Skriešus Annele aizskrien no skolas pulciņā ar citiem skolniekiem. Visi paliek pudurī pie meža un atskatās. Stāv tur staltā skolas ēka ar sarkano dakstiņu jumtu. Paliek kā māte, kas aizlaiž pasaulē savus bērnus. Sāpīgi Annelei iesmeldzās krūtīs. Zēl skolas, bet vairāk vēl žēl, ka skola tai nav bijusi tāda, kā gaidīja, ka nav tai bijusi mīļāka māte.

Pulciņš kūst ātri kā sniega lodīte saujā. Skolnieki, kas tepat netālās mājās dzīvo, aizskrien, ne ardievas neteikuši, pa blakusce- ļiem, ka dubļi vien šķīst. Beidzot vēl tikai viena meitene iet ar Anneli, bet, kad ir uzkāpušas kalnā, arī tā ir pazudusi. Viņa ir nogriezušies pa ežu, kas iet taisni uz kādām mājām kalnā, un atpakaļ vairs ne skatās.

Un tā ir arī aizgājuši tie, kas turējās dzīvāk atmiņā: Skuju Minnīte, Dželzskalnu Emma, Prīmus, tie divi gaišmatainie brāļi, — aizga juši un atpakaļ vairs neatskatās. Vai viņus vēl kādreiz satiks un redzēs? Kas zina! Viņa iet viena pati to garo, garo ceļu. Miķelis viņu panāk tikai pie pašām mājām.

sākotne

Kā ik cilvēka, tā jo vairāk rakstnieka dzīvē liela nozīme ir agrīnajai bērnībai, pusaudža gadiem, jaunībai. Tai laikā meklējami sākumi cilvēka personībai, tad veidojas labā un ļaunā, krietnā un nevēlamā izpratne, pasaules un dzīves daudzveidības uztvere un iepazīšana, šie gadi atstāj savas neizdzēšamas pēdas visā tālākajā cilvēka mūžā. Tā ir itin kā pasaules atklāšana, un ik cilvēkam šī atklāšana notiek atšķirīgi, citu acīm savā savdabībā neredzēta, vienreizēja. Varbūt tieši tāpēc daudzi rakstnieki kādā no saviem daiļrades posmiem pievēršas savas bērnības pasaules attēlošanai mākslas darbā. Tā ir kā jauna atgriešanās savā sākotnē, kad tiek itin kā vēlreiz izdzīvotas un izjustas bērnu dienas ar saviem priekiem un bēdām, ar savām baltām un nebaltām dienām. Bērnības pasaule lielāko tiesu ir pašaura, tā saistīta ar māju, kurā topošais rakstnieks dzīvo, ar ģimeni, kurā viņš aug, nekādos tālumos viņš vēl nav bijis, lielā dzīves atbildība viņam vēl priekšā. Tāpēc, vēlāk pie šīm dienām atgriežoties, dzīves aina samērā viegli tverama kopskatā, kopsakarības; to nevar teikt par vēlākajiem gadiem, kad cilvēks iegājis «lielajā dzīvē» ar tās bezgalīgo sarežģītību.

No bērnībā pieredzētā, izpriecāta un izsāpēta izauguši stāsti un tēlojumi, kas ļoti raksturīgi latviešu literatūrai. Tie veido savdabīgu līniju tās attīstības gaitā, būtiski papildinot dzīves ainu, kas mūs uzrunā no latviešu literatūras vispār.

Doku Atis 1894. gadā publicē bērnības atmiņu tēlojumu «Mans dzīves rīts». Seko Valda stāsts «Staburaga bērni» (1895), Viļa Plūdoņa «Mazā Anduļa pirmās bērnības atmiņas» (1901), tad pēc apmēram desmit gadiem top Jāņa Jaunsudrabiņa «Baltā grāmata» (iznāk 1914. g.). Divdesmito gadu sākumā publicētas Ernesta Birznieka Upīša grāmatas par Pastariņu — «Pastariņa dienasgrāmata» (1922), «Pastariņš skolā» un «Pastariņš dzīvē» (abas 1924. g.). īpaši bagātīgs šāda veida literatūras birums ir 20.—30. gadu mijā, kad lasītāji saņem Annas Brigaderes triloģiju: «Dievs, daba, darbs» (1926), «Skarbos vējos» (1930), «Akmens sprostā» (1933), kā ari Jāņa Griziņa stāstu «Vārnu ielas republika» (1929) un Antona Austriņa bērnības tēlojumus «Puiškans» (1930). So darbu lielākā daļa sastāv no atsevišķiem tēlojumiem, no dzīves momentiem, pārdzīvojumiem, kas saistīti ar šīs tēlojumu virknes galveno varoni — mazo cilvēku. Tikai «Staburaga bērni» un «Vārnu ielas republika» veidoti kā stāsti ar stingrāk vienotu notikumu līniju, tomēr ari šajos darbos rakstnieka bērnībā pieredzētais un pārdzīvotais jūtams tik spilgti, ka kļūst par nozīmīgu vērtību, par pamata pamatu stāsta veidošanai.

Visi šeit nosauktie darbi pieder pie labākā, ko attiecīgie rakstnieki uzrakstījuši, bet «Staburaga bērnu» un «Vārnu ielas republikas» autoriem šie darbi īsteni ari ir vienīgie, ar kuriem viņi uz laiku laikiem iegājuši latviešu literatūrā.

Lasītāji bieži vien izvirza jautājumu par šādu bērnības atmiņu tēlojumu atbilstību vai neatbilstību paša rakstnieka bērnībai — cik tie atbilst dzīves īstenībai, vai tos var uzskatīt par autobiogrāfiskiem. Lasītājiem labprāt gribētos noticēt, ka viss, kas šādos darbos rakstīts, patiesībā ir arī noticis. Ka tieši tādas mājas, kā notēlotas, ir bijušas, ka bijis tieši tāds ozols, tāda liepa, tāds pakalns, tāda leja, ka bijuši tieši tādi cilvēki. Un pats galvenais — tieši tā, kā klājas grāmatas lappusēs mazajam zēnam vai meitenei, klājies arī nākamajam rakstniekam vai rakstniecei. Patiesībā viss ir daudz vienkāršāk un ari daudz sarežģītak. Laba literatūra nekad nav dzīves kopija, tā nepretende tāda būt. Dzīves faktus rakstnieks radoši pārveido, papildina, ja vajadzīgs, ari vienķāršo, pārgrupē. Tiek radīta itin kā jauna īstenība, kas, nebūdama kādreizējās īstenības pilnīga līdziniece, atklāj šo īstenību daudz dziļāk, būtiskāk, nekā tas būtu pa spēkam kopijai. Tāpēc tikai nosacīti var apgalvot, ka tā liepa, tas ozols, ar ko sastopamies rakstnieka bērnības grāmatā, ir tieši tie paši, kas, lūk, vēl šodien skatāmi rakstnieka bērnības mājas pagalmā vai ganu ceļa malā. Visbiežāk gan būs, gan reizē nebūs tā pati liepa, tas pats ozols, tā pati pirtiņa, tā pati klēts. Kad Annai Brigaderei jautāts, vai Annele ir viņa pati bērnība, rakstniece atbildējusi: esmu un neesmu. Raksturīgs ari Jāņa Jaunsudrabiņa izteikums par «Balto grāmatu» — tās tēlojumiem ar viņa bērnību esot tikpat daudz kopīga kā ziedošam linu laukam ar linu kreklu. Tātad itin kā viss kopīgs un reizē jauna īstenība, jo ziedošiem liniem izskatā nav nekā līdzīga ar linu kreklu. Radies mākslas darbs, kas gan cieši sakņojas dzīvē, izaudzis no dzīves, bet reizē dzīvo savu patstāvīgu jaunu dzīvi. Protams, ik rakstnieks dzīves materiālu izmanto atšķirīgi, tas atkarīgs no viņa personības, no viņa dzīves uztveres un mākslinieciskajiem nodomiem. Dažs ar dzīves faktiem rīkojas stipri brīvi, cits tos izmanto tiešāk, bet katrā ziņā, lai radītu mākslās darbu, nākas radīt rakstnieka personības apdvestu pasauli, tikai viņa vienīgā redzētu, izjustu, izprastu, cilvēciski patiesu. Tāpēc bērnības tēlojumos nav tikai bērnība, nē, tajos ne mazāk liela loma ir rakstnieka vēlākajiem mūža gadiem, viņa attieksmei pret pasauli; šādās grāmatās cieši sadzīvo kopā bērns un pieaugušais, kas stāsta par šo bērnu, attēlo viņa pasauli. Tāpēc tik trāpīgi, tik dziļi patiesi ir indiešu rakstnieka Rabindranata Tagores vārdi, ko Anna Brigadere likusi kā moto savai triloģijai par Anneli: «Dzejniek, nak vakars, un tavi mati top sirmi. — Tas neko daudz nenozīmē, ka mani mati top sirmi. Arvien es esmu tik jauns vai arī tik vecs kā visjaunākais vai ari visvecākais šai ciemā.»

Sajā izdevumā lasītājs iepazīstas ar Doku Ata tēlojumu «Mans dzīves rīts» un Annas Brigaderes triloģijas pirmajām divām (nedaudz saīsinātām) grāmatām, kam šeit kopīgais nosaukums dots — «Anneles stāsti».

Abi šie rakstnieki nāk no viena laikmeta.

Doku Atis dzimis 1861. gada 16. janvārī, Anna Brigadere — tā paša 1861. gada 1. oktobrī. Tātad viņu bērnības gadi pilnīgi sakrīt. Kopīgs arī tas, ka gan Doku Atis, gan Anna Brigadere aug laukos, tiesa — atšķirīgos novados. Doku Atis nāk no Vidzemes vidienes, Anna Brigadere — no Zemgales. Tai pašā laikā viņi pārstāv literatūrā stipri atšķirīgus laikmetus. To nosaka viņu dzīves gaita un tās pārmaiņas, kas notika tautas dzīvē, tās kultūrā, literatūrā.

Arī literatūrā viņi ienāk atšķirīgi.

Doku Ata pirmais dzejolis publicēts 1882. gadā, viņa pirmā grāmata — dzejoļu krājumiņš «Ziedoņa pušķīši» iznāk 1888. gadā, kad rakstniekam ir divdesmit septiņi gadi. Doku Ata galvenie prozas darbi publicēti jau līdz pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu vidum — garie stāsti «Krišs Laksts» un «Paugurieši» 1893. gadā, «Mans dzīves rīts» — gadu vēlāk. Annas Brigaderes vārds līdz tam lasītājiem vēl nemaz nav pazīstams — savu pirmo stāstu viņa gan saraksta 1893. gadā, bet publicēts tas tiek 1896. gadā, tātad viņa literatūrā ienāk četrpadsmit gadās pēc Doku Ata. Var sacīt — vēlu, jo Annai Brigaderei tad jau ir trīsdesmit pieci gadi.

Arī tālāk abu rakstnieku likteņiem nav nekā kopīga. Dzīves likstu nomākts, ar trūkumu un nevaļu kaudamies, Doku Atis literatūrai var nodoties vienīgi pavaļas brīžos, rodas galvenokārt tikai nedaudzi dzejoļi, bet jo drīz rakstnieku pieveic tuberkuloze, un 1903. gada 27. novembrī viņš mirst četrdesmit divu gadu vecumā. Turpretī Annai Brigaderei ar 1897. gadu, tātad tūlīt pēc ienākšanas literatūrā, ir iespēja no algota darba atteikties, viņa dzīvo brāļa ģimenē un gandrīz visus tālākos mūža gadus nododas tikai daiļradei. Viņai ir iespēja iepazīt literāro pasauli, viņa dzīvo latviešu kultūras dzīves centrā Rīgā, turpretī Doku Atis redzēja Rīgu un sastapa vienu otru rakstnieku gandrīz vienīgi tad, kad uz kādu redakciju aiznesa stāstu vai dzejoli.

