Malo Hektors

Bez ģimenes

HEKTORS MALO

BEZ ĢIMENES

PIRMĀ DAĻA

.

I.CIEMATĀ

Es esmu atradenis.

Bet līdz astoņu gadu vecumam es domāju, ka man, tāpat ka visiem bērniem, ir māte, jo, kad es raudāju, kāda sieviete, mani aijādama, tik maigi ieskava savās rokās, ka asaras man pārstāja ritēt.

Nekad es neapgūlos savā gultiņā, pirms kāda sieviete mani nebija noskūpstījusi, un, kad decembra vējš trieca sniegu pret balti apsnigušajām loga rūtīm, viņa saņēma manas kāju pēdas abās rokās un sil dija, dziedādama dziesmiņu, kuras meldija un daži vārdi vēl aizvien glabājas mana atmiņa.

Kad es ganīju mūsu govi gar zālainajam ceļmalām vai norās un mani pārsteidza pērkona lietus, viņa atskrēja pie manis un lika paslēpties zem saviem vilnas brunčiem, kurus rūpīgi pārvilka pār manu galvu un pleciem.

Un, kad es biju sastridejies ar kādu no saviem rotaļu biedriem, viņa man lika izsūdzēt bēdas un gandrīz vienmēr atrada labu vārdu, lai mani nomierinātu vai atzītu manu taisnību.

Pēc visa tā un vel pēc cita spriežot, pēc tā, kā viņa ar mani runaja, ka viņa uz mani skatījās, pec viņas glāstiem, pēc maiguma, kāds bija saklausams pat viņas rājienos, es domāju, ka viņa ir mana māte.

Bet tad es uzzināju, ka viņa bijusi tikai mana zīdītāja. Un tas notika tā.

Mūsu ciematu vai, pareizāk sakot, ciematu, kurā es uzaugu, jo man nebija pašam sava ciemata, nebija savas dzimšanas vietas, tāpat ka man nebija ne tēva, ne mātes, — tātad ciematu, kurā es pavadīju savu bērnību, sauca par Savanonu; tas bija viens no nabadzīgākajiem ciematiem Francijas vidienē.

Sas nabadzības cēlonis bija nevis iedzīvotāju nolaidība vai laiskums, bet paša ciemata atrašanas neauglīgā apvidū. Auglīgā zemes virskārta bija plana, un, lai iegutu labu ražu, tai bija vajadzīgi mēsli vai papildinājumi, kuru tai apvidu trūka. Tāpat tur ir maz (vai vismaz tai laika, par kuru es runāju, bija maz) apstrādātu lauku, visnotaļ redzama plaša nora, kurā neaug nekas cits ka tikai virši un irbenes. Kur nora izbeidzas, tur sākas klajums, un šai klajumā skarbi vēji traucē augšanu vārgajiem koku puduriem, kas šur un tur slien gaisā savus līkos un izļodzītos zarus.

Lai atrastu skaistus kokus, ir japamet augstiene un jānokāpj ieplakās, jānoiet lejā upju krastos, kur šauras pļaviņās aug lielas kastaņas un vareni ozoli.

Vienā no šādam ieplakām upītes krastā, kura savus straujos ūde ņus iepludina kādā no Luaras pietekam, paceļas mājiņa, kura es pavadīju sava mūža pirmos gadus.

Līdz astoņu gadu vecumam šai mājiņā es nekad netiku redzējis nevienu vīrieti; taču mana māte nebija atraitne, viņas virs akmeņ kalis, tāpat ka daudzi tā novada iedzīvotāji, strādāja Parīzē, un, kopš es biju tai vecuma, kad redzēju vai sapratu, kas ap mani notiek, viņš ciemata nebija rādījies. Tikai laiku pa laikam atsūtīja par sevi ziņas ar kādu darbabiedru, kas parradās ciemata.

Jūsu vīram klājas labi, Barberēna māt; viņš mani lūdza jums pateikt, ka ar darbu viņam veicas, un lūdza nodot jums šo naudu; esiet tik laipna un pārskaitiet.

Un tas bija viss. Barberena māti šīs ziņas apmierināja: viņas vīrs ir vesels, darba netrūkst, viņš pelna naudu.

Tāpēc, ka Barberens tik ilgi palika Parīzē, nevajag domāt, ka viņam bija sliktas attiecības ar sievu. Viņa ilgā prombūtne nepavisam nebija jāizskaidro ar ģimenes nesaskaņām. Viņš palika Parīzē tāpēc, ka viņu tur aizturēja darbs, un tas bija viss. Kad viņš kļūs vecs, viņš atgriezīsies uz dzīvi pie savas vecās sievas, un iekrātā nauda viņus

pasargās no nabadzības tai laika, kad vecums būs atņēmis spēku un veselību.

Kada novembra dienā, kad jau metās krēsla, pie mūsu vārtiņiem iipstājās nepazīstams vīrs. Tobrīd uz mājas sliekšņa noņēmos ar žagaru laušanu. Vārtiņus neatvēris, tikai pastiepis galvu tiem pari un mani uzlūkodams, virs jautāja, vai šeit nedzīvojot Barberena māte.

Ks viņu aicināju nākt iekšā.

Viņš atgrūda čīkstošos vārtiņus un lēniem soļiem tuvojās mājai.

Nekad es nebiju redzējis tik netīru cilvēku: no galvas līdz pat kājām viņu klāja dubļu lēkšķi, vieni vēl mitri, citi jau sakaltuši; viņu uzskatot, bija skaidrs, ka viņš ir ilgi soļojis pa dubļainiem ceļiem.

Izdzirdējusi mūsu balsis, Barberena māte steidzās laukā, un tieši tai bridi, kad vīrs kāpa pāri slieksnim, viņa ar to sastapās aci pret aci.

- Es jums nesu ziņas no Parīzes, — vīrs sacīja.

Tie bija pavisam vienkārši vārdi, kādus mūsu ausis jau ne vienreiz vien bija dzirdējušas; bet tonis, kādā tie tika izrunāti, nepavisam nelīdzinājās tam tonim, kādā citkārt bija sekojuši vārdi: «Jūsu vīram klājas labi, darbs veicas.»

Žēlīgais dievs! — saņēmusi kopa rokas, izsaucas Barberena māte. — Ar Zeromu notikusi nelaime!

Ja, tā ir, bet jums nevajag tik ļoti baiļoties. Jūsu vīrs ir ievainots, tas tiesa, bet viņš nav beigts. Taču varbūt viņš būs sakropļots. Pašlaik viņš ir slimnīcā. Es tur biju viņa gultas kaimiņš, un, tā kā atgriezos uz laukiem, viņš mani lūdza, lai garāmejot jums pastāstu, kā las viss notika. Es nevaru kavēties, jo man vēl jānosoļo trīs jūdzes*[1]un drīz uznāks tumsa.

Barberena māte, kas visu gribēja zināt daudz sīkāk, lūdza svešo vīru palikt uz vakariņām; ceļi esot slikti, runājot, ka mežos parādījušies vilki, viņš varēšot aiziet rīt no rīta.

Vīrs apsēdās kaktā pie krāsns un ēzdams mums pastāstīja, ka nolikusi nelaime: Barberēns esot pa pusei nospiests, jo sagāzušās sastatnes, bet, tā kā esot pierādīts, ka viņam nav vajadzējis atrasties tai vietā, kur viņš ticis ievainots, būvuzņēmējs atteicies viņam maksāt jebkādu pabalstu.

— Nabaga Barberēnam nav laimējies, — virs sacīja, — nav lai- mejies. Ir tadi gudrinieki, kas no tā visa prastu izgādāt sev mūža renti*, bet jusu virs nedabūs nekā.

Un, žāvēdams savu bikšu staras, kas no sacietējušiem dubļiem bija kļuvušas stīvas, vīrs vienā gabala atkartoja — «nav laimējies» ar tik bēdīgu sirsnību, kas Jiecināja, ka viņš labprāt butu ļāvies sakropļoties, cerībā tādā ceļā saņemt krietnu summu naudas.

Es viņam tomēr devu padomu, — vīrs sacīja, nobeigdams savu stāstu, — buvuzņēmēju iesūdzēt tiesā.

—   Tiesāšanās dārgi maksā.

—   Jā, bet ja nu prāvu vinnē!

Barberena māte būtu braukusi uz Parīzi, bet tik garš un dārgs ceļojums bija visai sarežģīts pasākums.

Nakamajā rītā mēs nogājām uz ciematu, lai aprunātos ar māci tāju. Viņš negribēja Barberena mātei ļaut doties ceļa, pirms nebija noskaidrots, vai viņa varēs būt savam vīram noderīga. Mācītājs aizrakstīja mācītājam uz slimnīcu, kur Barberens ārstējās, un pēc dažām dienām saņēma atbildi, kura bija teikts, lai Barberena māte nebrauc, bet. nosūta savam vīram zināmu naudas summu, jo viņš iesūdzēšot tiesā būvuzņēmēju, pie kura ticis ievainots.

Aizritēja dienas un nedēļas, un laiku pa laikam pienāca vēstules, kas visas no jauna pieprasīja naudas sūtījumus; pedejā vēstulē, kas bija neatlaidigaka par citām, bija teikts, ka gadījumā, ja naudas vairs nav, tad ir jāpārdod govs, lai tiktu pie naudas.

Vienīgi tie, kas ir dzīvojuši laukos kopā ar zemniekiem, zina, kāds posts un kadas bēdas slēpjas šais divos vārdos: «jāpārdod govs».

Dabaszinātniekam govs ir gremotājs dzīvnieks; pastaigu mīļotājam tā ir dzīvnieks, kas labi iederas ainavā ar govi, kad tā pacēlusi pār zaļi savu rasas valgo, melno purnu; pilsētas bērnam ta ir kafijai pie lejamā piena un krējumsiera avots; bet zemniekam tā ir daudz kas vai- rak un daudz kas dārgāks. Lai viņš būtu cik nabags būdams un lai cik liela būtu viņa ģimene, viņš ir drošs, ka necietīs badu, kamēr kūtī viņam būs govs. Apņēmis ap ragiem valgu vai gluži vienkāršu luku, bērns to vadā pa zālainam ceļmalām — tur, kur ganības nevienam nepieder, un vakarā visai ģimenei ir sviesta pikucis zupā un piens, kurā var pa mērcēt kartupeļus; tēvs, māte, bērni — gan lielie, gan mazie — visi pārtiek no govs.

Barberēna māte un es — mēs tik labi pārtikām no mūsu govs, ka līdz pat šim brīdim es gandrīz nekad nebiju ēdis gaļu.

Bet govs bija ne vien mūsu barotaja, viņa bija ari mūsu biedrs, musu draugs, jo nevajag iedomāties, ka govs ir stulbs dzīvnieks, gluži otrādi — tas ir ļoti prātīgs dzīvnieks, kuram piemīt garīgas īpašības, kas ir jo attīstītākas, ja tās tiek ieaudzinātas. Mēs glāstījām savu govi, mēs ar viņu runājām, viņa mūs saprata un savukart ar sa vām lielajām, apaļajām, maiguma pilnajām acīm ļoti labi prata likt mums saprast, ko viņa grib vai kas viņai nepatīk.

Vārdu sakot, mēs viņu mīlējām un viņa mus mīlēja, un ar to viss ir pateikts.

Tomēr no viņas bija jāšķiras, jo vienīgi «govs pārdošana» varēja Barberenam līdzēt.

Majas ieradās tirgotājs un, Sarķi labi apskatījis, simtiem reižu

pateicis un atkārtojis, ka tā viņam galīgi nederot, ka tā esot nabaga laužu govs, kuru viņš nevarēšot tālāk pārdot, ka viņai neesot piena, ka no viņas iznākot slikts sviests, viņš nobeidza ar to, ka pateica, viņš šo govi ņemšot, bet vienīgi aiz labsirdības un aiz vēlēšanās palīdzēt Barberēna mātei, kas esot krietna sieviete.

Nabaga Sarķe, it ka saprazdama, kas notiek, nebija dabūjama arā no kuts un sāka maut.

Ej viņai paka] un izdzen lauka, — tirgotājs man sacīja, snieg dams pletni, ko valkāja pakārtu kakla.

—   To gan ne, Barberena māte iebilda.

Un, paņēmusi govi aiz valga, viņa tai mīlīgi sacīja:

—   Nāc, manu jaukumiņ, nāc.

Un Sarķe vairs nepretojās. Uz ceļa tirgotājs viņu piesēja pie ratiem, un tagad viņai vajadzēja iet nopakaļ zirgam.

Mes jau bijām iegājuši inaja, bet vēl ilgi dzirdējām Sarķes man rošanu.

Ne vairs piena, ne vairs sviesta. Rītos maizes gabals; vakara kar tupeļi ar sāli.

Dnz pēc Sarķes pārdošanas pienāca metenis*. Iepriekšējā gadā Barberena māte meteni man bija sagatavojusi īstu mielastu ar krēpe lēm* un pankūkām; un es tās tā ēdu, ta ēdu, ka viņa bija ļoti priecīga.

Bet toreiz mums bija Sarķe, kas deva pienu mīklas iejaukšanai un sviestu, ko ielikt pannā. Ne vairs Sarķes, ne vairs piena, ne vairs sviesta, ne vairs meteņa. Ta es skumji nodomāju.

Bet Barberēna mate man bija sagādājusi pārsteigumu; kaut gan viņa nekad nemēdza neko aizņemties, šoreiz tomēr bija palugusi no vienas kaimiņienes krūzīti piena, no otras gabaliņu sviesta, un, kad es ap pusdienlaiku pārnācu mājās, viņa patlaban bēra miltus lielā māla bļodā.

—   Re, milti! — es sacīju, piegājis viņai klāt.

Ja, — viņa smaidīdama atteica, tie tiešam ir milti, manu mazo Remi, brīnišķīgi kviešu milti; palūko, cik tie jauki smaržo.

Ja es butu uzdrošinājies, es pajautātu, kas no tiem miltiem iznāks; bet tieši tāpēc, ka man ļoti kārojās uzzināt, es neuzdrošinājos par to runāt. Turklāt, no otras puses, es negribēju izrādīt, ka zinu, kas šodien par dienu, lai Barberēna māti neapbēdinātu.

Ko tad ar miltiem dara? — viņa vaicaja, mani uzlukodama.

—   Cep maizi.

—   Un ko vēl?

Vara miltu putru.

—   Un ko vēl?

—   Hm … Es nezinu.

Zini gan. Bet, tā kā tu esi labs puisītis, tu neuzdrīksties sacīt. Tu ļoti labi zini, ka šodien ir metenis, krepeļu un pankuku diena. Bet, tā ka tu zini arī to, ka mums nav ne sviesta, ne piena, tad tu neiedrošinies par to runāt. Vai tā ir?

—   Ak, Barberēna māt!

Tā kā to visu jau iepriekš biju uzminējusi, es izdarīju tā, lai tev meteni nebūtu skābs ģīmis. Palūkojies tīnē.

Pacēlis vāku, es uzreiz ieraudzīju pienu, sviestu, olas un trīs ābolus.

Pasniedz man olas, — viņa sacīja, — un, kamēr es tās sasitīšu, nomizo ābolus.

Kamēr es griezu ābolus šķēlēs, Barberēna māte iesita olas miltos un sāka visu kult, laiku pa laikam uzliedama virsū pa karotei piena.

Kad mīkla bija iejauta, Barberēna māte uzlika bļodu uz siltiem pelniem, un tagad bija tikai jāgaida vakars, jo krepeles un pankūkas mums bija paredzētas vakariņām.

Vaļsirdīgi sakot, jāatzīstas, ka šī diena man likās ļoti gara un ka es vairākas reizes piegāju un pacēlu dvieli, kas bija pārklāts pār mīklas bļodu.

—   Tā tu atdzesēsi mīklu, — sacīja Barberēna māte, — un tā slikti celsies uz augšu.

Bet mikla cēlās labi un šur tur pietūka tā, ka pa virsu bija redzami tādi kā ieplīsuši burbuļi. No rūgstošās miklas plūda jauka olu un piena smarža.

—   Salauz žagarus, — Barberena māte sacīja, — mums ir vajadzīga laba, gaiša uguns, bez dūmiem.

Beidzot tika aizdegta svece.

—   Iekur krāsni! — viņa man teica.

Viņai nevajadzēja divreiz atkārtot šos vārdus, ko es ar tik lielu nepacietību gaidīju. Drīz krāsnī pacēlās liela liesma, un tās šaudīgais atspulgs piepildīja visu virtuvi.

Tad Barberēna māte noņēma no sienas cepešpannu un uzlika to virs liesmas. ■ >

—    Padod man sviestu.

Viņa to paņēma uz naža gala, tik mazu gabaliņu kā riekstiņš, un ielika pannā, kur tas sprakšķēdams izkusa.

Ak, tā tiešām bija jauka smarža, kas jo tīkami kairināja mūsu auk slējās tāpēc, ka mēs to ilgi nebijām ieelpojuši!

Turklāt sviesta čurkstēšana un sprēgāšana radīja jautru muziķu.

Lai cik uzmanīgi es klausījos šai mūzikā, tomēr man šķita, ka sētā saklausu kaut kādu troksni.

Kas gan varētu mūs traucēt tik veļā stundā? Droši vien kada kaimiņiene, lai palūgtu no mums uguni.

Bet es ilgi neprātoju, jo Barberēna māte patlaban bija iemērkusi karoti bļodā un pannā sāka tecēt balta mīklas strūkla, — nebija īstais brīdis, lai atrautos no šā skata.

Uz sliekšņa noklaudzēja boze, pēc tam pēkšņi atvērās durvis.

—   Kas tur ir? — nepagriezdamās vaicāja Barberena mate.

Bija ienācis kads vīrs, un liesmas gaisma es varēju saskatīt, ka mugurā viņam ir balts virsvalks un ka viņš tur roka resnu bozi.

—   Tātad šeit tiek svinēti svētki? Neliecieties traucēties! viņš sacīja rupjā balsī.

—   Mīļais dievs! — izsaucās Barberēna māte, žigli nolikdama pannu zemē. — Vai tu tas esi, Zerom?

Tad, paņēmusi aiz rokas, viņa mani pastūma uz vīra pusi, kurš bija apstājies uz sliekšņa, un piebilda:

—   Tas ir tavs tēvs.

II

ĢIMENES UZTURĒTĀJS

Es piegāju viņam klāt, gribēdams to noskūpstīt, bet viņš ar bozes galu mani atturēja.

—   Kas tad tas tāds?

—   Tas ir Reinī.

—   Tu taču rakstīji. . .

—   Jā, bet… Tā nebija taisnība, tāpēc ka…

—   Ak, nebija taisnība, nebija taisnība!

Viņš paspēra dažus solus uz manu pusi, pacēlis savu bozi, un es neviļus pakāpos atpakaļ.

Ko es biju nodarījis? Par ko es biju vainīgs? Kāpēc tāda saņemšana, ja es gribēju viņu noskūpstīt?

Man nebija laika tirzāt dažādos jautajumus, kas ņudzēja manās satrauktajās smadzenēs.

—   Es redzu, ka jūs svinat meteni, — viņš sacīja, tas ir labi, jo esmu pamatīgi izsalcis. Kas tad tev ir vakariņās?

—    Es cepu krēpeles.

—   To es redzu; bet ne jau krēpeles tu dosi ēst cilvēkam, kas nosoļojis desmit jūdzes.

—    Nekā cita man nav; mēs tevi negaidījām.

—   Kā, nekā nav? Nav nekā vakariņām?

Vīrs paraudzījās apkārt.

—    Re, kur ir sviests!

Viņš pacēla acis pret griestiem uz to vietu, kur kādreiz bija karājies speķis; bet nu jau ilgi āķis stāvēja tukšs, un pie sijas tagad karājās tikai dažas ķiploku un sīpolu virtenes.

—      Re, kur sīpoli! — viņš sacīja un nogrūda ar bozi vienu virteni zemē. — Četri pieci sīpoli, gabaliņš sviesta — un mums bus garda zupa. Nem nost savas krepeles un izcep mums panna sīpolu frikasē*.

Ņemt nost no pannas krēpeles! Barberēna mate nekā neiebilda. Gluži otrādi viņa steigšus darīja, kā vīrs lika, pats viņš apsēdās uz sola kaktā pie krāsns.

Es neiedrikstejos atstāt vietu, kur boze mani bija iedzinusi, un, at spiedies pret galdu, es šo viru apskatīju.

Viņš bija ap piecdesmit gadu vecs, viņam bija rupja seja un bargs izskats; dabūta ievainojuma deļ galvu viņš turēja pieliektu uz labā pleca pusi, un šis kroplums vēl jo vairak padarīja viņa izskatu draudīgu.

Barberena mate bija uzlikusi pannu atkal uz uguns.

—   Vai, tad ar to mazo sviesta piciņu tu mums vārīsi zupu? — viņš jautāja.

Tad, pats paņēmis šķīvi, uz kura atradās sviests, iemeta pannā visu sviesta piku.

Ne vairs sviesta, ne vairs krēpeļu.

Kurā katra cita reizē šī nelaime mani būtu dziļi skārusi, bet tagad es vairs nedomāju ne par krepelem, ne par pankūkām, visus manus prātus aizņēma doma, ka šis vīrs, kas likās esam tik bargs, bija mans tēvs.

«Mans tēvs, mans tēvs!» šos vārdus es neapzināti atkārtoju vienā gabalā.

Es nekad nebiju sev jautajis, ko īsti nozīmē tēvs, un neskaidri, instinktīvi biju iedomājies, ka tā ir māte ar rupju balsi; bet, skatoties uz šo tēvu, kas nokrita kā no debesim, mani sagraba sāpju pilnas šausmas.

Es gribēju viņu noskūpstīt, bet viņš mani atgrūda ar savas bozes galu. Kapec? Barberena māte mani nekad neatgrūda, kad es grasījos viņu noskūpstīt; pat otrādi —> viņa apskāva mani un piekļāva sev klāt.

—    Ko tu stāvi kā sālsstabs, — viņš man teica, — liec galdā šķīvjus!

Es steigšus paklausīju. Zupa bija gatava. Barberēna mate salēja to šķīvjos.

Tad, pametis krāsns kaktu, Barberēns apsēdās pie galda un sāka ēst, laiku pa laikam ēšanu pārtraukdams, lai paskatītos uz mani.

Es biju tik satraukts un nemiera pilns, ka nevarēju ieest, un arī skatījos uz viņu — tikai zagšus un, sastapdams viņa skatienu, nodūru acis.

Vai viņš parasti ēd tik maz? — vīrs pēkšņi jautāja, pastiepis uz manu pusi karoti.

Ne, viņš labi ēd.

Zel! Labāk butu, ja viņš nemaz neēstu!

Man, protams, nebija nekādas patikas runāt, un ari Barberēna māte nebija vairāk par mani noskaņota uz runāšanu: viņa tekaleja šurpu turpu ap galdu, uzmanīgi apkalpodama vīru.

—   Tātad tu neesi izsalcis? — viņš man vaicāja.

—   Nē.

Nu tad ej gulēt un lūko tūlīt aizmigt, citādi es noskaitīšos.

Barberēna māte man uzmeta žiglu skatienu, kas nozīmēja, ka man bez pretimrunāšanas jāpaklausa. Taču šis ieteikums bija lieks, es nemaz nedomāju pretoties.

Tapat kā jo daudzās zemnieku mājās, mūsu virtuve vienlaikus bija arī mūsu guļamistaba. Pie krāsns atradas viss, kas saistijas ar ēšanu, — galds, tīne, trauku skapītis; bet otrā virtuves galā bija mēbeles gulēšanai — vienā kaktā Barberena mātes gulta, pretējā kaktā manējā, kas atradās tādā ka skapi, ko no visam pusēm ap ņema sarkana auduma aizkariņš.

Es steigšus izģērbos un apgulos. Bet aizmigšana bija pavisam kas cits.

Aizmigt nevar pec pavēles; aizmieg tad, kad nāk miegs un kad ir mierīgs prāts.

Taču man nenāca miegs un nebija arī mierīgs prāts.

Gluži otrādi — es biju drausmīgi noraizejies, turklāt jutos ļoti nelaimīgs.

Ka, šis vīrs bija mans tēvs?! Tad kāpēc viņš pret mani izturējās tik rupji?

Piespiedis degunu pie sienas, es pūlējos atgaiņāt šīs domas un aiz migt, kā man bija pavēlēts, bet tas nebija iespējams. Miegs ka ne nāca, ta nenāca, es jutos tik modrs ka vēl nekad.

Pēc kada brīža — nezinu, pēc cik ilga laika, — izdzirdēju, ka uz manas gultas pusi kāds nak.

Pēc lēniem, šļūcošiem un smagiem soļiem es uzreiz sapratu, ka tā nav Barberēna māte.

Maniem matiem pieskārās karsta elpa.

—   Vai tu guli? — vaicāja apslapēta balss.

Es pat ij nedomāju atbildēt, jo man ausis vēl skanēja drausmīgie vardi: «Es noskaitīšos.»

Viņš ir aizmidzis, — noteica Barberēna mate. — Viņš tā ir paradis: kolīdz ieliekas gultā, tā uzreiz aizmieg. Tu vari droši runāt, viņš nedzird.

Bez šaubām, es varēju pateikt, ka neesmu aizmidzis, bet neiedro šinājos: man bija pieteikts aizmigt, es nebiju aizmidzis, tādēļ jutos vainīgs.

Kas tev iznāca ar to tiesāšanos? — Barberēna māte jautāja.

Es zaudēju! Tiesneši nosprieda, ka pats biju vainīgs, stavē- dams zem stalažām, un ka man no buvuzņēmēja nekas nepienākas.

To teikdams, Barberčns cirta duri galda un ņēmās lamāties, nepa sakot nevienu sakarīgu vārdu. — Prava ir zaudēta, — viņš drīz no jauna atkārtoja. — Musu nauda ir zaudēta, es esmu kroplis, un mēs esam postā, ta, luk! Bet, it ka ar to vien vēl nebūtu diezgan, pārnācis mājas, es atrodu priekšā kadu bērnu. Vai tu man nepaskaidrosi, kāpēc nedarīji ta, kā es tev liku?

—   Tāpēc, ka nevarēju.

—   Tu viņu nevarēji nogādāt uz atradeņu namu?

Tā nevar pamest bērnu, kurš ar pašas pienu zīdīts un kuru mīl.

—   Tas taču nav tavs bērns.

—   Beidzot es jau gribēju izdarīt, kā tu liki, bet tieši tad viņš saslima.

—   Saslima?

—   Jā, saslima, un tādā brīdī taču viņu nevarēja nest uz patversmi, lai viņš tur dabūtu galu.

—   Un tad, kad viņš izveseļojās?

—   Viņš nemaz uzreiz neizveseļojās. Pēc tās slimības viņam piemetās cita; nabadziņš tā kāsēja, ka klausoties sirds vai pušu plisa. Tāpat kā toreiz mūsu Nikolā, kas nomira; man likās, ja es viņu tādu slimu nestu uz pilsētu, viņš arī nomirtu.

—   Bet pēc tam?

—   Laiks ritēja. Ja jau es biju gaidījusi tik ilgi, tad varēju pagai dīt vēl.

—   Cik gadu viņam tagad ir?

—   Astoņi.

—   Nu, tad viņš astoņu gadu vecumā nonāks tur, kur viņam bija jānonāk jau agrāk, un tas nebūt nebūs viņam patīkamāk; luk, ko viņš būs panācis!-

—   Ak, Zerom, tu taču tā nedarīsi!

—   Es to nedarīšu?! Kas man to liegs? Vai tu domā, ka mēs viņu paturēsim uz visiem laikiem?

Uz mirkli iestājās klusums, un es varēju atvilkt elpu; aiz uztraukuma man ta aizžņaudzās rīkle, ka gandrīz noslāpu.

Drīz Barberēna māte atsāka:

—   Vai, kā Parīze tevi pārvērtusi! Pirms aizbraukšanas uz Parīzi tu nebūtu tā runājis.

Var jau būt. Bet pilnīgi drošs ir tas: ja Parīze mani ir pārvērtusi, tā mani ir ari sakropļojusi. Ka lai mes tagad izdzīvojam — tu un es? Naudas mums vairs nav. Govs ir pārdota. Vai tad tagad, kad mums nav ko ēst, lai mēs vēl barojam svešu bērnu?

—   Tas ir mans bērns.

—   Viņš nav ne tavs, ne mans. Viņš nav zemnieku bērns. Es viņu apskatīju pa vakariņu laiku: viņš ir trausls un vārgs, ne viņam ir stipras rokas, ne kājas.

—   Viņš ir skaistākais bērns visā ciemata.

Es gan neteiktu, ka skaists. Bet smalks gan! Vai tad no savas piemīlības viņš būs paēdis? Vai tad tas ir kads strādnieks — ar tādiem pleciem kā viņam? Viņš ir pilsētas bērns, un pilsētas bērni mums šeit nav vajadzīgi.

Es tev saku, ka viņš ir godīgs zēns, gudrs un attapīgs, taču ar visu to viņam ir laba sirds. Viņš strādās priekš mums.

Pagaidam mums būs jāstrādā priekš viņa, bet es vairs nevaru strādāt.

Un, ja nu viņa vecāki viņu pieprasīs, ko tad tu teiksi?

Viņa vecāki! Vai viņam vecāki maz ir? Ja tie viņam būtu, tie viņu būtu meklejuši un droši vien astoņu gadu laika arī atraduši. Ak, es izdarīju drausmīgu muļķību, iedomādamies, ka viņam ir vecāki, kas vienā jaukā dienā viņu pieprasīs un samaksās mums par pūlēm, ka esam viņu audzinājuši! Es biju īsts stulbenis, tīrais ģeķis. Tas, ka viņš bija ietīts skaistos autiņos ar mežģīnēm, nebūt nenozī mēja, ka vecāki viņu mekles. Starp citu, viņi varbūt ir jau miruši.

Bet ja nu nav miruši? Ja viņi kādu dienu ieradīsies viņu atprasīt? Man liekas, ka viņi ieradīsies.

—   Ir gan tās sievietes ietiepīgas!

—   Bet tomēr — ja viņi ieradīsies?

—   Nu, tad mēs viņus nosūtīsim uz patversmi. Bet pietiks plapāt. Man jau ir apnicis. Rīt es viņu aizvedīšu pie mēra*. Šovakar iešu apsveicināties ar Fransuā. Pēc stundas būšu atpakaļ.

Durvis atvērās un aizveras. Viņš bija prom.

Tad es žigli pietrūkos sēdus un sāku saukt Barberēna māti.

—   Māmiņ!

Viņa piesteidzās pie manas gultas, un es jautaju:

—   Vai tu mani laidīsi uz patversmi?

—   Ne, mīļo Remi, nelaidīšu.

Un, ieskāvusi mani savās rokās, viņa mani maigi noskūpstīja.

Viņas glāsts mani iedrošinaja, un manas asaras mitējās ritēt.

—   Tātad tu nebiji aizmidzis? — viņa klusi jautāja.

—   Ta nav mana vaina.

Es jau tevi nebaru. Tatad tu dzirdēji visu, ko Zeroms sacīja?

—   Jā, tu neesi mana mamma, un viņš nav mans tēvs.

Sos nedaudzos vārdus es neizrunāju vienādā balsī, jo, ja es biju gaužām izmisis, uzzinot, ka viņa nav mana māte, tad biju laimīgs, gandrīz vai lepns, zinot, ka Zeroms nav mans tēvs. Sīs pretrunīgās jūtas tad nu izpaudas manā balsī.

Bet Barberēna māte, šķiet, to neieveroja.

Man varbūt vajadzēja, — viņa sacīja, — tev jau agrāk darīt zināmu patiesību, bet tu man biji tikpat ka pašas bērns, bez kāda iemesla es tev nevareju pateikt, ka neesmu tava īstā māte! Tava mate,

nabaga bērniņ, nav zināma — tu to dzirdēji. Vai viņa vēl ir dzīva vai nav vairs dzīva? Nekas nav zināms. Kādu ritu Parīzē, kad Zeroms devās uz darbu un bija iegriezies Bretoila avēnijā, kas ir plata, kokiem apstādīta iela, viņš izdzirdēja bērna raudāšanu. Likās, ka skaņas nak no kāda dārza pavārtes. Tas notika februārī, maza gaismiņā. Zeroms piegaja pie durvīm un ieraudzīja uz sliekšņa guļam bērnu. Palūkojies apkārt, gribēdams kādu pasaukt, viņš ieraudzīja vīrieti, kas bija stāvējis aiz resna koka un tagad muka projām. Droši vien šis vīrietis bija tur paslēpies, lai noskatītos, vai kāds atradīs bērnu, ko viņš pats bija ielicis durvju pavarte. Zeroms nemaz nezināja, ko iesākt, jo bērns brēca no visa spēka, it kā saprazdams, ka ir radies kads glābējs un ka tam nevajadzētu ļaut pazust. Kamēr Zeroms prātoja, kas būtu da rāms, klat pienaca vēl citi strādnieki, un tika nospriests, ka bērns jā aiznes uz policijas iecirkni. Bet bērns brēca vienā brēkšanā. Droši vien viņam bija auksti. Bet, tā kā policijas iecirknī bija ļoti karsti un bērns tomēr nemitīgi brēca, sāka domāt, ka viņam gribas ēst, un gāja sameklēt kadu kaimiņieni, kas bērnam iedotu krūti. Viņš tai kāri pie- plaka klāt. Viņš tiešām bija izsalcis. Pēc tam viņu pie krāsns izģērba. Tas bija piecus sešus mēnešus vecs skaists puisēns, sārts, liels un du šīgs. Autiņi un veļiņa, kas viņam bija mugurā, skaidri liecināja, ka viņš ir bagātu vecāku bērns. Tātad bērns bija nozagts un pēc tam pamests. Vismaz tā to izskaidroja policijas iecirknī. Kas nu bija darāms? Kad viss, ko Zeroms zināja, bija uzrakstīts, kā arī bija aprakstīts bērns un tā autiņi, kuriem nebija nekādās monogrammas*, komisārs sacīja, ka bērns jānosūtot uz atradeņu patversmi, ja neviens no klātesošajiem to nevēlēsies pieņemt. Bērns esot skaists, veselīgs, spēcīgs, viņu nebūšot grūti audzināt; bērna vecāki, kas katra ziņā bērnu mek lēšot, dāsni atlīdzināšot tiem, kas par to būs rūpējušies. Tad nu Zeroms izgājis priekša un sacījis, ka viņš gribot uzņemties gādību par bērnu; un bērns tika viņam iedots. Man tai laikā bija tieši tikpat vecs bērniņš, un pabarot divus bērnus man bija tīrais nieks. Tā es kļuvu tava māte.

— Ak, mamiņ!

Pēc trim mēnešiem zaudēju savu bērnu, un tad es tev pieķēros vēl vairāk. Es pat aizmirsu, ka īstenībā tu neesi mūsu dels. Diem žel Zeroms to neaizmirsa, un pēc trim gadiem, redzēdams, ka tavi vecāki tevi nav meklējuši, vismaz nav tevi atraduši, viņš gribēja tevi nodot patversmē. Un tu dzirdēji, kāpēc es viņam nebiju klausījusi.

Vai, nevajag uz patversmi! — es izsaucos, viņā cieši ieķerda- mies. — Nevajag uz patversmi, Barberēna māt, es tevi lūdzu!

Nē, mīļais bērns, tu neiesi uz patversmi. Es to nokārtošu. Zeroms nav ļauns cilvēks, gari tu redzēsi. Aiz bēdām, aiz bailēm no trū kuma viņš ir kļuvis nesavaldīgs. Mēs strādāsim, un arī tu strādāsi.

Jā, es darīšu visu, ko tu gribēsi. Bet nevajag uz patversmi.

Tu turp neiesi, bet tikai ar vienu noteikumu: tev tudaļ pat jāmieg ciet. Lai, pārnācis mājās, Žeroms tevi neatrod nomodā.

Un, mani noskūpstījusi, Barberēna māte pagrieza mani ar seju pret sienu. Es gribēju aizmigt, bet biju pārak stipri satricināts, pārāk dziļi uztraukts, lai spētu tā uzreiz nomierināties un aizmigt.

Tātad Barberēna mate, kas pret mani bija tik laba un maiga, nebija mana īsta māte! Bet kada tad bija īstā mate? Vel labāka, vel mai- gāka? Nē, ne, tas nebija iespējams!

Toties es skaidri zināju un skaidri jutu, ka tēvs nebutu bijis tik bargs kā Barberēns un nebutu ar paceltu bozi mani raudzījies tik sal tām acim.

Viņš mani grib sūtīt uz patversmi. Vai Barberena māte spes to aizkavēt? Un kas tā patversme tāda ir?

Ciematā bija divi bērni, kurus sauca par «patversmes bērniem*'; kaklā viņiem bija uzkarināta svina plāksnīte ar numuru; viņi bija slikti ģērbušies un netīri; par viņiem visi smējās, viņus ari sita. Citi bērni viņus bieži ļaunprātīgi vajāja, tāpat ka mēdz vajat noklīdušus suņus, lai par tiem uzjautrinātos, un ari tāpēc, ka noklīdušam sunim nav neviena aizstāvja.

Nē, ne, es negribēju būt kā šie bērni; negribēju nēsāt numuru kaklā negribeju, ka man skrien pakaļ un kliedz: «Patversminieks! Patversmi nieks!»

No šās domas vien man kļuva auksti un sāka klabēt zobi.

Un es nevarēju aizmigt. Bet kuru katru bridi varēja pārnākt Barberēns.

Par laimi, viņš neatgriezās tik drīz, kā bija solījis, un miegs man uznāca ātrāk, nekā viņš bija pārnācis.

III

SINJORA VITALISA TRUPA

Droši vien visu nakti es biju gulējis bēdu un baiļu iespaidā, jo nākamajā rītā pamostoties vispirms aptaustīju savu gultu un pavēros apkārt, lai būtu drošs, ka neesmu nekur aizvests.

Visu rīta cēlienu Barberēns man nekā neteica, un es sāku domāt, ka nodoms sūtīt mani uz patversmi ir atmests. Droši vien Barberēna mate būs ar viņu runājusi un pierunājusi mani paturēt.

Bet, kad nozvanīja pusdienlaiks, Barberēns man lika maukt galvā cepuri un nakt viņam līdzi.

Izbijies es pagriezu acis uz Barberēna māti, lai izlūgtos viņas palīdzību. Bet viņa zagšus padeva man zīmi, lai es paklausu; tai pašā laika viņas rokas kustība mani iedrošināja: nav ko bīties.

Tad nu, nekā neiebilzdams, es devos ceļā, soļodams Barberēnam aiz muguras.

No mūsu mājām līdz ciematam ir labs gabals — krietnas stundas gājiens. Sī stunda aizritēja tā, ka Barberēns man netika pateicis ne pušplēsta vārda. Viņš so|oja pa priekšu lēnām, mazliet pieklibodams, nemaz nekustinādams galvu un laiku pa laikam pagriezdamies ar visu augumu, lai redzetu, vai es sekoju.

Uz kurieni viņš mani veda?

Sis jautājums man nedeva mieru — par spīti iedrošinājuma zīmei, ko Barberena māte man bija parādījusi, un, lai paglābtos no nezinā mām, bet nojaušamam briesmām, es nolēmu bēgt. Tālab es lūkoju atpalikt un nodomāju: kad jau būšu diezgan tālu, metišos grāvi, un viņš mani nevarēs panākt.

Sākumā Barberens apmierinājās ar to, ka bija man licis soļot viņam pa pēdām, bet drīz, droši vien uzminējis manu nodomu, saņēma mani aiz rokas.

Es nevarēju neko citu iesākt kā iet viņam līdzi, un to es arī darīju.

Un tā mēs iegājām ciematā, un visi, kam gājām garām, atskatījās uz mums, jo es izskatījos pēc nikna suņa, ko ved saite.

Kad mēs gājām garam kafejnīcai, kāds vīrs, kas stāvēja uz sliekšņa, pasauca Barberenu un aicinaja ienākt.

Barberēns, saņēmis mani aiz auss, palaida sev pa priekšu un, kad bijām iegājuši, aiztaisīja durvis.

Es izjutu tādu ka atvieglojumu, jo kafejnīca man nelikās esam bīstama vieta; gluži otrādi: es jau sen biju kārojis tur ieiet.

Kafejnīca, Svētās dievmātes iebraucamās vietas kafejnīca! Kas isti tā varēja tāda būt?

Cik reižu es nebiju sev uzdevis šo jautājumu!

Es biju redzējis cilvēkus nākam ara no kafejnīcas sārtām sejām un ļodzīgām kājām. Iedams garam tas durvīm, es bieži vien tiku dzirdējis kliegšanu un dziedašanu, tā ka visi logi trīcēja.

Ko tur iekšā darīja? Kas notika aiz tiem sarkanajiem aizkariem?

lullt redzēšu. Barberens kopā ai kafejnīcas saimnieku, kas viņu bija aicinājis ienākt, apsēdās pie kāda galdiņa, bet es apsēdos pie krāsns un raudzījos apkārt.

Pretējā kaktā sēdēja liela auguma sirmgalvis baltu bārdu, tērpies tik dīvainā apģērbā, kādu es vel nekad nebiju redzējis.

Virs matiem, kas garām cirtām krita pār viņa pleciem, bija uz maukta augsta filca platmale, izrotāta zaļām un sarkanām spalvām. Augumu viņam apņēma cieši pieguļoša aitāda ar vilnu uz iekšu. Sis apģērba gabals bija bez piedurknēm, un pa diviem vaļejiem cauru micm pie pleciem laukā nāca rokas, ieģērbtas samta drānā, kura kad reiz būs bijusi zila. Garās vilnas getras viņam sniedzās līdz ceļiem un bija sasaitetas sarkanām lentēm, kas vairākkārt bija krustiski apņemtas ap stilbiem.

Viņš bija atlaidies savā krēslā, atspiedis zodu pret labās rokas delnu; elkonis bija uzlikts uz saliektā ceļgala.

Nekad es nebiju redzejis nevienu dzīvu cilvēku tik mierīgā pozā: viņš izskatījās pec kāda no koka darinātajiem svētajiem, kas rotāja mūsu baznīcu.

Sirmgalvim klat — zem viņa krēsla, saspiedušies kopā, lai būtu siltāk, — nekustīgi tupēja trīs suņi: balts pūdelis, melns barbets* un maza, pelēka kucīte ar šķelmīgu un mīlīgu purniņu; pūdelim galvā bija veca policista cepure, ko zem zoda saturēja adas siksniņa.

Kamēr es ar izbrīna pilnu ziņkāri aplūkoju sirmgalvi, Barberēns pusbalsī saruna jās ar kafejnīcas saimnieku, un es dzirdēju, ka runa ir par mani.

Barberēns stāstīja, ka atnācis uz ciematu pie mēra, lai tas pieprasītu no patversmes samaksu par manis uzturēšanu.

Tatad Barberēna mate to izdabūjusi no sava vīra, un es uzreiz sa pratu: ja Barberēnam būs izdevīgi mani paturēt pie sevis, tad man vairs nebūs ko baidīties.

Ari sirmgalvis, gan to neizrādīdams, klausījās, kas tika runāts; pēkšņi viņš pastiepa labo roku uz manu pusi un sacīja Barberēnam:

Vai šis ir tas zēns, kas jūs apgrūt ina? — viņš jautāja, runādams ar sveštautieša akcentu.

—   Tas pats.

Un jus domājat, ka jusu departamenta* patversmju pārvalde maksās jums par ikmeneša uzturu?

—    Protams! Viņam taču nav vecāku, viņš ir manā apgādībā, kādam taču par viņu jāmaksā; man liekas, tas ir taisnīgi.

Es jau nesaku, ka nav, bet vai jūs domājat, ka vienmēr viss, kas ir taisnīgi, tiek ievērots?

—    Ne jau vienmēr.

Man šķiet, ka jūs nemūžam nesaņemsit tādu maksu, kādu prasāt.

—   Tādā gadījuma viņam bus jāiet uz patversmi; nav tāda likuma, kas mani piespiestu paturēt viņu savā mājā, ja es to negribu.

Kādreiz jus bijāt ar mieru viņu pieņemt, apņēmāties par viņu gādāt.

Nu, bet es viņu nepaturēšu, izsviedīšu laukā pa durvīm un būšu no viņa vaļa.

Bet varbūt ir kada cita iespēja, ka no viņa tikt vaļa tūlīt, — brīdi padomājis, sacīja sirmgalvis, un pat kaut cik ar to nopelnīt.

Ja jus man tādu iespcju sagādātu, es jums izmaksātu pudeli vīna, turklāt mīļuprāt.

Pasūtiet pudeli vina, un jūsu darījums ir nokārtots.

—    Noteikti?

Noteikti.

Sirmgalvis, pametis savu krēslu, naca un apsēdās iepretī Barbe- rēnam. Savādi: kad viņš piecēlās, viņa aitādas bezrocis kaut ka ne izprotami sakustējās, varētu domāt, ka viņam kreisajā padusē ir suns.

Ko viņš pateiks? Kas tagad notiks?

līs viņam sekoju ar acīm drausmīgi satraukts.

Jus gribat, viņš sacīja, — lai šis zēns turpmāk vairs neēd jūsu maizi, vai ne? Vai arī, ja viņš vel joprojām to ēdīs, lai jums par to maksā?

—   Pareizi, jo . . .

Nē, iemesls mani neinteresē, tālab man tas nav jāzina; man pietiek ar to, ka jus šo zēnu vairs negribat. Ja tā, tad dodiet viņu man, es par viņu gādāšu.

—   Atdot viņu jums?!

—   Jā! Jus taču gribējāt no viņa tikt vaļā?

Atdot jums tadu skaistu zēnu, viņš taču ir skaists, paskatieties uz viņu!

—    Es jau viņu apskatīju.

—    Remī, panāc šurp!

Es trīcēdams piegāju pie galda.

Nebaidies, mazais, sirmgalvis sacīja.

—   Apskatiet, — Barberēns turpinaja.

Es taču nesaku, ka viņš ir neglīts zens. Ja viņš būtu neglīts, es viņu nemaz negribētu. Ko es ar ērmu iesāktu!

Jā, ja viņš būtu ērms ar divi galvām vai arī tikai punduris . . .

Tad jūs nemaz nerunātu par viņa sūtīšanu uz patversmi. Jus zināt, ka ērmam ir liela vērtība un ka no tā var izspiest kādu labumu, vai nu to kādam izīrējot, vai pašam izmantojot. Bet šis nav nedz punduris, nedz ērms; būdams tāds pats ka visi, viņš nav nekam derīgs.

—   Viņš der darbam.

—   Viņš ir ļoti vājš.

—    Vājš? Ejiet nu, ejiet! Viņš ir tik stiprs ka pieaudzis vīrietis un glīts, un veselīgs. Re, paskatieties uz kājām — vai jus esat kādam redzejis vēl taisnākas kājas?

Barberens parāva uz augšu manas bikses.

Pārāk tievas, — sacīja sirmgalvis.

Un rokas? — Barberēnš turpināja.

Rokas ir tādas pašas kā kājas; ta jau var iztikt, bet grutu darbu un trūkumu gan neizturēs.

—    Viņš? Neizturēs? Pataustiet, pataustiet pats!

Sirmgalvis pārvilka savu kalsno roku, taustīdams manus lielus, tad papurināja galvu un saviebās.

Es jau biju bijis klāt līdzīgā reizē, kad tirgotājs bija atnācis pirkt mūsu govi. Ari viņš tika taustījis un spaidījis. Arī viņš purināja galvu un viebās: ta neesot laba govs, viņš to nevarēšot tālāk pārdot, — un tomēr viņš to nopirka un pec tam aizveda prom.

Vai sirmgalvis mani arī nopirks un aizvedis? Ak, Barberena mat, Barbercna māt!

Diemžēl viņas nebija šeit, lai mani aizstāvētu.

Ja es būtu iedrīkstējies, es pateiktu, ka vēl tikai vakar Barberēns man bija pārmetis manu vājumu un ka man neesot ne roku, ne kāju. Bet es sapratu, ka šāda iejaukšanās neka nelīdzes, ka es tikai dabūšu kadu dunku, un tāpēc cietu klusu.

Viņš ir tāds pats puika kā daudzi citi, — sirmgalvis sacīja, — tas tiesa, bet viņš ir pilsētas zēns; un arī tas ir skaidri zināms, ka viņš nekad nederes zemes darbiem: lieciet viņam kadu laiku pastaigāt aiz arkla un bikstīt vēršus, redzēsit, cik ilgi viņš izturēs.

—   Kādus desmit gadus.

—   Pat ne mēnesi.

—    Nu, nu, apskatiet taču viņu.

—   Apskatiet pats.

Es stāvēju galda galā starp Barberenu un sirmgalvi, un viņi mani stumdīja un grūstīja.

—   Galu gala, — sirmgalvis noteica, — es viņu ņemu, kāds nu viņš ir. Tikai, pats par sevi saprotams, es viņu no jums nepērku, bet tikai nomāju. Es jums maksāšu divdesmit franku* gadā.

—   Divdesmit franku?!

—   Tā ir laba maksa, un es maksāšu uz priekšu. Jus dabūsit četras spožas piecfranku monētas un būsit ticis vaļā no puikas.

—   Bet, ja es viņu paturēšu, patversme man maksās vairāk nekā desmit franku menesī.

Jūs dabūsit septiņus vai astoņus frankus, es zinu cenas, un viņš jums būs vēl jābaro.

—    Viņš strādās.

—   Ja jūs domātu, ka viņš ir spējīgs strādāt, jūs negribētu viņu sūtīt projām. No patversmes bērnus neņem naudas dēļ, ko par viņiem maksā, bet ņem viņu darba dēļ. Viņi kļūst par kalpiem, kuriem nav jāmaksā, bet par kuriem maksā. Un vēlreiz: ja viņš jums būtu noderīgs, jūs viņu paturētu.

—    Katrā ziņā es par viņu dabūtu desmit franku.

Taču, ja nu patversme neatstāj viņu jums, bet atdod kadam citam, tad jūs nedabūsit itin nekā; turpretī ar mani jus neriskējat: jums tikai japapūlas pastiept roku.

Viņš parakņājas kabata un izvilka ādas maku, no kura izņēma četras sudraba monētas, ko uzmeta uz galda, ka noskanēja vien.

—   Bet padomājiet taču, — Barberens izsaucās, — ka šim zēnam kuru katru dienu var atrasties vecāki!

—   Un kas par to?

—   Labums tiks tiem, kas viņu audzinājuši. Ja es nebutu uz to ce- rejis, es viņu nemūžam nebūtu pieņēmis.

Barberena vārdi: «Ja es nebutu cerējis uz viņa vecākiem, es viņu nemūžam nebūtu pieņēmis,» — padarīja viņu man vēl pretīgāku. Cik ļauns cilvēks!

—   Tad tāpēc, ka jūs vairs necerat uz viņa vecākiem, — sirmgal vis sacīja, — jus viņu metat ārā pa durvīm. Galu galā — pie ka tad šie vecāki griezīsies, ja viņi kādreiz ieradīsies? Pie jums, vai ne, nevis pie manis, ko viņi nemaz nepazīst?

—   Bet ja nu jūs pats viņus sameklējat?

—   Tālab norunāsim tā: ja viņa vecāki kādreiz atradīsies, mēs peļņu sadalīsim, — un tagad es dodu trīsdesmit franku.

—   Dodiet četrdesmit.

—    Nē, darba dēļ, kuru viņš pie manis strādās, tas nav iespējams.

Kādus darbus tad jūs gribat, lai viņš pie jums strādā? Kas at

tiecas uz kājām — kajas viņam ir labas; kas attiecas uz rokām — arī rokas viņam ir labas. Nē, es palieku pie tā, ko esmu teicis. Un kam tad galu galā, pēc jusu domām, viņš ir derīgs?

Sirmgalvis blēdīgi paraudzījās uz Barberēnu un, maziem malciņiem tukšodams glāzi, sacīja:

Būt man par laika kavētaju. Es kļūstu vecs, un dažreiz vaka ros pec nogurdinoša dienas darba, kad ir slikts laiks, man uznāk skumjas domas. Viņš mani izklaidēs.

Priekš tā jau nu viņam kājas būs pietiekami stipras, nav ko šaubīties.

—   Nu, ne visai, jo viņam būs ari jādejo un jālec un tad jāsoļo un pēc soļošanas atkal jālec; vārdu sakot, viņš strādās sinjora Vitalisa trupa.

Un kur tad tā jūsu trupa atrodas?

—   Sinjors Vitāliss esmu es pats, kā jūs varbūt jau būsit uzmi nējis. Un, ja jūs gribat iepazīties ar trupu, tad es jums to tūdaļ pa radīšu.

To pateicis, sirmgalvis pavēra vaļā savu aitādas bezroci un paņēma rokās kaut kādu dīvainu dzīvnieku, ko bija turējis zem kreisās padu ses — piespiestu pie krūtīm.

Tas bija tas pats dzīviūeks, kas vairākas reizes bija cilājis uz aug šu viņa kažokvesti; bet tas nebija sunītis, kā es biju iedomājies.

Kas tas varēja būt par zvēriņu?

Un vai tas maz bija kāds zvēriņš?

Man nebija varda, kādā nosaukt šo dīvaino radibiņu, ko es pirmo reizi redzēju un uz ko skatījos ar milzīgu izbrīnu.

Mugurā viņam bija sarkana jaciņa, apšūta ar zelta tresēm, bet ro kas un kājas bija kailas — jā, dzīvnieciņam tiešam bija rokas un kājas, nevis ķepas, tikai šīs rokas un šīs kājas klaja melna ada, nevis balta vai miesas krasa.

Ari galva bija melna, apmēram manas sažņaugtas dūres lielumā; seja bija plata un īsa, deguns uzrauts un ar sānis stāvošām nāsīm, lupas dzeltenas; bet visvairāk mani pārsniedza ļoti tuvu viena 110 otras esošās acis, kas bija ārkārtīgi kustīgas un spīdīgas ka spoguļi.

Vai, kāds riebīgs pērtiķis! — izsaucās Barberēns.

Sie vārdi mani izrāva no mana apstulbuma, jo, kaut gan es nekad nebiju pērtiķi redzējis, taču biju dzirdējis par to runājam; tatad manā priekša bija nevis melns bērns, bet pērtiķis.

Sis ir manas trupas galvenais aktieris, — Vitāliss sacīja. Sir sniņa kungs. Mīļais Sirsniņa kungs, apsveiciet šo sabiedrību.

Sirsniņš pielika savu sažmiegto roku pie lupām un pameta mums gaisaskūpstu.

—    L'11 tagad, — Vitāliss turpināja, pastiepis roku uz baltā pūdeļa pusi, sinjoram Kapi bus tas gods iepazīstināt klātesošo sabiedrību ar saviem draugiem.

Pēc šas komandas pūdelis, kas līdz šim nebija nemaz pakustējies, žigli pietrūkās kājās un, pacēlies uz pakaļkājām, sakrustoja abas priekšējās ķepas uz krūtīm un palocījās savam kungam tik zemu, ka viņa policista cepure pieskaras zemei.

Pēc ša pieklājības žesta viņš pagriezās pret saviem biedriem 1111 ar vienu ķepu . jo otru joprojām turēja pie krūtīm padeva tiem zīmi nākt klāt.

Abi suņi, kas nenolaida acis no sava biedra, uzreiz piecēlās stāvus un, izstiepuši vienu ķepu uz priekšu, kā mēdz pastiept roku augstāka sabiedrībā, svinīgi paspēra sešus soļus uz priekšu, tad trīs soļus atpakaļ un palocījās.

—   Tas, kuru es saucu par Kapi, — Vitāliss turpināja, vai itā liešu valodā par Capitano, ir suņu priekšnieks; viņš, būdams visgud rākais, pārtulko manas pavēles. Tas jaunais švīts ar melno spalvu ir sinjors Zerbino, kas nozīmē galantais — vārds, kuru viņš ir visnotaļ pelnījis. Un šī jaunā būtne, kas izskatās tik bikla, ir sinjora Dolče, burvīga angliete, kas savu vārdu «Maiga» ir godam pelnījusi. Ar šiem lieliskajiem aktieriem, kuriem ir tik dažādi tituli, man ir bijusi izdevība apceļot pasauli, pelnot sev labāku vai sliktāku iztiku, skato ties pec ta, ka laimējās. Kapi!

Pudelis sakrustoja ķepas.

Kapi, nāciet šurp, manu draudziņ, un, lūdzu, esiet tik laipns, ar šim labi audzinātajam būtnēm es vienmēr runāju pieklājīgi, — esiet tik laipns un pasakiet šim jaunajam zēnam, kas uz jums skatās ar tik apaļam acīm kā spoles, cik pašlaik ir pulkstenis.

Kapi atbrīvoja savas ķepas, piegāja pie sava kunga, pašķira vaļa kažokvesti, parakņājas kabatā, izvilka no tās lielu sudraba pulksteni, palūkojās uz ciparnīcu un divas reizes skaidri ievaukšķējās; pēc šiem diviem krietni uzsvērtajiem vaukšķieniem skaļā un skaidra balsī viņš izgrūda trīs vājākus vaukšķienus.

Pulkstenis tiešām bija divi un trīsceturtdaļstundas.

Labi, Vitāliss sacīja, es jums pateicos, sinjor Kapi. Un tagad es jus lūdzu uzaicināt sinjoru Dolči iepriecināt mūs un padejot uz virves.

Kapi tūdaļ parakņājās sava saimnieka bezroča kabatā un izvilka no tās virvi. Viņš padeva zīmi Zerbino, un tas žigli nostājās viņam pretī. Tad Kapi pameta tam vienu virves galu un abi saka svinīgi griezt to apkārt.

Kad griešanās kļuva vienmērīga, Dolčc sāka viegli lēkāt par virvi, nenovērsdama savas skaistas, maigās acis no saimnieka.

Jūs redzat, — viņš sacīja, ka mani skolnieki ir gudri; bet gudrību visā tās pilnībā var novērtēt vienīgi ar salīdzināšanu. Tāpēc es iesaistu savā trupa šo zēnu; viņš tēlos muļķīša lomu, un tad manu skolnieku prāts liks vel augstāk novērtēts.

Ak ta? Lai tēlotu muļķi . . . Vitālisu pārtrauca Barberēns.

Ir jabut asprātīgam, — Vitāliss turpināja, — un es ceru, ka zēnam asprātības netrūks, kad viņš būs mazliet pamācījies. Vārdu sakot, gan jau redzēsim. Un sakumam mēs tūdaļ izdarīsim mēģinājumu. Ja viņš ir gudrs, viņš sapratīs, ka kopā ar sinjoru Vitālisu ir izredzes parstaigat un apskatīt visu Franciju un desmitiem citu zemju, dzīvot brīvu dzīvi, nevis staigāt pakaļ vēršiem, soļot katru dienu uz vie nu un to pašu lauku un strādāt tur no rīta līdz vakaram, bet, ja viņš nav prātīgs, viņš raudās un sāks brēkt, un, ta kā sinjoram Vitalisam nepatīk nejauki zēni, viņš to neņems sev līdzi. Tad nejaukajam zē nam būs jāiet uz patversmi, kur bus smagi jāstrādā un maz jāēd.

Es biju pietiekami gudrs, lai šos vārdus saprastu, bet no sapraša nas līdz darīšanai bija japārvar milzīgs attālums.

Sinjora Vitālisa skolnieki bija, protams, ļoti jocīgi, jautri, un droši vien ļoti jautri ir ari vienmēr klaiņot, bet, lai ietu viņiem līdzi un kopā ar viņiem klaiņotu, vajag atstāt Barberēna māti.

Tiesa, ja es atteikšos, varbūt tomēr es nepalikšu kopā ar Barbc rēna mati — mani nosutis uz patversmi.

Tā kā es uztraucos un acīs man saskrēja asaras, Vitāliss mani maigi papliķēja ar pirkstgaliem pa vaigu.

Redziet, — viņš sacīja, — zēns saprot, jo viņš neraud; mazaja galviņa radīsies prātiņš, un rīt. ..

Ak, mīļais kungs, — es izsaucos, — laidiet mani pie Barberena mātes, es jūs lūdzu!

Bet, pirms es paguvu pateikt ko vairāk, mani pātrauca drausmīga Kapi riešana.

Tai paša acumirkli suns metās pie galda, uz kura vēl joprojām tu pēja Sirsniņš.

Izmantodams brīdi, kad visu skatieni bija pievērsti man, Sirsniņš bija paklusām paņēmis sava saimnieka glāzi, kas bija pilna ar vīnu, un pašlaik grasījās to iztukšot. Bat Kapi, būdams uzmanīgs sargs, šo pērtiķa blēdību bija pamanījis un kā uzticams kalps gribēja to novērst.

—   Sirsniņa kungs, — Vitāliss sacīja bargā balsī, — jūs esat kā rumnieks un blēdis, kāpiet zemē un nostājieties kaktā ar seju pret sienu, un jūs, Zerbino, uzraugiet viņu — ja viņš grozīsies, iecērtiet viņam pamatīgu pliķi. Bet jūs, Kapi kungs, — jūs esat labs suns, sniedziet man savu ķepu, lai es to paspiežu.

Kamēr pērtiķis paklausīdams apslapēti klaigāja, suns — laimīgs un lepns — stiepa savam saimniekam pretī ķepu.

Un tagad, — Vitāliss turpināja, — atgriezīsimies atkal pie mūsu darījuma. Tātad es jums dodu trīsdemit franku.

—   Nē, četrdesmit.

Sākās kaulēšanās, bet drīz vien Vitāliss to partrauca:

—   Zēns droši vien šeit garlaikojas, — viņš sacīja, — lai viņš iet iebraucamās vietas pagalmā pastaigāties un paspēlēties.

Tai pašā laikā viņš padeva zīmi Barberēnam.

—   Ja, pareizi, tas sacīja, — izej pagalmā, tikai neaizej nekur, kamēr es tevi saukšu, citādi es kļušu nikns.

Man vajadzēja paklausīt, un es to ari darīju.

Tātad es izgāju pagalmā, bet prāts man nemaz nenesās uz spēleša nos. Es apsēdos uz kāda akmens un nodevos pārdomām.

Tieši šai brīdī taču izšķīrās mans liktenis. Kāds tas būs? Aiz aukstuma un uztraukuma mani kratīja drebuļi.

Kaulēšanās starp Vitālisu un Barberēnu ilga labu laiku, jo aizritēja vairak nekā stunda, iekam Barberēns iznāca pagalma.

Beidzot es viņu ieraudzīju; viņš bija viens. Vai viņš nāca man pa kaļ, lai pēc tain nodotu rokās Vitālisam?

—   Nāc, — viņš teica, — iesim mājās.

Mājās! Tātad es nešķiršos no Barberēna mātes?

Es gribēju viņam pajautat, bet neuzdrošinājos, jo likās, ka viņš ir gaužām sliktā garastāvoklī.

Pa ceļam mēs gājām klusēdami.

Bet kādas desmit minūtes pirms tam, kad bijām galā, Barberēns, kas gāja pa priekšu, apstājās un, rupji saņēmis mani aiz auss, sacīja: — Iegaumē, ja tu kaut vienu vārdiņu pastāstīsi no tā, ko šodien dzirdēji, tas tev dārgi maksas. Tādēļ piesargies!

IV MĀTES MAJAS

—   Nu, ko tad mers sacīja? — Barberēna māte vaicāja, kad bijām pārnākuši mājās.

—   Mes viņu nesatikam.

—   Kā? Jūs viņu nesatikāt?

—   Nē, es sastapu draugus Svētās dievmātes kafejnīcā, un, kad izgājām laukā, bija jau pārāk vels. Mēs turp aiziesim rīt.

Tātad Barberēns būs pilnīgi atteicies no sava darījuma ar suņu īpašnieku.

Pa ceļam es sev vairākkārt biju jautājis, vai tik tā atgriešanās mājās nav kāda viltība, bet Barberēna pēdējie vārdi izkliedēja aizdomas, kas neskaidri rosījās manās satrauktajās smadzenēs. Ja rit mums jāatgriežas ciematā, lai satiktu mēru, tad bija skaidrs, ka Barberēns nav pieņēmis Vitālisa priekšlikumu.

Par spīti Barberēna draudiem, es tomēr būtu Barberēna mātei pastāstījis par savām aizdomām, ja kaut bridi varētu pabūt ar viņu di vatā, bet Barberēns visu vakaru neizgāja no mājām, un es aizgaju gulēt, tā ari neatradis izdevību, kādu biju gaidījis.

Es aizmigu, klusībā nodomādams, ka rīt tas izdosies.

Bet nākamajā rītā, kad pamodos, Barberēna māte nebija nekur redzama?

—   Kur mamma?

Aizgāja uz ciematu un pārnāks tikai pēcpusdienā.

Nezin kāpēc viņas prombūtne mani uztrauca. Iepriekšēja vakara viņa nebija teikusi, ka ies uz ciematu. Kāpēc viņa nepagaidīja, lai ietu kopā ar mums, jo mums bija jāiet pēcpusdienā? Vai viņa jau bus pār nākusi, kad mes iesim prom?

Sirdi man sažņaudza neizprotamas bailes; neapzinoties draudošās briesmas, man tomēr bija briesmu priekšnojauta.

Barberēns šad tad uz mani dīvaini paskatījās, un tas mani nebūt neiedrošināja.

Gribēdams izvairīties no šiem skatieniem, es izgāju dārzā.

Sim darzam, kas nebija nekāds lielais, priekš mums bija milzīga vērtība, jo tieši dārzs mus uzturēja, apgādāja ar visu, izņemot maizi, tas mums deva gandrīz visu, ko mes ēdām: kartupeļus, pupas, kapos tus, burkānus un bietes. Talab tur nebija ne kripatiņas novārtā pamestas zemes. Tomēr Barberēna mate man bija piešķīrusi stūrīti zemes, kur es biju sabazis kopā bezgala daudz stādu, zāļu un sūnu, ko no rīta biju salasījis mežmalā vai gar dzīvžogiem, ganīdams mūsu govi, un pēcpusdiena iestādījis savā dārzā visu juku jukām, kā pagadās, citu pie cita.

Tas, protams, nebija skaists dārzs ar smiltīm nokaisītām alejām un kārtīgām dobēm, kurās ziedeja retas puķes. Tie, kas gāja garām pa ceļu, neapstājās, lai palūkotos pāri ar grieznem apcirptajam dze loņplūmju žogam, bet šim dārzam bija tā vērtība un tā burvība, ka tas piedereja man.

Tas bija mans īpašums, mans dārgums, mans darbs, es to iekārtoju pēc savas patikas, pēc acumirklīgas iegribas, un, kad par to runāju — un tas notika kādas divdesmit reizes dienā — , tad es teicu «mans dārzs».

Savu kolekciju es biju savācis un iedēstījis pērnvasar, un šai pavasari tai vajadzēja nākt lauka no zemes, agrīnajām augu šķirnēm ne maz negaidot ziemas beigas, bet pārējām vēlāk citai pēc citas.

Tādēļ patlaban mana ziņkāre bija ārkārtīgi sakairināta.

Dzeltenajām narcisēm jau bija parādījušies pumpuri ar dzeltenīgām smailēm, ceriņi dzina lauka no zemes savus violeti punktētos ka tiņus, un no prīmulu červeļaino lapu vidus spraucās ārā pumpuri, kas, tā vien šķita, nupat, nupat atvērsies.

Ka tas viss uzziedēs?

Un es ar lielu ziņkāri ik dienas gāju to skatīties.

Bet manā dārzā bija viens tāds stūrītis, kuru es vēroju vairāk ar interesi neka ar ziņkāri — ar tādu ka satraukumu.

Sai dārza pusē es biju iestādījis kādu man uzdāvinātu dārzeni, kuru mūsu ciematā tikpat kā nepazina, — topinambūru*. Man teica, ka tas ražojot vel garšīgākus gurnus nekā kartupeļi, jo tiem esot ar tišoku, biešu un vēl daudzu citu dārzeņu garša. Sīs jaukās izredzes manī bija radījušas domu sagādāt Barberēna mātei pārsteigumu. Par šo dāvanu es viņai nekā nebiju stāstījis un iestādīju gurnus sava dār za. Kad tiem izaugs stublāji, es viņai ļaušu domāt, ka tās ir puķes, un vēlāk — kadā jaukā dienā, kad gumi būs jau nobrieduši, — es izmantošu gadījumu, kad Barberēna mātes nebūs mājās, izraušu topinam būrus un pats izvārīšu. Kā? To es lāgā nezināju, bet mana iztēle tāda maza nieka dēļ neuztraucās, un, kad Barberēna māte pārnāks mājās est vakariņas, es viņai pasniegšu savu gardumu.

Kurš tad būs ļoti pārsteigts? Barberēna māte.

Kurš bus ļoti priecīgs? Barberēna māte.

Jo mums bus jauns ēdiens, ar ko aizstāt mūsu mūžīgos kartupeļus, un Barberēna mātei nebūs tik ļoti jābēdājas par nabaga pārdoto Sarķi. Un ša jaunā ēdiena izgudrotājs būšu es, Remī, — tātad es mājās būšu derīgs.

Ja man galva bija tāds nodoms, tad viegli saprotams, cik uzmanīgi es vēroju savu topinambūru augšanu; ik dienas gāju uz to dārza stūrīti, kura tos biju iestādījis, un aiz nepacietības man šķita, ka tie nekad neizaugs.

Es biju nometies zemē uz ceļiem, atspiedies uz rokām un iebāzis degunu topinambūros, kad izdzirdēju nepacietīgā balsī saucam savu vardu. Saucējs bija Barberēns.

Ko viņš no manis gribēja?

Es steigšus devos uz istabu.

Un cik liels bija mans pārsteigums, ieraugot pie krāsns Vitālisu un viņa suņus!

Viena acumirkli es sapratu, ko Barberēns no manis grib.

Vitāliss bija ieradies man pakaļ, un, lai Barberena māte mani ne varētu aizstavēt, Barberēns viņu no rīta bija aizsūtījis uz ciematu.

Labi zinādams, ka no Barberena man nav gaidāma nedz palīdzība, nedz žēlastība, es pieskrēju pie Vitālisa.

Ak, mīļais kungs, — es saucu, — ludzu, ludzu, nevediet mani

prom!

Un es saku skaļi šņukstēt.

—   Ej nu ej, manu zēn, — viņš man itin maigā balsī sacīja, — tev pie manis neklāsies slikti; es bērnus nesitu, turklāt tu būsi kopā ar maniem audzēkņiem, kuri ir ļoti jocīgi. Ko tad tu ta žēlo?

—    Barberēna mati! Barberena māti!

Tu tik un tā nepaliksi šeit, — sacīja Barberēns, rupji saņemdams mani aiz auss. — Sis kungs vai patversme, izvēlies!

—   Nē! Barberēna māti!

Galu galā tu man sāc apnikt, — iesaucās Barberens, kļūdams drausmīgi nikns. — Ja man no šejienes tevi jādzen ārā ar rungu, tad es to tūdaļ darīšu.

Zēnam ir žēl šķirties no savas Barberēna mātes, — Vitāliss sacīja. — Tāpēc viņš nav jāsit. Viņam ir sirds, un tā ir laba zīme.

Ja jus viņu žēlosit, viņš sāks kaukt vel skaļāk.

Tagad pie lietas.

To teikdams, Vitāliss izlika galdā astoņas pieefranku monētas, kuras Barberēns ar vienu rokas grābienu nobēdzināja savā kabatā.

Kur ir sainis? — Vitāliss jautāja.

Tur, Barberēns atbildēja, norādīdams uz zilu kokvilnas la kātiņu ar četriem sasietiem stūriem.

Vitāliss atsēja mezglus un ielūkojās drāniņas saturā. Drāniņā bija divi mani krekli un vienas audekla bikses.

Tas nav tas, par ko mes norunājām, — sacīja Vitāliss. — Jums jāatdod viņa drēbes, bet es te redzu tikai kankarus.

—   Viņam nav citu drēbju.

Ja es pajautātu zēnam, esmu pārliecināts, ka viņš sacītu, ka tā nav taisnība. Bet es tāpēc negribu strīdēties. Man nav laika. Ir jādodas ce|ā. Nac, mazais. Ka tad viņu sauc?

—    Remī.

Nāc, Remī, ņem savu sainīti un ej Kapi pa priekšu. Uz priekšu,

marš!

Es izstiepu rokas pret viņu, tad pret Barberēnu, bet abi aizgrieza galvu, un es jutu, ka Vitāliss saņēma mani aiz rokas.

Bija jāiet prom.

Ak, nabaga māja! Kad es kāpu pāri slieksnim, man šķita, ka es tur atstāju gabalu no sevis.

Es žigli pavēros apkārt, manas asaru pilnās acis neredzēja nevienu, no ka es varētu lūgt palīdzību, — nevienu pašu uz ceļa, nevienu pašu tuvumā.

Es sāku saukt:

—   Māmiņ! Barberēna māt!

Bet uz manu balsi neviens neatbildēja, tā noslapa asarās.

Bija jāiet līdzi Vitālisam, kas nelaida vaļa manu roku.

Laimīgu ceļu! — nosauca Barberēns.

Un viņš iegāja mājā.

Ak vai, viss bija pagalam!

—   Nac, Remī, iesim, mans bērns, — Vitāliss sacīja.

Un viņa roka vilka līdzi manējo.

Tad nu es sāku soļot viņam blakus. Par laimi, viņš vairs nespēra tik steidzīgus soļus, man pat šķita, ka viņš piemērojās manejiem.

Ceļš,,pa kuru mēs soļojām, gaja līkloču gar kalnu, un katrā pagriezienā es varēju redzēt Barberēna mātes mājiņu, kas kļuva aizvien mazāka un mazaka. Es itin bieži biju staigājis pa šo ceļu un zināju, ka tad, kad būsim pēdējā līkumā, es šo mājiņu redzēšu vēlreiz, bet pec tam, tiklīdz būsim pagājuši dažus soļus pa līdzenumu, vairs nekas nebūs redzams. Man priekša ir nezināmais, aiz manis — māja, kurā līdz pat šai dienai biju laimīgi dzīvojis un kuru, bez šaubam, vairs nekad neredzēšu.

Par laimi, ceļš pret kalnu bija garš, taču, visiem spēkiem soļodami, beidzot nonācām kalna virsotnē.

Vitāliss joprojām turēja mani aiz rokas.

—   Vai jūs man neļautu mazliet atpūsties? — es viņam jautāju.

Labprāt, manu zēn.

Un pirmo reizi viņš palaida manu roku vaļā.

Bet tai pašā laikā es ievēroju, ka viņš paraudzījās uz Kapi un padeva tam zīmi, kuru tas saprata.

Kapi tikpat kā ganu suns uzreiz atrāvās no trupas, kuras priekšgala gāja, un sāka iet man aiz muguras.

Si rīcība man lika pilnigi saprast Vitālisa padoto zīmi: Kapi bija mans uzraugs; ja es izdarīšu kadu kustību, lai bēgtu, Kapi man ieklups kājās.

Es gā ju apsēsties uz zālaina vaļņa, un Kapi man sekoja pa pēdām.

Apsēdies uz vaļņa, es asaru pilnam acīm meklēju Barberēna mātes mājiņu.

Zem mums izpletās pļavām un mežiem klāta neliela ieleja, ko mēs nupat bijām atstajuši, bet paša leja pacēlās vientuļā mātes majiņa, kurā es biju uzaudzis.

Jo viegli to varēja atrast starp kokiem tāpēc, ka patlaban pa mājiņas skursteni nāca tieva dzeltenu dūmu strūkliņa un, ramajā gaisā kāpdama taisni uz augšu, pacēlas līdz mums.

Vai nu tā bija atmiņas ilūzija, vai ari īstenība, bet šie dumi man uzvēdīja smaržu, kas naca no sakaltušām ozollapām ap žagaru zariem, ar kuriem mes kurinājām krāsni cauru ziemu. Man šķita, ka es vēl sēžu kaktiņā pie krāsns uz sava soliņa, ierušinājis kājas pelnos, kad skurstenī ielauzies vējš sita mums sejā dūmus.

Par spīti attālumam un augstumam, kadā mēs atradamies, visi priekšmeti bija saglabājuši skaidrus un noteiktus apveidus, vienīgi padarot šos priekšmetus mazākus, sīkākus.

Pa mēslu čupu šurpu turpu tekalēja mūsu vista — pēdējā, kas mums bija palikusi, bet viņa nebija tik liela kā parasti, un, ja es viņu tik labi nepazītu, tad noturētu par mazu balodēnu. Mājas galā saska tīju bumbieri ar līko stumbru, kuru ilgu laiku biju pārvērtis par zirgu. Tad strauta mala, kas zaļajā zalē ievelk baltu līniju, es sazīmēju apūdeņošanas grāvi, ko ar tādām pūlēm biju izracis, lai tas grieztu manis paša rokām taisīto dzirnavratu, bet šis dzirnavrats, par spīti vi sām lielajām pūlēm, ko tas man maksaja, diemžel ka negriezās, ta negriezās.

Viss atradās savās parastajās vietās — gan ķerra, gan no lika zara uztaisītais arkls, gan būris, kurā es audzēju trušus, kad mums tie bija, gan mans dārzs, mans mīļais dārzs.

Kas tagad redzēs ziedam manas nabaga puķes? Kas apkops manus topinambūrus? Droši vien Barberēns, ļaunais Barberēns.

Vēl tikai vienu soli — un tas viss uz mūžu izgaisis.

Pēkšņi uz ceļa, kas no ciema ved augšā uz musu mājiņu, tālumā ieraudzīju baltu aubi. Tā nozuda aiz koku pudura, tad drīz atkal pa radījās. Attālums bija tik liels, ka atšķīru vienīgi aubes baltumu, kura kā gaišs pavasara tauriņš lidinājās starp koku zariem.

Bet ir tādi brīži, kad sirds redz labāk un tālāk nekā visredzīgākās acis: es pazinu Barberēna māti, tā bija viņa, es to droši zināju, es jutu, ka tā ir viņa.

Nu, vai nodosimies ceļā? — jautāja Vitāliss.

Ak, mīļais kungs! Es jus lūdzu . ..

Tātad man neteica taisnību, tev nav labas kājas: pec tik maza gājiena — un jau noguris. Tas mums nesola krietnus pārgājienus dienas laikā.

Bet es neatbildēju, es tikai skatījos.

Tā bija Barberēna mate, tā bija viņas aube, tie bija viņas zilie brunči, tā bija viņa.

Viņa gāja lieliem soļiem, it kā steigtos ātrāk nokļūt majas.

Piegājusi pie musu vārtiņiem, viņa tos atgrūda, iegāja pagalmā un žigli pārgāja pāri.

Es uzreiz uztrukos kājās uz vaļņa, nedomādams par Kapi, kas uzlēca man blakus.

Barberēna māte mājā ilgi neuzkavējās. Viņa iznāca laukā un, i/pletusi rokas, sāka šurpu turpu skraidīt pa pagalmu.

Viņa meklēja mani.

Es paliecos uz priekšu un sāku no visa spēka kliegt:

—   Māmiņ! Mamiņ!

Bet mana balss nevarēja līdz lejai aizskanēt, nedz arī pārspēt strauta čalošanu — tā pazuda gaisā.

Kas tev kaiš? — Vitāliss vaicaja. — Vai sāc jukt prātā?

Nekā neatbildējis, es paliku stāvam, neatraudams acis no Barberena mātes; bet viņa nezinaja, ka es esmu tik tuvu viņai, un neiedomājās pacelt galvu.

Viņa pārgāja pari pagalmam un, iznākusi atkal uz ceļa, skatījās uz visam pusēm.

Es kliedzu vēl stiprāk, bet, tāpat kā pirmo reizi, veltīgi.

Tad Vitāliss, nojauzdams, kas notiek, ari uzkāpa uz vaļņa.

Nepagāja ilgs laiciņš, kad viņš ieraudzīja balto aubi.

—   Nabaga zēns! — viņš klusi noteica.

Ak, es jūs lūdzu, — es izsaucos šo līdzcietīgo vārdu iedrošināts,

ļaujiet man atgriezties!

Bet viņš mani saņēma aiz rokas, un man bija jānokāpj uz ceļa.

Tā kā tu esi atpūties, — viņš teica, — dosimies ceļā, manu zēn.

Es gribēju izrauties, bet viņš mani stingri turēja.

Kapi, — viņš uzsauca, — Zerbino!

Un abi suņi mani ielenca: Kapi no muguras, Zerbino no priekšas.

Bija vien jāiet līdzi Vitālisam.

Pagājis dažus soļus, es atskatījos.

Mēs bijām pārgājuši pāri kalnu korei, un es vairs neredzēju nedz musu ieleju, nedz mūsu māju. Tikai tālu, tālu — likās, līdz pat debesīm — pacēlās zilgani pakalni. Manas acis maldijas bezgalīgā plašumā.