Anna Brigadere nodzīvo samērā garu mūžu — viņa mirst 1933. gada 25. jūnijā septiņdesmit divu gadu vecumā. Anneles stāstus viņa saraksta mūža nogalē, kad viņai ir jo bagāta literārā darba pieredze un viņas talants pilnībā izveidojies savā spilgtumā un savdabībā. Plaši pazīstami viņas stāsti, lielu popularitāti iemantojušas viņas pasaku lugas «Sprīdītis», «Princese Gundega un karalis Brusubārda», «Maija un Paija». Starp citu, «Sprīdītis», ar kuru rakstniece jo īpaši vērsa uz sevi uzmanību, sarakstīts 1903. gadā, tātad tai pašā gadā, kad mirst Doku Atis. «Anneles stāstus» no «Mana dzīves rīta» šķir vairāk nekā trīs gadu desmiti, kuros latviešu literatūra, var teikt, no savas jaunības jau aizgājusi tālos ceļos, sakuplojusi, kļuvusi bagāta ar daudziem spilgtiem talantiem — tajā ir tādas spilgtas personības kā Jānis Rainis un Andrejs Upits, Jānis Poruks, Jānis Jaunsudrabiņš, Fricis Bārda, Aspazija, Kārlis Skalbe utt. Doku Atis ir vēl 19. gadsimtam, bet Anna Brigadere ir — 20. gadsimta rakstniece.

Bet nāk viņi, kā jau minējām, no viena laikmeta.

Doku Atis audzis toreizējā Dzelzavas pagasta Mucenieku mājās, kur saimnieko viņa tēvs. Lielās klaušu nodevas un vēlāk mājas izpirkšanas nauda neļauj Doku dzimtai nekad tikt pie kaut cik vērā ņemamas turības, trūkums ir vienmēr Doku Atim pastāvīgs dzīves pavadonis un vajadzīgs daudz sīkstuma, lai, ar dzīves likstām kaujoties, nepagurtu. Doku Atim šai ziņā palīdz arī viņa humors, spēja saskatīt dzīvē reizē komisko un nopietno, pat traģisko. Humors ir arī viņa kā rakstnieka stiprākā puse. Kur viņš raksta nopietni, grib atklāt tiešākā veidā cildenas jūtas, tur viņš, sekodams 19. gs. latviešu literatūras tradīcijām, ieslīgst pliekanā sentimentalitātē, it kā pilnīgi zaudē talantu. Tas nenotiek, kad rakstnieks dzīvi attēlo komikas vai satīras gaismā. Viņam nākas stipri daudz malties pa dzīvi, dažādus pagasta varasvīrus un viņu dienderus skatīt; rakstnieks viņus nebijās, viņš spēja par tiem pasmieties, pazoboties. Tādu skatījumu uz dzīvi Doku Atim palīdzēja izveidot brāļu Kaudzīšu «Mērnieku laiki». Sim romānam vispār ir liela nozīme Doku Ata tapšanā par rakstnieku. Par to Doku Atis raksta kādā vēstulē rakstniekam Augustam Saulietim: ,

«Es tad biju «Mērnieku laikus» jau reizes divas izlasījis un nācis par Kaudzītēm pie tā gala sprieduma, ka viņi ir mūsu vislabākie rakstnieki. Bet, tā kā, sak, viņi tēlo vienkāršas, katram pazīstamas lietas un notikumus, tad kāpēc to vai tamlīdzīgu nevarētu kaut kurš otrs darīt? Pie tam . . . neesot nekādi skoloti cilvēki: Matīss — 3 ziemas pagasta skolā — tas viss, bet Reinis — nekādā.»

Doku Atim tuvs bija «Mērnieku laiku» humors un satīra. Labs, savdabīgs humors raksturīgs arī tēlojumam «Mans dzīves rīts». Bet ne tikai humors — aiz tā jūtam arī rakstnieka nopietnību, pat viņa skumjas un sāpes — tāpat kā brāļiem Kaudzītēm par viņu nevaroņiem.

«Manā dzīves rītā» pasaule skatīta maza zēna un reizē pieauguša cilvēka — rakstnieka acīm. Autors vairākkart atgādina, ka viņš stāsta par savu bērnību, par notikumiem, ko pieredzējis vai piedzīvojis, par cilvēkiem, ar ko viņam nācies sastapties. Viscaur akcentets, kā cilvēkus un notikumus uztvēris un izpratis mazais zēns, kā šis zēns arvien plašāk iepazinis pasauli. Tsteni zena pasaules uztverē nav nekā komiska, tā ir zēnam visnopietnākā dzīves ikdiena; komika, humors tēlojumā ienāk ar to intonāciju, kādā pieaugušais cilvēks — rakstnieks — stāsta par zenu, raudzīdamies pats uz sevi, savu bērnību no gadu tāles. Si komika ir labsirdīga, autors un līdz ar viņu lasītājs pasmaida par mazā ķipara nezināšanu un izrīcībām, kas no šīs nezināšanas un neizpratnes izaugušas.

Reizē lasītāja acu priekšā nostājas ļoti uzskatāma, reāla pagājušā gadsimta lauku sētas dzīves aina — ar tās vienkāršajiem ļaudīm, viņu darbu, ar dzīves šaurību. Zēns ar saviem vecākiem mitinās dzīvojamā mājā, bet dienestnieki — «lielā kristumāte» un «kristtēvs» — vēl dzīvo rijā. Atcerēsimies, ka arī Doku Atis dzimis rijā, jo tolaik Muceniekos vēl dzīvojamas mājas nav bijis. Klētī stāv lādes, kurās glabājas mājas iemītnieku drēbes; lādēm uz vāka iekšpuses ir visādas bildes, un bērniem tas ir vesels notikums, kad svētdienā tāda lāde tiek atvērta un ir iespējams paskatīties bildēs uz lādes vāka. Te ir ko nenobrīnīties un visādi iztēloties, ko katra bilde nozīmē, un nāk prātā, ka šāda brīnumu lāde ir arī J. Jaunsudrabiņa «Baltajā grāmatā» un tur mazais Jancis ari vērot vēro, kad lāde tiks atvērta. Vesels notikums ir tēva brauciens uz Rīgu, un autors amizanti izstāsta, kādu zēns Rīgu iztēlojies:

«Rīga ir ļoti liela māja, vēl lielāka nekā baznīca, bet daudz skaistāka. Kad mans tēvs Rīgā ieiet, tad visi Rīgas cilvēki nāk viņam pretim un dod labdienu — viņi visi manu tevu pazīst. Rīgas mātes dod viņam kliņģerus, lai aizvedot bērniem, Rīgas tēvi atkal dod cits tabaku, cits cukuru un šo un to, un mans tēvs atkal saka, lai eimot ārā, tur vezumā esot sviests, lai ņemot, cik katram vajagot.»

Zēna iztēle ir dzīva un krāsaina — «bij ar' reizas, kad pats garā dzīvoju pa Rīgu un baudīju Rīgas jaukumus, ko miesīga acs nav redzējusi un miesīga auss nav dzirdējusi». Vēl vairak — «es domāju, ka kukaiņiem ar' ir sava Rīga. Mušas — vai tās gan bez Rīgas? No kurienes gan lai viņas saviem berniem lietiņas un kliņģerus atved, ja ne no Rīgas? Lūk, uz galda nolaupīts, izcepts kālis, mušu ap to vai vesels simts. Varbūt tā pati ir mušām tā Rīga, no kurienes viņas aiznes pa drusciņai saviem bērniem, un tas ir tas cukurs? Bet varbūt piena bļodiņa būs mušām par Rīgu? Re, kā tur griežas apkārt!»

Tā mazais zens izfantazējies, un autors, gluži nemanot, ar komiku, ar humoru aizved lasītāju pavisam nopietnā, pat traģiskā ikdienas pasaulē: sāk stāstīt par mēmo Andrieviņu, otras sētas zēnu. Arī mēmajam Andrieviņam ir sava Rīga — «musu māja viņam par Rīgu». Tikai Andrieviņam diezgan prasta tā Rīga — «mūs' māja — kas tā nu par Rīgu! Bet kur viņš, mēms puika, lai labāku ņem?» Ari mēmais Andrieviņš ierodas savā Rīgā, lai varbūt ko labu dabutu. Tā viņš ierodas brokasta reizē, un «lielā tauta» tūlīt saprot — «viņa pielēja bļodiņu putras, nolika bļodiņu istabas vidū zemē, iedeva Andrieviņam karoti rokā un parādīja, lai nosēstoties zemē un ēdot». Un autors turpina stāstīt: «Es nezinu, kas tas varēja būt, bet man sametās loti žēl ap sirdi; es domāju, sak, luk, cik viņam slikta Rīga! Padod zirņu putras un gabalu mai zes kā nabadziņam, i — brauc atkal mājā.» Pēc brīža ierodas pārskaities An- drieviņa tēvs ar rīksti rokā, sākas kliegšana, lamas, birst asaras. Tā beidzas Andrieviņa «brauciens» uz viņa Rīgu, autora komiskais stāstījums pārvēršas nopietnībā, smejošās acīs iezogas asara. Tā ir «Manam dzīves rītam» raksturīga īpatnība — stāstīts ar komiku, ar humoru, bet viscaur jutām klāt dzīves ainas nopietnību, aiz gaišuma līdzjūtību pret tiem cilvēkiem, par ko autors stāsta.

Doku Atis «Manā dzīves rītā» nav moralizētājs, viņa stāstījums ir brīvs no didaktikas, kas tik raksturīga tālaika latviešu literatūrai. Doku Atim ir nenoliedzama nozīme latviešu reālistiskās literatūras attīstībā.

«Mans dzīves rīts» ir apjomā neliels darbs, turpretī Annas Brigaderes stāstījums par Anneli aizņem trīs paprāvas grāmatas. Triloģija veido plašu dzīves ainu, un rakstniece izseko Anneles gaitām no pavisam mazas meitenes līdz pusaudzes gadiem. Annele ir gājēju bērns, viņas tēvs un māte ir kalpi, pusgraudnieki, kam jo bieži nākas mainīt dzīvesvietu.

Anneles tēvs ir samērā turīga saimnieka dēls, un ir interesanti, kā viņš nonācis kalpu kārtā. Anneles tēva dzimtās mājas ir Avoti, kuros arī Anneli redzam kādu laiku dzīvojam. Kāpēc tēvs no Avotiem aizgājis, kaut gan viņš tur varēja palikt par saimnieku? Tā ir savdabīga 19. gs. dzīves lappuse. Pēc tālaika likumiem karadienestā, kas bija ilgs un smags, neņema māju saimniekus. Un, lūk, te pavērās sprauga dažādām iespējām. Avotu saimniekam ir seši dēli, un tie raudzīja vai nu ar ieprecēšanos tikt par saimniekiem, vai arī laikā, kad bija jāiet karadienestā, dēls kļuva par Avotu saimnieku. Tā par saimnieku bija kļuvis arī Anneles tēvs, bet, kad par viņu jaunākajam brālim Ansim draud iesaukšana karadienestā, Anneles tēvs atstāj mājas viņam un Avotus pamet. Sajā reizē notiek drusku citādi nekā ar pārējiem Avotu dēliem. Anneles tēvs nerauga ar precēšanos kļūt par māju saimnieku, kaut arī tāda iespēja ir, viņš apprec kalponi un tā ari pats kļūst par kalpu. Turīgie brāļi bija solījušies viņam palīdzēt tikt pie zemes, bet tas paliek tikai solījums, un Anneles tēvs nu klīst kā kalps, kā pusgraudnieks no viena rada pie otra. Tādējādi Anneles bērnība paiet īpatnējā situācijā: viņa allaž dzīvo pārtikušu ļoti tuvu radu mājās, sajūt šo radniecību un vienmēr arī atkarību, viņa ir «zemāku ļaužu» bērns. Sādā situācijā saasinās meitenes iekšējā lepnuma izjūta, kas jo īpaši modra ir tajās reizēs, kad radi augstsirdīgi rauga parādīt savu labvēlību un žēlsirdību. Sī situācija nostiprina meitenē pārliecību, ka cilvēka vērtība nav meklējama bagātībā un varā, bet cilvēka krietnumā, godīgumā, patstāvīgumā, darba mīlestībā. Sī izjūta vijas cauri visiem «Anneles stāstiem». Ar neuzticību, ar kritisku skatienu Annele raugās uz dzīves varenajiem, vienalga, vai tie mitinās muižā vai saimnieko zemnieku mājās, un, ja ari ārēji spiesta visiem viņiem padoties, tad allaž savā sirdī, savā iekšējā pārliecībā no tiem distancējas, jūtas ētiski parāka. Tāpat kā ir netaisnība, ka viņas tēvam jāstrādā citu cilvēku tīrumos, jo savas zemes viņam nav. Anneles tēvs dzīvo pārliecībā, ka taisnība vienreiz nāks un zeme būs visiem, kas to grib apstrādāt, un arī šī izjūta, kaut tiešos vārdos neatkārtota, saklausāma visā triloģijā.

Reizē «Anneles stāsti» ir himna darbam un dabai. Tas pirmām kārtām ir Anneles tēvs, ar kuru rakstniece pauž savu nesatricināmo pārliecību par darbu kā cilvēka dzīvošanas pamatu pamatu. Sai ziņā rakstniece aiziet pat līdz galējībai — Anneles tēvs daudz nedomā, ko padarītais darbs dos viņam pašam. Varbūt viņš tikai citiem strādājis, citiem turību, bagātību vairojis? Par to atkārtoti ieminas māte, bet tēvs uzskata, ka padarītais darbs ir vērtība, kas nepazūd, un tāpēc nav tik svarīgi, vai tas dod vai nedod augļus arī pašam tā darītājam. Lieki piebilst, ka šādi darba darītāji ļoti izdevīgi izmantotājiem, un tā arī redzam, ka Anneles tēva darba mīlestību un prasmi strādāt nelietīgi izmanto pat viņa paša brāļi.

«Anneles stāstos» sastopamies vēl ar citu darba darītāju, kam mūžs pagājis vienās rūpēs un kas arī savu darbīgo mūžu sajūt kā dzīves piepildījumu. Tā ir Anneles vecmāmiņa. Paskarbā Aņus stāsta par vecmāmiņu, par viņas mūžu, par to, kur palicis vecmāmiņas spēks. Viņai bijuši jāizaudzina seši dēli un divas meitas. «Un vēl pāris, kas tagad guļ apakš zemes. Un tad lopi un lauki, verstēm skrejamie. Un rijas kulšana un miega negulēšana. Un tad tie ļaudis, kas vēl pienāk no lauka . . . tad vēl no malu malām tie palīdzības meklētāji, tie, kas nāk savās slimībās un likstās. Pasaki — vai tas viss nebij tik liels kā kalnu gāšana? [. .] Pieci reizi ap pasauli apgājusi būtu, ja kāds viņas soļus izmērotu.» Vecmāmiņa ir nomodā par visu, kas mājās notiek. «Bieži skaidrās naktīs vecmāmiņa uzceļas, pieiet pie loga un ilgi lūkojas zvaigznēs. Viņas soļi ir tik klusi kā vēsma, ..Avotu ļaudis var dusēt mierā.»

Rakstniece cilvēka ētisko cildenumu saista arī ar viņu attieksmi pret dzīvo un nedzīvo pasauli. Ar dabu. Sajā sakarā zīmīga ir epizode, kur redzam Anneli un vecmāmiņu stāvam un skatāmies, ka uz bērzu kalna vairs nav neviena bērza, ne cita kāda koka: «Viss nodzīts kā ar bārdas dzenamo nazi. Lielās grēdās guļ bērzu varenie augumi savos baltajos kreklos.

—   Kur bērzu kalns, vecmāmiņ? Kur bērzi?

—   Tu jau redzi, bērns!

—   Kas to darīja, vecmāmiņ?

—    Lai nu kas darīja, — vecmāmiņa atsaka kā negribēdama.

—    Bet kāpēc tu ļāvi?

—  Ko nu es vairs! Kad bērni lieli, iet tie paši ar savu galvu un vecāku prātu vairs nepieņem. Būtu jau varējis gaidīt, kamēr manas acis aizkrīt, bet saka: tā labāk! Lai nu varbūt labāk, bet citu vasaru krāšņumiņu vairs neredzēsim.»

Un tā stāv Annele, stāv vecmāmiņa pie dārza žoga un domā par jauko Bērzu kalnu, kura vietā nu ir tikai pliks paugurs.

Seit sastopamies ar to pašu problēmu, kas daudz asākā veidā risināta Rūdolfa Blaumaņa «Indrānos», — par skaistuma nepieciešamību dzīves ik dienā. Par vieglu neatteikšanos no šī skaistuma dzīves praktiskuma un lietderības vārdā. Šodien šī pati problēma ieguvusi jo īpaši lielu aktualitāti, jo mūsdienu modernajai tehnikai viegli nodarīt dabai daudz vairāk pāri nekā Blaumaņa vai Brigaderes laika zāģim un cirvim. Cilvēkam jājūtas vienotam ar dabu. Annele dabu izjūt, un tas ir viens no viņas sirds bagātības avotiem.

Anna Brigadere smalkjūtīgi Anneles pasaules izjūtā ieskicējusi arī tās līnijas, kas iezīmē topošu radošu personību. Tā vispirms ir Anneles spēja dzīvo un nedzīvo pasauli uztvert skaņās un krāsās, sarunāties, saprasties ar to. Ar vējiem, kas atskrien pie Anneles, ar jau minētajiem bērziem, ar Krančeli, kuru viņa saprot gluži kā cilvēkbērnu, viņa saprotas pat ar vardi, kas dīķa malā raugās uz mazo meiteni. Un tad nāk brīži, kad pie meitenes atnāk tēli — pēc grāmatām, pēc stāstījumiem iepretī cilvēki —, un meitene saprotas ar viņiem.

Visai triloģijai cauri aužas vēlēšanās apjaust cilvēku dzīvi, tās jēgu, attaisnojumu. Reizēm šajos meklējumos rakstniece aizklīst reliģijas atziņās, kas šodienas lasītājiem nav pieņemamas.

Grāmatā ir daudz spilgtu tēlu, Annas Brigaderes stāstījums dinamisks, vietumis pat aprauts — ne velti viņa ir laba dramatiķe —, krāsu un noskaņu bagāts.

Doku Atis stāsta, sevi atgādinādams, tomēr itin kā no visa notiekošā malā stāvēdams. Anna Brigadere sevi triloģijā nekur neatgādina, bet rakstnieces pašas klātbūtni jūtam daudz spēcīgāk nekā «Manā dzīves rītā». Tā ir saasināta ētisko vērtību pasaule, kas lasītāju uzrunā no triloģijas. Viscaur jūtam rakstnieces prasīgumu pret cilvēku, un šādā sakarā viņas Annele nav tikai meitene, kas dzīvojusi pagājušā gadsimta otrā pusē; vide iegūst otršķirīgu nozīmi, un galvenā saruna ir par cilvēku, viņa personības pamatiem, viņa lielumu. Tā ir grāmata jauniem un veciem. Visam cilvēka mūžam.

Doku Ata «Mans dzīves rīts» un Annas Brigaderes triloģija lasītājos, jo īpaši jaunatnē ir ļoti populāras grāmatas un šie darbi izdoti atkal un atkal no jauna. «Mans dzīves rīts» pēc pirmpublicējuma žurnālā «Austrums» 1894. gadā: kopotos rakstos vai izlasēs — «Doku Atis. Raksti», I VII (1904— 1905), «Doku Atis. Izlase» (1923), «Doku Atis. Kopoti raksti», divos sējumos (1928), «Doku Atis. Izlase» (1963). Atsevišķā grāmatā «Mans dzīves rīts» (reizēm ar īsinājumiem, bērniem domāti izdevumi) iznācis daudzas reizes: 1920., 1924., 1932., 1935., 1950., 1958., 1971. g., arī dažādās bērniem un jaunatnei domātās sērijās, atsevišķi fragmenti ievietoti skolu mācību grāmatās.

Annas Brigaderes triloģija pēc atsevišķo daļu pirmpublicējuma 1926., 1930. un 1933. gadā no jauna visa publicēta Annas Brigaderes Rakstos, šo Rakstu 17.—20. sējumos (1939), pēc tam atsevišķās grāmatās (ka vienots izdevums, ar Indriķa Zeberiņa ilustrācijām) — 1944. gadā. Vienā grāmatā visa triloģija izdota 1957. un 1973. gadā, ar Džemmas Skulmes ilustrācijām. Atkārtotos izdevumos vairākkārt izdotas triloģijas atsevišķas daļas — jo īpaši divas pirmās. Daudzos izdevumos iznākuši triloģijas atsevišķi tēlo jumi — kā izlases jaunatnei, berniem, skolu vajadzībām: «Anneles grāmata» (1939), «Annele» (1940), «Anneles stāsti» (1960) u.c. Atsevišķi tēlojumi ievietoti dažādās jaunatnei domātās antoloģijās un skolu lasāmās grāmatās. 1971. gadā triloģija izdota lietuviski Viļņā, tulkotājs Aleksandrs Zirgulis. 1981. gadā triloģija iznākusi krievu valodā (izdevniecība «Liesma»). Tulkotāja un sastādītāja Zanna Ezīte.

Bērniem un jaunatnei adresētu grāmatu, kuras izaugušas no rakstnieka bērnībā pieredzētā, pasaules literatūrā nav mazums. Daudzas no tām, kā, piemēram, Ļeva Tolstoja un Marka Tvena un vēl citu rakstnieku darbi, labi pazīst arī latviešu lasītāji. Katrā no šiem darbiem ienāk atšķirīgi laikmeti, vide, savdabīga dzīves aina, bet tos visus vieno dzija cilvēcība, patiess humānisms, tas gaišums, ar kādu pasauli skata cilvēks bērnības gados, kad visa dzīve vēl ir priekšā ar savām cerībām un solījumiem. «Mans dzīves rīts» un «Anneles stāsti» šo grāmatu pulkā iezīmējas ar savu īpatnēji latvisko 19. gadsimta lauku dzīves ainu, savdabīgajiem dzīves apstākļiem, kuros aug mazais zens, mazā meitene, vērīgām acīm, dzīvu sirdi pasaulē veroties, patieso un nepatieso izprast raudzīdami, īstās dzīves vērtības meklēdami un krādami. Savai dzīvei. So grāmatu lasītāju dzīvei.