V CEĻā

Lai pirktu par četrdesmit frankiem bērnus, nebūt nav jābūt cilvēk ēdājam, kas sagādā svaigu gaļu ēšanai.

Vitāliss mani negribēja est un ka rets izņēmums starp bērnu pircējiem nebija Jauns cilvēks.

Drīz es par to pārliecinājos.

Pašā kalna korē, kas šķir Luaras un Dordoņas baseinus*, viņš mani atkal saņēma aiz rokas, un mēs gandrīz uzreiz sākām kāpt lejā pa dienvidu nogāzi.

Kad bijām kadu ceturtdaļstundu soļojuši, viņš palaida manu roku va[a.

Tagad, — viņš sacīja, — so[o mierīgi man blakus, bet neaizmirsti, ja tu gribēsi begt, Kapi un Zerbino tevi itin drīz panaks, un viņiem ir asi zobi.

Es sapratu, ka bēgt tagad nav iespējams un tādēļ nav vērts to mēģināt.

Es nopūtos.

— Tev ir bēdīgi ap sirdi, — Vitāliss turpināja, — es to saprotu un par to uz tevi neļaunojos. Tu vari brīvi izraudāties, ja vēlies. Tikai pacenties saprast, ka tā nebūs tava nelaime, ka es tevi aizvedu sev līdzi. Kas ar tevi būtu noticis? Ļoti iespējams, ka tu nonāktu patversme. Cilvēki, kas tevi audzināja, nav nedz tavs tevs, nedz tava māte. Tava mamma, kā tu saki, esot bijusi pret tevi laba, un tu viņu mīlēji, tu esi izmisis, ka tev viņa jāpamet, — tas viss ir labi, bet padomā par to, ka viņa tevi nevarētu paturēt pret sava vīra gribu. Savukārt ari šis vīrs varbūt nav nemaz tik cietsirdīgs, kā tu domā. Viņam nav no kā dzīvot, viņš ir sakropļots, viņš vairs nevar strādāt, un viņš spriež, ka neies taču mirt badā, lai varētu tevi uzturēt. Tagad, manu zēn, saproti, ka dzīve bieži vien ir cīņa, kurā nevar darīt to, ko grib.

Bez šaubām, tie bija prātīgi vai vismaz pieredzē pārbaudīti vārdi. Bet šobrid bija kaut kas tāds, kas bija stiprāks par visiem vārdiem, — tā bija šķiršanās.

Es vairs neredzēšu to, kas mani ir uzaudzinājusi, kas mani ir glāstījusi, to, ko es mīlēju, — savu māti.

Un ši doma aizžņaudza man rīkli, smacēja mani nost.

Taču es so[oju blakus Vitālisam, cenzdamies sev iestāstīt to, ko viņš man nupat bija teicis.

Bez šaubām, tas viss bija taisniba — Barberēns nebija mans tēvs, nebija nekāda pamata, kas spiestu viņu ciest trūkumu manis dēļ. Viņš labprātīgi bija mani pieņēmis ūn gribēja audzināt. Ja tagad viņš mani suta projām, tad tas ir tāpēc, ka vairs nevar mani paturēt. Domājot par viņu, man viņš jāatceras nevis pec šās dienas, bet pēc viņa mājā pavadītajiem gadiem.

Padomā par to, ko es tev sacīju, mazais, — Vitāliss laiku pa laikam atkārtoja, — pie manis tev nemaz nebūs tik slikti.

Nokāpuši lejā pa itin kraujo nogāzi, mēs nonācām plašā klajumā, kas, cik vien tālu skatiens sniedzās, stiepās gluds un vienmuļš. Nevienas mājas, neviena koka. Rudiem viršiem klāta plakankalne ar šur tur izsvaidītiem lieliem panīkušu irbuleņu puduriem, kas viļņoja vēja pūsmā.

Redzi, — sacīja Vitāliss, izstiepis roku par klajumu, — būtu veltīgi mēģināt bēgt, Kapi un Zerbino tevi tūdaļ saķertu.

Begt! Par to es vairs nedomāju. Kur citur lai es ietu? Pie kā?

Galu galā šis lielais, skaistais sirmgalvis ar balto bārdu varbūt nebija nemaz tik briesmīgs, kā es sākuma biju iedomājies, un, ja viņš ir mans saimnieks, varbūt viņš nebūs neželīgs saimnieks.

Mēs ilgi soļojām pa bēdīgu, vientuļu apvidu, kur klajums tikai šad tad mijas ar viršu laukiem un apkārt, arī cik vien tālu varēja saredzēt, paceļas daži apaļīgi pauguri kailām virsotnēm.

Ceļojumus es biju iedomājies pavisam citādus: kad dažreiz savās bērnišķīgajās iedomās biju pametis savu ciematu, tad tāpēc, lai nonāktu kādā skaistā zeme, kam nebija ne mazākās līdzības ar šo, ko man sniedza īstenība.

Sī bija pirmā reize, kad es nogāju tik lielu ceļagabalu vienā paņēmienā un bez atpūtas.

Mans saimnieks gaja lieliem, vienmērīgiem soļiem, nesdams uz pleca vai uz somas Sirsniņu, bet suņi neattālinādamies teciņus skrēja viņam blakus.

Laiku pa laikam Vitāliss viņiem pateica kādu laipnu vārdu, dažreiz franciski, dažreiz tādā valodā, ko es nesapratu.

Nedz viņš, nedz suņi, šķiet, ne domāt nedomāja par nogurumu. Bet ar mani bija citādi. Mani spēki bija galā. Fiziskais nogurums, kam pievienojās garīgais satraukums, bija izsmēlis visus manus spēkus.

Es tikko vilku kājas un ar lielam mokām sekoju saimniekam. Taču palūgt, lai man ļauj apstāties, es neuzdrošinājos.

Tu esi noguris no savām koka tupelēm, — viņš man sacīja. — Iselā es tev nopirkšu zābakus.

Sie vārdi mani no jauna uzmundrināja.

Zābaki tiešām vienmēr ir bijuši tas, ko es viskarstāk karoju. Mēra dēlam un arī krodzinieka' dēlam zabaki bija, un tāpēc svētdienās, atnākuši uz dievkalpojumu, viņi bez kāda trokšņa slīdēja pa skanīgo plātņu grīdu, turpretī mēs, zemnieki, ar savām koka tupelēm sacēlām skaļu jo skaļu klaudzoņu.

Vai tā Isela vēl ir tālu?

Skat, cik nepacietīgs! Vitāliss smiedamies sacīja. — Tātad tu dikti vēlies tikt pie zābakiem, manu zēn? Labi, labi, es tev tos apsolu, turklāt tādus ar naglām apakšā. Un apsolu ari samta bikses, svārkus un cepuri. Ceru, ka tas tev nožāvēs asaras un dos kājām spēku noso|ot vel atlikušās sešas jūdzes.

Zābaki ar naglām apakšā! Es vai apstulbu. Jau zābaki vien, pēc manas saprašanas, bija kaut kas brīnišķīgs, bet, izdzirdējis pieminam naglas, es aizmirsu visas savas bēdas.

Ne, tas nu bija drošs: mans saimnieks nav ļauns cilvēks.

Vai tad ļauns cilvēks manītu, ka mani nogurdina koka tupeles?

Zābaki, zābaki ar naglām! Samta bikses! Svārki! Cepure!

Ak, ja Barberena mate mani redzētu, ka viņa priecātos, ka viņa ar mani lepotos!

Diemžēl Isela vēl tik tālu!

Par spīti zābakiem un samta biksēm, kas atradās sešu jūdžu attā lumā, kuras mums vēl atlika nosoļot, man šķita, ka es tik tālu ne varēšu aiziet.

Par laimi, man talka nāca laiks.

Debess, kas tobrīd, kad mēs devāmies ceļā, bija zila, pamazām sāka pildīties pelēkiem mākoņiem, un drīz sāka līt smalks lietiņš, kas vairs nepārstāja.

Ar savu aitadas bezroci Vitāliss bija diezgan labi pasargāts un varēja dot patvērumu Sirsniņām, kas pēc pirmās lietus lāses steigšus ielī da savā paslēptuve. Bet es un suņi, kam nebija ar ko apsegties, mēs uzreiz izmirkām līdz ādai. Suņi gan laiku pa laikam vēl varēja nopurināties, turpretī šāds dabiskais līdzeklis nebija paredzēts man, un man bija jāsoļo ar smagumu, kas mani apgrūtinaja un saldēja.

Vai tu ātri mēdz saaukstēties? — jautāja mans saimnieks.

Es nezinu. Nevaru atcerēties, ka būtu kādreiz saaukstējies.

Tad ir labi. Ta tev ir laba īpašība. Bet es negribu tevi lieki apdraudēt, šodien mes vairs tālāk neiesim. Re, tur leja ir kads ciems, tur mēs pārgulēsim.

Bet ciema nebija nevienas iebraucamās vietas, un neviens negribēja pie sevis uzņemt tādu ubagu, kas vadā līdzi bērnu un tādus pašus — dubļiem nošķaidījušos — trīs suņus.

— Seit nevar pārnakšņot, — mums visur atbildēja.

Un aizcirta durvis deguna priekšā. Mēs gājām no mājas uz māju, bet neviens neatdarīja mums durvis.

Tātad bus jāiet — un bez atpūtas — vel četras jūdzes, kas mūs šķira no Iselas? Tuvojās nakts, mūs saldēja lietus, un es jutu, ka kājas man ir tik stīvas kā koka bluķi.

Ak, Barberēna matēs majiņa!

Beidzot kāds zemnieks, kas bija žēlsirdīgāks nekā viņa kaimiņi, bija ar mieru mums atvērt sava šķūņa durvis. Bet, pirms ļava iet iekša, viņš mums pieteica,ka nav brīv dedzināt uguni.

Atdodiet man savus sērkociņus, — viņš sacīja Vitālisam, — rit es jums tos atdošu atpakaļ, kad jus iesit prom.

Tagad mums bija vismaz jumts virs galvas un lietus vairs nelija virsū.

Vitāliss bija tālredzīgs cilvēks un nemēdza doties ceļā bez ēdamā. Zaldāta somā, kas viņam bija plecos, atradās liels maizes klaips, ko viņš sadalīja četras daļas.

Un tad es pirmo reizi ieraudzīju, ka viņš savā trupa prata panākt paklausību un disciplīnu.

Kamēr mēs klidām 110 vienām durvīm uz otrām, mekledami patvē rumu, Zerbino bija ielavījies kādā majā un žigli izskrējis laukā, nesdams zobos maizes gabalu. Vitāliss tikai noteica:

—   Lidz vakaram, Zerbino.

Man šī zādzība vairs nemaz nebija prātā, kad ieraudzīju, ka Zerbino sataisa bēdīgu ģīmi, redzēdams, ka mūsu saimnieks sak griezt maizi.

Mēs ar Vitālisu sēdējām viens otram līdzās uz diviem paparžu saišķiem, un Sirsniņš sēdēja starp mums. Visi trīs suņi tupēja rindā musu priekšā, Kapi un Dolče cieši lūkodamies saimniekam acīs, bet Zerbino noliecis purnu uz leju, noļukušām ausīm.

Lai zaglis nāk laukā no rindas, — sacīja Vitāliss paveļošā balsi,

un iet kaktā, viņam būs jāiet gulēt bez vakariņām.

Zerbino tūdaļ atstāja savu vietu un rāpus aizlīda paslepties kaktā, ko saimnieks viņam ar roku parādīja. Viņš pilnīgi ierakas paparžu kaudzē, un mēs viņu vairs neredzējām, tikai dzirdējām smilkstoši el sājam un apslapēti kunkstam.

Piespriedis Zerbino sodu, Vitāliss pasniedza man maizi un, pats ēzdams, sadalīja mazos kumosos maizi, kas pienācās Sirsniņām, Kapi un Dolčei.

Pēdējos mēnešos, dzīvojot pie Barberēna mātes, es, protams, netiku lutināts; taču šī pārmaiņa man likās smaga.

Ak, cik garda man būtu likusies Barberēna mātes ik vakarus vā rītā zupa pat bez sviesta!

Cik jauki butu bijis kaktiņā pie krāsns! Cik laimīgs es butu ielīdis savā gulta un uzvilcis segu līdz pat degunam!

Bet ak vai! Te nevarēja but runas ne par gultiņu, ne par segām, bija jājūtas vēl itin laimīgiem par to, ka varam gulēt uz papardēm.

Noguruma salauzts, koka tupeļu noberztām kājām es trīcēju aiz aukstuma savas slapjajas drēbes.

Bija jau pavisam satumsis, bet es vēl nemaz nedomāju aizmigt.

—   Tev klab zobi, — Vitāliss sacīja. — Vai tu salsti?

—   Mazliet.

Es dzirdēju, ka viņš attaisa savu somu.

— Nekada bagātīga drēbju krājumā man nav, — viņš sacīja, — bet te tev būs sauss krekls un veste, kurā tu varēsi ievīstīties, kad būsi novilcis slapjās drēbes. Pēc tam palien zem papardēm un centies sasildīties un aizmigt.

Es tomēr nesasilu tik ātri, kā Vitāliss bija domājis. Es ilgi grozījos un grozījos savā paparžu gultā, juzdamies pārāk sasāpināts un pārāk nelaimīgs, lai varētu aizmigt.

Vai tagad tā būs katru dienu? Būs jāsoļo bez atpūtas lietū, jāguļ kāda šķūni, jātrīc aiz aukstuma, jāiztiek vakariņās ar sausas maizes gabaliņu, un nebūs neviena, kas mani pažēlo, neviena, kas mani mii, nebūs vairs Barberēna mātes!

Kad es bēdīgu sirdi un asarām acīs tā skumji prātoju, pēkšņi sajutu pieskārāmies sejai siltu elpu.

Pastiepis roku uz priekšu, es atdūros pret vilnai līdzīgo Kapi spalvu.

Viņš bija klusi pienācis man klāt, uzmanīgi mīdams papardes, un tagad mani ošņāja; viņš klusi sņaukājas, viņa elpa plūda man sejā un matos.

Ko viņš gribēja?

Viņš tūdaļ apgūlās uz papardēm pavisam man blakus un ņēmās lai zīt man roku.

Gaužām aizkustināts par tādu mīlestību, es piecēlos pussēdus un noskupstīju viņa vēso degunu.

Viņš apslāpēti ierējās, žigli ielika savu ķepu manā rokā un vairs nekustējās.

Tad es aizmirsu savu nogurumu un bēdas. Mana aizžņaugtā rīkle atbrīvojās, es atvilku elpu, es vairs nebiju viens: man bija draugs.

VI

MANA PIRMĀ UZSTĀŠANĀS

Nākamajā dienā mēs devāmies ceļā agri no rīta.

Vairs nelija; debess bija zila, un, pateicoties sausajam vējam, kas pa nakti bija pūtis, nebija ari tik lielu dubļu. Ceļmalas krūmos jautri čivināja putni, un ap mums draiskojās suņi. Laiku pa laikam Kapi izslējās pakaļkājās un iemeta man sejā divus trīs rējienus, kuru nozīmi es ļoti labi sapratu.

«Turies, turies!» viņš mani drošināja.

Jo viņš bija gudrs suns, kas visu saprata un vienmēr ļāva sevi sa prast. Es bieži tiku dzirdējis sakam, ka viņam trūkstot vienīgi valodas. Bet es gan tā nedomāju. Viņa aste vien bija vairāk prāta un daiļrunības neka daudzu cilvēku valodā un acīs. Katrā ziņā starp mani un viņu vārdi vienmēr ir bijuši lieki; no pašas pirmās dienas mēs uzreiz sapratāmies.

Tā ka es nekad nebiju bijis tālāk par mūsu ciematu, tad mani ļoti interesēja redzēt pilsētu.

Bet man jaatzīstas, ka Isela mani neapžilbinaja. Tās vecās majas ar tomišiem, kas tik ļoti iepriecina arheologus, mani atstāja gluži vienaldzīgu.

Taisnību sakot, tam, ko es šais mājās meklēju, nebija nekāda sakara ar skaistumu.

Mani bija pārņēmusi viena vienīga doma, kas aptumšoja manas acis vai ļāva tām redzēt tikai vienu — apavu veikalus.

Mani zabaki! Bija taču pienācis laiks aut kājās Vitālisa apsolītos zābakus.

Kur atrodas tas laimīgais veikals, kas man tos sagādas?

So veikalu tad es arī meklēju, un viss pārējais — tornīši, smailās velves, kolonnas — mani nepavisam neinteresēja.

Tādēļ vienīgais, kas man no Iselas palicis atmiņā, ir tumšs un piekvēpis veikaliņš tirgus tuvumā. Skatlogā bija izliktas vecas bises, tresēm nošūta fraka ar sudraba uzplečiem, vairākas lampas un dzelzs grozos sevišķi daudz priekškaramo atslēgu un sarusējušu slēdzeņu.

Lai ieietu veikalā, bija jānokāpj lejā trīs kāpieni, kas noveda liela istabā, kurā droši vien saules gaisma netika iespīdejusi, kopš majai bija uzlikts jumts.

Kā gan tik skaistas lietas ka zābakus varēja pārdot tik drausmīga vietā?!

Taču Vitāliss zināja, ko viņš dara, nakdams uz šo veikalu, un drīz vien man bija laime uzaut kājās ar dzelzīm apkaltus zabakus, kas bija desmitreiz smagāki par manām koka tupelēm.

Mana saimnieka devīgums ar to vien neaprobežojās, pēc zābakiem viņš man nopirka zilu samta jaku, vilnas bikses un filca platmali — vārdu sakot, visu, ko bija solījis.

Samta jaku man, kurš nekad nebija valkājis neko citu kā audekla blūzi, zābakus, platmali, kad man nekad nebija bijis citādas galvassegas kā paša mati! Viņš noteikti bija vislabakais, visdevīgākais un visbagātakais cilvēks pasaulē.

Tiesa, samts bija saņurcījies, vilnas audums apnesats, tiesa, bija visai grūti uzminēt, kāda bijusi filca sākotnējā krāsa — platmale bija daudzreiz mirkusi lietū un noputējusi putekļos, bet, tik lielas greznības apžilbināts, es neievēroju nekādas vainas, kas slēpās aiz šo mantu spožuma.

Es karoju šis skaistas drebes steigšus vilkt mugurā, bet, pirms man tas atdot, Vitāliss ņēmās tās pārveidot, un tas mani radīja sāpīgu izbrīnu.

Pārnākot iebraucamaja vietā, viņš izņēma šķēres no savas somas un apgrieza manam biksēm abas staras, atstājot tās ceļgalu augstumā.

Kad es izbiļa pilnām acīm viņa palūkojos, viņš man sacīja: Tas tiek darīts tikai tapec, lai tu neizskatītos tāds ka visi. Mēs esam Francija, bet es tevi apģērbju kā itālieti; ja mēs nonāksim Itālija, kas ir iespējams, es tevi apģērbšu kā francūzi.

Tā kā šis paskaidrojums manu izbrīnu neizkliedēja, Vitāliss turpi nāja:

Kas mēs esam? Mākslinieki, vai ne? Aktieri, kuriem jau ar savu izskatu vien jāmodina ziņkāre. Vai tu domā, ka mēs piedabutu, lai cilvēki uz mums skatītos vai sastātos mums apkārt, ja mes publiskā laukuma izietu ģērbušies vai nu kā pilsetnieki, vai ka zemnieki? Nē taču, vai ne? Tālab iegaumē, ka dzīve dažreiz nepieciešams pievērst sev uzmanību. Tas nav patīkami, bet mēs tur neka nevaram līdzēt.

Un ta nu es, kas no rīta biju francūzis, pievakarē jau kļuvu itālietis.

Manas bikses, kas sniedzas līdz ceļiem, Vitāliss piestiprināja pie zeķem ar sarkanu auklu, to krusteniski aptidams ap visu stilbu; filca platmalei viņš aplika apkārt vēl citas lentes un izgreznoja to ar puķu pušķi, kas bija darināts no dzīpariem.

Nezinu, ko par mani varētu domāt citi, bet, atklāti sakot, man jāatzīstas, ka pašam es likos lielisks un ta tas arī būs bijis, jo mans draugs Kapi pec tam, kad bija mani ilgi pētījis, apmierinats pasniedza man ķepu.

Atzinība, kadu Kapi izrādīja par manu pārvērtību, man bija jo ti kama tapec, ka pa to laiku, kamēr es stīvēju mugura jaunas drēbes, Sirsniņš bija apmeties man pretī un atdarināja manas kustības, tās stipri pārspīlēdams. Kad es biju apģērbies, viņš iesprieda rokas sānos un, atgazis atpakaļ galvu, sāka smieties, šad tad zobgalīgi iespiegda mies.

Esmu dzirdējis runājām, ka tas esot zinātniski interesants jautājums — izpētīt, vai pērtiķi smejas. Es domāju, ka tie, kas šo jautājumu uzstādījuši, ir kabineta zinātnieki, kuri nekad nav papūlējušies per tiķus pētīt. Es, kas esmu ilgi dzīvojis tuvā draudzība ar Sirsniņu, — es varu apgalvot, ka viņš smējās un bieži pat tādiem smiekliem, kuri mani dziļi aizvainoja. Bez šaubām, viņa smiekli nebija gluži līdzīgi cilvēka smiekliem. Vārdu sakot, ja kaut kas modināja viņa jautrību, viņš parāva mutes kaktiņus atpakaļ, viņa plakstiņi sakrunkojās, žokļi atri kustējās un viņa melnas acis it kā meta dzirksteles, kas bija ka mazas oglītes, kuras varētu uzpust liesmu.

Turklāt es uzreiz ievēroju viņam raksturīgās smieklu pazinies apstākļos, kas bija visai sāpīgi manai patmīlībai.

Tagad, kad tu esi apģerbies, — Vitāliss man sacīja, kad biju uzlicis galvā platmali, — mes ķersimies pie darba, lai rit, tirgus dienā, sniegtu lielu izrādi, kurā tu debitēsi.

Es vaicaju, ko tas nozīmē «debitet», un Vitāliss man paskaidroja, ka tas nozīmējot pirmo reizi parādīties publikas priekša, spēlējot komēdiju.

Rīt mes sniegsim savu pirmo izradi, — viņš sacīja, — un arī tu taja piedalīsies. Tāpēc tev jāsagatavo loma, kadu es tev esmu izvēlējies.

Manas izbrīna pilnās acis rādīja, ka es viņu nesaprotu.

Ar vārdu «loma» es apzīmēju to, kas tev šai izrādē bus jādara. Ja es tevi esmu paņēmis sev līdzi, tad ne jau tikai tapec, lai sagadatu tev prieku pastaigāties. Es neesmu tik bagāts. Es tevi paņēmu, lai tu strādātu. Un tavs darbs bus komēdijas spēlēšana kopā ar maniem su ņiem un Sirsniņu.

—   Bet es neprotu spēlēt komēdiju! — es izsaucos.

Tieši tāpēc man tev tas jāiemāca. Tu taču saproti tas nav dabiski, ka Kapi tik graciozi staigā uz pakaļkājām, un ne jau sava prieka pēc Dolče ir iemācīta dejot uz virves; viņiem bija daudz un ilgi jāstrādā, pirms viņi kļuva talantīgi mākslinieki, tapat kā tiem, kas viņus padara par veikliem aktieriem. Nu, un ari tev ir jāstrādā, lai iemācītos dažādās lomas, kuras tu kopā ar viņiem tēlosi. Tādēļ ķersimies pie darba.

Tai laika man bija pavisam primitīvi uzskati par darbu. Es domāju, ka strādāt nozīmē rakt zemi, cirst kokus vai skaldīt akmeņus, un nemaz neiedomājos kaut ko citu.

Lugai, ko mes izrādīsim, — Vitāliss turpināja, — ir nosaukums «Sirsniņa kunga kalps» jeb «Lielāks muļķis no diviem nav tas, kuru mes domājam». Lugas saturs ir šāds: Sirsniņa kungam līdz pat šai die nai bija kalps, ar kuru viņš bija ļoti apmierināts, tas ir, Kapi. Bet Kapi ir kļuvis vecs, un Sirsniņa kungs vēlas pieņemt jaunu kalpu. Viņš uzdod Kapi, lai tas šo kalpu samekle. Taču par savu pēcteci Kapi neizvēlas vis suni, bet kādu jaunu lauku zenu, kuru sauc par Remī.

—   Tapat kā mani?

Nevis ka tevi, bet gan ka tevi pašu. Tu ierodies no sava ciemata, lai stātos Sirsniņa kalpībā.

—    Pērtiķiem taču nav kalpu.

Komēdijās ir. Tātad tu ierodies, un Sirsniņa kungs atzīst, ka tu izskaties pec muļķa.

—   Man tas nemaz nepatīk.

Kas tad tev, jo tas jau domāts tikai smiekliem. Iedomājies, ka tu tiešam ierodies pie kāda kunga, lai salīgtu par kalpu, un tev, piemēram, liek uzklāt galdu. Te ir tieši tāds galds, kāds bus vajadzīgs mūsu izrādē. Ej klāt un izkārto vajadzīgos galda piederumus.

Uz šā galda atradās šķīvji, glazēs, nazis, dakšiņa un balts dvielis.

Ka to visu salikt?

Kad es sev to jautāju un stāvēju, izstiepis rokas, noliecies uz priekšu, muti vaļā, nezinādams, ar ko sakt, mans saimnieks, skaļi smiedamies, sasita rokas.

Bravo, — viņš sacīja, — bravo! Lieliski! Tev bija brīnišķīga sejas izteiksme. Zēns, kurš man bija pirms tevis, mēdza sataisīt blēdīgu seju, un viņa izskats skaidri un gaiši runāja: «Tūlīt jūs redzēsit, cik labi es tēloju muļķi.» Bet tu nesaki nekā, tu esi tāds, kads esi, tava vientiesība ir apbrīnojama.

—   Es nezinu, kas man jādara.

—   Tieši tādēļ tu esi lielisks. Rīt vai pec dažām dienām tu ļoti labi zināsi, kas tev jādara. Tad tev vajadzēs atcereties to apmulsumu, ko tu pašlaik izjuti, un tēlot to, ko vairs nejūti. Ja tu varēsi atkārtot šo vaibstu spēli un šo pozu, es tev paredzu vislielākos panākumus. Ko tad tu tēlo manā komēdijā? Jaunu zemnieku zēnu, kas nekā nav redzējis un kas nekā nezina. Viņš ierodas pie pērtiķa un ir vēl dumjāks un vēl neveiklāks par pērtiķi; tālab komēdijas apakšvirsraksts ir «Lielāks muļķis no diviem nav tas, kuru mēs domājam». Lielāks muļķis neka Sirsniņš — tā ir tava loma. Lai to spoži nospēlētu, tev ir japaliek tā dam, kads tu pašlaik esi, bet, ta ka tas nav iespējams, tad tev ir jāatce ras, kads tu esi bijis, un ar mākslas palīdzību jākļūst par tādu, kāds tu īstenībā vairs nebūsi.

«Sirsniņa kunga kalps» nebija gara komēdija, un tas izrāde neaiz ņēma vairak par divdesmit minūtēm. Bet musu mēģinājums ilga kādas trīs stundas, jo Vitāliss vienu un to pašu skatu suņiem un man lika atkārtot divreiz, četrreiz, desmit reizes.

Suņi dažus fragmentus no savam lomam bija tiešam aizmirsuši, un tos viņiem bija jāiemāca no jauna.

Es biju ļoti pārsteigts, redzēdams mūsu saimnieka lielo pacietību un lēnprātību. Tas nepavisam nebija tā, ka pret dzīvniekiem izturējās manā ciematā, kur vienīgie macišanas līdzekļi bija lamuvārdi un sitieni, ko lietoja katrs pēc saviem ieskatiem.

Bet Vitāliss, lai cik ilgi vilkās šis garais mēģinājums, nevienu reizi nenoskaitās, nevienu reizi nelamājās.

Nu, saksim vēlreiz, — viņš bargi sacīja, kad tas, ko viņš prasīja, nebija izdevies. — Tas ir slikti, Kapi; jus neesat uzmanīgs, Sirsniņ, jūs dabūsit bārienu.

Un tas bija viss, bet ar to pietika.

—   Nu, — viņš man sacīja, kad mēģinājums bija beidzies, — kā tev liekas, vai tu pieradīsi spēlēt komēdijā?

—    Nezinu.

—   Vai tas tevi negarlaiko?

—    Nē, uzjautrina.

—   Tātad viss kārtība. Tev ir saprašana un tas, kas varbūt ir vēl vērtīgāks, — uzmanība: ar uzmanību un paklausību var visu panākt. Paskaties uz maniem suņiem un salīdzini viņus ar Sirsniņu. Sirsniņām varbūt ir vairāk mundruma un prāta, bet viņam trūkst paklausības. Viņš viegli iemācās, ko viņam parāda, bet tuht pat aizmirst. Turklāt viņš ne vienmēr ar prieku dara to, ko no viņa prasa; viņš labprāt dumpojas un vienmēr ir kašķīgs. Tāda ir viņa daba, un tālab es uz viņu nedusmojos: pērtiķim nav pienākumā apziņas, kāda ir sunim, un tālab pērtiķis ir daudz zemāks dzīvnieks nekā suns. Vai tu to saproti?

—   Liekas, saprotu.

—   Tāpēc esi uzmanīgs, manu zēn, esi paklausīgs, dari pec labākās sirdsapziņas visu, kas tev jadara. No tā ir atkarīga visa dzīve.

Viņa vardi mani iedrošināja pateikt, ka visvairāk šai mēģinājumā mani pārsteidza viņa nesatricināma pacietība, kādu viņš izrādīja gan pret Sirsniņu un suņiem, gan pret mani.

Tad Vitāliss vāri pasmaidīja un teica:

—   Skaidri redzams, ka līdz šim tu esi dzīvojis kopā ar zemniekiem, kas cietsirdīgi izturējās pret dzīvniekiem, domadami, ka dzīvnieki paskubināmi vienīgi ar nūju.

—   Barberēna māte pret mūsu Sarķi bija ļoti mīļa, — es viņam sacīju.

—   Viņai bija prāts, — Vitāliss atsāka. — Pēc taviem vārdiem es redzu, ka Barberena māte zināja to, ko lauku ļaudis pārāk bieži nezina, ka maz ko var panākt ar rupjību, kurpretī ar maigumu var panākt — neteiksim, ka visu, — bet ļoti daudz. Runājot par mani, jāteic, ka es saviem dzīvniekiem esmu daudz ko iemācījis tāpēc, ka nekad neesmu uz viņiem dusmojies. Ja es viņus butu sitis, viņi kļūtu bailīgi, un bailes paralizē pratu. Turklāt, dodams vaļu dusmām, es vairs nebūtu tas, kas es esmu, un man nebūtu bijis pacietības visos grūtos brīžos, pacietības, ar ko es iekaroju ari tavu uzticību. Kas māca citus, tas māca ari sevi. Mani suņi man ir devuši tikpat daudz mācības, cik ir saņēmuši no manis. Es esmu attīstījis viņu prātu, viņi ir izveidojuši manu rak sturu.

Tas, ko es dzirdēju, man likās tik ērmīgs, ka sāku smieties.

—   Tev tas šķiet visai dīvaini, vai ne, ka suns var mācīt cilvēku? Bet tā ir visīstākā patiesība. Tikai padomā mazliet. Vai tu atzīsti, ka suns atrodas sava saimnieka ietekmē?

—   Jā, protams!

—   Tad tev jāsaprot, ka saimniekam ir jābūt ļoti uzmanīgam, ja viņš ir uzņēmies suņa audzināšanu. Iedomājies uz brīdi, ka, mācīdams Kapi, es ļaujos jutu uzpludam un dusmām. Ko darīs Kapi? Viņš pārņems paradumu ļauties ātram jūtu uzplūdam un dusmām, tas ir, rīkodamies pēc manas priekšzīmes, viņš sevi samaitās. Suns gandrīz vien mēr ir sava saimnieka spogulis, un, kurš redz vienu, tas redz arī otru.

Paradi man savu suni, un es tev pateišu, kas tu esi. Laupītāja suns ir nelietis, zagļa suns — zaglis, nesaprātīga zemnieka suns — rupjš, pieklājīgā un laipna cilvēka suns — piemīlīgs.

Mani draugi — suņi un pērtiķis — bija pieraduši rādīties publikai, tālab viņi rītdienu gaidīja bez kādām bailēm. Viņiem tā nozīmēja da- rit to, ko viņi bija jau darījuši simt, varbūt pat tūkstoš reižu.

Turpretī man — man nebija mierīgas drošības sajūtas. Ko Vitāliss sacīs, ja es savu lomu tēlošu slikti? Ko sacīs mūsu skatītāji? Sīs raizes traucēja manu miegu, un, kad es aizmigu, sapnī man rādījās cilvēki, kas, vēderus turēdami, smējās, — tik ļoti viņi par mani zobojās.

Ari nākamajā dienā es ļoti uztraucos, kad mēs atstājām savu iebraucamo vietu un devāmies uz pilsētas laukumu, kur bija jānotiek musu izrādei.

Gājienā priekšgalā paceltu galvu, uz priekšu izriestām krūtīm soļoja Vitāliss, abām rokam un abam kājām iezīmēdams takti, ar flautu spēlējot valsi. Aiz viņa skrēja Kapi, kam uz muguras lepni sēdēja Sirsniņa kungs, ģērbies angļu ģenerāļa tērpā — sarkanos, zelta tresēm apšūtos svārkos un biksēs, ar kuplu spalvu pušķi pie augsta cilindra*. Krietnu gabaliņu tālāk viens otram līdzās skrēja Zerbino un Dolče. Un, beidzot, es noslēdzu šo gājienu, kas, pateicoties mūsu saimnieka norādītajam izvietojumam, aizņēma ielā krietnu vietu.

Bet vēl vairāk neka mūsu krāšņais gājiens uzmanību saistīja griezīgās flautas skaņas, kas ielauzās visās mājās, modinot Iselas iedzīvotājos ziņkāri. Cilvēki skrēja pie durvīm, lai redzētu, kā mēs ejam garām; visu logu aizkari tika žigli atrauti vaļā.

Mums līdzi soļoja daži bērni, viņiem pievienojās izbrīnījušies zemnieki, un, kad mēs nonācām laukumā, aiz mums un ap mums bija izveidojies īsts kortežs*.

Drīz vien' bija gatava skatuve: pie četriem kokiem tika piesieta virve, tādējādi izveidojot garu četrstūri, kura vidū tad mēs arī novietojāmies.

Pirmo izrādes daļu aizņēma dažādi suņu izpildīti triki, bet, kas tie īsti bija par trikiem, es nevarētu pateikt, jo nodevos savas lomas atkārtošanai un biju gaužām uztraucies.

Atceros vienīgi to, ka Vitāliss bija nolicis nost flautu un aizstājis to ar vijoli: viņš pavadīja suņu priekšnesumus, brīžiem spēlēdams dejas meldijas, brīžiem liegu un maigu mūziku.

Žigli vien iepretī mūsu virvēm bija salasījies ļaužu pūlis, un, kad es palūkojos ap sevi, drīzāk pavisam neapzināti nekā ar noteiktu nolūku, es ieraudzīju bezgaldaudzas acis, kas visas bija cieši pievērstas mums un, kā šķita, staroja.

Kad pirmais numurs bija beidzies, Kapi paņēma zobos koka bļodiņu un, iedams uz pakaļkājām, sāka apstaigāt «cienījamo publiku». Ja su*

bļodiņa nebira, viņš apstajās un, nolicis bļodiņu apļa vidu rokas stie- piena attālumā, uzlika abas priekšējās ķepas spītīgajam skatītājam virsū, divas trīs reizes ierējās un viegli piesita pie kabatas, it kā gribēdams to atvērt.

Tad publikā atskanēja kliedzieni, jautras piezīmes un zobgalības.

Tas pudelis ir liels viltnieks, zina, kam ir pilns zutenis.

—   Re, bāž roku kabatā!

—   Sis jau dos!

—   Sis gan nedos!

—   Gan jau tēvoča mantojums segs to skādi!

Un galu galā monētas no paslēptuvju dziļumiem tika izvilktas.

Pa to laiku Vitāliss, ne vārda nerunādams, bet bļodiņu no acīm ne- izlaizdams, spēlēja jautras meldijas uz vijoles, ko pēc takts gan cēla uz augšu, gan nolaida uz leju.

Drīz Kapi atgriezās pie saimnieka, lepni nesdams zobos pilnu bļo diņu.

Pašlaik Sirsniņām un man bija jāiet uz skatuves.

—   Dāmas un kungi, sacīja Vitāliss, žestikulēdams ar rokam, vienā turēdams lociņu, otra — vijoli, mēs turpināsim izrādi ar bri nišķīgu komēdiju, kuras nosaukums ir «Sirsniņa kunga kalps» jeb « Lie laks muļķis no diviem nav tas, kuru mēs domājām». Es neesmu tāds cilvēks, kas nolaistos tik zemu, ka slavētu savu lugu un savus aktierus; teikšu jums tikai vienu: atdariet labi plaši acis, atveriet ausis un sagatavojiet rokas aplaudēšanai.

Tas, ko viņš nosauca par brīnišķīgu komēdiju, īstenība bija pantomīma, tas ir, luga, kuru spēlē ar žestiem, nevis ar vārdiem. Un ta tam ari bija jābūt aiz tā vienkāršā iemesla, ka divi galvenie aktieri, Sir sniņš un Kapi, neprata runāt un ka trešais (tas biju es pats) būtu galīgi nespējīgs pateikt pat divus vārdus.

Lai aktieru spēli padarītu vieglāk saprotamu, Vitāliss tomēr to pa vadīja ar dažiem vārdiem, kas sagatavoja lugas situācijas un tās iz skaidroja.

Tad nu, paklusu spēlēdams kādu militāru maršu, viņš pavēstīja, ka uz skatuves uznāks angļu ģenerālis Sirsniņa kungs, kas savu augsto dienesta pakāpi un bagātību ieguvis karos ar Indiju. Līdz šim Sirsniņa kungam bijis tikai viens vienīgs kalps — Kapi, bet turpmāk ģenerālis gribēja, lai viņu apkalpo cilvēks, jo viņa līdzekļi šo greznību atļāva: dzīvnieki pārāk ilgu laiku bijuši par cilvēku vergiem, bija pie nācis laiks, lai kļūtu otrādi.

Gaidot šā kalpa ierašanos, ģenerālis Sirsniņš, pīpēdams cigāru, šurpu turpu pastaigājās. Vajadzēja redzēt, kā viņš puta dūmus pub likai acis!

Ģenerālis, kļuvis nepacietīgs, sāka nikni bolīt, acis, košļāt lupas un dauzīt ar kāju zemi.

Pēc trešā kājas piesitiena Kapi bija jāuzved uz skatuves mani.

Ja es savu uznācienu būtu aizmirsis, suns man to atgādinātu. No teiktā laikā viņš man pasniedza ķepu un ieveda pie ģenerāļa.

Ģenerālis, mani ieraudzījis, izmisis pacēla abas rokas. Kā? Vai tad tas ir viņa kalps, kuru viņam stāda priekšā? Pēc tam, palūkojies man tieši sejā, raustīdams plecus, viņš apgāja man apkārt. Viņam bija tik jocīga sejas izteiksme, ka visi vai plīsa aiz smiekliem, — viņi bija sa pratuši, ka ģenerālis mani uzskata par galīgu muļķi, un tāds iespaids bija ari skatītājiem.

Luga, protams, bija tieši ta uzbūvēta, lai šo muļķību parādītu no visām pusēm: katra skatā man bija jaizdara jauns muļķīgs izlēciens, turpretī Sirsniņām bija jāatrod izdevība izrādīt savu gudrību un savu veiklību.

Pēc ilgas pētīšanas ģenerālis aiz žēlastības lika man uzklāt bro kastu galdu.

— Ģenerālis domā, ka tad, kad zēns būs paēdis, viņš vairs nebūs tik liels muļķis, — sacīja Vitāliss. — To mes tūlīt redzēsim.

Un es apsēdos pie maza galdiņa, uz kura bija visi galda piederumi, un uz mana šķīvja bija uzlikta salvete.

Ko lai ar šo salveti iesāku?

Kapi man rādīja, ka man tā jālieto. Bet kā?

Visādi izdomājies, es ņēmu un nošņaucu taja degunu.

Ģenerālis par to smējās locīdamies, un Kapi mana stulbuma dēļ atkrita augšpēdu ar visām četrām ķepam gaisa.

Sapratis, ka esmu rīkojies aplam, es no jauna apskatīju salveti, gudrodams, ko ar to darīt.

Beidzot man iešāvās prātā kāda doma: es sarullēju salveti un iztaisīju no tās kaklasaiti.

No jauna ģenerāļa smiekli, no jauna Kapi kritiens augšpēdu. Un ta tas turpinājās līdz brīdim, kad ģenerālis pārskaities norāva mani no krēsla, apsēdās manā vietā un apēda man domātās bro kastis.

Jā, ģenerālis gan prata lietot salveti. Ar kādu grāciju viņš to iebāza savas uniformas pogcauruma un izplāja uz ceļiem! Ar kadu eleganci viņš lauza maizi un tukšoja glāzi!

Bet vislielāko efektu ar savām smalkajām manierēm viņš radīja tad, kad, beidzis brokastot, palūdza zobu bakstāmo un žigli iesprauda to zobos.

No visām pusēm atskanēja skaļi aplausi, un izrāde beidzās ar tri umfu.

Cik pērtiķis bija gudrs! Cik kalps bija muļķīgs!

Pārnākot iebraucamajā vietā, Vitāliss man izteica šo uzslavu, bet es jau jutos tādā mērā aktieris, ka par šo uzslavu kļuvu lepns.

VII ES MĀCOS LASĪT

Aktieriem, kas veidoja sinjora Vitalisa trupu, piemita, protams, ļoti liels talants — es runāju par suņiem un par pērtiķi —, bet šis ta lants nebija diez cik daudzveidīgs.

Kad viņi bija nospēlējuši trīs četras izrādes, viss viņu repertuārs bija izsmelts: viņi varēja tikai atkārtoties.

Tas radīja nepieciešamību viena un tai pašā pilsētā ilgi neuzkavēties.

Tāpēc pēc trim Isela pavadītam dienām bija atkal jādodas ceļā.

—    Uz kurieni mēs ejam? — Es jau biju kļuvis diezgan drošs, lai atļautos savam saimniekam to jautāt.

—   Vai tu šo apvidu pazīsti? — mani uzlūkodams, viņš vaicāja.

—    Nē.

Kāpēc tad tu man jautā, uz kurieni mēs ejam?

—    Lai zinātu.

—    Ko zinātu?

Nespēdams atrast nevienu vārdu, es stāvēju samulsis, raudzīdamies uz balto ceļu, kas aizstiepās mūsu priekšā mežiem apaugušas ielejas dzi ļuma.

Ja es tev pateikšu, — Vitāliss turpināja, — ka mes ejam uz Ori- jaku, lai pec tam dotos uz Bordo un no Bordo uz Pirenejiem, ko tu no tā uzzināsi?

—    Bet vai jūs šo apvidu pazīstat?

—    Es nekad tur neesmu bijis.

—    Un tomēr jūs zināt, uz kurieni mēs ejam?

Viņš vēl ciešāk mani uzlukoja, it ka manī kaut meklēdams.

—   Tu jau lasīt neproti, vai ne? — viņš jautāja.

—    Neprotu.

—    Vai tu zini, kas tas ir — grāmata?

Jā, grāmatu ņem līdzi uz dievkalpojumu, lai skaitītu lūgsnas tad, kad neskaita rožukroņa krelles; grāmatas es esmu redzējis un skaistas grāmatas — ar bildēm iekšā un ar ādu apkart.

—    Labi, tatad tu saproti, ka grāmatā var ielikt iekšā lūgsnas?

—   Jā.

Tajas var ielikt ari kaut ko citu. Kad tu skaiti sava rožukroņa krelles, tu skaiti vārdus, ko tev ausis ielikusi mate, un šie vārdi no tavas auss savākušies kopa tavās smadzenes, lai pēc tam nonāktu tavas mēles galā un uz lupām, kad tu tos izrunā. Tie, kas skaita lūgsnas no grāmatas, šos vārdus, kas veido viņu lūgsnas, vairs nevelk laukā no

savas atmiņas, bet ņem tos ar acīm no gramatas, kurā tie ir ielikti, tas ir, viņi tos lasa.

—   Ks esmu redzējis, kā lasa, — es lielīgi sacīju kā tāds, kurš nemaz nav muļķis un kurš ļoti labi saprot, ko viņam stāsta.

—   Tas, ko dara lūgsnu deļ, — tas tiek darīts priekš visiem. Gra mata, ko es tev gribu parādīt, kad mes atpūtīsimies, mēs atradīsim nosaukumus un vēsturi par tiem apvidiem, kuriem mes iesim cauri. Cilvēki, kas ir dzīvojuši tais apvidos vai tos pārstaigājuši, ielikuši manā gramatā to, ko viņi ir redzejuši vai mācījušies; tadeļ, lai šos apvidus iepazītu, man tikai jāatšķir šī grāmata un jalasa. Es tos redzu tik pat skaidri, it ka būtu skatījis pats savām acīm; es mācos šo novadu vēsturi, it kā tie cilvēki man to butu pastāstījuši.

Es biju uzaudzis kā īsts mežonis, kam nav ne mazākās jēgas par civilizēto dzīvi. Vitālisa vārdi man kļuva par tādu ka atklājumu, sākumā gan neskaidru, bet kurš pamazam arvien vairāk noskaidrojās. Gan tiesa, ka es biju gājis skola. Bet tikai vienu mēnesi. Un šā meneša laikā man netika ielikta rokās neviena gramata, netika stāstīts ne par lasīšanu, ne par rakstīšanu, man netika pasniegta itin neviena mācība.

Pēc ta, kas pašlaik notiek skolā, nevajag secināt, ka tas, ko es stās tu, nav bijis iespējams. Laikmetā, par kuru es runāju, Francijā bija liels skaits kopienu, kurās nebija skolu, bet starp tām, kuras pastāvēja, gadījās tādas, ko vadīja skolotāji, kuri viena vai otra iemesla dēļ — tāpēc ka viņi neka nezināja vai arī tāpēc ka viņiem bija darāms kaut kas cits — viņiem uzticētajiem bērniem neka neiemācīja.

Tā tas bija arī ar mūsu ciemata skolas skolotāju. Vai viņš kaut ko zināja? Iespejams, un es negribu viņu apsūdzēt tumsonībā. Bet tā ir gan taisnība, ka pa to laiku, ko es biju pie viņa, viņš itin nekā nema cīja nedz maniem skolasbiedriem, nedz man. Būdams pēc sava īstā amata koka tupeļu taisītājs, viņš tikai taisīja savas tupeles, un no rīta līdz vakaram ap viņu lidoja dižskabaržu un riekstkoku skaidas. Viņš nekad ar mums neaprunājas, ja nu vienīgi par musu vecākiem vai par aukstu laiku, vai par lietu; bet nekad ne vārda par lasīšanu vai rēķi našanu. Mācīt mums šos priekšmetus viņš uzdeva savai meitai, kas viņu aizstāja. Bet, ta kā meita pēc sava īstā amata bija šuvēja, tad vi ņa darīja tāpat kā tēvs, un, kamēr viņš darbojās ar slīmestu* un pa vārnīcu, viņa zibināt zibināja adatu.

Vajadzēja taču dzīvot, un, tā ka mūsu bija divpadsmit skolnieku, kas ik menesi maksāja piecdesmit santīmu, tad ar sešiem frankiem divi cilvēki trīsdesmit dienas nespēja izdzīvot; koka tupeles un šūšana papildina ja to, ko skola nespēja sagadāt. Neies jau ciest trukumu. Tā tad skola es nebiju nekā iemācījies, pat ne burtus.

- Vai lasīt ir grūti? — es Vitālisam jautāju, kad labu laiku biju soļojis dziļās pārdomās.

Grūti tiem, kam ir cieta galva, un vel grūtāk tiem, kuriem ir vāja griba. Vai tev ir cieta galva?

Es nezinu, bet man šķiet, ja jūs mani mācitu lasīt, man nebūtu vāja griba.

—    Nu, gan redzēsim, mums laika diezgan.

Laika diezgan! Kāpēc nesākt tūlīt? Es nezināju, cik grūti ir iemācīties lasīt, un iedomājos, ka tūdaļ varēšu atvērt grāmatu un redzēt, kas tur ir iekšā.

Nākamajā dienā, kad mēs soļojām pa ceļu, es ieraudzīju, ka mans saimnieks noliecas un paceļ no zemes pusapputējušu dēļa galu.

—   Sī būs grāmata, pec kuras tu mācīsies lasīt, — viņš man sacīja.

Grāmata? Sis dēlis?! Es paraudzījos uz Vitālisu, lai pārliecinātos,

vai tik viņš par mani nezobojas. Bet, redzēdams, ka viņš ir nopietns, es vērīgāk apskatīju viņa atradumu.

Tas bija dēlis, nekas cits kā dižskābarža dēlis rokas garuma, divi plaukstu platumā, gludi nopulēts; tam virsu nekas nebija ne uzrak stīts, ne uzzimēts.

Kā no ša dēļa var lasīt un ko lasīt?

—    Pratiņš tev strādā, — Vitāliss smiedamies sacīja.

—   Jūs par mani zobojaties?

—    Nepavisam, manu zen. Zobošanās var nakt par labu slikta rak stūra pārveidošanai, bet, ja to vērš pret nezināšanu, tad tas pierāda tā cilvēka muļķību, kurš zobojas. Pagaidi, kamēr mēs sasniegsim tur to koku puduri; tur mēs atpūtīsimies — un tu redzēsi, kā es tevi mācīšu lasīt ar šo koka gabalu.

Drīz vien mēs sasniedzām koku puduri un, nolikuši zemē savas somas, apsēdāmies mauriņā, kurš jau saka mesties zaļš un kurā šur tur bija redzamas mārpuķītes. Sirsniņš, ticis vaļa no savas ķedes, metās kokā,, purinādams citu pec cita zarus, it kā gaidīdams riekstus krītam, bet suņi, kas bija mierīgāki un it īpaši vairāk noguruši, apgu lās aplī ap mums.

Tad Vitāliss, izņēmis no kabatas nazi, lūkoja atšķelt no dēļa mazu, cik vien iespējams plānu koka plāksnīti. To izdarījis, viņš ņēmās šo plāksnīti no abām pusēm visā garumā pulēt, bet pēc tam plāksnīti sagrieza mazos kvadrātiņos, tā ka iznāca divpadsmit gludi, vienāda lieluma gabali.

Es nenolaidu acis no Vitālisa, bet atzīstos, ka ar visu lielo prāta sasprindzinājumu nekādi nevareju saprast, kā no šiem mazajiem koka gabaliņiem viņš grib iztaisīt grāmatu, jo galu galā, lai cik liels tumsonis es butu bijis, es tomēr zināju, ka grāmatu veido zināms skaits papīra lapu, uz kurām uzdrukātas melnas zīmes. Kur tad ir papīra lapas? Kur ir melnās zīmes?

Uz katra koka gabaliņa, — viņš man sacīja, — es rīt izgriezīšu ar sava naža galiņu vienu alfabēta burtu. Ta tu iemācīsies atšķirt bur tu formu un, kad šos burtus nekļūdīgi zināsi, tā ka no pirmā acu uzmetiena tos pazīsi, tad saliksi tos citu cita galā tā, ka tie izveidos vārdus. Iemācījies izveidot vārdus, kurus es tev likšu, tu varēsi lasīt grāmatu.

Drīz vien man bija pilnas kabatas ar koka gabaliņu kolekciju — un es nekavējoties ķēros pie iepazīšanās ar alfabēta burtiem. Bet prast lasīt — tas bija pavisam kas cits, ar to negāja tik ātri, un vienbrīd es pat nožēloju, ka biju gribējis iemācīties lasīt.

Lai butu pats pret sevi taisnīgs, tomēr jāteic, ka šī nožēla man radās nevis slinkuma pēc, bet gan aiz patmīlības.

Mācīdams man alfabēta burtus, Vitāliss bija iedomājies, ka tai pašā laikā viņš tos varētu iemācīt ari Kapi: ja jau suns bi ja pratis ieda būt sev galvā pulksteņa ciparus, kāpēc lai viņš neiedabūtu arī burtus?

Un mēs sākām mācīties abi kopā; es biju kļuvis Kapi klasesbiedrs jeb suns bija kļuvis mans klasesbiedrs, kā nu vēlaties. Kapi, protams, nebija jānosauc burti, kurus viņš redzēja, jo viņam nebija valodas, bet, kad mūsu koka gabaliņi bija izklāti zālē, viņam bija ar ķepu jāizvelk burti, ko musu skolotājs nosauca.

Sākumā es guvu ātrākus panakumus nekā viņš, man bija attapīgāks prāts, turpretī viņam bija noturīgākā atmiņa: tas, ko viņš bija iemācījies, — to viņš zināja uz visiem laikiem, viņš to vairs neaizmirsa, un, tā kā viņš nebija izklaidīgs, viņš nekad nešaubījās un nekļūdījās.

Tad nu, tiklīdz es kļūdījos, mūsu skolotājs katrreiz noteica:

—   Kapi iemācīsies lasīt drīzāk nekā Remi.

Un suns, katrā ziņā to saprazdams, triumfēdams luncināja asti.

—   Dumjāks neka dzīvnieks, komēdijā tas ir labi, — Vitāliss vēl piebilda, — bet reālajā dzīvē tas ir kauns.

Tas mani tā aizvainoja, ka es no visas sirds centos, un, kamēr nabaga suns noņēmās ar sava vārda rakstīšanu, izvēlēdamies no visiem alfabēta burtiem četrus, kas veidoja viņa vārdu, beidzot es biju tik tālu, ka varēju lasīt gramatu.

—   Tagad, kad tu proti lasīt to, kas uzrakstīts, — sacīja man Vi taliss, — vai tu negribētu iemācīties spēlēt pēc notīm?

—    Vai tad, kad es iemācīšos notis, es varēšu dziedāt tā kā jūs?

Vitāliss dažreiz mēdza dziedāt, bet viņam nebija ne jausmas, ka es

ar milzīgu patiku klausos viņa dziedašanā.

—   Tātad tu gribētu dziedāt tā kā es?

—   Ne, ne jau tā kā jūs, es ļoti labi zinu, ka tas nav iespējams, bet es gribu tikai iemācīties dziedāt.

—   Tev patīk klausīties, kad es dziedu?

—   Tas man ir vislielākais prieks. Lakstīgala dzied skaisti, bet man šķiet, ka jūs dziedat vēl skaistak. Turklāt tas ir pavisam kas cits; kad jūs dziedat, jūs varat ar mani darīt, ko vien gribat, man gribas vai nu raudāt, vai smieties, un tad vēl es jums kaut ko pateikšu, kas jums varbūt liksies muļķīgi: kad jūs dziedat kādu maigu vai skumju dziesmu, tad tas mani aizved pie Barberēna matēs, tad es domāju par viņu, tad es viņu redzu mūsu mājiņa, kaut gan nesaprotu vārdus, ko jūs dziedat, jo tie ir itāliešu valodā.

Runādams es raudzījos viņa, un man šķita, ka viņa acis kļūst valgas. Tad es apklusu un jautāju, vai es viņu nesāpinu, tā runādams.

—    Nē, mans bērns; — viņš sacīja aizkustinātā balsī, — tu mani nesāpini, gluži otrādi — tu atgādini manu jaunību, manus labakos gadus. Esi mierīgs, es tevi iemācīšu dziedāt, un, tā ka tev ir jūtīga sirds, ari tu liksi cilvēkiem raudāt, un viņi tev aplaudēs, gan tu redzēsi . . .

Pēkšņi viņš apklusa, un es it ka sapratu, ka viņš vairs negrib par to runāt. Bet viņa apklušanas iemeslus es nebiju uzminējis. Es tos uzzināju vēlāk, daudz vēlāk un ļoti bēdīgos, priekš manis drausmīgos apstakļos, bet to es pastāstīšu sava stāstījuma gaitā.

Nākamajā dienā mans saimnieks pagatavoja mūzikai to pašu, ko jau bija gatavojis lasīšanai, proti, viņš atkal saka izgriezt mazus koka kvadrātiņus, kurus izgraveja ar sava naža galu.

Bet šoreiz viņam bija daudz vairak darba, jo dažādas mūzikā nepieciešamās zīmes ir daudz komplicētākas nekā alfabēts.

Lai atvieglotu manas kabatas, viņš izmantoja koka kvadrātiņu abas puses un, uzvilcis abās pusēs piecas līnijas, kas nozīmēja nošu sistēmu, vienā puse iegravēja sol atslēgu, otrā — fa atslēgu. Pēc tam kad viņš visu bija sagatavojis, sakās stundas, un man jāatzīstas, ka tas nebija mazāk grūtas par lasīšanas stundām. Ne vienreiz vien Vitāliss, kas bija tik pacietīgs, apmācot suņus, manis dēļ krita vai izmisumā.

Mācot dzīvniekus, es savaldos, — viņš izsaucās, — jo zinu, ka tie ir dzīvnieki, bet tu mani iedzīsi kapā!

Un tad, teatrali pacēlis rokas pret debesim, viņš pēkšņi tam ļava nokrist gar gurniem, ka noplaukšķeja vien. Sirsniņš, kam patika atkārtot to, kas viņam likās jocīgs, atdarināja šo žestu, un, tā ka viņš gandrīz vienmēr bija klat manas stundās, tiklīdz es sastomījos, cēla rokas pret debesim un ļāva tam nokrist uz gurniem, ka noplaukšķēja vien. Un mani tas kaitināja.

—    Pat Sirsniņš par tevi zobojas! — Vitāliss izsaucās.

Ja es butu iedrīkstējies, es atbildētu, ka Sirsniņš smejas tiklab par skolotāju, kā par skolnieku, bet cieņa, ka arī neskaidras bailes, par laimi, vienmer noslāpēja šo dzēlīgo atbildi. Es apmierinājos ar to, ka pateicu to čukstus, ķad Sirsniņš, sataisījis nejauku grimasi, noplaukšķināja rokas. Un tas zināmā mērā manu sāpīgo pazemojumu atviegloja.

Beidzot pirmie soļi ar lielākām vai mazākām pūlēm bija veikti un es ar gandarījumu nosolfedžēju* kadu dziesmiņu, ko Vitāliss bija uzrakstījis uz papīra lapas.

Todien viņš neplaukšķināja rokas gar gurniem, bet draudzīgi pa- plikšķināja man pa abiem vaigiem un pavēstīja, ja es tā turpināšot, tad katrā ziņā k|ūšot liels dziedonis.

Pats par sevi saprotams, ka šis mācības neilga tikai vienu dienu, un vairakas nedēļas, pat vairakus mēnešus manas kabatas pastāvīgi bija pilnas ar mazajiem koka gabaliņiem.

Turklāt mans darbs nebija regulārs kā bērnam, kas mācās skolā, jo mans skolotājs varēja man pasniegt stundas tikai vaļas brīžos.

Katru dienu mums bija jānoiet zināms ceļa gabals, kas varēja būt īsāks vai garāks atkarībā no tā, cik liels atstatums bija no viena ciema līdz nakamajam. Visur, kur bija izredzes savākt kadu naudas sum miņu, sniedzām izrādes; bija jāatkārto suņu un Sirsniņa lomas, bija pašiem jāgatavo brokastis un pusdienas, un tikai pec visa tā varēja būt runa par lasīšanu vai par mūziku, un tas notika visbiežāk kādā atpūtas vietā koka pakājē vai uz oļu kaudzes, mauriņā vai uz ceļa, kas noderēja par galdu manu koka gabaliņu izklašanai.

Si mācīšanās nepavisam nelīdzinājās tai, kādu saņem tik daudzi bērni, kuri var tikai mācīties un tomēr sūdzas, ka viņiem nav laika paveikt visu uzdoto.

Taču jāteic, ka mācoties ir vel kaut kas svarīgāks nekā laiks un tā ir uzcītība, kas šai darbā jāieliek. Nevis stundas, ko mes pava- dām mācoties, šo mācīšanos nostiprina mūsu atmiņā, bet gan griba iemācīties.

Par laimi, spēju sasprindzināt gribasspēku, neļaudams sev vaļu pārak bieži izklaidēties ar to, kas notiek ap mums. Ko gan es būtu iemācījies, ja spētu strādāt tikai istabā, aizbāzis abas ausis ar pirk stiem, neatraujot acis no grāmatas, ka to dara daži skolnieki? Itin nekā, jo mums nebija istabas, kur varētu ieslēgties, un, soļojot pa lielceļiem, man bija jāskatās, kur lieku kaju, aiz bailēm, ka varētu paklupt.

Galu galā es kaut ko iemācījos un tai pašā laikā pieradu izturēt garus pārgājienus, kas nebija mazak lietderīgi kā Vitālisa mācības. Kad dzīvoju pie Barberena mātes, biju diezgan vārgs bērns, un to pie rāda tas, kā par mani mēdza izteikties: «pilsētas bērns» — sacīja Bar berēna tēvs, «ar pārāk tievam kājām un rokām» — sacīja Vitāliss. Bet pie sava saimnieka, dzīvojot viņa dzīvi brīvā gaisā, lielā stingrībā, manas kājas un rokas kļuva spēcīgākas, plaušas vairak attīstījās, ada norūdījās, un es kļuvu spējīgs bez kādām grūtībām paciest gan auk stumu, gan karstumu, gan sauli, gan lietu, visādas neertības, truku- inu un nogurumu.

Un šis rūdījums man lieliski palīdzēja, ļava izturēt smagos un ne žēlīgos likteņa sitienus, kuriem ne vienreiz vien bija lemts man uzbrukt jaunība.

VIII

PA KALNIEM UN PA LEJAM

Mēs bijām izstaigājuši daļu Dienvidfrancijas: Overņu, Velē, Vi- varē, Kversī, Ruergu, Sevenus un Langedoku. Musu ceļojumu maršruts bija pavisam vienkāršs: mes gājām taisni uz priekšu, uz labu laimi un, ja pagadījas kāds ciemats, kas iztālēm nelikās pārak trūcīgs, sagatavojamies svinīgai ieiešanai šai ciematā. Es saposu suņus — sasukāju Dolči, saģērbu Zerbino, uzliku Kapi uz acs plāksteri, lai viņš varētu tēlot vecu Napoleona gvardes zaldātu, un beigās spiedu Sirsniņu uzspīlēt mugurā ģenerāļa tērpu. Tā bija mana uzdevuma visgrūtākā daļa, jo pērtiķis, ļoti labi zinādams, ka šis tērps viņam nozīmē ti kai darba priekšspēli, cik vien spēdams pretojās un izgudroja visdi vainākos stiķus, lai mani traucētu viņa ģērbšanā. Tad es saucu palīgā Kapi, un ar viņa modrību, instinktu un viltību mums gandrīz vienmēr izdevās izjaukt pērtiķa ļaunprātības.

Kad visa trupa bi ja ietērpta parādes formās, Vitāliss, mūs skaisti izkārtojis, paņēma savu flautu un mēs devāmies gājienā cauri ciematam.

Ja ziņkārīgo, kurus mes vilkam sev līdzi, bija pietiekami liels skaits, mēs sarīkojām izradi, turpretī, ja ziņkārīgo bija pārāk maz, lai varētu ceret uz ienākumiem, mēs neapstājāmies un savu gājienu turpinājām. Vienīgi pilsētās mēs palikam vairākas dienas, un tad no rīta man bija brīv iet pastaigaties, kur vien vēlos. Es ņemu līdzi Kapi, vienkāršu suni, protams, bez viņa skatuves kostīma, un mēs klaiņojām ielās.

Vitāliss, kas parasti mani turēja stingri savā tuvuma, deva man pilnīgu brīvību. >

Tā kā tev ir izdevies iet cauri Francijai tadā vecumā, kad bērni galvenokart atrodas skolā vai koledžā*, — viņš mācīja, — turi acis vaļa, skaties un iegaumē. Kad tu nezināsi, kā izturēties, kad redzēsi kaut ko nesaprotamu, ja tev rodas jautājumi, uzdod tos man droši. Varbūt ne vienmer es spēšu tev atbildēt, jo nepretendēju uz visziņa godu, bet varbūt dažreiz man būs iespējams tavu ziņkāri apmierināt. Ne vienmēr es esmu bijis dresētu dzīvnieku trupas vadītājs, esmu mācījies arī kaut ko citu, kas man pašreiz noder, lai «Kapi vai Sirsniņa kungu stādītu priekšā cienījamai publikai».

—   Ko tad?

—   Par to parunasim vēlāk. Pašlaik zini tikai to, ka suņu dresētājs varētu but ieņēmis zināmu stāvokli augstākajā sabiedrībā. Tai pašā laikā iegaumē arī to — ja patlaban tu atrodies uz viszemākā kāpņu pakāpiena dzīvē, tu vari, ja vien gribi, pamazām uzkāpt augstāk. Mazliet tas ir atkarīgs no apstākļiem, bet daudz vairāk no tevis paša.

Uzklausi manas pamācības, uzklausi manus padomus, bērns, un vē lāk, kad būsi liels, ceru, ka tu lielā aizkustinājumā ar pateicību at cerēsies nabaga muzikantu, kas tev sagādāja tik lielas bailes, kad nolaupīja tevi tavai zīdītājai. Esmu pārliecināts, ka mūsu satikšanās tev būs laimīga.

Kas gan tas varēja būt bijis par stāvokli, par kuru mans saimnieks itin bieži runāja ar viņam raksturīgo atturību? Sis jautājums modi nāja manī ziņkāri un lika darboties manai iztēlei. Ja viņš ir stāvējis uz dzīves kāpņu augsta pakāpiena, kā viņš sacīja, tad kāpēc tagad viņš stāv uz zema pakāpiena? Viņš domāja, ka es varētu pacelties augstāk, ja gribētu, es, kas nebiju itin nekas, kas nekā nezināju, kas biju bez ģimenes, es, kam nebija neviena, kas man palīdzētu. Tad kāpēc viņš pats ir nokāpis zemāk?

Kad bijām pametuši Overņas kalnāju, bijām nonākuši Kvērsī kosās. Tā sauc nevienādi viļņotus līdzenumus, kur sastopama tikai neapstrādāta zeme un vārgi krūmiņi. Tas ir visbēdīgākais, visnabadzī gākais Francijas novads. Un, kas vēl vairāk pastiprina šo iespaidu, ko ceļotājs iegūst, šo novadu pārstaigājot, ir tas, ka gandrīz nekur nav redzams ūdens. Nevienas upes, neviena strauta, neviena dīķa. Sur tur akmeņainas kalnu strautu gultnes, bet gluži sausas. Ūdeņi ir ieplū duši dziļumā un nozuduši zem zemes, lai tālāk iztecētu laukā un izveidotu upes vai avotus.

Sā līdzenuma vidū — tai laikā, kad mēs gājām tam cauri, tas bija aiz sausuma izdedzis — atrodas liels ciemats, vārda Bastidmirā, tur mēs pārnakšņojām kadas iebraucamās vietas šķūnī.

—   Seit, — man sacīja Vitāliss, tērzēdams ar mums pirms gulētiešanas, — šeit, šai novadā, varbūt pat šai iebraucamajā vietā, ir dzimis vīrs, kas apkāva tūkstošiem karavīru un kas, sava mūža sākumā būdams staļļa puisis, vēlāk kļuva princis un karalis: viņu sauca Mirā; viņš tika izdaudzināts par varoni, un šim ciemam piešķīra viņa vārdu. Es viņu pazinu un itin bieži tiku ar viņu runājis.

Pret paša gribu man izspruka jautājums:

—   Vai tad, kad viņš bija staļļa puisis?

—    Nē, — Vitāliss atbildēja, — tad, kad viņš bija karalis. Bastidā es esmu pirmo reizi, bet tas bija Neapolē, kad es viņu pazinu, viņa galma vidū.

—   Jūs esat bijis pazīstams ar karali!

Jādomā, ka' mans izsaukšanās tonis bija gaužām jocīgs, jo no jauna atskanēja saimnieka smiekli, un viņš smējās ilgi un skaļi.

Mēs bijām apsēdušies uz sola pie staļļa, atspieduši muguru pret mūri, kas vēl bija saglabājis dienas siltumu. Lielajā zīdkokā, kura la potne klājās pār mūsu galvām, savu vienmuļo dziesmu dziedāja cikādes. Mums pretī virs māju jumtiem nupat uzlēkušais pilnmēness lēni slīdēja debesis. Sis vakars tik tīkams mums likās tāpēc, ka diena bija bijusi svelmaini karsta.

Vai tu gribi gulēt, — Vitāliss jautaja, — vai labak gribi, lai es tev pastāstu par karali Mirā?

Labāk par karali, ludzu, ludzu!

Tad viņš man sāka gari un plaši stāstīt, un uz sola mēs nosēdējām vairakas stundas, viņš — stāstīdams, es — nenovērsdams acis no viņa sejas, ko ar savu bālo gaismu apspīdēja meness. Kā gan tas viss varēja but iespējams — un ne vien iespejams, bet īstenībā bijis!

Līdz tam man nebija ne mazākās jausmas par to, kas ir vēsture. Kas man to būtu teicis? Katra ziņā ne jau Barberēna māte —. viņa pati nezināja, kas ta tāda ir. Viņa bija dzimusi Savanonā, un tur viņai būs lemts ari nomirt. Viņas prāts nekad netika sniedzies tālāk par viņas acīm. Un viņas acīm visums bija ieslēgts novadā, ko ietvēra apvārsnis, kas atklajas no Odūza kalna virsotnes.

Mans saimnieks bija tik daudz redzējis!

Kas gan viņš ir bijis jaunība? Un ka viņš bija kļuvis tāds, kādu es viņu redzēju vecumā? Tas nu jāatzīst, ka atmodinātajai, dzīvajai un pec brīnumiem karajai bērna iztēlei tur bija ko pastradāt.

IX

ES SATIEKU MILZI AR SEPTIŅJŪDŽU ZABAKIEM KĀJAS

Atstājis izkaltušās kosas un garigas*, atmiņas es nonāku mūžam svaiga un zaļa Dordoņas ieleja, kuru mes sasniedzām, soļodami isiem pārgājieniem, jo bagātajā novadā bija daudz iedzīvotāju un mēs tur sarīkojām daudz izrāžu. Arī Kapi bļodiņa ātri pildījās.

Viegls gaisa tilts, it kā to dūmakā turētu zirnekļa tikli, paceļas pār platu upi, kas klusi veļ savus laiskos udeņus; tas ir Kibzakas tilts, un upe ir Dordoņa.

Pilsēta ar daudzām drupām, grāvjiem, alām, torņiem, un kāda grūstoša klostera mūru vidu šur tur aizķērušies krūmi, kuros dzied cikādes.

Bet tas viss neskaidri jaucas manā atmiņa, turpretī drīz tajā iznirst cits skats, kas uz to stiprāk iedarbojas, lai saglabātos iespiedies at miņa tāds pats, kāds tas tika uztverts toreiz un parādās man tagad pavisam skaidri.

Nakti mēs bijām pārgulējuši diezgan nabadzīgā ciematā un izgājām no turienes agrā rīta, kad tikko svīda gaismiņa. Mēs ilgi soļojam pa putekļainu ceļu, kad pēkšņi mūsu skatienus, ko līdz šim iesledza vīnogulājiem apaudzis ceļš, pārsteidza milzīgs plašums, it ka pēc burvju nūjiņas pieskārienā musu priekšā pēkšņi būtu pašķīries kāds priekš kars.

Plata upe rāmi apskaloja no visām pusēm pakalnu, ko mēs nupat bijām sasnieguši, un viņpus upes līdz pat neskaidrajam apvāršņa izliekumam bija izkaisīti māju jumti un zvanu torņi. Kas tas bija par ma jāml Kas par skursteņiem! Daži augstākie un tievākie — slaidi ka ko lonnas — meta laukā melnu dūmu mutuļus, kas, patvarīgi vēja aiz nesti, veidoja virs pilsētas tumšu tvaiku mākoni. Uz upes — tās strau mes vidū un gar visu krastmalu — bi ja sablīvējušies daudzi kuģi; tāpat kā koki mežā, tie bija samudžinājuši cits ar citu kopa mastus, tauvas, buras un daudzkrāsainos karogus, kas plīvoja vējā. Bija dzirdama dobja šņākoņa, dzelžu un katlu žvadzoņa, veseru sitieni — un pari visam troksnis, ko sacēla šurpu turpu pa krastmalu ripojošie rati.

—   Seit ir Bordo, — sacīja Vitāliss.

Bernām, kas bija uzaudzis tā kā es, līdz šim neredzējis nekā cita kā tikai Krēzas departamenta nabadzīgos ciemus vai dažas mazas pilsētiņas, kas bija nejauši pagadījušās mūsu ceļā, šis skats likās pasakains.

Manas kājas pašas no sevis apstājas, es paliku nekustīgi stāvam, lūkodamies tāluma uz priekšu, sev līdzās un ap sevi.

Bet drīz manas acis piesaistīja viens punkts: upe un daudzie kuģi uz tās. Tiešām, tur notika tik juceklīga kustība, kas mani jo sevišķi ie- interesēja tāpēc, ka es no visa tā galīgi nekā nesapratu.

Kuģi plīvojošām burām brauca uz leju pa upi, mazliet noliekušies uz vienu pusi, citi kuģi brauca pa upi uz augšu; bija tur arī tādi, kas nekustīgi kā salas stāvēja uz vietas, un arī tādi, kas griezās ap sevi apkārt, bet, kas tos grieza, nebija redzams; un, beidzot, viens tur bija tāds, kam nebija ne mastu, ne buru, bet kura dūmenis laida gaisā dūmu mutuļus un, braukādams visos virzienos, atstāja aiz sevis virs dzeltenīgā ūdens baltu putu vagas.

—    Pašlaik ir paisums, — Vitāliss sacīja, atbildēdams uz manu izbrīnu, kaut gan es viņam nekā netiku jautājis, — te ir kuģi, kas ienāk no atklātās jūras pēc ilgiem braucieniem; tie ir tie, kuriem ir noplukuši krāsa un kuri izskatās aprūsējuši; ir ari tādi kuģi, kas patlaban atstāj ostu; tie, kurus tu redzi upes vidū griežamies ap sevi, vairas no saviem enkuriem, griezdami priekšgalu pret straumi. Tie, kas skrien, ietinušies dūmu mākoņos, ir velkoņi.

Kas par dīvainiem vārdiem! Kādas jaunas idejas!

Kad mēs nonācām pie tilta, kas savieno Bastidu ar Bordo, Vitāli sam nebija laika atbildēt ne uz simto daļu jautājumu, kurus es viņam gribēju uzdot. ,

Līdz šim mēs nekad nebijām ilgi uzturējušies pilsētās, kas gadījās ceļā, jo izrādes mūs spieda katru dienu mainīt uzstāšanās vietu, lai vienmēr būtu jauna publika. Ar tādiem aktieriem, kas veidoja «slavenā sinjora Vitālisa trupu», repertuāru tiešām nevarēja diezin kā dažādot, un, kad mēs bijām nospēlējuši «Sirsniņa kunga kalpu», «Ģenerāļa nāvi», «Taisnības uzvaru», «Atbrīvoto slimnieku» un kādas trīs četras citas lugas, tad arī repertuārs bija cauri, mūsu aktieri bija devuši visu, ko varēja; citā vietā vajadzēja atkal iesākt ar «Atbrīvoto slimnieku» vai «Taisnības uzvaru» tiem skatītājiem, kas šīs lugas nebija redzējuši.

Bet Bordo ir liela pilsēta, kur publika viegli mainās, un, mainot pilsētas kvartālus, mēs varējām diena sniegt trīs vai četras izrādes, un uz mums neviens nekliedza, kā tas notika Kahorā:

«Tā taču visu laiku ir viena un tā pati luga.»

No Bordo mums bija jādodas uz Po. Musu maršruts veda cauri lielajam Po tuksnesim, kas no Bordo ostām stiepjas līdz Pirenejiem un ko sauc par Landiem.

Kaut gan es vairs nepavisam nebiju pelēns, par kuru pastāstīts kādā fabulā un kurš visā, ko redz, saskata iemeslu izbrīnam, apbrīnošanai vai bailēm, ša gājiena sākuma es izdarīju kļūdu, par ko saimnieks mani zoboja visu ceļu līdz pat Po.

Bordo mēs bijām pametuši pirms septiņām astoņām dienam, sā kumā mēs gājām gar Garonnu un, Langonā to pametuši, devāmies uz Mondemarsanu. Ne vairs vīnogulāju, ne vairs pļavu, ne augļu dārzu, tikai priežu meži un viršu lauki. Mājas kļuva retākas un nabadzīgākas. Pēc tam mēs nonācām milzīga klajuma vidū, kas stiepās mūsu priekšā, cik vien tālu varēja saskatīt, ar viegliem izciļņiem. Bez iekoptiem lau kiem, bez mežiem, tālumā pelēka zeme, bet ap mums gar ceļu sam taina sūna, sakaltuši virši un panīkušas irbenes.

— Tagad mēs esam Landos, — sacīja Vitāliss, — mums būs jānosoļo kādas divdesmit vai divdesmit piecas jūdzes pa šo tuksnesi. Lai nu tavas kājas saņemas.

Taču jāsaņemas bija ne vien kājām, bet arī galvai un sirdij, jo, soļojot pa šo ceļu, kuram, likās, nekad nebūs gala, pārņēma nepārvara mas skumjas.

Vēlāk es tiku vairākas reizes braucis pa juru, un ikreiz, kad atrados okeāna vidū, kur nebija redzama neviena bura, mani atkal radās šī neizskaidrojamā grūtsirdība, kas mani allaž pārņem vientuļas vietās.

Tapat kā okeānā, mūsu acis aizklīda līdz rudens miglā slīgstošajam apvārsnim, kur nebija redzams nekas cits ka tikai pelēks līdzenums, kas stiepās mūsu priekšā līdzens un vienmuļš.

Mēs soļojām. Bet, kad neviļus paraudzījāmies apkart, tad šķita, ka esam mīdījušies uz vietas, nevis gājuši uz priekšu, jo ainava visu laiku bija viena un tā pati: aizvien virši, aizvien irbenes, kuru lokanās un kustīgās lapas viļņoja vēja pūsmā, krustojas, atkal iztaisnojas, līgodamas kā viļņi.

Tikai pēc ilga laika mūsu gājiens veda cauri ik pēc neliela attāluma izkaisītiem mežiņiem, bet šie mežiņi ainavu nepadarīja priecīgāku, kā tas mēdz būt parasti. Mežiņos sastādīto priežu zari bija līdz pat galotnei nocirsti. Stumbros bija dziļi iešķēlumi, un pa šīm sarkanajam rētām kā baltas kristalizējušās asaras ritēja sveķi. Kad priežu zaros puta brāzmains vējš, radās tik žēlabaina mūzika, ka šķita, it kā būtu dzirdama pašu nabaga sakropļoto koku balss, kas žēlojās par savām brūcēm.

Vitāliss man bija teicis, ka vakarā mēs nonākšot kādā ciemā, kur varēšot pārgulēt.

Taču tuvojās vakars, bet mēs neredzējām nekā tāda, kas vēstītu par ciema tuvumu, — ne apstradātu lauku, ne lopu, kas ganītos klajumā, ne tālumā dūmu staba, kas liecinātu par kādu māju.

Soļojot kopš paša rīta, pec noietā ceļa gabala es biju noguris, bet visvairāk mani nomāca kaut kāds vispārējs gurdums. Vai tiešām šā nebeidzamā ceļa galā pēkšņi neiznirs laimīgais ciems?

Lai cik ieplestām acīm es lūkojos tālumā, taču redzēju tikai virsaju un atkal virsāju, kura krūmi sabiezejošā tumsā aizvien vairāk un vairāk saplūda kopā.

Cerība drīz tikt galā lika mums pasteidzināt soli, un pat mans saim nieks, par spīti ierastajiem, garajiem pārgājieniem, jutās noguris. Vi ņam uznāca vēlēšanās apstāties un brītiņu atpūsties ceļmalā.

Bet es vis neapsēdos viņam blakus, man gribējās uzkāpt irbenēm apaugušā uzkalniņā turpat netālu, lai redzētu, vai no turienes nesaskatīšu līdzenuma kādu uguntiņu.

Es saucu līdzi Kapi, bet arī Kapi bija noguris un izlikās esam kurls; tā bija viņa parastā taktika, kad viņš negribēja mani klausīt.

— Vai tev ir bail? — vaicāja Vitāliss.