Jānis Kalniņš

komentāri

Pāri divu gadsimtu slieksnim vērpies Doku Ata un Annas Brigaderes dzīves pavediens. Pusgadsimts jau pagājis no dienām, kad Anna Brigadere rakstīja savas bērnības atmiņas, izdzīvodama tajās vēl par otru pusgadsimtu senāku dzīvi — savu bērnu dienu ļaužu un «aizmūža ļaužu» darbus un domas. Doku Ata atmiņas rakstītas agrāk, bet viņa vidzemnieki un Annas Brigaderes zemgalieši nāk no viena laikmeta, nāk ar sava laika domām un valodu. Kāda tad bija pagājušā gadsimta nogales latviešu valoda? Aktīvi darbīga — tajā straujās dzīves pārmaiņas nemitīgi iepludināja jaunas atziņas un līdz ar tām jaunus vārdus, vienādojot feodālajā sadrumstalotībā iekonservēto un paspilgtināto novadu valodas raibumu (bāzētu senajās cilšu valodu atšķirībās). Un bērnības atmiņu valodas plūdumā abi rakstnieki ļauj skaloties mums pāri sava novada vārdu un izteicienu viļņiem. Tādēļ, pat tikai pāršķirstot skaidrojamo vārdu un izteicienu sarakstu, jūtam pretī strāvojam gan seno zemgaļu, gan letgaļu un sēļu (Doku Atis nāk no Vidzemes sēliskā novada) elpu, dzirdam viņu vārdus. Bet cieši līdzās otrs process — citu kultūrtautu vārdi: gan nepieciešami kā jaunā, vēl nebijušā apzīmējumi, gan nevajadzīgi valodas piesārņotāji; te jāmin bagāto un lepno zemgaliešu valodas pārslāņošanās ar jelgavisko vāciskumu — vācu vārdiem, izteicieniem — kārkluvācietības asniem.

* * *

385

Doku Atis šai izdevumā pārstāvēts ar nelielu stāstiņu, bet skaidrojamo vārdu pulciņš ir diezgan paprāvs — 137 vienības. Liels daudzums — 44 vārdi — ir fonētiskie un vārddarināšanas varianti, tādi, kas no šodien pierastās formas atšķiras ar kādu pārmainītu skaņu: pleišķināt, glVsi, taišņi, tālu, eimu; ar kādu piespraustu vai atmestu līdzskani vai patskani: strads, ziem', cit', ar', pado', vasar'; ar citādu galotni: reiza, riks; ar citādu piedēkli vai priedēkli: virsaune, izredzēt, pircieni, dzirenes, meitietis, savmal, šķempele.

25—102870

No 33 tekstā skaidrotajiem apvidvārdiem 13 pazīstami dažādos Latvijas novados: druškis, dievredzēt, dievredzis, krikšķi, višķiņ, izplukt, vazot, sietava; Doku Ata novadam — Vidzemei — raksturīgi vārdi izgadība, izgadijums, klučka, pūšļāt, sleberēt, lāpītenis, dēlietis, gubenis, verdze, ridze, zviedrit, čurmiņa, kā arī neparastā nozīmē lietotās vārdkopas ierušināties naudā — iedzīvoties naudā, guli zemē — guli; Vidzemē un Latgalē pazīstami vārdi netaisnieks, pelavnieks, kā arī īpatnējās vārdu nozīmes bailīgs — atbaidošs, bīstams, gods — viesības, dzīres. Skaidroti arī retāk sastopami vārdi un mazāk pazīstami jēdzieni: stīvēties, lāde, suņus sist, dzērves zābaki. Interesanti atzīmēt, ka Vidzemes apvidvārdu ne'katrs J. Endzelīns ieviesa gramatikas terminoloģijā — tā ir (piemeram, krievu valodā pazīstamā) nekatra dzimte.

Laikam paša autora jaundarinājums ir drāzeniski.

Skaidroti 43 aizgūtie vārdi: 1) senākais ģermānismu slānis — aizguvumi no viduslejasvācu valodas 12.—16. gadsimtā — iebrūķēt, stops, klīsterēt, prapji, beņķis, peršas, elje, ķērne, vāģi, lēģeris, stiķis, dīsele, kā arī no citu novadu formām atšķirīgās: pijkanne, skraģis, pijvoles, arī vārda amati īpatnējā nozīme — niķi; 2) jaunākie aizguvumi no vācu valodas: doze, jakts, skun stigs, preilene, karbača, atšķirīgās formas študierēt, študente, pamilija un saliktenis jaktspīpe. Tikai Vidzemē bijis pazīstams vācu aizguvums puliers. Te interesanti atcerēties R. Blaumaņa pseidonīmu Puliers. Tāpat jāatzīmē, ka Doku Ata novadnieki saglabājuši senāku aizguvumu vijoles apzīmēšanai — no viduslejasvācu valodas fiole radušos pijvoli.

Vidzemes vēsturei raksturīgi, ka te ar vietējo zemnieku kultūru ciešāk saskārās krievu valoda un kultūra. Visvairāk aizguvumu, protams, jaunākā laika (18., 19. gs.) kontaktu rezultātā: verste, čaja zāles, kartuzis, spičkas, čarka, pasīlija, sapravīt. Ar 12. gs. senkrievu valodas ietekmēm saistāma izlokšņu forma krist- (kristtēviņš, kristumāte), mūsu parastais krust- ir latīņu crux vai viduslejasvācu krūce ietekmē pārveidots senkrievu krist-. Poļu laikus Vidzemē liek atcerēties aizguvums ķeša un kompilējums no vācu un polu formām špigons. Vārdi džindžala un pasīlija savukārt saistāmi ar čigānu valodas iespaidu. Jaunu sadzīves un kultūras priekšmetu apzīmēšanai ar vācu un krievu valodu starpniecību ienākuši vārdi no tālām zemēm — kažmērs

no Indijas, armoņikas no grieķiem.

* * *

No Annas Brigaderes teksta 286 skaidrotajām vienībām fonētisko un vārddarināšanas variantu ir tikai 34, apmēram desmitā daļa. Skaņu sastāva atšķirības ir vārdos pusčūks, smeils, lācīgs, lokturis, lenkans, činkslis, arī ie- bēdza; ar kadu piespraustu vai atmestu līdzskani vai skaņu kopu atšķiras: kāpes, šķirstin, kribināt, gušņas, sāņš, sālims; ar citādu galotni atšķiras: pusčūks, gušņas, aizmuguris, nezinus, skropsti, ragus, aizsargu logs, bezdi-

benā; ar citādu piedēkli vai priedēkli atšķiras: vāļoties, atvērtne, lēvari, zvanīs, lēviņš, ragus, irbals, lietišķs, ķēpot, sīpolnīca, izmežģēt, dabonot. Mazais variantu īpatsvars salīdzinājumā ar Doku Ata tekstu (desmitā daļa pret ceturto daļu) rāda Zemgales izlokšņu īpašo stāvokli — kā zināms, Jelgavas apkārtnes izloksnes līdz ar Valmieras apkārtnes izloksnēm ir literārās valodas pamatā.

No 93 apvidvārdiem 36 pazīstami arī citos novados: jaunkults, lēcājs, apsitināt, toņaties, aizkurkt, roga, eršināt, mulda, ierotīt, vāķētajs, pigarica, kreceklis, merga, lize, nošķis, sēsts, rnuncis, pūtelis,% ieklikstēt, šķirināt, leķe, pretistaba. Starp tiem arī vārdi ar īpatnējām nozīmēm: garša — gaume, piens — biezpiens, lēkties — atsisties kādā, būt līdzīgam, lūzums — liels daudzums, uzmost — izzināt, cieņa — cienasts. Zemgales un Kurzemes areālā pazīstami apvidvārdi: tītinat, kārnēt, plada, pasmakre, dziedrs, pārtieši, pau- gas, klerot, indeve, lanka. Annas Brigaderes novadam raksturīgi vārdi poliši, parkrūtis, kā arī 110 Kurzemes formām atšķirīgās pavāls, pāpierē. Samērā plašs slānis — 20 vārdi un formas — pazīstams tikai no Annas Brigaderes darba. Pagaidām ir grūti nošķirt, kas šai slānī ir šaurā areālā — Tērvetē un tās apkārtnē — lietotie apvidvārdi, kas — Annas Brigaderes jaundarinājumi, attīstot tālāk novada valodas tradīciju, radot jaunas vārdformas un nozīmes, lai piedotu tekstam īpatnēju zemgalisku skanējumu.

Teksta skaidrotie vārdi rāda ari zemgaļu sakarus ar citām baltu ciltīm un radniecīgo tautu — lietuviešiem: seni kuršu vārdi varētu būt dziedrs, lanka, indeve, no lietuviešu valodas ienācis vārds ģelzis.

Daudzie Annas Brigaderes «zemgalismi» laikam norāda uz kādu šodien vēl mazpētitu novadu — zemgalisko izlokšņu īpatnējiem vārdiem un nozīmēm. Tāpēc, kā jau teikts, grūti šobrīd norobežot, kuri no vārdiem tusls, at- svitroties, ausināt, raudze, plegznaini plats, tūteniski, stāvmūru, iepakškāt, grūšļa, skrinkšķēt, plēvaiņi, milnēt, skaldarēt, skalderēt un vārdu nozīmēm atspirināties — atsperties, atkaru — atdalīti, atkaru, patvaldone — valdonīga govs, lietus birga — lietus lāses, šaltis, kā aulis — ļoti liels — ir Annas Brigaderes jaunvārdi, kuri atvedināmi uz autores dzimto izloksni.

25*

Skaidroti 110 aizgūtie vārdi un jēdzieni. Viduslejasvācu un lejasvācu slāni pārstāv 14 vardi (daži vārdi kopēji ar Doku Ati un nav skaidroti): tīne, līkops, nierains, perve, šķēriņš, skotele, izvitēt, tulēt, šķūtēt, te arī varianti bezmērs, strelles, ļovenes, skrīnis un Kurzemē un Zemgalē sastopamais vārds spīzmane. Jaunākais vācu aizguvumu slānis — 22 vārdi (mazāk par desmito daļu no visām skaidrotajām vienībām, līdzīgi arī Doku Ata materiālā): dreijāt, trumpas, mantelis, slīperi, klabarjakts, plore, skunstnieks, rondele, salube, veļbomis, unsvats, foreiters, piķieris, loze, starp tiem varianti bokštie- rēt, prēlene, porcelis, ordnuyiga, luminācija. Tikai A. Brigaderes darbā sastopams vārds pārmaktēties. Par tuvumu sava laika lielākajam kultūras centram Jelgavai liecina ar vācu valodas starpniecību aizgūtie franču — kontese, polonēze — un latīņu valodas vārdi — sināts, superdents, prīmus, prīma, izops. Ebreju iedzīvotāju īpatsvaru pagājušā gadsimta Zemgalē rāda ar ebreju kultūru saistītie: iņģelis, šabas, košerga\a. Liekas, senās Kurzemes hercogu

387

galvaspilsētas tuvums sekmējis arī dziļāku kristīgās kultūras iegulsnējumu zemgaliešu domāšanā. Tāpēc bija jāskaidro daudzi bībeles sižeti, ar senebreju kultūru saistīti personu un vietu vārdi — vāravs, Simsons, Danielis, Lats, Lata sieva, Ābrams, Zāra, Mozus, Jozus u. c., Gozenes zeme, Zina ja kalns, Ģibeona ieleja, Ajolona ieleja, filistieši, kā arī Golgāta un garīgās dziesmas vārdkopa «stiprā pils».

Salīdzinoši mazāk ir aizguvumu no krievu un poļu valodas — 7 vārdi: kukņa, klubaks, bodrs, kupcis, ķeša, birkavs, mužiks (atcerēsimies, ka Doku Ata tekstā bija 9 slāvismi — pārrēķinot procentos — divreiz vairāk).

Vēstures kolorītu jūtam vārdkopās ložu laiks, iet krievos. Skaidroti arī retāk lietojami vārdi un mazāk pazīstami jēdzieni atvizēt, pāršķiebt, bucitis, mesli, vērkulis, mājas kopa, olekts, kārta, sētuve, spranckrits, sieks, suseklis, ģilstoks, rūtis, paminas, plēsumu plēst, linauts, vaļenieki.