Sis vārds bija izšķirīgs, lai es Kapi liktu mierā un izlūkgājienā dotos viens pats; es tik ļoti negribēju, lai saimnieks varētu par mani pa zoboties, ka nejutu vairs ne mazāko baiļu.

Tikām bija uznākusi nakts; mēnesnīcas nebija, bet mirgoja zvaigznes, kas apgaismoja debesis un izplatīja savu gaismu gaisā, kas bija pilns vieglas dūmakas, kurai cauri urbās mans skatiens.

Soļojot un metot acis pa labi un pa kreisi, es ievēroju, ka šī tvaikiem piesātinātā krēsla piešķir priekšmetiem dīvainus veidus. Nebija tik viegli uzreiz pazīt krūmus, irbeņu pudurus un it īpaši dažus kociņus, kas šur tur izslēja savus līkos stumbrus un izkropļotos zarus; iztālēm šie krūmi, šīs irbenes un šie koki izskatījās pēc dzīvām, fantastiskai pasaulei piederošām būtnēm.

Tas bija tik savādi, ka šķita, it kā līdz ar tumsu virsājs būtu pār vērties, it ka to apdzīvotu mistiski spoki.

Nezin ka man prātā iešāvās doma, ka, bijis manā vietā kāds cits, tas droši vien būtu pārbijies no spokiem; galu galā tas tā varēja būt, jo

Vitāliss taču man bija jautājis, vai es nebaidos, bet es nu gan nekādu baiļu nejutu.

Jo augstak es kāpu pa uzkalna nogāzi, jo irbenes kļuva spēcīgākas, virši un papardes garākas, bieži vien sniegdamās man pāri galvai, tā ka dažreiz es biju spiests līst tām cauri pa apakšu.

Tomēr drīz vien es sasniedzu šā uzkalniņa virsotni. Bet, lai ka es izpletu acis, taču nesaskatīju ne mazako uguntiņu. Mans skatiens maldījās pa tumsu: nekā cita ka nenoteikti apveidi, dīvainas ēnas, irbenes, kas it kā stiepj savas garās, lunkanās rokas pec manis, un dejojoši krūmi.

Neredzēdams neka tāda, kas vēstītu par kādas mājas tuvumu, es sāku ieklausīties, vai nedzirdēšu kādu troksni, govs mavienu vai suņa rejas.

Kadu brīdi stāvēdams un ausīdamies, pat aizturēdams elpu, lai labāk dzirdētu, es pēkšņi nodrebēju — mani izbiedēja virsaja klusums: man uznāca bailes. No kā? Es pats nezināju. Droši vien no klusuma, no vientulības un no tumsas. Vismaz es jutos tā, it ka man draudētu briesmas.

Tai pašā bridi, bailīgi paraudzījies apkārt, tālumā ieraudzīju lielu enu, kas strauji kustējās virs irbenēm, un tai pašā mirklī izdzirdēju tādu kā zaru čabešanu. Lūkoju sev iestāstīt, ka mani viļ bailes, ka tas, ko es noturu par enu, droši vien ir kāds koks, ko sākuma nebiju ievērojis.

Bet kas tas bija par troksni? Tas neradās no vēja.

Zari, lai tie būtu cik viegli būdami, nekustas paši no sevis, vaja dzīgs, lai tos kustina vējš vai lai kāds sapurina.

Kāds? Taču nē, tas nevarētu būt cilvēks — tas lielais, melnais blā ķis, kas nāk man virsū; varbūt tas ir kads dzīvnieks, kuru es nemaz nepazīstu, milzīgs naktsputns vai arī milzīgs zirneklis četrām kājām, kuru tievie locekļi skaidri iezīmējas virs krūmiem un papardēm debesu bālumā?

Skaidrs bija tas, ka šis dzīvnieks, uzkāpis uz milzīgi garām kājām, man tuvojās straujiem lēcieniem. Mani tas noteikti ir ieraudzījis un skrien tieši man virsu. To iedomādamies, es ņemu kājas par pleciem un, apgriezies apkārt, metos lejā pa nogāzi pie Vitālisa.

Bet dīvaini! Skrienot lejā, es netiku uz priekšu tik ātri, ka kāpjot augšā; es uzskrēju virsū irbeņu un viršu puduriem, kuros paklupu un aizķēros, un man ik uz soļa bija jāapstajas.

Izķepurojies no kāda krūma, es pametu acis atpakaļ: nezvērs bija jau tuvāk, tas nāca man virsū.

Par laimi, virsājs vairs netrauceja ar dzelkšņu krūmiem, es varēju tikt ātrāk pari dažādām zalem.

Bet, lai es skrēju, cik ātri skriedams, nezvērs skrēja vēl ātrāk par mani; man vairs nebija nemaz jāatskatās, es viņu jutu sev aiz muguras.

Es vairs nespeju paelpot, elpu man bija aizžņaugušas bailes un trakais skrējiens; saņēmis pēdējos spēkus, es nokritu pie sava saimnieka kājām, un tris suņi, kas pēkšņi uzmodās, sāka skaļi jo skaļi riet.

Es varēju izrunāt tikai vienu vārdu, ko neapzināti vienā gabalā atkartoju:

—   Nezvērs, nezvērs!

Suņu rejām pa vidu es pēkšņi izdzirdēju skaļus smieklus. Tai pašā bridi mans saimnieks, uzlicis man uz pleca roku, lika apgriezties.

Nezvērs esi tu pats, — viņš smiedamies sacīja, — tikai paskaties mazliet, ja tev ir dūša.

Vairāk nekā viņa vārdi mani veda pie prāta viņa smiekli: es iedro šinājos atvērt acis un paskatīties viņa norādītajā virziena.

Spoks, kas mani bija pārbiedējis, bija apstājies un nekustedamies stāvēja uz ceļa.

Atzīstos, ka mana pirmā izjūta atkal bija nepatika un bailes, bet es vairs neatrados virsāja vidū, blakus man stāvēja Vitāliss, apkārt bija suņi, mani vairs nesatrauca vientulība un klusums.

Es sadūšojos un paraudzījos uz spoku stingrāk.

Vai tas bija kāds zvērs? Vai tas bija cilvēks?

Viņam bija cilvēka rumpis, galva un rokas.

No zvēra — spalvaina ada, kas sedza visu viņa augumu, un divas garas, tievas, piecu sešu pēdu* augstas kājas, uz kuram viņš staveja.

Kaut arī bija satumsusi nakts, es atšķiru šos sīkumus, jo šī lielā, melnā ēna skaidri iezīmējās pret debesim, kur neskaitāmas zvaigznes izstaroja bālu gaismu.

Es varbūt būtu ilgi nostāvējis, nespēdams tikt galā ar savu jautājumu, ja saimnieks nebūtu šo manu spoku uzrunājis.

—   Vai jūs nevarētu man pasacīt, vai līdz ciematam vēl ir tālu? — saimnieks jautāja.

Ja ar viņu runā, tātad tas ir cilvēks!

Bet atbildē es saklausīju tikai asus smieklus, līdzīgus kāda putna ķērcienam.

Tātad tas ir kads dzīvnieks?

Tikām mans saimnieks turpinaja iztaujāšanu, kas man likās galīgi aplama, jo katrs taču zina, ja ari dzīvnieki dažreiz saprot, ko mēs tiem sakām, tad atbildēt mums tie vis nevar.

Bet cik liels bija mans izbrīns, kad šis dzīvnieks pateica, ka tuvumā māju neesot, esot tikai aitu kūts, uz kurieni viņš piedāvājās mūs pavadīt.

Ja jau viņš runāja, kādas tad viņam ir kājas?

Būtu es iedrošinājies, es pieietu viņam klāt, lai apskatītu, kādas ir viņa kājas; taču, kaut ari viņš nelikās ļauns, man tomēr nebija dūšas, un, pievācis savu somu, nekā neteicis, es sekoju savam saimniekam.

—   Vai nu tu redzi, no kā tu tik ļoti biji pārbijies? — viņš iedams man jautāja.

—   Jā, bet es nezinu, kas viņš tāds ir, tātad šai apvidū mīt milži?

—   Jā, kad viņi ir uzkāpuši uz ķekatām.

Un viņš man paskaidroja, ka landieši, lai tiktu pāri smilšainam un purvainām vietām un tajās neiegrirņtu līdz gurniem, izlīdzas ar divām garām nūjām, kam pietaisīts klat kāpslis, pie kura piesien kāju.

—   Un tā bailīgiem bērniem viņi kļūst par milžiem ar septiņjūdžu zābakiem kājās.

X

TIESAS PRIEKŠĀ

Par Po man ir palikušas jaukas atmiņas; šai pilsētā gandrīz nekad nepūš vēji. Un, tā kā mēs tur palikām pa ziemu, pavadīdami savas dienas ielās, publiskos laukumos un pastaigu vietās, tad var saprast, ka šāda veida labumu es atzinīgi novērtēju.

Taču ne jau šā iemesla dēļ mēs pretēji savam paradumam tik ilgi uzturējāmies vienā vietā, bet gan cita — pēc mana saimnieka izpratnes attaisnojoša un visai svarīga iemesla dēļ, proti, mūsu bagātīgo ienākumu dēļ.

Tiešām, visu ziemu mums bija skatītāji — bērni, kuriem mūsu repertuārs neapnika un kuri nekad nekliedza: «Tas taču visu laiku ir viens un tas pats!»

Lielākoties tie bija angļu bērni: dūšīgi zēni sārtiem vaigiem un mazas meitenes lielām, maigām acīm, gandrīz tikpat skaistām kā Dolčei. Toreiz es iepazinos ar Alberta, Hantlija un citiem biskvītiem, ar kuriem pirms iziešanas no mājām bērni bija pacentušies piebāzt savas kabatas, lai pēc tam tos dāsni sadalītu starp Sirsniņu, suņiem un mani.

Kad tuvojās pavasaris ar karstajām dienām, mūsu skatītāju skaits sāka sarukt, un pēc izrādes bērni šad tad pienāca paspiest roku Sirsni ņam un Kapi. Tās bija atvadas: nakamajā diena mums vairs nebija lemts redzeties.

Drīz mēs bijām vieni paši publiskajos laukumos, un arī mums bija jāsāk domāt par Basplantas un Parka pastaigas vietu atstāšanu.

Kādu rītu mēs devāmies ceļā, un itin drīz no mūsu redzesloka pazuda Gastonfebas un Montozē torņi.

Mēs atkal sākām savu klaidoņu dzīvi, soļodami pa lielceļiem uz labu laimi.

Ilgu laiku — es nezinu, cik dienu, cik nedēļu, — mēs gājām uz priekšu, šķērsodami ieleju pēc ielejas, rāpdamies pakalnos, visu laiku labajā pusē atstādami zilganās Pireneju galotnes, kas izskatījās pēc mākoņu blāķiem.

Tad kādu vakaru mēs nonācām lielā pilsētā upes krastā, auglīga līdzenuma vidū. Mājas, lielākoties neglītas, bija būvētas no sarkaniem ķieģeļiem; ielas bija bruģētas asiem oļiem, pārāk cietiem ceļinieku kājām, kas nostaigājušas kādas desmit jūdzes vienā pārgājienā.

Saimnieks man pateica, ka mēs atrodamies Tulūzā un paliksim tur ilgāku laiku.

Kā parasti, mūsu pirmās rūpes nākamajā dienā bija sameklēt izdevīgas vietas izrādēm.

Tādu vietu mēs sameklējām, jo pastaigas vietu Tulūzā netrūkst, it īpaši tai pilsētas daļā, kas atrodas botāniskā dārza tuvumā. Tur ir kāda jauka pļaviņa lielu koku pavēni; šai pļaviņā sanāk kopā vairāki bulvāri, kurus sauc par alejām. Mēs iekārtojāmies vienā no tādam alejām, un, sākot ar pirmo izrādi, mums vienmēr bija daudz publikas.

Diemžēl policistam, kas uzraudzīja šo aleju, mūsu rīcība nepatika, un, vai nu tāpēc, ka viņš nemīlēja suņus, vai tāpēc, ka mēs apgrūtinājām viņam dienesta pildīšanu, vai pavisam cita iemesla dēļ, viņš gri bēja, lai mēs šo vietu atstājam.

Varbūt mūsu stāvoklī būtu bijis prātīgi šai nepatīkamajai prasībai padoties, jo cīņa starp nabaga kumēdiņu rādītājiem, kādi bijām mēs, un starp policistu nav cīņa ar vienlīdz spēcīgiem ieročiem; bet, tā kā manam saimniekam, kas gandrīz vienmēr bija ļoti pacietīgs, nebija gluži parasts domāšanas veids, tad viņš sprieda citādi.

Kaut gan viņš bija tikai trūcīgs un vecs dresētu suņu demonstrētājs — vismaz pašlaik —, viņam bija savs lepnums; turklāt viņam piemita tas, ko sauc par savu tiesību apzināšanos, tas ir, kā viņš man paskaidroja, viņam bija pārliecība, ka viņu aizstāvēšot, jo viņš nedarot nekā, kas'būtu pret likumu' vai policijas noteikumiem.

Tālab, kad policists gribēja mūs padzīt no mūsu alejas, Vitāliss atteicās tam pakļausit.

Kad mans saimnieks negribēja (auties dusmu uzplūdam, viņam bija paradums savu itālisko pieklājību pārspīlēt: dzirdot, kādā stilā viņš tādās reizēs runā, varētu domāt, ka viņš uzrunā kādu augsti stāvošu personu.

—   Augsti godātais varas iestādes pārstāvi, — noņēmis cepuri, viņš sacīja policistam, — vai jūs varat man parādīt augšminētās iestādes izdotu nolikumu, ar kuru būtu aizliegts viszemākajiem jokdariem, tādiem kā mēs, nodarboties ar savu nožēlojamo profesiju šai publiskajā laukumā?

Policists atbildēja, ka nav ko strīdēties, bet ir jāpaklausa.

—   Protams, — Vitāliss iebilda, — es jums piekrītu un tālab apsolu pakļauties jūsu pavēlēm, tiklīdz jūs pateiksit, uz kāda likuma pamata jūs man to pavēlat.

Todien policists mums uzgrieza muguru un aizgāja — un mans saimnieks ar cepuri rokā, noliecis muguru, viņu ar pārspīlētu cieņu pavadīja.

Bet nākamajā dienā viņš atkal atnāca un, pārkāpis virvēm, kas veidoja mūsu teātra žogu, iedrāzās pašā izrādes vidū.

Jūsu suņiem jāuzliek uzpurņi, — policists bargi sacīja Vita-

lisam.

—   Uzlikt uzpurņus maniem suņiem!

—   Pastāv tāds policijas rīkojums, jums tas būtu jāzina.

Pašlaik mēs spēlējām «Slimnieks atbrīvo vēderu», un, tā kā tā bija

šīs lugas pirmā izrāde Tulūzā, publika izrādei sekoja ar vislielāko uzmanību.

Policista iejaukšanās izraisīja kurnēšanu un protestus.

—   Nepārtrauciet!

—   Ļaujiet nobeigt izrādi!

Bet Vitāliss ar žestu pieprasīja, lai visi apklust, un viņam paklau sīja.

Tad, norāvis savu platmali un tik dziļi palocījies, ka platmales spalvas slaucīja zemi, viņš ar trim lieliem reveransiem piegāja klāt policistam.

—   Vai ļoti cienījamais varas iestādes pārstāvis netika teicis, ka man jāuzliek saviem aktieriem uzpurņi? — viņš jautāja.

—   Jā, uzlieciet saviem suņiem uzpurņus un labi žigli.

—   Uzlikt uzpurni Kapi, Zerbino un Dolčei! — izsaucās Vitāliss, vairāk versdamies pret publiku nekā pret policistu. — Vai jūsu augstība par to maz ir padomājusi! Kā mācītais dakteris Kapi, ko pazīst visā pasaule, varēs iedot zāles savam slimniekam, ja tam uz purna bus uzmaukts uzpurnis? Atļaujiet, sinjor, jums aizrādīt, ka zalem, lai tās radītu efektu, jātiek ieņemtām pa muti. Dakteris Kapi nekad neatļautu viņam norādīt kādu citu ceļu šās izmeklētās publikas priekšā.

Pēc šiem vārdiem atskanēja traki smiekli.

Bija skaidrs, ka visi piekrita Vitālisam; publika smējās par policistu un visvairāk uzjautrinājās par Sirsniņa grimasēm: nostājies aiz «varas iestādes parstavja» muguras,pērtiķis taisīja visādas grimases, sakrustojis tāpat kā policists rokas, uzlicis delnu uz gūžas un atgāzis atpakaļ galvu ar tādu sejas izteiksmi un tādiem žestiem, kas visus gauži uzjautrināja.

Noskaities par Vitālisa runu, uztraucies par publikas smiešanos, policists, kas nepavisam neizskatījās esam pacietīgs cilvēks, pēkšņi apsviedās apkārt.

Bet tad viņš ieraudzīja pērtiķi, kas, uzlicis delnu uz gūžas, stāvēja lielībnieka pozā. Dažas sekundes vīrietis un pērtiķis stāvēja viens otram pretī, viens otru uzlūkodami, it kā nogaidīdami, kurš no abiem pirmais nolaidīs acis.

Šo traci izbeidza vēl aizvien skanošie skaļie, nevaidamie smiekli.

—   Ja jūsu suņiem rit nebūs uzlikti uzpurņi, — mums ar dūri draudēdams, izsaucās policists, — es jūs iesūdzēšu tiesā, vairāk man nav ko jums teikt.

—   Līdz rītdienai, sinjor, — noteica Vitāliss, — līdz rītdienai.

Un tikām, kamēr policists lieliem soļiem attālinājās, Vitāliss palika stāvam, saliecies divos līkumos cieņas pilnā pozā, pēc tam izrāde turpinājās.

Es domāju, ka mans saimnieks ies nopirkt uzpurņus mūsu suņiem, bet viņš nelikās ne zinis, viss vakars aizritēja, un viņš pat neieminējās par strīdu ar policistu.

Tad es sadūšojos un ierunājos par to pats.

—   Ja jūs gribat, lai Kapi rīt nesaplēš savu uzpurni izrādes laikā, — es sacīju Vitālisam, — man šķiet, ka būtu labi, ja viņam to uzliktu mazliet agrāk, lai viņu varbūt varētu pie uzpurņa pieradināt.

—   Tātad tu domā, ka es viņam maukšu virsū kaut kādu dzelzs karkasu?

—   Protams! Man liekas, policists ir noskaņots nelikt jūs mierā.

Neuztraucies, rīt iekārtošos tā, ka policists nevarēs mani iesu

dzēt un tai pašā laikā mani audzēkņi pārāk necietis. Turklāt lai ari publika dabū mazliet uzjautrināties. Sis policists mums sagādās itin labus ienākumus; pats to nenojauzdams, viņš tēlos kādu komisku lomu lugā, ko es viņam gatavoju. Tas dažados mūsu repertuāru un nepārsniegs pieļaujamās robežas. Tālab rit tu dosies uz laukumu viens pats ar Sirsniņu. Tu izvilksi virves, nospēlēsi uz arfas dažas dziesmiņas, un, kad ap tevi sanāks pietiekami daudz publikas un būs ieradies arī policists, es uznākšu ar suņiem. Un tad arī sāksies komēdija.

Es no tā visa nekā laba negaidīju.

Man nemaz, nepatika iet vienam pašam un gatavoties izrādei, bet, tā ka es jau biju sācis iepazīt savu saimnieku un zināju, kad drīkst vi ņam runāt pretī, tad bija skaidrs, ka pašreizējos apstākļos man nav nekādu izredžu likt viņam atteikties no domas sarīkot, mazu skandā- liņu, uz ko viņš cerēja. Tāpēc nolēmu paklausīt.

Nākamajā dienā aizgāju uz mūsu parasto laukumu un izvilku virves. Biju nospēlējis tikai dažas taktis, kad no visām pusēm saskrēja cilvēki un sadrūzmejās ap manis tikko uzvilkto aizžogojumu.

Pēdējā laikā, it īpaši mūsu uzturēšanās laikā Po, saimnieks sāka man mācīt arfas spēli, un es jau sāku diezgan labi spēlēt dažus gabalus, ko viņš man bija iemācījis. Starp tiem bija kāda neapoliešu canzo- netta', kuru es arfas pavadījuma dziedāju un ar kuru vienmēr izpelnījos aplausus.

1 Canzonetta (ital.) kaneoneta — 15. jj*. Itālijā un Francijā izplatīta daudz un vienbalsīga dziesma, tuva tautasdziesmai.

Es jau biju daudzpusīgs aktieris un talab, kad musu trupai bija pa- nakumi, iedomājos, ka šos panākumus radījis mans talants. Taču to- di en es itin labi sapratu, ka publika laukuma nebūt nedruzmējas tapec, lai klausītos manu dziedāšanu.

Bija sanākuši tie, kas iepriekšējā dienā bija klāt traci ar policistu, un atveduši līdzi savus draugus. Tulūzā policistus diez kā nemīl, un c ilvēki kāroja redzet, kā vecais itālietis izķepurosies no nepatikšanām. Kaut gan Vitāliss bija pateicis tikai: «Līdz ritdienai, sinjor,» — visi bi'ja sapratuši, ka šī piedāvātā un pieņemtā satikšanas vēsta interesantu izrādi, kurā būs izdevība izsmieties un uzjautrināties par ne veiklo un īgno policistu.

Tāpēc tad ari bija tik liels publikas pieplūdums.

Tālab, redzot mani vienu pašu ar Sirsniņu, viens otrs noraizējies skatītājs, pārtraukdams manu dziedāšanu, apjautājās, vai tad itālietis neieradišoties.

— Viņš drīz būs klat.

Un es turpināju savu kanconetu.

Taču ieradās nevis mans saimnieks, bet policists. Pirmais viņu ieraudzīja Sirsniņš un tūdaļ, iespriedis roku sānos un atgāzis atpakaļ galvu, sāka šurpu turpu staigāt man apkārt — stīvs, saliecies, ar smieklīgu, augstpratigu sejas izteiksmi.

Publika vai beidzās nost aiz smiekliem un vairākiem lāgiem aplaudēja.

Policists jutās kā no sliedēm izsists un uzmeta man niknu skatienu.

Tas, protams, publikas jautrību divkāršoja.

Man pašam arī nāca smiekli, kaut gan es nejutos visai drošs. Kā gan tas viss beigsies? Kad Vitāliss bija klāt, viņš atbildēja policistam. Bet es biju viens un, atzīstos, nezināju, kā varēšu izķepuroties, ja policists pieprasīs no manis paskaidrojumus.

Policista seja man nekādas labas cerības nesolīja, viņš no tiesas bija nikns, gluži pārskaities aiz dusmām.

Viņš staigāja šurpu turpu gar manis nostieptajām virvēm un, ejot garām, skatijas uz mani pār plecu ar tādu skatienu, ka mani sagrāba bailes par sliktām beigām.

Sirsniņš, kas stāvokļa nopietnību neizprata, par policista izturēšanos uzjautrinājās.

Arī viņš staigāja šurpu turpu gar virvi, tikai no iekšpuses, un, ejot man garām, uzlūkoja mani pār plecu ar tik jocīgu sejas izteiksmi, ka publika smējās vēl trakāk.

Negribēdams policistu galīgi saniknot, es Sirsniņu apsaucu, bet viņam nenāca ne prātā paklausīt, spēlīte viņu uzjautrināja, viņš skriešus turpināja savu pastaigu un izmuka no manis, tiklīdz es gribēju viņu saķert.

Nezinu, ka tas iznāca, bet policists, kas aiz dusmām droši vien bija k|uvis akls, iedomājās, ka es pērtiķi uzkūdu, un sparīgi pārlēca pāri virvei.

Paspēris divus lielus solus, viņš man uzklupa un ar plauku gandrīz notrieca gar zemi.

Kad es atkal nostājos stingri uz kājām un atvēru acis, nezin no kurienes negaidot bija ieradies Vitāliss un, nostājies starp mani un policistu, turēja viņu aiz rokas.

—    Es jums aizliedzu sist šo zēnu, — Vitāliss sacīja, — tas, ko jūs izdarījāt, ir neģēlība.

Policists gribēja savu roku atbrivot, bet Vitāliss to cieši saturēja savējā.

Un kādu brītiņu abi vīri lūkojās viens otram acīs.

Policists bija traks aiz dusmām.

Mans saimnieks izskatījās cēls un dižens: viņš turēja augstu paceltu savu skaisto, sirmiem matiem ieskauto galvu, un viņa seja pauda sašutumu un valdonīgu pārākumu.

Man šķita, ka no šā izskata vien policistam vai zemē jāielien, bet tas nenotika: ar spēcīgu kustību viņš izrāva savu roku, sakampa manu saimnieku aiz apkakles un sāka to rupji stumt sev pa priekšu.

Vitāliss sašutis izslējās visā augumā un, pacēlis labo roku, spēcīgi iesita policistam pa roku, gribēdams no tā tikt vaļā.

—    Ko īsti jūs no mums gribat? — Vitāliss jautāja.

—   Es jūs gribu apcietināt, nāciet man līdzi uz policijas iecirkni.

Lai panāktu savu mērķi, jums nevajadzēja sist šo zenu, —

Vitāliss atbildēja.

—    Klusu! Nāciet man līdzi!

Vitāliss jau bija atguvis visu savu aukstasinību, viņš nekā neiebilda, bet, pagriezies pret mani, sacīja:

—    Ej atpakaļ uz iebraucamo vietu un paliec tur ar suņiem. Tur pmāko es tev paziņošu.

Vairāk viņš nepaguva pateikt, jo policists viņu aizvilka prom.

Tā beidzās šī izrāde, ko mans saimnieks bija iecerējis jautru, bet kas beidzās tik bēdīgi.

Pirmā suņu kustība bija mesties pakaļ savam saimniekam, bet Vitāliss viņiem pavēlēja palikt pie manis, un, raduši paklausīt, viņi griezās atpakaļ. Tad es ieraudzīju, ka suņiem ir uzlikti uzpurņi, taču deguns viņiem nebija ietverts ne dzelzs karkasā, ne tīkliņā, ap purnu gluži vienkārši viņiem bija apsieta zīda lentīte ar pušķiem galā. Kapi, kam bija balta spalva, lentīte bija sarkana, Zerbino, kas bija melns, — balta, Dolčei, kas bija peleka, — zila. Tie bija izrādei domātie uzpurņi.

Publika drīz vien izklīda; savās vietās palika tikai daži cilvēki, kas apsprieda nupat notikušo.

—   Sirmgalvim bija taisnība.

Viņam nebija taisnība.

Kāpēc policists sita bērnam, kas viņam neka nebija teicis, ne ari ko nodarījis?

.Nelāga lieta: sirmgalvis neizķepurosies bez cietuma, ja policists konstatēs dumpošanos.

Iebraucamajā vietā es pārnācu stipri nomākts un ļoti satraukts.

Sen vairs nebija tie laiki, kad Vitāliss man iedvesa bailes. Taisnību sakot, tas bija tikai īsu laiciņu. Itin drīz es viņam pieķēros no visas sirds, un šī pieķeršanās jo dienas kļuva stiprāka. Mēs dzīvojām vienu dzīvi, vienmēr no rīta līdz vakaram bijām kopā un bieži ari no vakara līdz rītam, kad guļasvietai mums bija viens salmu kūlis. Tēvs nevarētu rūpēties par savu bērnu vairāk, kā Vitāliss rūpējās par mani. Viņš man iemācīja lasīt, dziedāt, rakstīt un rēķināt. Mūsu garajos pārgājienos viņš allaž izmantoja laiku, lai man šo to iemācītu, skatoties pec tā, ko prasīja apstākļi vai izdevīgs gadījums. Pārgājienu laikā, kad bija ļoti auksts, viņš dalījās ar mani savās segās; kad laiks bija ļoti karsts, viņš man vienmēr palīdzēja nest bagāžu un lietas, ar ko es biju apkrāvies. Pie galda vai, pareizāk sakot, maltītes laikā, tāpēc ka bieži vien mēs neēdām pie galda, viņš nekad man neatstāja sliktākos kumosus, labākos paņemdams sev; gluži otrādi — viņš līdzīgi sadalīja gan labako, gan sliktāko. Dažreiz, tas tiesa, viņš mani paplucināja aiz ausīm vai sadeva pa dibenu; bet šie sīkie sodi bija tik niecīgi, ka es nekad neaizmiršu viņa gādību, viņa labos vārdus un visus mīlestības pierādījumus, ar kādiem viņš mani apveltīja, kopš mēs dzīvojām kopā. Viņš mīlēja mani, un es mīlēju viņu.

Tāpēc šī šķiršanās man bija jo sapiga.

Kad mēs atkal tiksimies?

Runa bija par cietumu. Cik ilgs varētu būt ieslodzījuma laiks?

Ko lai es pa šo laiku daru? Ka lai dzīvoju? No kā?

Mans saimnieks bija paradis visu savu bagātibu nesāt sev klāt, un, pirms policists viņu aizvilka uz iecirkni, viņš nepaguva man iedot naudu.

Kabatā man bija tikai daži sū. Vai ar to pietiks, lai mēs visi trīs butu paēduši — Sirsniņš, suņi un es?

Tā es nobažījies pavadīju divas dienas, neiedrošinādamies nekur iziet no iebraucamās vietas pagalma, noņemdamies ar Sirsniņu un suņiem, kas visi izskatijas nemierīgi un bēdīgi.

Beidzot trešajā dienā kāds vīrs man atnesa vēstuli no Vitālisa.

Vēstulē saimnieks rakstīja, ka viņu turot cietumā, lai nākamajā sestdiena nosūtītu uz labošanas iestādi par pretošanos varas pārstā vim un par vardarbību pret šo pārstāvi.

«Ļaudamies dusmu uzplūdam,» viņš rakstīja, «es izdarīju lielu kļūdu, kas man var dārgi maksāt. Atnāc uz tiesu, tas tev noderēs par labu mācību.»

Tālāk viņš pievienoja padomus, kā man izturēties, un vēstules beigās mani apskāva un lūdza, lai es viņa vietā noglāstu Kapi, Sirsniņu, Dolči un Zerbino.

Kamēr es lasīju šo vēstuli, Kapi, iespriedies man starp kājām un piebāzis klāt degunu, ošņāja vēstuli, un viņa astes luneināšana liecināja, ka viņš neapšaubāmi pēc smaržas pazīst, ka šis papīrs ir nācis no viņa saimnieka rokām. Kopš trim dienām šī bija pirmā reize, kad Kapi izrādīja rosību un prieku.

Es uzzināju, ka tiesas sēde labošanas iestādē sākas pulksten desmitos. Sestdien pulksten deviņos es jau gaidīju pie vārtiem un biju pirmais, kas iegāja uzgaidāmajā istabā. Pamazām istaba pienāca pilna, un es pazinu vairākus cilvēkus, kas bija bijuši klāt trača laikā ar policistu.

Man nebija ne mazākās saprašanas, kas ir tiesa, bet instinktīvi man no tās bija drausmīgas bailes. Kaut gan tiesāja manu saimnieku, nevis mani, es tomēr jutos apdraudēts. Es aizlīdu aiz lielas krāsns un, piespiedies pie sienas, sarāvos, cik vien mazs varēdams.

Mans saimnieks nebija pirmais, kura lietu izskatīja, pirmie bija cilvēki, kas bija zaguši, kāvušies, kas visi teicās esam nevainīgi, bet viņus visus notiesāja. Beidzot uz sola, uz kura bija sēdējuši iepriekšējie tiesājamie, starp diviem žandarmiem apsēdās Vitāliss.

Kas tika runāts pašā sākumā, ko viņam jautāja un ko viņš atbildēja, es itin nekā nezinu, jo biju pārāk uztraucies, lai dzirdētu vai vismaz lai saprastu. Turklāt man nebija ne prātā klausīšanās — es tikai skatījos. Es skatījos uz savu saimnieku, kas stāvēja, piecēlies kājās, atmetis atpakaļ garos, sirmos matus; viņš izskatījās nokaunējies un vainīgs. Es skatījos ari uz tiesnesi, kas viņu pratināja.

—   Tātad, — tas sacīja, — jūs atzīstaties, ka tikāt sitis policistu, kas jūs apciētināja?

—   Nevis situ, priekšsēdētāja kungs, bet vienreiz iesitu, lai atbrīvotu savu sažņaugto roku. Kad es ierados laukumā, kur bija paredzēta mūsu izrāde, es ieraudzīju, ka policists iecērt pliķi bērnam, kas darbojas manā trupā.

—   Vai tas bērns nav jūsu?

—   Nē, priekšsēdētāja kungs, bet es viņu mīlu tikpat kā savu dēlu. Kad es ieraudzīju, ka viņam iesit, mani sagrāba tādas dusmas, ka es žigli satvēru policista roku, lai viņš nevarētu no jauna iesist.

—   Bet jūs pats iesitāt policistam?

—   Kad viņš sagrāba mani aiz apkakles, es aizmirsu, kas par vīru man uzklūp vai, pareizāk sakot, es viņā redzēju tikai vīrieti, nevis policistu, un, iekaisis dusmās, izdarīju neapzinātu, negribētu kustību.

—   Jūsu vecumā nedrīkstētu iekaist dusmās.

—    Nevajadzētu iekaist dusmās, bet diemžēl ne vienmēr mēs darām tā, ka vajag. Tagad es to atzīstu.

—   Un nu uzklausīsim policistu.

Tas pastāstīja, kā viss bija noticis, bet vairāk uzsvēra to, kā viņš . ticis izzobots, kā izsmieta viņa balss un kustības, nevis kā viņš saņēmis sitienu.

Pa šo liecības nodošanas laiku Vitāliss nevis uzmanīgi klausījās, bet skatījās uz visām pusēm zālē. Es sapratu, ka viņš meklē mani. Tad es nolēmu atstāt savu paslēptuvi un, lavīdamies cauri ziņkārīgo pūlim, izspraucos pirmajā rindā.

Vitāliss mani ieraudzīja, un viņa noskumusi seja kļuva gaišāka. Es jutu, ka viņš priecājas, mani ieraudzījis, un neviļus acīs man sa- riesās asaras.

—   Vai tas ir viss, kas jums sakāms sevis attaisnošanai? — beidzot priekšsēdētājs vaicāja.

—   Sevis attaisnošanai man nebūtu nekā, ko piebilst, bet šā zēna labā, kuru es no sirds mīlu un kurš paliks viens pats, es prasu tiesas iecietību un lūdzu turēt mūs šķirtus cik vien iespējams īsāku laiku.

Es cerēju, ka manu saimnieku atbrīvos. Bet nekā.

Dažas minūtes runāja kāds cits tiesnesis, un pēc tam tiesas priekšsēdētājs bargā balsī paziņoja, ka tā sauktais Vitāliss, kas apsūdzēts par policista publisku apvainošanu un vardarbību, tiek notiesāts uz diviem mēnešiem cietuma un simt frankiem soda naudas.

Divi mēneši cietumal

Caur asarām es redzēju durvis, pa kuram Vitāliss bija ienācis un tagad no jauna tās atvēris; viņam sekoja žandarms, un tad durvis atkal aizvērās.

Divi mēneši šķiršanās!

Ko lai iesāk?

XI

LIELLAIVA

Pārnācis iebraucamajā vietā smagu sirdi un sasarkušām acīm, pievārtē es sastapu iebraucamās vietas saimnieku, kas mani pamatīgi noskatīja.

Es gribēju paiet viņam garām un doties pie suņiem, kad viņš mani apstādina ja.

—   Nu, — viņš sacīja, — kā ir ar tavu saimnieku?

—   Notiesāja.

—   Uz cik?

—   Uz diviem mēnešiem cietuma.

—   Un cik soda naudas?

—   Simt franku.

—   Divi meneši, simt franku, — viņš atkārtoja kādas trīs četras reizes.

Es gribēju iet tālāk; viņš mani atkal aizturēja.

—   Un ko tu domā darīt pa tiem divi mēnešiem?

—   Nezinu, kungs.

—   Ak nezini. Vai tev ir nauda iztikai un savu suņu barošanai?

—   Nav, kungs.

Tātad tu ceri uz mani, ka es jūs izmitināšu?

—   Nē, kungs, es ne uz vienu neceru!

Tā bija tīra patiesība, es ne uz vienu necerēju.

—   Labi, manu zēn, — saimnieks turpināja, — tu esi prātīgs, tavs saimnieks man ir jau parādā diezgan lielu naudu, es tev nevaru (aut dzīvot uz parada divus mēnešus, nezinadams, vai beigās man tiks sa maksāts. Tev no šejienes būs jāizvācas.

—   Jāizvācas! Bet kur tad lai es eju, kungs?

—   Tā nav mana darīšana: es neesmu tavs tēvs un neesmu arī vairs tavs saimnieks. Kāpēc lai es tevi paturētu?

Kādu brīdi es stāvēju kā apstulbis. Ko lai saku? Sim vīram bija taisnība. Kāpēc lai viņš mani paturētu pie sevis? Es viņu tikai traucētu un būtu viņam par nastu.

—   Tad nu, manu zēn, ņem savus suņus un pērtiķi un lasies. Protams, tu man atstāsi sava saimnieka somu. Kad viņš iznāks no cietuma, viņš naks tai paka|, un tad mēs nokārtosim savus rēķinus.

Izdzirdot šos vārdus, man radās kāda ideja, un es domāju, ka esmu atradis iespēju palikt šai iebraucamajā vietā.

—   Tā kā jūs esat drošs, ka tad nokārtosit savus rēķinus, paturiet mani lidz tam laikam un vecajam rēķinam pielieciet klāt izdevumus par manis uzturēšanu.

Ak šitā, manu zēn? Tavs saimnieks man varētu gan samaksāt par dažām dienam, bet par diviem menešiem — tā ir pavisam cita runa.

—   Es ēdišu tik maz, cik jūs gribēsit.

—    Un tavi suņi? Nē, vai zini, tev ir jāiet prom! Gan tu atradīsi darbu un nopelnīsi maizi, staigadams pa ciematiem.

—    Bet kā jus, kungs, domājat — mans saimnieks varēs mani atrast, iznācis no cietuma? Viņš taču nāks šurp mani meklēt.

—   Tai dienā tev tikai jāatnāk šurp. No šejienes dodies uz diviem mēnešiem pastaigā pa tuvāko apkaimi, uz kūrortpilsētām. Uz Baņ jēriem, uz Koterē un uz Licu, kur var labi nopelnīt.

—   Bet ja mans saimnieks man atrakstīs?

—   Es viņa vēstuli tev paglabāšu.

—   Bet ja es viņam neatbildu?

—   Galu galā tu man sāc apnikt. Es tev teicu, ka tev jāiet prom, tev no šejienes jāpazūd — un, jo ātrāk, jo labāk! Dodu tev piecas minūtes laika aiziešanai. Ja, atgriezies pagalmā, es tevi vēl atradīšu šeit, tad tev klāsies slikti.

Es loti labi sapratu, ka nekāda uzstāšana nelīdzēs. Kā iebraucamās vietas saimnieks saka, «man no šejienes jāpazūd».

Es iegāju stallī un, atsējis suņus un Sirsniņu, aizsprādzējis savu somu un uzmetis plecā arfas siksnu, izgāju no iebraucamās vietas.

—   Ja pienāks vēstule, — viņš man sauca, — es tev to paglabāšu.

Es steidzos tikt laukā no pilsētas, jo mani suņi bija bez uzpurņiem.

Es steidzos tikt laukā no pilsētas, jo mani suņi bija bez uzpurņiem.

Ko lai saku, ja satikšu kādu policistu? Ka man nav naudas, lai nopirktu uzpurņus? Tā bija taisnība, jo, visu saskaitot, man kabatā bija tikai vienpadsmit sū un līdzīgam pirkumam ar to nepietika. Un ja nu ari mani apcietina? Mans saimnieks ir cietumā, arī es, kas tad notiks ar suņiem un Sirsniņu? Es biju kļuvis trupas vadītājs, ģimenes galva, es, zens bez ģimenes, un es apzinājos savu atbildību.

Atri skriedami uz priekšu, suņi laiku pa laikam pacēla galvu un uzlūkoja mani ar tādu skatienu, kas bija saprotams bez kādiem vār diem: viņiem gribējās ēst.

Sirsniņš, ko es nesu uztupinātu uz savas somas, šad tad paraustīja mani aiz auss, lai piespiestu mani pagriezt galvu pret viņu: tad viņš sāka braucīt vēderu ar tādu žestu, kas bija ne mazāk izteiksmīgs par suņu skatienu.

Arī es, tāpat kā viņi, būtu varējis gausties par savu izsalkumu, jo nebiju brokastis ēdis vairak kā viņi, bet ko tas līdzētu?

Mani vienpadsmit sū mums nevarēja sagādāt brokastis un pusdienas; mums visiem bija jāapmierinās ar vienu maltīti, kas, ieturēta dienas vidū, mums aizstātu divas edienreizes.

Iebraucamā vieta, kurā mēs bijām mitinājušies un no kuras nupat bijām padzīti, atradās Senmišela priekšpilsētā uz Monpeljē ceļa, un šo ceļu tad arī es, protams, biju izvēlējies.

Savā steigā, bēgot no pilsētas, kurā es varēju sastapt policistus, man nebija laika apjautāties, uz kurieni veda ceļi. Es vēlējos vienīgi to, lai tie mani attālina no Tulūzas, pārējais bija mazsvarīgs. Mani neinteresēja, vai tā būs šī vieta vai cita; visur mums būs vajadzīga nauda ēšanai un apmešanās vietai. Dzīvokļa jautājums patlaban bija daudz mazāk svarīgs — laiks bija silts, un mēs varētu gulēt zem klajas debess kāda krūma aizsegā vai pie kādas sienas.

Bet ēst?

Šķiet, ka bijām soļojuši kādas divas stundas, bet es vēl joprojām neuzdrošinājos apstāties, un suņi manī skatījās arvien lūdzošākām acīm, bet Sirsniņš mani raustīja aiz auss un arvien stiprāk un stiprāk braucīja savu vēderu.

Beidzot man šķita, ka esam pietiekami talu no Tulūzas, iai nebūtu ko baidīties vai vismaz lai varētu pateikt, ka es uzlikšu saviem suņiem uzpurņus rīt, ja man liks to darīt, un iegāju pirmajā maiznīcā, kas pagadījās ceļa.

Es lūdzu, lai man nosver pusotras mārciņas* maizes.

Ņemiet labāk divas mārciņas, — maizniece sacīja, — jūsu zver nīcai tas nebūs par daudz, nabaga sunīšus vajag labi pabarot!

Bez šaubām, manai zvērnīcai divas mārciņas maizes nebija par daudz, jo, izņemot Sirsniņu, kas neēda lieliem gabaliem, mums katram iznāktu tikai pa pusmārciņai, bet tas bija par daudz manam makam.

Maize toreiz maksāja pieci su mārciņā, un, ja es ņemtu divas mārciņas, tās man maksātu desmit sū, tā ka no maniem vienpadsmit sū paliktu vairs tikai viens sū.

Tādēļ man nelikās prātīgi būt tik izšķērdīgam, pirms nav nodrošināta rītdiena. Es nopirku tikai pusotras mārciņās maizes, kas maksāja septiņus sū un trīs santīmus, un man palika rītdienai trīs sū un divi santīmi, tas ir, pietiekami, lai nebūtu jāmirst badā un sagaidītu izdevību kaut cik nopelnīt.

Visu to es ātri sarēķināju un ar visai pārliecinātu sejas izteiksmi pateicu maizniecei, ka man pilnīgi pietiek ar pusotrām mārciņām, un lūdzu, lai viņa man nenogriež vairāk.

— Nu labi, labi, — viņa atbildēja.

Un no sešu mārciņu liela maizes klaipa, kuru mes, protams, būtu varējuši apēst visu, viņa man nogrieza tik, cik es lūdzu, un, uzlikusi uz svariem, piegrieza vel mazu gabaliņu klāt.

Te ir mazliet vairāk, — viņa teica, — tas būs par diviem santīmiem.

Un viņa iemeta manus astoņus su atvilktnē.

Es tiku redzejis cilvēkus, kuri pastūma nost santīmus, ko viņiem izdeva, teikdami, ka tik sīku naudu viņiem neesot kur likt; es gan nebūtu atteicies no tiem divi santīmiem, kas man ļoti noderētu, tomēr neuzdrošinājos tos pieprasīt un izgāju no maiznīcas, nekā neteicis, ar cieši padusē iežmiegtu maizi.

Suņi priecīgi lēkāja man apkārt, bet Sirsniņš, klusi spiegdams, raustīja mani aiz matiem.

Mēs necik tālu negājām.

Pie pirmā ceļmalas koka es pieslēju arfu pret tā stumbru un atlaidos zālītē; suņi notupās man pretī. Kapi vidū, Dolče vienā, Zerbino otrā pusē; bet Sirsniņš, nebūdams noguris, palika stāvam, lai varētu nočiept kumosiņus, kas viņam patiktu.

Maizes sagriešana gabalos bija grūts darbs: es to sagriezu piecās cik vien iespejams līdzīgās daļās un, lai maize netiktu izšķiesta, izsniedzu mazām šķēlītēm. Katrs pēc kārtas saņēma savu gabalu, it kā mēs ēstu no kopēja katla.

Sirsniņām, kas iztika ar mazāk barības nekā mēs, vairs negribējās ēst, kad mēs vel bijām izsalkuši. No viņa daļas es paņēmu trīs gabaliņus un noglabāju savā somā, lai vēlāk butu ko iedot suņiem. Pēc tam kad viņam bija palikuši vēl četri, mēs katrs dabūjām pa gabaliņam — tā bija reizē mūsu papilddeva un mūsu saldēdjens.

Kaut gan šim mielastam nepiemita nekas tāds, kas rosinātu uz ru nāšanu, man tomēr šķita, ka ir pienācis bridis pateikt dažus vārdus saviem biedriem. Pats par sevi saprotams, ka es uzskatīju sevi par viņu priekšnieku, taču nedomāju, ka esmu daudz pārāks par viņiem, lai izvairītos darīt viņiem zināmus smagos apstākļus, kādos mēs atro damies.

Kapi droši vien bija uzminējis manu nodomu, jo viņš cieši lūkojās manī savām lielajām, gudrajām un mīlestības pilnajām acīm.

—   Jā, mans draugs Kapi, — es sacīju, — ja, mani draugi Dolče, Zerbino un Sirsniņ, jā, mani dārgie biedri, man jums jāpavēsta nelāga ziņa: mūsu saimnieks būs projām no mums divus mēnešus.

—   Vau! — ierējās Kapi.

—   Tas ir ļoti bēdīgi galvenokārt viņam, bet arī mums. Viņš taču bija tas, kas mums gādāja iztiku, un viņa prombūtnes laikā mēs būsim drausmīgā stāvoklī. Mums nav naudas.

Pēc šiem vārdiem, kurus Kapi loti labi saprata, viņš piecēlās pakaļkājās un sāka iet uz riņķi, it kā vākdams ziedojumus «cienījamas publikas» vidū.

—   Tu gribi, lai mēs sniegtu izrādes, — es turpināju, — tas katrā ziņā ir labs padoms, bet vai mums ienāks nauda? Tas ir galvenais. Ja mums neveiķsies, es jūs brīdinu, ka mums ir tikai trīs sū, tā ir visa mūsu bagātība. Būs jāsajož stingrāk vēders. Ja nu tā, tad drīkstu cerēt, ka jūs sapratīsit stāvokļa nopietnību, jūs mani nepievilsit, bet visu savu prasmi liksit lietā, kalpojot sabiedrībai. Es no jums prasu paklausību, sātību un vīrišķību. Saslēgsim ciešāk savas rindas, un paļaujieties uz mani, tāpat kā es paļaujos uz jums.

Neiedrikstos apgalvot, ka mani biedri saprata visu manas improvizētās runas krāšņumu, bet galvenās domas viņi noteikti saprata. Viņi zināja, ka musu saimnieka prombūtne nozīmē to, ka noticis kaut kas nopietns, un viņi gaidīja no manis paskaidrojumu. Ja ari viņi nesaprata visu, ko es tiem teicu, vismaz viņi bija apmierināti par manu izturēšanos pret viņiem, un savu apmierinātību viņi man apliecināja ar savu uzmanību.

Ja es minu viņu uzmanību, tad saku to tikai par suņiem, jo Sirsniņš nebija spējīgs ilgāku laiku pievērsties kaut kam vienam. Manas runas pirmo daļu viņš bija klausījies ar ļoti lielu interesi, bet pēc kādiem divdesmit vārdiem bija jau uzlēcis kokā, kura lapotne klājās mums pāri, un tagad draiskojās, šūpodamies un lēkādams no zara zarā. Ja Kapi mani būtu tā apvainojis, tas mani, protams, būtu sāpinājis, bet Sir sniņš mani nevarēja ne ar ko pārsteigt. Viņš bija tīrais vējgrābslis un tukšpauris, turklāt galu galā bija gluži dabiski, ka viņam gribējās mazliet paaušoties.

Atzīstos, ka es labprāt darītu tāpat kā viņš un ka man patiktu pa šūpoties, bet mans amata svarīgums un cienīgums vairs neatļāva šādas izpriecas.

Kad brītiņu bijām atpūtušies, es devu signālu doties ceļā. Mums bija jānopelna sev naktsmājas un katrā ziņā rītdienas brokastis, un, ja būtu iespējams, jāaiztaupa nauda, guļot zem klajas debess.

Apmēram pec stundas gājiena mēs ieraudzījām kādu ciematu, kas likās kā radīts mana nodoma īstenošanai.

Iztālēm ciemats izskatījās diezgan nožēlojams, un tālab ienākumi no izrādes varētu būt itin niecīgi, bet par to es nebēdāju. Es nebiju prasīgs pēc lieliem ieņēmumiem un klusībā nodomāju: jo ciemats ir mazāks, jo mazāk izredžu satikt policistus.

Tāpēc es apģērbu savus aktierus, un mēs iegājām ciemata cik vien iespējams glītā kārtībā. Diemžēl mums trūka Vitālisa flautas un ari viņa majestātiskās stājas, kas, tāpat kā vecākā bundzinieka stāja, mēdz allaž piesaistīt cilvēku skatienus.

Man nebija nedz Vitālisa staltā auguma, nedz izteiksmīgās sejas; gluži otrādi: augums man bija pavisam mazs, pavisam sīks, un manā sejā drīzāk bija redzams satraukums nekā pašapziņa.

Soļojot es visu laiku skatījos gan pa labi, gan pa kreisi, lai redzētu, kādu efektu mēs radām. Efekts bija viduvējs, cilvēki pacēla galvu, pēc tam atkal nodūra, un neviens mums negāja pakaļ.

Kad bijām nonākuši kādā mazā laukumā, kura vidū platānu* enā atradās aka, es paņemu arfu un sāku spēlēt valsi. Mūzika bija jautra, pirksti viegli slīdēja pār stīgām, bet sirds man bija bēdīga — un likās, ka plecos ir uzvelts milzīgs smagums.

Es liku, lai Zerbino un Dolče dejo valsi, viņi uzreiz paklausīja un sāka taktī riņķot.

Taču nevienam nenāca ne prātā nākt uz mums paskatīties, kaut gan uz durvju sliekšņiem es redzēju sievietes tērzējam vai kaut ko adām.

Es joprojām spēlēju; Zerbino un Dolče joprojām valsēja.

Varbūt kāds sadomās un atnāks pie mums: ja atnāktu viens cilvēks, gan atnāktu arī otrs, pēc tam kādi desmit, tad vēl divdesmit.

Bet es varēju spēlēt cik sf>eledams, Zerbino un Dolče varēja griezties cik griezdamies, ļaudis palika savās mājās: viņi pat ij neskatījās uz mūsu pusi.

Tas bija tīrais izmisums.

Bet es tomēr nezaudēju cerības un spēlēju vēl skaļāk, manas arfas stigas skanēja tā, ka vai pušu trūka.

Pēkšņi kāds mazs zēns tik mazs, ka, šķiet, tikko spēra savus pirmos solīšus, - pameta savas mājas slieksni un nāca uz mūsu pusi.

Viņa mate, protams, viņam sekoja, pec mātes naks kāda viņas drau dzene, mums būs publika — un vēlāk ienāks ari nauda.

Es vairs nespēlēju tik skaļi, lai nesabaiditu zēnu, bet gan lai viņu pievilktu vēl vairak.

Izstiepis rociņas, viņš gāzelēdamies lēni gāja uz priekšu.

Viņš nāca, viņš tuvojās; vēl daži soļi — un viņš bus klāt.

Māte pacēla galvu, protams, pārsteigta un uztraukusies, neredzē dama bērnu savā tuvumā.

Bet drīz viņa to ieraudzīja, taču neskrēja vis tam pakaļ, kā es biju cerējis, bet tikai pasauca to, un zēns paklausīgi atgriezās pie viņas.

Varbūt šiem cilvēkiem nepatika dejas. Galu galā tas tā varēja būt.

Es liku Zerbino un Dolčei apgulties un sāku dziedāt savu kan- conetu. Droši vien nekad vēl es to nebiju dziedājis tik sirsnīgi:

Fenesta vascia e patrona crudele, Quanta sospire m'aje fatto jettare.'

Es iesāku otro pantu, kad ieraudzīju kādu vīru ar jaku mugura un filca cepuri galvā, kurš devās pie mums.

Beidzot!

Es dziedāju ar vel lielāku aizrautību.

—   Hallo! — viņš uzsauca. — Ko tu te dari, draņķa diedelniek?

Es apstulbis apklusu un paliku stāvam, vaļēju muti raugoties, kā

viņš tuvojas.

—   Nu, vai tu atbildēsi?

—   Jūs taču redzat, mans kungs, es dziedu.

—   Bet vai tev ir atļauja dziedāt mūsu kopienas laukumā?

—    Nē, kungs, nav.

—    Nu tad vācies, ja negribi, lai es tevi iesudzu tiesā.

—   Bet cienītais kungs .. .

—   Sauc mani par lauku uzrauga kungu, uzgriez muguru un lasies prom, draņķa ubags!

Lauku uzraugs! Es zināju pēc sava saimnieka, ko maksāja pretošanās policistiem un lauku uzraugiem.

Es neliku šo pavēli atkārtot divreiz: uzgriezu muguru, kā viņš man bija pavēlējis, un žigli atkal soļoju pa to pašu ceļu, pa kuru biju atnācis.

Ubags! Tā tomēr nebija taisnība. Es netiku ubagojis: es dziedāju, es dejoju, un tas bija mans darbs. Ko ļaunu es biju nodarījis?

1 Atdzejojumu skat. 424. lpp.

Piecu minūšu laikā es biju prom no šās ne visai viesmīlīgās, bet modri uzraudzītās kopienas.

Mani suņi man sekoja nodurtām galvām un bēdīgiem purniem, droši vien saprazdami, ka mums būtu varējušas iznākt nepatikšanas.

Kapi laiku pa laikam paskrēja man garām un, pagriezies pret mani, savām gudrajām acīm mani ziņkārīgi uzlūkoja. Bijis tas kāds cits, tas mani būtu iztaujājis, bet Kapi bija pārāk labi audzināts, pārāk discip linēts suns, lai atļautos kādu nesmalkjūtīgu jautājumu; viņš apmierinājās vienīgi ar to, ka izrādīja savu ziņkārību, un es redzēju, kā viņam trīs žokļi, ar varu valdoties, lai nerietu.

Kad mēs jau bijām pietiekami tālu, lai vairs nebaidītos no rupjās lauku uzrauga uznākšanas, es padevu ar roku zīmi un visi trīs suņi nekavējoties izveidoja ap mani apli ar Kapi vidū, kurš, nekustīgi stāvēdams, skatījās man acīs.

Bija pienācis bridis dot viņiem gaidīto paskaidrojumu.

—   Tā kā mums nav atļaujas rīkot izrādes, — es sacīju, — mūs dzen projām.

—   Un ko tad? — izmisis jautāja Kapi.

—   Tad mums būs jāiet gulēt kaut kur zem klajas debess bez vakariņām.

Kad es minēju vārdu «vakariņas», visi ierūcās.

Es parādīju savus trīs sū.

—   Redziet, tas ir viss, kas mums atlicis. Ja mes savus trīs sū izdosim šovakar, mums nekā nepaliks rītdienas brokastīm. Bet, tā kā šodien mēs esam ēduši, man šķiet, būtu prātīgi padomāt par rītdienu.

Un iebāzu savus trīs sū atpakaļ kabatā.

Kapi un Dolče piekāpīgi nodūra galvu, bet Zerbino, kuram ne vienmēr bija laba daba un kurš turklāt bija gardēdis, joprojām rūca. Es viņā bargi paskatījos, bet, nevarēdams viņu apklusināt, pagriezos pret Kapi.

—   Paskaidro Zerbino, — es sacīju, — to, ko viņš, šķiet, negrib saprast, ka mums šodien jāiztiek bez otrās maltītes, ja mēs gribam, lai rīt mums būtu vismaz viena.

Kapi tūdaļ iesita ar ķepu savam biedram, un starp viņiem sākās strīds.

«Strīds» šeit gan nebūtu īstais vārds, jo tas notika starp diviem dzīvniekiem. īstenībā gan ir labi zināms, ka katrai dzīvnieku sugai ir sava īpaša valoda. Ja jūs dzīvotu kādā mājā, pie kuras dzegas vai loga ligzdu ierīkojušas bezdelīgas, jūs noteikti pārliecinātos, ka šie putni nečivina vis tāpat vien kaut kādas dziesmiņas, kad rīta agrumā tik dzīvi cits ar citu pļāpā, tās ir īstas sarunas, nopietnas darīšanas, ko tie kārto, vai arī mīlestības vārdi, ar kuriem apmainās. Un viena pūžņa skudras, kad tās sastopas uz taciņas un berzē vienas ante nas pret otrām, — kā jums liekas, ko viņas dara, ja jūs nepieļaujat

domu, ka viņas sazinās par to, kas viņas interesē? Un suņi — tie prot ne vien runāt, bet ari lasīt: paskatieties uz tiem, kad tie, pacēluši degunu gaisā, noliekuši galvu, ošņā zemi, ošņā o|us un krumus un pēkšņi apstājas pie kāda zāles kumšķa vai pie kadas sienas, tie tur lasa dažādas interesantas ziņas, kas uzrakstītas mistiskiem bur tiem, kurus mēs pat neredzam.

Ko Kapi pateica Zerbino, es nedzirdēju, jo, ja suņi saprot cilvēku valodu, cilvēki suņu valodu nesaprot. Es tikai redzēju, ka Zerbino atteicās uzklausīt iemeslu un uzstāja, lai trīs sū tūlīt pat tiek notērēti. Tad nu Kapi noskaitās, un tikai tad, kad viņš parādīja ilkņus, Zerbino, nebūdams necik drosmīgs, samierinājās un apklusa.

Kad vakariņu jautājums bija nokārtots, palika tikai jautajums par naktsguļu.

Par laimi, laiks bija jauks, diena bija bijusi karsta, gulēt zem klajas debess šādā gadalaika bija pat patīkami. Vajadzēja tikai ap mesties tada vietā, kur klāt netiek vilki, ja tie šai apvidu būtu, un, kas man likās vel bīstamāk, lai tur nebutu lauku uzraugu — cilvēku, no kuriem mums bija jābaidās vel vairāk.

Tāpēc bija tikai jāiet taisni uz priekšu pa balto lielceļu, kamēr gadīsies kāds mājoklis.

Tā mēs arī darījām.

Ceļš šķita aizvien garāks, kilometri sekoja kilometriem, un rietošās saules pēdējie sārtie stari debesis nozuda, bet mēs vēl joprojām nebijām atraduši patvērumu.

Sā vai tā vajadzēja kaut ko izlemt.

Kad es nolēmu apstāties, lai pārlaistu nakti, mes atradāmies mežā, kuru šur tur pārtrauca kaili laukumi, kuru vidū pacēlās granīta bluķi. Vieta bija drūma un tukša, bet mums nebija nekādas labakas izvēles, uņ es domāju, ka šie granīta bluķi mus varēs sargat pret nakts vēsumu. Es saku «mus», runādams par Sirsniņu un sevi, jo par suņiem man nebija ko bēdāt: nebija jābaidās, ka, gulēdami laukā, viņi varētu sa aukstēties. Bet par sevi man vajadzēja rūpēties, jo es apzinājos savu atbildību. Kas notiktu ar manu trupu, ja es saslimtu? Kas notiktu ar mani pašu, ja man būtu jākopj saslimušais Sirsniņš?

Nogriezušies no ceļa, mes nonācām akmeņu vidū, un drīz es ierau dziju milzīgu granīta bluķi, noliktu šķērsām, tā ka izveidojās tāds kā iedobums ar jumtu virsū. Sai iedobumā vēji bija sanesuši biezu, sakaltušu priežu skuju kārtu. Nekā labaka mēs nebūtu varējuši atrast: mums bija matracis, kur izstiepties, un jumts, kas aizsargā. Trūka tikai gabala maizes vakariņām, bet vajadzēja mēģināt par to nedomāt. Turklāt vai tad ari sakāmvārds neteic: «Kas guļ, tas ēst neprasa.»

Pirms iemigšanas es paskaidroju Kapi, ka paļaujos uz to, ka viņš mūs sargās, un labsirdīgais dzīvnieks neapgulas kopā ar mums uz priežu skujām, bet palika ārā aiz mūsu mitekļa stāvam sardzē. Es varēju būt mierīgs, ka neviens mums nepienāks klāt, pirms es nebušu brīdināts.

Kaut gan šai ziņā es jutos drošs, tomēr, atlaidies uz skujām, aizmigt uzreiz neaizmigu. Man blakus, ietinies manos svārkos, gulēja Sirsniņš, Zerbino un Dolče bija saritinājušies man pie kājām — taču mans nemiers bija vēl lielāks nekā nogurums.

Si diena, šī pirmā ceļojuma diena bija neveiksmīga. Kāda tā būs rīt? Es biju izsalcis, man gribējās dzert, un man bija palikuši tikai trīs sū. Neapzināti es vienā gabalā rakņājos pa kabatu, bet monētu kā nekļuva, tā nekļuva vairāk: viena, divi, trīs — vienmēr es apstājos pie šā skaitļa.

Kā paēdināt savu trupu, kā paēst pašam, ja ne rīt, ne tuvākajās dienās es nevarēšu dot izrādes? Uzpurņi, atļauja dziedāt — kur lai es to ņemu? Vai tiešām mums būs jānomirst badā kaut kādā meža stūrī zem krūma?

Un, noņemdamies ar šiem bēdīgajiem jautājumiem, es raudzījos zvaigznēs, kas mirdzēja tumšajās debesīs virs manas galvas. Nebija ne mazākās vēja pūsmiņas. Visnotaļ klusums, ne lapu čaboņas, ne putna kliedziena, ne ratu rīboņas uz ceļa. Cik vien tālu sniedzās mans skatiens zilganajā dzīlē — visur tikai tukšums. Cik vientuļi un pa mesti mēs bijām!

Es jutu acīs sariešamies asaras un pēkšņi sāku raudāt: nabaga Barberēna māte! Nabaga Vitāliss!

Es gulēju uz vēdera un, iespiedis seju delnās, nevaldāmi raudāju, kad pēkšņi sajutu matos siltu elpu; es strauji apgriezos, un manai sejai pieskārās gara, mīksta un silta mēle. Tas bija Kapi, kas, izdzirdējis mani raudam, bija pienācis mani mierināt, tāpat kā viņš bija man nācis palīgā mana pirmajā ceļojuma naktī.

Es abām tokām apņēmu viņu ap kaklu un noskūpstīju viņa valgo purnu. Viņš divas trīs reizes apslāpēti iekaucās, un man šķita, ka viņš kopā ar mani raud.

Kad es uzmodos, bija jau liela diena, man blakus tupēja Kapi un raudzījās mani. Putni lapotnē svilpoja; tālumā, kaut kur tālu, tālu, baznīcas tornī zvanīja Angelus*; saule, augstu debesīs pakāpusies, izstaroja gan sirdij, gan miesai nepieciešamos siltos un spēcinošos starus.

Labi ātri tikuši galā ar rīta tualeti, mēs saposāmies ceļam un devāmies uz to pusi, no kurienes nāca zvana skaņas: tur jābūt kādam ciematam, tur noteikti jābūt arī maiznīcai. Kad aiziet gulēt bez pusdienām un vakariņām, izsalkums jūtams jau no agra rīta.

Es biju izlēmis: izpirkšu savus trīs sū, un pēc tam — gan redzēsim.

Kad bijām nonākuši ciematā, man nemaz nebija jāprasa, kur atrodas maiznīca: mūsu deguns mūs turp nemaldīgi aizveda; man bija

gandrīz tikpat laba oža ka maniem suņiem, lai jau iztālēm saostu jauko siltās maizes smaržu.

No maizes, kas pirkta par trim su, ja ta maksa pieci su mārciņā, mums katram iznāca tikai mazs gabaliņš, un mūsu brokastis drīz vien bija gala.

Tad nu bija pienācis bridis paraudzīties, tas ir, padomāt, par iespē jām, kā todien tikt pie naudas. Sai nolūkā es izstaigāju visu ciematu, meklēdams vispiemērotāko laukumu izrādei, kā ari pētīdams iedzi votāju sejas, cenzdamies uzminēt, vai viņi būs mūsu draugi vai ienaid nieki.

Mans nodoms nebija šo izrādi rīkot tūlīt, jo pašlaik nebija piemē rots laiks, gribēju tikai papētīt apvidu, izraudzīties labāko vietu un atnakt šurp vēlreiz dienas vidū izmēģināt laimi.

Es biju dziļi iegrimis šais domās, kad pēkšņi izdzirdēju aiz mugu ras kādu kliedzam. Strauji apgriezies, es ieraudzīju Zerbino, kam pakaļ dzinās kāda veca sieva. Man nebija ilgi jāgudro, lai saprastu šās pakaļdzīšanās un kliegšanas iemeslu: izmantodams manu izklaidību, Zerbino bija mani pametis un, ieskrējis kādā mājā, nočiepis gabalu gaļas, ko tagad turēja zobos.

— Ķeriet zagli, — vecā sieva kliedza, — turiet viņu, turiet ciet viņus visus!

Izdzirdējis pēdējos vārdus un juzdamies vainīgs vai vismaz atbil dīgs par sava suņa vainu, ari es sāku skriet. Ko lai iesāku, ja vecā sieva pieprasīs no manis samaksu par nozagto gaļu? Ar ko samaksāt? Vai, reiz pieķēruši zādzībā, no mums nesāks piesargāties?

Redzot mani skrienam, Kapi un Dolče no manis neatpalika, un es jutu viņus sekojam man pa pēdām, bet Sirsniņš, kas man tupēja uz pleca, stipri apķērās man ap kaklu, lai nenokristu.

Mums gandrīz nebija ko baidīties, ka mūs varētu noķert, bet mūs varēja aizturēt pretimnācēji, un man šķita, ka tāds nodoms bija kādiem diviem trim cilvekiem, kas aizšķērsoja mums ceļu. Par laimi, mūsu ceļā gadījās kada šķērsieliņa šaipus ienaidnieku grupiņas. Su ņu pavadīts, es metos šai ieliņā, un, joprojām skriedami, ko kajas nes, mes drīz nonācām klaja laukā, tas ir, pēc tam, kad bijām noskrējuši gandrīz divus kilometrus. Tad es uzdrīkstējos palūkoties atpakaļ — mums neviens nesekoja. Kapi un Dolče visu laiku turējās manas pēdās, Zerbino atskrēja kaut kur no tālienes: droši vien viņš bija apstājies, lai notiesātu savu gaļas gabalu.

Es viņu pasaucu, taču, zinādams, ka ir pelnījis bargu sodu, viņš apstājās, tomēr nenāca vis pie manis, bet aizmuka.

Gaļas gabalu Zerbino bija nočiepis aiz izsalkuma. Bet šo iemeslu es nevareju uzskatīt par attaisnojumu. Tā bija zādzība. Vainīgais bija jāsoda, jo tas bija vajadzīgs disciplīnas uzturēšanai trupā: nākamajā

ciematā Dolče, darīdama paka| savam biedram, un beigu beigās pat Kapi varētu krist kārdināšanā.

Tad nu man vajadzēja sarīkot Zerbino publisku sodīšanu. Bet tas nebija tik viegli panākams.

Ks meklēju palīdzību pie Kapi.

—   Sadabū man rokā Zerbino.

Un Kapi tūdaļ devās projām, lai izpildītu manis uzticēto uzdevumu. Man tomēr šķita, ka šo lomu viņš neuzņēmās ar tik lielu dedzību kā parasti, un viņa skatienā, ko viņš man uzmeta pirms aizskriešanas, es it kā manīju, ka daudz labprātāk viņš uzņemtos Zerbino advokāta, nevis manu žandarma lomu.

Man tikai atlika gaidīt Kapi un viņa gūstekņa atgriešanos, bet tas varēja krietni ieilgt, jo ļoti iespējams, ka Zerbino neļaus sevi uzreiz vest atpakaļ- Sī gaidīšana man nebūt nebija netīkama. Es biju diez gan tālu no ciemata, lai nevajadzētu baiļoties, ka man dzīsies pakaļ. Turklāt es biju stipri noguris no skrejiena un man gribējās kādu bridi atpūsties. Vispār — kur man būtu jāsteidzas, ja es pat nezinu, uz kurieni doties, un ja man nav ko darīt?

Vieta, kur es biju apstājies, bija kā radīta gaidīšanai un atpūtai. Nezinot, kurp īsti es dodos savā trakajā skrējienā, biju nonācis Dien vidu kanāla krastos un pēc iziešanas no Tulūzas, kad biju šķērsojis putekļainos laukus, tagad atrados zaļa un spirgtā novadā: ūdeņi, koki, zāle, avotiņš, kas iztek no kādas klints spraugam, kura apaugusi augiem, kas kā ziedošs ūdenskritums krīt līdzi ūdens straumei, skats bija burvīgs, un es jutos brinum jauki, gaidīdams suņu atgriešanos.

Pagāja stunda, bet ne viens, ne otrs neatgriezās, un es jau sāku uztraukties, kad beidzot Kapi, nodūris galvu, atgriezās viens pats.

—    Kur ir Zerbino?

Kapi bailīgi nogūlās man pie kājām; tad, uz viņu paskatījies, es ieraudzīju, ka viena auss viņam ir asiņaina.

Man nebija vajadzīgs nekāds paskaidrojums, lai saprastu, kas noticis: Zerbino bija sacēlies pret žandarmēriju, pretojies nākt līdzi, un Kapi, kurš varbūt nelabprāt bija paklausījis manu pavēli, ko uzskatīja par pārāk bargu, bija ļāvis sevi piekaut.

Vai ari viņš jāsabar un jāsoda? Man nebija tam dūšas, es nebiju spējīgs sodīt citus, jo pats biju bēdu nomākts.

Tā kā Kapi ekspedīcija bija bez panakumiem, man atlika tikai viens — gaidīt, kad Zerbino labprātīgi atgriezīsies. Es viņu pazinu: pēc pirmā impulsa dumpoties viņš tomēr samierināsies ar gaidamo sodu un, visu nožēlodams, atgriezīsies.

Es atlaidos zem koka, turēdams Sirsniņu piesietu — aiz bailēm, ka viņam varētu ienākt prātā pievienoties Zerbino. Kapi un Dolče bija nogulušies man pie kājām.

Pagāja labs laiks, bet Zerbino nerādījās. Nemanot man uznāca miegs, un es aizmigu.

Kad uzmodos, saule jau stāvēja virs galvas, bija aizritējušas vai rākas stundas. Bet es tāpat bez saules zināju, ka ir jau vēls, mans vēders sūdzējās, ka pagājis ilgs laiks, kopš biju apēdis pēdējo maizes gabalu. Arī abi suņi un Sirsniņš izskatījās ļoti izsalkuši: Kapi un Dolče rādīja bēdīgus purnus, Sirsniņš taisīja visādas grimases.

Bet Zerbino joprojām nerādījās.

Es viņu saucu, es svilpu, bet viss bija velti — viņš nerādījās, labi" pabrokastojis, viņš mierīgi gremoja, palīdis zem kāda krūma.

Mans stāvoklis kļuva kritisks: ja es aiziešu, Zerbino varētu viegli apmaldīties un mus neatrast; ja palikšu,-man nebūs izdevības nopelnīt dažus sū un paēst.

Bet tieši izsalkums kļuva aizvien jūtamāks. Suņu acis izmisīgi rau- dzījas manējās, un Sirsniņš braucīja vēderu, dusmīgi ņurdēdams.

Tā kā laiks ritēja un Zerbino neatgriezās, es vēlreiz sūtīju Kapi meklēt savu biedru, bet pēc pusstundas viņš atgriezās viens pats un lika man saprast, ka nav to atradis.

Ko darīt?

Lai gan Zerbino bija vainīgs un savas vainas deļ iegrūdis mūs drausmīgā stāvokli, man pat nenāca prātā viņu pamest. Ko teiks mans saimnieks, ja es viņam neatvedīšu atpakaļ trīs suņus? Turklāt, par spīti visam, es viņu mīlēju, šo viltnieku Zerbino.

Tad nu es nolēmu gaidīt līdz vakaram; bet bija neciešami palikt bezdarbībā un klausīties, kā vēders rūc aiz bada, un šī rūkšana bija jo sāpīga tāpēc, ka nekas cits nebija dzirdams kā tikai rūkšana, bez kādas pārmaiņas un nepārtraukti.

Vajadzēja izgudrot kaut ko, kas mūs visus četrus nodarbinatu un izklaidētu. . ,

Ja mēs varētu aizmirst, ka mums gribas ēst, katrā ziņā pa šīm aiz miršanās stundām mūsu izsalkums būtu mazaks.

Bet ko lai mēs sadarām?

Apsverot šo jautājumu, es atcerējos, ko Vitāliss man bija stāsti jis: kara laikā, kad pulks bija noguris no gara pārgājienā, tika spēlēta muziķa, jo, klausoties jautras vai aizgrābjošas melodijas, zaldāti savu nogurumu aizmirsa.

Ja es uzspēlētu kaut ko jautru, varbūt mēs visi savu izsalkumu aiz mirstu. Katrā ziņā, ja es spēlēšu un suņi kopā ar Sirsniņu dejos, laiks mums paies daudz ātrāk.

Es paņemu arfu, kas bija atslieta pret koku, un, izkārtojis savus aktierus pa vietām, uzgriezu kanālam muguru un sāku spēlēt kādu dejas melodiju, bet pec tam valsi.

Sākumā mani aktieri it kā nebija noskaņoti dejošanai, bija skaidrs, ka maizes gabals viņiem būtu daudz vairāk pa prātam, bet pamazām viņi kļuva dzīvāki, muziķa panāca savu neatvairamo iespaidu, mēs visi aizmirsām maizi, kuras mums nebija, un es vairs domāju tikai par spēlēšanu, bet viņi par dejošanu.

Pēkšņi es izdzirdēju kādu dzidru balsi — bērna balsi kliedzam: «Bravo!» Sī balss skanēja man aiz muguras. Es strauji apgriezos.

Kanāla bija apstājusies kāda liellaiva, pagriezusi priekšgalu pret krastu, kur es stāvēju. Divi zirgi, kas laivu bija vilkuši tauvā, stāvēja pretējā krastā.

Tā bija dīvaina liellaiva, kādu es vēl nekad nebiju redzējis, — tā bija daudz īsāka nekā laivas, kas parasti kalpo kuģošanai pa kanāliem, un uz tās klāja, kas pacēlās mazliet virs ūdens, bija uztaisīta tāda kā stikla galerija. Sās galerijas priekšpusē bija veranda, ko aizēnoja vīteņaugi, kas, šur tur pie jumta robiņiem piekabināti, vietumis krita lejup kā veselas zaļas kaskādes. Un šai verandā es ieraudzīju divus cilvēkus: pajaunu, kājās stāvošu sievieti ar cēlu un skumju seju un bērnu, apmēram mana vecuma zenu, kurš, likās, gulēja.

Droši vien «Bravo!» bus kliedzis šis zens.

Pēc šā pārsteiguma nomierinājies, jo nospriedu, ka šeit nav neka bīstama, es pacēlu cepuri, pateikdamies par man izrādīto atzinību.

—    Vai jūs spēlējat pats savam priekam? — jautāja dāma, runādama ar svešādu akcentu.

—   Spēlēju, lai maniem aktieriem būtu ko darīt un ari tāpēc … lai pats izklaidētos.

Zēns padeva zīmi, un dama noliecās pie viņa.

—   Vai jus neuzspēlētu vēl kaut ko? — pacēlusi galvu, jautāja dāma.

Vai es nepaspēletu! Nepaspēlētu publikai, kas man gadījusies tik īstā laikā! Es nelikos lūgties.

—   Vai jūs vēlaties kadu deju vai komēdiju? — es vaicāju.

—   Komēdiju! — izsaucās zēns.

Bet dāma viņu pārtrauca, teikdama, ka viņa labak vēlētos deju.

—   Deja ir pārāk īsa! — zēns iesaucās.

—    Pēc dejas, ja cienījamā publika vēlas, mēs varēsim parādīt dažādus trikus, <tādus, kādus taisa Parīzes cirkos*.

Tā bija mana saimnieka frāze, es lūkoju to izrunāt tikpat cēli ka viņš. Padomajot es biju ļoti apmierināts, ka viņi bija atraidījuši komēdiju, jo es biju pārāk satraukts, lai sarīkotu izrādi, it īpaši tāpēc, ka man trūka Zerbino, un arī tāpēc, ka man nebija nepieciešamo kostīmu un aksesuāru*.

Tad nu es atkal paņemu arfu un sāku spēlēt valsi. Kapi uzreiz abam ķepām apskava Dolčes augumu, un viņi sāka taktī griezties. Pēc tam Sirsniņš nodejoja dažus soļus viens pats. Tad mēs pakāpeniski pār gājām pie visa mūsu repertuāra izrādīšanas. Nogurumu vairs nemaz nejūtām. Mani aktieri droši vien bija sapratuši, ka par atalgojumu saviem pūliņiem viņi dabūs vakariņas, un viņi vairs sevi netaupīja, tāpat kā es netaupīju sevi.

Pēkšņi kāda priekšnesuma vidu es ieraudzīju no krūmiem izlienam Zerbino, un, kad viņa biedri gāja viņam garām, viņš nekaunīgi iestājās viņu vidū un sāka tēlot savu lomu.

Spēlēdams arfu un uzmanīdams savus aktierus, laiku pa laikam es paskatījos uz jauno zēnu, bet, tavu brīnumu, kaut gan, šķiet, mūsu priekšnesumi viņam ļoti patika, viņš nemaz nepakustējās. Viņš palika izstiepies guļam, pilnīgi sastindzis, kustinādams tikai abas rokas, lai mums aplaudētu.

Vai viņš bija paralizēts? Šķita, ka viņš ir piesiets pie kāda dēļa.

Nemanot vējš bija piedzinis laivu pie mūsu krasta, un tagad es zēnu redzēju tā, it kā pats atrastos uz liellaivas blakus viņam: viņam bija gaiši mati, seja bija bāla, tik bāla, ka zem caurspīdīgās ādas uz viņa pieres bija redzamas zilās dzīsliņas, sejas izteiksme viņam bija maiga un reizē skumja, un tajā jautās kaut kas slimīgs.

—   Cik jūsu teātri maksā par vienu vietu? — jautāja dāma.

—   Katrs maksā pēc tā, cik lielu prieku viņam izrāde sagādājusi.

—   Tādā gadījumā, māmiņ, jāmaksā ļoti dārgi, — zēns sacīja.

Pēc tam viņš piebilda dažus vārdus valodā, ko es nesapratu.

—   Artūrs gribētu apskatīt jūsu aktierus tuvāk, — dāma man sacīja.

Es padevu zīmi Kapi, kas ieskriedamies ieleca laivā.

—   Un pārējie? — iesaucās Arturs.

Zerbino un Dolče sekoja savam biedram.

—   Bet pērtiķis?!

Sirsniņš būtu viegli ielēcis laivā, bet es nekad par viņu nebiju drošs, ticis uz klāja, viņš varētu atļauties tādus jokus, kas varbūt nebutu pa prātam dāmai.

—   Vai viņš ir nikns? — dama vaicāja.

—   Nē, cienītā kundze, bet viņš ne vienmēr klausa, un es baidos, ka viņš varētu uzvesties nepieklājīgi.

—   Nu tad nāciet kopā ar viņu.

To pateikusi, dāma padeva zīmi kādam vīram, kas stāvēja pie stūres; un šis vīrs tūlīt pagaja uz kuģa priekšgalu un pārmeta uz krastu laipu.

Tas bija tilts. Tagad es varēju uziet uz klāja, neriskējot ar bīstamo lēcienu, un ar arfu plecā un Sirsniņu rokās es svinīgi uzgāju uz klāja.

—   Pērtiķis! Pērtiķis! — izsaucās Artūrs.

Es piegāju zēnam klāt, un, kamēr viņš glāstīja un paijāja Sirsniņu, es viņu pec sirds patikas apskatīju.

Cik savādi! Viņš tiešām bija piesiets pie dēļa, kā es sākumā biju domājis.

—   Jums taču ir tevs, manu zēn, vai ne? — dāma man jautāja.

—   Jā, ir, bet pašreiz es esmu viens.

—   Uz cik ilgu laiku?

—   Uz diviem mēnešiem.

—   Diviem mēnešiem! Nabaga bērns! Kā jūs varat savā vecumā tik ilgi iztikt viens?!

—   Jāiztiek, cienītā kundze!

—   Jūsu saimnieks droši vien liek, lai jūs pēc šiem diviem mēnešiem pārnēsāt viņam naudu?

—   Nē, cienītā kundze, viņš man neko neliek. Man tikai ar savu trupu ir jāizdzīvo, tas ir viss.

—   Un jūs esat varējuši izdzīvot līdz šim?

Pirms atbildes es vilcinājos: es nekad nebiju saticis dāmu, kas man būtu iedvesusi pret sevi tādu cieņu kā šī, kura mani iztaujāja. Taču viņa ar mani runāja tik laipni, viņai bija tik maiga balss, tik mīlīgs, tik uzmundrinošs skatiens, ka es nolēmu izstāstīt patiesību. Turklāt — kāpēc lai es klusētu?

Tad nu es viņai izstāstīju, kāpēc man vajadzēja šķirties no Vitā lisa, kam bija piespriests cietumsods par to, ka viņš bija mani aizstāvējis, un ka no tā laika, kopš esmu atstājis Tulūzu, es neesmu varējis nopelnīt nevienu sū.

Kamēr es stāstīju, Artūrs spēlējās ar suņiem, bet viņš tomēr klausījās un visu dzirdēja.

—   Cik jums gan jābūt izsalkušiem! —- viņš izsaucās. -

Suņi, kas šos vārdus ļoti labi saprata, sāka riet, bet Sirsniņš ņēmās neganti braucīt vederu.

—   Vai, māmiņ! — Arturs sacīja.

Dāma šo izsaucienu saprata. Viņa pateica dažus vārdus sve- šadajā valodā kādai sievietei, kas bija pabāzusi galvu pusatvērtajās durvīs,' un ši sieviete gahdrīz tūlīt pat ienesa mazu, jau apklātu galdiņu.

—   Sēdieties, mi|ais bērns, — dāma man sacīja.

Es neliku lūgties, noliku arfu un žigli piesēdos pie galda. Suņi tūdaļ satupās ap mani, bet Sirsniņš ieņēma vietu man uz ceļ gala.

—   Vai jūsu suņi maizi ed? — Arturs man vaicaja.

Vai viņi ēdot maizi?! Es iedevu katram no viņiem pa gaba lam, ko viņi rišus aprija.

—   Un pērtiķis? — vaicāja Artūrs.

Bet par Sirsniņu nebija nemaz jārūpējas, jo, kamēr es baroju suņus, viņš bija pievācis pīrāga gabalu, ar ko zem galda gandrīz aiz rijās.

Arī es paņēmu maizes šķēli, un, ja arī ar to neaizrijos kā Sirsniņš, tad apriju to tikpat badīgi kā viņš.

—   Nabaga bērns! — sacīja dāma, pieliedama manu glāzi.

Bet Artūrs — viņš neteica ne vārda, viņš tikai skatījās uz mums plaši ieplestām acīm, droši vien brīnīdamies par mūsu edelību, jo visi bijām vienlīdz rijīgi, pat Zerbino, kas zināmā mērā savu izsalkumu bija jau remdinājis a'r nočiepto gaļu.

—   Un kur jūs šodien butu ēduši pusdienas, ja mēs nebūtu sastapušies? — jautāja Artūrs.

—   Domāju, ka mēs nemaz nebūtu ēduši.

—   Un kur jūs pusdienosit rīt?

—   Rīt varbūt mums, tāpat kā šodien, gadīsies kāda laimīga satikšanās.

Pārtraucis mani iztaujāt, Artūrs pagriezās pret māti, un starp viņiem sākās gara saruna svešajā valodā, kuru es jau biju dzirdējis. Liekas, viņš kaut ko lūdza, kam māte negribēja piekrist vai vismaz pret ko cēla iebildumus.

Pēkšņi Artūrs atkal pagrieza galvu pret mani, jo viņa ķermenis nekustējās.

—   Vai jūs gribētu palikt kopā ar mums? — viņš jautāja.

Es skatījos viņā, nekā neatbildēdams, tik ļoti šis jautājums mani pārsteidza.

—   Mans dēls jautā, vai jūs gribētu palikt pie mums.

—   Uz šīs liellaivas?!

—   Jā, šai laiva. Mans dēls ir slims, ārsti ir noteikuši turēt viņu piesietu uz dēļa tā, kā jūs viņu redzat.'Lai viņš negarlaikotos, es viņu vizinu ar šo liellaivu. Palieciet pie mums. Jūsu suņi un pērtiķis dotu izrādes Artūram, kas būtu jūsu publika. Un jūs, ja jūs to labprāt gribētu, mans bērns, — jūs spēlētu mums arfu. Tādā kārtā jūs pakalpotu mums, un savukart mēs varbūt būtu noderīgi jums. Jums vairs nebūtu katru dienu jāmeklē publika, kas jūsu vecuma bērnam ne vienmēr tik viegli izdodas.

Liellaivā! Es nekad nebiju braucis laivā, un tā bija mana karstākā vēlēšanās. Es dzīvošu liellaivā, uz ūdens, kāda laime!

Tā bija pirmā doma, kas man iešāvās prātā un mani apžilbināja. Sapnis!

Dažas sekundes padomājis, es sapratu, cik liela laime ir šis priekšlikums un cik augstsirdīga ir šī sieviete, kas man to izteica.

Es saņēmu dāmas roku un noskūpstīju.

Viņa šķita esam aizkustināta par šo pateicības apliecinājumu un sirsnīgi, gandrīz maigi pārlaida vairākas reizes roku pār manu galvu.

—   Nabadziņš! — viņa sacīja.

Ta kā mani lūdza spēlēt arfu, man šķita, ka ar man izteikto vēlēšanos nav jāvilcinās, šī steiga zināmā mērā bija manas labās gribas pierādījums un tai pašā reizē mana pateicība.

Es paņēmu savu instrumentu, nostājos laivas priekšgalā un sāku spēlēt.

Tai pašā brīdī dāma pielika pie lupām sudraba svilpīti un spalgi iesvilpās.

Es uzreiz pārtraucu spēli un jautāju, kāpēc viņa tā svilpj, — gribēdama man pateikt, ka es slikti spēlēju, vai vēlēdamās, lai apklustu.

Artūrs, kas redzēja visu, kas ap viņu notiek, manu satraukumu uzminēja.

—   Māmiņa svilpa, lai zirgi atkal dotos ceļā, — viņš sacīja.

Un tiešām — laiva, kas jau bija atgājusi no krasta, zirgu vilkta, sāka slidet pa mierīgo kanāla ūdeni. Ūdens skalojās gar laivas ķīli, un abās kanāla pusēs mums pakaļ skrēja koki, ko apgaismoja rietošās saules slīpie stari.

—    Vai jūs kaut ko neuzspēlētu? — Artūrs jautāja.

Un, pamājis ar galvu, viņš piesauca klāt māti, saņēma tās roku un turēja to savējā visu laiku, kamēr es spēlēju dažādos mūzikas gabalus, ko man bija iemācījis Vitāliss.

XII

MANS PIRMAIS DRAUGS

Artūra māte bija angliete, viņas vārds bija Milligana kundze. Viņa bija atraitne, un es domāju, ka Artūrs ir viņas vienīgais bērns, bet drīz uzzināju, ka viņai ir bijis vēl vecāks dēls, kas mīklainos apstākļos pazudis. Un viņa pēdas nekad nebija varējuši sadzīt. Laikā, kad tas bija noticis, Milligana kungs gulēja \fz nāves gultas, bet Milligana kundze bija smagi slima un nekā nezināja, kas ap viņu notiek. Kad viņa izveseļojas, viņas vīrs bija miris un dēls pazudis. Meklēšanu bija uzņēmies Džeimss Millignns, viņas svainis. Bet ši izvēle nebija izdevusies, jo Džeimsa Milligan;i intereses bija pretējas viņa svaines interesēm. Tādā gadījumā, ja Džeimsa Milligana brālis nomirtu bez bērniem, par braļa mantinieku kļutu viņš, Džeimss.

Kļūt par brāļa mantinieku Džeimsam Milliganam tomēr neizdevās, jo septiņus mēnešus pēc vira nāves Milligana kundze laida pasaulē otru bērnu — mazo Artūru.

Bet šis bērns bija vārgs un slimīgs un, pēc ārstu domām, nebūs ilgs dzīvotājs, kuru katru bridi viņš varētu nomirt, un tad Džeimss Mii ligans beidzot kļutu par sava vecākā brāļa titula un īpašumu mantinieku, jo mantošanas likumi ikvienā valstī ir citādi, un Anglijā zināmos gadījumos tie pieļauj, ka par mantinieci kļūst nevis māte, bet visu manto tēvocis.

Ar brāļadēla piedzimšanu Džeimsa Milligana cerības uz mantojumu ieilga, bet zust nezuda; vajadzēja tikai gaidīt.

Un viņš gaidīja.

Bet ārstu paredzējumi nepiepildījās. Arturs gan joprojām palika slimīgs, bet mirt nemira, kā tēvocis bija domājis. Mātes kopšana bērna dzīvību ikreiz izglāba: tāds brīnums, paldies dievam, mēdz notikt diezgan bieži.

Desmitiem reižu likās, ka nu Artūram ir beigas, un desmitiem reižu viņš tika izglābts; cita pēc citas, dažreiz pat reizē viņam uzbruka visas iespējamās bērnu slimības.

Pēdējā laikā viņam parādījās drausmīga slimība — koksīts jeb gūžas kaula tuberkuloze, kas perinās gūžā. Sai slimībai ārsti ieteica sēr- ūdeņu avotus, un Milligana kundze brauca uz Pirenejiem. Bet, kad sērūdeņi nekā nelīdzēja, ārsti ieteica kādu citu ārstēšanās līdzekli — turēt slimnieku guļus, neļaujot viņam staigāt.

Tad Milligana kundze bija pasūtījusi Bordo uztaisīt liellaivu, kurā es patlaban atrados.

Milligana kundze nemaz nepieļāva domu, ka dels tiktu ieslegts mājā, kur beigtos vai nost aiz garlaicības vai gaisa trūkuma, — ja Arturs vairs nedrīkstēja staigāt, tad viņa vietā jākustas majai, kurā viņš dzīvos.

Liellaivu pārveidoja par peldošu māju ar guļamistabu, virtuvi, viesistabu un verandu. Skatoties pēc laika apstākļiem, Artūrs kopā ar māti no rīta līdz vakaram uzturējās vai nu viesistabā, vai verandā, un ainavas slīdēja viņam garām, ja vien viņš papūlējās atvērt acis.

No Bordo viņi bija izbraukuši pirms mēneša un, braukdami uz augšu pa Garonnu, bija nokļuvuši Dienvidu kanāla. Pa šo kanalu, iz braucot veselu virkni dīķu un kanālu, kas stiepjas gar Vidusjūru, tad dodoties uz augšu pa Ronu, pēc tam pa Saonu, no tās pa Luāru līdz Briārai, tad pa tāda paša nosaukuma Kanālu nokļūstot Senā un brau cot uz leju pa straumi, viņi nonāktu Ruanā, kur pārsēstos liela kuģī, lai dotos uz Angliju.

Pirmajā dienā pec savas ierašanās es iepazinos tikai ar kajīti, kurā dzīvošu šai laivā, kam bija vārdā «Gulbis»'. Kaut gan šī istabiņa bija ļoti maza, tikai divi metri gara un kādu metru plata, tā tomēr bija burvīga kajīte, par kādu bērna fantāzija būtu varējusi tikai sapņot.

No mēbelem kajītē atradās vienīgi kumode, bet šī kumode līdzinājās fiziķu neiztukšojamajai pudelei, kurā ir tik daudz kas iekšā. Virsējā plāksne nebija pienaglota, tā bija kustīga, un, kad to pacēla, tajā atrada visus guļampiederumus: matraci, spilvenu, segu. Sī gulta, protams, nebija diezin cik liela, taču pietiekami liela, lai taja varētu ērti gulēt. Zem guļamvietas bija atvilktne ar visiem nepieciešamajiem tualetes piederumiem. Bet zem šis atvilktnes bija vel otra atvilktne ar vairākiem nodalījumiem, kuros varēja ielikt veļu un virsdrēbes. Ne galdu, ne krēslu nebija, vismaz parastajā veidā ne, bet gultas galvgalī bija dēlītis, kuru nolaižot uz leju izveidojās galds, un kājgalī bija otrs nolaižams dēlītis, kas izveidoja sēdekli.

Laivas apšuvumā bija ierīkots mazs iluminators*, ko varēja aiztaisīt ar apaļu stiklu, un tas noderēja istabiņas apgaismošanai un vē- dināšanai.

Nekad savā mūžā es nebiju redzējis neko tik glītu un tīru: viss bija apšūts ar lakota egles koka paneli, un uz grīdas bija izklāta vaskadrāna melnbaltām rūtīm.

Bet prieku baudīja ne vien acis.

Kad es izģērbies atlaidos gultā, mani pārņēma līdz šim nepazīta labsajūta: pirmo reizi mūžā palagi nevis skrāpēja, bet glāstīja manu ādu. Pie Barberēna mātes es gulēju stīvos un grumbuļaino^ kaņepāju audekla palagos; ar Vitālisu itin bieži mēs gulējām bez palagiem salmos vai sienā, bet, kad iebraucamajā vietā mums tos iedeva, gandrīz vienmēr būtu bijis labāk gulēt tīros pakaišos. Cik smalki bija šie palagi, kuros es tagad ietinos! Cik tie bija mīksti un cik jauki smaržojal Un matracis! Tas bija daudz mīkstāks par priežu skujām, uz kurām es biju gulējis iepriekšējo nakti! Nakts klusums vairs neuztrauca, tumsa nebija rēgu pilna, un zvaigznes, kurās es lūkojos pa iluminatoru, man čukstēja tikai uzmundrinošus un cerību pilnus vārdus.

Tik labi izgulējies šai ērta ja gultā, es uzmodos agri no rīta, jo man rūpēja zināt, kā pavadījuši nakti mani aktieri.

Viņus visus es atradu tai pašā vietā, kur biju iekārtojis iepriekšējā vakarā, un tik cieši aizmigušus, it kā viņi šai laivā būtu dzīvojuši jau vairākus menešus. Kad es ienācu, suņi uzmodās un priecīgi pienāca man klāt, gaidīdami rīta glāstu. Vienīgi Sirsniņš, kaut gan viena acs viņam bija pusviru, nemaz nepakustējās, bet ņēmās skaji jo skaļi krākt.

Nav nemaz pārāk jāpiespiežas, lai uzminētu, ko tas nozīmēja: Sir sniņa kungs, kas bija viegli aizvainojams, ļoti ātri dusmojās un sadusmojies ilgi bozās. Pašreizējos apstākļos viņš jutās sarūgtināts par to, ka es viņu nebiju paņēmis līdzi uz istabu, un savu neapmierinātību viņš man izrādīja, izlikdamies aizmidzis.

Es viņam nevarēju paskaidrot iemeslus, kas mani diemžel bija spieduši atstāt viņu uz klāja, un, tā kā es vismaz šķietami jutos pret viņu vainīgs, tad paņēmu viņu rokās un, apliecinādams savu nožēlu, viņu paglāstīju.

Pašā sākumā viņš savu niķošanos atmeta, bet drīz vien, būdams svārstīga rakstura, izgudroja kaut ko citu un ar savu mīmiku lika man saprast: ja es izietu ar viņu pastaigāties pa krastu, viņš man varbūt piedotu.

Kuģinieks, kuru es iepriekšējā dienā biju redzējis pie stūres, bija jau piecēlies un ņemas ar klāja tīrīšanu. Viņš labprāt pārmeta uz krastu laipu, un es ar visu savu trupu varēju izkāpt pļaviņā.

Rotaļājoties ar suņiem un Sirsniņu, skraidot, lecot pāri grāvjiem un rāpjoties kokos, laiks aizritēja ātri. Kad mēs atgriezāmies, zirgi jau bija aizjūgti un stāvēja piesieti piece)malā augošas papeles, gaidot svilpes signālu, lai dotos ceļā.

Es žigli uzkāpu uz klaja; pēc dažām minūtēm enkurs, kas laivu tu- rēja pie krasta, tika pacelts, matrozis ieņēma vietu pie stūres, strū dzinieks uzsēdās jāšus zirgā, iečīkstējās trīsis, caur kuru gāja tauva, un mēs jau braucām.

Kāda bauda ir brauciens laivā! Zirgi rikšoja, un, nejuzdami ne ma- zāko kratīšanu, mēs viegli slīdējām pa ūdeni. Abi mežainie krasti skrēja mums garām, un nebija dzirdams nekāds cits troksnis kā tikai viļņu sišanās pret laivas ķīli un zirgiem ap kaklu apsieto zvārgulīšu skaņas.

Mēs braucām, un, noliecies pār laivas malu, es skatījos uz papelēm, kas, ar saknēm turēdamās zaļajā zālē, lepni slejās uz augšu un rāmajā rīta gaisā drebināja savas mūžam trīsuļojošās lapas. Gara papeļu rin da, stiepdamās gar krastu, izveidoja biezu, zaļu aizkaru, kas, aiztu rējis slīpos saules starus, laida caur zariem tikai maigu, apslāpētu gaismu.

Vietvietām ūdens izskatījās gluži melns, it kā zem tā slēptos neizmērojami dziļumi; turpretī citur tas klājās kā caurspīdīga sega, kam cauri varēja saskatīt spīdīgus oļus un samtainas ūdenszāles.

Es biju dziļi iegrimis vērošanā, kad izdzirdēju, ka aiz muguras mani kāds sauc.

Es spēji apgriezos: saucējs bija Artūrs, kas bija iznests uz klāja, un blakus viņam bija māte.

—   Vai jūs labi gulējāt? — Artūrs mam jautāja. — Labāk kā uz lauka?

Es piegāju klāt un atbildēju, izmeklēdams pieklājīgus vārdus, reize vērsdamies gan pie matēs, gan dēla.

—   Un kur ir suņi? — viņš vaicāja.

Es pasaucu suņus un Sirsniņu, tie pienāca klāt un apsveicinājās, bet Sirsniņš sāka taisīt grimases, kā to allaž mēdza darīt pirms mūsu izrādēm.

Taču par izrādi torīt nebija ne runas.

Milligana kundze dēlu bija noguldījusi pavēni un pati apsēdusies viņam blakus.

—   Vai jūs nebūtu tik laipns un neaizvestu prom suņus un pērtiķi? — viņa man sacīja. — Tagad mēs pastradāsim.

Es darīju, kā man lika, un aizvedu savu trupu uz pašu laivas priekšgalu.

Kadai stradāšanai šis nabaga slimnieciņš bija spējīgs?

Es redzēju, ka māte lika viņam atkārtot uzdoto, pati sekodama tekstam atšķirtajā grāmatā.

Izstiepies uz dēļa, nemaz nepakustēdamies, Arturs atkārtoja.

Pareizāk gan bulu teikt, ka viņš mēģināja atkārtot, jo vienā gabalā stomījās, nespēdams tekoši pateikt ne trīs vārdus, turklāt ļoti bieži ari kļūdījās.

Māte viņu rāmi, bet tai pašā laika stingri izlaboja.

—   Jus neprotat šo tabulu, - viņa sacīja.

Man likās jocīgi, dzirdot, ka māte dēlu uzrunā ar «jūs», jo toreiz es nezināju, ka vārdu «tu» angļi nelieto.

—   Vai, mammiņ! — Artūrs sacīja izmisušā balsī.

—   Šodien jūs kļūdāties vairāk nekā vakar.

—   Es centos iemācīties.

—    Bet jus neesat iemācījies.

—   Es nevarēju.

—   Kāpēc?

Nezinu . . . tāpēc, ka nevarēju … Es taču esmu slims.

—   Galva jums ir vesela. Un es nemūžam nepieļaušu, lai jūs nekā nemācītos un slimības iegansta dēļ augtu par nejegu.

Milligana kundze man likās pārāk barga, kaut gan viņa runāja bez dusmām un mīlīgā balsī.

Kāpēc jūs mani apbēdināt, neizmācidamies uzdoto?

- Es nevaru, mammiņ! Ticiet man, ka es nevaru!

Un Artūrs sāka raudāt.

Bet Milligana kundze neļāva viņa asarām sevi aizkustināt, kaut gan likās aizkustināta un pat apbēdināta, ka pati izteicās.

—   Es butu gribējusi ļaut jums šorīt paspēlēties ar Remi un viņa suņiem, — viņa turpināja, - bet tagad jūs ar viņiem nespēlēsities, iekām nebūsit man noskaitījis bez kļūdām visu fabulu.

To pateikusi, Milligana kundze pasniedza Artūram grāmatu 1111 pa spēra dažus soļus, it ka dodamas uz kajīti, atstādama dēlu guļam uz dēļa.

Artūrs, skaļi šņukstēdams, raudāja, un es no savas vietas varēju dzirdēt viņa saraustīto balsi.

Kā Milligana kundze varēja but tik barga pret nabaga puisīti, kuru viņa likās tik maigi mīlam? Ja viņš nespēja iemācīties uzdoto, tā ne bija viņa vaina, vainīga bija katrā ziņā slimība.

Tātad viņa grasījās pazust, nepateikuši viņam neviena laipna vārda.

Taču viņa nepazuda, viņa neiegāja kajītē, bet no jauna piegāja klāt dēlam.

—   Varbūt pamēģināsim mācīties kopā? viņa jautāja.

—   Jā, mammiņ, jā, kopā!

Tad Milligana kundze apsēdās tam blakus un, atkal paņēmusi grā

matu, sāka lēnām lasīt fabulu «Vilks un auns»; pec tam Arturs atkārtoja atsevišķus vārdus un teikumus.

Kad viņa šo fabulu bija izlasījusi trīs reizes, viņa iedeva grāmatu Arturam, pieteikdama, lai tagad viņš mācās viens pats, un pati iegaja kajītē.

Artūrs tūdaļ sāka fabulu lasīt, un no savas vietas, kur es biju pa licis stāvam, es redzēju viņu kustinām lūpas.

Bija skaidrs, ka viņš mācās un ļoti cenšas.

Bet šī cītība neturpinājās ilgi: drīz viņš atrava acis no grāmatas, lupas vairs nekustējās tik ātri un pēkšņi pavisam pārstāja kustēties.

Viņš vairs nelasīja, viņš vairs nemācijās.

Artūra acis, kuru skatiens skraidīja šurpu turpu, sastapās ar manējam.

Es ar roku padevu viņam zīmi, lai viņš turpina mācīšanos.

Viņš man mīļi uzsmaidīja, it kā pateikdamies par brīdinājumu, un viņa acis no jauna ieurbās grāmatā.

Taču drīz tās atkal pacēlās uz augšu un skraidīja no viena kanāla krasta uz otru.

Tā kā viņš uz manu pusi neskatījās, es piecēlos un, tādejādi pievēr sis sev viņa uzmanību, parādīju atkal uz grāmatu.

Apmulsis viņš no jauna tai pieversās.

Diemžēl pēc paris minūtēm laivas priekšgalā zibenīgi ka bulta ka nālam pāršāvās pāri zivju dzenis, atstādams aiz sevis zilu svītru.

Artūrs pacēla galvu uz augšu un sekoja putnam ar skatienu.

Tad, pievērsies man, viņš sacīja:

—   Es to nekā nevaru iemācīties, kaut gan ļoti gribētu.

Es piegāju viņam klāt.

—   Sī fabula nav nemaz grūta, — es sacīju.

—   Gluži otrādi — tā ir ļoti grūta.

Man tā likās ļoti viegla. Klausoties jūsu mammas lasīšanā, šķiet, ka esmu to iemācījies.

Artūrs apšaubīdams pasmīnēja.

—   Vai gribat, lai es jums noskaitu?

—   Kāpēc, ja tas ir neiespējami?

—    Nē jel, tas nav neiespējami. Vai gribat, lai pamēģinu? Ņemiet grāmatu.

Viņš paņēma grāmatu, un es sāku skaitīt fabulu. Viņam iznāca mani labot tikai trīs četras reizes.

—   Cik labi jūs to zināt! — Artūrs izsaucās.

—   Ne visai labi. Bet tagad, man liekas, es to varu noskaitīt jau bez kļūdām.

—   Kā jūs to varējāt iemācīties?

—   Es dzirdēju jūsu mammu lasām un uzmanīgi klausījos, neska tīdamies uz to, kas notiek ap mums.

Arturs nosarka un nodūra acis, tad pec īsa brīža nokaunējies sacīja:

—   Es saprotu, kā jūs esat klausījies, arī es lūkošu klausīties tā kā jus. Bet ko jūs darījāt, lai paturētu prātā visus tos vārdus, kas manā atmiņā samudžinās?

Ko es darīju? Es nezināju, jo nebiju par to domājis. Bet es lukoju viņam paskaidrot to, ko viņš man jautāja, lai arī man pašam tas k|utu skaidrs.

—    Par ko šai fabulā ir runa? — es iesāku. — Par aunu. Tad nu es sāku domāt par auniem. Pec tam es domāju par to, ko viņi dara: «Auni dzīvoja drošībā savā aplokā.» Es redzu aunus guļam un aizmiegam savā aplokā, jo viņi ir drošībā. Un, viņus redzējis, es viņus vairs neaizmirstu.

—   Labi, — Artūrs sacīja, — tagad es ari viņus redzu: «Auni dzīvoja drošībā savā aplokā.» Es redzu baltus un melnus aunus, redzu aitas un jērus. Redzu pat aploku; tas ir darināts no pītām klūdziņām.

—   Tātad jūs vairs neaizmirsīsit?

—   Nē, neaizmirsīšu!

—   Kas tad parasti gana aitas?

—   Suņi.

—   Kad aitas nav vajadzīgs pieskatīt, jo tās ir drošībā, ko tad dara suņi?

—   Viņiem nav ko darīt.

—   Tad viņi var gulēt. Tāpēc mēs sakām: «Suņi gulēja.»

—   Jā, tā ir, tas ir pavisam viegli.

—   Jā, ļoti viegli, vai ne? Un tagad domāsim par ko citu. Kurš ar suņiem kopā gana aitas?

—   Gans.

—   Ja aitas ir drošībā, ganam nav ko darīt. Kā viņš var izlietot savu laiku?

—   Spēlēt flautu.

—   Vai jūs viņu redzat?

—   Jā.

—   Kur viņš ir?

—   Lielas vīksnas pavēni.

—   Vai viņš ir viens pats?

—   Nē, viņš ir kopā ar kaimiņu ganiem.

—   Tad nu, ja jūs redzat aitas, aploku, suņus un ganu, — vai jus nevarētu bez kļūdām noskaitīt fabulas sākumu?

—   Liekas, varēšu.

—   Mēģiniet.

Noklausījies mani tā runājam un viņam skaidrojam, kā būtu viegli iemācīties to, kas sākumā ir licies grūts, Artūrs mani sā'traukts bažīgi uzlukoja, it ka viņš nebūtu pārliecināts, vai tas, ko es runāju, ir patiesība. Taču, dažas sekundes svārstījies, viņš bija izšķīries.

Aitas bija drošībā savā aplokā, suņi gulēja, un gans lielas vīk- II.is pavēnī spēlēja flautu kopā ar citiem kaimiņu ganiem.

Tad, sasitis plaukstas, viņš izsaucās:

Es taču zinu! Man nebija nevienas kļūdas.

Vai jūs negribētu tādā pašā veidā iemācīties fabulas beigas?

Ja, kopa ar jums es esmu drošs, ka to iemācīšos. Ak, kā mam ini 1,1 a priecāsies!

Un viņš sāka mācīties fabulas beigas, tāpat kā bija iemācījies tās pirmo teikumu.

Pec nepilna stundas ceturkšņa viņš to ļoti labi prata un nupat grasījās fabulu vēlreiz atkārtot bez kļūdām, kad mums aiz muguras parādījās Artūra māte.

Ieraudzījusi mūs abus kopā, viņa sākumā noskaitās, jo domāja, ka mēs spēlējamies. Bet Artūrs viņai neļāva izrunāt ne vārda.

Es protu fabulu, — viņš izsaucās, — un viņš man to iemācīja.

Milligana kundze mani uzlūkoja gauži pārsteigta un droši vien būtu mani izprašņājusi, kad Artūrs bez viņas lūguma sāka skaitīt no galvas labulu «Vilks un auns». Viņš to norunāja triumfēdams un ar prieku, l>cz kādas aizķeršanās un kļūdām.

Tikām es skatījos uz Milligana kundzi. Es redzēju, ka viņas skaistajā sejā uzplaiksnīja gaišs smaids, bet pēc tam likās, ka viņas acis kļūst valgas. Bet, tā kā viņa tai brīdī noliecās pie sava dēla, lai, apskāvusi viņu abām rokām, maigi noskūpstītu, tad es droši nezinu, vai viņa raudāja.

Vardi, — Artūrs teica, — ir tīrā muļķība, tie nekā nenozīmē, bet lietas mēs redzam, un Remī lika man ieraudzīt ganu ar savu flautu. Kad es mācīdamies pacēlu acis uz augšu, es vairs nedomāju par to, kas ir ap mani, es redzeju gana flautu un dzirdēju viņa spēlēto melodiju. Vai jūs gribat, lai es jums nodziedu dziesmiņu, mammiņ?

Un viņš nodziedāja angļu valodā kādu skumīgu dziesmu.

Šoreiz Milligana kundze no tiesas raudāja, un, kad viņa piecēlās, es ieraudzīju asaras uz viņas dēla vaigiem. Tad viņa pienāca man klāt un, saņēmusi manu roku, tik maigi to paspieda, ka es jutos aizgrābts.

— Jūs esat labs zēns, — viņa man sacīja.

Ja es par šo starpgadījumu tik sīki stāstīju, tad darīju to tāpēc, lai liktu saprast, ka kopš tās dienas Milligana kundzes izturēšanās pret mani stipri mainījās. Iepriekšējā dienā mani bija uzņēmuši kā manu dzīvnieku, suņu un pērtiķa, rādītāju slima bērna uzjautrināšanai. Bet šī fabulas iemācīšana mani nošķīra no suņiem un pērtiķa, es kļuvu par Artūra biedru, gandrīz pat par draugu.

Tūdaļ jāpastāsta ari tas, ko es gan uzzināju vēlāk, proti, ka Milligana kundze bija visai apbēdināta, redzēdama, ka viņas dēls nekā nemācās vai, pareizāk sakot, nevar nekā iemācīties. Kaut arī zēns bija slims, māte gribēja, lai viņš mācās, un tieši tāpēc, ka šī slimība varēja ieilgt, viņa gribēja jau tagad pieradināt viņu pie mācīšanās, kas viņam dotu iespēju pēc izveseļošanās atgūt nokavēto laiku.

Līdz šim viņa bija visai maz panākusi. Ja arī Artūrs nebūt neatteicās no mācīšanās, viņam galīgi trūka uzmanības un uzcītības. Viņš nepretodamies paņēma grāmatu, ko viņam ielika rokās, viņš pat labprāt atvēra plaukstas, lai to saņemtu, bet savas smadzenes viņš neatvēra, un viņš mehāniski — tā kā mašīna, vai nu labāk, vai sliktāk, visbiežāk slikti nekā labi — iemācījās vārdus, ko viņam ar varu iedzina galvā.

Mati tas ļoti apbēdināja, viņa bija izmisumā dēla dēļ.

Tādēļ tad arī viņa tik gauži priecājās, kad dzirdēja viņu noskai tām no galvas fabulu, ko viņš kopā ar mani bija iemācījies pusstundas laikā, turpretī viņa nebija varējusi to iedabūt viņam galvā pa vairākām dienām.

Kad es tagad iedomājos ar Milligana kundzi un Artūru kopā aizvadītās dienas laivā, es jutu, ka tās ir bijušas manas bērnības jaukākās dienas.

Artūrs man pieķērās ar kvēlas draudzības jūtām, bet es aiz simpātijām pret viņu bez kādas gudrošanas uzskatīju viņu tikpat kā par brāli: mes nekad nestrīdējāmies, viņš nekad neizrādīja ne mazāko pārākumu pār mani sava stāvok|a dēļ, un man ne prātā nenāca justies neveikli.

Tas, protams, izskaidrojams ar manu vecumu un dzīves nepazīšanu, bet katrā ziņā daudz vairāk tas izskaidrojams ar Milligana kundzes smalkjūtību un labsirdību, jo viņa itin bieži sarunājās ar mani kā ar savu dēlu.

Turklāt šis ceļojums laivā man šķita burvīgs, ne mirkli mēs negarlaikojāmies un nejutāmies noguruši, jo mūsu laiks no rīta līdz vaka ram bija aizpildīts ar kaut ko interesantu.

Kopš ierīkots dzelzceļš, Dienvidu kanālu vairs neviens neapmeklē, pat nepazīst vairs, un tomēr tā ir ievērības cienīga vieta Francijā.

No Vilfranšdeloragē mēs iebraucām Aviņonetā, no Aviņonetas braucām līdz Norūzas akmeņiem, kur paceļas par godu kanāla ierī- kotājam Rikē uzcelts piemineklis, tad līdz pat augstākajai vietai starp upēm, kuras ietek vai nu okeānā, vai aiztek uz Vidusjūru.

Pēc tam mes izbraucām cauri Kastelnodarī, dzirnavu pilsētai, Kar- kasonai, viduslaiku pilsētai, un Fūzerannu slūžām, kas ir ļoti interesantas ar saviem astoņiem starpslužu baseiniem, un nonācām Bezjē.

Ja apvidus bija interesants, mēs braucām lēnām, tikai dažas jūdzes dienā, turpretī, ja tas bija vienmuļš, braucām ātrāk.

Tieši pats cejš noteica mūsu gaitas ātrumu un mūsu uzturēšanās laiku kādā vietā. Nekādās parastas ceļotāju grūtības mūs netraucēja: mums nebija jāmēro gari ceļa gabali, lai sasniegtu kadu iebraucamo vietu, kur būtu droši, ka varēsim paēst un pārgulēt.

Noteiktā laikā verandā bija klāts maltītes galds, un ēzdami mēs mierīgi vērojām ainavas, kas peldēja garām abos krastos.

Kad norietēja saule, mēs apstājāmies vietā, kur mūs pārsteidza tumsa, un palikām tur līdz gaismai.

Mēs nemaz nepazinām bezdarbību vakara stundās, kas bieži vien ceļotājiem šķiet tik garas un skumīgas.

Mums šis vakara stundas bieži bija par īsām, un gulētiešanas laiks mūs pārsteidza tad, kad mums ne prātā nebija miegs.

Ja laiva stāvēja, kad bija vēss laiks, mes sanācām kopā salona un iekūrām krāsni, lai atbrīvotos no mitruma un miglas, kas bija kaitīga slimniekam. Tika aizdegtas lampas; Artūru piestūma pie galda, es ap sēdos viņam blakus, un Milligana kundze mums rādija bilžu grāmatas vai skatu ģībumus. Tāpat kā šī laiva, kurā mēs braucām, bija taisīta šim speciālajam braucienam, tāpat ari grāmatas un skatu kartītes bija izraudzītas šim ceļojumam. Kad acis mums sāka nogurt, Milli gana kundze atšķīra kādu no grāmatām un lasīja fragmentus, kas mus varētu interesēt un ko mēs varētu saprast, vai arī, aizvērusi grāmatas un albumus, mēdza stāstīt leģendas vai vēsturiskus noti kumus, kas saistījās ar to novadu, kuram braucām cauri. Viņa stāstīja, nenovērsdama acu no dēla acīm, un bija aizkustinoši redzēt, kā viņa pūlas, lai tikai neizteiktu tādas domas un nelietotu tādus vārdus, kas zēnam būtu grūti saprotami.

Man, ja vakars bija jauks, arī bija sava aktīva loma — tad es paņēmu arfu un, izkāpis krastā, pagāju mazliet tālāk, nostājos zem kāda koka, kas mani paslēpa savā ēnā, un dziedāju visas dziesmas, spēlēju visus mūzikas gabalus, kādus vien zināju. Artūram bija liels prieks klausīties mūziku nakts klusumā, neredzot pašu muzikantu. Viņš man bieži sauca: «Vēl!» — un es atkārtoju, ko nupat biju spēlējis.

Tā bija mierīga un laimīga dzīve tādam bērnam kā es, kas, atstājis Barberēna mātes būdiņu, biju devies līdzi sinjoram Vitālisam klaidoņa gaitās.

Kāda starpība starp kartupeļiem ar sāli, ko es ēdu pie savas nabaga zīdītājas, un gardajām augļu kūkām, želejām, krēmiem un cepumiem, ko gatavoja Milligana kundzes ķēkša! Kada atšķirība starp garajiem pārgājieniem kājām, pa dubļiem, lietū un svelmainā saulē, soļojot nopakaļ savam saimniekam, un starp šo braucienu laivā!

Bet, lai butu patiess pret sevi, jāatzīstas, ka vairāk es priecājos par garīgo laimi, kādu izjutu šai jaunajā dzīvē, un nevis par materiālajiem labumiem, kādu tā man sniedza.

Jā, Milligana kundzes cepumi bija garšīgi, jā, bija patīkami neciest vairs badu, neciest no karstuma vai aukstuma, taču daudzkārt jaukākas un patīkamākas bija jūtas, kas pildīja manu sirdi!

Divas reizes es biju pārdzīvojis saišu pārtrūkšanu ar tiem, ko es mīlēju, — pirmo reizi, kad mani atrāva no Barberēna mātes, otrreiz, kad mani izšķīra ar Vitālisu, un tā es divreiz biju palicis gluži viens, bez atbalsta, bez aizstāvja, un vienīgie draugi man bija mani dzīvnieki.

Un tagad, kad es biju palicis gluži viens un lielā postā, es biju atradis kādu, kas man izradīja maigumu un ko es biju iemīlējis, — kādu sievieti, skaistu, maigu, laipnu un jūtīgu dāmu, un sava vecuma zēnu, kurš pret mani izturējās kā pret brāli.

Kāds prieks, kāda laime tā bija manai sirdij, kas tik ļoti alka pēc mīlestības!

Cik daudzreiz, skatoties uz bālo un slimo Arturu, kas gulēja uz dēja, es apskaudu viņa laimi, es, kas biju pilns veselības un spēka!

Es viņu neapskaudu labklājības dēļ, kas bija ap viņu, neapskaudu grāmatu un dārgo rotaļlietu dēļ, neapskaudu ari viņa laivas dēļ, es viņu apskaudu mīlestības dēļ, kādu viņam izrādīja māte.

Cik laimīgs viņš varēja būt, ka viņu ta mīl, ka viņu desmit un divdesmit reižu dienā noskūpsta un ka viņš pats var no visas sirds mīlēt šo skaisto dāmu, savu mati, kuras rokai es tikko iedrošinājos pieskarties, kad viņa man to sniedza!

Un tad es klusībā skumji domāju, ka man nekad nebūs mātes, kas mani apskaus un ko es apskaušu. Varbūt kādreiz ēs atkal satikšu Bar berēna māti — un par to es ļoti priecāšos, bet tomēr tagad es vairs nevarētu tā kā agrāķ teikt viņai «mamma», jo viņa nebija mana māte.

Es esmu viens, un es vienmēr būšu viens!

Arī šī doma man lika jo augstāk vērtēt prieku, izjūtot Milligana kundzes un Artūra laipno izturēšanos pret mani.

Es nedrīkstēju būt pārāk prasīgs pēc laimes, un, tā kā man nekad nebūs nedz mātes, nedz brāļa, nedz ģimenes, man jājūtas laimīgam, ka man ir draugi.

Man bija jajūtas laimīgam, un es arī jutos pavisam laimīgs.

Taču, lai cik jauka man likās šī jaunā dzīve, drīz man no tās bija jāšķiras un jāatgriežas agrākaja.

XIII

ATRADENIS

Brauciena laiks aizritēja ātri, un tuvojās bridis, kad manam saim niekam jānāk laukā no cietuma. Manī tas radīja reizē prieku un nemieru.

Jo vairāk mēs attālinājāmies no Tuluzas, jo vairāk un vairāk mani mocīja šī doma.

Bija jau brīnišķīgi braukt tā laiva bez kādām bedam un rūpēm, bet bija taču jāatgriežas 1111 garais, pa ūdeni nobrauktais ceļš jānoiet kajam.

Tas vairs nebūs tik brīnišķīgi: nebūs vairs ērtās gultas, nebūs vairs nedz krēma, nedz cepumu, nedz jauko vakaru ap kajītes galdu.

Bet vissāpīgākais bija tas, ka būs jāšķiras no Artūra un Milligana kundzes, būs jāatsakās no viņu mīlestības, jāzaudē viņi tāpat, ka biju zaudējis Barberēna māti. Vai tad es mīlēju un mani mīlēja tikai tāpēc, lai ar varu šķirtu 110 tiem, ar kuriem kopa es gribētu nodzīvot visu mūžu?! Vai tad nekas mūs nespētu vienot?

Jāatzīstas, ka šīs domas bija vienīgais tumšais mākonis šais gai šajās, līksmajās dienās.

Beidzot es kādudien nolēmu aprunāties ar Milligana kundzi un pajautāt viņai, cik daudz laika vajadzētu, lai atkal atgrieztos Tu- lūzā, kur es gribēju pie cietuma vārtiem satikt savu saimnieku tieši tai bridi, kad viņš nāks laukā.

Izdzirdējis runājam par manu promiešanu, Artūrs skali iekliedzās: Es negribu, ka Remi iet projām!

Es atbildēju, ka neesmu pats sev noteicējs, ka piederu savam saim niekam, kuram vecāki mani nomājuši, un ka man atkal jāstājas darbā pie viņa, kad būšu viņam vajadzīgs.

Es runāju par saviem vecākiem, neteikdams, ka īstenībā tie nav mans tevs un māte, jo tad man vajadzētu atzīties, ka es esmu atradenis.

—   Mammiņ, Remi vajag paturēt pie mums, turpināja Arturs, kas, izņemot mācīšanos, visa bija noteicējs un darīja ar māti, ko vien gribēja.

Es butu ļoti laimīga, ja varētu Remi paturēt, Milligana kundze atbildēja, — jus ar viņu esat sadraudzējies, un arī es pati esmu viņam ļoti pieķērusies. Bet, lai viņu pie mums paturētu, vajadzīgs ic verot divus priekšnoteikumus, kurus nedz jūs, nedz es nespējam izšķirt. Pirmais — vai Remī pats gribētu palikt pie mums.

—   Remī gribēs, protams, Arturs māti pārtrauca. — Tev taču negribas iet atpakaļ uz Tulūzu, Remī, vai ne?

—   Otrais priekšnoteikums, — Milligana kundze turpināja, negai dīdama manu atbildi, — vai Remī saimnieks būs ar mieru atteikties no savām tiesībām uz viņu.

—   Bet tā jau ir Remī darīšana, — Artūrs atkal pārtrauca māti.

Vitāliss, protams, bija bijis man labs saimnieks, un es viņam biju

pateicīgs gan par viņa rūpēm par mani, gan par manis mācīšanu. Bet nevarēja būt nekāda salīdzinājuma starp manu dzīvi pie viņa un dzīvi, kādu man sagādāja Milligana kundze. Turklāt, un to es nedaru bez sirdsapziņas pārmetumiem, man jāatzīstas, ka nevarēja but nekāda salīdzinājuma ari starp mīlestību, ar kādu es biju pieķeries Vitālisam, un mīlestību, kādu izjutu pret Milligana kundzi un Artūru. Par to domājot, es sev pārmetu, ka tas nav labi, ja es sava saimnieka vieta labāk izvēlos šos ārzemniekus, kurus pazīstu tik isu laiku. Bet tā nu tas bija: es no visas sirds mīlēju Milligana kundzi un Artūru.

—   Pirms atbildēt, — Milligana kundze turpināja, — Remi ir jāpārdomā, jo tā nav tikai prieku un pastaigu pilna dzīve, ko es viņam piedāvāju, bet ari darba dzīve. Viņam būs jāmācās, jāpūlas, jāsēž nolīkušam pār grāmatām, jāseko mācībās Artūram; tas viss ir jāsalīdzina ar lielo lielceļu brīvību.

—   Tur nav ko salīdzināt, — es sacīju, — ticiet man, kundze, ka es protu novērtēt jūsu priekšlikumu.

—   Redzi nu, mammiņ, — Artūrs izsaucās, — Remī grib.

Un viņš sāka sist plaukstas. Bija skaidri redzams, ka es biju izklie dējis viņa nemieru, jo, kad viņa māte bija ierunājusies par darbu un par grāmatām, es ieraudzīju viņa sejā satraukumu. Ja nu es atsakos!? Un šīs viņa bailes, vērā ņemot viņa drausmīgās bailes no grāmatām, būs bijušas vislielākās. Par laimi, man tādu baiļu nebija, grāmatas mani nevis atbaidīja, bet gan pievilka. Tiesa, manās rokās tās bija pabijušas pavisam īsu laiku, un tas, kas gramatās bija noticis, mani vairāk iepriecināja nekā apgrūtināja. Tāpat ari Milligana kundzes piedāvājums mani gauži iepriecināja, un es no visas sirds biju viņai pateicīgs par viņas augstsirdību. Ja Vitāliss tam piekristu, es varētu nešķirties no «Gulbja». Tad man nebūtu jāatsakās no šās jau kās dzīves un nebūtu jāšķiras no Artūra un viņa mātes.

—   Tagad, — Milligana kundze turpināja, — mums vel jādabū Remī saimnieka piekrišana. Sai nolūkā es viņam aizrakstīšu, lai viņš atbrauc šurp pie mums uz Setu, jo paši mēs uz Tulūzu nevaram aizbraukt. Ceļa izdevumus es viņam atlīdzināšu un ceru, ka, saprazdams iemeslus, kas mums neļauj braukt ar vilcienu, viņš labprāt pieņems manu ielūgumu. Ja viņš manus priekšlikumus pieņems, mums vēl būs jāvienojas ar Remi vecākiem, jo ari ar viņiem mums ir jāaprunājas.

Līdz šim šī saruna bija bijusi man tik labvēlīga, it kā pati laba feja man butu pieskārusies ar savu burvju nūjiņu. Bet pēdējie vārdi mani rupji izrāva no jaukā sapņa un iemeta bēdīgā īstenībā.

Jāaprunājas ar maniem vecākiem!

Bet viņi droši vien pastāstīs to, ko es būtu gribējis noslēpt. Atklāsies patiesība. Atradenis!

Tad varbūt Artūrs, varbūt Milligana kundze mani nemaz negribēs.

Es jutos satriekts.

Milligana kundze mani pārsteigta uzlūkoja un gaidīja, lai es kaut ko saku, bet es uz viņas jautājumiem neiedrošinājos atbildēt. Tad, droši vien nodomādama, ka mani ļoti satrauc mana saimnieka gai dāmā ierašanās, viņa vairs neuzstāja.

Par laimi, tas notika vakarā, īsi pirms gulētiešanas. Es tūdaļ varēju izbēgt no ziņkārīgajiem Artūra skatieniem un ieslēgties savā kajītē ar savām bažām un pārdomām.

Si bija pirmā nejaukā nakts, ko es pavadīju uz «Gulbja», — drausmīgi nejauka, gara un nemierīga.

Ko darīt? Ko darīt?

Nevarēju nekā izdomāt.

Simtiem reižu šā un tā pārcilājis vienu un to pašu domu un pie ņēmis pilnīgi pretējus lēmumus, beidzot es apstājos pie visērtākā, kaut gan necienīgākā — nekā nedarīt un nekā neteikt. Lai notiek kas notikdams, es padošos savam liktenim, ja jau nekā nevaru grozīt.

Varbūt Vitāliss negribēs no manis atteikties, un savā strīdīgajā sirdī es nespēju atturēties gan vēlēties, gan baidīties, kaut tas tā būtu, tādā gadījumā es aiziešu līdzi Vitālisam — un neviens nedabūs zināt patiesību.

Manas bailes no šās patiesības, kuru es uzskatīju par drausmīgu, bija tik lielas, ka es no sirds vēlējos, lai Vitāliss nepieņem Milligana kundzes priekšlikumu un lai nekāda vienošanās par mani starp viņiem nenotiek.

Man, protams, būs jāaiziet no Artūra un viņa mātes, jāatsakās no iespējas jebkad ar viņiem satikties, bet toties viņiem nepaliks par mani sliktas atmiņas.

Aizrakstījusi manam saimniekam, Milligana kundze pēc trim dienām saņēma no viņa atbildi. Ar dažām rindiņām Vitāliss ziņoja, ka viņam esot gods pieņemt Milligana kundzes ielugumu un ka viņš ieradīšoties Setā nākamajā sestdienā ar vilcienu, kas pienāk pulksten divos dienā.

Es palūdzu Milligana kundzei atļauju aiziet uz staciju un, paņēmis līdzi suņus un Sirsniņu, devos sagaidīt savu saimnieku.

Suņi, it kā kaut ko nojauzdami, bija nemierīgi, Sirsniņš izturējās vienaldzīgi, bet es biju drausmīgi uztraucies. Manu nejēgas sirdi plosi ja vispretrunīgākās jūtas.

Es biju nostājies stacijas pagalma kaktā, turēdams visus trīs suņus saitēs, bet Sirsniņu pabāztu zem svārkiem, un, lāgā neredzēdams, kas ap mani notiek, gaidīju.

Par vilciena pienākšanu man pavēstīja suņi, kas bija saoduši mūsu saimnieka tuvošanos. Pēkšņi es jutu, ka suņi mani rauj uz priekšu, un, tā ka es nebiju sagatavojies, tie izrāvās man no rokām. Priecīgi riedami, viņi aizskrēja, un gandrīz tūlīt es viņus ieraudzīju lēkājam ap Vitālisu, kas bija tērpies savā parastajā apģērbā. Kapi, kaut arī ne tik lunkans, bet, būdams attapigaks, ielēca sava saimnieka rokās, bet Zerbino un Dolče ķērās viņam kājās.

Arī es piegāju Vitālisam klāt, un viņš, nolicis Kapi zemē, ieskāva mani savās rokās; viņš mani pirmo reizi noskūpstīja, vairakiem lāgiem atkārtodams: <?Buon di, povero caro/»'

Mans saimnieks nekad nebija bijis pret mani bargs, bet nekad arī netika mani glāstījis, un es nebiju pieradis pie viņa maiguma izrādīšanas. Tas mani aizkustināja, un acīs man saskrēja asaras, jo es biju tāda noskaņojumā, kad sirds pēkšņi sažņaudzas un atveras.

Es skatījos uz viņu, un man šķita, ka cietumā viņš ir stipri novecojis; augums bija salīcis, seja kļuvusi bala, lūpas bezkrāsainas.

—    Nu, manu zēn, es esmu pārvērties, vai ne? — viņš jautāja.

Cietums ir slikts mājoklis, un ilgas — sliktākas nekā slimība. Bet

nu jau viss ies uz labo pusi.

Tad, mainījis sarunas tematu, viņš turpināja:

Un no kurienes tu pazīsti to dāmu, kas man atrakstīja?

Es viņam pastāstīju, kā biju saticis «Gulbi», ka pēc tam dzīvoju pie Milligana kundzes un viņas dēla, kā arī to, ko mēs tikām redzējuši un darījuši.

Mans stāstījums izvērtās jo garš tāpēc, ka es baidījos nonākt pie beigām un pieskarties jautājumam, kas mani biedēja, jo es nevarētu pateikt savam saimniekam, ka gandrīz vēlētos, lai viņš vienotos ar Milligana kundzi un Arturu, ka viņi var mani paturēt pie sevis.

Bet es nepaguvu šai nodomā viņam atzīties, jo, iekām mans stāsts bija galā, mēs jau bijām sasnieguši viesnīcu, kurā Milligana kundze bija apmetusies. Turklāt Vitāliss man nekā netika teicis par Milligana kundzes vēstuli, ne arī bija stāstījis par vēstulē izteiktajiem priekšlikumiem.

—   Un ši dama mani gaida? viņš man jautāja, kad bijām iegā juši viesnīcā.

—   Jā, es jus tūlīt aizvedīšu uz viņas istabu.

Nav vajadzīgs, pasaki tikai viņas istabas numuru un gaidi mani šeit ar suņiem un Sirsniņu.

Parasti, kad saimnieks man ko sacīja, es nekad nemēdzu runāt pretī vai strīdēties. Taču šoreiz es riskēju un ludzu atļauju viņu pavadīt pie Milligana kundzes, kas man likās pavisam dabiski un pareizi. Bet Vitāliss ar žestu lika man apklust, un es viņam paklausīju, palikdams kopa ar suņiem pie viesnīcas durvīm uz sola. Arī viņi bija gribējuši iet Vitālisam līdzi, bet, tapat ka es, nedrīkstēja nepaklausīt: Vitāliss prata pavēlēt.

Kāpēc viņš negribēja, lai es būtu klāt pie viņa sarunas ar Milligana kundzi?

Sis jautājums man nelika mieru, un es to apsvēru no visām pusēm. Vēl nebiju atradis tam atbildi, kad Vitāliss atgriežas.

1 Buon cli, povero caro (itāl.) Labdien, mīļo zēn. (Tulk.)

—   Ej un atvadies no tās dāmas, — viņš sacīja, — es tevi šeit gaidīšu. Pēc desmit minūtēm mēs dosimies projām.

Es vilcinājos, jo biju satriekts par šādu lēmumu.

—    Nu, — brītiņu gaidījis, Vitāliss sacīja. — Tu laikam mani nesaprati? Stāvi tā kā sālsstabs. Pasteigsimies!

Viņš nebija radis ar mani bargi runāt, un pa visu laiku, kopš es biju ar viņu kopā, viņš nekad ar mani nebija tā runājis.

Nekā nesaprazdams, es piecēlos, lai neapzinati viņam paklausītu.

Bet, paspēris dažus soļus, lai dotos pie Milligana kundzes, es jautāju:

—   Tātad jus pateicat, ka. . .

—   Es pateicu, ka tu man esi vajadzīgs un ka ari es esmu tev vaja dzīgs, ka tāpēc es neesmu ar mieru atteikties no savam tiesībām uz tevi. Ej un nāc drīz atpakaļ.

Sie vārdi mani padarīja mazliet drosmīgāku, jo mani bija galīgi ap sēdusi doma par atradeni: es biju iedomājies, ka pēc desmit minūtēm man būs jāiet projām tāpēc, ka mans saimnieks bus izstāstījis visu, ko zina par manu dzimšanu.

Iegājis Milligana kundzes istabā, es ieraudzīju Artūru raudam un viņa māti noliekušos pie viņa un viņu mierinām.

—   Jus taču nebrauksit no mums prom, Remī, vai ne? — Arturs izsaucās.

Manā vietā viņam atbildēja Milligana kundze, paskaidrodama, ka man ir japaklausa.

Es ludzu jūsu saimnieku atstāt jus pie mums, — viņa pateica tādā balsī, ka man sakapa asaras acīs, — bet viņš nav ar mieru, un es nekādi nevarēju viņu pierunāt.

—   Viņš ir ļauns cilvēks! — izsaucās Arturs.

—   Nē, viņš nepavisam nav ļauns cilvēks, — Milligana kundze turpināja, — bet jūs viņam esat vajadzīgs. Turklāt man šķiet, viņš jums ir ļoti pieķēries. Pēc saviem vārdiem viņš man likās esam ļoti godīgs un it kā augstakas kārtas cilvēks. Paskaidrodams savu atteikumu, viņš man sacīja: «Es mīlu šo zenu, un viņš mīl mani. Raupjā dzīves skola, ko viņš saņems pie manis, viņam būs daudz derīgāka nekā maskēta sulaiņa stāvoklis, kādā viņš nonāks pie jums, kaut arī jūs to negribētu. Jus viņu izglītosit un audzināsit, tas tiesa; jūs attīstīsit viņa prātu, tas tiesa, bet jus nenorūdīsit viņa raksturu. Viņš nevar būt jūsu dels, bet man viņš bus. Un tas ir daudz vērtīgāk, nekā būt par jūsu slimā dela rotaļlietu, kaut arī jūsu dēls liekas tik maigs un piemīlīgs. Un izglītību viņš saņems ari pie manis.»

—   Bet viņš taču nav Remi tēvs! — Artūrs izsaucās.

Taisnība, viņš nav Remī tēvs, bet ir tā saimnieks, Remī pieder

viņam, jo viņš to ir nomājis no Remī vecākiem. Tāpēc pašlaik Remī ir viņam jāklausa.

—   Es negribu, ka Remī iet prom!

Viņam tomēr ir jāiet līdzi savam saimniekam, bet es ceru, ka tas nebūs uz ilgu laiku. Mēs aizrakstīsim viņa vecākiem, un es ar viņiem vienošos.

—   Nē, nē! — es iesaucos.

—   Kāpēc ne?

—    Nē, nevajag, es jūs lūdzu!

—   Bet tā ir vienīgā iespēja, mīļais bērns.

—   Es jūs ļoti, ļoti lūdzu, nevajag!

Ja Milligana kundze nebūtu sākusi runāt par maniem vecākiem, atvadīšanās droši vien butu paņēmusi daudz vairāk laika nekā mana saimnieka atvēlētās desmit minūtes.

Tas ir Savanonā, vai ne? — Milligana kundze vaicāja.

Viņai neatbildējis, es piegāju klāt Arturam un, to apskāvis, vairākas reizes noskūpstīju, ielikdams šais skūpstos visu lielo draudzību, ko pret Artūru jutu. Tad, izrāvies no Artūra skavām un piegājis klāt Milligana kundzei, nometos viņas priekšā ceļos un noskūpstīju viņai roku.

—   Nabaga bērns! — viņa sacīja, noliekusies pār mani.

Un viņa mani noskūpstīja uz pieres.

Tad es strauji piecēlos un skriešus devos uz durvīm.

—   Artūr, es jūs vienmēr mīlēšu! — es sacīju aiz elsām saraustītā balsī. — Un jūs, kundze, es arī nekad neaizmirsīšu!

—   Remi! Remī! — kliedza Artūrs.

Bet es vairs nekā nedzirdēju. Es jau biju izgājis un aizvēris aiz sevis durvis.

Pēc brīža biju jau pie sava saimnieka.

—   Ejam! — viņš noteica.

Un mēs izgājām no Sētas pā ceļu, kas ved uz Frontiņanu.

Tā es šķiros no sava pirmā drauga un no jauna tiku iemests piedzi vojumu pilnā dzīvē — piedzīvojumu, kas man aiztaupītos, ja es ne- butu baidījies no nejēdzīgā aizsprieduma, ka esmu atradenis, sekām.

XIV

SNIEGS UN VILKI

No jauna vajadzēja sekot pa pēdām savam saimniekam, un arfas siksna mar^sāpīgi berza plecu, un bija jāiet pa lielceļiem gan lietū, gan saules svelmē, gan soļojot pa ceļa putekļiem, gan brienot dubļus.

Vajadzēja tēlot muļķi publiskos laukumos, smieties vai raudāt, uzjautrinot «cienījamo publiku».

Sī pāreja bija grūta, jo pie labklājības un laimes cilvēks ātri pierod.

Es jutu riebumu, garlaicību un nogurumu, ko nepazinu pirms tam, kad divus mēnešus tiku dzīvojis jauku dzīvi dzīves lutekļu vidū.

Pie Milligana kundzes es biju šad tad iedomājies Vitalisu; pie Vi- talisa es atmiņās kavējos pie Milligana kundzes.

Mūsu garajos pārgājienos es ne vienreiz vien mazliet atpaliku, lai varētu netraucēti padomāt par Artūru, par viņa māti, par «Gulbi» un domās atgriezties un dzīvot pagātnē.

Ak, jaukais laiciņš! Un, kad vakarā, apgulies ciemata netīrajā ie braucamajā vietā, es domāju par savu kajīti uz «Gulbja», cik rupji tad man likās manas gultas palagi!

Tātad es vairs nekad nespēlēšos ar Artūru, nekad vairs nedzirdēšu laipno Milligana kundzes balsi!

Par laimi, savās skaudrajās un neatlaidīgajās bēdās man bija viens mierinājums: mans saimnieks bija daudz lēnīgāks, pat daudz mai- gaks — ja vien šo vārdu var piedēvēt Vitālisam — nekā jebkad agrak.

Sai ziņā viņš bija ļoti pārvērties pēc sava rakstura vai vismaz pec savas izturēšanās pret mani, un tas mani nomierināja, tas man neļāva raudāt, kad sirdi sažņaudza atmiņas par Artūru. Es jutu, ka neesmu pasaulē viens un ka mans saimnieks man ir daudz kas vairāk neka saimnieks.

Bieži, ja vien es iedrīkstētos, es viņu būtu pat noskūpstījis, tik ļoti man bija vajadzīgs izpaust uz āru savu mīlestību pret viņu, bet es to neuzdrošinājos, jo Vitāliss nebija tads cilvēks, pret kuru varētu at ļauties būt familiārs.

Pašā sākumā un vispār pirmajā laikā mani no viņa atturēja bailes, tagad tas bija kaut kas cits, kādas neskaidras jutas, līdzīgas cieņai.

Kad mēs izgājām no mana ciemata, Vitāliss man bija tāds pats cilvēks kā kurš katrs, jo toreiz es nebiju spējīgs saskatīt kādu starpību, bet dzīve pie Milligana kundzes man bija zināmā mēra atvērusi acis un devusi saprašanu; un dīvainā kārta, tā uzmanīgi apskatot savu saimnieku, man šķita, ka es atklaju viņa stājā, viņa izskatā un viņa manierēs kaut ko līdzīgu Milligana kundzes stājai, izskatam un manierēm.

Tad es sev iestāstīju, ka tas nevar but, jo mans saimnieks bija tikai dzīvnieku dresētājs, turpretī Milligana kundze bija īsta dama.

Bet tas, ko man sacīja prāts, nespēja apklusināt to, ko redze ja manas acis. Kad Vitāliss gribēja, viņš bija īsts kungs, tāpat kā Milligana kundze bija īsta dāma. Vienīgā starpība starp viņiem bija tā, ka Milligana kundze vienmēr bija dāma, turpretī mans saimnieks bija kungs tikai zināmos apstākļos, bet tad viņš bija tik pilnīgs kungs, ka iedvesa cieņu visaugstprātīgākajiem un visvīzdegunīgākajiem cilvēkiem.

Tālab, nebūdams nedz augstprātīgs, nedz nekaunīgs, es pacietu šo viņa iespaidu un neuzdrošinājos ļauties savam jūtu uzpludam pat tad, kad viņš to izprovocēja ar kādiem laipniem vārdiem.

Pēc tam kad bijām atstājuši Setu, mēs vairākas dienas nerunājām ne par Milligana kundzi, ne par manu dzīvi uz «Gulbja». Bet pamazām šis temats mūsu sarunās ienāca, pirmais par to allaž uzsāka sarunu mans saimnieks, un drīz vien nepagāja gandrīz neviena diena, kad netiktu minēts arī Milligana kundzes vārds.

—   Vai tu to damu ļoti mīlēji? — Vitāliss man jautāja. — Jā, es to saprotu. Viņa bija laba pret tevi, ļoti laba. Par viņu ir jādomā tikai ar pateicību.

Vēlāk viņš bieži piebilda:

—   To vajadzēja!

—   Ko vajadzēja?

Sakumā es lāgā nesapratu, bet pamazām sev iestāstīju, ka tas, ko vajadzēja, bija noraidīt Milligana kundzes priekšlikumu paturēt mani pie sevis.

Droši vien tas attiecās uz to, kad mans saimnieks mēdza teikt: «To vajadzēja.» Man šķita, ka šais dažos vārdos izskanēja tāda kā nožēla. Viņš it kā būtu gribējis atstāt mani pie Artura, bet tas ir bijis neiespējami.

Sirds dziļumā es viņam biju pateicīgs par šo nožēlu, kaul gan nevarēju uzminēt, kāpēc viņš nebija pieņēmis Milligana kundzes priekšlikumus, jo paskaidrojumi, kurus viņš man sniedza, nelikās visai saprotami.

«Varbūt kādreiz viņš tos pieņems.»

Un tas man deva lielas cerības.

«Kāpēc lai mēs nesatiktu «Gulbi»?»

«Gulbim» bija jābrauc uz augšu pa Ronu, bet mēs gājām gar šās upes krastu.

Tāpēc soļojot manas acis biežāk raudzījās uz upi nekā uz pakalniem un auglīgajiem līdzenumiem abos krastos.

Kad nonācām kādā pilsētā — Arlē, Taraskonā, Aviņonā, Monte- limarā, Valensijā, Turnonā vai Vjennā —, mans pirmais gājiens bija uz krastmalu un uz tiltiem; es meklēju «Gulbi», un, kad iztālēm saskatīju pa pusei neskaidrā miglā tītu laivu, es gaidīju to izaugam lielāku, lai redzētu, vai tā nav «Gulbis».

Bet neviena no tām nebija «Gulbis».

Dažreiz es sadūšojos un iztaujāju matrožus, aprakstījis viņiem manis meklēto laivu. Viņi to nebija redzējuši braucam pa upi.

Tagad, kad mans saimnieks bija nolēmis atdot mani Milligana kundzei — vismaz tā es biju iedomājies —, man vairs nebija ko baidīties, ka varētu pastāstīt par manu dzimšanu vai varētu aizrakstīt* Barberēna mātei. Darījumam bija jānotiek starp manu saimnieku un Mii

ligana kundzi. Vismaz savā bērnišķīgajā iztēlē es visu izkārtoju tā: Milligana kundze vēlēsies mani ņemt pie sevis, mans saimnieks būs ar mieru atteikties no savām tiesībām uz mani, ūn viss būs darīts.

Liona mēs uzturējāmies vairākas nedēļas, un visu savu brīvo laiku es pavadīju Ronas un Saonas krastmalā: Enē, Tilzītes, Gilotjēras vai Oteldjē tiltus es pazinu tikpat labi kā dzimis lionietis.

Taču, lai kā es meklēju, «Gulbi» nevarēju un nevarēju atrast.

Mums bija jāatstāj Liona un jādodas uz Dižonu. Tad nu cerība vēl kādreiz satikt Milligana kundzi un Artūru man sāka zust, jo Lionā es biju izpētījis visas Francijas kartes, kādas vien varēju atrast uz bu- kinistu* letēm, un zināju, ka Centra kanals, pa kuru «Gulbim» bija jābrauc, lai iebrauktu Luārā, nošķiras no Saonas pie Salonas.

Salonā mēs nonācām un to atstājām, «Gulbi» neredzējuši. Tatad tiešām no mana sapņa bija jāatsakās.

Un tas man sagādāja skaudras sāpes.

It kā tieši tāpēc, lai mans izmisums kļutu vēl lielāks, kaut jau tagad tas bi ja pietiekami liels, iestājās slikts laiks. Rudens gāja uz galu, tuvojās ziema, un iešana lietū pa dubļiem kļuva aizvien grūtāka un grutaka. Kad mēs vakarā nonācām kādā draņķīgā iebraucamajā vietā vai šķūnī novārguši aiz noguruma, līdz adai izmirkuši, līdz pat matu galiem notašķījušies ar dubļiem, es likos gulēt bez kādām rožainam cerībām.

Kad bijām atstājuši Dižonu un gājām pāri Kotdoras pakalniem, mums uzbruka mitrs aukstums, kas saldēja lidz pat kauliem, Sirsniņš kļuva vēl bēdīgāks un drūmāks nekā es.

Mana saimnieka mērķis bija pēc iespējas ātrāk sasniegt Parīzi, jo vienīgi Parīzē mums būtu izredzes sniegt ziemā dažas izrādes. Taču vai nu saimnieka naudas maks neļāva mums braukt ar vilcienu, vai bija kāds cits iemesls, bet mums bija jānoiet kājām viss ceļagabals, kas šķir Dižonu no Parīzes.

Kad laika apstākļi ļāva, mēs sniedzām īsu izrādi pilsētās un ciemos, kuriem gājām cauri, un tad, savākuši mazumiņu naudas, devāmies atkal ceļā.

Līdz Satijonai, kaut gan pastāvīgi cietām no aukstuma un mitruma, kaut kā aizkulāmies. Bet, kad bijām atstājuši šo pilsētu, lietus mitējās un vējš iegriezās ziemeli.

Sākumā mēs nesūdzējāmies, kaut gan nav diez cik patīkami, kad ziemelis pūš tieši sejā. Galu galā tomēr labāk ir paciest vēju, lai tas būtu cik sīvs būdams, nekā mitrumu, kurā mēs mirkām vairākas nedēļas.

Diemžēl vējš atnesa arī lietu: debess apmācās lieliem, melniem mākoņiem, saule pavisam nozuda, un viss vēstīja, ka drīz sāks snigt.

Mēs tomēr paguvam nokļūt kādā lielā ciematā, pirms mūs pārsteidza sniegs. Bet mans saimnieks bija nodomājis pēc iespējas ātrāk

sasniegt Truā, jo Trua ir liela pilsēta, kurā mēs varētu dot vairākas izrādes, ja sliktais laiks mūs spiestu tur ilgāk uzturēties.

—   Liecies žigli gulēt, — Vitāliss man sacīja, kad bijām apmetušies kādā iebraucamā vietā. — Rīt agri no rīta mēs dosimies prom: baidos, ka mūs varētu pārsteigt sniegs.

Pats viņš tik agri gulēt negāja, bet palika sēžam virtuves kaktā pie pavarda, lūkodams sasildīt Sirsniņu, kas dienā bija stipri salis un tagad vienā gabalā vaidēja, kaut gan mēs bijām papūlējušies ietīt viņu siltās segās.

Nākamajā rītā es agri piecēlos, kā man bija pieteikts; vēl nebija aususi gaisma, debesis bija melnas un zemas, neredzēja nevienas zvaigznes. Likās, zemei virsū ir uzlikts liels, tumšs vāks, kas to nupat, nupat nospiedīs. Kad atvēra ārdurvis, pavardā ielauzās ass vējš un iekvēlināja apdegušās, vakar vakarā zem pelniem apdzisušās pa galēs.

—    Bijis es jūsu vietā, — sacīja iebraucamas vietas saimnieks, vērs- damies pie Vitālisa, — es nekur tagad neietu; tūlīt sāks snigt.

—   Man ir jāsteidzas, — Vitāliss atbildēja, — un ceru nonākt Truā pirms snigšanas.

—   Trīsdesmit kilometrus vienā stundā nevar noiet.

Bet mēs tomēr devāmies ceļa.

Vitāliss turēja Sirsniņu zem svārkiem, lai viņu sildītu arī ar savas miesas siltumu, un suņi, priecādamies, ka nelīst, skrēja mums pa priekšu. Mans saimnieks Dižonā bija man nopircis aitādas bezroci ar vilnu uz iekšu. Es tajā ietinos, un ziemeļu vējš, kas pūta mums sejā, piekļāva man to cieši pie auguma.

Vērt vaļā muti bija visai nepatīkami, tālab mēs abi soļojām klusēdami, paātrinot soļus, gan lai ātrāk tiktu galā, gan lai sasiltu.

Kaut gan vajadzēja jau aust gaismai, debesis joprojām bija tumšas.

Beidzot austrumos tumsa it kā mazliet pavērās — un kļuva redzama baltgana sloksne, bet saule tomēr nerādījās. Nakts bija beigusies, taču teikt, ka ir uzaususi diena, būtu bijis liels pārspīlējums.

Klajumā priekšmeti tomēr bija skaidrāk saredzami: zilganā gaisma, kas pieskārās zemei, pluzdama no austrumiem kā no milzīga vēdlodziņa, rādīja mums kailus kokus, kuriem bija nobirušas lapas, un šur tur dzīvžogus vai ērkšķainus krūmus, pie kuriem vēl turējās sakaltušas lapas un kuri vēja pūsmā, sausi čabēdami, drebēja un locījās.

Neviena cilvēka uz ceļa, neviena uz lauka, nedzird ne ratu rīboņas, ne pātagas šmiukstiena. Vienīgās dzīvās būtnes bija putni, kurus gan varēja dzirdēt, bet ne redzēt, jo tie bija paslepušies lapās. Pa ceļu lēkāja vienīgi žagatas uz augšu paceltām astēm, knābjiem gaisā; kad mēs tuvojāmies, tās uzlaidās koku galotnēs, no kurienes mūs pavadīja ar savu žadzināšanu, kas izklausījās pēc lamāšanās vai ļauniem draudiem.

Pēkšņi ziemeļos pie debesīm paradījās kaut kāds balts punkts, kas, nakdams mums virsū, strauji pieauga, un mēs izdzirdējām savādu, nesaskanīgu kliedzienu murdoņu. Tās bija meža zosis vai gulbji, kas pārceļoja no ziemeļiem uz dienvidiem. Putni laidās pāri mūsu galvām, un tie jau bija tālu, kad gaisa vēl lidinājās dažas dūnu šķipsnas, kuru bal tums izkusa melnajās debesīs.

Apvidus, pa kuru mēs soļojām, bija skumīgs un drūms, ko vēl vairāk pastiprināja lielais klusums. Cik vien tālu šai tumšaja dienā sniedzās skatiens, bija redzami tikai kaili lauki, neauglīgi pakalni un rudi koki.

Vējš joprojām puta no ziemeļiem, taču ar vieglu noslieci griezties uz rietumiem. No tās puses sāka nākt smagi un zemi vara krāsas mā koņi, kas likās smagi uzgulstam koku galotnēm.

Drīz acu priekšā sāka lidināties dažas sniega pārslas, tik lielas ka tauriņi; tās laidelējās uz augšu, uz leju, virpuļoja, bet zemei nepie- skārās.

Mes vēl nebijām necik tālu aizgājuši, un man likās, ka sasniegt Truā pirms sniegputeņa nebūs iespējams. Starp citu, mani tas necik neuztrauca, klusībā es pat domāju, ka snigšana varētu apturēt ziemeļu vēju un mazināt salu.

Bet es nezināju, ko nozīmē sniega vētra.

Taču nebija ilgi jāgaida, kad es to uzzināju — un tādā veidā, ka šo mācību nemūžam neaizmirsīšu.

Mākoņi, kas nāca no ziemeļrietumiem, pienāca mums klāt, un debesi tai puse apgaismoja tāds kā balts mirdzums; debesīs pavērās plai sas, un sāka snigt.

Tie vairs nebija tauriņi, kas lidinājās mūsu priekšā, mums virsū gāzās veseli sniega blāķi.

— Tas jau bija skaidrs, ka mēs līdz Truā neaiziesim, — sacīja Vitāliss. — Bus jāmekle patvērums pirmajā mājā, kas gadīsies ceļā.

Tie nu bija labi vārdi, un man tie ļoti patika, bet kur mēs atradīsim šo viesmīlīgo māju? Pirms sniegs mūs vel nebija ievīstījis savā baltajā tumsā, es paguvu izpētīt visu apkārtni, cik vien tālu sniedzās mans skatiens, un nekur nemanīju nevienu māju, ne arī kādu pazīmi, ka tuvumā būtu ciemats. Gluži otrādi — mes bijām pienākuši pie paša meža, kura tumšās dzīles izkusa bezgalībā; tā tas bija mums priekšā un tāpat ari abās pusēs, kur mūs apņēma pakalni.

Tātad uz māju pārāk paļauties nevajadzēja, bet snigšana galu galā varbūt nemaz ilgi neturpināsies.

Tā tomēr turpinājās, un sniga aizvien vairak un vairāk.

Pēc īsa brīža sniegs bija pārklājis ceļu vai, pareizak sakot, visu,, kas uz ceļa atradās: akmeņu kaudzes, zāli ceļmalā, sausos zarus un grāvmalu krūmus, jo, vēja pūsts, kas nemaz nebija mazinājies, sniegs skrēja pa pašu zemi un krājās kupenās, tiklīdz pret kaut ko atdūrās.

Diemžēl ari mēs piederējām pie šādiem šķēršļiem; sniegs pret mums atdūrās, slīdēja lejup pa apaļajām virsmām, bet tur, kur gadījas kāda sprauga, visur iespiedās tikpat kā putekļi un nekavejoties izkusa.

Es to jutu tekam kā aukstu ūdeni aiz apkakles, un mans saimnieks, kas savu aitādas bezroci bija mazliet pavēris, lai Sirsniņš varētu elpot, droši vien nebija labāk aizsargāts.

Mēs tomēr joprojām klusēdami soļojām uz priekšu pret vēju un pret sniegu, laiku pa laikam mazliet pagriezdami galvu sānis, lai varētu atvilkt elpu.

Suņi vairs neskrēja pa priekšu, bet vilkās, mīdami mūsu pēdās, lūgdami pēc patvēruma, ko mēs tiem nevarējām dot.

Mēs lēnām, ar grūtībām vilkamies uz priekšu, nekā neredzedami, izmirkuši, apledojuši, un, kaut gan jau labu laiku atradāmies mežā, nekādu paslēptuvi nevarējām atrast, un ceļš nebija nemaz pasargāts no vēja.

Par laimi (vai tiešām butu jāsaka «par laimi»?), brāzmainais vējš pamazām aprima, bet nu sāka stiprāk snigt, un sniegs vairs nesaira putekļos, bet krita blīviem blāķiem. Dažu minūšu laikā ceļu klāja bieza sniega kārta, pa kuru mes bridām bez kāda trokšņa.

Laiku pa laikam mans saimnieks pameta acis pa kreisi, it ka kaut ko meklēdams, bet nekas cits nebija redzams kā tikai plašs klajums, kur iepriekšējā pavasari droši vien bija izcirsts mežs un atstātie jaunie kociņi ar lokanajiem zariņiem lika zem sniega svara.

Ko Vitāliss cerēja tai pusē ieraudzīt?

Bet es raudzījos tieši uz priekšu, uz ceļu, cik vien tālu mans skatiens sniedzās, gaidīdams, vai šis mežs drīz nebeigsies un vai mēs neierau- dzīsim kādu māju.

Bet tas bija neprāts — vēlēties izurbties cauri šim baltajam sniegputenim. Jau dažu metru atstatumā visi priekšmeti saplūda kopa un nebija redzams vairs nekas cits kā sniegs, kas sniga aizvien blīvākām un blīvākām pārslām un apņēma mūs kā ar milzīgu tiklu.

Garastāvoklis nebija nekāds jautrais, jo es nekad, pat tad, kad atrados aiz loga ruts silti kurinātā istaba, neesmu varējis skatīties, ka snieg, nesajuzdams neizprotamas skumjas, un tagad klusībā domāju, ka silti sakurinātā krāsns droši vien vēl ir visai tālu.

Taču bija jāiet uz priekšu un nedrīkstēja zaudēt dūšu, kaut ari kājas grima aizvien dziļāk un dziļāk sniegā, kas mums sniedzās jau līdz ceļiem, un cepures kļuva arvien smagākas un smagākas.

Pēkšņi Vitāliss pastiepa roku pa kreisi, it ka gribēdams piesaistīt manu uzmanību. Es paskatījos tai virzienā, un man šķita, ka klajumā neskaidri saskatu sniegā ieputinātu zaru būdu.

Es neprasīju nekādus paskaidrojumus, saprazdams, ka ne jau tāpēc saimnieks man rādīja šo budu, lai es apbrīnotu iespaidu, kādu ta radīja ainavā. Tagad nu bija jāatrod ceļš, kas aizvestu uz šo budu.

Tas bija grūti izdarāms, jo sniegs jau bija pietiekami dziļš, lai uz ceļa vai takas izdzēstu visas pēdas. Taču pašā klajuma galā, tai vietā, kur atkal sākas būvkoku mežs, man izskatījās, ka lielceļa grāvis būtu izbeidzies; tur, bez šaubām, nošķīrās ceļš, kas veda uz būdu.

Minējums bija pareizs: kad mēs nogājām no lielceļa, sniegs zem mūsu kājām neiebruka, un mēs drīz vien šo budu sasniedzām.

Būda bija celta no žagariem un klūgām, bet jumts bija darināts no cieši savītiem zariem un tik blīvs, ka nelaida cauri sniegu.

Sis patvērums bija līdzvērtīgs majai.