Kā redzams no visa teiktā, uzmanīgam autoru valodas vērotājam daudz ko dos pat tikai tas, ka abi šie autori ir blakus, vienā grāmatā lasāmi.

DOKU ATIS Mans dzīves rīts

5.   lpp.

ar' — izlokšņu forma, arī.

doze, dozīte — neliela iegarena vai apaļa kastīte, piemēram, briļļu glabāšanai. No vācu Dose (ar līdzīgu nozīmi).

reiza, reizām — izlokšņu forma, reize. Tekstā nekonsekventais formu reiza un reize lietojums vienādots, tālāk tekstā reiza.

Bozīts, arī vecīts, mulķīts — izlokšņu forma no Bozītis, vecītis, muļķītis. smieklis, arī smiekls — izlokšņu forma, smiekli. ziem' — izlokšņu forma, ziemā.

6.   lpp.

būt' — izlokšņu forma, būtu.

kažmērs — kašmirs, smalks audums no kazu vilnas. Sākotnēji izplatījies no Kašmiras novada Himalajos.

jaktspīpe — īpašas formas pīpe. No vācu Jagd un Pfeife — medību pīpe. cit' — izlokšņu forma, citu.

verste — sena garuma vienība, 1, 0668 km. No krievu eepcra.

tāļu, tālāk — izlokšņu forma, tālu, tālāk.

gods — apvidvārds, viesības, dzīres.

lieli — apvidvārds, ļoti, stipri.

divēj' — izlokšņu forma, divēju.

dot mutes — apvidvārds, skūpstīt.

8. lpp.

rumbainica — īpašas formas — cilindrveida platmale. daiļnieks — mākslinieks. Jaunvārds, ko A. Kronvalds sāka ieviest vāciskā skunstnieks vietā.

pado' — izlokšņu forma, padod.

10. lpp.

lāde — augsta koka kaste ar atvāžamu vāku drēbju (meitu pūra) glabāšanai. Seit ar nozīmi zārks.

kas t' — izlokšņu forma, kas tad.

12. lpp.

es eimu, lai es eimot — izlokšņu formas, es eju, lai es ejot. izgadiba, izgadijums — Vidzemes apvidvārds, izdevība. iebrūķēt, brūķēt — lietot. Seit — dzert (alkoholiskus dzērienus). No viduslejasvācu brūken (ar līdzīgu nozīmi).

ķeša — parasti kabata, šeit — apģērbam piestiprināma kule. No poļu kieszen — kabata.

taišņi — izlokšņu forma, taisni. virsaune — izlokšņu forma, virsotne.

13.   lpp.

pleišķināt — izlokšņu forma no plīkšināt. Seit ar nozīmi purināt. pieres auts — precētas sievietes galvas apsējs, kas nosedz pieri. spičkas — sērkociņi. No krievu cnuuKu.

čajs, čaja zāles — Vidzemes un Latgales apvidvārds, īstā tēja pretstatā zāļu tējai. No krievu uaū.

kartuzis — šeit laikam ar nozīmi tabaka, šņaucamā tabaka. No krievu Kaprt/3 — lielgabala šāviņa pildījums, arī maisiņš, kurā ievieto šo pildījumu. strads — izlokšņu forma Vidzemē un Latgalē, strazds.

14.   lpp.

bailīgs — Vidzemes un Latgales apvidvārds, atbaidošs.

stops — sens tilpuma mērs, 1,275 litri. No viduslejasvācu stop. pijkanne — ari pīpkanna, arī zarakanna. Sens dzeramais trauks, kanna (arī kauss) ar snīpi, pa kuru dzēra. No viduslejasvācu pipkarme (ar līdzīgu nozīmi).

štuks, štukiņš — Vidzemes un Latgales apvidvārds, brīnumains, dīvains, arī jocīgs notikums. Aizgūts, iespējams, ar krievu valodas starpniecību no vācu Stūck — gabals, arī luga.

druškis — drušķis, apvidvārds, parasti ar nozīmi mazs, resns cilvēks, arī nobarots zirgs. Seit — lācis.

18. lpp.

izredzēt — izlokšņu forma, pieredzēt. pircieni — izlokšņu forma, pirkumi.

kristtēviņš — izlokšņu forma, krusttētiņš. No senkrievu KbptcTb-. under drapas — brīnumzāles. No vācu Wunder un Dropp — brīnišķīgs un zāles.

Hācker — vācu oriģinālforma, latviskotā forma Hekers. 20. lpp.

štukaunieks — asprātis, jokupēteris. Sk. štuks. sālijs — izlokšņu forma, sāļš.

ierušināties naudā — īpatnējs lietojums, iedzīvoties naudā. 21. lpp.

kalendaris — izlokšņu forma, kalendārs.

īdzer čārku, biusi zornu poarroavis — tekstā mēģināts atveidot latgalisko izrunu «iedzer čarku, būsi zarnu pārrāvis». Cārka, čarka — sarunvalodas vārds, šķidruma mērs — 0,123 litri. No krievu uapica.

karbača — ādas pletne, pātaga, šeit laikam — birka. No vācu Karbatsche (ar līdzīgu nozīmi).

plaukstis — izlokšņu forma, plaukstas.

ģist (ģiedu, ģied, ģiež, ģiežam, ģiežat) — nojaust.

22. lpp.

netaisnieks — Vidzemes un Latgales apvidvārds, tas, kas ir līks, arī nepareizs, arī nepatīkams.

kristumāte — izlokšņu forma, krustmāte. Sk. kristtēviņš. beņķis — sols. No viduslejasvācu benke — sols, arī darbgalds.

23. lpp.

nolaupīt — apvidvārds, nolobīt, nomizot.

čeverēt — bezsakarīgi ko izteikt, piemēram, kādas skaņu kopas.

tipts — kāds īpašs audums. Sk. arī tiptene.

(no)klīsterēt — (no)līmēt ar klīsteri. No viduslejasvācu klisteren — klīs- terēt, lipināt, līmēt.

26.    lpp.

špigons — spiegs. Sī forma, iespējams, veidojusies, sajaucoties aizguvumiem no vācu un poļu valodas Spion un opieg (nozīmes līdzīgas).

klučka — Vidzemes apvidvārds, nicinošs nosaukums maza auguma cilvēkam.

prapi, prapji — (ietinamais) papīrs un tamlīdzīgi, ko senāk izmantoja, lādējot šautenes. No viduslejasvācu prop — aizbāznis, puļķis.

skrāģis — Vidzemes apvidvārds (Kurzemē krāģis), atbalsta rāmis, pieme ram, galda virsas uzlikšanai. No vidusvācu schrage — koka statnis. pūšlāt — Vidzemes apvidvārds, atkārtoti pūst, ātri un bieži pūst. saldanums — izlokšņu forma, saldums.

27.             TOC \o "1-3" \h \z lpp.

žīda rags — arī baušļu rags, ko lūgšanas laikā Mozus ticīgie sien sev pie pieres un rokām.

28.             lpp.

pijvoles — apvidvārds, vijoles. No viduslejasvācu fiole — vijole. armoņikas — izlokšņu forma, harmonikas. Pamatā grieķu harmonikos. lāpītenis (cimds) — Vidzemes apvidvārds, salāpīts, ar ielāpiem.

29.             lpp.

dzirenes — izlokšņu forma, apdziras. Apdzirdīt ar dzirenēm — saindēt.

30.             lpp.

dievredzēt, izdievredzēt — apvidvārds, ar maģiskām spējām ārstēt. dievredzis — apvidvārds, ar maģiskām spējām apveltīts cilvēks. preilene — jaunkundze. No vācu Frāulein (ar līdzīgu nozīmi). cierēt — Vidzemes apvidvārds, šurpu turpu staigāt. No vācu spazieren — pastaigāties.

pelavnieks — Vidzemes un Latgales apvidvārds, mazs šķūnītis pelavu glabāšanai.

jakts — 1) medības, 2) neparastas, jocīgas izdarības, blēņas, palaidnības. No vācu Jagd — medības, pakaļdzīšanās, arī kņada, tracis. dēlietis — Vidzemes apvidvārds, jauns vīrietis, puisis. meitietis — izlokšņu forma, jauna sieviete, meita.

velēties — mazgāt drēbes ar senlaicīgu paņēmienu — sitot ar koka vāli.

gubenis — Vidzemes apvidvārds, neliels šķūnis lopbarības glabāšanai zem viena jumta ar piedarbu vai kādu citu ēku.

32.    lpp.

lēņi — izlokšņu forma, lēni. ačgārņi — izlokšņu forma, ačgārni.

33.    lpp.

peršas — pantiņi, ari dziesmas, dzejoji. No viduslejasvācu versche (ar līdzīgu nozīmi).

krikšķi — apvidvārds, elsas, šņuksti.

(ej) guli zemē — īpatnēja vārdkopa ar nozīmi (ej) gulēt.

35.    lpp.

eljes rags — trauks (senlaikos parasti grezni apkalts rags) ar svēto ejju, ari kādām smaržīgām vielām. Simbolizē šķīstīšanu. No vidusvācu olje (ar līdzīgu nozīmi).

savmal — izlokšņu forma, katrs uz savu pusi. verdze — Vidzemes apvidvārds, gara rinda.

ridze — Vidzeme? apvidvārds, šeit laikam — apļveida rotājums pie aizjūga.

36.    lpp.

ta' — izlokšņu forma, tad.

džindžala — ādas pātaga čigānu valodā.

pasīlija — pasilija, Vidzemes apvidvārds, apcietinājuma vieta, cietums. Vārds laikam radies no krievu vārdiem noceAenue un Sibīrija, pulkstens — izlokšņu forma, pulkstenis.

37.    lpp.

īsten — izlokšņu forma, īsteni. dien' — izlokšņu forma, dienu.

38.    lpp.

lai — apvidvārds, jau. višķiņ — apvidvārds, loti.

40. lpp.

izplukt — apvidvārds, iekaist (par ādu). vasar' — izlokšņu forma, vasarā.

riks, riciņš — izlokšņu forma, rika, rieciens.

ķērne — koka trauks ar aizvāžamu vāku (produktu glabāšanai un sviest kulšanai). No viduslejasvācu kerne (ar līdzīgu nozīmi).

skunstīgs — šeit smalks, sarežģīts. No vācu Kunst — māksla, mak;i

42.    lpp.

vāģi — rati. No viduslejasvācu wag(e)n — rati, kariete.

lelļi — izlokšņu forma, lelles.

vazot — apvidvārds, ātri iet, braukt.

amati, ar amatiem — šeit niķi, ar niķiem. No viduslejasvācu ammet arods suņus sist — izteiciens ar nozīmi: dīki pavadīt laiku, palaidņoties. študierēt — tiešs pārcēlums no vācu studieren — studēt. Seit — klaiņot šķempele — izlokšņu forma, šķemba.

43.lpp.

nolle — izlokšņu forma, nulle. vis' — izlokšņu forma, visu.

44.             lpp.

lēģeris — nometne. No viduslejasvācu leger (ar līdzīgu nozīmi). biedris — izlokšņu forma, biedrs.

45.             lpp.

studente — tiešs pārcēlums no vācu Student — studenti.

46.             lpp.

dzērves zābaki — izteiciens ar nozīmi iekaisusi, sasprēgājusi āda kājām. stiķis — gabals. No viduslejasvācu stūcke (ar līdzīgu nozīmi). drāzeniski — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, Doku Ata jaunvārds, te laikam: šļūcot vilkt (kāju pa smiltīm).

ne katrs — apvidvārds, neviens no abiem. (Literārajā valodā ietilpst ter mina nekatra dzimte sastāvā.)

pamilija — sarunvalodas forma no ģermānisma familija — ģimene. No vācu Familie (ar līdzīgu nozīmi).