Suņi, būdami steidzīgāki vai mundrāki nekā mēs, telti ieskrēja pirmie un, aiz prieka riedami, ņēmās vārtīties pa sauso, pieputējušo zemi.

Mes bijām ne inazak priecīgi, bet savu prieku izrādījām citādi, nekā vārtīdamies putekļos, kas gan nebūtu bijis par ļaunu, lai mes apžūtu.

—    Man bija tāda nojauta, — Vitāliss sacīja, — ka šai izcirtumā kaut kur ir jābūt malkas cirtēja būdai. Lai nu tagad snieg, cik uziet.

—   Ja, lai snieg! — es izaicinoši atbildēju.

Lai nopurinātu sniegu no svārkiem un cepures un nepieslapinātu musu mājokli, es piegāju pie durvīm vai, pareizāk sakot, pie būdas spraugas, jo budā nebija nedz durvju, nedz loga.

Mājoklis bija pavisam vienkāršs gan konstrukcijas, gan mebeļu ziņā, jo tajā atradās velēnu sols un daži lieli akmeņi, kas noderēja par sēdekļiem. Bet, kam mūsu apstakļos bija vislielākā vērtība, — tie bija vienā kakta brīvi salikti pieci seši ķieģeļi, kas veidoja pavardu.

Uguns! Mes varēsim iekurt uguni!

Tiesa, lai iekurtu uguni, ar pavardu vien nepietiek, ir vajadzīga ari malka, ko likt pavardā.

Tādā miteklī kā mūsējais malku nebija grūti sameklēt, to varēja dabūt no sienām un 110 jumta, tas ir, izvilkt zarus un klūgas, tikai tas bija jādara ļoti uzmanīgi, lai neizjauktu mūsu mājokli.

Tas tika ātri izdarīts, un drīz vien pavardā, jautri spregadama, aiz degās gaiša liesma.

Ak, kas par brīnišķīgu uguni!

Tiesa, tā nedega bez dūmiem, jo tie negāja skurstenī, bet izplatījās pa visu būdu. Taču kas par to! Mums bija uguns, un mums bija sil tums — un to mēs visvairāk kārojām.

Kamēr es, abām rokām atspiedies pret zemi, uzpūtu uguni, suņi bija satupušies ap pavardu un, kaklus izstiepuši, sildīja savus slapjos un apledojušos vēderus pie liesmojošās uguns.

Drīz ari Sirsniņš pašķīra saimnieka svārkus un, piesardzīgi izbāzis laukā degungalu, raudzījās, kur viņš atrodas; kļuvis drošs, viņš žigli nolēca zemē un, ieņēmis pie pavarda labako vietu, pastiepa pret uguni abas drebošās rociņas.

Tagad mes bijām droši, ka nosalt nenosalsim, bet neizšķirts vel bija izsalkuma jautājums.

Šai viesmīlīga ja buda nebija nedz tīnes ar maizi, nedz plīts ar sī cošiem katliņiem.

Par laimi, mūsu saimnieks bija tālredzīgs un pieredzejis vīrs: no rīta, kamēr es vēl nebiju piecelies, viņš bi ja sagādājis pārtiku ceļam, nopircis maizes klaipu un gabaliņu siera. Pašlaik mes nedrīkstējām būt pārak prasīgi un untumaini, un tāpēc, ieraudzījuši maizes klaipu, visi kļuvām gauži priecīgi.

Diemžēl devas bija nelielas, un es savos aprēķinos un savās cerībās biju nepatīkami vīlies: vesela kukuļa vieta saimnieks mums atdeva tikai pusi.

— So ceļu es nepazīstu, — viņš sacīja, atbildēdams uz manu jautājošo skatienu, — un nezinu, vai šaipus Truā gadīsies kada iebraucamā vieta, kur varētu paēst. Turklāt es nepazīstu ari šo mežu. Zinu tikai, ka šis apvidus ir ļoti mežains un ka milzīgi meži seko cits aiz cita: Saur sas, Rimijī, Otas un Omonas mežs. Varbūt līdz kādai apdzīvotai vietai ir vairakas jūdzes. Var arī būt, ka būsim spiesti ilgāku laiku uzturēties šai būdā. Jāpataupa ēdamais pusdienām.

Sādi iemesli man bija jāsaprot, atceroties musu aiziešanu no Tu- lūzas pec Vitālisa iesēdināšanas cietumā. Bet šie iemesli nepavisam neskāra suņus; redzēdami, ka maize tiek iebāzta somā, kad viņi tikai kaut cik bija ieēduši, viņi stiepa ķepas pret saimnieku, skrāpēja viņam ceļgalus un ņēmās izteiksmīgi šķobīt purnus, lūgdamies, lai taisa vaļa somu, uz kuru viņi meta lūdzošus skatienus.

Lūgšanās un glaušanās bija veltīga, soma neatvērās.

Taču, lai cik trūcīga bija mūsu vieglā maltīte, tā mūs tomēr stip rināja. Mēs bijām zem jumta, uguns mūsu locekļos iepludināja mīlīgu siltumu, un mēs varējām mierīgi gaidīt, kad beigsies snigšana.

Palikt šai būdā man nelikās nekas briesmīgs — it īpaši tāpēc, ka es nepieļāvu domu, ka mums te būs jāpaliek ilgāku laiku, kā Vitāliss bija teicis, lai attaisnotu savu taupību, mūžigi taču nesnigs.

Kaut gan nekas neliecināja, ka snigšana mitēsies.

Pa būdas spraugu mēs redzējām krītam ātras un blīvas pārslas. Tā kā vēja vairs nebija, tās krita taisni, cita uz citas, nepārtraukti.

Debess nebija redzama, un gaišums nāca nevis no augšas, bet no apakšas — no žilbinošās segas, kas klāja zemi.

Suņi šo piespiedu atpūtu izmantoja pēc sava prāta un visi trīs iekārtojās uguns priekšā, viens gulēja saravies kamolā, otrs — izstiepies uz sāniem, Kapi — iegrūdis purnu pelnos.

Es nodomāju darīt tāpat kā viņi, jo biju ļoti agri piecēlies un daudz patīkamak bija ceļot pa sapņu zemi, varbūt braukt pat ar «Gulbi» nekā skatīties uz sniegu.

Nezinu, cik ilgi es biju gulējis. Kad pamodos un paraudzījos laukā, sniegs vairs nenāca. Kupena pie mūsu būdas bija krietni izaugusi: ja vajadzētu doties ceļā, tā man sniegtos līdz ceļgaliem.

Cik tad bija pulkstenis?

Es nevareju to pajautāt saimniekam, jo pēdējos mēnešos mūsu viduvējie ienākumi nesedza izdevumus, kas bija radušies sakarā ar cietumu un tiesas procesu, turklāt Dižonā Vitāliss bija nopircis manu aitādas bezroci un dažādus sīkumus man un sev pašam, tālab viņš bija spiests pārdot savu pulksteni, lielu sudraba pulksteni, pēc kura Kapi bija noteicis laiku, kad Vitāliss uzņēma mani savā trupā.

Tā kā mūsu labā, lielā pulksteņa vairs nebija, tad man bija jāmācās noteikt laiku pēc gaismas.

Bet pēc āra es nekā nevarēju noteikt: zemi klāja žilbinoši balta sega, augšā, gaisā, bija tumša migla, bet debesis neskaidrs, blāvs spožums, šur tur ar netīri dzelteniem traipiem.

Nekas no visa tā nenorādīja, cik tagad varētu but pulkstenis.

Ausis neuztvēra nekā vairak par acīm, jo bija iestājies pilnīgs klusums, ko netrauceja nedz putna kliedziens, nedz patagas šmiukstiens, nedz ratu rīboņa, pat naktī nekad nebija bijis tāds klusums kā tajā dienā.

Līdz ar to ap mums valdīja pilnīgs nekustīgums, sniegs bija apturējis ikvienu kustību, visu sastindzinājis. Tikai laiku pa laikam pec neliela, tikko dzirdama apslāpēta krakšķa varēja redzēt smagi sašūpojamies kādu egles zaru; no liela smaguma tas pamazām bija nolīcis uz leju, un, ja nolikums bija stāvs, sniegs noslīdēja zeme un zars pēkšņi iztaisnojās, tā melnzaļās skujas iecirtās baltajā līķautā, kas klāja citus kokus no galotnes līdz pat zemei, un tālab, raugoties iztālēm, šur tur šai baltajā segā varēja saskatīt tādu kā tumšu caurumu.

Stāvot pie būdas durvju spraugas un ar apbrīnu raugoties šai ainā, es izdzirdēju, ka mani sauc.

Vai tev gribētos atkal doties ceļā? — saimnieks man jautāja.

—    Es nezinu, nekādās gribēšanas man nav. Es darīšu tā, ka jūs gribēsit.

—   Manuprāt, mums ir jāpaliek šeit, kur mums vismaz ir jumts virs galvas un siltums.

Es iedomājos, ka mums gandrīz nav maizes, bet šo domu paturēju pie sevis.

—     Man šķiet, ka drīz atkal sāks snigt, — Vitāliss turpināja, — un ' tāpēc mums nav jādodas ceļa, nezinot, cik talu ir līdz kādai apdzīvotai

vietāi. Nebūtu patīkami pavadīt nakti šāda sniega vidū, labāk pārlaidīsim to šeit, vismaz mums bus sausas kājas.

Atstājot malā uztura jautājumu, šis atrisinājums man itin labi patika. Turklāt, ja mes tūlīt dotos ceļā, nebija nemaz skaidrs, vai mēs pirms tumsas atradīsim kādu iebraucamo vietu, kur varētu paēst pusdienas, turpretī bija pārāk skaidrs, ka ceļā sastapsim neiemītas sniega kupenas, kas stipri apgrūtinas iešanu.

Bija jāsajož stingrāk vēders, un tas bija viss.

Un tā arī bija, kad mūsu pusdienām Vitāliss sadalīja uz sešiem maizes klaipa atliekas.

Ak vai, cik maz bija palicis, un cik ātri šis mazumiņš nozuda, kaut gan mes to sadalījām iespējami mazos kumosiņos, lai varētu ilgāk ēst!

Kad mūsu tik trūcīgas un tik īsās pusdienas bija galā, es domāju, ka suņi atkal uzsāks savu šārīta triku, jo bija skaidri redzams, ka viņi vel ir drausmīgi izsalkuši. Bet viņi neka nedarīja, un es vēlreiz pārliecinājos par to, cik viņi ir saprātīgi.

Kad mūsu saimnieks iebāza atpakaļ bikšu kabatā nazi, kas nozī mēja, ka mūsu mielasts ir beidzies, Kapi piecēlās un, pamājis ar galvu abiem biedriem, aizgāja paostīt somu, kura parasti mēdza glabāties ēdamais. Tai pašā laikā viņš piesardzīgi uzlika ķepu uz somas, lai to aptaustītu. Si divkāršā pārbaude viņu pārliecināja, ka neka^ ēdama somā nav. Pēc tam viņš atnaca atpakaļ savā vietā pie uguns un, no jauna pamājis ar galvu Dolčei un Zerbino, samierinājies nopūtās un izstiepās visā garuma uz zemes.

«Vairs nekā nav; būtu veltīgi lūgties.»

Tas bija pateikts daudz skaidrāk nekā ar vārdiem.

Dolče un Zerbino, šo valodu sapratuši, tapat kā viņš izstiepās pie uguns un tapat nopūtās; bet Zerbino nopūta nenozīmēja samierina šanos ar likteni, jo viņa lielajai ēdelībai pievienojās arī gardedība, un šis upuris viņam bija daudz sāpīgāks nekā jebkuram citam.

Kopš laba laika bija sācis atkal snigt un vel joprojām neatlaidīgi sniga; stundu no stundas aizvien augstāk ceļas kupena gar jaunajiem dzinumiem, 110 kuriem vairs tikai zari rēgojās laukā no baltas sniega juras, kas nupat, nupat grasījās tos aprīt.

Bet pēc mūsu pusdienām vairs lāgā nevareja saredzēt, kas notiek lauka ārpus būdas, jo šai tumšajā diena drīz vien uznāca nakts.

Ari pa nakti snigšana nepārstaja, no melnajām debesim pār balto zemi lielām pārslām klajās sniegs.

Tā kā mums bija paredzēts gulēt turpat, tad visprātīgāk bija cik vien iespejams ātri aizmigt. Tālab es darīju tapat kā suņi: ietinies sava aitada, kas pa dienu pie uguns bija izžuvusi, izstiepos pie pavarda, uzlicis galvu uz plakana akmens, kas man aizstāja spilvenu.

— Guli, — sacīja Vitāliss, — es tevi uzmodināšu, kad man pašam uznāks miegs. Kaut gan mums nav ko baidīties šai būdā ne no zveriem, ne no cilvēkiem, vienam no mums tomēr jāpaliek nomodā, lai uzturētu uguni: ja pārstās snigt, var uznākt negants sals.

Es neliku divreiz atkārtot šo uzaicinājumu un tūdaļ aizmigu. Kad saimnieks mani modināja, šķita, ka nakts jau iet uz galu, vismaz man tā likās. Sniegs vairs nesniga; pavardā vēl aizvien dega uguns.

Tagad tava kārta palikt nomodā, — Vitāliss sacīja. — Tev tikai šad tad jāiemet pavardā žagari; paskaties, cik daudz es tev tos saga tavoju.

Tiešam, man pa rokai bija sakrauta vesela kaudze žagaru. Saim nieks, kuram bija daudz trauslāks miegs nekā man, negribēja, ka es viņu ikreiz uzmodinu, velkot lauka no būdas sienas zarus, kad tie man bus vajadzīgi, un tālab bija jau iepriekš sagatavojis veselu kaudzi ku rinama, ko es varēju paņemt bez kāda trokšņa.

Bez šaubām, tā bija prātīga doma, bet diemžēl tam visam bija bēdīgas sekas, kādas Vitāliss nebija paredzejis.

Redzēdams, ka esmu uzmodies un gatavs stāties pie sava pienā kuma pildīšanas, nolicis sev priekšā segā ietīto Sirsniņu, viņš izstiepās pie uguns, un drīz vien pēc viņa paskaļās, vienmērīgās elpas es sapratu, ka viņš ir aizmidzis.

Tad es pieceļos un klusītiņām uz pirkstgaliem aizgāju līdz durvju spraugai, lai paskatītos, kas notiek laukā.

Sniegs bija visu aizputinājis: zāli, krūmus, jaunos dzinumus un kokus. Cik vien talu varēja redzēt, visu klāja nelīdzena, bet vienādi balta sega. Debess bija nosēta mirdzošām zvaigznēm, un ari sniegs iz staroja balu gaismu, kas apspīdēja apkārtējo ainavu. Aukstums bija pieņēmies, un laukā vajadzēja būt lielam salam, jo gaiss, kas ieplūda mūsu būdā, bija ledains. Drūmajā nakts klusumā brīžiem bija dzirdama krakšķēšana, kas liecina ja, ka sniega sega sak sasalt.

Mums patiesi vajadzēja būt loti laimīgiem, ka bijām uzgājuši šo budu: kas ar mums būtu noticis dziļi mežā tādā sniegā un sala?

Lai cik klusi es gāju, mani soļi tomēr bija uzmodinājuši suņus, un Zerbino piecēlās, lai sekotu man līdz durvīm. Tā ka viņš neraudzījās tādām acīm kā es uz sniegainās nakts krāšņumu, viņam drīz kļuva gar laicigi un viņš gribēja iet laukā.

Es ar roku viņam pavēlēju nākt; atpakaļ: kas ta par iedomu — iet laukā tādā aukstumā, vai tad nebija labak palikt iekšā pie uguns nekā kaut kur klaiņāt?

Viņš paklausīja, bet palika tupam ar degunu uz izejas pusi — kā stūrgalvīgs suns, kas neatmet savu nodomu.

Kadu brīdi es vēl skatījos uz sniegu, jo, kaut gan šis skats modināja sirdī skumjas, man tomēr patika tajā raudzīties. Man gribējās raudāt, bet, kaut gan man nebija grūti vairs neskatīties laukā, vajadzēja tikai aizvērt acis vai iet atpakaļ pie uguns — es tomēr nekustēju no vietas.

Beidzot, piegājis pie pavarda un uzmetis trīs četrus zarus šķērsām citu pāri citam, es nodomāju, ka varētu droši apsēsties uz akmens, ko biju lietojis par spilvenu.

Saimnieks mierīgi gulēja. Arī suņi un Sirsniņš gulēja, un no pavarda, virpuļodamas līdz pat jumtam, šāvās skaistas liesmas, kas sprakšķēdamas dzirksteļoja, iztraucējot milzīgo klusumu.

Labu laiku es izklaidējos, lūkodamies dzirkstelēs, bet pamazam mani pārņēma nogurums, un nemanot es sāku snaust.

Ja man būtu vajadzējis gādāt par kurināmo, man butu jāpieceļas un, šurpu turpu pa budu staigājot, es būtu palicis nomodā, bet, sēžot un tik vien pakustoties, ka pastiepjot roku, lai iemestu pavardā zarus, es apmiegojos un, domādams, ka turos nomodā, aizmigu.

Pēkšņi mani uzrāva kājās no miega neganta riešana.

Bija tumšs, jo droši vien es biju ilgi gulējis: uguns pavardā bija izdzisusi, vismaz liesmas būdu vairs neapgaismoja.

Riešana turpinājās — tā bija Kapi balss, bet dīvaini — ne Zerbino, ne Dolče viņam neatbildēja.

—   Kas te notiek? — izsaucās Vitāliss, ari uzmodies no miega.

—   Nezinu.

—   Tu biji aizmidzis, un uguns apdzisusi.

Kapi bija aizmeties uz izeju, bet laukā nebija gājis, un rēja tepat pie izejas.

Ari es sev jautāju to pašu, ko saimnieks bija jautājis man: kas te notiek?

Kapi riešanai atsaucās divi tris žēli kaucieni, un es pazinu Dol čes balsi. Sie kaucieni skanēja tepat tuvumā, aiz būdas.

Es gribēju iet laukā, bet saimnieks, uzlicis man uz pleca roku, mani aizturēja.

—   Iemet vispirms malku pavardā, — viņš man pavēlēja.

Kamēr es pildīju viņa rīkojumu, viņš izņēma no pavarda pusapde- gušu pagali un ņēmās uz to pūst, līdz tā iekvēlojās.

Pēc tam Vitāliss apdeguli neiemeta vis atpakaļ pavardā, bet, kad tas kļuva sarkans, paņēma to rokā.

—   Iesim paskatīties, un nāc man aiz muguras, — viņš sacīja. — Kapi, uz priekšu!

Tieši tai bridi, kad mēs grasljāmies iet laukā, lielajā klusumā atskanēja drausmīga kaukšana. Kapi izbijies metās mums kājās.

—   Tie ir vilki. Kur ir Zerbino un Dolče?

Uz to es nevarēju atbildēt. Droši vien abi suņi bija izgājuši laukā, kad es aizmigu, — Zerbino, īstenodams savu iegribu, ko bija man izrādījis un kam es nepiekritu, bet Dolče, sekodama savam biedram.

Vai tiešām viņus būtu aiznesuši vilki? Man šķita, ka saimnieka balsī, kad viņš man vaicāja, kur tie palikuši, bija saklausāmas bailes, ka tas tā ir.

—    Paņem nodeguli, — viņš man sacīja, — un iesim viņiem palīgā.

Savā ciematā es biju dzirdējis par vilkiem stāstām briesmu lietas,

taču nevilcinājos un, apbruņojies ar nodeguli, sekoju saimniekam. Bet, izgājuši izcirtumā, mes neredzējām ne suņus, ne vilkus. Sniegā bija redzamas tikai divu suņu iemītas pēdas.

Mes devāmies pa šim pčdām, kas veda apkart būdai. Pēc neliela gabaliņa tumsā k|uva redzama kāda vieta ar nomīdītu sniegu, it kā tur būtu vārtījušies kādi dzīvnieki.

—    Meklē, Kapi, mekle! uzsauca saimnieks, tai pašā laikā sāk dams svilpot, lai sasauktu Zerbino un Dolči.

Bet neviens rējiens viņam neatsaucās, neviena skaņa neiztraucēja drūmo meža klusumu, un Kapi nevis meklēja, kā viņam tika pavēlēts, bet palika piespiedies pie mūsu kājām, izrādīdams uztraukumu un bailes, — Kapi, kas parasti mēdza būt tik paklausīgs un drosmīgs.

Sniega atspulgs nedeva pietiekamu gaismu, lai mēs tumsā saskatītu un varētu sekot pēdu iespiedumiem; jau pēc īsa gabaliņa apžilbu šās acis maldījās juceklīgajā tumsā.

Vitāliss no jauna iesvilpās un sāka skaļā balsī saukt Zerbino un Dolči.

Ieklausījāmies, joprojām klusums, man sažņaudzās sirds.

Nabaga Zerbino! Nabaga Dolče!

Vitāliss manas bažas apstiprināja.

—   Vilki būs aiznesuši, viņš sacīja. — Kāpēc tu viņiem ļāvi iziet?

Ak jā, kāpēc? Diemžēl man nebija ko atbildēt.

—   Jāmeklē rokā, — es sacīju.

Un devos uz priekšu, bet Vitāliss mani apturēja.

—   Kur tad tu viņus meklēsi? — viņš vaicāja.

—    Nezinu. Visur.

Kā lai mēs meklējam tādā tumsā un sniegā?

Un tiešām — tas nebija viegli. Sniegs mums sniedzās līdz pus- stilbiem, un ne jau ar mūsu diviem nodeguļiem varēs izkliedēt tumsu.

Ja viņi neatsaucās uz manu saucienu, tad viņi … ir ļoti tālu, — Vitāliss turpināja. — Turklāt ,mums nevajag riskēt, vilki var uzklupt mums pašiem. Mums taču nav nekā, ar ko aizsargāties.

Bija drausmīgi tā pamest divus nabaga suņus, divus biedrus, divus draugus, it īpaši man, jo es jutos atbildīgs par viņu vainu. Nebūtu es aizmidzis, viņi nebulu aizbēguši.

Saimnieks devās atpakaļ uz būdu, un es viņam sekoju, ik uz soļa apstādamies un ieklausīdamies. Taču nekā cita neredzēju kā vienīgi sniegu, nekā cita nedzirdēju kā vienīgi sniega gurkstēšanu.

Buda mus gaidīja jauns pārsteigums: zari, ko biju sametis ugunī, pa musu prombūtnes laiku bija aizdegušies un ar savām liesmām apgaismoja vistumšākos kaktus.

Bet Sirsniņu es nekur neredzēju.

Viņa sega bija palikusi pie uguns, bet sega bija gluda, un pērtiķa zem tās nebija.

Es saucu viņu. Sauca arī Vitāliss. Bet Sirsniņš nerādījās.

Kur viņš palicis?

Vitāliss sacīja, ka pamozdamies manījis viņu sev blakus, tātad Sirsniņš bija pazudis pa to laiku, kamēr mēs bijām laukā.

Vai viņš bija gribējis iet mums līdzi?

Mes paņemam dažus degošus zarus un, turēdami tos pie paša sniega, salīkuši devāmies uz priekšu, meklēdami Sirsniņa pēdas.

Mes tās neatradām. Tiesa, mums mīņājoties, suņu pēdas bija sajaukušās ar mūsu pašu pēdu nospiedumiem, taču ne tik ļoti, ka mēs nespētu atšķirt pērtiķa pēdas.

Tātad laukā Sirsniņš nebija gājis. Atgriezāmies būdā paskatīties, vai viņš nav ielīdis kaut kur žagaros.

Mēs meklējām ilgi. Desmitiem reižu pārstaigājām vienas un tās pašas vietas, pārmeklējam vienus un tos pašus kaktus. Es uzkāpu Vitālisam plecos, lai pārlūkotu zarus, kas veidoja būdas jumtu. Viss bija velti.

Laiku pa laikam mes apstājāmies un saucām viņu. Nekā, joprojām nekā. Vitāliss bija ļoti uztraucies, bet es — es biju pagalam izmisis. Nabaga Sirsniņš!

Kad es saimniekam jautāju, ka viņam liekas, vai vilki nav aiznesuši arī Sirsniņu, viņš atbildēja:

—    Nē, vilki nebūtu uzdrošinājušies ieiet apgaismota buda. Es domāju, ka viņi būs uzklupuši Zerbino un Dolčei, kas bija izskrējuši laukā, bet šeit iekšā viņi nav bijuši. Iespējams, ka Sirsniņš aiz bailēm būs kaut kur paslēpies, kamēr mēs bijām laukā. Es ļoti uztraucos viņa deļ, jo tik drausmīga laikā viņš stipri nosals, bet aukstums viņam ir ļoti bīstams.

—    Nu tad meklēsim vel.

Un mes no jauna sākam meklēt. Bet arī šoreiz mūsu meklešana nebija laimīgāka kā pirmo reizi.

Būs jāgaida, kad uzausīs gaisma, — noteica Vitāliss.

—   Un kad tā ausīs?

—   Domāju, pec kādām divām trim stundām.

Un viņš apsēdās pie uguns, apņēmis galvu rokām.

Es neuzdrošinājos viņu traucēt. Sēdēju nekustīgi viņam blakus, šad tad tikai iemezdams kādus zarus ugunī. Vitāliss laiku pa laikam piecēlās un piegāja pie izejas; paraudzījies uz debesim, viņš ieklausīdamies noliecās, pēc tam atgriezās savā vietā. Man šķita, ka man labāk patiktu, ja viņš mani bārtu, nevis sēdētu tik drūms un nomākts.

Trīs stundas, par kurām saimnieks bija minējis, vilkās izmisīgi gausi; likās, ka šai naktij nekad nebūs gala.

Taču zvaigznes sāka bālēt, debess metās gaišāka, ausa rīts, un drīz vien iestājās diena. Bet līdz ar rītausmu pieņēmās sals, un pa izejas spraugu plūda iekšā ledains gaiss.

Ja mes atrastu Sirsniņu, vai viņš vēl butu dzīvs?

Taču kādas cerības varēja būt, ka mēs viņu atradīsim?

Kas zina, vai dienā atkal nesnigs.

Ka tad lai viņu meklē?

Par laimi, sniegs neuznāca; debess nebija apmākusies, no tās plūda rožaina gaisma, kas vēstīja labu laiku.

Tiklīdz saltajā rīta gaisma varēja saskatīt krumus un kokus, mēs izgājām no būdas. Vitāliss bija apbruņojies ar pamatīgu nūju, un arī es biju paņēmis tadu pašu.

Kapi likās atžilbis no lielajam bailēm, kas viņu bija sagrabušas naktī, un, raudzīdamies saimniekam acīs, tikai gaidīja signālu, lai mestos uz priekšu.

Kamēr mēs meklējām Sirsniņa pēdas sniegā, Kapi pacēla galvu uz augšu un saka priecīgi riet; tātad pērtiķi vajadzēja meklēt gaisā, nevis uz zemes.

Tiešām, mēs ieraudzījām, ka sniegs, kas klāja būdu, šur tur bija nomīdīts līdz kādam lielam zaram, kas nokarājās pār mušu jumtu.

Mes sekojām ar acīm šim lielā ozola zaram un pašā koka galotnē, sarāvušos kamola, ieraudzījām mazu, pelēku augumiņu.

Tas bija Sirsniņš, un nebija grūti uzminēt, ka viss bija noticis. Pārbijies no suņu un vilku kaukšanas, Sirsniņš nebija palicis pie uguns, bet, kad mēs bijām izgājuši laukā, meties uz būdas jumtu un 110 turienes uzrāpies ozolā, kur, juzdamies drošībā, palicis cieši piekļāvies pie zariem, neatbildēdams uz mūsu saucieniem. Mazais, salīgais dzīvnieciņš droši vien bija sasalis ledū.

Saimnieks viņu mīlīgi pasauca, bet pērtiķītis nekustējās, it ka būtu miris.

Vitāliss viņu vairākas minūtes sauca, bet Sirsniņš neizrādīja ne mazāko dzīvības zīmi.

Man uznāca vēlēšanās izpirkt savu nakti pieļauto nevīžību.

—   Atļaujiet, — es sacīju, es uzkāpšu viņam pakaļ.

—    Nolauzīsi kaklu.

—   Tas nav bīstami.

Gluži tā jau nu nebija: tas bija bīstami un it īpaši grūti — koks bija liels, un sniegs klāja lielāko daļu stumbra un zaru, kas līgojās vēja.

Par laimi, es jau kopš bērnības biju iemācījies rāpties kokos, un šai mākslā man bija ievērojama izmaņa. Sur tur stumbrs bija izdzinis mazus zariņus, un tie man nodereja par pakāpieniem. No augšas birstošais sniegs aizķepēja man acis, bet drīz vien ar Vitālisa palīdzību es sasniedzu pirmo stumbra sazarojumu. No turienes kāpšana kļuva vieglāka: bija tikai jāuzmanās nenoslīdēt sniegā.

Kāpdams augšā, es mīlīgi sarunājos ar Sirsniņu, kas joprojām vēl nekustējās, bet raudzījās manī spožām acim.

Biju jau gandrīz nokļuvis līdz viņam un izstiepu roku, lai viņu satvertu, kad viņš parlēca uz citu zaru.

Es viņam sekoju uz to zaru, bet cilvēki — pat zēni — lēkāšana pa koku zariem ir daudz neveiklāki par pērtiķiem. Ļoti iespējams, ka es nemūžam nebūtu Sirsniņu noķēris, ja zaros nebūtu sniega. Bet, tā kā sniegs viņam bija saslapinājis rokas un kājas, beguļošana viņu drīz nogurdināja. Tad, pārlekdams no zara uz zaru, viņš uzlēca saimniekam uz pleca un paslēpās tam zem svārkiem.

Tas jau bija daudz, ka ir atrasts Sirsniņš, bet tas vēl nebija viss: tagad bija jāmeklē suņi.

Pagājuši dažus soļus, mēs atradāmies vietā, kur bijām nonākuši jau naktī un redzejuši nomīdīto sniegu.

Tagad, kad bija gaišs, mums bija viegli uzminēt, kas tur bija noticis: sniegs visu uzrādīja.

Izmetušies viens pakaļ otram no būdas, viņi bija skrējuši gar krūmiem, un mēs sekojām pa viņu skaidri saskatāmajām pēdām kādus divdesmit metrus. Pēc tam pēdas pazuda savanditajā sniegā. Tad para dījās citas pēdas: vienā pusē varēja redzet, no kurienes vilki dažos le cienos bija uzklupuši suņiem, bet otrā — pēdas, kas radīja, uz kurieni vilki viņus aiznesuši, kad bija saplosījuši. Suņu pedu vairs nebija, tikai sarkana sliede, kas šur tur iekrāsoja sniegu.

Turpināt meklējumus vairs nebija nekādas jēgas: abi nabaga suņi bija nokosti, un vilki viņus bija aiznesuši uz biezokni, lai tur netraucēti aprītu. Turklāt mums ar steigu bija jāķeras pie Sirsniņa sasildi šanas.

Mēs atgriezāmies budā, un, kamēr Vitāliss sildija pie uguns Sirsniņa rokas un kājas, kā to mēdz darīt maziem bērniem, es sasildīju viņa segu, un mēs viņu tajā ietinam.

Bet bez segas Sirsniņām bija vajadzīga arī silta gulta ar termoforu un it īpaši karsts dzēriens. Bet mums nebija ne viena, ne otra. Laimīgā kārtā bija vismaz uguns.

Mēs abi ar saimnieku bijām apsēdušies pie pavarda un palikām nekustīgi sēžam, klusēdami lūkodamies uguns liesmās.

Bet nebija vajadzīgi vārdi, nebija vajadzīgs acu skatiens, lai iz teiktu, ko mēs jutām.

«Nabaga Zerbino, nabaga Dolče, nabaga draugi!»

Sos vārdus mēs abi čukstējām katrs savā pavarda pusē vai vismaz savās sirdsdomās.

Viņi bija bijuši mūsu biedri, mūsu draugi, kas bija dalījušies ar mums mūsu priekos un bēdās, un man manās izmisuma un vientulības dienās ne vien mani draugi, bet gandrīz mani bērni.

Un es biju vainīgs viņu nāvē.

Es nespēju atrast sev attaisnojumu: ja es viņus būtu labi uzrau dzijis, ja nebutu aizmidzis, viņi nebūtu izskrējuši laukā. Un būdā vilki mums nebūtu uzbrukuši, viņi baidītos no musu uguns.

Es butu gribējis, lai Vitāliss mani bar, man gribējās viņu gandrīz lūgt, lai viņš mani noper.

Bet viņš man nekā neteica, viņš gandrīz neskatījās man virsū. Sēdēja, noliecis galvu pār pavardu; acīmredzot viņš domaja par to, ko mes iesāksim bez suņiem. Kā rīkot izrādes bez viņiem? Ka dzīvot?

XV

SIRSNIŅA KUNGS

Rītausmas pareģojums piepildījās: saule mirdzēja skaidrajās debesīs, un tās bālie stari atspoguļojās tīrajā sniegā. Mežs, kas vakar bija izskatījies drūms un iezilgans, tagad ar savu spožumu žilbināja acis.

Laiku pa laikam Vitāliss pabāza roku zem segas un aptaustīja Sirsniņu. Bet viņš joprojām nesasila; kad es pār viņu noliecos, jutu, kā viņš trīc.

Drīz kļuva skaidrs, ka nespēsim viņu sasildīt, tik ļoti viņa asinis dzīslās bija sastingušas.

Mums ir jātiek līdz ciematam, — Vitāliss pieceldamies sacīja, — citādi Sirsniņš šeit nomirs. Tā vēl būtu laime, ja viņš nenomirtu ceļa. Ejam.

Sirsniņš tika ietīts labi sasildītā segā, un saimnieks viņu pabāza sev zem svārkiem.

Mēs bijām saposušies iešanai.

Ja, šī iebraucamā vieta mums lika pārāk dārgi samaksāt par savu viesmīlību, — sacīja Vitāliss.

Viņš to pateica drebošā balsi.

Viņš izgāja pirmais, un es viņam sekoju.

Vēl vajadzēja pasaukt Kapi, kas bija palicis tupam uz būdas sliek šņa, pagriezis degunu uz to pusi, kur viņa biedri tika pārsteigti.

Pēc minūtēm desmit, kad bijām izgājuši uz lielceļa, mēs sastapām ratus, un braucējs mums pateica, ka nepilnas stundas gājienā mēs nonāksim kādā ciema. Tas mums deva jaunu sparu, kaut gan brišana pa sniegu, kas man sniedzās lidz pat viduklim, bija ļoti grūta.

Laiku pa laikam es apjautājos Vitalisam, ka klajas Sirsniņām, un Vitāliss man atbildēja, ka Sirsniņš vēl aizvien trīc no aukstuma.

Beidzot vienā puse parādījās kāda liela ciemata baltie jumti; vēl mazliet jāsaņemas un mēs būsim galā.

Mes nebijām raduši apstāties labākajās iebraucamajas vietās, kas ar savu turīgo izskatu solīja labas naktsmājas un labu edienu; gluži otrādi — parasti mēs mēdzām apstāties pašā ciemata nomale vai pil sētas priekšpilsētā, izraudzīdamies nabadzīgu mājiņu, kurā mūs neatraidīja un ari neiztukšoja mūsu maku.

Bet šoreiz bija citādi: Vitāliss neapstājās ciemata sākuma un tur pinaja gājienu līdz iebraucamai vietai, pie kuras karajās skaista, apzeltīta izkārtne. Pa plaši atvērtajām virtuves durvīm bija redzams ar gaļu nokrauts galds, un uz lielas plīts jautri sīca vairāki sarkana vara kastroļi, laizdami griestos garaiņu mākonīšus. Pat uz ielas varēja saost treknas zupas jauko smaržu, kas patīkami kairinaja mūsu izsalkušos vederus.

Mans saimnieks, iztaisīdamies par «kungu», iegāja virtuvē un, ne noņēmis platmali, atgāzis galvu, pieprasīja iebraucamās vietas saimniekam labu istabu ar kamīnu.

Sākumā viesnīcas saimnieks, glīta izskata vīrs, negribēja uz mums pat skatīties, liet viņam iepatikās Vitālisa manieres, un viņš lika kal ponei mūs pavadīt.

—   Žigli gultā! — Vitāliss man pavēlēja, kamēr kalpone kura uguni.

Bridi es stāvēju izbrīnījies: kāpēc man jāiet gulēt? Es labak sēstos

pie galda, nevis listu gultā.

—    Nu, žiglāk, žiglāk! — Vitāliss atkartoja.

Bija japaklausa.

Gultā bija pēlis, un Vitāliss man to uzsedza virsu līdz zodam.

Lūko sasildīties, — viņš man sacija. — Jo drīzāk tu sasilsi, jo

labāk.

Man šķita, ka Sirsniņām siltums bija daudz vairāk vajadzīgs neka man, jo man nemaz nesala.

Kamēr es nekustīgi gulēju zem pēļa, lūkodams sasildīties, Vitāliss, kalponei par lielu izbrīnu, visvisādi grozīja pie uguns Sirsniņu, it kā gribētu to izcept.

—   Nu, vai sasili? — pēc brīža Vitāliss man jautāja.

—   Es smoku nost aiz karstuma.

—   Tieši tas ir vajadzīgs.

Vitāliss žigli pienaca man klat un iebāza pie manis gultā Sirsniņu, pieteikdams viņu piespiest ciešāk sev klāt.

Nabaga dzīvnieciņš, kas parasti mēdza but tik nepiekāpīgs, ja viņam lika darīt to, kas nepatīk, tagad, šķiet, samierinājās ar visu. Viņš gulēja nekustēdamies, piespiedies man klāt; viņš vairs nesala, viņa augumiņš dega kā uguni.

Vitāliss bija nogājis virtuvē un drīz atgriezās, nesdams kausu karsta vīna ar cukuru.

Viņš gribēja, lai Sirsniņš iedzer dažas karotes 110 šās dziras, bet Sirsniņš nevarēja dabūt vaļā zobus.

Spīdīgam acīm viņš skumji raudzījās mūsos, it kā lūgdams, lai viņu nemoka.

Tai pašā laikā viņš izbāza no pēļa apakšas roku un sniedza to mums.

Es klusībā prātoju, ko gan šī vienā gabala atkārtotā kustība nozīmē, līdz Vitāliss paskaidroja.

Vēl pirms manas iestāšanās trupā Sirsniņš reiz bija slimojis ar plaušu karsoni, un viņam tika nolaistas asinis. Tagad, juzdamies atkal slims, viņš mums sniedza roku, lai viņam atkal nolaistu asinis un viņš kļutu vesels tāpat kā pirmo reizi.

Vai tas nebija aizkustinoši?

Vitālisu tas ne vien aizkustināja, bet darīja arī nemierīgu.

Bija skaidrs, ka nabaga Sirsniņš ir slims un pat ļoti slims, ja atsakas no saldā vīna, kas viņam tik ļoti garšoja.

—   Izdzer pats vīnu, — Vitāliss man sacīja, — un paliec gultā. Es aiziešu pēc ārsta.

Jāatzīstas, ka arī man ļoti garšoja saldinatais vīns, turklāt man drausmīgi gribējās ēst. Es neliku divreiz lūgties un, izdzēris vīnu, pa līdu atpakaļ zem peļa, kur — līdz ar vīna radīto karstumu — gandrīz nosmaku.

Vitāliss nebija ilgi projām, viņš drīz atgri-ezās kopā ar kādu briļļainu kungu — ārstu.

Baiļodamies, ka tik augsta persona negribēs sevi apgrūtināt pēr tiķa dēļ, Vitāliss nebija teicis, pie kāda slimnieka viņš to aicina. Tālab, ieraudzījis mani gultā sarkanu kā tikko uzplaukušu pujeni, ārsts pienāca man klat un, uzlicis roku uz pieres, sacīja:

—   Karsonis.

Un nogrozīja galvu ar tādu sejas izteiksmi, kas nevēstīja nekā laba.

Vajadzēja pateikt taisnību, citādi viņš varbūt vēl sāktu nolaist man asinis.

—   Es neesmu tas slimnieks», — es sacīju.

—   Kā neesi? Bērns jau murgo.

Nekā neatbildējis, es mazliet pacēlu uz augšu segu un, norādīdams uz Sirsniņu, kas bija aplicis rociņu man ap kaklu, sacīju:

—    Viņš ir slims.

Ārsts pakāpās divus soļus atpakaļ un, pagriezies pret Vitālisu, izsaucās:

—   Pērtiķis! Kā jūs iedrošinājāties mani traucēt pērtiķa dēļ — un vēl tādā laikā!

Es domāju, ka ārsts pārskaities tūdaļ aizies.

Bet mūsu saimnieks bija veikls vīrs, viņš tik viegli nezaudēja galvu. Viņš pieklājīgi un cēli ārstu aizturēja un visu tam paskaidroja: kā mūs pārsteidzis sniegs, kā aiz bailēm no vilkiem Sirsniņš uzrāpies ozola un tur pārsalis.

—   Protams, slimnieks ir tikai pērtiķis, bet viņš ir ārkārtīgi gudrs pērtiķis! Viņš mums ir vairāk nekā biedrs, viņš ir mūsu draugs! Kā lai

u/.tic tik ievērojama aktiera dzīvību vienkāršām veterināram! Visiem skaidri zināms, ka lauku veterināri ir tīrie ēzeļi. Tāpat arī visiem zināms, ka visi ārsti dažadas pakāpēs ir zinātnieki. Tālab vismazākajā ciematā, piezvanot pie ārsta durvīm, var droši sagaidīt labas zināša nas un augstsirdību. Un galu galā, kaut gan pērtiķi ir dzīvnieki, tomēr, pēc zinātnieku domām, tie ir tik tuvi cilvēkam, ka viņi slimo ar tādām pašām slimībām kā cilvēks. Vai tad nav interesanti no zināt nes un no ārstniecības mākslās viedokļa izpētīt, kāda ziņā šīs slimības ir līdzīgas un kādā ziņā atšķirīgas?

Prot gan tie itālieši glaimot: ārsts uzreiz uzgrieza durvīm muguru un pienāca pie gultas.

Kamēr mūsu saimnieks sarunājās, Sirsniņš, droši vien uzminējis, ka briļļainais virs ir dakteris, vienā gabala bāza laukā savu ķepiņu, lūgdams nolaist asinis.

Redziet, cik šis pērtiķis ir gudrs, viņš zina, ka jūs esat ārsts, un viņš jums sniedz ķepu, lai jūs palūkotu pulsu.

Tas ārstu galīgi pārliecināja.

Tiešām, — viņš noteica, — šis ir diezgan interesants gadījums.

Bet mums šis gadījums diemžel bija ļoti bēdīgs: nabaga Sirsniņa kungam draudēja plaušu karsonis.

Ārsts saņēma ķepiņu, ko Sirsniņš tik daudzreiz bāza laukā, un ar lanceti* pārgrieza vēnu; Sirsniņš pat neievaidējās. Viņš zinaja, ka tas viņu izārstēs.

Pēc asins nolaišanas sekoja sinepju plāksteri, sautējošas kompreses, dažādas zāles un zaļu novārījumi. Es, protams, vairs negulēju gultā, bet Vitālisa uzraudzība kļuvu par slimnieka kopēju.

Nabaga mazajam Sirsniņām mana gadiba patika, un viņš man atmaksāja ar mīlīgu smaidu, un viņa skatiens bija kļuvis gluži līdzīgs cilvēka skatienam.

Aizvien tik dzīvais, nevaidamais un stūrgalvīgais Sirsniņš, kas allaž bija tik kustīgs un gatavs izspēlēt ar mums kādu nelabu joku, tagad bija kļuvis priekšzīmīgi rāms un paklausīgs.

Šķiet, ka viņš alka pec draudzības, prasīdams to pat no Kapi, kas tik daudzreiz bija cietis no viņa negantībām.

Ka izlutināts bērns viņš gribēja, lai mes visi būtu viņa tuvuma, un, ja kāds no mums izgāja no istabas, viņš dusmojas.

Sirsniņa slimība ritēja parasta plaušu karsoņa gaita, tas ir, drīz sākās klepus, kas viņu ļoti nogurdinaja, tricinot visu mazo augumiņu.

Man bija iekrāti pieci sū, un es par tiem nopirku Sirsniņām miežu cukuru.

Diemžēl es nevis atvieglināju, bet padarīju viņa slimību vel smagaku.

Būdams ļoti vērīgs, Sirsniņš itin drīz saprata, ka es viņam dodu miežu cukura graudu ikreiz, kad viņam uznāk klepus. Tad nu viņš steidzas izmantot šo novērojumu un ņemas pārāk bieži kāsēt, lai biežāk saņemtu garšīgas zāles, un tādējādi šīs zāles viņu nevis ārstēja, bet padarīja vel slimāku.

So viltību ieverojis, es viņam miežu cukuru vairs nedevu, bet viņš nelikās mierā — viņš sāka mani lūdzoši raudzīties, bet tad, redzedams, ka lūgšanās ir veltiga, notupās gultā sēdus un, salīcis divos līkumos, uzlicis roku uz vēdera, ņēmās no visa spēka kāsēt; seja viņam k|uva sarkana, dzīslas uz pieres pietūka, no acīm tecēja asaras, un beidzot viņš pa īstam saka smakt nost.

Mans saimnieks nekad man nestastija savus nodomus, un es tikai nejauši biju dabūjis zināt, ka viņam bija jāpārdod pulkstenis, lai nopirktu man aitādu, bet šais grūtajos apstākļos, kādos mēs pašlaik bijām nonākuši, viņš uzskatīja par vajadzīgu no sava paraduma atkāpties.

Kadu ritu, pārnācis no brokastīm, kamēr es biju palicis pie Sirsniņa, kuru mēs nekad neatstājām vienu, Vitāliss man pastāstīja, ka viesnīcas saimnieks esot pieprasījis samaksu par to, ko mēs esam parada, un ka pec parada nokārtošanas viņam, Vitalisam, palikšot tikai kādi piecdesmit su.

Ko darīt?

Man, protams, nebija ko atbildēt.

Viņš pats — viņš redzēja tikai vienu izeju no ša grūta stāvokļa: šovakar pat jādod izrāde.

Izrādi bez Zerbino, bez Dolčes, bez Sirsniņa! Man tas likās neiespējami.

Bet mūsu stāvoklis neļava mazdūšīgi piekāpties neiespējamā priek šā. Par katru cenu bija jāārstē un jāglābj Sirsniņš. Ārsts, zāles, malka, istaba — mums nekavējoties bija jāsadabū vismaz četrdesmit franki, lai samaksāt.u viesnīcniekam, kas, saņēmis paradu, atvērs mums jaunu kredītu*.

Savākt četrdesmit franku šai ciemā tādā aukstumā, ar tādām iespējām, kādas mums bija pieejamas, būtu tīrais brīnums!

Taču mans saimnieks, nevilcinādamies ar gudrošanu, rosīgi ķērās pie darba.

Kamēr es pieskatīju slimnieku, viņš sameklēja tirgus hallēs zāli, jo rīkot izradi zem klajas debess pašreizējā aukstuma dēļ nebija iespējams. Viņš uzzīmēja un izlīmēja afišas, sasita no dažiem deļiem skatuvi un drosmīgi izdeva savus piecdesmit sū par svecēm, kuras pārgrieza uz pusēm, lai būtu divreiz vairāk gaismas.

Pa istabas logu es viņu redzēju šurpu turpu staigajam, vairakas reizes paejam garām mūsu viesnīcai, un ar lielām bažām klusībā sev jautaju, kāda gan būs šās izrādes programma. Bet drīz es to uzzināju, jo ciemata bundzinieks ar sarkanu naģeni galvā nostājās viesnīcas priekšā un pēc varenas bungošanas pavēstīja izrādes programmu.

Viegli iedomāties, ka Vitāliss nebija skopojies ar visfantastiskākajiem solījumiem: tika minēts «pasaulslavens aktieris» — tas ir, Kapi — un «kāds jauns dziedonis, neredzēts brīnums» — un šis brīnums biju es.

Visinteresantākais šai reklāmā bija tas, ka nebija noteikta ieejas maksa, tā bija atkarīga no skatītāja augstsirdības pēc tam, kad iz rade būs redzēta, dzirdēta un izpelnījusies aplausus.

Tas man likās diezgan pārdroši, jo diezin vai mums kāds aplaudēs? Kapi tiešam pelnīja, ka viņu dēve par slavenu. Bet man gan nebija ne mazākās pārliecības, ka es esmu kāds brīnums.

Izdzirdējis bungu rīboņu, Kapi priecīgi ierējās, bet Sirsniņš pat pie- celās pussedus, kaut gan tobrīd jutās ļoti slikti. Abi divi, bez šaubam, bija sapratuši, ka tiek gatavota izrāde.

So domu, kas man bija iešavusies prātā, drīz vien apstiprināja Sirsniņa pantomīma: viņš gribēja piecelties, un man ar varu viņš bija jānotur, tad viņš man pieprasīja savu angļu ģenerāla tērpu, svārkus un sarkanās bikses ar zelta tresēm un augsto cepuri ar spalvu pušķi.

Viņš salika kopa rokas un nometās ceļos, lai žēlīgāk izlūgtos.

Redzedams, ka ar lugšanu no manis nekā nepanaks, viņš izmēģināja dusmas un beidzot asaras.

Bija skaidrs, ka mums būs ļoti grūti pierunāt viņu atteikties no domas tēlot vakarā savu lomu, un man šķita, ka šādos apstākļos vislabāk butu no viņa aiziet slēpu.

Diemžēl Vitāliss, nezinādams, kas viņa prombūtne bija noticis, atgriezies viesnīcā, uzreiz lika man sagatavot arfu un visu nepieciešamo izrādei.

Izdzirdējis šos labi pazīstamos vārdus, Sirsniņš no jauna saka lūg ties, šoreiz vērsdamies pie sava saimnieka. Mācējis viņš runāt, droši vien ari tad ar vārdiem savu vēlēšanos neizteiktu labāk, kā to iz darija ar mīmiku un visu savu ķermeni. Par vaigiem viņam ritēja īstas asaras, un Vitālisa rokas klaja īsti skūpsti.

—    Vai tu gribi spēlēt? — Vitāliss vaicāja.

—   Ja, jā, — no visa spēka sauca Sirsniņš.

—   Bet tu taču esi slims, mīļo Sirsniņ.

—   Vairs neesmu! — viņš sauca tikpat dedzīgi.

Tiešām bija aizkustinoši redzet, ar kadu degsmi šis nabaga slimnie- ciņš, kas tikai ar mokām varēja paelpot, centās mus pārliecināt gan ar žēlabainu sejas izteiksmi, gan ar pozām. Taču atļaut to, ko viņš lūdza, nozīmētu notiesāt viņu uz drošu nāvi.

Pienāca brīdis, kad mums bija jāiet projām. Es sakūru uguni kamīnā, salikdams tajā lielas malkas pagales, lai ilgāk degtu, un labi ietinu segā nabaga Sirsniņu, kas raudāja gaužas asaras un uz at vadām mani cieši jo cieši apskāva.

Kad mes bridām pa sniegaino ceļu, saimnieks man paskaidroja, ko viņš no manis gaida.

Par musu parastajiem priekšnesumiem nevarēja būt ne runas, jo trūka galveno aktieru, bet man un Kapi bija jāliek lietā visa sava deg sme un talants. Katrā ziņā bija jasavāc četrdesmit franku.

Četrdesmit franku! Nez vai tas bija iespējams.

Vitāliss jau bija visu sagatavojis, bija jāaizdedz tikai sveces, bet šo greznību mēs varējām atļauties tikai tad, kad zale jau būs sanakuši skatītāji, jo citādi mūsu apgaismojums varētu izbeigties pirms izrādes.

Kad mēs gatavojāmies iznacienam uz skatuves, bundzinieks pēdējo reizi gāja cauri ciematam, un mēs dzirdējām bungu rībienus gan attālināmies, gan tuvojamies — atkarībā no ielu likumiem.

Pabeidzis Kapi un savu ģērbšanos, es nostājos aiz kolonnas un vēroju publikas ierašanos.

Drīz bungu rībieni pienāca pavisam tuvu, un es izdzirdēju uz ielas neskaidru murdoņu.

So troksni radīja kādu divdesmit bundziniekam sekojošu zenu klaigas un taktī sistie soļi.

Nepārtraukdams bungošanu, bundzinieks nostājas pie ieejas starp diviem lampioniem*, un publika sāka ieņemt vietas, gaidot izrādes sākumu.

Diemžēl skatītāji pulcējās visai gausi, kaut gan bundzinieks joprojām sparīgi un jautri rībināja; bija sanakuši, šķiet, visi ciemata zeņķi, bet vai tad šie zeņķi varēja mums nodrošināt četrdesmit franku ienākumu!? Mums bija vajadzīgi solīdi cilvēki ar biezu naudas maku un ar viegli devīgu roku. Beidzot saimnieks nolēma, ka izrāde jasak, kaut gan zāle nebija ne tuvu pilna. Taču ilgāk mēs nevarējām gaidīt bēdīgā sveču jautājuma deļ.

Pirmajam.uz skatuves bija jāuznāk man, un arfas pavadījumā es nodziedaju divas dziesmiņas. Atklāti sakot, aplausi, ko es izpelnījos, bija visai šķidri.

Es nekad neesmu bijis nekāds patmīlīgais aktieris, bet šoreiz publikas vēsums mani stipri apbēdināja. Ja es viņiem neesmu paticis, droši vien viņi lāgā neatdarīs savus makus. Es jau nedziedāju savu panakumu dēļ, bet nabaga Sirsniņa dēļ. Ak, cik ļoti man gribējās aiz kustināt šo publiku, tā iejūsmināt, lai ta zaudētu prātu! Bet, cik es varēju redzēt šo zaļi, kas bija pilna dīvainām ēnām, man šķita, ka es viņus visai maz interesēju un nekādu brīnumu viņi manī nesaskatīja.

Kapi bija laimīgāks par mani: viņam aplaudēja vairākiem lāgiem un ļoti sparīgi.

Izrāde turpinājās un, pateicoties Kapi, beidzās ar skaļiem bravo saucieniem. Viņam ne vien aplaudēja ar rokām, bet dauzīja pat kājām.

Bija pienācis izšķirīgais bridis. Kamēr es Vitalisa mūzikas pavadījumā dejoju uz skatuves spāņu deju, Kapi ar bļodiņu zobos apstai- gaja visas skatītāju rindas. Vai viņš savāks četrdesmit franku? Par to domājot, man sažņaudzās sirds, kaut gan es ar jautru seju smai diju publikai.

Es jau biju galīgi bez elpas, tomēr joprojām dejoju, jo man bija jāsagaida Kapi atgriešanās. Bet Kapi nepavisam nesteidzās, un, kad viņam nekā nedeva, viņš ar ķepu plakšķinaja pa negribigā maksa- tāja kabatu.

Beidzot Kapi atgriezās, un es jau gribēju deju pārtraukt, kad Vitāliss man padeva zīmi turpināt. Es turpināju deju un, pietuvojies Kapi, ieraudzīju, ka bļodiņa vēl nav ne tuvu pilna.

Tai brīdi Vitāliss, kas arī bija ielūkojies savaktajā naudā, pieceļas kājās un teica:

Domāju, ka bez kādas dižošanās varu sacīt: savu programmu mēs esam izpildījuši. Taču, kamēr sveces vēl nav izdegušas un ja publika vēlas, es vēl varu nodziedāt dažas ārijas. Kapi no jauna apstaigās klausītājus, un personas, kas viņa pirmajā gājienā nebija atradušas savu kabatu izgriezumus, šoreiz varbūt būs izveicīgākas. Ludzu viņus jau iepriekš sagatavoties.

Kaut gan Vitāliss bija mans skolotājs, es nekad nebiju viņu dzir dējis pa īstam dziedam vai vismaz viņš nekad nebija dziedājis tā kā tovakar.

Viņš izraudzījās divas visiem labi pazīstamas ārijas, kuras es toreiz gan nepazinu: Jāzepa romanci «Kopš agras bērnības» un no operas «Ričards Lauvassirds»* āriju «Ak, Ričard, valdniek mans!».

Toreiz es vēl nebiju spējīgs spriest, vai Vitāliss dziedaja labi vai slikti, vai tā bija īsta māksla vai nebija. Bet to gan es varu teikt, ka viņa dziedašana mani ļoti aizkustināja: ielīdis skatuves kaktā, es mirku vienās asarās.

Cauri migliņai, kas aptumšoja manas acis, es saskatīju kādu jaunu dāmu sēžam pirmajā solā un no visa spēka aplaudējam. Es jau agrāk biju viņu ievērojis, jo viņa nekādā ziņa nebija zemniece kā publikas lielākā daļa. Tā bija īsta dama, jauna, skaista un, spriežot pec kažoka, bagātākā ciemata sieviete. Kopā ar viņu bija zēns, kas bija skaļi aplaudējis Kapi. Droši vien šis zēns bija dāmas dēls, jo izskatījās viņai ļoti līdzīgs.

Pēc pirmās romances Kapi sāka atkal vākt naudu, un es pārsteigts ievēroju, ka dāma bļodiņa nekā neielika.

Kad saimnieks bija beidzis «Ričarda» āriju, viņa man pamāja ar roku un es piegāju viņai klat.

— Es gribētu parunāt ar jūsu saimnieku, — viņa teica.

Mani mazliet pārsteidza, ka šī skaistā dāma grib parunāt ar manu saimnieku. Manuprāt, labāk viņa būtu iemetusi bļodiņa savu ziedojumu. Viņas vēlēšanos es tomēr Vitālisam pateicu. Tikām Kapi bija atgriezies atpakaļ pie mums. Otrā apstaiga bija bijusi vēl neveiksmīgāka par pirmo.

—    Ko tā dāma no manis vēlas? — Vitāliss jautāja.

—   Parunāt ar jums.

—   Man viņai nav nekas sakāms.

—    Viņa neka neiedeva Kapi, varbūt viņa tagad grib kaut ko vi ņam iedot.

—   Tad jau Kapi jāiet pie viņas, nevis man.

Galu gala viņš tomēr nolēma iet, bet paņēma līdzi arī Kapi.

Es viņiem sekoju.

Pa to laiku blakus dāmai un zēnam bija apsēdies kads apkalpotājs, kas bija atnesis līdzi laternu un segu.

Vitāliss piegaja klāt un vesi palocījās.

—   Piedodiet, ka es jūs traucēju, — dāma sacīja, — bet man gribējās jus apsveikt.

Vitāliss, ne vārda nebilzdams, palocījās.

—    Es esmu mūziķe, — dāma turpināja, — tālab man jums jāsaka, cik loti mani aizgrāba jusu lielais talants.

Liels talants manam saimniekam, Vitalisam, ielu dziedonim, dzīvnieku dresētajam?! Es apstulbu aiz brīnumiem.

Kāds talants var but tādam vecam vīram ka es, — Vitāliss atteica.

—   Nedomājiet, ka mani mudina ar jums parunāt nesmalkjutīga ziņkāre, — dāma sacīja.

—    Bet jusu ziņkāri es esmu gatavs apmierinat. Jūs, protams, par steidza, ka tāds vīrs kā suņu dresētājs prot dziedāt, vai ne?

Es esmu sajūsmā.

—   Tas tomēr pavisam vienkārši izskaidrojams. Ne vienmēr es esmu bijis tas, kas pašlaik. Agrāk, jaunībā, pirms daudziem gadiem, es biju … jā, es biju kāda slavena dziedoņa sulainis un, viņu ka papagailis atdarinadams, iemācījos dažas ārijas, ko mans kungs manā klātbūtnē mācījās. Un tas ir viss.

Dāma nekā neatbildēja, bet cieši palūkojās Vitālisa, kas apinul sis stavēja viņas priekšā.

Uz redzēšanos, mans kungs, — viņa sacīja, uzsvērdama vārdu «kungs», ko viņa izrunāja dīvainā balsi. — Uz redzēšanos, un atļau jiet vēlreiz jums pateikties par man sagādāto prieku.

Tad, noliekusies pie Kapi, dāma ielika viņam bļodiņā zelta monētu.

Es nodomāju, ka Vitāliss šo damu pavadīs līdz durvīm, bet viņš to nedarīja, un, kad dama bija pagājusi dažus soļus, es dzirdēju, ka Vitāliss paklusu nomurmināja divus trīs itāliešu lamuvārdus.

—    Bet viņa iemeta Kapi veselu luidoru*, — es sacīju.

Es domāju, ka Vitāliss man sados, bet paceltā roka tā arī palika gaisā.

Luidoru, — viņš teica, it kā pamodies no miega. — Ak ja, tais nība! Nabaga Sirsniņš, es viņu biju galigi aizmirsis, iesim pie viņa.

Atri savakuši savas mantas, mčs steidzamies atgriezties viesnīcā.

Es pirmais uzkāpu pa trepēm un skriešus iemetos mūsu istabā. Kamīns vel nebija izdedzis, bet taja vairs nebija liesmu. Es žigli aizdedzināju sveci un sāku meklet Sirsniņu, pārsteigts par to, ka viņu nemaz nedzird.

Izstiepies visā garumā, viņš gulēja uz segas ar ģenerāļa uniformu mugura un izskatījās aizmidzis.

Es noliecos pie viņa un klusītiņām, lai viņu neuzmodinātu, saņemu aiz ķepas. Ķepa bija auksta.

Tai brīdi istabā ienāca Vitāliss. Es pagriezos pret viņu.

— Sirsniņš ir pavisam auksts!

Vitāliss pieliecās man klat un sacīja:

Ak vai, viņš ir miris! Tas bija gaidams. Vai zini, Remi, es laikam darīju nepareizi, atņemdams tevi Milligana kundzei. Jādomā, ka tagad es saņemu sodu par kādu grēku. Zerbino, Dolče.. . Šodien Sirsniņš. Un tas vel nav viss.

XVI

NOKĻŪŠANA PARĪZE

Mēs vel bijām diezgan tālu no Parīzes.

Priekšā mums bija ilgs gājiens pa sniega aizputinātiem ceļiem un bija jāiet no agra rīta līdz vēlam vakaram pret ziemeļu vēju, kas pūta tieši sejā.

Cik bēdīgi bija šie garie pārgājieni! Vitāliss gaja pa priekšu, es aiz viņa, un Kapi brida man pa pēdām.

Ta mēs gājām cits aiz cita zosu gājienā, stundām ilgi ncpārmidami ne vārda, vējā sazilčjušām sejām, slapjam kājām, tukšiem vēderiem. Un ceļā sastaptie cilvēki apstājās un noskatījās mums pakaļ.

Droši vien prātā viņiem šaudi jas dīvainas domas: uz kurieni gan šis garais vecis ved mazo zēnu un suni?

Mani ārkārtīgi nomāca lielais klusums, man vajadzēja runāt, lai varētu aizmirsties. Bet uz visiem maniem jautājumiem Vitāliss atbil dēja tikai ar dažiem strupiem vārdiem, turklāt nemaz pret mani nepa griezdamies.

Par laimi, Kapi bija sabiedriskāks, un soļojot es itin bieži jutu pieskārāmies savai rokai viņa valgo un silto mēli. Kapi man laizīja roku, it ka gribēdams teikt: «Tas esmu es, Kapi, tavs draugs.»

Tad es neapstādamies viņu mīļi noglāstīju.

Viņš, šķiet, jutās tikpat laimīgs par manis izrādīto uzmanību kā es par viņējo. Mēs viens otru sapratām un viens otru mīlējām.

Man viņš bija liels atbalsts, un esmu pārliecināts, ka es biju atbalsts viņam: suņa sirds ir tikpat jūtīga ka bērna sirds.

Mani glāsti viņu ta nomierināja, ka, šķiet, butu ļāvuši viņam aizmirst savu draugu navi, ja vien dažkārt virsroku nebutu guvis pieradums. Tādos brīžos viņš pēkšņi mēdza apstāties ceļa vidū, lai redzētu nakam savu trupu, kā tais laikos, kad viņš bija šas trupas kaprālis* vai kad viņam bija jāvada trupas skate. Bet tas ilga tikai dažas sekun des. Viņš atkal visu atcere jās un, pēkšņi atskārzdams, kāpēc šī trupa nenāk, žigli paskrēja mums garam un paraudzījās Vitālisā, piesaukdams to par liecinieku, ka viņš nav vainīgs. Ja Dolče, ja Zerbino nenāca, tad viņiem vairs nebija jānāk. To visu viņš izdarīja ar tik izteik smīgam un tik gudram acīm, ka mums sažņaudzās sirds.

Apkārtēja daba arī necik neiepriecināja mūsu ceļu, bet mums tomēr bija nepieciešama izklaidēšanās, vismaz man.

Laukus visnotaļ klāja balta sniega sega, saule nerādījās, dienas bija apmākušās un pelēkas. Uz lauka zemnieki nestrādāja, nekur ne- zviedza zirgi, nemāva vērši, vienīgi kraukļu bari, satupušies augstu kailos zaros, ķērca aiz bada, neatrazdami zemē vietiņu, kur varētu nolaisties, lai sameklētu kadu tārpu. Ciematos visas mājas bija nosleg tas, visur valdīja klusums un vientulība. Sals ir sīvs, cilvēki sež kaktiņā pie pavarda vai arī strādā slēgtās telpās — laidaros un šķūņos.

Bet mes gājām pa grubuļaino un slideno ceļu, gājām taisni uz priekšu, neapstadamies un atpūzdamies tikai naktī, pargulēdami kadā stalli vai aitu kūtī, apēduši mazu gabaliņu maizes, kas vienlaikus bija gan mūsu pusdienas, gan vakariņas. Kad laimējas un tikām ielaisti aitu kūtī, mēs jutāmies laimīgi, jo siltums, kas plūda no aitām, pasar gāja mus no aukstuma. Turklāt sis bija tas laiks, kad aitas zīdīja savus jērus, un gani dažreiz mani pacienaja ar aitu pienu. Mēs neteicām, ka mirstam gandrīz badā, bet Vitāliss ar savu parasto attapību prata iestāstīt, ka «mazais ļoti mīl aitu pienu, jo bērnībā pieradis to dzert, tā ka tas viņam atgadina dzimto pusi». Sī pasaciņa ne vienmēr izdevās. Bet, kad tai noticēja, tas bija jauks vakars. Katrā ziņā man ļoti garšoja aitu piens, un, to iedzēris, nākamaja rītā es jutos daudz mundrāks un spēcīgāks.

Kilometrs pie kilometra, ceļa gabals pie ceļa gabala — un mēs tu vojāmies Parīzei. Ja arī mani par to nepārliecinātu ceļmalas stabiņi, tad uz to skaidri noradīja daudz lielākā kustība, ka arī sniega krasa uz ceļa — ta bija daudz netīrāka nekā Sampaņas ieleju sniegam.

Dīvaini, bet vismaz man lauki nelikās skaistāki, ciemati bija tādi paši kā tie, kuriem mes bijām gājuši cauri pirms dažām dienām. Es tik daudzreiz biju dzirdējis stāstām par Parīzes brīnumiem, ka vientiesīgi

iztēlojos šos brīnumus, cerēdams ieraudzīt kaut ko ārkārtīgu. Es gan lāgā nezināju, ko īsti ieraudzīšu, un neiedrošinājos to jautāt, bet, ar vienu vārdu sakot, es gaidīju brīnumu: zelta kokus, ielas ar marmora pilīm un šais ielās zīda drānās tērpušos iedzīvotājus. Tas man likās pa visam dabiski.

Kaut gan es tik uzmanīgi meklēju zelta kokus, tomēr ievēroju, ka cilvēki, kas mums naca pretī, uz mums nemaz neskatījās. Droši vien viņi parak steidzās vai ari varbūt bija pieraduši pie tādiem bedigiem skatiem, kādu mēs tiem tagad sagadājām.

Nekā iepriecinoša nebija.

Ko mēs iesāksim Parīze, it īpaši tik trūcīgos apstākļos, kādos mes atradāmies?

Noraizejies es sev uzdevu šo jautājumu, kas tik bieži nodarbināja manu prātu garo pārgājienu laika.

Es labprāt to būtu pavaicājis Vitālisam, bet neiedrošinājos, jo viņš izskatījās pārāk drūms un sarunās bija visai strups.

Beidzot kādudien viņš pats pienāca man klāt, un pēc ta, ka uz mani paskatījās, es noģidu, ka nupat uzzināšu to, ko tik daudzreiz biju vē- lejies zināt.

Bija rīts. Nakti mes bijām pārlaiduši kādā fermā netālu no liela ciemata, ko, spriežot pēc zilajam ceļmalas plāksnītēm, sauca par Bua- siscnležē. Mēs bijām devušies ceļā agri no rīta, pareizāk sakot, rītausmā, un, pagājuši garām kada parka žogam, izgājuši cauri visam Būasīsenleže ciematam, no kāda augsta uzkalna ieraudzijam tālumā melnus dūmu mākoņus, kas lidinājās virs milzīgas pilsētas, no kuras bija atšķirami tikai daži augsti pieminekļi.

Es plaši, atvēru acis, puledamies kaut ko saskatīt šai jumtu, baznīc torņu un namu torņu jūklī, ko cieši apņēma migla un dūmi, kad, palēninājis soli, pie manis pienāca Vitaliss.

Tagad nu mums sāksies jauna dzīve, viņš sacīja, it. kā turpi nādams labi sen uzsāktu sarunu. — Pēc četrām stundām mes būsim Parīze.

—   Ak tad tā tur ir Parīze?

—   Jā, tā ir.

Tieši tai mirkli, kad Vitāliss teica, ka ta ir Parīze, kas klajas mūsu acu priekša, no debesīm atšķēlas kads gaismas stars — un man acu priekšā kā zibens strauji pazibēja zeltains starojums.

Tatad es nebūšu maldījies: es atradīšu zelta kokus.

Vitāliss turpinaja:

—   Parīzē mums būs jāšķiras.

Acumirklī viss satumsa, es vairs neredzēju zelta kokus.

Es pagriezu acis pret Vitālisu. Arī Vitāliss paraudzījās mani un pēc manas bālās sejas un trīcošajam lūpām saprata, kas manī notiek.

Tu ļoti iztrūkies, un tas tevi apbēdinaja, kā es redzu, — viņš sacīja.

Mums jašķiras! — es izsaucos, kad pirmais uztraukums bija pari.

—   Nabaga zēns!

Pēc šiem vārdiem un it īpaši pēc toņa, kādā tie tika pateikti, acīs man sakāpa asaras. Tik ilgi es nebiju dzirdējis neviena laipna varda.

—   Ak cik jūs esat labs! — es izsaucos.

—   Nē, tu esi labs! Tu esi labs zens, tev ir drosmīga sirsniņa. Redzi, dzīve mēdz but tādi brīži, kad tādas jutas nākas novērtēt un kad tās sevišķi aizkustina. Kad viss ir labi, mes ejam savu ceļu, pārāk daudz nedomādami par tiem, kas iet mums blakus, bet, kad klajas slikti, kad nelaimējas, it īpaši, kad esi vecs, tas ir, kad nav nekādu nākotnes iz redžu, tad ir nepieciešams atbalstīties uz tiem, kas ir ap mums, un mēs esam laimīgi, ka neesam vieni. Ka es atbalstos pret tevi, tev par to jābrīnās, vai ne? Bet ta nu tas ir. Un, kaut gan, mani klausoties, tev ir valgas acis, es jūtu atvieglinājumu. Jo ari man, manu mazo Remī, ir ļoti skumji ap sirdi.

Tikai daudz vēlāk, kad es jau kādu mīlēju, sapratu, cik viņa vardi bijuši pareizi.

Nelaime ir tā, — Vitāliss turpinaja, — ka vienmēr ir jašķiras tieši tad, kad gribētos ar kādu palikt kopa.

—   Bet, — es bikli ierunājos, — jus taču negribesit mani atstat Parīzē?

—   Ne, protams, tici man, es negribu tevi atstāt. Ko tu darītu Parīze viens pats, nabaga zēn? Turklāt man nav tiesību tevi atstāt

to tu iegaumē. Tai diena, kad es tevi negribēju atstat pie tās krietnās dāmas, kas gribēja tevi paturēt un audzināt kā savu dēlu, es uzņēmos tevi audzināt pats, cik vien labi varēdams. Diemžēl apstākļi sagriezās pret mani. Šobrīd es nespēju tev neka dot un tāpēc domāju, ka mums jāšķiras — ne jau uz visiem laikiem, bet uz dažiem menešiem, lai mēs varētu dzīvot atsevišķi šos pēdējos grūtos ziemas mēnešus. Pēc dažam stundām mēs būsim Parīze. Ko gan mēs iesāktu ar trupu, kura palicis vienīgi Kapi?

Izdzirdējis savu vardu, suns pieskreja mums klāt, pielika ķepu pie auss, mūs militāri sveicinādams, pec tam piespieda to sev pie sirds, it ka gribēdams apliecināt, ka mēs uz viņu varam paļauties.

Apstākļos, kādos mēs atradamies, tas mus nenomierināja.

Vitāliss uz bridi apklusa, pārvilkdams roku par suņa galvu.

—   Ari tu, — viņš sacīja, — esi ļoti labs suns, bet ar labestību vien pasaulē nav iespējams dzīvot, tā ir vajadzīga, lai aplaimotu mums apkārtesošos cilvēkus, bet ir vajadzīgs arī kaut kas cits, kā mums nav. Ko lai mēs iesākām ar vienu pašu Kapi? Tu taču saproti, vai ne, ka mēs nevaram tagad dot izrādes?

—   Saprotu gan.

Parīzes puikas mus izsmies, nomētās ar ābolu serdēm, un mēs nesavaksim ne divdesmit su dienā. Bet kā lai mes trijata izdzīvojam ar divdesmit sū? Turklāt lielā sala, lietainās dienās vai tad, kad snieg, mes nenopelnīsim itin nekā.

—    Bet mana arfa?

Bijuši man divi tādi bērni kā tu, tad varbūt kaut kas sanāktu, bet tāds vecis kā es ar vienu zēnu tava vecuma — tā ir draņķīga bū šana. Es vel neesmu pietiekami vecs. Bijis es pavisam nevarīgs vai akls . . . Diemžēl tads es vēl neesmu, tas ir, es nespēju modināt lidzju tibu, un Parīze, lai modinātu līdzcietību cilvēkos, kas steidzas savās darīšanās, droši vien vajadzētu izskatīties nožēlojamākam; turklāt būtu jāatmet kauns un jaludz ubagdavanas, bet to es nemūžam nevarētu. Mums jāatrod cita izeja. Luk, ko es esmu izdomājis un nolēmis. Līdz ziemas beigām es tevi nodošu kādam padronem*, kas tevi kopā ar citiem berniem savervēs spēlēšanai uz arfas.

Pieminot arfu, es nebiju domājis par šadu atrisinājumu.

Vitāliss man neļāva sevi pārtraukt.

—   Un es, — viņš turpināja, — es pasniegšu stundas arfas un vijo Ies spēlē itāliešu bērniem, kas muzicē Parīzes ielās. Mani Parīze pazīst, es tur esmu vairakas reizes apstājies un no turienes ari ierados toreiz tava ciematā. Es pasniegšu stundas, un to man netrūks. Dzīvosim mes atsevišķi. Tai pašā laikā, kad apmācīšu skolniekus, es nodar bošos ar divu suņu — Zerbino un Dolčes aizstājēju — dresēšanu. Pa vasarī, kad es viņus būšu izdresējis, mēs atkal abi varēsim doties ceļā, mīļo Remi, lai vairs nekad nešķirtos, jo liktenis nemēdz vienmēr piemeklēt tos, kuriem netrūkst vīrišķības cīnīties. Un tieši šo vīrišķību es pašlaik no tevis prasu un arī samierināšanos ar likteni. Vēlāk ap stakļi būs labāki, jāpaciešas tikai kadu laiciņu. Pavasarī mēs atkal atsāksim savu brīvo dzīvi. Es tevi aizvedīšu uz Vāciju un uz Angliju. Tu jau audz lielāks un pieņemies ari prāta. Es tev daudz ko iemācīšu un pataisīšu tevi par īstu cilvēku. To es esmu apsolījis Milligana kun dzei. Un savu solījumu es turēšu. Paredzamo ceļojumu deļ es tev iema cīšu angļu, franču un itāliešu valodu. Un tava vecumā tas jau ir kaut kas, turklāt tu kļūsi arī spēcīgāks. Tu redzēsi, gan tu redzēsi, manu mazo Remī, ka viss vēl nav zaudēts.

Sis plāns droši vien bija vispiemērotākais mūsu pašreizējiem ap stākļiem. Kad es tagad to iedomājos, jāatzīst, ka mans saimnieks darīja visu iespējamo, lai izķepurotos no mūsu grūtajiem apstakļiem. Bet ši velakā atziņa nebūt nesaskaneja ar manām toreizējām domām.

No visa, ko viņš pateica, man bija prātā tikai divas lietas:

Musu šķiršanas.

Un padrone.

Klaiņojot pa ciematiem un pilsētām, es biju sastapis vairākus šādus padrones, kas, šur un tur salīguši bērnus, vadaja tos, paskubi nādami ar rungas sitieniem.

Viņi nemaz nebija līdzīgi Vitalisam, jo bija rupji, netaisni, pra sīgi dzērāji ar lāstiem un lamuvārdiem uz lūpām, ar pastāvīgi sitienam paceltu roku.

Es varētu iekrist tāda drausmīga padrones rokās.

Ja arī man laimētos un es nokļūtu pie laba padrones, tad tomēr tā būtu vēl viena pārmaiņa.

Pēc manas zīdītājas — Vitāliss.

Pēc Vitalisa — atkal kāds cits.

Vai tā tas vienmēr bus? Vai es nekad neatradīšu nevienu, ko iemr lēt uz visiem laikiem?

Pamazām es biju pieķēries Vitālisam tikpat kā tēvam.

Tātad man nekad nebūs tēva.

Nekad nebūs ģimenes.

Vienmēr es bušu viens pats pasaulē.

Vienmēr klīdīšu pa plašo pasauli, nespedams nekur atrast vietu, kur apmesties.

Man butu bijis daudz ko atbildēt, vardi man lauzās ārā no sirds uz lūpām, bet es tos atturēju.

Saimnieks no manis prasīja vīrišķību un padošanos liktenim. Es gribēju viņam paklausīt un nevairot viņa bēdas.

Turklāt viņš vairs nesoļoja man blakus; it kā baidīdamies dzirdēt to, ko es varētu atbildēt, viņš atkal sāka iet dažus solus man pa priekšu.

Es viņam sekoju, un drīz vien mes nonācām pie kādas upes, pargā jām tai pari pa tik dubļainu tiltu, kādu es vel nekad nebiju redzējis. Sniegs, kas bija tik melns kā sagrūstas ogles, klaja ceļu ar irdenu kārtu, kura kājas iegrima līdz pat potītēm.

Tilta galā atradās ciemats ar šauram ieliņām, aiz ciemata atkal sakas lauki, un šais laukos jau pacēlas nožēlojamas mājeles.

Pa ceļu nepārtraukti ripoja ekipāžas un vienkārši rati. Es piegāju klāt Vitālisam un tagad soļoju viņam pie labās rokas, bet Kapi skrēja mums pa pēdām.

Drīz lauki beidzās — un mēs atradamies uz kadas ielas, kurai nebija saredzams gals. Ielas abās pusēs bija mājas, bet tās bija nabadzīgas, netīras un ne tik skaistas kā Bordo, Tulūzas vai Lionas mājas.

Vietām sniegs bija samests kaudzēs, un uz šīm melnajam, blīvajām čupām bija izbērti pelni, sapuvuši dārzeņi un visvisādi atkritumi. Gaiss bija smirdīgs. Bērniem, kas spēlējās durvju priekšā, bija balas sejas; ik bridi garām brauca smagas ekipāžas, no kuram, daudz nebe- dadami, viņi prata veikli izvairīties.

Kur mēs īsti atrodamies? — es jautāju Vitālisam.

—    Parīzē, manu zen.

—   Parīzē?!

Vai tiešām tā ir Parīze? Kur tad tie marmora nami? Kur mani garamgājēji zīda drānās? Cik gan īstenība bija neglīta un nožēlojama! Vai šī maz ir tā Parīze, ko es tik karsti biju vēlejies redzet? Diemžel — jā, un šeit man bus jāpavada visa ziema šķirtam no Vi tālisa … un no Kapi.

XVII

DE LURSINA IELAS PADRONE

Kaut gan viss ap mums man likās drausmīgs, es tomēr atvēru acis un gandrīz aizmirsu, cik man ir bīstami raudzīties apkart.

Jo tālāk mes pa Parīzi gājām, jo mazāk viss redzamais atbilda maniem bērnišķajiem sapņiem un iztēlotajam cerībām: notekgrāvjus klāja ledus; ar sniegu un ledu sajauktie dub|i kļuva aizvien melnāki un melnāki, bet tur, kur tie bija šķidri, tic biezām lēkšķem šlacās no ekipāžu riteņu apakšas 1111 aptašķīja nabadzīgo un netīro veikaliņu skatlogus un vitrīnas.

Noteikti Parīze netiek līdzi Bordo.

Diezgan ilgi soļojuši pa kadu platāku ielu, kas nebija tik nožēlojama ka tās ieliņas, pa kuram bijām pirms tam gājuši, kur veikali kļuva aizvien lielāki un greznāki, jo tālāk mes gājām, Vitāliss nogriezās pa labi, un mēs nonācām pavisam nožēlojama kvartala: augstās, melnās mājas likās augšā savienojušās. Nesasalis notekūdens skrēja pa ielas vidu, bet šim smirdīgajam ūdenim neviens nepievērsa ne mazāko uzmanību, un pa taukaino bruģi mīdījās vesels bars cilvēku. Nekad es nebiju redzējis tik balas sejas, kadas bija šā pūļa cilvekiem; nekur es nebiju redzējis tik pārdrošus un nekaunīgus zeņķus, kas šurpu turpu lodāja gajeju vidū. Daudzajos krodziņos vīrieši un sievietes dzēra, stāvēdami kājās pie letēm, kas bija apsistas ar skārdu, un skaļi klaigāja.

Pie kadas stūra majas es izlasīju ielas nosaukumu: De Lursina iela.

Vitāliss, kas, šķiet, labi zināja, uz kurieni viņš iet, uzmanīgi sprau cās cauri cilvekiem, kas viņam bija ceļā, un es pa pedam sekoju.

— Uzmanies, ka nepazūdi, — viņš man bija pieteicis.

Bet šis aizrādījums bija lieks: es gāju viņam cieši pa pedam un drošības dēļ turējos pie viņa svārku stūra.

Izgājuši cauri lielam pagalmam un pasāžai*, mēs nonācām tādā ka tumšā, iezaļgana aka, kur droši vien nekad neiespīdēja saule. Neka riebīgāka un drausmīgāka es toreiz savā mūžā vēl nebiju redzējis.

—    Vai Garofoli ir mājas? — Vitāliss jautāja kādam vīram, kas luktura gaismā karināja pie sienas kaut kādus kankarus.

Nezinu, kāpiet augšā un pats paskatieties. Tas ir paša augša, pretī trepēm.

—   Garofoli ir tas padrone, par kuru es tev stāstīju, — Vitāliss man paskaidroja, kāpjot augšā pa trepēm, kuru pakāpieni bija slideni un aplipuši dubļiem, it ka būtu izrakti mitrā mālā. — Seit viņš dzīvo.

Sī iela, māja, trepes — viss man saplacināja dūšu. Kāds gan bus pats saimnieks?

Kad bijām uzkāpuši ceturtaja stāva, Vitāliss bez pieklauvēšanas atgrūda vajā durvis, kas atradās pret kāpņu laukumu, un mes iegājām liela istaba, kas bija līdzīga plašai bēniņu telpai. Vidū bija liels, tukšs laukums, bet gar sienām stāvēja kāds ducis gultu. Sienas un griesti bija kaut kadā nenosakāmā krāsā; kādreiz tie bija bijuši balti, bet dū mi, putekļi un visādi netīrumi bija padarījuši apmetumu melnu, un vietvietām tas bija izdrupis; uz kādas no sienām blakus ar ogli uzzī metai galvai bija izveidotas puķes un putni.

Garofoli, — Vitāliss ienakdams sacīja, — vai jūs te kaut kur esat? Es nevienu neredzu. Atbildiet, ludzu. Ar jums runā Vitāliss.

Istaba tiešam izskatījās tukša, cik varēja spriest pec gaismas, kas naca no blavas, pie sienas piekarinātas lampas, bet uz mana saimnieka balsi atsaucās vaja un žēlabaina bērna balstiņa:

Sinjora Garofoli nav mājas, viņš pārnāks tikai pēc divām stun

dam.

Un tai pašā brīdī parādījas gadus desmit vecs zēns — tas pats, kas Vitālisam bija atbildējis. Viņš pienāca mums klāt, tikko vilkdamies, un mani parsteidza zēna dīvainais izskats: viņam it ka nemaz nebija rumpja, un nesamērīgi liela galva bija uzlikta it kā tieši uz kājām, ka bieži zīmē karikatūras, kādas bija modē pirms dažiem gadiem. Zēna sejā bija dziļu sāpju un maiguma izteiksme, acis pauda samierināšanos ar likteni un pilnīgu bezcerību. Tads viņš nevarēja but skaists, taču viņš piesaistīja skatienu ar simpātiskumu un zināmu šarmu, kas izstaroja no viņa lielajām, valgajām acīm, kuras bija tik maigas kā sunim, un ar savām izteiksmīgajām lupām.

Vai tu noteikti zini, ka tavs saimnieks pec divām stundām pārnāks? — Vitāliss jautāja.

—   Pavisam noteikti, sinjor. Tas ir musu pusdienu laiks, un nekad neviens cits ēdienu neizdala.

—    Nu, ja viņš pārnāks agrāk, pasaki viņam, ka pec divām stundām šurp atnāks Vitāliss.

—    Pēc divām stundām, labi, sinjor.

Es grasījos iet līdzi savam saimniekam, bet viņš mani apturēja.

—   Paliec šeit, — viņš sacīja, — atpūties, kamēr es atgriezīšos.

Redzēdams, ka es iztrūcies saraujos, Vitāliss piebilda:

—   Neuztraucies, es atgriezīšos.

Par spīti nogurumam, es būtu labprāt gribējis iet līdzi Vitālisam, bet, kad viņš ko pavēlēja, es biju radis paklausīt. Tāpēc es paliku.

Kad mana saimnieka smagie soļi kāpnēs bija apklusuši, zens, kas bija klausījies, ausi piespiedis pie durvīm, pagriezās pret mani.

—   Vai jūs esat mans tautietis? — viņš man jautāja itāliešu valodā.

Dzīvojot kopā ar Vitalisu, es biju diezgan labi iemācījies itāliešu valodu, lai gandrīz visu šai valodā runāto saprastu, bet pats gan diez cik labi tajā nerunāju un tādēļ labprāt to nelietoju.

—   Ne, — es viņam franciski atbildēju.

Vai, cik žēl! — viņš skumji noteica, mani lūkodamies savam lielajam acīm. — Man butu gribējies, lai jus esat mans tautietis.

—   No kurienes tad jūs esat?

—    No Lūkas*. Tad jūs varbūt varētu man kaut ko jaunu pastāstīt.

—   Es esmu francūzis.

—   Jo labāk!

—    Vai tad jums franči labāk patīk nekā itālieši?

—    Nē, jo labak ir nevis man, bet jums, jo, ja jūs butu itālietis, jūs droši vien butu atbraucis, lai kalpotu pie sinjora Garofoli. Bet tiem, kas iestājās darba pie sinjora padrones, nevar sacīt: jo labāk.

Sie vardi mani nevarēja nomierināt.

—   Vai viņš ir ļauns?

Uz šo jautājumu zēns neatbildēja tieši, bet man pievērstais ska tiens bija ārkārtīgi izteiksmīgs. Tad, it kā negribedams turpināt sa runu par šo tematu, viņš man uzgrieza muguru un devās pie lielas krāsns, kas aizņēma visu istabas galu.

Krāsni dega spēcīga uguns, uz kuras vārījās liels čuguna katls.

Ari es piegāju pie krāsns, lai sasildītos, un tad ievēroju, ka šim kat lam bija kaut kas īpašs, ko uzreiz nebiju pamanījis. Vāks ar šauru caurulīti, pa kuru naca lauka garaiņi, viena pusē bija piestiprināts pie katla ar šarnīru*, bet otrā pusē aizslēgts ar piekaramo atslēgu.

Es jau biju sapratis, ka man nav jāuzdod nesmalkjūtīgi jautājumi par Garofoli, bet par katlu? . ..

—   Kāpēc katls ir aizslēgts ar atslēgu?

Tāpēc, lai es nevaretu sev ieliet tasi buljona. Man ir uzdots vārīt zupu, bet saimnieks man neuzticas.

Es nenoturejos un pasmaidīju.

—   Jūs smejaties, — zēns skumji turpināja, — jo iedomājaties, ka es esmu liels izēdājs. Bijis jus mana vietā, varbūt jūs būtu tāds pats. Ne, es tiešām neesmu nekāds izedajs, gluži vienkārši esmu izsalcis, un zupas smarža, kas plūst lauka pa caurulīti, izsalkumu padara vel lielāku.

—   Tātad sinjors Garofoli jūs mērdē bada?

—   Ja jus atnāksit pie viņa strādāt, jūs uzzināsit, ka šeit no bada nemirst, bet tikai cieš no tā. It īpaši es, jo tas man ir sods.

—   Sods? Mirt badā?

—   Jā. Es to varu pastāstīt. Ja Garofoli kļūs jūsu saimnieks, jums tas varēs noderēt. Sinjors Garofoli ir mans tēvocis, un viņš mani pie- ņema aiz žēlastibas. Man jums jāteic, ka mana māte ir atraitne un, kā jūs varat iedomāties, nav bagāta. Kad Garofoli pērngad ieradas mūsu ciematā, lai savāktu bērnus, viņš piedāvājas manai mātei ņemt mani līdzi.

Šķiršanās no manis mātei dārgi maksāja, bet jūs jau zināt — ja tas ir jadara … Un tas bija jādara, jo mājās mēs bijām seši bērni — un es visvecakais. Garofoli gan labāk būtu paņēmis manu brāli Leonardo, nakamo pec manis, jo Leonardo ir skaists, bet es esmu neglīts. Naudas pelnīšanai neglīts neder, neglītie pelna tikai sitienus un lamuvārdus. Bet māte negribēja Leonardo atdot. «Reiz Matia ir vecākais,» viņa sacīja, «tad jabrauc Matiam, ja jau kādam jābrauc. Dievs tā ir nolēmis, un es nedrīkstu grozīt dieva gribu.» Un tā es aizbraucu ar tēvoci Garofoli. Varat iedomāties, cik man bija grūti atstāt māju, rau došo māti un māšeli Kristīņu, kas mani ļoti mīlēja, jo viņa bija pēdējā, kuru es auklēju. 2el bija arī brāļu, draugu un dzimtā ciemata.

Es zināju, cik grūta ir šķiršanās, un nebiju aizmirsis, ka man sažņau dzās sirds, kad pēdējo reizi ieraudzīju Barberena matēs balto aubi.

Mazais Matia turpināja savu stāstu:

—    Kad mes braucam prom, es pie Garofoli biju viens pats, bet pēc nedeļas mūsu jau bija vesels ducis, un mēs devāmies uz Eranciju. Ak vai, cik šis ceļš likās garš gan man, gan maniem noskumušajiem draugiem. Beidzot mēs nonācām Parīzē. Mūsu vairs bija tikai vienpadsmit, jo viens bija jaatstaj slimnīca Dižona. Parīze mus izšķiroja, spēcīgākos nodeva darba pie podniekiem vai skursteņslaucītājiem, bet tiem, kas nebija tik stipri, lai strādātu kādu amatu, lika dziedāt un spēlēt uz ielām. Es, protams, nebiju tik stiprs, lai strādātu, un tapat ari biju pārāk neglīts, lai cerētu uz labiem ienākumiem, spēlējot kokli. Tapec Garofoli man iedeva divas baltās pelītes, kas man bija jārāda pievārtēs, un noteica, ka ik dienas jāpārnes mājās ne mazak par trīsdesmit su. «Cik su tev vakarā trūks,» viņš sacīja, «tik rungas sitienu tu saņemsi.» Trīsdesmit su ir grūti salasīt un arī rungas sitienus ir grūti paciest, it īpaši ja sitējs ir Garofoli. Es darīju visu, ko varēju, lai šo summu savaktu, bet, par spīti visiem maniem pūliņiem, dažreiz tas tomēr neizdevās. Mani biedri savus sū gandrīz vienmer parnesa, bet man to gandrīz vienmer trūka. Garofoli dusmas tas divkāršoja. «Tas

10 — 103339 145

Matia taču ir galīgs stulbenis!» viņš mēdza teikt. Baltās pelītes radīja ari kāds cits zēns, kuram bija noteikts savākt četrdesmit sū, un viņš tos katru vakaru pārnesa. Vairākas reizes es tiku gājis ar viņu kopā, lai redzētu, kā viņš to panāk un kādā ziņa viņš ir izveicīgāks par mani. Tad es sapratu, kāpēc viņš tik viegli tika pie saviem četr desmit su un kāpēc man tik grūti bija savakt trīsdesmit. Kad kāds kungs vai kada dāma deva mums naudu, dāma sacīja: «Tam smukajam,» — nevis: «Tam neglītajam.» Neglītais biju es. Es vairs negāju kopā ar savu biedru, jo, kaut gan ir bēdīgi saņemt mājās sitienus, taču vēl bēdīgāk ir saņemt sliktus vārdus uz ielas visu cilvēku priekšā. Jūs nezināt, kā tas ir, jo jums nekad nav sacīts, ka jūs esat neglīts, bet man . . . Galu galā, redzēdams, ka sitieni nelīdz, Garofoli ķērās pie cita līdzekļa. «Par katru su, kura tev trūks, es tev atraušu vienu kartupeli vakariņas,» viņš man sacīja. «Tava ada ir nejūtīga pret sitieniem, varbūt tavs vēders būs jutīgāks pret badu.» Vai jums draudi kādreiz ir līdzējuši?

—   Protams. Skatoties pēc apstākļiem.

Man nav līdzējuši nekad. Turklāt es taču nevarēju darīt nekā vairak, kā darīju līdz šim. Un es taču nevarēju teikt tiem, pret kuriem es izstiepu roku: «Ja jūs man neiedosit vienu su, man šovakar nebus kartupeļu.» Cilvēki, kas pasniedz bērnam dāvanu, nevadās pec šāda apsvēruma.

—    Pēc kā tad viņi vadās? Viņi dod, lai sagadātu prieku.

Ak, jūs jau vēl esat jauns! Pirmām kārtām viņi dod, lai sagādātu prieku sev pašiem; dod ari bērnam, tapec ka viņš ir glīts — un tas ir svarīgākais iemesls; dod tāpēc, ka ir zaudējuši, vai ari tāpēc, ka vēlas bērnu; dod tāpēc, ka viņiem ir pavisam silti, bet bērns dreb aiz auk stūma kaut kādā pievārtē, tas ir, aiz līdzcietības. Ak, es pazīstu visas šis ubagdāvanas! Man ir bijis diezgan laika ar tām iepazīties. Paklau sieties — šodien, liekas, ir auksts, vai ne?

—    Ļoti auksts.

—    Nu, ejiet, nostājieties pie kādiem vārtiem un izstiepiet roku pretī kungam, kas nāks steidzīgiem soļiem, ierāvies vieglā mētelītī, un tad pasakiet, ko viņš jums iedos; turpretī izstiepiet roku pretī kungam, kas nāks lēnā gaitā, ietinies biezā mētelī vai kažoka, tad jus varbūt saņemsit kadu monetiņu. Pēc kāda mēneša vai pusotra, dzīvojot šādā režīmā, es netiku resnāks; es biju kļuvis bals, tik bāls, ka bieži dzirdēju par sevi sakām: «Sis bērns mirst bada.» Tad ciešanas panāca to, ko skaistums nebija gribējis panakt: tās mani pataisīja interesantu, un mani saka ieverot. Musu kvartālā mani sāka žēlot, un, ja ari es nesavācu vairāk naudas, toties dažreiz saņemu maizes gabalu vai šķīvi zupas. Tie man bija labi laiki. Garofoli mani vairs nesita, un, ja ari es nedabūju vakariņās kartupeļus, tad tā nebija liela bēda, jo man jau bija kaut kas vakariņām. Bet reiz Garofoli mani ieraudzīja pie kādas

augļu pardevejas edam zupu, un viņš saprata, kapec es negaužos par to, ka man nav kartupeļu. Tad viņš nolēma uz ielas mani vairs nelaist un lika man vārīt zupu un sakopt istabu. Bet, ta kā, vārot zupu, es varētu to ieēst, viņš izgudroja šādu katlu. Ik ritu pirms projamiešanas viņš ieliek katla gaļu un dārzeņus un aizslēdz vāku ar piekaramo at slēgu; un man tikai jāpieskata, lai zupa vārītos. Es gan saožu bul jona smaržu, bet tas arī ir viss. Jus taču saprotat, ka tikt pie zupas pa tik šauru caurulīti nav iespējams. Un tieši kopš es strādāju virtuvē, es esmu kļuvis tik bals: buljona smarža mani nepabaro, tā tikai palielina manu izsalkumu — un viss. Es laikam esmu ļoti bāls, bet šeit nav spoguļa.

Man toreiz vel nebija nekādās lielas pieredzes, tomēr es zināju, ka slimniekus nedrīkst biedct, pasakot, ka viņi slikti izskatās.

—   Jūs neizskatāties balaks ka dažs labs, — es viņam atbildēju.

Es saprotu, ka jūs man to sakāt, lai mani mierinātu. Bet man

patiktu, ja es būtu ļoti bāls, jo tas nozīmētu, ka esmu ļoti slims. Un man gribētos būt pavisam slimam.

Es uzlūkoju viņu ar izbrīnu.

—   Jūs mani nesaprotat, — viņš man smaidīdams sacīja, — bet tas ir ļoti vienkārši. Kad cilvēks ir ļoti slims, viņu vai nu ārstē, vai ļauj viņam nomirt. Ja man ļautu nomirt, tad viss būtu cauri — man vairs nebūtu jācieš bads, mani vairs nesistu, turklāt runā, ka tie, kas nomirstot, — tie dzīvojot debesīs. Un tad, būdams tur augšā, es redzēšu savu mammu leja, mūsu ciematā, un, aprunājies ar dieviņu, es varbūt varētu izlūgties, lai manai masai Kristīnai neklātos tik bē dīgi. Turpretī, ja mani gribētu ārstēt, mani ieliktu slimnīcā, un es tik labprat gribētu nokļūt slimnīcā.

Man gan no slimnīcas bija briesmīgi bail, un itin bieži, kad es ceļa biju pārguris un nejutos labi, man tikai vajadzēja iedomāties slimnīcu, lai tūdaļ rastos spēks soļot, tālāk. Tālab man bija liels brīnums, dzirdot Matiu ta runājām.

Kaut jus zinātu, cik slimnīcā ir labi, — Matia turpināja. — Es reiz jau gulēju Svētās Eiženijas slimnīcā. Tur ir kāds ārsts, gara au guma gaišmatis, kuram vienmēr kabatā ir miežu cukurs, gan skaldītais, jo skaldītais ir lētāks, taču nebūt nav tāpēc negaršīgaks. Un māsiņas runā tik mīlīgi: «Izdari šitā, mazais! Parādi mēlīti, nabaga berns!» Man ļoti patīk, kad ar mani laipni runa, tad man gribas rau dat, es jūtos tik laimīgs. Muļķīgi, vai ne? Bet mamma vienmēr ar mani runaja laipni. Māsiņās runā tā, kā mamma runāja, un, ja ari tie nav vieni un tie paši vardi, tiem tomer ir tada pati jauka skaņa. Un vēlāk, kad tu jau sāc atlabt, tev dod garšīgu buljonu un vīnu. Kad es šeit sāku just, ka kļūstu nevarīgs, tāpēc ka neēdu, es biju priecīgs. Klusībā es nodomāju: «Drīz es saslimšu — un Garofoli mani nogādās slimnīcā!» Jā, jā, es saslimu. Un biju pietiekami slims, lai man klātos grūti, bet ne tik slims, lai tas traucētu Garofoli, un tāpēc viņš mani paturēja mājās. Taisni jābrīnās, cik grūta dzīve ir šiem nelaimīgajiem. Par lai mi, Garofoli nav atmetis savu paradumu sodīt gan mani, gan citus, turklāt tik bargi, kā, piemēram, pirms astoņam dienam, kad viņš man pamatīgi iezvela ar nūju pa galvu. Šoreiz, ceru, viss bus kārtīgi nostrādāts: galva ir sapampusi. Paskatieties šeit uz šo lielo, balto punu. Vakar viņš sacīja, ka tas varbūt esot audzējs. Es gan nezinu, kas tas au dzējs tads ir, bet pec viņa balss noskaņas man šķiet, ka tas ir kaut kas nopietns. Visu laiku es jutu lielas sāpes, zem matiem man ir tadi dūrēji, sap vairāk neka no zobu sāpēm. Galva ir tik smaga, it kā svērtu veselas simt mārciņas, man bieži uznāk reiboņi un ir slikta dūša, bet naktī pa miegam es nespēju atturēties no vaidiem un kliedzieniem. Tāpēc es domāju, ka pēc divām trim dienām mani būs jānogādā slimnīcā, jo jus taču saprotat, ka tads zeņķis, kas pa nakti bļaustas, traucē pārējos, un Garofoli nepatīk, ka viņu traucē. Kada laime, ka viņš tik stipri iesita man ar nūju. Nu, un tagad sakiet man atklati — vai es tiešām esmu ļoti bāls?

To pateicis, Matia nostājās man tieši pretī un ieskatījās acīs. Kaut gan tagad man vairs nebija iemesla klusēt, es tomēr neuzdrošinājos viņam klaji atbildēt un pateikt, cik baismīgu iespaidu uz mani atstāj viņa lielas, degošās acis, iekritušie vaigi un baltganās lūpas.

—    Man šķiet, ka jūs esat pietiekami slims, lai nokļūtu slimnīcā.

—   Beidzot!

Un, pievilkdams savu slimo kāju, Matia lūkoja man palocīties. Tad, piegājis pie galda, viņš sāka to steigšus slaucīt.

Pietiek pļāpāt! — viņš sacīja. — Garofoli tūlīt pārnāks, un nekas nav padarīts. Ja jūs domājat, ka esmu dabūjis jau pietiekami daudz sitienu, lai tiktu slimnīcā, tad vairs nav ko censties saņemt jaunus. Lai tie.iet secen. Sitieni, ko es tagad saņemu, man liekas sāpīgāki nekā tie, kurus es saņemu pirms dažiem mēnešiem. Nav taisnība tiem, kas teic, ka cilvēks pie visa pierod, vai ne?

Runājot Matia steberēdams staigāja apkārt galdam, salikdams šķīvjus un galda piederumus. Es saskaitīju divdesmit šķīvjus. Tātad Garofoli pārziņā bija divdesmit bērnu. Bet es redzēju tikai divpadsmit gultu, tatad bija jāguļ pa diviem kopā. Un kas tās bija par gultam! Bez palagiem, ar kaut kadam rūsganam segām, kas droši vien bija pirktas kaut kur staļļos, kad vairs nesildīja un nederēja zirgiem.

—    Vai tiešām visur ir tā kā šeit? — es iztrūcies jautāju.

—    Kur visur?

—    Visur pie tiem, kam ir bērni.

—    Nezinu, nekur citur es neesmu bijis. Bet jūs gan lūkojiet tikt citur.

—    Bet kur tad?

—    Nezinu. Vienalga, kur, jo visur bus labāk nekā šeit.

Vienalga, kur. Tas bija pārāk neskaidri, un vispār — kā man pa- nakt, lai Vitāliss grozītu savu lēmumu?

Kamēr es gudroju, nespēdams, protams, nekā izdomāt, atvērās durvis un ienāca kāds zens, kam viena rokā bija vijole, bet otrā brīvajā rokā viņš nesa lielu koka kluci, ko droši vien bija atradis kāda buvvietā. Pēc šā koka gabala, kas bija līdzīgs tiem, ko redzēju metam iekšā krāsnī, es sapratu, no kā Garofoli pārtiek un ko tas viņam maksā.

—   Dod šurp savu kluci, — Matia sacīja, pieiedams klāt jaunie- nācejam.

Bet tas savu kluci Matiam neatdeva un paslēpa sev aiz muguras.

—    Neka nebūs! — viņš atbildēja.

—   Dod! Zupa būs garšīgāka.

—   Vai tu domā, ka es to atstiepu zupas dēļ? Man šodien ir tikai trīsdesmit seši sū, ceru, ka Garofoli šo kluci pieņems to četru sū vietā, kuru man trūkst.

—   Klucis tev nekā nelīdzēs, tik un ta dabūsi maksat, pienākusi tava kārta.

Matia to pateica dzēlīgā balsī, it ka priecādamies par sodu, kāds paredzams viņa biedram. Mani pārsteidza cietsirdīgā izteiksme, kas parādijas viņa tik lēnprātīgajā sejā. Tikai daudz vēlāk es sapratu, ka, dzīvojot kopa ar ļauniem cilvēkiem, arī pats vari kļūt ļauns.

Bija laiks, kad jāatgriežas mājās visiem Garofoli audzēkņiem. Pec zēna, kas bija atnesis malkas bluķi, pārnāca vēl viens un pēc tam cits pēc cita vel kadi desmit. Ienākot ikviens pakara savu instrumentu pie savas gultas iedzītajā naglā, viens vijoli, otrs — arfu, kads cits flautu vai pivu*. Tie, kas nebija muzikanti, bet bija tikai dzīvnieku izrāditāji, sadzina būros savus murkšķus vai jūrascūciņas.

Drīz trepēs atskanēja smagāki soļi, es nopratu, ka tas ir Garofoli. Nedrošā gaita istabā ienaca neliela auguma vīrs ar iekaisušu seju. Viņš nebija tērpies itāliešu apģērbā, mugurā viņam bija pelēks mētelis.

Vispirms viņš uzmeta skatienu man — tādu skatienu, ka man pār kauliem parskrēja salti drebuļi.

—    Kas tas par puiku? — viņš jautāja.

Matia viņam tūdaļ pieklājīgi atbildēja, pastāstīdams visu, ko Vitāliss bija uzdevis.

—   Ak, Vitāliss ir Parīzē, — viņš noteica. — Nez ko viņš no manis grib?

—    Nezinu, — Matia atbildēja.

—   Es tev neprasu, bet tam puikam.

—   Padrone tūlīt atnāks, — es sacīju, neiedrīkstēdamies atklāti pateikt. — Viņš pats jums paskaidros, ko vēlas.

— Re, kur ir puika, kas zina vārdu vērtību. Tu laikam neesi itālietis?

—   Nē, esmu francūzis.

Tikko Garofoli bija ienācis, viņam tūdaļ piegāja klāt divi zeni un nostājās blakus, gaidīdami, kad viņš beigs runāt. Ko viņi gribēja? Uz šo savu jautājumu es drīz vien dabūju atbildi.

Viens paņēma viņa platmali un rūpīgi nolika uz gultas, otrs tūdaļ pienesa klat krēslu. Pec svinīguma un cieņas, ar kadu zeni veica šos vienkāršos darbus, viņi atgādināja kora zēnus, kas goddevīgi rosās ap mācītāju. Tad es sapratu, kadas bailes Garofoli iedvesa zēniem, jo neba jau aiz mīlestības viņi tik ļoti centās.

Kad Garofoli bija apsēdies, trešais zēns žigli pienesa viņam ar tabaku piebāztu pīpi un tai pašā laikā ceturtais pasniedza aizdegtu sēr kociņu.

—    Smird pēc sēra, lops tāds! — viņš iebļāvās, kad zēns pielika pie pīpes sērkociņu, un iemeta to krāsnī.

Vainīgais steidzas kļūdu izlabot, uzvelkot jaunu sērkociņu un Jau jot tam labu laiciņu degt pirms pasniegšanas saimniekam.

Bet saimnieks neņēma to pretī.

—    Ne jau tu, stulbeni! — viņš sacīja, zēnu rupji atgrūzdams. Pēc tam, pagriezies pret citu zēnu, sacīja ar smaidu, kas, protams, bija labvēlības zīme:

—    Rikardo, mīlulīt, sērkociņu!

Un mīlulis steigšus paklausīja.

—   Tagad, — Garofoli sacīja, kad bija ērti iekārtojies ar kupošu pīpi mutē, — tagad, mani eņģelīši, ķersimies pie rēķiniem. Matia, kur ir grāmata?

Tā tiešām bija liela Garofoli labvēlība, ka viņš ar saviem audzek ņiem runaja, jo audzēkņi tik uzmanīgi sekoja viņa vēlējumiem un nodomiem, ka tos jau uzminēja, pirms tie bija izteikti.

Viņš vēl nebija pieprasījis savu rēķinu grāmatu, kad Matia nolika viņa priekšā nelielu, nosmulētu burtnīcu.

Garofoli padeva zīmi zēnam, kas nebija pratis pasniegt sēr kociņu.

Vakar tu man paliki parāda vienu sū un solīji to atdot šodien. Cik tu pārnesi?

Zens ilgi vilcinājās ar atbildi; viņš bija stipri nosarcis.

—   Man trūkst viena sū.

—   Ak tev trūkst viena sū? Un tu man to tik mierīgi pasaki?!

—   Tas nav vakardienas sū, man trūkst viena sū par šodienu.

Tātad trūkst divu sū? Nu, vai zini, tādu nekaunību es vēl neesmu redzējis.

—   Tā nav mana vaina.

Nestāsti niekus, tu tik ļoti labi zini mūsu likumu. Velc nost svārkus: divi sitieni par vakardienu, divi par šodienu. Turklāt savas

nekaunības deļ tu nedabūsi kartupeļus. Rikardo, mīlulīt, ar savu pie klājību tu esi godam pelnījis šo izklaidēšanos — paņem siksnu.

Rikardo bija tas zēns, kas ar tādu iztapību bija pasniedzis labi apdegušo sērkociņu. Viņš noņēma no sienas pletni ar īsu rokturi, kura galā karājās divas ādas siksnas ar lieliem mezgliem. Tikām tas, kuram trūka su, novilka svārkus un nolaida uz leju kreklu, palikdams līdz viduklim kails.

—   Uzgaidi mazliet, — Garofoli sacīja ar |aunu smaidu, — tu var but nebūsi viens, kompānijā vienmēr ir patīkamāk, turklāt Rikardo nebūs jāķeras pie šā darba vairakiem lāgiem.

Zēni nekustīgi stāvēja saimnieka priekšā un pēc šā cietsirdīgā joka kaut kā piespiesti iesmējās.

—   Esmu pārliecināts, — Garofoli sacīja, — ka tam, kurš visskaļāk smejas, trūkst visvairāk. Kurš no jums visskaļak smējās?

Visi norādīja uz zēnu, kas bija pirmais pārnācis un atnesis koka kluci.

—   Cik tad tev trūkst? — Garofoli vaicāja.

—   Es tiešām neesmu vainīgs.

—   Turpmāk tas, kurš atbildēs: «Es tiešam neesmu vainīgs,» — sa ņems vienu pletnes sitienu vairak, neka viņam pienakas. Cik tad tev trūkst?

—   Es pārnesu koka kluci, pamatīgu kluci.

—   Ir gan manta! Aizej pie maiznieka un paprasi, vai viņš tev dos maizi pret tavu koka kluci? Cik sū tad tev trūkst? Nu, runā taču!

—   Man ir trīsdesmit seši sū.

—   Tev trūkst četru sū, nožēlojamais nelieti, veselu četru sū! Un tu vel iedrošinies man rādīties acis! Rikardo, tev laimējies, mans mīļais, tu dabūsi krietni uzjautrināties. Velc nost svārkus!

—   Bet koka klucis?

—   To es tev atdodu pusdienām.

Sis muļķīgais joks sasmīdināja visus pārējos zēnus, kas netika sodīti.

Sās sarunas laikā pārnāca vel kādi desmit zēni, un viņi visi pēc kār tas gāja klāt Garofoli ar saviem norēķiniem. Diviem jau ar pērienu sodītajiem pievienojās vēl trīs zeni, kas nebija pārnesuši itin nekā.

—   Sie pieci bandīti mani apzog un izputina! — Garofoli gauz damies izsaucās. Lūk, ko nozīmē būt parak labsirdīgam! Ar ko lai es maksāju par skaisto gaļu un brīnišķīgajiem kartupeļiem, ko dodu jums ēst, ja jūs negribat strādāt? Jums labāk tīk spēlēties! Jums vaja dzētu raudāt, muļķi tādi, bet jus tikai smejaties. Vai jums neliekas, ka labāk būtu izlikties, ka jūs raudat, kad esat izstiepuši roku pec dāvanas, nevis raudāt, kad jādod mugura sitieniem? Nu, velciet nost svārkus!

Rikardo turēja pletni roka, un pieci peramie sastājās rindā viņam priekšā.

—   Tu, Rikardo, zini, — Garofoli sacīja, — ka es uz tevi neskatīšos, jo šie sodi man sāpina sirdi, bet neaizmirsti, ka es tevi dzirdu un pēc skaņas varu noteikt sitiena stiprumu. Centies no visa spēka, mīlulīt, ar to tu pelni savu maizi.

Un Garofoli pagriezās pret krāsni, it kā nespēdams noskatīties šai pēršanā. Bet es, visu aizmirsts savā kaktā, trīcēju aiz sašutuma un bailēm. Un šis vīrs būs mans saimnieks! Ja es nepārnesīšu trīsdesmit vai četrdesmit su, ko viņš no manis pieprasīs, arī man būs jādot! sava mugura Rikardo. Tagad es sapratu, kā Matia varēja tik mierīgi un pilns cerību runāt par nāvi.

Pec pirmā pletnes cirtiena, kas noskanēja uz ādas, man no acīm iz- spraga asaras. Tā kā es iedomājos, ka esmu aizmirsts, tad neko daudz neslēpos, bet es maldījos: Garofoli mani slepus vēroja, par ko drīz vien pārliecinājos.

—   Tur tam zēnam ir laba sirds, — viņš sacīja, radīdams uz mani ar pirkstu. — Viņš nav tads kā jūs, bandīti, kas smejas par savu biedru nelaimi un par manām ciešanām. Ja viņš kjūs par jūsu biedru, viņš jums noderēs par priekšzīmi.

Dzirdot šos vārdus, es nodrebēju no galvas līdz papēžiem: viņu biedrs!

Pec otrās pletnes cirtiena sodamais žēli iekunkstejas, pēc trešā atskanēja sirdi plosošs kliedziens.

Garofoli pacēla roku, Rikardo palika stāvam ar pletni gaisā.

Es nodomāju, ka Garofoli grib peramos apžēlot, bet par apžēlošanu nevareja būt ne runas.

Tu zini, ka es nespēju izturēt tavus kliedzienus, — Garofoli laipni sacīja savam upurim. — Pletne plosa tavu ādu, bet tavi kliedzieni plosa manu sirdi. Tālab es tevi brīdinu, ka par katru kliedzienu tu dabūsi jaunu pletnes cirtienu un pats savas vainas deļ. Padomā, es taču varu saslimt aiz bedam. Ja tev ir kaut cik mīlestības pret mani, tu cietīsi klusu. Sāc, Rikardo!

Rikardo pacēla roku, un pletne sāka šaustīt nelaimīgā zēna muguru.

—   Mamm! Mamm! — viņš iekliedzās.

Par laimi, es vairs nekā neredzēju: atvērās durvis — un ienāca Vitāliss.

Viens acu uzmetiens — un viņš saprata, ko nozīmēja kliedzieni, kurus viņš bija dzirdējis, jau kāpdams augšā. Viņš pieskrēja klāt Rikardo un izrāva tam no rokām pletni. Pēc tam strauji pagriezās pret Garofoli un, sakrustojis rokas, nostājās tam priekšā.

Tas viss noritēja tik ātri, ka Garofoli uz brīdi apstulba. Bet, drīz attapies, viņš, saldi smaidīdams, sacīja:

—   Cik drausmīgi, vai ne? Sim bērnam galīgi nav sirds.

—   Kāds kauns! — Vitāliss izsaucās.

—   Es to pašu saku, — Garofoli viņu pārtrauca.

Neākstieties, — mans saimnieks nikni turpinaja. — Jūs ļoti labi

zināt, ka es runāju nevis par šo zčnu, bet par jums. Jā, tas ir kauns un neģeliba tā mocīt neaizsargātus bērnus!

- Kas jums daļas, vecais muļķi? — pārmainījis toni, vaicāja Ga- rof ol i.

—    Protams, ta ir policijas darīšana.

Policijas! — pietrūkdamies kājās, iekliedzās Garofoli. — Jūs man draudat ar policiju? Jūs?

Jā, es, — mans saimnieks atbildēja, nemaz nebaidīdamies no padrones dusmām.

—    Paklausieties, Vitālis, — nomierinājies un pārgājis uz zob galīgu toni, sacīja Garofoli, — nevajag dusmoties un draudēt man, jo arī es varētu šo to pastāstīt. Un diezin kā jums tas patiktu. Es, protams, neka neziņošu policijai, jūsu lieta uz policiju neattiecas. Bet ir cilvēki, kas par jums interesējas, un, ja es viņiem pastāstīšu to, ko zinu, ja es minēšu tikai vārdu, tikai vārdu vien, vai tad jums nebūs jāsarkst aiz kauna?

Mans saimnieks bridi klusēja. Viņam jāsarkst aiz kauna? Es ap stulbu. Es vēl nebiju attapies no pārsteiguma, ko radīja šie dīvainie vārdi, kad Vitāliss satvēra mani aiz rokas.

—   Nāc man līdzi.

Un viņš mani vilka uz durvīm.

—    Nu, nu, — Garofoli smiedamies sacīja, — nestrīdēsimies, vecais! Jūs gribējāt ar mani parunāt?

—   Man vairs nekas nav jums sakams.

Un, vairs ne vārda nebildis un neatskatījies, Vitāliss saka kāpt lejā pa trepem, joprojām turēdams mani aiz rokas. Ar kadu atvieglojuma sajutu es viņam sekoju! Es taču biju izglābies no Garofoli. Ja es iedrīkstētos, es Vitālisu būtu apskāvis.

"XVIII

ZANTILJI AKMEŅLAUZTUVE

Kamēr gājām pa ielu, kur bija daudz cilvēku, Vitāliss soļoja klusēdams, bet drīz mēs nonācām kadā tukšā ieliņā, kur viņš apsēdās uz ietves stabiņa un vairākas reizes pārlaida roku pāri pierei. Tā bija zīme, ka viņš ir ļoti satraukts.

Varbūt ir skaisti but cēlsirdīgam, — viņš sacīja, it ka pats ar sevi sarunādamies, — bet te nu mēs esam Parīzē uz ielas ar galīgi tukšu kabatu un tukšu vēderu. Vai tev ļoti gribas ēst?

Es nekā neesmu ēdis bez mazās garoziņas, ko jus man šorīt iedevāt.

Neko darīt, manu zcn, bus vakara jāiet gulēt bez pusdienām. Ja vien butu, kur pārgulēt.

—   Tātad jus bijāt domājis pārgulēt pie Garofoli?

Biju domājis, ka tu tur pargulēsi, bet es dabūšu no viņa kādus divdesmit frankus un šimbrīžam kaut ka izkulšos. Taču, redzēdams, ka viņš izturas pret bērniem, es nespēju savaldīties. Tu taču nebutu gri bejis palikt pie viņa, vai ne?

—   Ak, jūs esat tik labs!

Veca klaidoņa sirds vēl nav kļuvusi gluži cieta. Klaidonis gan visu bija aplēsis, bet diemžel sirds visu izjauca. Un kur nu lai tagad ejam?

Bija jau vēls, ari sals, kas pa dienu bija pielaidies, kļuva sīvs un stindzinošs. Pūta ziemelis, nakts būs grūta.

Vitāliss ilgi sedeja uz stabiņa, bet mēs ar Kapi nekustīgi stāvējām viņa priekšā, gaidīdami, ko viņš izlems. Beidzot viņš piecēlās.

—   Uz kurieni mēs iesim?

Uz Zantilji. Lūkošu sameklēt akmeņlauztuvi, kurā kādreiz tiku pārgulējis. Vai tu esi noguris?

—   Ne, es atpūtos pie Garofoli.

- Diemžel man nekur neizdevās atpūsties un vairs galīgi nav spēka. Sā vai tā — ir jāiet. Uz priekšu, mani bērni!

Tas bija viņa iemīļotais teiciens, ko viņš, būdams laba garastāvoklī, mēdza uzsaukt suņiem un man. Bet šovakar viņš to pateica noskumis.

Un mes atkal ejam pa Parīzes ielām. Nakts ir tumša, un gāze, kuras liesmu laternās rausta vējš, vāji apgaismo ceļu. Ik uz soļa mums slīd kājas uz sasalušajām peļķem vai uz ledus, kas klāj ietves. Vitāliss mani tur aiz rokas, un Kapi skrien mums nopakaļ. Tikai laiku pa laikam viņš no mums atpaliek, cenzdamies atrast atkritumu kaudzē kadu kaulu vai maizes garozu, jo arī viņu moka izsalkums. Bet atkritumi ir sasaluši ledū, un Kapi meklējumi ir veltīgi. Viņš mūs panāk nolaistām ausim.

Pēc lielajam ielām nāk mazas ieliņas, pec šīm ieliņām — atkal lielas ielas. Mēs tikai ejam un ejam, un retie pretimnācēji, kurus mēs sastopam, šķiet, noskatās uz mums izbrīnījušies. Vai viņu uzmanību pievelk mūsu apģērbs vai mūsu nogurusi gaita? Policisti, kuriem mēs gājām garam, pagriezās atpakaļ un apstājušies pavadīja mūs skatieniem.

Nerunādams ne vārda, Vitāliss salīcis gāja uz priekšu. Par spīti aukstumam, viņa roka manēja dega; man šķita, ka viņš dreb. Dažreiz, kad viņš apstājās, lai uz mirkli atspiestos pret manu plecu, es jutu, ka visu viņa augumu krata drebuli.

Parasti es neuzdrīkstējos viņu pārak iztaujāt, bet šoreiz to neie- veroju; turklāt es izjutu itin kā tādu vajadzību pateikt viņam, ka es viņu mīlu, vai vismaz to, ka es gribētu kaut ko darīt viņa labā.

—   Jūs esat slims, — es sacīju kādā no apstāšanās reizēm.

Baidos, ka tā ir. Katrā ziņā es esmu noguris. Pēdējo dienu pārgājieni bijuši pārāk gari manam vecumam, un šās nakts aukstums ir pārāk sīvs manām vecajām asinīm. Man butu vajadzīga silta gulta un vakariņas siltā istabā pie gaiša kamīna. Bet tas viss ir tikai sapnis. Uz priekšu, mani bērni!

Uz priekšu! Mēs jau bijām izgājuši no pilsētas, vismaz mums apkārt vairs nebija namu; un mēs soļojām brīžam starp kaut kādām sienam, brīžam pa klaju lauku, tikai soļojām un soļojām. Nebija vairs pretimnācēju un policistu, nebija vairs laternu un gāzes radziņu. Tikai laiku pa laikam šur tur kāds apgaismots logs — un virs mūsu galvām tumšzila debess ar retām zvaigznēm. Vējš, kas bija kļuvis asaks un stiprāks, cieši piek[āva drēbes pie auguma un, par laimi, pūta mums mugura, bet, tā kā manu svārku piedurknes bija atiru šas, tas pūta pa spraugām iekša, slīdēja man gar rokām, un tās sala.

Kaut gan bija tumšs un ik uz soļa krustojās ceļi, Vitāliss gāja dro ši — kā cilvēks, kurš zina, kur viņš iet, un loti labi pazīst ceļu. Tāpēc es viņam sekoju, nebaidīdamies, ka mēs varētu apmaldīties, un prāts man bija nemierīgs vienīgi aiz neziņas, vai mēs drīz sasniegsim akmeņlauztuvi.

Pēkšņi Vitāliss apstājās.

—   Vai tu redzi tur priekšā koku puduri?

—   Es nekā neredzu. ,

—   Vai tad tu neredzi tur kaut ko melnu?

Pirms atbildes es paraudzījos uz visām pusēm. Šķiet, mēs atradāmies līdzenuma vidū, jo mans skatiens pazuda dziļā tumsā, ne pret ko ncatduroties — ne pret kokiem, ne pret mājām. Ap mums bija tukšums. Nekāda cita trokšņa kā vēja svilpieni neredzamajos krūmos.

—   Ak, bijušas man tavas acis! — Vitāliss izsaucās. — Bet es slikti redzu. Paskaties vēlreiz uz turieni.

Viņš izstiepa labo roku uz priekšu, bet, tā kā es neatbildēju, jo neuzdrošinājos teikt, ka neka neredzu, viņš atkal sāka soļot.

Dažas minūtes pagāja klusējot, tad Vitāliss no jauna apstājās un vēlreiz jautāja, vai es neredzot koku puduri. Man vairs nebija tādas drošības sajūtas kā pirms brīža, un, atbildot, ka nekā neredzu, aiz neskaidrām bailēm man trīcēja balss.

—   Aiz bailēm acis tevi viļ, — Vitāliss noteica.

—   Ticiet man, nekādu koku tur nav.

—   Un lielceļš?

—   Ari nav redzams.

—   Tad mēs esam apmaldījušies!

Man nebija ko atbildēt, jo es nezināju, ne kur mēs esam, ne kurp ejam.

Paiesim vēl mazliet un, ja tad neredzēsim kokus, iesim atpakaļ. Tad es būšu sajaucis ceļus.

Tagad, kad sapratu, ka mēs varbūt esam apmaldījušies, es jutu, ka man nav vairs spēka. Vitāliss mani parāva aiz rokas.

—   Kas tad nu?

—   Es vairs nevaru paiet.

—   Vai tad tu domā, ka es varu tevi panest? Ja vēl turos uz kājām, tad tikai tāpēc, ka zinu, ja mēs apsēdīsimies, tad vairs nepiecelsimies un nosalsim. Ejam!

Es viņam sekoju.

—    Vai šim ceļam ir riteņu grambas?

—   Nekādu grambu nav.

—   Tad jāiet atpakaļ.

Vējš, kas mums bija pūtis mugurā, tagad cirtās sejā un tik stipri, ka gandrīz nevarēju paelpot. Man bija tāda sajūta, ka es degu.

Mēs nevarejam ātri paiet jau tad, kad gājām uz priekšu, bet tagad, atpakaļ nākot, soļojām vēl lēnāk.

Kad tu ieraudzīsi grambas, pasaki man, — Vitāliss pieteica. — Pareizajam ceļam jābūt pa kreisi, ar ērkšķu krumu krustcelēs.

Kādu stundas ceturksni mēs gājām uz priekšu, cīnīdamies pret vēju. Drūmajā nakts klusumā uz sasalušās zemes skanēja musu soļi. Kaut gan es pats ar pūlēm varēju paspert vienu soli aiz otra, tagad es biju tas, kas vilka Vitālisu. Ar kadu satraukumu es vēroju ceļa kreiso pusi.

Pēkšņi tumsā iemirdzējās maza, sarkana zvaigznīte.

—   Gaisma! — es izsaucos, pastiepdams roku uz to pusi.

—   Kur tad?

Vitāliss paskatījās, bet, kaut gan gaisma mirgoja ne visai tālu, viņš nekā nesaskatīja. Es sapratu, ka viņam kļuvusi ļoti vāja redze, jo parasti viņš varēja redzēt tālu, tālu, turklāt arī tumsā.

—    Kas mums no tās uguntiņas! — viņš sacīja. — Tā ir lampa, kas deg uz galda kāda darbarūķa istabā vai ari pie mirēja gultas. Mēs nevaram iet un klauvēt tur pie durvīm. Laukos mēs naktī varētu lūgt patvērumu, bet Parīzes apkaimē šādu viesmīlību nav ko gaidīt. Neviens mūs iekšā nelaidīs. Ejam!

Mēs soļojām vēl dažas minūtes, un tad man likās, ka es ieraugu ceļu, kas šķērso mūsējo, un ceļa malā kaut ko melnu, kas varētu būt ērkšķu krūms. Es palaidu vaļā Vitalisa roku, lai varētu ātrāk paiet. Sis ceļš bija izdangāts dziļām grambām.

—   Re, kur ir ērkšķu krūms! Un iebrauktas grambas!

—    Dod roku. Mēs esam glābti. Akmeņlauztuve ir piecu minūšu gājienā no šejienes. Ieskaties labi, tur ir jābūt koku pudurim.

Man šķita, ka es redzu kaut ko tumšu, un teicu, ka saskatu kokus.

Cerība mums deva jaunus spēkus, manas kājas vairs nebija tik smagas, zeme zem kājām nelikās tik sacietējusi.

Taču Vitālisa noteiktās piecas minūtes man likās garas ka mūžība.

Nu jau vairāk nekā piecas minūtes mēs ejam pa pareizo ceļu, — Vitāliss sacīja un apstājās.

—   Man arī tā liekas.

—   Uz kurieni tās grambas ved?

—   Tas iet taisni.

—    Ieejai akmeņlauztuvē jābūt pa kreisi, mēs būsim pagājuši garām, to neievērodami. Tik tumšā nakti nav nekāds brīnums. Taču pec grambām jāsaprot, ka esam aizgājuši par tālu.

—   Ticiet man, ka grambas nav nogriezušās pa kreisi.

—   Iesim vien atpakaļ.

Un mēs atkal gājām atpakaļ.

—   Vai tu redzi kokus?

—   Jā, pa kreisi.

—   Un grambas?

—   Grambu nav.

—    Vai tad es esmu akls? — Vitāliss sacīja, pārbraukdams ar roku pār acīm. — Dod man roku, un iesim taisni uz kokiem.

—   Seit ir kaut kāds mūris.

—   Tā ir akmeņu kaudze.

—   Ticiet man, tas ir mūris.

Manis teiktais bija viegli pārbaudāms: mēs atradāmies dažu soļu atstatumā no mura. Vitāliss paspēra šos dažus soļus un, nepaļauda- mies uz savām acīm, abām rokām aptaustīja šķērsli, ko es noturēju par mūri, bet viņš par akmeņu kaudzi.

Tas tiešām ir mūris. Akmeņi kārtīgi salikti rindas, un es sataustu starp akmeņiem javu. Bet kur tad ir ieeja? Pameklē grambas!

Es pieliecos pie zemes un nogāju gar muri līdz galam, bet nekādu grambu nebija. Atnācis atpakaļ pie Vitālisa, es turpināju savus meklējumus uz otru pusi. Rezultāts tāds pats: visnotaļ tikai mūris, mūrī nevienas spraugas, nav neviena ceļa, nekādu pēdu, nekādu pazīmju, kas norādītu uz ieeju.

—   Te nav nekā cita kā tikai sniegs.

Stāvoklis bija drausmīgs. Acīmredzot mans saimnieks bija nomal dījies un akmeņlauztuve, ko viņš meklēja, atradās citur.

Kad es viņam pateicu, ka nekādu grambu neredzu, ka redzu tikai sniegu, viņš brīdi nekā neatbildēja, tad no jauna izplestam rokām aptaustīja mūri no viena gala līdz otram. Kapi, kas no šim izdaribam nekā nesaprata, nepacietīgi rēja.

Es gāju nopakaļ Vitālisam.

—   Vai tālāk maz ir vērts meklēt?

—    Nē, jo ieeja akmeņlauztuvē ir aizmūrēta.

—   Aizmūrēta?

Jā, aizmūrēta — un akmeņlauztuve nevar tikt iekšā.

—    Ko mēs iesāksim?

—   Ko iesāksim? Nezinu. Mirsim nost.

—    Vai, saimniek!

—   Jā, tev jau gan negribas mirt, tu esi jauns, tevi vilina dzīve. Nu tad iesim. Vai tu vari paiet?

—   Un jūs?

—   Kad vairs nevarēšu, nokritīšu kā vecs zirgs.

—   Uz kurieni mēs iesim?

—   Iesim atpakaļ uz Parīzi. Kad satiksim kādu policistu, lūgsim, lai mūs aizved uz iecirkni. Es labprāt gribētu no tā izvairīties, bet nedrīkstu pieļaut, lai tu nosaltu. Iesim, mīļais Remī, iesim, manu zēn! Turies!

Un mes devāmies ceļā pretējā virzienā, nekā nupat bijām gājuši. Cik bija pulkstenis? Man nebija ne jausmas. Mes bijām gājuši ilgi, ļoti ilgi un lēnām. Varētu būt pusnakts, varbūt arī viens naktī. Debess joprojām bija tāda pati tumši zila, bez mēnesnīcas, retām zvaigznēm, kas izskatījās mazākas nekā parasti. Vējš bija ne vien pieklusis, bet bija kļuvis divtik stiprs un, sagriezis ceļmalā sniega putekļu virpuļus, trieca tos mums sejā. Mājas, kurām mēs gājām garām, bija aizslēgtas un neapgaismotas. Man likās, ja cilvēki, kas tur gulēja, silti ietinušies segās, zinātu, cik ļoti mes esam nosaluši, viņi mums atvērtu savas durvis. Atri soļodami, mēs varētu pretoties salam, bet Vitāliss tikko varēja paelpot un vilkās ar mokām. Viņš elpoja ātri un saraustīti, it kā nupat būtu skrējis. Kad es viņam kaut ko jautāju, viņš neatbildēja un tikai lēnam pamāja ar roku, likdams saprast, ka nevar parunāt.

No priekšpilsētas mes atkal bijām nonākuši pilsētā, tas ir, soļojām starp mūriem, uz kuriem šur tur džinkstēdamas šūpojās metāla laternas.

Vitāliss apstājās. Es sapratu, ka viņa spēki ir galā.

—   Vai nepieklauvēt pie kādām durvīm? — es vaicāju.

—    Nevajag, tik un tā mums neatvērs. Seit dzīvo dārznieki un sakņ kopji, viņi nakti necelsies augšā. Iesim vien tālāk.

Bet viņa gribasspēks bija lielāks neka fiziskie spēki. Pec dažiem soļiem viņš atkal apstājas.

Mazliet jaatpūšas, — viņš sacīja. — Es vairs nevaru.

Mēs atradāmies pie kādiem vārtiņiem, kas bija ietaisīti žogā, aiz kura pacēlās liela mēslu kaudze, kādas bieži redzamas sakņkopju dārzos. Vējš, pūzdams virsū mēslu kaudzei, bija izžāvējis virsējo salmu kārtu un izkaisījis žogmalē uz ielas.

—    Es te apsēdīšos, — Vitāliss sacīja.

—   Jūs taču teicāt — ja mes apsēdīsimies, tad vairs nepiecelsimies un nosalsim.

Nekā neatbildējis, Vitāliss man ar zīmēm lika saraust salmus pie vārtiņiem un drīzāk nokrita neka apsēdās uz salmiem. Viņam klabēja zobi, un viss viņa augums trīcēja no aukstuma.

—   Atnes vel salmus, — viņš man sacīja, mēslu kaudze mūs pasar gās no vēja.

No vēja mēs gan bijām pasargāti, tas tiesa, bet ne no aukstuma. Savācis kopa visus salmus, ko varēju salasīt, es apsēdos blakus Vitālisam.

—   Piespiedies man cieši klat, — viņš sacīja, — un uzliec Kapi sev virsū — tev no viņa tiks mazliet siltuma.

Vitāliss, būdams pieredzējis cilvēks, ļoti labi zināja, ka sals tādos apstākļos, kādos mēs atradamies, var kļūt nāvīgs. Ja viņš šīm bries mām sevi pakļāva, viņam bija jābūt galīgi pārgurušam.

Un tāds viņš arī tiešām bija. Veselas divas nedēļas ik vakaru viņš bija gājis gulēt, nostaigājis vairāk, nekā ļāva viņa spēki, un šis pēdējais nogurums, kas viņu bija pārņēmis pēc visiem iepriekšējiem, uz bruka viņam tagad, kad viņš bija par vāju, lai to izturētu: visi spēki bija izsmelti nepārtraukto puļu, barības trukuma un vecuma dēļ.

Vai viņš savu stāvokli apzinājās? To es tā arī neuzzināju. Bet tai brīdī, kad, uzrausis sev virsū salmus, es piespiedos viņam klāt, es jutu, ka viņš pieliecas man pie sejas un noskūpsta mani. Tas bija viņa otrais skūpsts — un kļuva ari pēdējais.

Mazs aukstums neļauj aizmigt cilvēkiem, kas trīcēdami liekas gul tā, bet liels sals zem klajas debess cilvēku padara miegainu un sastin dzina. Tā tas notika ar mums.

Tiklīdz biju piespiedies klāt Vitālisam, es uzreiz ieslīgu nemaņā un man aizvērās acis. Es pūlējos tās atvērt, bet, tā kā man tas neizdevās, es sev stipri iekniebu rokā. Taču mana āda bija nejūtīga, un es, lai kā gribēju, tikai ar pūlēm panācu, ka man mazliet iesāpējās. No tā atguvu samaņu. Vitāliss, atspiedies pret vārtiņiem, saraustīti ātri un smagi elpoja. Kapi gulēja man uz ceļiem, piespiedies pie krū tīm, un bija jau aizmidzis. Pār galvu mums joprojām pūta vējš, apbērdams mus ar salmu driskām kā ar sausām, no kokiem krītošām lapām. Ielās neviena cilvēka. Ap mums un tālumā — nāves klusums.

Sis klusums mani biedēja. Bet no kā gan es baidījos? To es nezināju. Taču šo neskaidro baiļu deļ, kam jaucās klāt kaut kādas skumjas, acīs man sariesās asaras. Likās, ka man turpat jānomirst.

Domas pār nāvi mani aiznesa uz Savanonu. Nabaga Barbcrēna māte! Nomirt viņu neredzējušam, neredzējušam mūsu mājiņu un savu dārziņu! Un dīvainā kārtā iztēle mani pārcēla uz šo dārziņu: mirdzēja saule, dārziņā bija jauki un silti. Savus zeltainos ziedus vēra vaļā dzeltenās narcises, krūmos svilpoja strazdi, un uz dzeloņplūmju žoga Bar- berēna māte žāva ve|u, ko nupat bija izmazgājusi starp oļiem čalojošā strautā.

Pēkšņi manas atmiņas no Savanonas pārsviedās uz «Gulbi*: Artūrs gulēja sava gultā, bet Milligana kundze bija nomodā un, klausīdamās vēja svelpšanā, domāja par to, kur gan es atrodos šai lielajā salā.

Tad manas acis atkal aizvērās, sirds sastinga un man šķita, ka es slīgstu nemaņā.

XIX LIZA

Kad pamodos, es gulēju gultā kādā istabā, ko apgaismoja liela pavarda liesmas.

Es paraudzījos apkārt.

Istaba man bija sveša.

Arī cilvēkus, kas bija ap mani, es nepazinu. Pie gultas stāvēja kāds vīrs pelēkos svārkos, dzeltenām tupelēm kājās un kādi trīs četri bērni, no kuriem jaunākā — piecus sešus gadus veca meitenīte — raudzījās manī izbrīna pilnām acīm. Viņai bija dīvainas, ļoti izteiksmīgas acis.

Es pieceļos sēdus.

Man tūdaļ piesteidzās klāt.

—   Vitāliss… — es izdabūju.

—   Viņš jautā par savu tēvu, — sacīja meitene, kas izskatījās visvecākā no bērniem.

—    Nē, tas nav mans tēvs, tas ir mans saimnieks. Kur viņš ir? Un kur ir Kapi?

Bijis Vitāliss mans tēvs, droši vien viņi būtu baidījušies uzreiz visu teikt. Bet, tā kā viņš bija tikai mans saimnieks, tad nosprieda, ka man var teikt patiesību, un, lūk, ko es uzzināju.

Vārtiņi, pie kuriem mēs bijām paslēpušies, veda dārzā. Ap pulksten diviem naktī dārznieks, posdamies braukt uz tirgu, bija šos vārtiņus atvēris un atradis mūs guļam zem salmu apsega. Viņš palūdzis mūs piecelties, lai varētu izbraukt rati. Tā kā mēs ne viens, ne otrs nekustējāmies un vienīgi Kapi, mūs sargādams, atbildēja ar riešanu, dārznieks saņēma mūs aiz rokas, lai sapurinātu. Mēs tomēr nekustējāmies. I'ad viņš nodomājis, ka noticis kaut kas nopietns. Atnesuši lukturi un apskatījuši redzēja, ka Vitāliss ir miris, nosalis, un ka man neklājas daudz labāk. Taču, pateicoties Kapi, kas man gulēja uz krūtīm, es biju saglabājis mazliet siltuma — es biju izturējis un vēl elpoju. Tad mani ienesuši dārznieka mājā un, uzmodinājuši kādu no bērniem, noguldījuši viņa gultā. Tur es nogulēju sešas stundas tikpat kā miris; pec tam atjaunojusies asinsrite, elpa kļuvusi spēcīgākā — un es nācis pie samaņas.

Lai es biju cik truls un satriekts gan fiziski, gan garīgi, es tomēr uzreiz atjēdzos un no viņu izvairīgajiem vārdiem sapratu: Vitāliss ir miris!

To visu man pastāstīja vīrs ar pelēkajiem svārkiem mugurā, dārznieks, bet, kamēr viņš runāja, meitenīte ar izbrīnīto skatienu nenolaida no manis acis. Kad viņas tēvs pateica, ka Vitāliss ir miris, viņa acīmredzot saprata, viņa intuitīvi juta, kādu triecienu man sagādāja šī ziņa, jo, žigli pametusi savu kaktu, viņa piegāja klāt tēvam un, uz likusi vienu roku uz viņējās, ar otru norādījusi uz mani, izgrūda kaut kadu savādu skaņu, kas nebija nekāds vārds, bet kaut kas līdzīgs maigai, līdzcietības pilnai nopūtai.

Turklāt viņas žests bija tik izteiksmīgs, ka visi vārdi bija lieki. Sai žestā un skatienā, kas to pavadīja, es izjutu instinktīvas simpātijās, un pirmo reizi pēc šķiršanās no Artūra mani pārņēma neizsakāmas uzticības un maiguma jūtas kā tais laikos, kad Barberena māte bija mani uzlūkojusi pirms noskūpstīšanas. Vitāliss bija miris, es biju gluži viens, un tomēr man šķita, ka es neesmu viens, it kā vēl kāds būtu man blakus.

—   Jā, mana mazā Liza, — pieliekdamies pie meitiņas, sacīja tēvs, — kaut arī viņam ir sāpīgi, tomēr jāpasaka patiesība. Ja ne mēs, tad to izdarīs policija.

Un viņš stāstīja man tālāk, kā viņi ziņojuši policijai, kā policija Vitālisu aizvedusi un kā viņi mani noguldījuši sava vecākā dēla Alekša gultā.

—   Un Kapi? — es vaicāju, kad dārznieks bija apklusis.

—   Kapi?

—   Jā, mūsu suns.

—    Nezinu, viņš ir nozudis.

—   Viņš aizskrēja pakaļ nestuvēm, — sacīja kāds no bērniem.

—    Vai tu viņu redzēji, Benžamēn?

—    Protams, viņš sekoja pa pēdām nesējiem, nodūris galvu un laiku pa laikam lūkodams uzlēkt uz nestuvēm; kad viņu dzina prom, viņš žēlabainā balsī apslāpēti smilkstēja.

Nabaga Kapi, kas tik daudzreiz kā aktieris pa jokam bija piedalījies Zerbino bēru gājienā, sataisīdams raudulīgu purnu un vienā gabalā nopūzdamies, tā ka pat visnopietnākie bērni vai plīsa aiz smiekliem . . .

Dārznieks ar bērniem atstāja mani vienu, un, lāgā nezinadams, ko darīt, es piecēlos no gultas.

Mana arfa bija ielikta gultas kājgalī, es apliku siksnu ap plecu un devos uz istabu, kura bija iegājis dārznieks ar berniem. Vajadzētu iet projām, bet uz kurieni? … Man nebija ne jausmas, bet es jutu, ka ir jāiet. .. Turklāt — dzīvs vai miris — man bija jāredz Vitāliss, un es gāju.

Pamozdamies gultā, es nebiju juties pārak slikti, biju tikai ārkārtīgi saguris, un neciešami sāpēja galva. Bet, kad piecēlos kājās, man šķita, ka es tūlīt kritīšu, un biju spiests pietureties pie krēsla. Taču, bridi atpūties, es atgrūdu durvis un atrados dārznieka un viņa bērnu priekšā. Viņi sēdēja ap galdu pie lielas krāsns, kurā gaiši liesmoja uguns, un patlaban ēda garšīgu kāpostu zupu.

Zupas smarža man gaja pie sirds un nežēlīgi atgādinaja, ka vakar netiku ēdis. Man uznāca tāds kā ģībonis, un es sagrīļojos. Lielais nelabums atspoguļojās arī manā sejā.

Vai tev ir slikti, manu zēn? — līdzcietīgā balsī jautaja dārznieks.

Es atbildēju, ka tiešām nejutos labi un, ja man atļautu, es brītiņu pasēdētu pie uguns.

Bet vēl vairāk nekā siltums man bija vajadzīgs ēdiens. Uguns mani neatspirdzinaja, bet zupas garaiņi, karošu šķindoņa šķīvjos un ēdēju mēles klakšķēšana vēl vairāk pastiprināja manu vājumu.

Butu iedrīkstējies, es palugtu šķīvi zupas. Bet Vitāliss man nebija iemācījis pastiept roku un daba nebija radījusi par ubagu: drīzāk es būtu nomiris badā nekā atzinies, ka man gribas ēst. Kāpēc? Es to labi nezinu, bet varbūt tāpēc, ka es nekad nelūdzu to, ko nevarēju atdot.

Mazā meitenīte ar dīvaino skatienu, tā, kura nerunāja un kuru tēvs sauca par Lizu, sēdēja man pretī un nevis ēda, bet, acu nenovērsdama, skatījās manī. Pēkšņi viņa piecēlās no galda un, paņēmusi savu šķīvi, kas bija pilns ar zupu, pienesa man klāt un ielika klēpi.

Nespēdams ne vārda izteikt, es vāji pamāju ar roku, gribēdams Lizu atraidīt, bet viņas tēvs mani atturēja to darīt.

— Ed vien, manu zēn, — viņš sacīja. — Tas, ko Liza dod, — tas ir dots no sirds. Un, ja tev vēl kārosies, dabūsi otru šķīvi.

Ja vēl kārosies! Zupas šķīvi es izstrēbu dažās sekundes. Kad noliku karoti, Liza, kas stāvēja man blakus un cieši mani lūkojās, klusi iekliedzās, taču šoreiz tā vairs nebija nopūta, bet prieka izpausme. Tad, paņēmusi šķīvi, viņa to pasniedza tēvam un, kad tēvs bija to pie- lejis pilnu, atkal pienesa man klāt, tik maigi un tik uzmundrinoši smaidīdama, ka, par spīti izsalkumam, es bridi kavējos to paņemt pretī.

Tāpat kā pirmo reizi, šķīvis viens divi bija tukšs. Tagad, mani raugoties, bērnu lupas vairs neplaiksnijas smaids, bet viņi klaji smējās.

Vai zini, manu zen, — dārznieks sacīja, — tu esi lielisks ēdājs! Es jutu, ka nosarkstu līdz pat matu galiem, bet pēc brīža, iedo madamies, ka labāk ir teikt taisnību nekā ļaut uzskatīt sevi par rīmu, es atzinos, ka vakar neesmu edis pusdienas.

—   Bet brokastis?

—   Ari brokastis ne.

—   Un tavs saimnieks?

—   Arī viņš netika edis.

—   Tātad viņš nomira gan aiz bada, gan aiz aukstuma.

Zupa mani bija stiprinājusi. Es pieceļos, grasīdamies iet projām.

—   Kur tad tu iesi? — dārznieks vaicaja.

—   Gribu sameklēt Vitālisu, vēlreiz viņu redzēt.

—   Bet tu taču nezini, kur viņš ir.

—   Nezinu gan.

—   Vai tev Parīzē ir kādi draugi?

—   Nav.

—   Kāds no tavas dzimtās puses?

—   Nav neviena.

—   Kur jūs esat apmetušies?

—   Nekur. Mēs tikai vakar ieradāmies Parīzē.

—   Ko tu tagad darīsi?

Spēlēšu arfu, dziedāšu dziesmiņas un ar to pelnīšu sev maizi.

—   Kur tad?

—   Parīzē.

—   Labāk atgriezies dzimtenē pie vecākiem. Kur tavi vecāki dzīvo?

—   Man nav vecāku.

Tu taču teici, ka bārdainais sirmgalvis neesot tavs tēvs?

—   Tēva man nav, bet Vitāliss man bija tikpat kā tēvs.

—   Un māte?

—   Man nav mātes.

Bet tev droši vien ir tēvocis, tante, brālēni un māsīcas? Kāds taču tev ir?

—   Nav neviena.

—   No kurienes tu esi?

Saimnieks mani nopirka no manas zīdītājas vīra. Jūs bijāt tik labs pret mani, un es jums no visas sirds pateicos. Ja vēlaties, es pie jums svetdien atnakšu un paspēlēšu arfu, bērni varēs padejot, ja gribēs.

To teikdams, es devos uz durvīm. Bet, tikko biju paspēris dažus soļus, Liza, kas bija man sekojusi, saņēma mani aiz rokas un smaidīdama norādīja uz arfu. Viss bija skaidrs.

—   Vai jūs gribat, lai es spēlēju?

Viņa pamāja ar galvu un priecīgi sasita plaukstas.

—   Jā, — tēvs noteica, — uzspēlē viņai kaut ko.

Es paņēmu arfu un, kaut gan man prāts nemaz nenesās ne uz dejām, ne uz jautrību, sāku spēlēt valsi — to skaisto valsi, ko es pratu itin veikli spēlēt. Ak, kā man būtu gribējies spēlēt tikpat labi, kā spēlēja Vitāliss, un sagādāt prieku šai mazajai meitenītei, kas aizkustināja manu sirdi ar savām mīlīgajām acīm!

Sākumā viņa klausījās, cieši manī lūkodamās, pēc tam sāka ar kājām sist takti. Tad, it kā mūzikas aizrauta, sāka riņķot pa virtuvi, ka mēr abi viņas brāji un vecākā māsa palika mierīgi sēžam. Viņa, protams, nevalsēja un netaisīja parastos dejas sojus, bet priekā starojošu sejiņu graciozi virpuļoja.

Sēdēdams pie kamīna, tēvs nenolaida no viņas acu: viņš izskatījās aizgrābts un sita plaukstas. Kad valsis bija galā un es pārtraucu spēli, Liza pienāca man klāt un jauki pietupās reveransā*. Pēc tam, piesizdama arfai ar pirkstiņu, viņa deva zīmi, kas nozīmēja «vēl».

Es labprāt būtu spēlējis viņai visu dienu, bet viņas tēvs sacīja, ka pietiekot, jo viņš negribēja, lai meitene griezdamās nogurtu.

Tad es vairs nespēlēju ne valsi, ne kādu citu deju, bet sāku dziedāt neapoliešu dziesmiņu, ko man bija iemācījis Vitāliss:

Fenesta vascia e patrona crudele, Ouanta sospire m'aje fatto jettare. M'arde stocore comm'a na cannela Bella quanno te sento anno menarre.

Sī dziesma man nozīmēja to pašu, ko «Manas dzimtenes bruņinieki» no «Roberta Velna»* npzīmēja Nurrī* un ko «Nāciet man līdzi» no «Vilhelma Telia»* nozīmēja Diprē*, — tā bija mans spožākais repertuārā gabals, kurā es mēdzu gūt vislielākos panākumus. Sās dziesmas melodija ir maigi sērīga, tai piemīt kaut kas tāds, kas aizkustina sirdi.

Jau pēc pirmajām taktīm Liza nostājās man pretī, cieši urbdamās man acīs un kustinādama lūpas, it kā domās atkārtotu manus vārdus. Un, kad dziesma kļuva pārāk skumja, viņa klusi atkāpās dažus solus, bet, kad es dziedāju pēdējo pantu, raudādama iemetās tēvam klēpī.

—   Pietiek, — viņš sacīja.

—   Ir gan muļķe! — noteica viens no brāļiem, tas, kam bija vārds Benžamēns. — Danco un pēc tam uzreiz sāk raudāt.

—   Tu esi daudz lielāks muļķis! Viņa saprot mūziku, — sacīja vecākā māsa, noliekdamās un noskūpstīdama Lizu.

Kad Liza metās tēvam klēpī, es pakāru arfu sev plecā un devos uz durvju pusi.

—   Kur tu iesi? — dārznieks man jautāja.

Es jau jums teicu: lūkošu atrast Vitālisu un pēc tam darīšu to, ko viņš man iemācīja, — spēlēšu arfu un dziedāšu.

Tu tik ļoti esi pieķeries savam mūziķa amatam?

—   Nekā cita es neprotu.

—   Un tevi nebaida lielie ceji?

—   Man taču nav māju.

—   Vai tad nupat aizvadītā nakts neliek tev apdomāties?

—   Protams, es labprāt izvēlētos mīkstu gultu un siltu kaktiņu.

—   Tu vēlētos siltu kaktiņu un mīkstu gultu, protams, kopa ar darbu? Ja tu gribi palikt šeit, tu strādāsi un dzīvosi kopa ar mums. Tu saproti, vai ne, ka es tev nepiedāvāju nekādu laimi vai dīku dzīvi. Ja tu manu priekšlikumu pieņem, tev būs smagi jāstrādā un tev būs grūti, no rītiem agri jāceļas, visu dienu jācilā kaplis, japelna maize ar sviedriem vaigā. Toties maize tev būs nodrošināta, un tev nebūs jāguļ zem klajas debess kā pagājušo nakti un varbūt jānomirst kāda žogmalē vai grāvī. Vakarā tevi gaidīs gulta, un, ēdot zupu, tev bus gandarījums, ka pats to esi nopelnījis, un tā tev liksies sevišķi garšīga. Tici man. Man šķiet, ka tu esi labs zēns, un tu pie mums jutīsies ka ģimenē.

Liza pagriezās atpakaļ un raudzījās manī caur asaram.

Pārsteigts par šo priekšlikumu, bridi es svārstījos, lagā neaptverdams dzirdēto.

Tad, pametusi tēvu, Liza pienāca man klāt, saņēma aiz rokas un pieveda pie kādas krāsainas gravīras, kas karājās pie sienas; gravīrā bija attēlots aitāda ieterpts mazs puisītis — Jānis Kristītājs.

Liza padeva zīmi tēvam un brāļiem, lai tie paskatās uz gravīru, un tai pašā laikā noglaudīja manu aitādu un parādīja uz maniem matiem, kas, tapat ka Jānim Kristītājam, bija ar šķirtni vidū un cirtām krita man pār pleciem. Sapratu, ka es viņai liekos līdzīgs Jānim Kristītajam, un nezin kapec man tas patika un reize maigi aizkustinaja.

—   Viņš tiešām izskatās pēc Jāņa Kristītāja, — tēvs noteica.

Liza smiedamas sasita plaukstas.

—   Nu, kas ir, tēvs atgriezās pie sava priekšlikuma, — vai tev tas der, manu zēn?

Ģimene!

Tātad man bus ģimene! Ak, cik daudzreiz es tiku lolojis šo sapni, bet tas vienmēr izgaisa! Barberēna māte, Milligana kundze, Vitāliss viņi visi cits pēc cita man tika atņemti.

Es vairs nebūtu viens.

Es biju drausmīgā stāvoklī: nupat bi ja miris cilvēks, ar kuru es biju nodzīvojis kopā vairākus gadus un kurš man bija tikpat kā tēvs. Tai pašā laikā es biju zaudējis biedru, savu draugu, savu mīļo un dārgo Kapi, kuru tik ļoti mīlēju un kurš arī pret mani bija ļoti draudzīgs. Un tomēr, kad dārznieks piedāvaja palikt pie viņa, sirdī man ieplūda uzticības jūtas, kas mani stiprināja.

Tātad vēl viss nebija pagalam, varēja sākties jauna dzīve.

Visvairak mani aizgrāba — daudz vairāk nekā pieminētā drošā maize — šī cieši vienotā cilvēku vide, šī apsolītā ģimenes dzīve.

Sie zēni būs mani brāļi.

Jaukā, mazā Liza bus mana māsa.

Savos bērnišķajos sapņos biju tik daudzreiz iztēlojies, ka atra dīšu savu tēvu un māti, taču nekad nebiju domājis par brāļiem un māsām. Un, lūk, kas man varētu būt!

Tiesa, īstenībā viņi nebūtu mani īstie brāļi un māsas, bet varētu tadi kļūt lielas draudzības ceļā. Lai tas notiktu, viņus vajadzētu tikai iemīlēt (un es biju tam pilnīgi noskaņots) un viņiem vajadzētu iemīlēt mani, bet tas, šķiet, nebutu grūti, jo viņi visi likās esam ļoti labsirdīgi.

Es žigli nometu no pleca arfas siksnu.

—   Ta ir atbilde, — tēvs smiedamies sacīja, — un ļoti skaidra at bilde. Var redzēt, ka tev pie mums patik. Uzkarini savu instrumentu naglā, manu zen, un, ja tev kādreiz pie mums nebūs labi, tu to atkal nokarināsi un aizlidosi. Tikai pacenties to izdarīt kā bezdelīgas un lakstīgalas, izraugies piemērotu laiku, lai dotos ceļā.

—   Es tikai vienu reizi no jums aiziešu, — es sacīju, — lai uzmeklētu Vitālisu.

—   Ļoti pareizi, — krietnais virs atbildēja.

Māja, pie kuras vārtiņiem mēs bijām pakrituši, atradas Glasjeras ciematā un piederēja darzniekam, vārda Akens. Laika, kad es tiku uzņemts šai mājā, Akenu ģimenē bija pieci cilvēki: tēvs, vārdā Pjers, divi zēni — Aleksis un Benžamēns — un divas meitenes — vecākā Et jeneta un visjaunākā — Liza.,

Liza bija mēma, taču ne no dzimšanas, tas nozīmēja, ka viņas mēmums nebija kurluma sekas. Divus gadus viņa bija runājusi, bet tad pēkšņi, nesasniegusi četru gadu vecumu, bija zaudējusi valodas spēju. Sis negadījums, kas viņu bija piemeklejis pēc krampju lēkmes, par laimi, nebija skāris viņas garīgās spējas, kas, gluži otrādi, attīstījas ārkārtīgi agri. Viņa ne vien visu saprata, bet arī mācēja ļoti labi iz teikties ar žestiem. Trūcīgās ģimenes un vispār daudzās ģimenēs bieži gadās, ka slims bērns tiek pamests novārtā vai atstumts. Bet ar Lizu tā nenotika. Sava piemīlīguma un dzīvīguma, sava maiga rakstura un labsirdības dēļ šadam liktenim viņa izbēga. Brāļi pret viņu izturējās tā, ka viņa nejuta savu nelaimi, tēvam viņa bija acuraugs, un vecāka māsa Etjeneta viņu dievināja.

Vecos laikos dižciltīgās ģimenēs vecākajam bērnam bija zināmas priekšrocības, bet tagad strādnieku ģimenes vecākais bieži vien manto smagu atbildības pienākumu. Akena kundze bija nomirusi gadu pēc

Lizas dzimšanas, un kopš tās dienas Etjeneta, kas toreiz bija divus gadus vecāka par savu vecāko brāli, kļuva ģimenes māte. Viņa ne- varčja iet skolā, viņai bija japaliek mājās, jāgatavo ēdiens, jāpiešuj kāda iztrūkusi poga vai jāsalāpa kāds tēva vai brāļu apģērba gabals un jāauklē Liza. Mājinieki drīz vien aizmirsa, ka Etjeneta ir tikai maza meitene, citu bērnu māsa, un sāka viņu uzskatīt par kalponi — turklāt par kalponi, ar kuru nemaz nav jārēķinās, jo ļoti labi zināja, ka viņa māju nepametīs un neko neņems ļaunā.

Auklējot Lizu, vadājot aiz rokas Benžamēnu, augu dienu strādājot, agri ceļoties, lai uzvārītu zupu tēvam pirms braukšanas uz tirgu, vēlu ejot gulēt, lai nokoptu visu pēc vakariņām, lai izmazgātu bērniem veļu, vasarā, ja bija brītiņš brīva laika, laistot dārzu, ziemu ceļoties augšā naktī, lai izklātu salmu paklājus, kad pēkšņi uznāca sals, Et- jenetai neatlika laika būt bērnam, spēlēties un draiskoties. Četrpadsmit gadu vecumā viņai bija skumja un grūtsirdīga seja ka trīsdesmit piecus gadus vecai sievietei, taču tā izstaroja maigumu un samieri nāšanos ar likteni.

Nebija pagājušas ne piecas minūtes, kopš biju pakāris arfu norādītajā nagla un pašlaik biju sācis stāstīt, ka mūs pārsteidza aukstums un nogurums, nākot atpakaļ no Zantiljī, kur bijām cerejuši pārgulēt akmeņlauztuvē, kad es izdzirdēju, ka pie durvīm, kas ved uz dārzu, kāds skrāpējas un tūdaļ arī žēli ierejas.