47.    lpp.

sleberēt — Vidzemes apvidvārds, lēnām pārvietoties. sapravit — Vidzemes un Latgales apvidvārds, sataisīt, salabot. No krievu ucnpaeuTb (ar līdzīgu nozīmi).

sietava — apvidvārds, drānas gabals, ko aptin ap kājas apakšstilbu.

dīsele — divjūga ratu ilkss, pie kuras no abām pusēm piejūdz zirgus. No viduslejasvācu dis(s)el (ar līdzīgu nozīmi).

puliers — Vidzemes apvidvārds, ātrs, izveicīgs cilvēks, ari kurjers. No vācu Polier — mūrnieku priekšstrādnieks, arī smalkgaldnieks. Vārdkopa kā puliers — ātri, zibenīgi.

glīši — izlokšņu forma, glīti.

vajagās — izlokšņu forma, vajag.

zviedrīt — Vidzemes apvidvārds, zvīļot, zvērot.

stīvēties — ar lielu piepūli ko darīt.

49. lpp.

čurmiņa — Vidzemes apvidvārds. čupiņa karite — paralēla forma vārdam kariete. kur kūrējs — izlokšņu forma, kur kurais.

ANNA BRIGADERE Anneles stāsti

53. lpp.

«stiprā pils» — vārdkopa no garīgās dziesmas «Tas kungs ir musu stiprā pils» pirmās rindas, te apzīmē drošību, atbalstu.

tīne — liels, augsts, apaļš koka trauks ar vāku, parasti miltu, graudu, ari audekla baķu glabāšanai. No viduslejasvācu tine — toveris, kubls.

54. lpp.

atvizēt — sākt vizēt, spīdēt.

tusls, tusla — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds, te laikam: nespēcīgs. Iespējams, fonētiskais variants no kusls, pāršķiebts — ļoti sašķiebts.

cērps — ar zāli apaudzis cinis, parasti purvainā vietā, arī biezs asas zāles

polonēze — svinīga pāru deja, ar to parasti ievada svinīgus sarīkojumus, piemēram, skolas izlaidumu. Radusies Polijā. No franču polonaise — poliskā.

55.            lpp.

jaunkults (sviests) — apvidvārds, svaigi sakults (sviests).

56.            lpp.

atsvītroties — atstāt svītru (uz virsmas). Iespējams, A. Brigaderes jaunvārds.

apsitināt — apvidvārds, aptīt, aptīstīt.

57.            lpp.

bučitis — tāpat kā buciņš, pamazināmā forma no buks — āzis, arī stirnu buks. Tautasdziesmās parasti lietots kā pastāvīgais pielikums vārdam āzītis: «Āzīti, bucītiSai tautasdziesmā lietots patstāvīgi.

61. lpp.

«polisi» — Zemgales apvidvārds, pārziedējušas pienenes. To apaļās gal viņas zemgaliešiem asociējušās ar Kurzemes hercogistes laika poļu muižnieku pusgarajām, kuplajām biksēm.

lēviņš — izlokšņu forma, lēvenis, liels daudzums.

63.    lpp.

sasaukt kopā — burtojot salasīt vārdu.

aizsargu logs — izlokšņu forma, priekšlogs, otrs logs, ko ziemā ieliek siltuma saglabāšanai.

pusrata, būt uz pusrata — ne šā, ne tā.

ēverģēlīgs — nerātns, draiskulīgs. Laikam aizguvums no ģermāņu valodām.

64.    lpp.

irbulis — nosmailināts kociņš, ko lasot turēja pie lasāmā vārda. 66.lpp.

titināt — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, ar runāšanu izsaukt dusmas, sakaitināt, arī ķircināt.

lēcājs (pakrūtē) — apvidvārds, sirds slimība.

67. lpp.

toņāties — apvidvārds, knosīties, arī tūļāties.

bokštierēt — izlokšņu forma, boksterēt, lasīt, nosaucot katru burtu un zilbi. No vācu buchstabieren — burtot.

68. lpp.

gā, kā, hā, eņ, eļ, eš, čā — burtu g, k, h, ņ, l, š, č nosaukumi burtojot.

lpp.

sērt riju — kulšanai paredzēto labību izvietot kaltēšanai rijā uz īpašas novietnes — ārdiem.

lpp.

baldahīns — pie četriem balstiem piestiprināts grezna auduma jumts, ko lieto svinīgās ceremonijās, svinīgajos gājienos.

lpp.

ausināt — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds, te laikam — mudināt klausīties.

74.             lpp.

aizkurkt — apvidvārds, skali kurkstot, padarīt (uz laiku) nedzirdīgas (ausis); pieburt kādu ļaunumu. mesli — nodevas.

75.             lpp.

mantelis — mētelis. No vācu Mantel (ar līdzīgu nozīmi). vērkulis — vērpšanai sagatavots, piemēram, vilnas vīšķis. Seit laikam: kāzu braucienos un kāzu dejās lietotais trideksnis, gatavots no egles galotnītes. Par vērkuli saukti arī biezi, sajukuši mati.

nierains — neskaidras nozīmes vārds, te laikam — ar nierveidīgu ornamentu. Niere — no viduslejasvācu nere (ar līdzīgu nozīmi).

tiptene — Zemgales apvidvārds, lakats, laikam no īpašas drānas.

76.    lpp.

špetns — izlokšņu forma, nešpetns.

kukņa — virtuve. No krievu KyxuH (līdzīgas nozīmes vārds). 79. lpp.

pavāls — Kurzemes un Zemgales apvidvārds, pārvāls, salmu jumta augšējā salmu kārta, kas pārliekta pāri apakšējai kārtai.

ģelzis — nolietots, arī neass nazis. No lietuviešu ģelzis — dzelzs; klik- stošs ģelzis — saliekts, izlodzīts nazis.

lēvari — izlokšņu forma, lēveri, nonēsāts, noskrandis apģērbs, skrandas.

vāravs — izkropļots svešvārds, faraons. A. Brigadere izmantojusi populāro bībelstāstu par Jāzepu — Ēģiptes faraona sapņu tulku. Izskaidrojot sapni par septiņām treknajām un septiņām liesajām govīm, viņš paredzējis septiņus auglīgus un septiņus bada gadus.

85. lpp.

kopa — mājas kopa, mājas darbi: lopu barošana, ēdiena gatavošana, pagalma un mājas uzpošana utt.

kārnēt — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, kāri noskatīties.

89.    lpp.

roga — apvidvārds, tukša, izkulta vārpa.

trumpas — spēļu kārtis. No vācu Trumpf — kārtis ar augstāku vērtību (attiecībā pret citām kārtīm).

90.    lpp.

olekts — sens garuma mērs, atbilst apmēram attālumam no pirkstgaliem līdz elkonim.

iņģelis — te laikam izkropļota vācu vai jidiša valodas forma ar nozīmi bērns.

eršināt — ersināt, apvidvārds, ērcināt, kaitināt.

91.             lpp.

šabas — svinama diena, kad pie Mozus ticības piederošie nedrīkst neko strādāt. Iespējams, no formas sabath.

92.             lpp.

attrumpot — atspēlēties, piemēram, kaitinātājam.

tikops — vienošanās, salīgšana, ari cienasts tam par godu. No viduslejasvācu lī(t)kop (ar līdzīgu nozīmi).

93.             lpp.

kārta — novecojusi nozīme, apģērba komplekts, piemēram, veste, svārki un bikses.

mulda — maizes abra, koka trauks mīklas gatavošanai. No viduslejasvācu mulde (ar līdzīgu nozīmi).

94.    lpp.

ierotlt — apvidvārds, parasti — ielocīt, piemēram, vīli. Seit laikam ar nozīmi: ietvert, veidot apmali.

96.lpp.

sētuve — īpašs apļveida grozs, kurā sējējs nes graudus.

97.    lpp.

sllperi — gulšņi. No vācu Slieper (ar līdzīgu nozīmi).

98.    lpp.

lākturis — metāla stienis ar turekli skala iestiprināšanai. Pamatā viduslejasvācu lachter (ar līdzīgu nozīmi).

vāķētājs — apvidvārds, tas, kas vāķē — pavada nakti nomodā ko uzrau- got, sargājot.

99.    lpp.

pigarica — apvidvārds, no maizes gatavots ēdiens.

100.   lpp.

klabarjakts — medības, kuru laikā medījamos zvērus izbaida ar koka klabekļiem. No vācu Klapperjagd — medības ar dzinējiem.

104.lpp.

bezmērs — bezmēns, rokas svari. No viduslejasvācu bes(e)mer. pērve, pervēt — krāsa, krāsot. No viduslejasvācu verwe (ar līdzīgu nozīmi). raudze — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds. Te laikam — saraudzēts novārījums.

105. lpp.

spranckrīts — apvidvārds, ķīmiska viela, vara vitriols. indeve — nevēlama tieksme, paradums. Iespējams, sena kuršu valodas forma.

107.   lpp.

sieks — sena mēra vienība, apmēram 17 kg.

108.    lpp.

saļims — izlokšņu forma, sālījums.

suseklis — suka. Matu sukāšanai lietoti cūkas saru susekļi, linu apstrā dāšanai — susekļi ar dzelzs tapām.

110. lpp.

kreceklis — apvidvārds, galerts.

111. lpp.

kosere — košergaļa, gaļa, ko iegūst no īpašā veidā kauta liellopa, ko drīkst ēst Mozus ticīgie.

lapsastes, sprēslīcas, kurpnieki, dālderi — dažādas rotaļas.

113. lpp.

zvanis — izlokšņu forma, zvaniķis, zvanītājs, tas cilvēks, kura pienākums zvanīt baznīcas tornī pirms un pēc dievvārdiem.

116. lpp.

Gozenes zeme — Gošenes zeme Ēģiptē, kur saskaņā ar bībeles nostāstiem dzīvojuši ebreji pirms iziešanas no Ēģiptes. merga — apvidvārds, meitene.

122. lpp.

plada — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, plācenis, arī plātsmaize. Seit — plāns, neraudzēts kviešu miltu plācenītis.

«tārpiņi» — apvidvārds, nūdeles, arī no rupja maluma miltiem. plegznaini plats — neskaidras nozīmes vārdkopa, iespējams, A. Brigaderes jaundarinājums. Laikam ar nozīmi: plats kā plezna.

128. lpp.

pāpierē — Zemgales apvidvārds, pārpierē, pāri pierei sasiets (lakats). aube — mice, plānas drānas cepurīte, ko valkāja precētas sievietes. No vācu Haube (ar līdzīgu nozīmi).

tūteniski — neskaidras nozīmes vārds. Seit laikam — parastā veidā sasietam lakatam augšā uzsiets ap galvasvirsu sarullēts lakats.

132. lpp.

zetora svārki — apvidvārds, zetersvārki, vīriešu svārki ar pagarinātu muguras daļu.

135. lpp.

kontese — komtese, grāfiene, grāfa meita. No franču comtese — grāfiene. lanka — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, liela, zema pļava upes līcī. Sens kuršu vārds.

137. lpp.

pārkrūtis — apvidvārds, pāri krūtīm krusteniski sasiets (lakats).

138. lpp.

saduņķēt — apvidvārds, iesist, iegrūst dunku sānos. iebēdza — izlokšņu forma, iebēga.

skaldarigs, ari skalderigs — atvasinājums no apvidvārda skalderēt vai skaldars, neskaidras nozīmes vārdi. Te laikam ar nozīmi — ātra, neskaidra (valoda).

143. lpp.

uzspurga — izlokšņu forma, uzspurdza. sadabonot — izlokšņu forma, sadabūjot.

145.lpp.

Levitāns — Leviatāns, briesmonis, kuru uzvar Jahve (dievs) bībeles nostāstā. Bībeles pētnieki te saskata šumeru mīta par pasaules radīšanu atbalsi. Sumeru mītā pūķi uzvar dievs Enlils.

146.   lpp.

sināts — senāts, augstākā tiesu instance cariskajā Krievijā. superdents — superintendents, augstākā luterāņu baznīcas amatpersona Latvijā no 1622. līdz 1919. g.

Lats — leģendārā bībeles ciltstēva Ābrama brāļadēls. Sodomas un Go moras sodīšanas dienā eņģeļi viņu līdz ar ģimeni izveda no bojā ejai nolemtās pilsētas.

Sodoma un Gomora — leģendāras pilsētas pie Nāves jūras, kuru nogrēkojušos iedzīvotājus Jahve (dievs) sodīja ar sēru un uguni, pilnīgi iznīcinādams pilsētas un to iedzīvotājus.

147.   lpp.

ģilstoks — ģilstogs, arī gilstoks, tracis, trokšņaina, nepatīkama lieta. viciņa — rokdarbs izvilkuma tehnikā.

149.   lpp.

kruķis — dzelzs stienis ar aizliektu galu. Ar to sakārto malku krāsnī, izrauš ogles no krāsns. No viduslejasvācu krucke (ar līdzīgu nozīmi).

lize — maizes lāpsta. Ar to ieliek (iešauj) krāsnī no mīklas izveidoto klaipu.

smeils — Zemgales izlokšņu forma, smails.

klubaks — neizveidots pikucis, bezformīgs gabals. Aizguvums no krievu

KSlļ/ČOK.

150.   lpp.

nošķis /nuosķisļ — apvidvārds. kušķis, saišķis. ronas — izlokšņu forma, rodas.

154. lpp.

papuve — tīrums, ko neapstrādā pavasarī, bet vēlāk, parasti rudzu sēšanai. 164.lpp.

spīzmane — saimniecības vadītāja, mācīta virēja. Pamatā viduslejasvācu spīs — ēdiens un mann — cilvēks.

165.   lpp.

ārlietas — šeit — ārpusmājas notikumi. «kaķa mūžs» — īss mūžs.

166.   lpp.

tulēt (jaku) — tullēt, iestīvināt ar stērķeli. Aizguvums no lejasvācu tul- len — aubes lentes un mežģīnes rullēt un iestīvināt.

plore /pluoreļ — plāna auduma piešuve kleitas vai blūzes plecu daļai. Aizguvums no vācu Flor — šķidrauts.

167. lpp.

bodrs /buodrs/ — neskaidras nozīmes vārds. Iespējams, aizguvums no krievu 6odf) ar nozīmi modrs, možs. lokturis — izlokšņu forma, rokturis.

foreiters — jātnieks, kas pavada karieti. No vācu valodas. piķieris — suņu puisis. No vācu Pikdr (ar līdzīgu nozīmi). palodē — logu un durvju apmala.

lovenes — apvidvārds, lievenes. Aizguvums no viduslejasvācu love(ne) ar jumtu segta priekštelpa, halle.

skunstnieks — mākslinieks. No vācu Kunst — māksla, māka.

169.   lpp.

rondele — apļveida zāliens ar apstādījumiem, parasti pils priekšā. No vācu Rondell (ar līdzīgu nozīmi).

luminācija — iluminācija. No vācu Illumination — svētku uguņošana.

170.   lpp.

skunstes — šeit — iluminācijas ierīces.

salube — īss apmetnis ar lielu apkakli. Iespējams, no vācu Saloppe (ar līdzīgu nozīmi).

pasrnakre — Kurzemes un Zemgales apvidvārds, pazode.

173. lpp.

401

šķēriņs, tīt šķēriņu — meti, audeklā gareniski ejošie pavedieni. No viduslejasvācu scher, scherincje — audekla meti.

26—102870

veļbomis — steļļu sastāvdaļa, apaļš bomis, veltnis, kam uztin metus. No vācu Welbaurn — vārpsta.

rūtis — no diegiem izveidotas mazas cilpiņas. Caur nītīm izvērtie meti palidz veidot audekla rakstu.

klenderēt — parasti sarunvalodā — klaiņot.

strelles — izlokšņu forma, stelles, aizguvums no viduslejasvācu stel(le), aužamā ierīce.

178.   lpp.

Simsons — bībeles personāžs, kurš cīņā ar izraēliešu ienaidniekiem filis- tiešiem tika ar viltu sagūstīts.

filistieši — senatnes tauta, kas 12. gs. pirms mūsu ēras apmetās Kanaānā, kur sastapās ar izraēliešiem. No bībelē minētās filistiešu apmetnes — Pelešet— cēlies Palestīnas nosaukums.

179.    lpp.

sēsts — apvidvārds, steļļu sēdeklis.

mestava — mustava, apvidvārds, šķiets — ar to piesit audu diegus aužamajam audeklam.

paminas — steļļu sastāvdaļa. Minot paminas,pārvietoja nītis un veidoja audekla rakstu.

lpp.

unsvats — lamuvārds, bezgodis, nelietis. No vācu Hundsfott (ar līdzīgu nozīmi).

Danielis — Daniēls, bībeles personāžs, babiloniešu gūstā (6. gs. p.m.ē.) kļuva par izcilu augstmani, intrigu rezultātā krita nežēlastībā un tika iemests lauvu bedrē. Taču, kā vēstī bībele, notika brīnums; lauvas Daniēlu neaiztika, tādējādi Daniēls atguva savu izcilo stāvokli.

lpp.

Apsalons — Absaloms, bībeles personāžs, viens no ķēniņa Dāvida dēliem. Cīņā par troni Absaloma vadīto dumpinieku karaspēku sakāva. Bēgošais Absaloms paauļoja zem ozola, viņa mati sapinās ozola zaros; tādējādi preti nieki viņu panāca un nogalināja.

186. lpp.

Ābrams — Abrāms, Zāra — Sāra, Hagare — Hagāra, Ismaels — Ismaēls, Jēkabs, Ezavs — Ezavs, Jzaks — Izāks, Jāzeps, Mozus — bībeles personāži.

Zina ja kalns — Sīnāja kalns, bībeles nostāstā vieta, kur Mozus saņēma no Jahves bauslību galdiņus, resp., liturģiskus priekšrakstus un likumus.

Golgatas kalns — kristiešu svetvieta: kalns senās Jeruzalemes tuvumā, kur, pēc kristīgo domām, krustā sists Jēzus Kristus.

209. lpp.

prēlene — freilene, jaunkundze. No vācu Frāulein — jaunkundze. 211. lpp.

sipolnicas — izlokšņu forma, sīpolu mizas.

215.    lpp.

klikstēt — apvidvārds, ieliekties, ielīkt, locīties uz augšu uz leju. izmežģēts — izlokšņu forma, izmežģīts. Seit — piestiprinājuma vietā izļodzījies (nazis).

irbals — izlokšņu forma, irbulis. gušņas — izlokšņu forma, usnes.

216.    lpp.

sāņš — izlokšņu forma, sāņus.

218. lpp.

Lata sieva — šeit bībeles nostāsta par Latu epizode: eņģeļi lika Latam ar ģimeni neatskatoties begt no degošās Sodomas, bet Lata sieva pārkāpa aizliegumu un atskatījās — un tika pārvērsta par sālsstabu.

Jāzeps — šeit bībeles nostāsta par Jāzepu epizode: Jāzepu, vienu no Jēkaba divpadsmit dēliem, brāļi, kurus sadusmojusi tēva īpašā labvēlība pret Jāzepu, grib nogalināt un iemet dziļā bedrē. Vēlāk, vecākā brāļa Rubeņa pierunāti, izvelk no bedres un pārdod vergu tirgotājiem, kas Jāzepu aizved uz

Ēģipti.

220. lpp.

Jozus — Jozua, bībeles personāžs.

Ģibeona ieleja, Ajolona ieleja — Ģibeona, Ajalona, vietas senajā Kanaānā. 221. lpp.

piķa bikses — īpaša auduma bikses. 222. lpp.

26

porcela trauki — izlokšņu forma, porcelāna trauki. No vācu l, or:rllan (ar līdzīgu nozīmi).

403

223. lpp.

izops, mazgāt ar izopu — auga Vidusjūras zemēs, latviski saukta izapene, aromātiskā eļļa, latīniski Oleum Hyssopi. Tekstā runāts par senebreju reliģijai raksturīgo rituālo apmazgāšanos kā atbrīvošanu no grēkiem.

225.    lpp.

sirce — širce, priekšauts. No vācu Schurze (ar līdzīgu nozīmi).

226.    lpp.

muncis, munčitis — apvidvārds, pār galvu uzmaucama bezpiedurkņu kleitiņa, bērnu apģērbs.

227. lpp.

stāvmūru — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds, te laikam — kā mūris.

230. lpp.

skotele — apvidvārds, priekšauts. No viduslejasvācu schotvel — ādas priekšauts.

gardibene — cilindrs.

atspirināties — atspirināties, apvidvārds, atsperties. 232. lpp.

dziedrs — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, sija. Sens kuršu vārds. garša — gaume.

237. lpp.

plekstes — apvidvārds, butes.

239. lpp.

ragus — apvidvārds, ragavas.

246. lpp.

valčot — neskaidras nozīmes vārds, iespējams. A, Brigaderes jaunvārds, te laikam auklēt.

pupalellis — apvidvārds, zīdainis.

249. lpp.

iepakškāt — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds, te laikam: strauji uzsist pa ko.

252. lpp.

ļenkans — izlokšņu forma, ļengans. 258. lpp.

ložu laiks — armijā iesaucamo noteikšana lozējot, parasti rudenī, kad notika iesaukšana karadienestā. No vācu Lose (ar līdzīgu nozīmi). iet krievos — tikt iesauktam cara armijā.

259.lpp.

šķūtēt — šeit īpatnēja nozīme: vest zirga pajūgā. No ģermāņu valodām. kupcis — kupcis, uzpircējs. No krievu Kyneu, vai poļu kupiec (ar līdzīgu nozīmi).

261. lpp.

plēsumu plēst — apart, iekopt atmatu. atmata — neapstrādāta aramzeme.

266. lpp.

bezdibenā — izlokšņu forma, bezdibenī.

270.    lpp.

cieņa — apvidvārds, cienasts.

271.    lpp.

izkrekloties — novelkot virsdrēbes, palikt kreklā. 277. lpp.

/biezais/ piens — apvidvārds, biezpiens. pakrejas — ar rūgušpienu sajaucies krējums.

pūtelis — apvidvārds, ēdiens, kuru gatavo, rupji samaļot novārītus un izkaltētus dažādas labības graudus un miltus iejaucot ar krējumu sagatavotā biezpienā.

grūšļa — neskaidras nozīmes vārds, te laikam: vārīti un sagrūsti, samīcīti graudi. Citos apvidos grūsle — kartupeļu biezputra, arī sagrūstas kaņepes. skrinkšķēt — neskaidras nozīmes vārds, parasti — krinkšēt — krakšķēt.

283. lpp.

mangot — parasti — diedelēt, šeit laikam — vilkt. No viduslejasvācu manger — tirgotājs.

287. lpp.

birkavs — sena svara vienība, apmēram 160 kg. No senkrievu čbpKoet. ķeša — šeit — kabata.

289.             lpp.

ieklikstēt ce\os — apvidvārds, ielīkt, saļodzīties ceļos.

290.             lpp.

valčot — te laikam ar nozīmi valkāt, vilkt (pa zemi). ķēpot — izlokšņu forma vai A. Brigaderes jaunvārds no ķēpāt ar nozīmi ķēpāties.

291.             lpp.

latatā — izsauksmes vārds ar nozīmes niansi projām, tālu. tebe nu — te nu bija.

296. lpp.

linauts — šeit: linu galdauts.