Tas ir Kapi! — es izsaucos, strauji pietrūkdamies kājās.

Bet Liza aizsteidzās man priekša, pieskrēja pie durvīm un tās atvēra.

Nabaga Kapi ar vienu lēcienu bija man klat un, kad es viņu pa ņēmu rokās, sāka man laizīt seju un aiz prieka klusi smilkstēt. Viss viņa augumjņš drebēja.

—    Un Kapi? — es vaicāju Akena kungam.

Viņš manu jautājumu saprata.

—    Nu, Kapi paliks pie tevis.

Suns, it kā sapratis, nolēca zemē un, pielicis labo ķepu pie sirds, palocījās. Bērnus tas ļoti sasmīdināja, it īpaši Lizu, un, lai viņus vēl vairāk uzjautrinātu, es gribēju, lai Kapi viņiem parāda kādu numuru no sava repertuāra. Bet Kapi negribēja klausīt, uzlēcis man uz ceļ galiem, ņēmās gar mani glausties, tad nolēca zemē un sāka mani vilkt aiz svārku piedurknes.

—   Viņš grib, lai es eju laukā.

—   Viņš grib tevi aizvest pie tava saimnieka.

Policisti, kas bija aiznesuši Vitālisu, bija teikuši, ka viņiem vaja got mani iztaujāt un ka viņi atnākšot dienā, kad es būšu sasildījies un uzmodies. Bet man likās par ilgu viņus gaidīt. Es nevarēju nociesties, nekā par Vitālisu nezinādams. Varbūt viņš nemaz nav nomiris, ka bija licies. Es taču ari neesmu miris. Viņš varēja but atdzīvojies tāpat kā es.

Redzēdams manu nemieru un uzminēdams tā cēloni, dārznieks mani aizveda uz policijas iecirkni. Tur man uzdeva jautājumus citu pēc cita, uz kuriem es saku atbildēt tikai tad, kad biju pārliecināts, ka Vitā- liss ir miris. Tas, ko es zināju, bija ļoti maz, un es to pastāstīju. Bet komisārs gribēja uzzināt kaut ko vairak, un viņš mani ilgi iztaujāja par Vitālisu un par mani. Par sevi es pateicu, ka man vairs nav vecāku un ka Vitāliss mani salīga par zināmu naudas summu, kuru iepriekš samaksāja manas zīdītājas vīram.

—   Un ko tu tagad darīsi? — komisārs man jautāja.

Tad nu iejaucās dārznieks.

Mēs viņu pieņemsim pie sevis, ja jūs atļausit.

Komisārs ne vien labprāt dārzniekam to atļāva, bet pat uzteica viņu par labo darbu.

Tagad nu man vajadzēja pastāstīt visu par Vitālisu, bet tas bija ļoti grūti, jo es nekā vai gandrīz nekā nezināju.

Tomēr bija kāds noslēpumains fakts, par kuru es varētu pastāstīt, — tas bija sakarā ar mūsu pēdējo izrādi, kad Vitāliss bija tā dziedājis, ka radīja svešajā dāmā sajūsmu un izbrīnu; bija vēl ari tāds fakts kā Garofoli draudi, bet es nodomāju — nez vai to man nevajadzētu noklusēt. Vai to, ko mans saimnieks bija tik rūpīgi slēpis, dzīvs būdams, man vajadzētu atklāt pec viņa nāves?

Bet bērnam jau ir grūti kaut ko noslēpt no policijas komisāra, kas tik labi prot savu amatu; šie ļaudis māk tā iztaujāt, ka jūs drīz vien sapīsities, ja lūkosit kaut ko noslēpt. Un tā notika arī ar mani.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad komisārs piespieda mani pateikt to, ko es gribēju noslēpt un ko viņam bija svarīgi zināt.

—   Zens jāaizved pie Garofoli, — viņš sacīja kādam policistam.

Kad jus būsit De Lursina ielā, gan viņš to māju pazīs. Un tad tik

ejiet ar viņu augšā un jautājiet pēc Garofoli.

Un mēs devāmies ceļā visi trīs: policists, Lizas tēvs un es.

Kā komisārs bija teicis, es viegli sazīmēju vajadzīgo māju, un mēs uzgājām piektajā stāvā. Matiu es tur vairs neredzeju, viņš droši vien jau bija ievietots slimnīcā. Ieraudzījis policistu un pazinis mani, Garofoli nobālēja: viņš, protams, bija nobijies. Bet, no policista uzzinājis, kas mūs pie viņa atvedis, viņš itin drīz nomierinājās.

—   Ak nabaga sirmgalvis ir miris? — viņš jautāja.

—   Vai jūs viņu pazināt?

—   Ļoti labi.

—   Nu tad pastāstiet man visu, ko par viņu zināt.

—   Tas ir pavisam vienkārši. Viņu nesauca par Vitālisu, viņa vārds bija Karlo Balzani, un, ja jūs pirms trīsdesmit pieciem vai četrdesmit gadiem būtu dzīvojis Itālijā, pietiktu ar šo vārdu vien, jo tas pateiktu visu, kas jūs interesē. Karlo Balzani tai laikā bija slavenākais dziedonis visa Itālijā, un ar viņa panakumiem lepojās visas lielās skatu ves. Viņš ir dziedājis visur: Neapolē, Romā, Milānā, Venēcijā, Flo- rencē, Londona un Parīzē. Bet tad kādudien viņš zaudēja balsi. Nevarēdams vairs but spožākā slavenība, viņš negribēja sevi kompromitēt, dziedādams savas bijušas slavas necienīgās koncertzāles. Un viņš atteicas 110 sava varda Karlo Balzani un kļuva par Vitālisu, slēpdamies no visiem, kas viņu bija pazinuši viņa slavas laikā. Taču kaut ka bija jādzīvo. Viņš izmēģināja vairakas profesijas, bet viņam nelai mējās, un tā, slīdēdams aizvien zemāk un zemāk, viņš kļuva par suņu dresētāju. Tomēr ari trukumā viņš nezaudēja savu lepnumu un nomirtu aiz kauna, ja publika uzzinātu, ka spožais dziedonis Karlo Balzani nu kļuvis par nabaga Vitālisu. Nejaušs gadījums mani padarīja par šā noslēpuma līdzzinātāju.

Ak tad tāds bija ša noslēpuma atminējums noslēpuma, kas mani tik ļoti interesēja!

Nabaga Karlo Balzani — mīļais, brīnišķīgais Vitāliss! Ja man būtu pateikuši, ka viņš ir bijis karalis, tas mani mazāk pārsteigtu.

XX

DĀRZNIEKS

Mana saimnieka apbedīšana bija paredzēta nakamaja dienā, un dārznieks bija apsolījis ņemt mani līdzi uz bērēm.

Bet nākamajā dienā, sev pār lielu izmisumu, es nespēju piecelties no gultas, jo nakti bija uznācis stiprs drudzis, kas sakās ar drebuļiem, kam sekoja milzīgs karstums. Šķita, ka krūtis man ir dzīva uguns un ka man ir tāda pati slimība, kāda bija Sirsniņām pec koka pavadītās nakts sniega.

Tas tiešām bija negants slimības uzliesmojums — plaušu karsonis, kam par iemeslu bija saaukstēšanās tai naktī, kad mans nabaga saim nieks aizgaja bojā.

Tieši ša plaušu karsoņa laikā man radās izdevība pa īstam novērtēt Akēnu ģimenes lielo labestību un it īpaši Etjenetas pašaizliedzību.

Kaut gan nabaga ļaudis parasti nemedz saukt ārstus, es biju tik stipri un tik bīstami slims, ka manis dēļ rīkojās citādi. Atsauktais ārsts bez kadas lielas izmeklēšanas un sīkiem aprakstiem saprata, kas man ir par slimību, un tūdaļ lika mani nogādāt patversmē.

Tas tiešām bija ļoti vienkārši un ļoti viegli izdarāms. Taču Lizas tēvs nebija ar mieru.

Ta kā viņš nokrita pie mūsu, nevis pie patversmes vārtiņiem, viņš sacīja, — tad mums viņš ari jākopj.

Ārsts gan visādi lūkoja šim spriedumam pretoties, tomēr bez panākumiem. Viņiem bija mani jāpatur, un viņi mani paturēja.

Par spīti saviem daudzajiem darbiem, Etjeneta tiem pievienoja vel slimnieka kopējas darbu, mani maigi un prasmīgi kopdama tikpat ka Senvensandepola slimnīcas žēlsirdīgā māsa, nekad neizradidama nepacietību un neka neaizmirsdama. Kad kadu mājas darbu deļ viņai bija mani jāatstāj vienu, viņu aizstāja Liza, un daudzreiz karsonī es viņu redzēju sēžam savas gultas kājgalī un cieši raugamies manī sa vam lielajām, satraukuma pilnajam acīm. Kad mani mocīja murgi, man šķita, ka viņa ir mans sargeņģelis, un es ar viņu sarunājos ta, ka būtu sarunājies ar eņģeli, uzticēdams visas savas cerības un vēlmes. Kopš tā laika es neviļus biju pieradis uzlūkot viņu par kadu nereālu būtni, ko apņem tāds kā oreols, un jutos gluži pārsteigts, redzot viņu dzīvojam mūsu dzīvi, kad es, gluži otrādi, biju cerējis viņu redzet aizlidojam lieliem, baltiem spārniem.

Mana slimība bija ilga un smaga, ar vairākkārtēju atkartošanos, kas varbūt butu likusi krist izmisumā pat vecākiem, bet neiedra- gāja nedz Etjenetas pacietību, nedz pašaizliedzību. Vairākas naktis vajadzēja palikt pie manis nomodā, jo man bija tik slikti, ka kuru katru bridi es varētu nosmakt. Tad pie manas gultas pārmaiņus sedeja Aleksis un Benžamēns. Beidzot sākās atveseļošanas. Bet., tā kā slimība bija bijusi ilgstoša un niķīga, tad, lai es varētu iet laukā, man bija jāgaida, kad sāksies pavasaris, kad sazaļos Glasjēras pļavas.

Tad Liza, kas neka nestrādāja, stājas Etjenetas vietā un veda mani pastaigāties uz Bjevras krastiem. Ap pusdienlaiku, kad saule stavēja augstu pie debesim, mēs rokrokā izgājām no mājām un, Kapi pavadīti, gājām leniem, lēniem solīšiem. Pavasaris togad bija nuligs un krāšņs vai vismaz tik mīlīgs un krāšņs tas ir saglabājies mana atmiņa, bet tas jau ir viens un tas pats.

Parīzieši maz pazīst kvartālu, kas atrodas starp Mezonblanšu un Glasjēru; viņi neskaidri zina, ka kaut kur tur atrodas neliela ieleja, bet, tā kā upe, kas šo ieleju apskalo, ir Bjevra, tad viņi runā un domā, ka šī ieleja ir viena no netīrākajām un bedigakajām vietām Parīzes priekšpilsētā. Taču tā nemaz nav un šī vieta ir daudz labāka nekā tās sliktā slava. Bjevra, par kuru pārak bieži spriež pēc tā, kada ta ir kļu vusi Senmarseļas rūpnieciskajā priekšpilsētā, un nevis pēc tā, kada ta ir dabiski pie Verjēras vai Rinžī, vismaz kāda ta bija tai laikā, par kuru es stāstu, kad tā bija aizaugusi vītoliem un papelem un tai gar krastiem stiepās zaļas pļavas līdz nelielajiem pakalniem ar mājam un dārziem. Pavasarī tur ir svaiga un kupla zale, kuras smaragdkrāsas paklāju izraibina baltās mārpuķīšu zvaigznītes, un salapojušos vītolos un papeles, kuru pumpuri ir pilni lipīgiem sveķiem, šaudās putni strazdi, sarkankrūtīši un žubītes, kas ar savām dziesmām stāsta, ka mēs vēl esam laukos, nevis jau pilsētā.

Tādu es redzēju šo mazo ieleju, kas kopš tā laika ir stipri pārver tusies, un iespaids, kādu tā uz mani atstāja, manā atmiņā vel ir tikpat dzīvs kā toreiz. Bijis es gleznotājs, es jums uzgleznotu veselu papeļu aizkaru, neaizmirsdams nevienu kociņu, un kuplos vītolus ar ērkšķogu krūmiem, kas zaļoja virs vītolu galotnēm, ielaiduši saknes to izpuvušajos stumbros, un nocietinājumu uzbērumus, pa kuriem mēs tik jauki šļūcām lejā uz vienas kājas, un Bitokeiju ar savām vējdzirnavām, un Sentelēnas pagalmu ar daudzajām veļas mazgatājām, un ādu miecētavas, kas piesārņoja un saindēja upes udeņus, un Sentannas fermu, kur nabaga vājprātīgie, kas apstrādā zemi, staigā jums garām, idiotiski smaidīdami, ļengani mētādami rokas un kājas, pusatvērtu muti, riebīgi saviebtām grimasēm, rādīdami mēli.

Pastaigu laika Liza, protams, nerunāja, taču dīvainā kārtā vārdi mums nemaz nebija vajadzīgi, mēs raudzījāmies viens otrā un viens otru tik labi sapratām no acīm, ka arī es pats ar viņu nerunāju.

Pamazām mani speki atgriezās, un es jau varēju strādāt dārza darbus. Es tik nepacietīgi biju gaidījis šo brīdi, jo gribēju drīzāk atdarīt citiem to, ko tic bija darījuši manis labā, — strādāt viņu labā un, cik nu atļāva mani spēki, atlīdzināt to, ko viņi bija man devuši. Es nekad nebiju strādājis, jo, lai cik grūti bija bijuši garie pārgājieni, tie tomēr nav nepārtraukts darbs, kas prasa gribasspēku un cītību. Bet man šķita, ka es strādāšu labi, vismaz vīrišķīgi, kā es redzēju strādājam citus.

Tai gadalaikā Parīzes tirgos sāk parādīties lefkojas, un visa Akēnu ģimene patlaban noņēmās ar lefkojām; mūsu dārzs bija pilns ar tām; tur bija sarkanas, baltas un violetas lefkojas, izvietotas pēc krāsas zem atsevišķiem lecekšu rāmjiem, tā ka stiepās gluži baltas un otrā pusē tikai sarkanas svītras, un tas izskatījās ļoti skaisti. Vakarā, ka mēr rāmji nebija uzlikti, gaiss bija pilns brīnišķīgas smaržas.

Man uzdeva darbu, kas atbilda maniem vēl diezgan vājajiem spēkiem: rītos, kad gaiss bija iesilis, man bija jāpaceļ stikla rāmji un va karos tie bija janolaiž pirms aukstuma uznākšanas. Diena puķes bija jāapsedz ar salmiem, lai stādus pasargātu no saules svelmes. Tas nebija ne grūts, ne smags darbs, bet paņēma visai daudz laika, jo divreiz diena bija jāpārcilā vairāki simti rāmju un jāuzmana, kad stādi pasargājami no karstās saules.

Liza tai laika uzturējās pie sūkņa, kas bija nepieciešams dārza laistīšanai, un uzmanīja veco Kokoti ar adas klapēm uz acīm, kad tā, no gurusi no sviras griešanas, pagausināja soli; tad Liza to paskubināja, paplikšķinādama gaisā īso pletnīti; viens no brāļiem lēja laukā ūdens spaiņus, bet otrs palīdzēja tēvam. Tādējādi ikvienam bija savs darbs — un neviens velti nešķieda laiku.

Es biju redzējis strādājam zemniekus savā ciematā, bet man nebija ne jausmas, kādu uzcītību un spraigumu prasa dārznieku darbs Parīzes apkaimē, ka viņi ceļas pirms saules lēkta un iet gulēt, kad tā sen nogājusi, ka augu dienu viņi strādā, savus spēkus netaupīdami. Es biju redzējis arī apstrādājam zemi, bet man nebija ne jausmas, ko no tas var izdabūt ar darbu, neatstājot to mierā. Pie Akēna tēva es izgāju labu skolu.

Ne jau vienmēr es strādāju pie rāmjiem. Atguvis spēkus, es ar lielu prieku kaut ko stādīju zeme un ar jo lielāku prieku vēroju iestādīto ;iugam. Sāds darbs man bija pa prātam, tas bija mans darbs, un es ar to lepojos: tātad es biju kaut kam derīgs, es to pierādīju ar savu darbu, un es to jutu. Ticiet man, tā bija labākā maksa par manām pūlēm.

Par spīti nogurumam, ko man sagādāja jaunais dzīvesveids, es drīz vien pieradu pie šās darba dzīves, kas tik ļoti atšķīrās no manas agrākās klaidoņa dzīves. Es vairs neskraidīju brīvībā kā agrāk, kad man nebija citu grūtību kā tikai soļot taisni uz priekšu pa lielceļiem, tagad man bija jāpaliek ieslēgtam starp četriem dārza mūriem, no rīta līdz vakaram sūri jāstrādā sviedros samirkušu kreklu uz muguras, ar lejamkannu rokās un basām kājām dubļos. Taču visi man apkārt strādāja tikpat sūri, Akena tēva lejamkanna bija smagāka par manējo, un viņa krekls vēl vairāk mirka sviedros nekā mūsējie. Liels at vieglinājums darbā ir darba vienlīdzība. Turklāt es biju atradis to, ko domājos uz visiem laikiem zaudējis, — dzīvi ģimenē. Es vairs nebiju viens, es vairs nebiju pamestais bērns: man bija pašam sava gulta, man bija sava vieta pie galda, kas mūs visus vienoja. Ja es pa dienu no Alekša vai Benžamēna dabūju kādu dunku, tad tūdaļ pat to aizmirsu, tāpat kā viņi aizmirsa manas dunkas, un vakarā, sēdēdami ap zupas bļodu, mēs visi jutāmies kā draugi un brāļi.

Ja gribu būt patiess, tad man jāteic, ka bez noguruma un darba mums bija arī atpūtas un izpriecas stundas, protams, īsas, bet tieši tāpēc jo tīkamas.

Svētdienas pēcpusdienās mes sanācām kopā mazā lapenītē mājas tuvumā. Es noņēmu no vadža savu arfu, kas tur visu nedēļu bija karā jusies, un spēlēju abiem brāļiem un abām māsām dejas. Neviens no viņiem nebija mācījies dejot, bet Aleksis un Benžamēns reiz bija bijuši kāzās Milkolonnā un šo to paturējuši prātā no tā, kā jādejo kadriļa*. Un pēc šim atmiņām viņi arī vadījās. Kad viņi dejojot nogura, viņi mani lūdza padziedāt, un mana neapoliešu dziesma allaž atstāja lielu iespaidu uz Lizu:

Fenesta vascia e patrona crudele.

Vienmēr, kad es dziedāju pedejo pantu, viņas acīs sariesās asaras.

Tad, lai viņu uzjautrinātu, es ar Kapi rādīju kaut kādus kumēdiņus. Arī viņam šīs svētdienas bija svētku dienas: tās atgadināja pagatni, un, beidzis savu lomu, viņš labprat to būtu atkal sācis no jauna.

Ari man šis svētdienas bija Vitālisa atceres dienas. Es spēlēju arfu un dziedāju tā, it ka viņš būtu bijis šeit. Labais Vitāliss! Jo lielāks es augu, jo vairāk manī pieauga cieņa pret viņa piemiņu. Un es labāk sapratu, kas viņš man bija bijis.

Tā aizritēja divi gadi, un, tā ka Akēna tēvs mani bieži ņēma Ildzi uz tirgu, uz Puķu krastmalu, uz Madlēnu, uz Satodo vai arī pie puķu pārdevējiem, kuriem mēs vedām savus augus, pamazām es iepazinu Parīzi un saku saprast, ka tā vis nav marmora un zelta pilsēta, kā es biju iztēlojies, bet nav ari dubļu pilsēta, kada tā man bija likusies, ienākot no Sarantonas, un kāds iespaids bija radies pēc Muftāra kvar tāla.

Es iepazinos ar Parīzes pieminekļiem, apmeklēju dažas ieverojamas vietas, staigāju gar krastmalu, pa bulvāriem, pa Luksemburgas un Tileriju dārzu un pa Elizejas laukiem*. Apskatīju statujas. Apbrīna vēroju ļaužu lielo kustību. Man radās priekšstats par lielpilsētas dzīvi.

Par laimi, mana izglītošanās neaprobežojas tikai ar to, ko es nejauši redzēju pastaigu laikā vai braucot cauri Parīzei. Pirms Akēna tēvs bija kļuvis patstāvīgs dārznieks, viņš bija strādājis Botāniska dārza kokaudzētavā, kur bija saskāries ar izglītotiem un gudriem cilvēkiem, no kuriem bija pārņēmis interesi lasīt grāmatas un mācīties. Vairākus gadus savus ietaupījumus viņš izlietoja grāmatu pirkšanai un atlicināja dažas brīvās stundas lasīšanai. Kad Akena tēvs apprecejās un piedzima berili, brīvā laika atlika gaužām maz. Galvenokārt bija jādomā par dienišķo maizi, gramatas tika atstātas novārtā, taču ne nozau dētas vai pārdotas, bet noglabatas skapī. Pirmā ziema, ko es pavadīju Akēnu ģimenē, bija ļoti gara,'un darza darbi, ja arī nebija gluži pārtraukti, tad uz dažiem mēnešiem stipri saruka. Tad, lai vakaros, sēžot pie pavarda, būtu ko darīt, no skapja tika izņemtas vecās grāmatas un izdalītas mūsu starpā. Lielākoties tie bija darbi par botāniku un augu vēsturi, bet bija ari ceļojumu apraksti. Aleksis un Benžamēns nebija mantojuši no teva mīlestību uz lasīšanu un ik vakaru, atvēruši grainatu, tikuši līdz trešajai vai ceturtajai lappusei, aizmiga. Es, ne būdams tik miegains vai būdams zinātkārāks, lasīju līdz pat tam brīdim, kad bija jāiet gulēt. Pirmās Vitalisa pasniegtās stundas nebija bijušas veltīgas, un, gulēdams to iedomājoties, es viņu atcerējos ar lielu sirsnību.

Mana vēlēšanas mācīties Akena tēvam lika atcerēties tos laikus, kad viņš atrāva divus sū savām brokastīm, lai varētu nopirkt grāmatas, un tām, kas bija skapī, viņš tagad pievienoja vēl citas, kuras man atveda no Parīzes. Grāmatas tika izraudzītas nejauši vai arī vadoties pēc daudzsološajiem nosaukumiem, bet galu galā tās visas tomēr bija grāmatas, un, ja ari radīja man smadzenēs nelielu jucekli, tad šis ju ceklis vēlāk izgaisa, bet tas, kas šais grāmatās bija labs, mani palika. Un taisnība vien ir, ka grāmatu lasīšana arvien ir svētīga.

Liza lasīt neprata, bet, redzēdama, ka, tiklīdz man ir kads brīvs brītiņš, es tūdaļ ķēros pie grāmatas, viņai gribējās zināt, kas mani tajās grāmatās tik ļoti interesē. Sakuma viņa gribēja grāmatas man atņemt, jo tās traucēja man ar viņu spēlēties. Vēlāk, redzēdama, ka es, par spīti visam, tomēr atgriežos pie gramatām, viņa lūdza, lai es tās lasu viņai priekšā, bet vēl vēlāk — lai iemācu viņu lasīt. Būdama garīgi attīstīta, par spīti savai fiziskajai vainai, aizstādama dzirdi ar redzi, viņa guva labus panakumus. Bet vislabak viņai joprojām pa tika lasīšana sķaļā balsī. Tā starp mums radās kāda jauna saikne. Noslēgusies sevī, allaž garīgi modra, viņa vairs nenodevās vieglprātīgai vai muļķīgai pļāpašanai, bet centās atrast lasamviela to, ko tur tiešām ari atrada: izklaidēšanos un prata barību.

Cik daudz stundu mes tā pavadījām: Liza sēdēja man pretī, nenolaizdama no manis acu, un es lasīju! Dažreiz es apstājos, sastapdams vārdus vai izteicienus, kurus nesapratu, un viņā paraudzījos. Tad mes kadu brīdi centāmies rast tiem izskaidrojumu, bet, ja nevarejām, viņa man deva zīmi lasīt tālāk, un šis žests nozīmēja «vēlāk». Es viņai mā cīju ari zīmēt, tas ir, to, ko es saucu par zīmēšanu. Tas gaja lēnam un grūti, bet beidzot es šo to panacu. Neapšaubāmi es biju visai vājš sko lotājs. Bet mes viens otru sapratām, un laba saskaņa starp skolotāju un skolnieku bieži vien ir vērtīgākā nekā skolotāja talants. Kas tas bija par prieku, kad viņa uzvilka dažas līnijas, pēc kurām varēja pazīt, ko viņa bija gribējusi attēlot! Akena tevs mani noskūpstīja.

— Redzi nu, — viņš smaidīdams sacīja, — kadu milzīgu muļķību es butu izdarījis, tevi nepieņemdams. Gan Liza velak tev to atmaksas.

«Vēlāk» nozīmēja to laiku, kad Liza sāks runāt, jo ārsti bija devuši cerības, ka viņa valodu atgūs, tikai pašlaik neka nevarot darīt, esot jānogaida krīze.

«Vēlāk» nozīmēja arī skumīgais žests, kadu viņa man rādīja, kad es viņai dziedāju. Viņa gribēja, lai es viņai iemācu spēlēt arfu, un drīz vien viņas pirksti atdarināja manu pirkstu kustības. Bet dziedāt viņa, protams, nevarēja iemācīties, un tas viņu kaitināja. Cik daudzreiz es redzēju viņas acīs asaras, kas liecināja par viņas bēdām. Bet viņas labsirdīgā un maigā daba neļāva ilgi bedāties: viņa noslaucīja acis un, lēnprātīgi smaidīdama, pamāja man «vēlāk».

Akēna tēva pieņemts un visu bērnu uzskatīts par brāli, es droši vien būtu palicis Glasjērā uz visiem laikiem, neuznakusi kāda katastrofa, kas velreiz grozīja manu dzīvi, jo tā nu bija lemts, ka es nevarēšu būt ilgstoši laimīgs, un tad, kad domāšu, ka nu varu dzīvot mierā, — tieši tad atkal no manas gribas neatkarīgi notikumi iemetīs mani dēku pilnā dzīvē.

XXI

IZJAUKTA ĢIMENE

Dažreiz, vienatnē pardomādams, es klusībā bažījos: «Tu esi pārak laimīgs, manu zēn, tas nevar ilgi turpināties.»

Kāda īsti nelaime man var uzbrukt, to es neparedzēju, bet biju puslīdz drošs, ka tā tomēr uzbruks.

Tas mani šad tad skumdināja, taču tam bija ari savs labums: lai izbēgtu no nelaimes, es centos visu darīt cik vien iespējams labi, iedomādamies, ka nelaime varētu uzbrukt manas vainas deļ.

Bet tā nebija mana vaina, un, ja es šai ziņā maldījos, tad mana no jauta, ka draud nelaime, bija pareiza.

Es jau tiku teicis, ka Akēna tēvs audzēja lefkojas; tās ir visai viegli audzējamas, un Parīzes apkaimes dārzniekiem tās brīnišķīgi padodas; to pieradā druknie, no augšas līdz apakšai ziediem pilnie stādi, kurus viņi saved uz tirgu aprīli un maijā. Dārzniekiem bija nepieciešama tikai prasme izraudzīties audzēšanai pildītas lefkojas, jo vienkāršas nebija mode. Tā kā iesētās sēklas dod gandrīz līdzīga daudzumā vienkāršās un pildītās lefkojas, tad bija svarīgi kopt vie nīgi pildītās, citādi pēc rūpīgas kopšanas piecdesmit no simta būtu jāizmet, kad tās redzētu jau uzziedam, tas ir, pēc vesela gada kopšanas. So izvēli sauc par sašķirošanu un to izdara pēc uzmanīgas augu uzbūves apskates. So sašķirošanu prot izdarīt nedaudzi dārznieki, tas pat ir noslēpums, ko saglabā dažās ģimenēs. Kad lefkoju audzētajiem jāizdara pildīto lefkoju atlase, viņi griežas pie tiem amatbrājiem, kas šo noslēpumu zina un kas tiek uzskatīti tikpat kā par dakteriem vai ekspertiem, kuri dod padomus.

Akena tevs bija viens no prasmīgākajiem sašķirotājiem Parīzē, tālab tai laikā, kad tas bija darāms, visas viņa dienas bija ļoti aizņemtas. Tad mums, un it īpaši Etjenetai, tas bija nejauks laiks, jo dārznieki, cits citu apmeklēdami, neiztika bez litra, dažreiz diviem, dažreiz trim litriem vīna, un, ja nu bija apmeklēti kādi divi trīs dārznieki, Akena tevs parradās mājās sarkanu seju, trīcošām rokam un nesakarīgu valodu.

Etjeneta nekad neaizgāja gulēt, nesagaidījusi tēvu atgriežamies, — pat tad, kad viņš pārradās veļu, ļoti vēlu.

Kad biju nomodā, vai kad mani uzmodināja viņu saceltais troksnis, es savā istabā varēju dzirdēt viņu sarunu.

—   Kāpēc tu neguli? — tēvs jautāja.

Tāpēc, ka gribēju redzēt, vai tev no manis nav kaut kas vajadzīgs.

—   Ak tad žandarma jaunkundze mani uzmana!

—   Ja es nebūtu nomodā, ar ko tu parunātu?

—   Tu gribi redzēt, vai es varu taisni paiet. Nu tad skaties, varu derēt, ka noiešu taisni pa dēli līdz bērnu istabas durvīm.

Virtuvē atskanēja nevienmērīgu soļu troksnis, pēc tam iestājās klusums.

—   Vai Liza ir vesela? — viņš jautāja.

—   Jā, viņa guļ, un, ludzu, netaisi troksni.

—   Es netrokšņoju, es eju taisni. Man ir jāiet taisni pa dēli, lai meita neapvainotu tēvu. Ko tad Liza sacīja, neredzedama mani vakariņas?

—   Nekā. Tikai paskatījās uz tavu vietu.

—    Ak paskatījās uz manu vietu?

—   Jā.

—   Vairakas reizes? Vai viņa vairakas reizes skatījas?

—    Bieži.

—    Vai viņa kaut ko sacīja?

—   Viņas acis sacīja, ka tevis tur nav.

—   Un tad viņa tev jautāja, kāpēc manis tur nav, tin tu viņai pa teici, ka es esmu pie draugiem?

—   Nē, viņa man nekā nejautāja, un es viņai nekā neteicu. Viņa ļoti labi zināja, kur tu esi.

—   Viņa zināja, viņa zināja, ka. .. Vai viņa ātri aizmiga?

—    Nē, tikai pirms stundas ceturkšņa; viņa gribēja tevi sagaidīt.

—    Un tu? Ko tu gribēji?

—   Es gribēju, lai viņa tevi neredz pārnākam.

Tad pēc maza klusuma brīža tēvs teica:

—   Tjeneta, tu esi laba meita. Paklausies, rīt es iešu pie Luizo, un es tev zvēru, vai tu dzirdi, es tev zvēru, ka uz vakariņām būšu mājās. Es vairs negribu, lai tu mani gaidi, negribu, ka Liza ar mokām aizmieg.

Taču ne solījumi, ne zvēresti nelīdzēja, jo, kolīdz Akēna tēvs bija iedzēris glāzi vīna, viņš joprojām nepārnāca mājās agrāk. Savās mājās Liza bija visuvarena, ārpus mājām viņa bija aizmirsta.

—   Saproti, — Akēna tēvs sacīja, — vienu glāzi tu, cilvēks, iedzer, nekā nedomādams, jo nedrīkst taču draugus atraidīt; otru dzer tāpēc, ka esi izdzēris pirmo, tomēr ar stingru apņemšanos trešo glāzi vairs nedzert. Bet — jo dzer, jo slāpst. Un tad vīns jau ir sakāpis galvā: tu zini, ka tad, kad esi iemetis, visas bēdas ir aizmirstas, nav vairs jādomā par parādiem, viss ir tik gaišs un saulains, tu izlien no savas ādas un nokļūsti pavisam citā pasaulē — pasaulē, kādā tev gribētos dzīvot. Un tik iedzer. Tā tas ir.

Jāteic, ka tas gan nenotika pārāk bieži. Jo sašķirošanas sezona nav gara, un, kad šī sezona bija beigusies, tēvs, kuram vairs nebija iemesla iziet no mājām, nekur ari negāja. Viņš nepiederēja pie tiem vīriem, kas iet uz krogu vieni paši vai aiz slinkuma nosit laiku. Kad lefkoju sezona bija galā, mēs gatavojām citas puķes, jo dārzniekam ir tāds likums, ka viņa dārzā nedrīkst but nevienas tukšas vietas: tiklīdz vienas puķes pārdotas, tās jāaizstāj ar citām puķēm.

Dārzniekam, kas strādā tirgus interesēs, jāprot nogādāt puķes tirgu tai brīdi, kad par tām visdārgāk maksā. Tālab par šādiem bri žiem uzskatāmi lielie svētki: Pēterdiena, Marijas un Luija varda dienas, jo ļoti daudziem cilvekiem ir vārdā Pēteris, Marija, Luijs vai Luīza. Tad nu tais dienas tiek pārdots ļoti daudz puķupodu vai buķešu, kas domātas kāda radinieka vai drauga apsveikšanai. Sādu svinamdienu priekšvakarā visas Parīzes ielas ir pilnas puķu, ko pārdod ne vien veikalos vai tirgū, bet arī uz ietvem ielas malā un kāpņu telpas — visur, kur vien var puķes izlikt apskatei.

Pēc lefkoju sezonas Akēna tēvs stradāja, domādams par jūlija un augusta vārda dienām, it īpaši par augustu, kad ir Marijas un Luija varda dienas, un tām mēs gatavojam tūkstošiem asteru, fuksiju un oleandru, cik vien mūsu lecektīs un siltumnīcās bija vietas. Vajadzēja, lai visas šīs puķes sak ziedēt noteiktā diena, lai nonāktu tirgu ne par agru, kad tās vēl nav īsti uzziedējušas, nepārvēlu. Skaidrs, ka jābūt īpašai prasmei, jo neviens taču nav noteicējs ne par sauli, ne par sliktu laiku. Akēna tēvs šai ziņa bija liels meistars, un viņa puķes nekad ne uzziedēja ne par agru, ne par vēlu. Bet cik daudz pūļu un darba tas prasīja!

Tai laikā, par kuru es pašlaik stāstu, mūsu dārzs bija lieliska stāvoklī: bija piektais augusts, un visas puķes bija pilnā plaukumā. Dārza zem klajas debess nupat, nupat grasījās vērties vaļā asteru ziedu vainadziņi, un siltumnīcās vai lecektīs zem rāmjiem, kas bija nokaļķoti balti, lai vājinātu saules gaismu, saka ziedēt fuksijas un oleandri; tic veidoja milzīgus krūmus vai'piramīdas un bija no augšas līdz apak šai pilni pumpuriem. Tas bija krāšņs skats, un šad tad es redzēju Akena tevu apmierināti berzējam rokas.

— Būs laba peļņa, viņš mēdza sacīt dēliem.

Un smaidīdams viņš klusībā ņēmās aprēķināt, cik daudz viņam ienesīs visu puķu pardošana.

Mes bijām dūšīgi strādājuši, nemaz neatpūzdamies pat svetdienās. Tagad, kad viss bija kārtībā, tika nolemts, ka par saviem pūliņiem svētdien, piektajā augustā, mes visi iesim pusdienās uz Arkeilu pie kāda Akēna tēva drauga, arī dārzniekā. Pat Kapi bija ielūgts. Todien mēs strādāsim līdz kādiem trim četriem un, kad viss būs galā, aizslēguši durvis, visi jautri dosimies ceļā un nonāksim Arkeilā ap pulksten pieciem sešiem. Pēc pusdienām tūdaļ posīsimies mājās un iesim žigli gulēt, lai pirmdien agri no rīta svaigi un atpūtušies ķertos atkal pie darba.

Kā mēs priecājāmies!

Viss tika izdarīts, kā bija nolemts, un dažas minūtes pirms četriem tevs aizslēdza dārza vārtiņus.

Marš, ceļa! viņš jautri uzsauca.

—   Uz priekšu, Kapi!

Un, paņēmis aiz rokas Lizu, es saku ar viņu skriet, un, mums ap kārt lēkādams un jautri riedams, skrēja Kapi. Varbūt viņš domāja, ka mes uz ilgāku laiku dosimies atkal uz lielceļiem; tas viņam būtu labak paticis nekā tupēšana mājās, kur viņš garlaikojās, jo es ne vien mer varēju ar viņu noņemties, kas viņam visvairāk patika.

Mes visi bijām lepnās svētdienas drebēs, sagatavojušies cepeša ēšanai. Daudzi cilvēki, kad mēs gājām garām, uz mums atskatījās. Nezinu, kāds es izskatījos, bet Liza ar salmu cepurīti galva, gaišzilu kleitiņu mugurā un pelēkiem audekla zābaciņiem kājas izskatījās ne redzēti skaista un bija ļoti līksma. Viņa bija pats daiļums un dzīvī gums: viņas acis, drebošās nāsis, viņas pleci un rokas viss pauda viņas lielo prieku.

Laiks pagāja tik ātri, ka es nemaz nemanīju. Tas, par ko es tagad runāju, notika ap pusdienu beigām, kad vakaru pusē saka savilkties melni mākoņi, un, tā ka galds bija klāts lauka zem kupla plūškoka, mes ieverojām, ka tuvojas negaiss.

—   Bērni, mums steigšus jādodas uz Glasjēru.

Izdzirdējuši šos vārdus, visi vienā balsī iesaucās:

—   Jau!?

Liza, protams, neteica neka, bet izradīja protestu ar žestiem.

—   Ja sacelsies vējš, tevs sacīja, — tas var apgāzt rāmjus. Posie ties žiglāk.

Mums nebija ko iebilst: mes visi zinājām, ka stikla rāmji ir dārznieka dārgākā manta un, ja vējš sadauza stiklus, dārzniekam tā ir katastrofa.

—    Es iešu pa priekšu, — tēvs teica, — un nāciet man līdzi, Ben- žamen un tu, Aleksi. Mes iesim ātrāk. Remī ar Etjenetu un Lizu nāks mums nopakaļ.

Nekā vairāk neteikuši, viņi lieliem soļiem devās projām, un mēs tiem sekojām mazliet lēnākā gaitā mēs ar Etjenetu piemērojāmies Lizas soļiem.

Smiekli vairs nebija ne prātā, mēs vairs neskrejam un nedraisko- jamics.

Debess kļuva aizvien melnākā un melnāka, negaiss strauji tuvojās, vējš sacēla putekļu mākoņus un grieza tos virpulī. Ja ejot gadījās iekļūt šai virpuli, tad vajadzēja apstāties, uzgriezt vējam muguru un abam rokam aizklat acis, lai tās pasargātu no putekļiem. Ievelkot elpu, mutē varēja just smilšu piegaršu.

Tālumā dunēja pērkons, un ši dunoņa ātri tuvojas, jaukdamās ar spalgiem dārdiem.

Mēs ar Etjenetu bijām paņēmuši Lizu aiz rokas un vilkām sev līdzi. Bet viņai bija mums grūti sekot, un tālab mēs nesoļojam tik ātri, kā būtu gribējuši.

Vai mēs pagūsim pārnākt mājās pirms negaisa?

Un vai pagūs Akena tēvs ar Benžamēnu un Aleksi?

Svarīgāk bija, lai viņi ātrāk tiktu mājās; mums tas nozīmēja tikai tik daudz, lai mēs neizmirktu lietū, bet viņiem bija jāglābj rāmji, lai vējš tos neapgāztu un nesadauzītu.

Pērkona dārdi atkārtojās aizvien biežāk un biežāk, un melnie mākoņi tā sabiezēja, ka gandrīz pilnīgi satumsa. Kad vējš tos mazliet pašķira, šur tur varēja manīt melnus mākoņu atvarus, vara krāsas dzīles. Acīmredzot debesis kuru katru brīdi varēja pārplīst.

Cik dīvaini! Starp pērkona grāvieniem mēs pēkšņi izdzirdējām drausmīgu troksni, kas naca mums virsū un ko mēs nekādi nespējām izskaidrot. Šķita, ka vesels jātnieku pulks steidz izbēgt no negaisa. Bet tā bija aplama iedoma: kur šeit varēja rasties jātnieki?

Pēkšņi sāka birt krusa. Sākumā tic bija tikai daži graudiņi, kas mums iecirtās sejā, bet pec tam tā bija gandrīz nepārtraukta, īsta lavīna. Mums vajadzēja paslēpties kādos vārtos.

Un tad mēs pieredzējām baismīgu krusas gāzi. Vienā acumirkli balta kārta pārklājā ielu it kā tā būtu apsnigusi. Krusas graudi bija baloža olas lielumā un krizdami radīja baismīgu dārdoņu, kam pa vidu šad tad skanēja plīstošu stiklu šķindoņa. Reizē ar krusu, kas slīdēja uz leju, no jumtiem krita zeme ķieģeļu gabali, apmetums un sadauzīti dak stiņi, it īpaši dakstiņi, kas rēgojās kā melni traipi uz baltā krusas fona.

Ak vai! Musu rāmji! — izsaucās Etjeneta.

Sī pati doma bija iešāvusies prātā arī man.

—   Varbūt tēvs paguva aiziet laikā.

Pat ja viņi tika mājas pirms krusas, viņi nebūs paguvuši pārklāt rāmjus ar salmiem; tagad viss būs sadauzīts.

—   Runā, ka krusa nekrīt no vienas vietas.

—   Mēs esam pārāk tuvu mājai, lai varētu uz to cerēt. Ja tā ar tādu pašu spēku krīt uz musu dārzu kā šeit, tad nabaga tēvs ir izpu tināts. Ak dievs, cik ļoti viņš cerēja uz puķu pārdošanu, un viņam tik ļoti vajadzīga nauda!

Kaut gan es pavisam vāji zināju lietu vērtību, taču bieži biju dzirdējis runājam, ka stikla rāmji maksājot tūkstoš piecsimt vai tūkstoš astoņsimt franku simts, un tāpēc uzreiz sapratu, cik liels posts varētu būt nodarīts mums, ja krusa sadauzītu kādus piecsimt vai sešsimt rāmjus, nemaz nerunājot par siltumnīcām un stādiem.

Es būtu gribējis apjautāties Etjenetai, bet mēs ar mokām varējām viens otru dzirdēt — tik milzīgs bija krusas radītais troksnis. Turklāt, taisnību sakot, Etjeneta nemaz nelikās noskaņota uz sarunu: krusas krišanā viņa noskatījas ar tik izmisīgu seju, kāda varētu būt cilvēkam, kurš redz degam savu māju.

Sī drausmīga krusa ilga pavisam īsu bridi, varbūt kādas piecas sešas minūtes, un pārstāja krist tikpat pēkšņi, kā bija uznākusi. Melnie mākoņi aizdrāzās uz Parīzes pusi, un mēs varējām nākt lauka no pievārtes. Uz ielas cietie, apaļie krusas graudi ripinājās zem mūsu pēdām tikpat kā jūrmalas oļi, un tie bija noklājušies tik biezā kārtā, ka mūsu kājas grima tajos līdz pat potītēm.

Liza ar saviem audekla zābaciņiem pa slīdošo krusu nevarēja lāgā paiet, tāpēc es viņu paņēmu kukuragās; viņas sejiņa, kas šurpnākot bija bijusi tik jautra, tagad bija gauži noskumusi, un viņas acis bija pilnas asaru.

Drīz mēs sasniedzām savu māju, kuras lielie vārti bija atstāti vaļā. Mēs žigli iegājām dārzā.

Kāds drausmīgs skatsl Viss bija salauzts, sadauzīts: rāmji, puķes, stikla lauskas, krusas graudi — viss bija sajaukts juku jukām, bezveida putrā; no šorīt tik skaistā, ziedošā dārza bija palikuši tikai nožēlojami atkritumi.

Bet kur tad bija tēvs?

Nekur neredzēdami, mes viņu visās malās meklējām, līdz nonācām pie lielās siltumnīcas, kurai nebija palikusi vesela neviena ruts. Tēvs bija apsēdies vai, pareizāk sakot, bija atkritis uz ķeblīša lužņu vidū, kas klāja zemi, un blakus viņam nekustīgi stāvēja Aleksis un Ben žamēns.

— Ak, mani nabaga bērni! — viņš, paceldams galvu, iesaucās, iz dzirdējis mūsu tuvošanos, ko pavēstīja stiklu šņirkstēšana zem mūsu kajam. — Mani nabaga bērni!

Un, paņēmis Lizu klēpī, nebildis vairs ne vārda, sāka raudāt.

Ko gan lai viņš būtu teicis?

Tā bija katastrofa, bet, lai cik drausmīga tā šeit izskatījās, vēl drausmīgākas bija tās sekas.

Drīz es no Etjenetas un zēniem uzzināju, cik izmisīgs bija tēva stāvoklis. Pirms desmit gadiem viņš bija nopircis šo dārzu un pats uzcēlis māju. Tas, kas viņam bija šo zemes gabalu pārdevis, bija ari aizdevis naudu puķu audzētājam nepieciešamā inventāra iegādei. Viss parāds bija atmaksājams piecpadsmit gados. Līdz šim Akena tēvs, cītīgi strādādams un taupīgi dzīvodams, bija varējis ik gadu regulāri dzēst paradu. Sie regulārie maksājumi bija jo nepieciešami tāpēc, ka kreditors gaidīt gaidīja izdevīgu gadījumu, tas ir, maksājuma aizkavēšanos, lai atņemtu zemes gabalu, māju un inventāru, paturot, protams, ari desmit gados dzēsto parādu. Pārdevejs, šķiet, bija ielaidies šai darījumā, cerēdams, ka gan jau piecpadsmit gadu laika kādreiz gadīsies, ka tēvs nevarēs noteiktā termiņā parāda daļu nomaksāt, un tādejādi, dodams aizdevumu, ne ar ko neriskēja, turpretī tēvam tas bija gluži otrādi.

Beidzot krusas dēļ šāda diena bija pienākusi. Kas nu notiks?

Taču neziņas stāvoklis nebija ilgs. Jau nakamaja diena, kad tēvam bija jāizdara maksājums par puķu pārdošanā iegūto naudu, pie mums ieradās kāds kungs, kas bija ģērbies melnās drebēs un neizskatījās diez cik pieklājīgs, pasniedza mums kaut kādu apzīmogotu papīru, kura ierakstīja dažus vārdus tukšā līnijā.

Sis virs bija tiesas izpildītājs.

Kopš tās dienas viņš tik bieži mūs apmeklēja, ka galu galā zināja mūs visus saukt vārda.

Labdien, Remi, — viņš mēdza sacīt, — labdien, Aleksi! Kā kla jas, Etjenetas jaunkundze?

Un viņš mums rādija savu apzīmogoto papīru un smaidīja kā draugiem.

—   Uz redzešanos, bērni!

—   Ejiet ratā!

Tēvs vairs neuzturējās mājās, viņš kaut kur skraidīja. Uz kurieni viņš gāja, es nezinu, jo viņš, kas agrāk mums visu stāstīja, tagad nebilda ne pušplēsta varda. Droši vien viņš kaut ko kārtoja un skraidīja pa tiesām.

To iedomājoties, mani sagrāba bailes: arī Vitāliss bija tiesājies, un es zināju, kā tas bija beidzies.

Tēvam šis iznākums bija jāgaida daudz ilgāk, un tā pagāja daļa ziemas. Ta kā mes, protams, nevarējām salabot siltumnīcas un iestik lot rāmjus, tad sākam audzēt dārzeņus un puķes, kas neprasīja īpašu kopšanu. Lielu peļņu tas gan nedotu, bet galu galā tomēr kaut kas būtu; turklāt mes arī nebijām bez darba.

Kādu vakaru tēvs pārnaca vel vairāk nomākts neka parasti.

—   Viss pagalam, bērni!

Es gribēju iziet laukā, saprazdams, ka noticis kaut kas nopietns, un, tā ka viņš uzrunāja bērnus, man šķita, ka man tas nav jādzird.

Bet Akēna tēvs ar žestu mani aizturēja:

—   Vai tad tu nepiederi pie mūsu ģimenes? Un, kaut arī tu vēl neesi tik liels, lai uzklausītu to, kas man tev sakams, taču esi jau piere- dzejis pietiekami daudz bēdu un sapratīsi. Bērni, man no jums ja- šķiras.

Aiz izmisuma mes visi sākam vaimanāt un raudāt.

Liza iemetās tēvam klēpi un ņēmās raudādama viņu skūpstīt.

Jus taču labi saprotat, ka no laba prāta tik labus bērnus kā jūs un mana mīļa, maza Liza es vis nepamestu.

Un viņš piekļāva Lizu pie sirds.

Bet man piesprieda maksāt parādu, un, ta kā man nav naudas, viss ir jāpārdod. Taču ari ar to nepietiks — un mani iesēdinās cietuma, kur bus jāpaliek pieci gadi. Nespēdams paradu samaksat nauda, es to maksāšu ar savu veselību un savu brīvību.

Mes visi sākām raudāt.

Jā, tas ir ļoti bēdīgi, — tēvs sacīja, — bet likumam nevar pretoties, un tāds ir likums.

—   Pieci gadi! Kas notiks ar jums pa šo laiku? Tas ir briesmīgi.

Iestājās klusums.

Jums droši vien šķiet, ka es par to neesmu padomājis, taču, luk, ko esmu nolēmis, lai jūs nepaliktu vieni pēc tam, kad es būšu arestēts.

Man atausa maza cerība.

Rcmī aizrakstīs manai māsai Katerīnai Sirio uz Drezi, Njcvras departamentā, paskaidrojot, kādā stāvoklī mes atrodamies, un lūgs, lai viņa atbrauc šurp. Kopā ar Katcrīnu, kas nekad viegli nezaudē galvu un ir izdarīga sieviete, mēs varēsim pieņemt vislabako lēmumu.

Tā bija pirmā reize manā mūžā, kad es rakstīju vēstuli, un ta bija sāpīga un bēdīga vēstule.

Kaut gan Akēna tēva vārdi bija visai neskaidri, tajos tomēr slēpās kaut kāda cerība, un mūsu stāvoklī cerība daudz ko nozīmēja.

Ko īsti?

To mēs nezinājām, bet cerējām. Atbrauks Katerina, un viņa ir izdarīga sieviete ar to tādiem vientiesīgiem bērniem kā mēs pilnīgi pietika. Izdarīgiem cilvēkiem nekādu grūtību nevar būt.

Taču Katerīna neatbrauca tik drīz, kā mēs bijām iedomājušies, un policija ieradās agrak neka viņa.

Akena tēvs nupat grasījās doties pie kāda drauga un, tikko bija izgājis uz ielas, tā sastapās ar policiju. Es biju kopa ar Akēna tēvu, un vienā acumirklī mēs tikām ielenkti. Akēna tēvs nemaz nedomāja begt, viņš nobālēja, it kā viņam būtu kļuvis slikti ap sirdi, un vārgā balsī palūdza policistiem atļauju atvadīties no bērniem.

Nevajag krist izmisumā, mīļais cilvēk, — sacīja viens no policistiem, — parādu cietums nav tik briesmīgs kā parastais, tur sastopami laga vīri.

Policistu ielenkti, mēs iegājām atpakaļ mājā.

Es aizskrēju uz dārzu pēc zeniem.

Kad atgriezāmies, tēvs turēja rokās Lizu — un viņa gauži raudāja.

Tad kāds no policistiem iečukstēja viņam kaut ko ausī, bet es nesadzirdēju, ko.

—   Jā, tevs atbildēja, — jums taisnība, tā vajag.

Un, strauji pieceldamies, Akēna tēvs nolika Lizu zemē, bet Liza viņā ieķeras un negribeja laist vaļā viņa roku.

Pēc tam Akēna tēvs noskūpstīja Etjenetu, Aleksi un Benžamēnu.

Es stāvēju, ierāvies kaktā, asaru aizmiglotām acīm. Viņš mani pasauca:

—   Vai tu, Remi, nenāksi mani noskūpstīt? Vai tad tu neesi man dels?

Mes bijām galīgi apjukuši.

— Palieciet tepat, — tevs sacīja pavēlošā balsī. — Es jums paveļu.

Un, ielicis Lizas roku Etjenetas roka, viņš ātri izgāja.

Es gribēju viņam sekot un devos jau uz durvīm, bet Etjeneta man pamāja, lai es neeju.

Kur lai es tagad palieku? Ko lai daru?

Bēdu sagrauzti mes visi stāvējām virtuves vidū un raudājām, un neviens no mums nespēja izrunāt ne vārda.

Kadu vārdu?

Mēs labi zinājām, ka agri vai vēlu apcietināšanai jānotiek, bet bijām iedomājušies, ka tad šeit būs arī Katerīna, būs aizstāve.

Bet Katerīnas šeit nebija.

Viņa gan ieradās, bet apmēram stundu pēc tēva aizvešanas un atrada mūs visus virtuvē ne vārda nerunājam. Etjeneta, kas līdz šim allaž bija bijusi mūsu stiprais balsts, — stiprā, drošsirdīgā cīnītāja Etjeneta tagad bija satriekta un tikpat nevarīga kā mēs. Viņa mūs vairs ncuzmundrināja, viss viņas gribasspēks un prasme vadīt bija zudusi, viņa bija bēdu sagrauzta un kaut cik turējās tāpēc, lai lūkotu mierināt Lizu. Locis bija iekritis jūrā, un mēs, bērni, kuriem vairs nebija neviena pie stūres, kuri neredzēja nevienu bāku, kuriem nebija neviena, kas viņus ievestu ostā, kuri pat nezināja, vai viņam maz ir kāda osta, — mēs palikām dzīves okeāna vidū, vēja untumu svaidīti, nespēdami nekā darīt un nekā izdomāt, ar bailīgu prātu un izmisušu sirdi.

Tante Katerīna bija enerģiska, uzņēmīga un ar stipru gribasspēku apveltīta sieviete. Pa pieciem lāgiem viņa kādreiz bija desmit gadus nokalpojusi Parīzē par zīdītāju, viņa pazina dzīves grūtibas un, kā pati izteicās, mācēja izgrozīties.

Mums bija liels atvieglojums, ka mūs kāds izrīko un ka ir, kam pa klausīt; tagad mums atkal bija ceļa rādītājs un mēs atkal bijām uz kājām.

Zemniecei bez izglītības un mantas bija uzgūlusi plecos smaga atbildība, kas sagādātu raizes pat visdrosmīgākajām sievietēm: rūpēties par bāreņu ģimeni, kurā vecākajai meitenei nebija pilni septiņpadsmit gadi, bet jaunākā bija mēma. Ko iesākt ar šiem berniem? Kā to visu uzņemties, ja pašai bija grūti izdzīvot?

Viņa bija strādājusi par zīdītāju kāda notāra ģimenē. Tagad tante Katerīna aizgāja pie šā notara aprunāties, un pēc viņa padomiem un ar viņa gādību tad arī tika izlemts mūsu liktenis. Pēc tam viņa aizgāja uz cietumu satikties ar tēvu un nedēļu pēc savas ierašanās Parīzē, agrāk ne reizes mums nekā nestāstījusi par savu rīcību un nodomiem, pavēstīja savu pieņemto lēmumu.

Tā kā mēs bijām pārāk mazi, lai turpmāk strādātu patstāvīgi, mūs bija apņēmušies pieņemt pie sevis tēvoči un tantes.

Lizai bija jābrauc pie Katerinas tantes uz Morvānu, Aleksim uz Seveniem, kur viņa tēvocis strādāja Varsā par ogļraci; Benžamē- nam — pie tēvoča dārznieka uz Senkantēnu, bet Etjenetai — uz Sa rentas departamentu, kur Esnandē pie jūras dzīvoja viņas ieprecēju- sies tante.

Es klausījos šajā vēstījumā, gaidīdams savu kārtu. Bet, ta kā tante Katerīna klusēja, es iejautājos: Un es?

—   Tu? Tu taču neesi mūsu radinieks.

—   Es strādāšu pie jums.

—   Tu jau neesi radinieks.

—   Pajautājiet Aleksim un Benžamenam, vai es dūšīgi nestrādāju?

—   Un zupu ari dūšīgi streb, vai ne?

—   Jā, jā, viņš ir mūsu ģimenes loceklis! — sauca visi bērni.

Liza, lūdzoši salikusi rokas, pienāca pie tantes, un šis žests izteica

vairāk nekā garu garās runas.

—    Mīļo meitiņ, — tante Katerīna sacīja, — es ļoti labi saprotu, tu gribi, lai viņš brauc kopā ar tevi, bet, redzi, dzīvē ne vienmēr var darīt to, ko grib. Tu esi mana brāļameita, un, ja mājās mans vīrs iebildīs kaut ko pret tevi vai piepūties sēdīsies pie galda, man viņam būs jāpasaka tikai: «Viņa taču ir mūsu radiniece, kurš cits par viņu iežēlosies, ja ne mēs?» Un, tici man, tāpat tas bus pie tēvoča Senkan- tēnā, Varsā un pie tantes Esnandē. Radiniekus pieņem, svešus nepieņem. Pašu ģimenei tik plāns maizes rieciens, ka visai pasaulei neiznāk ko dot.

Es ļoti labi sapratu, ka nekas nav līdzams, nekas nav piebilstams. Tas, ko tante Katerīna sacīja, bija tīra patiesība. Es nepiederēju pie viņu ģimenes. Es nekā nevarēju iebilst, kaut ko lūgt nozīmētu ubagot. Kaut gan, ja es piederētu pie viņu ģimenes, — vai tad es viņus mīlētu vairāk? Vai Aleksis un Benžamens nebija mani brāļi? Vai Etjeneta un Liza nebija manas māsas? Vai es viņas par maz mīlēju? Un vai Liza mani nemīlēja tikpat stipri kā Benžamēnu un Aleksi?

Tante Katerīna savus lēmumus nekad nemēdza grozīt. Viņa mūs brīdināja, ka rīt būs jāšķiras, un pēc tam aizdzina gulēt.

Tiklīdz mēs iegājām savā istabā, visi saskrēja man apkārt, bet Liza raudādama apkrita man ap kaklu. Tad, par spīti visām šķiršanās sāpēm, es sapratu, ka viņi visi par mani domāja un mani žēloja, un sajutu, ka esmu viņiem brālis. Tad pēkšņi manās satrauktajas smadzenēs vai, pareizāk sakot, manā sirdi radās kāda doma.

—   Paklausieties, — es viņiem sacīju, — kaut gan jūsu radinieki mani negrib, jūs taču uzskatāt mani par ģimenes locekli?

—   Jā, — visi trīs reizē atbildēja, — tu vienmēr būsi mūsu brālis.

Liza šos vārdus apstiprināja ar ciešu rokasspiedienu, tik dziļi mani

ielūkodamas, ka acīs man saskrēja asaras.

Labi, es būšu jusu brālis, un es jums to pierādīšu.

—   Kur tu doma strādāt? — Benžamēns jautāja.

—   Tepat pie Pernui esot darbs. Vai lai es rit no rīta tev to neaiz runāju? — Etjeneta vaicāja.

Nē, es negribu šeit dabūt darbu, tad man būtu japaliek Parīzē un es jūs vairs neredzētu. Paņemšu atkal savu aitādu, nokarināšu arfu no vadža, kur tēvs to uzkarināja, un staigāšu no Senkantēnas uz Varsu, no Varsas uz Esnandi, no Esnandes uz Drezi. Apmeklēšu jūs visus pēc kārtas un tādējādi jūs apvienošu. Savas dziesmas un deju melodijas es neesmu aizmirsis un ar to pelnīšu sev maizi.

Pēc apmierinātības, kas parādījās visu sejās, es sapratu, ka manas domas sakrita ar viņu domām, un, par spīti bedam, es jutos itin laimīgs. Mēs vēl ilgi spriedām par saviem nodomiem, runājām par mūsu šķiršanos, par mūsu tikšanos, par pagātni un par nākotni. Pēc tam Etjeneta uzstāja, lai visi liekamies gulēt, bet neviens tonakt lagā negulēja — un it īpaši varbūt es.

Nakamajā diena agri no rīta Liza mani aizveda uz dārzu, un es no pratu, ka viņai ir kaut kas man sakams.

—   Vai tu gribi ar mani parunāt?

Viņa apstiprinoši pamāja.

Tev ir sāpīgi no mums šķirties un tev tas nemaz nav jāsaka, es to redzu no tavām acīm, un mana sirds to jūt.

Viņa paradīja ar zīmēm, ka runa ir par ko citu.

Pēc divi nedējām es bušu Drezī.

Viņa papurināja galvu.

—   Tu negribi, ka es eju uz Drezi?

Mes sapratāmies tādejādi, ka parasti es biju tas, kas jautāja, un viņa ar zīmēm atbildēja vai nu noraidoši, vai apstiprinoši.

Šoreiz viņa ar zīmēm pateica, ka gribot, lai es atnaku uz Drezī, bet, pastiepusi roku trīs dažādos virzienos, lika saprast, ka papriekš man jāapciemo abi viņas brāļi un māsa.

Tu gribi, lai es papriekš aizeju uz Varsu, Esnandi un uz Sen kantēnu?

Liza pasmaidīja, juzdamās laimīga, ka esmu viņu sapratis.

Kāpēc tā? Man gribas tevi apmeklēt pašu pirmo.

Tad viņa gan ar rokām, gan lupām, bet it īpaši ar izteiksmīgajām acīm lika man saprast, kāpēc viņa no manis to prasa. Es jums tūdaļ pateikšu, ko viņa man paskaidroja: .

«Lai es saņemtu kadas ziņas par Etjenetu, Aleksi un Benžamenu, tev vispirms jāapmeklē viņi, un pec tam tu atnaksi uz Drezi un pastāstīsi man, ko esi redzējis un ko viņi tev stāstīja.»

Mīļā Liza!

Aizbraukšana bija paredzēta astoņos no rīta, un tante Katerīna bija noīrējusi važoni, kas viņu kopā ar bērniem papriekš aizvestu uz cietumu atvadīties no tēva un pēc tam viņus visus un viņu saiņus no gādātu dzelzceļa stacijā.

Pulksten septiņos arī Etjeneta aizveda mani uz dārzu.

—    Mums nu jašķiras, — viņa sacīja, — bet es tev gribētu uzdāvināt kaut ko par piemiņu. Ncm, tas man ir krusttēva dāvināts šķir stiņš, kurā tu atradīsi diegus, adatas un šķēres. Ceļa tas viss tev noderēs, jo nu tev nebūs manis, kas uzliktu kādu ielāpu vai piešūtu pogu. Lietodams šīs šķeres, tu atcerēsies mus.

Kamēr Etjeneta ar mani runaja, mums apkārt lodāja Aleksis. Kad viņa iegaja iekšā un es, dziļi aizkustināts, paliku darza, Aleksis pie nāca man klāt.

—   Man ir divas simt sū monētas, — viņš sacīja, — es būtu priecīgs, ja tu paņemtu vienu no tām.

No mums pieciem Aleksis bija vienīgais, kas zināja naudas vēr tību, un mēs viņu vienmēr zobojām viņa naudkārības dēļ. Viņš krāja su pie sū, un viņam sagadaja neviltotu laimi jaunas desmit un divdesmit su monētas, kuras viņš nemitīgi pārskaitīja, priecādamies, kā tās saulē spīd, un klausīdamies to skaņa.

Alekša upuris aizkustināja man sirdi. Es gribēju atteikties, bet viņš uzstaja un iespieda man sauja skaistu, spožu monētu. Es noģidu, ka, daloties savā nelielajā bagātībā, viņš jūt pret mani dziļu drau dzību.

Ari Benžamens mani neaizmirsa un gribēja man kaut ko uzdāvināt: viņš man atdeva savu nazi, bet pretī prasīja vienu sū, citādi nazis no kaušot musu draudzību.

Laiks ritēja atri: vēl stundas ceturksnis, vēl piecas minūtes — un mums būs jāšķiras. Vai tad Liza par mani nedomāja?

Kad kļuva dzirdama ratu rīboņa, viņa iznāca no Katerinas tantes istabas un padeva man zīmi sekot viņai dārzā.

—   Liza! — Katerīnas tante sauca.

Bet Liza neatbildēdama steigšus turpināja savu ceļu.

Puķu un dārzeņu audzētāju dārzos viss tiek upurēts lietderībai, tur nav vietas audzēt kaut ko tikai sava prieka pēc. Taču mūsu dārzā auga liels Bengālijas rožu krūms, kas vēl nebija izrauts, jo atradas dziļā nostūrī.

Liza devās pie rožu krūma, nogrieza vienu zaru un, pagriezusies pret mani, šo zaru ar diviem pusizplaukušiem pumpuriņiem pārdalīja uz pusēm un vienu pumpuru pasniedza man.

Ak, cik trūcīga ir lūpu valoda salīdzinājumā ar to, ko izsaka acis! Cik salti un tukši ir vārdi salīdzinājumā ar skatienu!

Liza! Liza! — sauca tante.

Saiņi jau bija iekrauti ratos.

Es paņēmu arfu un pasaucu Kapi, kas, ieraudzījis mūzikas instrumentu un manu agrako tērpu, kurš viņu nemaz neatbaidīja, aiz prieka saka lēkāt, acīmredzot saprazdams, ka mes tūlīt dosimies ceļā un viņš varēs brīvi skraidīt, kas viņam bija daudz interesantāk nekā dzīvot ieslēgtam.

Bija pienācis šķiršanās brīdis. Tante Katerīna to saīsināja: viņa lika, lai Etjeneta, Aleksis un Benžamens kāpj ekipāžā, bet man lika iecelt viņai klēpi Lizu.

Tā kā es joprojām paliku nekustīgi stāvam pie ekipāžas, viņa lēnī- tiņām pastūma mani nost un aizvēra durtiņas.

—    Noskūpstiet tēvu manā vietā! — es izsaucos. — Jo . . .

Asaras apslāpēja manu balsi.

—   Braucam! — uzsauca tante.

Un ekipāžā saka ripot.

Caur asarām es redzēju pa lodziņu izliekušos Lizas galvu un rokas, kas man meta gaisa skūpstus. Tad ekipāža strauji iegriezās aiz ielas stūra — un es redzēju vienīgi putekļu mākoni.

Viss bija galā.

Ar Kapi pie kājām, atspiedies pret arfu, es ilgi neapzinati raudzi jos putekļos, kas pamazām nogūla pār ielu.

Kāds kaimiņš, kam bija uzdots aizslēgt māju un paglabāt atslēgas nodošanai saimniekam, izrāva mani no nemaņas un atgrieza reāla ja dzīvē.

—   Vai tu paliksi šeit? — viņš jautāja.

—   Ne, došos prom.

—   Uz kurieni?

—   Kur deguns rāda.

Acīmredzot kaimiņu sagrāba žēlums, jo, sniegdams man roku, viņš sacīja:

—   Ja tu gribi palikt, es tevi paturēšu, tikai algu gan nemaksāšu, jo tu neesi nekāds stiprais, ja,nu varbūt vēlāk.

Es viņam pateicos.

—   Kā vēlies, es tev labu gribēju. Laimīgu ceļu!

Un kaimiņš aizgāja.

Ekipāža bija aizbraukusi, maja aizslēgta.

Es uzmetu arfas siksnu plecā. Sī citkārt tik bieži redzētā kustība piesaistīja Kapi uzmanību. Viņš pietrūkās kājās un cieši manī raudzījās spožām acīm.

—   Ejam, Kapi!

Viņš saprata un sāka riedams ap mani lēkāt.

Es novērsu acis no mājas, kurā biju nodzīvojis divus gadus un biju domājis palikt tur uz visiem laikiem, un lūkojos uz priekšu.

Saule stāvēja augstu, debess bija dzidra, laiks silts, tas viss nemaz nelīdzinājās tai ledusaukstajai naktij, kad es aiz noguruma un nespēka biju pakritis šās mājas žogmalē.

Sie divi gadi man bija bijuši tikai elpas atvilkšanai, tagad atkal bija jādodas ce|ā.

Bet šis atpūtas laiks man bija nācis par labu.

Tas man bija devis jaunus spēkus.

Bet vēl vērtīgākās par locekļos uzkrātajiem spēkiem bija drau dzlbas jūtas, ko es izjutu savā sirdi.

Pasaulē es vairs nejutos viens.

Dzīve man bija mērķis: būt derīgam un darīt prieku tiem, kurus es inilēju un kuri mīlēja mani.

Man priekšā pavērās jauna dzīve. Es atcerējos Vitālisu un klusībā nodomāju: «Uz priekšu!»

OTRA DAĻA

I

UZ PRIEKŠU

Uz priekšu!

Visa plašā pasaule man bija atvērta, un es varēju doties uz ziemeļiem vai dienvidiem, uz rītiem vai vakariem — pēc savas patikas.

Es vēl biju tikai bērns, bet biju jau pats sev kungs un noteicējs!

Diemžēl tas tad ari mana stāvokli bija visbēdīgākais.

Cik daudz bērnu klusībā mēdz domāt: «Ak, kaut es varētu darīt to, kas man tīk!» Cik daudzi nepacietīgi gaida to laimīgo dienu, kad viņiem būs ši brīvība . . . darīt muļķības!

Bet es klusībā domāju: «Kaut man bijis kāds padomdevējs, kāds ceļa rādītājs!»

Taču starp tiem bērniem un mani bija starpība . . . drausmīga starpība.

Ja tie bērni izdara muļķības, viņiem aiz muguras ir kāds, kas, viņiem krītot, pasniedz roku vai arī pieceļ, ja tie ir pakrituši, turpretī man nebija neviena: ja es pakritu, man bija jāpaliek guļam vai arī pašam jāpieceļas, ja nebiju pārāk sasities.

Un man bija pietiekami liela pieredze, lai saprastu, ka varu pamatīgi sasisties.

Par spīti savai jaunībai, es biju pieredzējis diezgan daudz nelaimju, lai būtu piesardzīgāks un prātīgāks, neka parasti mēdz but mana vecuma bērni; un par šo priekšrocību es biju dārgi mak sājis.

Taču, pirms doties tālajos ceļos, es gribēju tikties ar to, kurš pēdējos gados bija man aizstajis tēvu. Ja tante Katerīna nebija mani paņēmusi līdzi kopā ar bērniem atvadīties no viņa, tad es varēju un man vajadzēja pateikt viņam ardievas vienam pašam.

Kaut gan es nekad nebiju bijis parādu cietumā, taču pēdējā laikā tik bieži biju dzirdējis par to runājam, lai būtu drošs, ka to atradīšu. Iešu pa Madlēnas ceļu, ko labi pazinu, un tur pajautāšu, kur jāiet tālāk. Ja jau tante Katerīna un bērni bija varējuši tikties ar tēvu, tad arī man, bez šaubām, to atjaus. Arī es taču biju vai vismaz biju bijis viņa dēls — un viņš mani mīlēja!

Iet cauri visai Parīzei kopā ar pakajskrejošu Kapi es neuzdrošinājos. Ko es atbildētu policistiem, ja viņi mani aizturētu? No visām bailēm, kādas es savā mūžā biju izjutis, bailes no policijas bija vislielākās: es vēl nebiju aizmirsis Tulūzu. Es piesēju Kapi auklā, un tas, šķiet, dziji aizvainoja gudrā un labi audzinātā suņa patmīlību; tad, turot suni saitē, es devos uz Klišī cietumu.

Pasaulē ir daudz bēdīgu lietu, kuras uzskatot rodas drūmas pārdomās; savā mūžā es nebiju redzējis neka riebīgāka un skumjāka par cietuma vārtiem.

Pirms uzdrošinājos ieiet Klišī cietumā, es uz brīdi apstājos, it kā baidīdamies no tā, kas mani tur sagaida, baidīdamies, ka šie vārti, šie baismīgie vārti, aiz manis aizvērdamies, vairs nekad neatvērsies.

Biju iedomājies, ka no cietuma ir grūti izkļūt ara, bet nezināju, ka ari iekšā iekļūt ir grūti. To es izbaudīju pats uz savas ādas.

Tā kā es neļāvos nedz iebiedēties, nedz atteikties no sava nodoma, beidzot es nonācu pie tā, kuru vēlējos satikt.

Mani ieveda pieņemamā istabā, kura nebija ne režģu, ne barjeru, kā es biju iedomājies, un kurā drīz vien ienāca Akēna tēvs bez kādām važām.

—   Es tevi gaidīju, mīļais Remi, — viņš sacīja, — un sabāru Kate- rīnu, ka viņa nebija tevi atvedusi šurp kopā ar citiem berniem.

Kopš paša rīta es biju juties skumjš un nomākts, bet šie vārdi mani uzmundrināja.

—   Katerlnas tante negribeja mani ņemt sev līdzi.

—   Tas nebija iespējams, manu mīļo zēn, dzīvē ne vienmēr var darīt to, ko grib. Esmu pārliecināts, ka tu būtu strādājis un varētu nopelnīt maizi, bet mans svainis Sirio nebūtu varējis tev dot darbu. Viņš ir Nivernē kanāla slūžu uzraugs, un slūžu uzraugi, ka tu zini, nepie

ņem darbā dārzniekus. Bērni man stāstīja, ka tu atkal gribot kļūt par dziedoni. Vai tad tu esi aizmirsis, ka gandrīz nomiri aiz sala un bada pie mūsu vārtiņiem?

—   Nē, es to neesmu aizmirsis.

—   Un toreiz tu nebiji viens, tev bija saimnieks, kas tevi vadīja. Tas, ko tu gribi uzņemties — klaiņot vienatnē pa lielceļiem, tavā vecumā, manu zēn, ir visai bīstami.

—   Man taču ir Kapi.

Kā allaž, izdzirdējis savu vārdu, Kapi atbildēja ar rējienu, kas nozīmēja: «Šeit! Ja esmu vajadzīgs, lūdzu!»

Kapi, protams, ir uzticams suns, bet tomēr tas ir tikai suns. Kā tu pelnīsi sev maizi?

—   Ar dziedāšanu, un Kapi rādīs komēdiju.

—   Kapi taču nevar rādīt komēdiju viens pats.

—   Es viņam iemācīšu visādus trikus, vai ne, Kapi, tu taču iemācīsies visu, ko es gribēšu?

Kapi piespieda ķepu sev pie krūtīm.

Galu galā, manu zēn, prātīgi būtu, ja tu salīgtu kaut kur darbā. Tu jau proti labi strādāt, un tas būtu labak nekā klaiņot pa lielceļiem, kā mēdz darīt sliņķi.

—   Jūs taču labi zināt, ka es neesmu slinks, un nekad neesat dzir dējis mani gaužamies, ka es par daudz nostrādājos. Pie jums es strādātu, cik vien varētu, un uz visiem laikiem paliktu pie jums. Bet es negribu salīgt darbā pie citiem.

Acīmredzot pēdējos vārdus es biju pateicis kaut kā īpaši, jo Akēna tevs brīdi manī nolūkojās, neka neatbildēdams.

—   Tu mums tiki stāstījis, — beidzot viņš teica, — ka Vitāliss toreiz, kad tu vēl nezināji, kas viņš tāds ir, tevi itin bieži pārsteidza ar savu izturēšanos pret cilvēkiem un ar savu dižciltīgo izskatu, kas it kā liecināja, ka viņš pats ir dižciltīgs. Un vai tev arī nepiemīt kaut kas tāds? Tu negribi kalpot pie citiem? Kā nu vēlies, manu zēn, bet tici man, tas, ko es tev sacīju, bija vienīgi tevis labā. Manuprāt, man tas bija tev japasaka. Bet tu esi pats sev noteicējs, jo tev nav vecāku un arī es vairs nevaru but tev par tevu. Tādam nožēlojamam nabagam kā es nav tiesību nevienu izrīkot.

Viss, ko Akēna tēvs man nupat pateica, mani ārkārtīgi satrauca it īpaši tāpēc, ka es pats to jau vairākkārt tiku sev teicis — gan ne gluži tiem pašiem vārdiem, bet visai līdzīgiem.

Jā, bija bīstami kl'st vienam pašam pa lielceļiem, es to sapratu, es to biju pieredzējis, kad savās klaidoņa gaitās biju pārlaidis tādu nakti kā to, kad vilki saplosīja musu suņus, vai arī tadu nakti kā Zantiljī akmeņlauztuvē, kad biju cietis no sala un bada, kā es biju cietis, kad mēs tikām trenkāti no pilsētas uz pilsētu, nevarēdami nopelnīt ne vienu sū, kā tas bija gadījies, kad Vitāliss sēdēja cietuma; es zināju, kadas briesmas un kādas likstas slēpjas klaidoņa dzīvē, kad nav nodrošināta ne vien rītdiena, bet nezināma un nedroša ir pat šodiena.

Ja es no šās dzīves atteiktos, tad būtu tikai viens ceļš, uz ko ari Akēna tevs nupat bija norādījis, — salīgt kaut kur darbā. Bet es ne- vareju atteikties no šās brīvās klaidoņa dzīves, nelauzdams Etjenetai, Aleksim, Bcnžamenam un Lizai doto solījumu, tas ir, viņus nepamez- dams. īstenībā Etjeneta, Aleksis un Benžamēns varētu bez manis iztikt, viņi varētu cits ar citu sarakstīties. Bet Liza! Liza neprata rak stit, tante Katerīna arī neprata: tātad, ja es viņu pamestu, Liza būtu pazudusi. Ko viņa par mani domātu? Vienīgi to, ka es viņu vairs nemīlu — viņu, kas man bija izrādījusi tik lielu draudzību, viņu, kas mani bija darījusi tik laimīgu! Nē, tas nebija iespējams!

—   Tātad jūs negribat, lai es jums kaut ko ziņoju par jūsu bērniem? — es jautāju Akēna tēvam.

—   Viņi man to stāstīja, bet ne jau mūsu dēļ es centos tevi pie runāt atteikties no klejojoša muzikanta dzīves. Nekad nevajag domāt par sevi, iepriekš nepadomājot par citiem.

—    Pareizi, Akēna tēvs, un jūs redzat, ka tieši jūs man norādāt, kas man darams. Ja es atteikšos no pieņemtā nodoma aiz bailēm no briesmām, kādas jūs minējāt, es domātu par sevi, es nedomātu par jums, es nedomātu par Lizu.

Akēna tevs atkal palūkojās manī, bet šoreiz ilgāk un tad pēkšņi, saņēmis mani aiz abam rokām, sacīja:

—   Paklau, zēn, man tevi jānoskūpsta par šiem vārdiem. Tev ir laba sirds, un to nebūt nenosaka vecums.

Pieņemamā istabā mēs bijām divi vien un sēdējām uz sola viens otram blakus. Es metos viņa skavās.

—   Es tev teikšu tikai vienu, — Akēna tēvs turpināja, — lai dievs tevi sargā, mīļo zen!

Un mēs abi mirkli klusējām, bet laiks ritēja uz priekšu, un bija pienācis šķiršanās brīdis.

Pēkšņi Akēna tēvs sāka rakņaties savā vestes kabatā un izvilka lielu sudraba pulksteni, kas bija iekarināts ādas siksniņa pogcaurumā.

—    Pirms šķiramies, es tev gribu iedot kaut ko piemiņai no sevis. Nem šo pulksteni, es tev to dāvinu. Tam nav nekādas lielas vērtības, citādi, ka tu saproti, es jau sen būtu bijis spiests to pārdot. Tas diez cik labi arī neiet, laiku pa laikam tas ir jālabo. Taču tā ir vienīgā manta, kas man vēl ir paliķusi, un tāpēc es tev to dāvinu.

To pateicis, Akēna tēvs ielika pulksteni man rokā. Tā kā es lūkoju no tik lieliskas dāvanas atteikties, viņš skumji piebilda:

—   Saproti taču, ka man šeit pulkstenis nav jāzina, laiks šeit velkas pārak gausi, to skaitīdams, es nomiršu. Ardievu, mīļo Remi, apskauj mani vēlreiz! Tu esi krietns zēns un neaizmirsti, ka tādam tev jāpaliek vienmēr.

Šķiet, viņš saņēma mani aiz rokas, lai pavadītu līdz durvīm, bet īstenībā to, kas pēdējā mirklī notika un ko mēs runājām, es nemaz neatceros, jo biju pārāk satraukts un nobēdājies.

Iedomājoties šo šķiršanos, atmiņā man ataust milzīga truluma un nomāktības izjūta, kas mani sagrāba, izejot uz ielas.

Liekas, es ilgi, ļoti ilgi stāvēju pie cietuma vārtiem, neapjēgdams, vai man jāiet pa labi vai pa kreisi, un droši vien būtu tā nostāvējis visu nakti, ja pēkšņi mana roka nebūtu nejauši atdurusies kabatā pret kaut ko apaļu un cietu.

Neviļus, lāgā nenoģizdams, ko daru, es sataustīju, ka tas ir pulk stenis.