297.lpp.

cinkslis — izlokšņu forma, cinkslis — dzīvnieka gurns.

298. lpp.

teķis — auns.

302.    lpp.

vaļenieki — parasti: veci cilvēki, kas nelīgst par kalpiem, bet pārtiek no gadījuma darbiem.

303.    lpp.

lielišķs — izlokšņu forma, lielisks. Seit novecojusī nozīme sevišķs. pārtieši — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, tieši pāri. izvitēt — vitēt, apvidvārds, izbalsināt. No viduslejasvācu witten (ar līdzīgu nozīmi).

304.    lpp.

grāvēties — novecojis vārds, trokšņaini darboties. 309. lpp.

šerpti — izlokšņu forma, šerpi, ātri. No vācu Scharp — ass, arī ātrs, arī vērīgs.

312. lpp.

šķirināt — izlokšņu forma, atšķirt, nodalīt.

314.             lpp.

kules, bikšu kules — bikšu kabatas. alpakā kleita — alpaka, īpaša auduma kleita.

315.             lpp.

leķe — apvidvārds, pika (parasti sniega, šeit — vilnas). širas — šoras, vienzirga iejūgs no ādas.

316.             lpp.

pretistaba — viena no senās trīsdaļīgās mājas (nams, dzīvojamā istaba, pretistaba) istabām, te laikam — goda istaba.

317.             lpp.

lēkties (kādā) — izlokšņu nozīme: atsisties kādā, būt līdzīgam.

319.             lpp.

čunčināt — lēni braukt.

320.             lpp.

klaušināt — uzdot jautājumus, iztaujāt. iesprandzēt — iežņaugt (piemēram, korsetē).

322.             lpp.

trumpmaņi — kāršu spēlmaņi. Sk. trumpas.

323.             lpp.

sārmaina smaka — šeit: sārmam raksturīga smaka. īpatnējs lietojums. sārms — uz pelniem nostādināts ūdens drēbju mazgāšanai. nātrains asums — šeit: nātrei līdzīgs asums. Tpatnējs lietojums. birga — apvidvārds. Seit īpatnējs lietojums vārdkopā lietus birga — lietus lāses, lietus šaltis.

324.    lpp.

atkāru — atkaru, atliekts, atliecies atpakaļ. Tpatnējs lietojums. 326. lpp.

plēvaiņi — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds. Seit laikam — pelnu plēnes.

327. lpp.

pārmaktēties — Zemgales apvidvārds, pārpūlēties. No vācu Macht — vara, spēks.

329.            lpp.

lācīgs — izlokšņu forma, lācīgs.

štērēt — beznozīmes vārds. Seit autore rāda Rīgas māsīcas «vācisko» valodu.

330.            lpp.

izpērt sarus — viena no jaundzimušā apkopšanas procedūrām. patvaldone — patvaļīga, nepaklausīga (par govi). īpatnējs lietojums.

lpp.

skropsti — izlokšņu forma, skropstas. kribināt — apvidvārds, knibināt, skribināt.

lpp.

muziķi — nievājošs apzīmējums zemniekiem. No krievu mīj^kuk — zemnieks.

kuža — nievājošs apzīmējums zemas kārtas cilvēkam, lempis, muļķis.

lpp.

lūzums — šeit: liels daudzums. kuramais — izlokšņu forma, kurināmais.

lpp.

lēļot — īpatnēja forma, lelot, dziedāt.

340.            lpp.

nezinus — izlokšņu forma, nezinot.

341.            lpp.

aizmuguris — izlokšņu forma, no mugurpuses. 344. lpp.

pusčūks — izlokšņu forma, puscūcis, pusgada cūka. vērzeles — apvidvārds, slejas.

paugas — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, sakas.

345. lpp.

atvērtne — Zemgales izlokšņu forma, (durvju) atvērums. milnēt — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds. Seit laikam — rēgoties, melnēt.

347. lpp.

ordnunga — kārtība. No vācu Ordnung (ar līdzīgu nozīmi).

350.             lpp.

šķirstin — izlokšņu forma, šķirtin.

351.             lpp.

gubinante — izkropļota forma no guvernante, bērnu audzinātāja bagātā ģimenē. No franču gouvernante (ar līdzīgu nozīmi).

355.             lpp.

katedris — katedra, īpašs sēdeklis uz paaugstinājuma klases priekšā skolotājam. No grieķu kathedra — krēsls, sēdeklis, ar vācu valodas starpniecību.

356.             lpp.

puskurta — pa pusei kurts, sugu sajaukums.

357.             lpp.

kāpes — kāpnes.

aulis — kā aulis, salīdzinājumā mute kā aulis — ļoti liela mute. Seit īpatnējs salīdzinājuma lietojums istabas kā auļi — ļoti lielas istabas.

358.             lpp.

prīmus, prīma — pirmais skolnieks, skolniece, skolotāja aizvietotājs.

359.             lpp.

tāpele — izloksnes forma, tāfele. No vācu Tafel(ar līdzīgu nozīmi). klerot — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, celt traci. vāļoties — izlokšņu forma, vāļāties.

360.             lpp.

tāfelite — maza formāta šīfera tāfeles, uz kurām skolnieki klasē rakstīja.

361.             lpp.

vienu riežu — viena veida. īpatnējs lietojums vārdam rieza — ierobežots noteikta lieluma laukums, arī robežjosla. ķerains — apvidvārds, pinkains.

362. lpp.

grifele — no grafīta izgatavots rakstāmais irbulis. No vācu Griffel (ar līdzīgu nozīmi).

364. lpp.

dreijāt — apvidvārds, ēvelēt, drāzt. Seit — kaligrāfiski rakstīt. No viduslejasvācu dreien — virpot.

alps — alpa, apvidvārds, elpas vilciens, atelšanās; arī reize, brīdis. kaftāns — gari virssvārki ar lielām piedurknēm, Mazāzijas tautu apģērbs. No persiešu — arābu chaftān.

366.             lpp.

rekrutēties — apvidvārds, sastādīties, noformēties (par grupu, kopu). No franču recruter — ņemt rekrūšus, rast piekritējus.

367.             lpp.

drāziņš — izlokšņu forma, drāziens — bāriens, pēriens.

369.             lpp.

uzmost (pasauli) — izlokšņu nozīme: izzināt, iegūt pieredzi.

370.             lpp.

izraisīties — apvidvārds, atrisināties, nokārtoties.

371.             lpp.

čarkstēt — izlokšņu forma, čirkstēt. Seit ar nozīmi gurkstēt.

372.             lpp.

skrīnis, skrīne — 1) lāde, kaste, 2) apstrādei paredzētu mālu, grants utt. novietne, bedre; dubļu skrīnis — saka par sliktu ceļu. No viduslejasvācu schrin (ar līdzīgu nozīmi).

izmantota literatūra

Latviešu literārās valodas vārdnīcā. 1.—5. sej. R., Zinātne, 1973—1985.

Mllenbahs K., Endzetins J. Latviešu valodas vārdnīca. Rediģējis, papildinājis, turpinājis J. Endzelīns. — I—IV. R., 1923— 1932.

Endzetins J., Hauzenberga E. Papildinājumi un labojumi K. Mīlenbaha Latviešu valodas vārdnīcai. — I—II. R., 1934— 1946.

Latvijas padomju enciklopēdija. I—VII. R., 1981 —1985.

Latviešu konversācijas vārdnīca. I — XXI. R., 1927 —1940.

Kosidovskis Z. Bībeles stāsti. R., 1978., 495 lpp.

Kosidovskis Z. Evaņģēlistu stāsti. R., 1982., 352 lpp.

saturs

DOKU ATIS MANS DZĪVES RITS

BRIGADERE ANNA

ANNELES STĀSTI 51

Gājēji 52

Pirkstiņš sāp 56

Tēli 63

Bērzu kalni 70

Lādētāja 74

Balsis 80

Jāņi 85

Trīs skroderi 89

Sējējs 93

Slīperu cirtējs 97

Vecmāmiņa 101

Ķekatas nāk! 107

Nabagu dzīres 111

Driķītis 118

Dieva galds 125

Zemes meklētāja 131

Čigāni 135

Amerikas braucējas 140

Viciņa 147

Medus maize 153

Aņus 162

Zilie brīnumi 167

Tēva palīgs 173 Vakara stāsti 180 Baltais zārciņš 192 Kad pūpoli zied 198 Ganu diena 213 Jelgava 225 Bargā sieva 238 Smejamās zāles 245 Ceļa jūtīs 265 Jaunās mājas 267 Trūkums 274 Kārumi 279 Cilvēki nāk 287 Četrkājainie draugi 296 Dzimšanas diena 301 Kāzu kurpes 310 Rudens 323 Rīgas māsīca 328 Bailes 339 Prieki un bēdas 347 Nav tā, kā domāja 357

KALNIŅŠ JĀNIS. Sākotne 375 REIDZĀNE BEATRISE. Komentāri 385 Izmantotā literatūra 411

SPRIDĪSA BIBLIOTĒKA

2. sējums

Doku Atis MANS DZĪVES RĪTS

Anna Brigadere ANNELES STĀSTI

Redaktors Andris Capiņš Mākslinieciskais redaktors Aivars Sprūdžs Tehniskā redaktore Viktorija Blaua Korektore Irēna Kalniņa Nodota salikšanai 23.12.85. Parakstīta iespiešanai 20.04.87. Formāts 60 X 84/16. Ofseta papīrs 1. Kudrjašova garnitūra. Ofsetspiedums. 24,18 uzsk. iespiedi.; 65,97 uzsk. krāsu nov.; 27,89 izdevn. 1. Metiens 135 000 eks. Pašūt. .Nf> 444-5. Cena 1 rhl. 40 kap. Izdevniecība <Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. 137/32399/B-914. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtīpografijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11. Iesieta tipogrāfijā <Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

274 Mans dzīves rits/Il. A. Kronenbergs. A. B Anneles stāsti: Tēlojumi no autobiogr. triloflij 2. d./J. Kalniņa pēcv.; B. Reidzānes komentļ; beriņš. — R.: Liesma, 1987. — 413 lpp.: il. — b-ka; 2)

Latviešu literatūras klasiķu bērnības atmiņas. Ar siltu lirismu apdvestie z|mnieku

ikdienas tēlojumi slavina dabas skaistumu, darba tikumu un sirds dāsni )iu

84L1 ļu

[1] ar zvaigznīti apzīmēto vardu skaidrojumus skat. komentāros.

[1]

Content

Bigadere Anna, et al Anneles stāsti. Mans dzīves rīts

DOKU ATIS MANS DZĪVES RĪTS

ANNA BRIGADERE ANNELES STĀSTI

GĀJĒJI

PIRKSTIŅS SĀP

TĒLI

BĒRZU KALNI

LĀDĒTĀJA

BALSIS

JĀŅI

TRĪS SKRODERI

SĒJĒJS

SLIPERU* CIRTĒJS

VECMĀMIŅA

ĶEKATAS NĀK!

NABAGU DZĪRES

DRIĶĪTIS

DIEVA GALDS

ZEMES MEKLĒTĀJA

AMERIKAS BRAUCĒJAS

VICIŅA*

MEDUS MAIZE

ANUS

ZILIE BRĪNUMI

TĒVA PALĪGS

VAKARA STĀSTI

BALTAIS ZĀRCIŅS

KAD PŪPOLI ZIED

BARGA SIEVA

SMEJAMAS ZĀLES

CEĻA JŪTIS

JAUNAS MAJAS

TRŪKUMS

CILVĒKI NĀK

ČETRKĀJAINIE DRAUGI

KAZU KURPES

RUDENS

RĪGAS MĀSĪCA

NAV TA, KA DOMĀJA

sākotne

komentāri