Vienā acumirklī bija aizmirstas visas bēdas, viss satraukums, visas bažas. Būdams īsts bērns, es vairs nedomāju ne par ko citu kā tikai par pulksteni. Es to izvilku no kabatas, lai uzzinātu, cik tas rāda. Tieši divpadsmit. Man bija gluži vienalga, vai ir dienas vidus, vai ir desmit, vai ir divi, tomēr es biju ļoti priecīgs, ka pulkstenis ir tieši divpadsmit. Kāpēc es priecājos? Droši vien biju ārkārtīgi apjucis, lai uz to atbildētu, bet tā nu tas bija. Ak, pats dienas vidus, jau divpadsmit! Es zi nāju, ka tagad ir dienas vidus, to rādīja mans pulkstenis, kāda laime! Un man šķita, ka pulkstenis ir tikpat kā uzticams draugs, kuram var prasīt padomu un ar kuru var sarunāties.

«Cik ir pulkstenis, mans mīļais laikrādi?» — «Divpadsmit, mīļo Remi.» — «Ak divpadsmit? Tad man ir jādara tas un tas, vai ne?» — «Nu protams.» — «Labi, ka tu man to atgādinaji, bez tevis es būtu aizmirsis.» — «Tāpēc jau es esmu, lai tu neaizmirstu.» Tagad es varēšu sarunāties gan ar Kapi, gan ar pulksteni.

Mans pulkstenis! Cik jauki bija izrunāt šos divus vārdus. Es tik ļoti biju karojis pēc pulksteņa, taču vienmēr biju stingri pārliecināts, ka man nekad nebūs sava pulksteņa. Un nu man kabatā ir pulkstenis, tikšķošs pulkstenis! Akena tēvs sacīja, ka tas diez cik labi neejot. Bet tas nav svarīgi. Pulkstenis iet, un ar to ir gana. Laiku pa laikam tas esot jāsakrata. Es to sakratīšu, pamatīgi sakratīšu, bez kādas žēlas tibas un, ja sakratīšana nelīdzēs, ņemšu un pats to izjaukšu. Un tas būs tik interesanti: es redzēšu, kas tam ir iekšā, ka tas spēj iet. Lai pulkstenis labi uzvedas, citādi tam plāni klāsies.

Aiz priekiem es biju tik ļoti aizrāvies, ka nemaz neievēroju Kapi, kas bija gandrīz tikpat priecīgs kā es: viņš mani raustīja aiz bikšu staras un laiku pa laikam ievaukšķējas. Beidzot šī vaukšķēšana, kļūdama aizvien skaļāka, izrāva mani no aizsapņošanās.

— Ko tu, Kapi, gribi?

Viņš paraudzījās uz mani, bet, tā kā es biju pārāk satraukts, lai viņu saprastu, pagriežas pret mani un pielika ķepu pie manas kabatas, kurā bija pulkstenis.

Viņš gribēja zināt, cik ir pulkstenis, «lai to pasacītu cienījamai publikai» ka tais laikos, kad viņš strādāja kopā ar Vitālisu.

Es parādīju viņam pulksteni, viņš taja diezgan ilgi lūkojās, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties, pēc tam, sākdams luncināt asti, divpadsmit reizes ierējās. Viņš to nebija aizmirsis. Ak, kā mēs varēsim pelnīt naudu ar savu pulksteni! Tas bija vēl viens triks, ko es nebiju ierēķinājis.

Tā kā tas viss notika cietuma vārtiem pretējā ielā, tur bija cilvēki, kas mūsos ziņkārīgi noskatījās un pat apstājās.

Ja es iedrošinātos, es būtu tūda| sarīkojis izrādi, bet bailes no policistiem man to liedza.

Turklāt pulkstenis rādija divpadsmit — un man bija laiks doties ceļā.

«Uz priekšu!»

Es uzmetu pēdējo skatienu, pateicu pēdējās ardievas cietumam, aiz kura mūriem jāpaliek ieslēgtam nabaga Akēna tēvam, bet es varu brīvi iet, kur vien gribu. Un mēs devāmies projām.

Visnepieciešamākais priekšmets manā darbā bija Francijas karte. Es zināju, ka tās pārdod Sēnas krastmalā, un, tā kā biju nodomājis vienu karti nopirkt, tad devos uz krastmalu.

Iedams garām Karuseļa laukumam, es neviļus pacēlu acis uz Tile riju pils pulksteni, un man iešāvās prātā doma paskatīties, vai mans un pils pulkstenis rāda vienu un to pašu laiku, kā tam vajadzētu būt. Mans pulkstenis rādīja pusvienu, bet pils pulkstenis — vienu. Kurš no abiem atpalika? Man gribējās savu pulķstcni sakratīt, bet tad es apdomājos: nebija taču nekada pierādījuma, ka vaina ir manam pulkstenim, manam skaistajam, mīļajam pulkstenim, ļoti iespējams, ka pils pulkstenis pārāk steidzās. Tālab iebāzu savu pulksteni atpakaļ kabatā, klusibā nodomādams, <ka manām vajadzībām šis pulkstenis ir gluži labs.

Bija ilgi jāmeklē, kamēr atradu tadu karti, kāda man vajadzīga, tas ir, tādu, kas ir uzlīmēta uz audekla, viegli salokāma un nemaksā dārgāk par divdesmit sū, kas man jau nozīmēja lielu naudu. Beidzot es atradu vienu karti, kas bija tik veca un sadzeltējusi, ka pārdevējs par to prasīja tikai septiņdesmit piecus santīmus.

Tagad es varēju Parīzi atstāt, ko arī nolēmu pēc iespējas ātrāk darīt.

Man bija jāizvēlas starp divi ceļiem: viens veda uz Fontenblo caur Itālijas priekšpilsētu, otrs — uz Orleānu caur Monrūžu. Vispār man bija gluži vienalga, kuru ceļu izveleties, un tā bija tīra nejaušība, ka es izraudzījos ceļu uz Fontenblo.

Tā kā es gāju pa Muftāra ielu, tās nosaukums, ko izlasīju uz zilas plāksnītes, modināja manī veselu gūzmu atmiņu: Garofoli, Matiu, Rikardo, katlu ar aizslēgto vāku, ādas pletni un beidzot Vitālisu, manu nabaga labo saimnieku, kas bija nomiris, negribēdams mani atdot De Lursina ielas padronem. Pienākot pie Senmedāra baznīcas, kadā zēnā, kas stāvēja atspiedies pret baznīcas sienu, es it kā saskatīju mazo Matiu: tā pati lielā galva, tās pašas valgās acis, tās pašas izteiksmīgās lūpas, tas pats lēnprātīgais, padevīgais izskats, tas pats smieklīgais augums. Taču dīvaini: ja tas bija Matia, viņš nemaz nebija izaudzis lielāks.

Es piegāju tuvāk, lai zēnu labāk apskatītu: tas tiešām bija Matia. Arī viņš mani pazina, jo viņa bālajā sejā uzplaiksnīja smaids.

—   Tas esat jūs, — viņš sacīja, — kas ieradāties pie Garofoli kopā ar bārdainu sirmgalvi pirms es biju nogādāts slimnīcā? Vai, kā man todien sāpēja galva!

—    Vai jūs joprojām mītat pie Garofoli?

Viņš paraudzījās apkārt un tad klusinātā balsī atbildēja:

—   Garofoli sēž cietuma, jo bija līdz nāvei sasitis Orlando.

Man bija liels prieks, uzzinot, ka Garofoli sēž cietumā, un pirmo reizi ienāca prātā doma, ka cietumi, kas man iedvesa tik lielas šaus mas, var būt arī derīgi.

—   Un kas ir ar pārējiem bērniem? — es vaicāju.

—    Nezinu, jo es nebiju tur, kad Garofoli arestēja. Kad es iznācu no slimnīcas, Garofoli, nospriezdams, ka sist mani nav izdevīgi, jo es pēc tam slimoju, gribēja no manis tikt vaļā un izīrēja mani uz divi gadiem Gaso cirkam, saņemdams maksu uz priekšu. Jūs taču zināt Gaso cirku? Nē? Tas gan nav nekāds īsts, liels cirks, bet tomēr cirks. Viņiem bija vajadzīgs bērns akrobāts, un Garofoli mani izīrēja Gaso tēvam. Tur es sabiju līdz šai pirmdienai, kad mani nosūtīja atpakaļ pie Garofoli, jo tagad man ir pārāk liela galva, lai es ielīstu kastē, turklāt man pastāvīgi sāp galva. Tad nu es no Zisoras, kur atrodas cirks, ierados atpakaļ Garofoli miteklī, bet tur nevienu nesastapu, jo māja bija aizslēgta, un kāds kaimiņš man pateica to, ko es nupat jums pastāstīju: Garofoli sēž cietumā. Un tā nu, nezinādams, kurp doties, un nezinādams, ko iesākt, es atnācu šurp.

—   Bet kāpēc jūs neatgriezāties Zisorā?

—   Tāpēc, ka tai dienā, kad no Zisoras devos kājām uz Parīzi, cirks brauca prom uz Ruānu. Bet kā lai aizkļūstu uz Ruānu? Tās ir pārāk tālu, un man nav naudas. Kopš vakardienas es neesmu nekā ēdis.

Es gan nebiju bagāts, bet tik daudz man bija, lai neļautu nabaga bērnam mirt badā. Kā es būtu svētījis to cilvēku, kas man būtu pasniedzis maizes gabalu tai laikā, kad klaiņoju Tulūzas apkaimē tikpat izsalcis kā patlaban Matia!

—   Pagaidiet tepat, — es viņam sacīju.

Un es aizskrēju pie maiznieka, kura veikaliņš atradās turpat uz ielas stūra. Drīz es atgriezos un pasniedzu zēnam maizes klaipiņu, kuram viņš kāri uzklupa un to aprija.

—   Un ko jus tagad iesāksit? — es viņam jautāju.

—   Nezinu.

Kaut kas taču ir jādara!

- Es grasījos pārdot savu vijoli un būtu to arī pārdevis, nebijis tik žēl no tās šķirties. Vijole ir mans vienīgais prieks un mierinājums. Kad man kļūst ļoti skumji, es uzmeklēju kadu vientuļu vietiņu un spēlēju pats sev. Tad es redzu debesīs tik brīnišķīgas lietas, vēl skaistakas nekā sapnī. Un tā tas turpinās.

—   Kāpēc jūs nespēlējat vijoli uz ielām?

—   Tiku spēlējis, bet man neviens nekā nedeva.

Es zināju, ko nozīmē spēlēt, kad neviens neiebāž roku kabatā.

—   Un jūs? — Matia jautāja. — Ko jūs tagad darāt?

Man uznāca kaut kāda kāre padižoties, un es atbildēju:

—   Es esmu trupas vadītājs.

īstenībā tā bija taisnība, jo man bija trupa, kas sastāvēja no Kapi, bet šī taisnība bija pārāk tuva meliem.

—   Ak, ja jūs būtu ar mieru … — ieteicās Matia.

—   Ko ar mieru?

—   Uzņemt mani savā trupā.

Tad nu es kļuvu vaļsirdīgs.

—   Tā ir visa mana trupa, — es sacīju, norādīdams uz Kapi.

—   Kas par to, tad mēs būsim divi. Ak, es jūs lūdzu, nepametiet mani! Jo kas tad ar mani notiks? Man būs jānomirst badā.

Jānomirst badā! Ne visi, kas dzird šo kliedzienu, to vienādi saprot un vienādi uztver. Man, to dzirdot, sažņaudzās sirds: es zināju, ko nozīmē mirt badā.

—   Es protu strādāt, — Matia turpināja. — Turklāt protu spēlēt vijoli, protu mest kūleņus, dejot uz virves, lēkt cauri stīpai, protu dziedāt. Jūs redzēsit, es darīšu Visu, ko jūs gribat, es būšu jūsu kalps, es jums klausīšu. Es neprasu no jums naudu, dodiet man tikai uzturu. Ja es ko slikti izdarīšu, jūs drīkstat mani sist, es esmu ar mieru. Vienīgais, ko es no jums lūdzu, — nesitiet man pa galvu, tāpēc ka galva, pēc tam kad Garofoli mani tā sasita, ir ļoti jutīga.

Klausoties šais Matias vārdos, es gandrīz apraudājos. Kā lai es vi ņam pasaku, ka nevaru viņu uzņemt savā trupā? Nomirt badā! Vai tad ar mani viņš tikpat viegli nevar nomirt badā, kā būdams viens pats? Lūkoju viņam to iestāstīt, bet viņš negribēja nekā dzirdēt.

—   Nē, — viņš iebilda, — divatā nenomirst badā, jo viens otru atbalsta, viens otram palīdz. Tas, kuram ir, palīdz tam, kuram nav, tā kā jūs nupat to izdarījāt.

Sie vārdi izbeidza manu svārstīšanos: man bija viņam jāpalīdz.

—   Tātad norunāts! — es sacīju.

Matia zibenīgi satvēra manu roku un noskūpstīja. Tas mani tik dziļi aizkustināja, ka acīs sariesās asaras.

—    Nu tad nāciet man līdzi, — es sacīju, — tikai nevis kā kalps, bet kā biedrs.

Un, uzmetis plecā arfas siksnu, piebildu:

—   Uz priekšu!

Pēc stundas ceturkšņa mēs jau izgājām no Parīzes.

Siltie marta vēji bija jau nosusinājuši ceļu, un pa stingro zemi bija viegla iešana.

Gaiss bija mīlīgs, aprīļa saule spīdēja dzidri zilajās debesīs.

Kāda starpība ar to sniegaino dienu, kad es ienācu Parīzē, pēc kuras tik ilgi biju ilgojies kā pēc apsolītās zemes!

Ceļmaīās jau sāka dīgt zāle, šur tur ņirbēja mārpuķītes un, pagriezuši savus vainadziņus pret sauli, zemeņu ceri.

Iedami garām dārziem, maigi zaļajā lapotnē mēs redzējām sārtojamies ceriņu čemurus, un, ja uzpūta maigs vējiņš, uz galvas no vecajiem mūriem bira dzeltenu vijolīšu ziedlapiņas.

Dārzos, ceļmalas krūmos, lielajos kokos — visur skanēja priecīgas putnu dziesmas, un zemu, zemu, gandrīz virs pašas zemes, dzīdamās pakaļ neredzamiem kukainīšiem, laidelējās bezdelīgas.

Musu ceļojums sākās labi, un es cerīgi soļoju pa stingro, skanīgo ceļu. Kapi, ticis vaļā no saites, skraidīja mums apkārt, riedams uz garāmbraucošām ekipāžām, riedams uz akmeņu kaudzēm, riedams uz itin visu un riedams pa tukšo, vienīgi aiz prieka riet, līdzīgi tam, kā cilvēki aiz prieka mēdz dziedāt.

Man blakus klusēdams, droši vien kaut ko domādams, soļoja Matia, un arī es klusēju — ne vien lai viņu netraucētu, bet arī tāpēc, ka man pašam vajadzēja daudz ko pārdomāt.

Kurp mēs gājām tik noteiktiem soļiem?

Taisnību sakot, es lāgā nezināju, pat nemaz nezināju.

Gluži vienkārši gājām tik u? priekšu.

Un pēc tam?

Lizai es biju apsolījis papriekš apmeklēt viņas brāļus un Etjenetu, bet nebiju ar viņu norunājis, kurš jāapmeklē vispirms: Benžamēns, Aleksis vai Etjeneta. Tātad varēju sākt ar vienu vai otru, pats pēc sa vas izvēles, tas ir, doties uz Seveniem, Sarentu vai Pikardiju.

Ta kā no Parīzes mēs bijām devušies uz dienvidiem, tad iet pie Ben- žamēna nebija pa ceļam, tādēļ izvēle, kuru apmeklēt pirmo, bija jāizdara starp Aleksi un Etjenetu.

Viens iemesls papriekš doties uz dienvidiem, nevis uz ziemeļiem bija vēlēšanās apmeklēt Barberēna māti.

Ja es sen neesmu par viņu runājis, tas nebūt nenozīme, ka biju viņu aizmirsis kā nepateicīgs dēls.

Tāpat arī nevajag domāt, ka biju viņai nepateicīgs, tāpēc ka pēc mūsu šķiršanās netiku viņai ne reizes aizrakstījis.

Cik daudzreiz man bija nodoms aizrakstīt viņai un pateikt: «Es par

Tevi domāju un joprojām no visas sirds Tevi mīlu,» — bet no tā mani atturēja, pirmkārt, tas, ka viņa neprata lasit, un, otrkārt, bailes, drausmīgas bailes no Barberēna. Ja nu Barberēns ar manas vēstules palīdzību mani atkal sameklē un paņem atpakaļ pie sevis vai arī ja viņš mani atkal pārdod kādam, kurš ne tuvu nav līdzīgs Vitālisam? Viņam droši vien būtu tiesības to darīt. Un, to iedomājoties, es labāk pieļāvu, lai mani uzskata par nepateicīgu Barberēna mātei, nekā gribēju riskēt nokļūt Barberēna rokās, lai viņš mani vai nu pārdotu, vai arī liktu strādāt pēc sava prāta. Tad jau labāk mirt, nomirt badā nekā pakļauties tādām briesmām.

Bet, ja es nebiju iedrošinājies Barberēna mātei aizrakstīt, man šķita, ka tagad, kad drīkstu iet, kur man tīk, varu lūkot ar viņu satikties. It īpaši tagad, kad biju uzņēmis «savā trupā» Matiu, likās — tas būs itin viegli izdarāms. Pa priekšu es aizsūtīšu Matiu, bet pats piesardzīgi palikšu nopakaļ. Matia ieies pie Barberēna mātes un kaut kāda iegansta dēļ uzsāks ar viņu sarunu. Ja Barberena māte bus viena, Matia viņai par mani visu izstāstīs, tad dos man ziņu — un es ieiešu mājā, kurā pagājusi mana bērnība, un metīšos savas zīdītājas skavās. Turpretī, ja Barberēns bus mājās, Matia palūgs, lai Barberēna māte aiziet uz kādu norādītu vjetu, kur es viņu satikšu.

So plānu es izdomāju soļodams un tāpēc ejot klusēju, jo tik sva rīga jauta juma izlemšana prasīja vislielāko uzmanību.

Īstenībā man rūpēja ne vien satikšanās ar Barberēna mati, bet pa ceļam bija arī jāsameklē pilsētas un ciemi, kur būtu izredzes tikt kaut cik pie naudas.

Sai ziņa labakais padomdevējs varēja būt karte.

Patlaban mēs atradāmies klajā laukā un varētu netraucēti atvilkt elpu pie kādas akmeņu kaudzes.

—   Vai jūs nevēlaties, — es jautāju Matiam, — ka mēs mazliet atpūstos?

—    Vai mēs nevarētu aprunāties?

—    Vai jums ir man kas sakāms?

—   Es gribētu lūgt, lai jūs mani uzrunājat ar «tu».

—   Labprāt. Uzrunāsim viens otru ar «tu».

—   Jūs mani, bet es jūs ne.

—    Abi divi viens otru, es tev pavēlu, un, ja tu neklausīsi, es tevi piekaušu.

—   1.abi, piekauj, tikai nesit pa galvu.

Un viņš saka jauki un vaļsirdīgi smieties, atklādams visus zobus, kuru baltums mirdzēt mirdzēja viņa brūni iedegušajā sejā.

Kad bijām apsēdušies, es izņēmu no somas karti un izklāju zālē. Es ilgi nespēju orientēties, bet tad, atcerēdamies, kā to bija darījis Vitāliss, galu gala izstrādāju maršrutu: Korbeja, Fontēnblo, Mon taržī, Ziena, Burža, Sentamāna, Monlisona. Tā nu bija iespēja iet cauri

Savanonai, un, ja mazliet laimēsies, iespejams, ka pa ceļam bada nenomirsim.

—   Kas tad tas? — Matia jautāja, norādīdams uz karti.

Es viņam paskaidroju, ka tā ir karte un kam tā noder, lietodams gandrīz tādus pašus vārdus ka Vitāliss, kad viņš man pasniedza pirmo ģeogrāfijas stundu.

Matia uzmanīgi klausījās, raudzīdamies man acīs.

—   Bet tad ir jāprot lasīt? — viņš jautāja.

—   Bez šaubam. Vai tad tu neproti lasīt?

—   Nē.

—   Vai tu gribi iemācīties?

—   Jā, labprāt!

—   Labi, es tev iemācīšu.

—   Vai uz šīs kartes var atrast ceļu no Zisoras uz Parīzi?

—    Protams, tas ir pavisam vienkārši.

Un es viņam to parādīju.

Sākumā viņš gan negribēja ticēt tam, ko es viņam teicu, ar pirkstu vilkdams no Zisoras uz Parīzi.

—    Es taču nogāju šo ceļa gabalu kājām, tas bija daudz garāks nekā šis.

Tad es viņam, cik vien labi varēdams, paskaidroju, gan ne pārāk skaidri, kā kartēs atzīmē attālumus. Viņš mani klausījās, bet, šķiet, nebija pārliecināts par manu zināšanu pareizumu.

Tā kā es jau biju atsējis savu somu, man ienāca prāta doma pārbaudīt tās saturu, turklāt ļoti gribējās izrādīt Matiam savu bagātību, un es izkratīju visu zālē.

Man bija trīs audekla krekli, trīs pāri zeķu, pieci mutautiņi, viss ļoti labā stāvokli, un viens pāris mazliet apvalkātu kurpju.

Matiam apžilba acis.

—   Un tev, kas tev ir? — es vaicāju.

—   Man ir vijole un tas, kas mugurā.

—   Labi, — es sacīju, — sadalīsim visu uz pusēm, ka tas biedriem piederas: tev būs divi krekli, divi pāri zeķu un trīs mutauti. Bet, tā ka mes visu esam taisnīgi sadalījuši, tad arī somu nesīsim pa abiem: vienu stundu tu, otru stundu es.

Mana priekšlikuma pirmo daļu Matia gribēja atraidīt, bet, tā kā es jau biju pieradis pavēlēt, kas, jāatzīstas, man ļoti patika, tad es viņam aizliedzu runāt pretī.

Krekliem virsū es bi ju uzlicis Etjenetas dāvātos šujampiederumus un kārbiņu, kurā bija ielikta Lizas roze. Matia gribēja kārbiņu atvērt, bet es neļāvu un, pats to neatvēris, ieliku atpakaļ somā.

—   Ja tu gribi man sagadāt prieku, — es sacīju Matiam, — tad šo kārbiņu nekad neaiztiec — tā ir dāvana.

—   Labi, — viņš teica, — es tev apsolu, ka nekad to neaiztikšu.

Kopš es atkal biju uzvilcis savu aitādu un pakāris plecā arfu, viena lieta man nedeva un nedeva miera — tās bija manas bikses. Man šķita, ka māksliniekam nav jāvalka garas bikses. Lai rādītos publikai, bija vajadzīgas isas bikses un zeķes ar krustiski apsaitētām krāsainam len tem. Garās bikses bija piemērotas darzniekam, bet tagad es biju mākslinieks! …

Ja tev, cilvēkam, iešaujas prātā kāda ideja un tu pats esi noteicējs, tad ar šās idejas īstenošanu nav ko kavēties. Es atvēru Etjenetas šu jamšķirstiņu un izņemu no tā šķēres.

—   Kamēr es savedīšu kārtībā bikses, — es sacīju Matiam, tu man varētu paradīt savu vijoles spēli.

Ja, labprāt!

Un, paņēmis vijoli, Matia sāka spēlēt.

Tikām, drosmīgi iedūris šķēres bikšu starā mazliet zemāk par ceļiem, es sāku griezt audumu.

Tas bija brīnišķīgas pelēkas vadmalas bikses — tādā pašā krāsā kā veste un svārki, par kurām es tik ļoti biju priecājies, kad Akēna tevs man tās uzdāvināja. Taču man ne prātā nenāca, ka, apgriezdams īsākas, es tās sabojāju — gluži otrādi.

Sākumā Matias spēli es klausījos, griezdams bikses, bet drīz vien griešanu pārtraucu un sāku uzmanīgi klausīties. Matia spēlēja gandrīz tikpat labi kā Vitāliss.

Kas tevi iemacīja spēlēt vijoli? — es jautāju, sizdams plaukstas.

—    Neviens un pa drusciņai visi. Visvairāk es pats, pastāvīgi vingrinādamies.

—   Un kas tev iemācīja notis?

—   Tās es nemaz nepazīstu. Es spēlēju pec dzirdes.

—   Tad es tev iemācīšu notis.

—   Tu laikam visu ko proti?

—   Man jāprot, es taču esmu trupas vaditajs.

Ikviens mākslinieks ir mazliet patmīlīgs: man sagribējās parādīt Matiam, ka ari es protu spēlēt.

Es paņēmu arfu un, lai Matiu apžilbinātu, sāku dziedat savu slaveno dziesmiņu:

Fenesta vascia e patrona crudele . . .

Tad, kā tas mākslinieku vidē piederas, Matia man atmaksāja par viņam nupat veltītajiem aplausiem ar komplimentiem: viņam bija liels talants, un man bija liels talants, mēs bijām viens otra cienīgi.

Taču mēs nedrīkstējām šķiest laiku, viens otru slavēdami. Pēc spēles sev pašiem, par prieku sev, vajadzēja padomāt par spēli, ar ko nopelnīt vakariņas un naktsmajas.

Es aizsēju somu, un Matia uzmeta to sev plecos.

Uz priekšu pa putekļaino ceļu! Tagad mēs apstāsimies pirmajā ciemā, kas gadīsies pa ceļam, un uzstāsimies ar izrādi «Remī trupas debija».

—    Iemāci man savu dziesmu, — Matia sacīja, — mēs to varēsim dziedāt kopa, domāju, ka drīz es varēšu tevi pavadīt, spēlējot vijoli. Tas būs ļoti skaisti.

Protams, ka tas būtu ļoti skaisti, un «cienījamai publikai» tiešām sirds vietā būtu akmens, ja tā mums dāsni neatlīdzinātu.

Sīs bēdas mums tika aiztaupītas. Kad ieradāmies ciemā, kas atrodas aiz Vilžuifas, un jau grasījāmies meklēt piemērotu vietu savai izrādei, mums iznāca iet garām kādas lielas fermas vārtiem, pa kuriem ieraudzījām, ka pagalms ir pilns svētku drēbēs ģērbtiem cilvēkiem ar plīvojošām lentem sasietiem ziedu pušķīšiem — vīriešiem svārku pog caurumā, sievietēm — pie ņiebura. Nebija grūti uzminēt, ka šeit svin kāzas.

Man ienāca prātā doma, ka šie cilvēki, gribēdami padejot, varbūt priecātos par muzikantiem. Tad nu es tūdaļ Matias un Kapi pavadībā devos uz pagalmu. Turēdams rokā platmali un dziļi palocījies (tā bija cēlā Vitālisa palocīšanās), es piedāvāju mūsu pakalpojumus pirmajam cilvēkam, kas man gadījās ceļā.

Tas bija tukls puisis sarkanu, ķieģelim līdzīgu seju, ar stīvi sacietinātu apkaklīti, kas sniedzās līdz pat ausim; viņš izskatījās omulīgs lāga zēns.

Puisis man nekā neatbildēja, bet, pagriezies pret kāziniekiem ar visu augumu, jo lepnie, spīdīgie vadmalas svārki acīmredzot padusēs viņam žņaudza, un iebāzis mutē divus pirkstus, izdabūja no šā instrumenta tik spalgu svilpienu, ka Kapi gauži iztrūkās.

—   Paklau, jūs, tur! — viņš sāka kliegt. — Ko jūs domājat par mazu koncertiņu? Ieradušies muzikanti.

—   Jā, jā, mūziku, mūziku! — sauca vīriešu un sieviešu balsis.

—   Sastāties kadriļai!

Un dažu minūšu laikā, izgaiņājot pārbiedētos mājputnus, pa galma vidū izveidojās dejotāju grupas.

—   Vai tu proti spēlēt kadriļu? — es čukstus jautāju Matiam itāliešu valodā, jo biju diezgan uztraucies.

—   Protu.

Un viņš man to nospēlēja uz vijoles. Tā bija nejaušība, ka arī es to pratu. Mēs bijām glābti.

No šķūņa izvilka kaut kādus divričus, uzlika uz paaugstinājuma un lika mums tajos kāpt iekšā.

Kaut gan mes ar Matiu nekad kopā nebijām spēlējuši, ar savu kadriļu itin labi tikām galā. Gan tiesa, ka laimīgā kārtā mūsu klausītāji nebija diez cik prasīgi un viņiem nebija pārāk smalkas ausis.

Vai kāds no jums prot spēlēt pistonkorneti*? — jautāja resnais sartvaidzis.

Jā, es protu, — Matia atbildēja. — Bet man tas nav.

Es tūlīt sameklēšu. Vijole jau skan jauki, bet pārāk saldi.

—   Tātad tu proti spēlēt arī pistonkorneti? — es jautāju Matiam, joprojām runādams itāliski.

Un arī trompeti, un flautu, itin visu, ar ko vien var spēlēt.

Matia bija īsts zelta gabals.

Drīz pistonkornete tika atnesta, un mēs atkal sākām spēlēt kadri ļas, polkas, valšus, bet galvenokārt kadriļas.

Dejotāji mums neļāva ne brīdi atvilkt elpu, un mes spēlējām līdz veļai naktij. Man tas nesagādāja nekādās pūles, bet Matiam klājās diezgan grūti, jo viņam bija vairāk jānopūlas, turklāt viņš bija ļoti noguris arī no ceļojuma un ilgstošas badošanās. Es redzeju, ka šad tad viņš kļuva gluži bāls, it kā viņam samestos nelabi, bet viņš joprojām spēlēja, no visa spēka pūzdams kornetes iemutni. Par laimi, es nebiju vienīgais, kas ievēroja viņa bālumu, to pamanīja arī līgava.

Pietiek, — viņa sacīja, — mazais ir pārguris. Atdariet nu savus naudasmakus.

—   Atļaujiet, — es sacīju, nolēkdams no ratiņiem, — es uzdošu savākt naudu mūsu kasierim.

Un pasviedu Kapi savu platmali, ko viņš paņēma zobos.

Viņam vienā gabalā aplaudēja, jo, saņemdams naudu, viņš graciozi palocījās. Bet visvairāk mums gāja pie sirds tas, ka viņam deva neskopojoties. Iedams viņam nopakaļ, es redzēju krītam cepurē sud raba monētas. Jaunais virs iemeta pēdējo, un tā bija piecu franku monēta.

Kāda laime! Un tas vēl nebija viss. Mūs palūdza uz virtuvi, tur labi pacienāja un ierādīja naktsguļu rijā. Nākamajā dienā, kad devā mies prom no šās viesmīlīgās mājas, mums bija divdesmit astoņus frankus liels kapitāls.

—   To mēs nopelnījām, pateicoties tev, mīļais Matia, — es sacīju savam biedram. — Viens pats es nebūtu varējis aizstāt veselu orķestri.

Un tad es atcerējos Akēna teva teiktos vārdus, kad biju sācis mācīt Lizu, un šie vardi tagad apstiprinājās: ikviens labs darbs tiek atmaksāts.

—    Es būtu izdarījis lielu muļķību, neuzņemis tevi sava trupā.

Ar divdesmit astoņiem frankiem kabatā mēs jutāmies kā milzīgi

bagātnieki un, nonākuši Korbejā, daudz neprātojot, varējām izdarīt dažus iepirkumus, ko es uzskatīju par nepieciešamiem: vispirms pie dzelzs lūžņu tirgotāja es nopirku pistonkorneti, kas maksāja trīs frankus. Par šādu naudu, protams, nebija nopērkama nedz jauna, nedz skaista kornete, bet pēc tam, kad mēs to noberzām un uzspodrinājām, mums tā bija labu labā. Tad vēl es nopirku sarkanas lentes zeķēm un beidzot vecu zaldāta somu Matiam, jo nest pastāvīgi uz muguras vieglu somu allaž ir vieglāk nekā laiku pa laikam stiept smagu somu. Visu nesamo mēs vienlīdzīgi sadalījam un tagad varējām ņiprāk soļot.

Atstājot Korbeju, mēs tiešām bijām laba stāvoklī: pēc visiem iepirkumiem naudasmakā mums bija trīsdesmit franku, jo krietnus ienākumus bija devušas arī izrādes — musu repertuārs bija tik da žāds, ka mēs varējām palikt vienā un tai pašā vietā vairakas dienas, repertuāru pārāk neatkārtojot. Turklāt abi ar Matiu mēs tā sadraudzējāmies, ka jutāmies tikpat kā brāļi.

—   Vai zini, — Matia dažreiz smiedamies sacīja, — tu esi apbrīnojams trupas saimnieks: tu taču nemaz nekaujies.

—   Tātad tu esi apmierināts?

—   Vai es esmu apmierināts? Pirmo reizi mūžā, kopš esmu prom no dzimtenes, es neilgojos pēc slimnīcas.

Pametuši Korbeju, mēs devāmies uz Montaržī, nodomājuši pa ceļam iegriezties pie Barberēna mātes.

Iegriezties pie Barberēna mātes un viņu noskūpstīt — tas man nozīmēja nolīdzināt savu parādu viņai, bet ar to vien, ka es viņu apskautu, man likās par maz.

Ja es viņai kaut ko aiznestu?

Tagad, kad biju bagāts, es viņai varētu kaut ko uzdāvināt.

Bet ko?

Nebija ilgi jāgudro. Tikai viena vienīga dāvana varētu viņu iepriecināt ne vien patlaban, bet nodrošināt arī viņas vecumdienas: govs, kas aizstātu viņas mīļoto Sarķi.

Kāds prieks būtu Barberēna mātei, ja es varētu viņai uzdāvināt govi, un kads prieks būtu arī man!

Govi es nopirktu pirms nonākšanas Savanonā, un Matia, vezdams aiz saites, ievestu to Barberēna mātes pagalma. Barberena tur, protams, tai brīdī nebūs. «Barberēna kundze,» Matia sacītu, «es jums atvedu govi.» — «Govi?! Jūs būsit kļūdījies, mīļo zēn (un viņa nopūstos).» — «Nē, kundze, jus taču esat Barberēna māte no Savano- nas? Jā, un princis (tāpat kā pasakās) man lika šo govi aizvest un nodot jums.» — «Kāds princis?» Un tad es parādītos un mestos Barbe rēna mātes skavās, un, kad mēs cits citu būtu gana apmīļojuši, mēs izceptu krēpeles un pankūkas un visi trīs tās apēstu bez Barberēna, kurš toreiz vastlāvja dienā, pārradies mājās, apgāza cepešpannu un iemeta mūsu sviestu savā sīpolu zupā.

Cik skaists nodoms! Taču, lai to īstenotu, bija vajadzīga iespēja šo govi nopirkt. Cik īsti govs varētu maksāt? Man nebija ne mazākās jausmas. Droši vien tā ir ļoti dārga.

Es būtu gribējis ne pārāk lielu un ne pārāk brangu govi. Turklāt, jo govs ir brangāka, jo dārgāk tā maksā. Un lielākām govīm vajadzīgs vairāk barības, taču es negribētu ar savu dāvanu sagādat Barberena mātei grūtības.

Tātad svarīgākais šobrīd bija uzzināt govju cenu, vismaz tādas govs, kādu es būtu gribējis.

Par laimi, tas nebija grūti izdarāms, jo mūsu klaidoņu dzīvē, pavadot vakarus iebraucamajās vietās, mums iznaca tikties ar lopu dzinējiem un tirgotājiem. Tātad gluži vienkārši būtu viņiem pajautāt, cik maksā govs. Bet, kad es pašu pirmo reizi šo jautājumu uzdevu kādam vēršu dzinējam, kura godīgais izskats mani bija iedrošinājis, viņš man atbildēja ar klaju izsmieklu. Atgāzies krēslā, viņš dauzīja ar dūri pa galdu un tad pasauca klāt iebraucamas vietas saimnieku.

—   Vai zināt, ko man šis mazais muzikants prasa? Cik maksā govs — ne pārak liela, ne pārāk branga, vārdu sakot, laba govs. Varbūt tai jābūt arī skolotai?

Sākās lieli smiekli, bet mani tas neapmulsināja.

—   Tai jadodot labs piens un neesot pārāk daudz jāēd.

Varbūt vajag, lai ta ļauj sevi vadāt aiz saites pa lielceļiem tāpat kā jūsu suns?

Izsmēlis visas asprātības un gana izsmējies, vēršu dzinējs bija ar mieru man nopietni atbildēt un ielaidās pat praktiskās sarunās.

Viņam bija zināma tieši tāda govs, kāda man vajadzīga, — rāma un pienīga, ar tik treknu pienu kā krējums, un tā tikpat ka nemaz neēdot. Ja es uzlikšot galdā piecpadsmit pistoles*, citiem vārdiem sakot, piecdesmit ekijus*, tā govs būšot mana.

Cik sākumā bija grūti piedabūt viņu pie runāšanas, tikpat grūti tagad bija apklusināt viņa vardu pludus.

Beidzot mēs varējām iet gulēt, un es pārdomāju visu, ko biju uzzinājis no šās sarunas.

Piecpadsmit pistoļu jeb piecdesmit ekiju — tas bija simt piecdesmit franku, bet man vel ne tuvu nebija tik daudz naudas.

Vai tik lielu summu maz iespejams nopelnīt? Man likās, ka ne, bet, ja nu mums laimētos tā kā šeit pirmajās dienās, krājot sū pie su, šos simt piecdesmit frankus es varētu salasīt. Tikai tam bija vajadzīgs laiks. Bet tad man smadzenēs radās jauna doma: ka būtu, ja mēs papriekš neietu uz Savanonu, bet dotos uz Varsu, tādējādi iegūstot vēl laiku, kura mums pietrūktu, izraugoties taisno ceļu.

Tātad vispirms jāiet uz Varsu un ar Barberēna māti jātiekas atceļā. Tad man droši vien bus vajadzīgie simt piecdesmit franki — un mēs varēsim nospēlēt manu feeriju*: «Prinča govs».

No rīta es izklāstīju savu nodomu Matiam, un viņš necēla nekādus iebildumus.

—   Iesim uz Varsu, — viņš sacīja. — Mani interesē raktuves, un es tās labprāt apskatītu.

II

KĀDA MELNA PILSĒTA

No Montaržī līdz Varsai ir garš ceļš. Varsa atrodas Sevenu masīva vidū, kalna nogāzē, kas pavērsta pret Vidusjūru, taisnā līnijā piecsimt sešsimt kilometru attālumā no Montaržī, bet, tā kā mēs bijām spiesti līkumot, tad mums iznāca vairāk nekā tūkstoš kilometru. Mums bija jāiegriežas dažās pilsētās un lielākos ciematos, kur cerejām uz labiem ienākumiem no izrādēm.

Sie tūkstoš kilometri mums paņēma gandrīz trīs mēnešus, bet, kad tuvojāmies Varsai, pārskaitījis naudu, es ar prieku pārliecinājos, ka savu laiku bijām lieti izmantojuši: manā ādas naudasmakā bija sa krati simt divdesmit astoņi franki. Govs pirkšanai trūka vairs tikai divdesmit divu franku.

Matia bija gandrīz tikpat priecigs kā es un ne mazāk lepns, ka ir piedalījies tik lielas summas pelnīšanā. Tiesa, bez viņa līdzdalības, it īpaši bez viņa pistonkornetes mēs ar Kapi nemūžam nebūtu savākuši simt divdesmit astoņus frankus.

No Varsas līdz Savanonai mēs noteikti nopelnīsim vēl trūkstošos divdesmit divus frankus.

Varsa, kurā mēs tagad nonācām, pirms kādiem simt gadiem bija nabadzīgs kalnu ciems, pazīstams tikai ar to, ka tur bieži meklēja patvērumu 2ana Kavaljē* vadītie Dieva bērni. Atrazdamās kalnos, Varsa bija svarīgs punkts kamisardu kara; taču tieši ši situācija bija par iemeslu Varsas nabadzībai. Ap 1750. gadu kāds vecs muižnieks, kaislīgs izrakumu pētnieks, atklāja Varsā akmeņogļu slāņus, un kopš tā laika VarSa ir kļuvusi par viēnu no akmeņogļu baseiniem, kas kopā ar Ale, Senžerve un Besēžu apgādā ar akmeņoglēm Dienvidfranciju un konkurē Vidusjuras tirgū ar Anglijas akmeņoglēm. Kad šis muižnieks savus pētījumus uzsāka, par viņu visi zobojās, bet, kad, nonācis simt piecdesmit metru dziļumā, viņš nekā neatrada, tika darīts viss, lai viņu ieslēgtu vājprātigo namā pirms neprātīgas bagātību izputināšanas. Varsa savā teritorija saturot dzelzs rūdu, akmeņogļu tur neesot, un tās nekad tur neatradīšot. Nekā neatbildēdams, lai paslēptos no klaigātājiem, vecais muižnieks iekārtojies uz dzīvi savā šahtā un nav vairs nācis no tās arā; viņš tur edis, viņš tur gulējis un pacietis arī kopā ar viņu strādājošo šaubas. Pēc katra cērtes cirtiena viņi raustījuši plecus, bet, sava saimnieka ticības mudināti, cirtuši no jauna, un šahta kļuvusi aizvien dziļākā. Divsimt metru dziļumā uzgājuši ak meņoglu slāni: nu vecais muižnieks vairs nebijis vājprātīgs, bet kļu vis ģeniāls cilvēks. Vienā jaukā diena bija notikusi pilnīga metamorfoze.

Tagad Varsa ir pilsēta ar divpadsmit tūkstošiem iedzīvotāju, ar spožu rūpniecisku nākotni un kopā ar Alē un Besēžu tiek uzskatīta par Dienvidfrancijas cerību.

Varsu dara bagātu tas, kas atrodas zemē, nevis virs zemes. Virspuse tiešām izskatās skumja un gaužām bēdīga: kosi*, garigas, tas ir, neauglība; koku nav, ja neskaita vienu otru kastaņu, zidkoku un dažus panīkušus olīvkokus; augu valstij nederīga zeme, viscaur peleki vai balti akmeņi; vienīgi tur, kur mazliet dziļāka zemes slānī ieplūst mitrums, parādās spirgta veģetācija, kas patīkami kontrastē ar kalnu dru mumu.

No šās atkailinātības rodas drausmīgi plūdi, jo, kad līst, ūdens pa plikajām nogāzēm tek tikpat kā pa bruģētu ielu un strauti, kas parasti ir bez ūdens, vienā acumirklī piepilda ieleju upes, un tās pār plūst; dažu minūšu laikā ūdens līmenis upju gultnēs paceļas par trim, četriem, pieciem un pat vairākiem metriem.

Varsa ir būvēta kalnā pie vienas no šādam upēm, vārdā Divonna, kurā pašā pilsētas vidū ietek divi nelieli kalnu strauti — Trijēra un Sentandeola. Pilsēta nav nedz skaista, nedz tīra, nedz regulāri izplānota. No rīta līdz vakaram pa pilsētas ielām ripo ar dzelzsrūdu un akmeņoglēm piekrauti vagoni, nemitīgi bārstīdami sarkanus un mel nus putekļus, kas lietainās dienās pārvēršas par purva dūņām līdzī giem šķidriem, dziļiem dubļiem. Turpretī saulainās un vējainas dienās izveidojas acis žilbinoši putekļu virpuļi, kas veļas pa ielām un paceļas gaisa virs pilsētas. Mājas no augšas līdz apakšai ir melnas, melnas no dubļiem un putekļiem, kas ceļas uz augšu no bruģa līdz pat jumtiem, melnas no krāšņu un cepļu dūmiem, kuri no jumtu augstumiem nonāk līdz ielas bruģim; viss ir melns: zeme, debess un pat ūdens Divonnā. Taču cilvēki, kas kustas šais ielās, ir vēl melnāki neka visa apkār tējā vide melnie zirgi, melnie rati, melnās koku lapas. Varētu domāt, ka vienā jaukā dienā par pilsētu nogruvis sodrēju mākonis vai līdz pat jumtaugšām to pārklājuši asfalta plūdi. Ielas tur nav ierī kotas ne ratiem, ne gājējiem, tās ir domātas dzelzceļam un raktuvju vagoniem: pa zemi visnotaļ stiepjas sliedes un ierīkotas grozāmās platformas, visur virs galvas paceļamie tilti, dzensiksnas un mehāniskie pārvadi, kas griežas ar apdullinošu šņākoņu. Milzīgās ēkas, kurām brauc garām, dreb līdz pašiem pamatiem, un, ja tajās paraugās pa durvīm vai logiem, var redzēt plūstošu čuguna masu, kas riņķo kā milzīgi bolīdi*, mehāniskus veserus, kuri šķiež ap sevi veselu dzirk steļu lietu, un visās malās no vienas vietas tvaika mašīnu virzuļus, kas vienmērīgi paceļas un nolaižas.

Varsā nav ne pieminekļu, ne dārzu, ne laukumu ar statujām, viss ir vienāds un būvēts pēc viena parauga — pec kuba; baznīcas, tiesas nams, skolas — visas ēkas ir kubi ar mazāku vai lielāku skaitu logu, raugoties pēc vajadzības.

Kad mēs nonācām Varsas apkaimē, pulkstenis bija divi vai trīs pēcpusdienā un skaidrajās debesīs spīdēja spoža saule. Bet, jo vairāk mēs tuvojamies pilsētai, diena it kā apmacās. Starp debesim un zemi noka- rajās biezs dūmu mākonis, kas smagi vilkās, sašķīzdams pret augstajiem dūmeņiem. Jau pirms kādas stundas mēs izdzirdējām tādu kā dobju un varenu jūras šņākoņu un dārdus; šņākoņu radīja ventilatori, bet dobjos dārdus — hidrauliskie veseri un blietes.

Es zināju, ka Alekša tēvocis strādā Varsa par ogļraci, bet tas ari bija viss. Vai viņš dzīvoja tieši Varsā vai tās tuvumā? To es nezināju.

Kad iegājām pilsētā, es apjautājos, kur atrodas Trijēras raktuves, un man norādīja uz Divonnas kreiso krastu, uz nelielu gravu, ko šķērsoja kalnu strauta gultne, kuras vārdā bija nosaukta raktuve.

Ja pilsētas izskats nebija necik pievilcīgs, tad šās gravas izskats bija pavisam bēdīgs: kailu uzkalnu karres* bez kokiem, bez zāles, garas pelēka akmens rindas, kuras tikai šur tur pārtrauca sarkanas zemes strēles. Gravas sākumā rēgojās raktuves darbam nepieciešamās ēkas — nojumes, zirgu staļļi, veikali, kantori, tvaika mašīnu dūmeņi; un visapkārt ogļu un akmeņu kaudzes.

Kad mēs tuvojāmies ēkām, mums pretī nāca un mani apturēja kāda jauna sieviete apjukušu skatienu, pār pleciem plīvojošiem matiem, vezdama aiz rokas mazu bērnu.

—   Vai jūs mums neparādītu svaigu ceļu? — sieviete jautāja.

Es viņu uzlukoju pārsteigts.

—   Ceļu ar kokiem un ēnu, ceļu gar strautiņu, kas, pār oļiem tecēdams, nemitīgi burbuļo un kur koku lapotnē dzied putni.

Un viņa sāka svilpot kādu jautru dziesmiņu.

—   Jūs man to ceļu nepateicāt, — viņa tuipināja, redzēdama, ka es neatbildu, bet izlikdamās nemanām manu apmulsumu, — ļoti žēl. Tātad tas vēl ir tālu. Bet vai tas ceļš ir pa labi vai pa kreisi? Pasaki vismaz to, mīļo zēn. Es meklēju un nevaru atrast.

Viņa bija ārkārtīgi runīga un runādama ar vienu roku žestikulēja, bet ar otru maigi glāstīja bērna galvu.

To ceļu es tev prasu tāpēc, ka katrā ziņa tur satikšu Mariusu. Vai tu Mariusu pazini? Nē. Tas ir mana bērna tēvs. Kad Mariusu šahtā bija apdedzinājusi raktuvju gāze, viņš paglābās uz tā svaigā celiņa. Tad viņš staigā tikai pa svaigiem celiņiem, tas labi līdzot viņa apdegumiem. Viņš gan prot atrast tos celiņus, bet es neprotu. Tāpēc jau sešus mēnešus nevaru un nevaru viņu sameklēt. Seši mēneši, tas ir ilgs laiks tiem, kas viens otru mīl. Seši mēneši, seši mēnešil

Viņa pagriezās pret raktuvju ēkām un, ar mežonīgu sparu norādi dama uz mašīnu dūmeņiem, kas grūda laukā veselas dūmu strūklas, izsaucas:

Pazemes darbs ir velna darbs! Atdod man Mariusu!

Tad, pievērsdamas atkal man, sacīja:

—   Tu neesi šejienietis, vai ne? Tava aitāda un tava platmale liecina, ka tu nac no tālienes. Aizej uz kapsētu, paskaiti: viens, divi, trīs, viens, divi, trīs — visi nomiruši šahtā.

Tad, satvērusi bērnu un spiezdama sev pie krūtīm, turpinaja:

—   Nē, manu mazo Pjēru tu nemūžam nedabūsi!.. . Odens ir maigs, ūdens ir svaigs. Kur ir tas ceļš? Ja nezini, tad tu esi tāds pats muļķis kā citi, kas mani izsmej. Kāpēc tad tu mani aizkavē? Mariuss mani gaida.

Viņa uzgrieza man muguru un, svilpodama savu jautro dziesmiņu, lieliem soļiem devās prom.

Es sapratu, ka šī sieviete ir vājprātīga, ka viņa ir zaudējusi vīru, kas miris raktuvju gāzes eksplozijā; un šis drausmīgais briesmu stāsts pie ieejas šahtā, šī bezgaldrūmā ainava zem melnajām debesīm, satikšanās ar šo nabaga sievieti, kas aiz bēdām zaudējusi prātu, — tas viss mums uzvēdīja skumjas.

Mēs uzzinājām tēvoča Gaspāra adresi — viņš dzīvoja netālu no šahtas netīrā, līkumainā ieliņā, kas gāja leja uz upi.

Kad es pēc viņa jautāju, kāda sieviete, kas stāvēja, atspiedusies pret durvju stenderi, un tērzēja ar kaimiņieni, kura stāvēja citās durvīs, man atbildēja, ka viņš atgriezīšoties no darba pulksten sešos.

—    Ko tad jūs no viņa gribējāt? — sieviete vaicāja.

—   Es gribu satikt Aleksi.

Tad viņa noskatīja mani no galvas līdz kājām un pēc tam noskatīja Kapi.

—   Vai jūs esat Remī? — viņa jautāja. — Aleksis mums par jums stāstīja. Viņš jūs gaidīja. Un kas tas tāds?

Viņa norādīja uz Matiu.

—   Tas ir mans biedrs.

Runātājā bija Alekša tante. Es domāju, ka viņa aicinās mūs ienākt un atpūsties, jo mūsu noputējušās kājas un saulē iedegušās sejas pārak skaidri liecināja, ka esam noguruši. Bet viņa nelikās ne zinis un tikai atkartoja, ja es atnākšot sešos, tad varēšot satikt Aleksi — pašlaik viņš esot šahtā.

Man nebija dūšas lūgt to, ko viņa pati nepiedāvaja, es pateicos par viņas atbildi, un mēs devāmies uz pilsētu sameklēt kadu maiznīcu, jo bijām ļoti izsalkuši — nebijām ēduši kopš agra rīta un ari tad tikai maizes garozu, kas bija atlikusi no iepriekšējās dienas pusdienām. Man bija kauns par šādu uzņemšanu, jo noģidu, ka Matia klusībā prāto, ko tas varētu nozīmēt. Bet ko nu tik daudz minēt?

Man šķita, ka Matiam varētu rasties sliktas domas par maniem draugiem un, kad es viņam stāstīšu par Lizu, viņš vairs neklausīsies ar tik lielām simpātijām. Bet man bija ļoti svarīgi, lai Liza jau iepriekš Matiam būtu simpātiska un viņš pret to būtu draudzīgi noskaņots.

Pēc tādas uzņemšanas, kad mani neuzaicināja vēlreiz atnākt uz mājām, mēs jau mazliet pirms sešiem devāmies sagaidīt Aleksi pie izejas no šahtas.

Trijēras oglraktuvēs tiek ekspluatētas trīs šahtas — Senžiljēna, Sentalfonslnas un Senpankrasa šahta. Akmeņogļu raktuvēs visai bieži mēdz dot kada svētā vardu ieguves, ventilācijas un izcelša nas jeb izsmelšanas šahtai. Sis svētais, kas tiek izraudzīts pēc tas kalendāra dienas, kad iesāk urbšanu, noder ne vien šahtas nokristīšanai, bet arī dažādu datumu atcerei. Sīs trīs šahtas nekalpo ne ogļ raču nolaišanai, ne izcelšanai pec darba. Viņu nolaišanās un iznāk šana notiek caur galeriju, kas sākas no lampu mājas un beidzas pirmajā ieguves horizontā, no kurienes tas ir savienots ar visām šahtas daļam. Tādējādi ir gribēts novērst nelaimes gadījumus, kas visai bieži notiek šahtās, kad pārtrūkst tauva vai muca aizķeras aiz kāda šķēršļa un iegāž cilvēkus divsimt vai trīssimt metru dziļa bedrē. Tai pašā laikā tiek lūkots izbēgt no pēkšņas temperatūras maiņas, kādai ogļrači ir pakļauti, kad no vienmērīgās karstās temperatūras divsimt metru dzi ļuma, mašīnas izcelti, viņi pēkšņi nokļūst nevienmerigā temperatūrā un saslimst ar plaušu plēves iekaisumu vai plaušu karsoni.

Uzzinājuši, ka strādniekiem jānāk ārā pa šo galeriju, mēs ar Matiu un Kapi nostājāmies pie izejas, un dažas minūtes pēc tam, kad pulk stenis nosita seši, es saskatīju galerijas tumšaja dziļumā mirgojam gaišus punktiņus, kas strauji kļuva lielāki un lielāki. Tie bija ogļrači, kas, darbu beiguši, ar lampam rokās atgriezās dienas gaismā.

Viņi nāca lēnām, smaga gaitā, it ka viņiem sāpētu ceļgali, izskaid rojumu tam es atradu vēlāk, kad pats dabūju izkāpelēties un izskraidīties pa kāpnēm, kas ved uz beidzamo horizontu. Sejas viņiem bija melnas kā skursteņslauķiem, drēbes un cepures klāja ogļu putekļi un slapji dubļi. Ejot garām lampu mājai, katrs iegāja iekšā un uzkāra savu lampu naglā.

Lai es skatījos cik uzmanīgi skatīdamies, Aleksi iznākam es neie raudzīju, un, ja viņš pats nebutu man apkritis ap kaklu, es viņu nebutu pazinis: viņš bija no galvas līdz kājām melns un tik maz līdzinājās manam kādreizējām draugam, kurš skraidīja pa mūsu dārza celiņiem, ģerbies tīrā kreklā līdz elkoņiem uzrotītam piedurknēm un vaļā apkakli, kas ļāva saskatīt viņa balto ādu.

—   Tas ir Reniī, — Aleksis sacīja, pagriezdamies pret gadus četrdesmit vecu vīrieti, kas soļoja viņam blakus. Vīrietim bija atklāta, labsirdīga seja ka Akena tēvam, un par to arī nebija ko brīnīties, jo viņi bija brāļi.

Es sapratu, ka šis virs ir tēvocis Gaspārs.

—   Mēs jau sen tevi gaidījām, — viņš man labsirdīgi sacīja.

—   No Parīzes līdz Varsai ir garš ceļš.

—    Un tev ir īsas kājas, — viņš smiedamies piebilda.

Kapi, aiz laimes, ka atkal saticis Aleksi, savu prieku izrādīja, raustīdams viņu ar zobiem aiz piedurknes.

Tikām es tēvocim Gaspāram pastāstīju, ka Matia ir mans draugs un kompanjons, ka viņš ir laga zēns, ar kuru es jau biju iepazinies agrāk un kuru vēlāk atkal nejauši sastapis, un ka viņš spēlē pistonkorneti ka īsts mākslinieks.

—   Un šis ir Kapi kungs, — tēvocis Gaspārs sacīja. — Rīt ir svet diena. Kad jūs būsit atputušies, jūs mums sarīkosit izrādi. Aleksis stāstīja, ka šis suns esot gudrāks par dažu labu skolmeistaru un ak tieri.

Cik neērti es biju juties Gaspāra tantes klātbūtnē, tik brīnišķīgi jutos kopā ar tēvoci: viņš tiešām bija Akena tēva cienīgs brālis.

—    Patērzējiet vien, zēni, jūs varēsit viens otram daudz ko pastāstīt, bet es tikām aprunāšos ar šo jauno cilvēku, kas tik brīnišķīgi spēlē pistonkorneti.

Mums tiešām pietiktu ko stāstīt veselu nedēļu, ir tad vēl pietruktu laika. Aleksis gribēja zināt, kā mums bija noritējis ceļojums, bet es steidzos uzzināt, kā viņš ir apradis ar savu jauno dzivi. Un mes vienā gabala pārtraucām viens otru ar jautājumiem, nemaz nepagūdami atbildēt.

Mes gājām lēni, un ogļrači, kas devās uz mājām, mūs apsteidza. Viņi gāja, izstiepušies pa visu ielu garā rindā, visi melni, apbiruši ar tādiem pašiem putekļiem, kas biezā kārtā klaja zemi.

Kad bijām jau gandrīz pie mājam, tēvocis Gaspārs pienāca mums klāt un sacīja:

—   Zēni, nāciet pie mums paēst vakariņas.

Tēvoča uzaicinājums mani ļoti iepriecināja, jo ejot es domāju, nez vai pie mājas durvīm mums nebūs jāšķiras: tas, kā mūs bija uzņēmusi tante, nekādas labas cerības nedeva.

—   Sis ir Remi, — ienācis istabā, tēvocis sacīja, — un tas ir viņa draugs.

—   Es jau viņus nupat redzēju.

—   Ļoti jauki! Tātad iepazīšanās jau ir notikusi. Zēni edīs pie mums vakariņas.

Es, protams, biju laimīgs, ka ēdīšu vakariņas kopā ar Aleksi, tas ir, ka pavadīšu kopa ar viņu vakaru, bet, vaļsirdīgi runājot, jāatzīstas, ka es priecājos arī par vakariņām. Kopš bijām atstājuši Parīzi, mēs ēdām, kā pagadās, dažreiz iztikdami ar sausu garozu, brīžam ar maizes ņuku un tikai retu reizi ieturēdami īstu maltīti, sēžot uz krēsla un strebjot zupu. Tiesa, ar to, ko mēs nopelnījām, mes bijām pietiekami turīgi, lai spētu samaksāt par īstu mielastu labā iebraucamā vietā, bet mums bija jāpataupa nauda «prinča govs» pirkšanai, un Matia bija tik labsirdīgs zēns, ka gandrīz tikpat stipri priecājās kā es, domājot par musu govs pirkšanu.

Diemžēl nekāds mielasts mums tovakar neiznaca: es gan sedeju pie galda uz krēsla, bet zupa mums netika pasniegta. Lielākā da[a raktuvju kompāniju bija iekārtojušas pārtikas veikalus, kuros viņu strādnieki par pašizmaksas cenām varēja iegādāties visu dzīvei nepieciešamo. So veikalu priekšrocība skaidri redzama: ogļracis tur par zemu cenu var nopirkt labus produktus, par kuriem tiek samaksāts ar atvilkumu no algas ik par pusmēnesi, un tādā kārtā viņš ir pasargāts no parādiem mazumtirdzniecības tirgotājiem, kas viņu izputinātu, — viņš neietaisa parādus. Taču, tāpat kā visām labām lietām, arī šai ir sava sliktā puse: Varsas ogļraču sievas nav radušas strādāt pa to laiku, kamēr vīri ir šahtā, — viņas sakopj māju, viņas iet cita pie citas ciemos dzert kafiju vai šokolādi, kas paņemta pārtikas veikalā, viņas tērzē, viņas pļāpā, un, kad pienāk vakars, tas ir, laiks, kad no šahtas pārnāk vakariņās virs, viņām nav bijis laika pagatavot vakariņas. Tad viņas skrien uz veikalu un pārnes no turienes dažādus gaļas izstrādājumus. Tas, protams, nenotiek vienmēr, bet tomēr itin bieži. Un šā iemesla dēļ tovakar mums galdā nebija zupas: Gaspāra tante bija aiz- plāpājusies. Vispār viņa tā bija radusi, un vēlāk veikalā es tiku redzējis viņas rēķinu, kurā galvenokārt figurēja divi pirkumi: no vienas puses — kafija un šokolāde, no otras — gaļas izstrādājumi. Tēvocis bija saticīgas dabas, visvairāk viņam rūpēja mājas miers, viņš eda desas un nežēlojās vai arī, ja kaut ko aizrādīja, tad darīja to gluži ramā garā.

—   Ja es nekļūstu dzērājs, — viņš sacīja, pastiepdams savu glāzi, — tad tikai tāpēc, ka man ir stingrs raksturs: tālab papūlies rītdien izvārīt mums zupu.

—   Pa kuru laiku?

—    Vai tad virszemē ir īsāks laiks nekā pazemē?

—   Bet kas tad jūs aplapīs? Jus taču visu tā noplēšat.

Tad, paraudzījies uz savam noplīsušajām, oglēm notraipītajām drēbēm, tēvocis piebilda:

—   Tiešām, mēs taču esam apģērbušies kā prinči.

Mūsu vakariņas neturpinājās ilgi.

—   Tu, puis, — tēvocis Gaspārs man sacīja, — gulēsi kopā ar Aleksi.

Pēc tam, pievērsdamies Matiam, piebilda:

—   Un tu varbūt varētu iet uz maizes ceptuvi, mēs tur lūkotu tev pataisīt labu guļasvietu uz salmiem un siena.

Visu vakaru un krietnu daļu no nakts mēs ar Aleksi pavadījām nomodā.

Tēvocis Gaspārs strādāja šahtā par atšķaidītāju, tas ir, ar cērti atskaldīja šahtā akmeņogles; Aleksis bija viņa aizvedējs, tas ir, viņš stūma vai vadīja pa sliedem mucveida ceļamo kasti, ta saukto vagoneti, kas bija piekrauta ar atskaldītajām oglēm, līdz vertikālajai šahtai, kur šo vagoneti piestiprināja pie tauvas un ar ceļamo ierīci ceļa uz augšu.

Kaut gan Aleksis pavisam nesen bija kļuvis par ogļraci, šo darbu viņš bija jau iemīļojis un lepojās ar savu šahtu: tā bija visskaistākā un ievērojamākā šahta visā apvidu. Viņš ņēmās to aprakstīt tikpat dedzīgi kā ceļotājs, kas, atgriezies no svešām zemem, atradis dzirdīgas ausis, apraksta savu ceļojumu.

Vispirms viņš aprakstīja klinti izrakto galeriju, pa kuru ejot pēc desmit minūtēm nonākot pie taisnām, stāvām kāpnēm; uz leju no šīm kāpnēm ved pieslienamās koka trepes, tad nāk otrās kāpnes, otrās pieslienamās trepes, un tad nonāk pirmajā horizontā piecdesmit metru dziļumā. Lai nonāktu otrajā horizonta deviņdesmit metru dziļumā un trešajā horizontā divsimt metru dziļumā, ierīkota tāda pati kāpņu un pieslienamo trepju sistēma. Aleksis strādāja trešajā horizontā, un, lai nokļūtu savā darbavietā, viņam bija jāveic trīsreiz garāks ceļš nekā kāpjot Parīzes Dievmātes katedrāles tornī.

Taču, ja Dievmātes katedrales tornī uzkāpšana un nokāpšana ir viegla, jo kāpnes ir regulārās un apgaismotas, tad nebūt tā nav rak tuvēs, kur pakapieni, pieskaņojoties klintij, vietām ir augsti, vietām zemi, vietām plati, vietām šauri. Vienīgais apgaismojums nāk no lam pas, ko ogļracis tur rokā, un zem kājām ir slideni dubļi, ko nemitīgi atšķaida ūdens, kas pilienu pa pilienam sūcas šahtā un šad tad gluži auksts uzpil uz sejas.

Nokāpt lejā divsimt metru — tas ir garš ceļš, bet tas vēl nebūt nebija viss: pa galerijām vēl bija jātiek līdz dažādiem kāpņu laukumiem un tad jādodas uz cirtni. Trijēras galeriju kopējais garums bija trīsdesmit pieci līdz četrdesmit kilometru. Četrdesmit kilometri, protams, nebija jānoiet, taču dažreiz šis( gājiens uz darba vietu ļoti nogurdināja, jo bija jābrien pa ūdeni, kas sūcās iekša pa klints spraugam, ceļa vidū saplūda kopā par strautu un tecēja līdz samazgu bedrei, no kuras smeļamās ierīces to izvadīja ārā.

Kad šīs ejas šķērsoja cietas klintis, tad tās gluži vienkārši bija pazemes ejas, bet, kad tās šķērsoja iežu nobiras vai irstošas smiltis, eju griesti tika apšūti ar koka paneli un no abām pusēm ar cirvi apstrādātiem egļu stumbriem, jo zāģa ierobījumi radītu strauju pūšanu. Kaut gan šie koku stumbri bija paredzēti zemes spiediena aizturēšanai, šis spiediens bieži vien bija tik liels, ka koki saliecās un eja tik ļoti sašau rinājās vai nosēdās zemāka, ka pa to varēja tikt uz priekšu tikai rāpus. Uz šiem kokiem auga sēnes un vieglas, pūkainas spilvas, kuru spilgtais baltums kontrastēja ar zemes melnumu. Koku fermentācija izgaroja esences smaku, un uz sēnēm, uz nepazīstamajiem augiem un baltajās sūnās ņudzēja mušas, zirnekļi un tauriņi, kas nelīdzinājās tās pašas sugas kukaiņiem, kuri sastopami zem klajas debess. Tāpat arī viscaur tur skraidīja žurkas un ar galvu uz leju, koka balstos ieķērusies, karājās sikspārņi.

Sis ejas krustojās un šur tur, tāpat kā Parīzē, izveidoja laukumus un krustcejus, tur bija gan skaistas un platas, bulvāriem līdzīgas ejas, gan šauras un zemas kā Senmarseļas kvartāla ieliņas. Tikai visa šī apakšzemes pilsēta bija daudz vājāk apgaismota neka virszemes pil sētas naktī, jo tur nebija ne laternu, ne gāzes radziņu, bet vienīgi lampas, ko nesa līdzi paši ogļrači. Ja arī tur bieži trūka gaismas, tad nemitīgais troksnis liecināja, ka tā nav nekāda miroņu valsts: izciršanas laukuma skanēja pulvera sprādzieni, un gaisa plūsma at nesa pulvera smaku un dūmus; ejās bija dzirdama vagonešu rīboņa, šahtas — ieguves lifta kabīņu berzēšanas gar tauvu un visam cauri otrajā horizontā uzstādītās tvaika mašīnas dunoņa.

Bet visinteresantākais skats bija cirtnēs, tas ir, ejās, kas bija ierīkotas atradnes nogāzē. Tur gadijas redzēt atskaldītājus, kas strādāja puskaili, gulēdami uz sāniem vai nometušies ceļos. No šīm cirtnēm ogles nonaca horizontos, no kurienes tās aizveda līdz ieguves šahtām.

Tā šahtā izskatījās parastajās darba dienās, bet gadījās ari nelaimes gadījumu dienas. Divi nedēļas pēc tam, kad Aleksis bija ieradies Varsā, viņš kļuva par nelaimes gadījuma aculiecinieku un gandrīz ari par upuri. Bija notikusi raktuvju gāzes eksplozija. Rak tuvju gāze dabiski rodas akmeņogļu raktuvēs un, tiklīdz saskaras ar liesmu, uzreiz eksplodē. Grūti iedomāties kaut ko baismīgaku par šo eksploziju, kas savā ceļa visu sadedzina un sagrauj. Tai līdzīga ir vienīgi veselas pulvera mucas eksplozija. Tiklīdz lampas vai sērkociņa liesma saskaras ar šo gāzi, vienā acumirklī notiek sprādziens visās ejās, iznīcinot visu, kas atrodas šahtās, pat ieguves šahtā vai ven tilācijas šahtā, kurām noceļ jumtus. Dažreiz temperatūra sakāpj tik augstu, ka akmeņogles pārvēršas koksa*.

Raktuvju gāzes eksplozijā pirms sešām nedēļām bija gājuši bojā kādi desmit ogļrači, un viena no šo ogļraču sievām bija kļuvusi ārprātīga. Es sapratu, ka tā bija bijusi tā pati sieviete, kas kopā ar savu bērnu meklēja «svaigo ceļu».

Pret eksplozijām cīnījās visiem piesardzības līdzekļiem. Bija aizliegts pīpēt, un bieži vien inženieri, ejot apgaitā, lika ogļračiem, lai tie viņiem uzpūš elpu un varētu pieķert aizlieguma pārkāpējus. Lai novērstu drausmīgos nelaimes gadījumus, ieviesa lietošanā Deivija lampas, kas tā bija nosauktas lielā angļu zinātnieka — šo lampu iz gudrotā ja — vārdā. Ap šīm lampām ir smalks metāla tīkliņš ar tik sī ķām actiņām, lai tās nelaistu cauri liesmu. Tādā lampā, ja tā ienesta eksplozīvā atmosfērā, gāze sadeg lampas iekšpusē — un eksplozija neizlaužas uz āru.

Viss, ko Aleksis man pastāstīja, ārkārtīgi sakairināja manu ziņkāri, kas, nonākot Varsā, jau tā man bija pietiekami liela, un man iekārojās nolaisties šahtā. Bet, kad es otrā rītā par to ieminējos tēvocim Gas- pāram, viņš man atbildēja, ka tas neesot iespējams, jo šahtā ielaižot tikai tos, kas tur strādā.

— Ja tu gribi k[ūt par ogļraci, — viņš smiedamies piebilda, — tad tas ir viegli izdarāms, un tu vari savu vēlēšanos apmierināt. Tur klāt šis amats nav nemaz sliktāks par citiem, un, ja tu baidies no lietus un pērkona, tad tas tev ir tieši piemērots; katra ziņā tas ir labāks nekā klaiņotāja muzikanta amats. Un tu paliktu kopā ar Aleksi. Nu, vai norunāts, manu zēn? Ari Matiam atrastos kāds darbs, tikai ne jau kornetes pūšana!

Taču es nebiju ieradies Varsā, lai tur paliktu; es biju uzņēmies citu uzdevumu, biju spraudis sev citu mērķi, nevis augu dienu stumt vagonetes Trijēras raktuvju otrajā vai trešajā horizontā.

Tālab bija jāatsakās no savas ziņkāres apmierināšanas — un es jau domāju, ka aiziešu no Varsas, neuzzinājis nekā vairāk kā tikai to, ko man bija pastāstījis Aleksis, vai šo to, ko biju izlobījis no tēvoča Gaspāra atbildēm. Taču nejaušu apstākļu dēļ iznāca tā, ka man bija jāpieredz visas šausmas, visas drausmas un visas briesmas, kādas lemts pieredzēt ogļračiem.

III

AIZVEDĒJS

Ogļrača darbs nebūt nav neveselīgs, un, izņemot dažas slimības, kas rodas gaisa un gaismas trūkuma dēļ, kas pēc ilgāka laika novājina asinis, ogļracis ir tikpat vesels kā zemnieks, kas dzīvo veselīgā vidē; turklāt ogļracim vel ir tas labums, ka viņš ir pasargāts no laika maiņām — no lietus, no aukstuma un no pārmērīga karstuma.

Lielas briesmas viņam draud no iebrukuma, eksplozijas un plūdiem, kā ari no nelaimes gadījumiem, kas notiek viņa rīcības, viņa neuzmanības vai neveiklības dēļ.

Dienu pirms manas paredzētās aiziešanas Aleksis pārnāca mājās ar stipri kontuzētu labo roku, kurai bija uzkritis virsū liels, neveikli saņei^s akmeņogļu bluķis. Viens pirksts bija pussašķaidīts un visa roka galīgi sadauzīta.

Atnāca raktuves ārsts un roku pārsēja. Alekša stāvoklis neesot bīstams, roka sadzīšot, pirksts arī, vajadzīgs tikai miers.

Tēvocis Gaspārs pēc sava rakstura bija cilvēks, kas uzņem dzīvi, kāda tā ir, bez gaušanās un bez sašutuma; vienīgais, kas viņu varēja izvest no pacietības, bija darba kavēšana.

Izdzirdējis, ka Aleksim vairākas dienas ir vajadzīgs miers, viņš sacēla lielu brēku. Kas pa tām dienām stumšot viņa vagoniņu? Viņam neesot neviena Alekša aizstājēja. Ja runa būtu par Alekša pilnīgu aiz- stašanu, gan viņš kādu atrastu, bet dabūt aizstājēju tikai uz dažām dienām — patlaban tas nebija iespējams: trūka cilvēku, bet it īpaši bērnu.

Viņš tomēr devās meklēt aizvedēju, taču pārnāca mājās, nevienu neatradis.

Un tad viņš sāka gausties. Viņš tiešām bija izmisis, jo bez aizvedēja ari viņš bija notiesāts uz bezdarbu, bet viņa naudasmaks acīm redzot to neatļāva.

To redzot un saprotot tēvoča Gaspāra izmisuma cēloņus, turklāt jūtot itin kā pienākumu šādos apstākļos atmaksāt viņam par mums izrādīto viesmīlību, es apjautājos, vai aizvedēja darbs ir grūts.

—   Tas ir vieglāks par vieglu: tikai jāstumj vagonete pa sliedēm.

—   Vai tā vagonete ir smaga?

—   Ne pārāk, ja jau Aleksis var pastumt.

—   Pareizi! Ja jau Aleksis var pastumt, tad es ari varēšu.

—   Tu?

Un viņš sāka skaļi smieties, taču drīz vien kļuva atkal nopietns.

—   Protams, ka tu varētu, ja vien gribētu.

—   Es gribu, ja tas jums var līdzēt.

—   Tu esi labs zēns, tātad norunāts: rīt tu kopa ar mani nolaidīsies šahtā. Tiešām tu man izdarīsi lielu pakalpojumu, taču arī tev pašam tas nāks par labu. Ja tev šis darbs iepatiksies, tad nudien labāk tomēr strādāt nekā blandīties pa lielceļiem. Nebūs vismaz no vilkiem jā baidās.

Bet ko darīs Matia pa to laiku, kamēr es strādāšu raktuvē? Es taču viņu nevarēju atstāt tēvocim Gaspāram uz kakla.

Es apjautājos, vai Matia viens pats ar Kapi nevarētu dot izrādes Varsas apkaimē, un viņš manu priekšlikumu uzreiz pieņema.

—    Es bušu priecīgs, ja arī viens varēšu pelnīt naudu govij, — viņš smiedamies sacīja.

Pa šiem trim menešiem, ko mes bijām nodzīvojuši kopā svaigā gaisā, Matia vairs nepavisam neizskatījās pēc vārga un slimīga zena, kādu es viņu sastapu, atspiedušos pret Senmedara baznīcas mūri, kad viņš mira badā, un vēl mazāk pēc izdzimteņa, kādu es viņu redzēju pirmo reizi Garofoli bēniņos, kur viņš uzmanīja zupas katlu un laiku pa laikam sakampa sāpošo galvu.

Galva Matiam vairs nesāpēja, viņš vairs nebija ne bēdīgs, ne vārgulīgs. Nelaimīgu viņu bija padarījuši De Lursina iēlas bēniņi. Saule un svaigais gaiss viņam bija atdevis veselību un dzīvesprieku.

Musu ceļojuma laikā viņš allaž bija labā garastāvoklī un daudz smējās, visur saskatīja labo, par katru nieku priecājās, vērsa par labu visu ļauno. Kā man būtu klājies bez viņa? Cikreiz mani nebūtu nomā- kusi grūtsirdība un nogurums?!

Mūsu raksturu dažādiba droši vien bija atkarīga no mūsu dabas, taču ari no mūsu izcelsmes un no mūsu tautības.

Viņš bija itālietis, viņam piemita bezrūpība, laipnība, piemīlība, viņš viegli pakļavās grūtībām, neļaunodamies un nepretodamies, nevis tā ka mani tautieši, kuru dabā ir turēties pretī un cīnīties.

Kura tad ir tava zeme, jūs man jautāsit. Vai tev maz ir sava zeme?

Atbilde uz to nāks vēlāk. Pašlaik es to nezināju, es tikai gribēju teikt, ka mēs ar Matiu nemaz nebijām līdzīgi un tāpēc tik labi satikām — pat tad, kad es viņam liku mācīties pazīt notis un mācīju lasīt. Tiesa, mūzikas stundas mums vienmēr viegli veicās, bet pavisam citādi bija ar lasīšanu, un mēs būtu varējuši atri sanaidoties, jo man nebija ne pacietības, ne iecietības, kas piemīt cilvekiem, kuri raduši citus mācīt. Taču mēs nekad nesanaidojāmies, pat tad, kad es biju netaisns, kas atgadījās ne vienreiz vien, — Matia nekad neno skaitās.

Tātad tika norunāts, ka rīt, kad es iešu strādāt šahtā, Matia dosies ceļā ar izrādēm, lai tādējādi palielinātu mūsu kapitālu. Arī Kapi, kam es šo pasākumu paskaidroju, likās visu saprotam.

Nakamajā rītā man tika iedotas Alekša darba drēbes.

Vēlreiz piekodinājis Matiam un Kapi būt ļoti prātīgiem, es sekoju krusttēvam Gaspāram.

—   Uzmanīgi! — viņš man sacīja, iedodams lampu. — Nāc man pa kaļ un neatlaidies no viena pakāpiena, pirms neesi sataustījis nākamo.

Mēs nolaidāmies galerijā, viņš gāja pa priekšu, es viņam nopakaļ.

—   Ja tev uz kāpnēm paslīd kāja, — tēvocis turpināja, — centies noturēties, tur ir ļoti dziļš.

Man šie brīdinājumi, lai es,būtu piesardzīgs, nebija vajadzīgi, jo bez visa tā jutos itin satraukts, atstājis dienas gaismu un nonācis tumsā, pametis zemes virsu un nokāpis tās dziļumā. Neviļus atskatījos atpakaļ: mēs jau bijām pagājuši krietnu gabalu pa galeriju, un gaisma šā garā, tumšā gaiteņa galā izskatījās kā balta bumba, kā meness tumšās, bezzvaigžņu debesīs. Man sametās kauns par savu neapzināto, zibenīgo atskatīšanos, un es žigli pieliku soli.

—    Kāpnes, — tēvocis Gaspārs brīdināja.

Mēs stāvējām pie melna cauruma, kura bezdibenīgajā dziļumā es saskatīju mirgojam uguntiņas, kas tieši lejā izskatījās palielas, bet, jo vairāk attālinājās, jo kļuva aizvien mazākas un mazākas. Tās bija to ogļraču lampas, kuri bija nolaidušies šahtā pirms mums. Viņu sarunu čalas mēs sadzirdējām kā dobju murminašanu, kura at- plūda kopā ar silto gaisu, kas sitās mums sejā. Sim gaisam bija savāda smarža, kādu es ieelpoju pirmo reizi mūžā, — kaut kas līdzīgs ētera un etiķa esences sajaukumam.

Pēc kāpnēm nāca pieslienamās trepes, pēc pieslienamām trepēm — jaunas kāpnes.

—   Nu jau mēs esam pirmajā horizontā, — krusttēvs sacīja.

Mēs atradāmies pašā vidū galerijai ar taisnām sienām. Sīs sienas

bija mūra. Griestu velve bija mazliet augstaka par cilvēka augumu, taču bija arī tādas vietas, kur, cauri ejot, bija jāpieliecas vai nu tāpēc, ka velve bija noslīdējusi zemāk, vai tāpēc, ka grīda bija pacēlusies augstāk.

—   Tas ir no grunts spiediena, — tēvocis paskaidroja. — Tā kā kalns viscaur ir izrakņāts un tajā ir tukšumi, zeme nosēžas un, kad tās spiediens ir pārāk liels, ejas iebrūk.

Uz zemes bija dzelzceļa sliedes, un gar eju tecēja neliels strautiņš.

—   Sis strautiņš un tāpat, ari citi rodas no ūdens izsūkšanās, un tie visi ietek samazgu bedre. Ūdenssūknējamā mašīna katru dienu pār sūknē Divonnā ap tūkstoš divsimt kubiklitru ūdens. Ja mašīna pār trauktu darbu, šahta nekavējoties pārplūstu, starp citu, pašlaik mēs atrodamies tieši zem Divonnas.

Un, tā kā es neviļus sarāvos, tēvocis skaļi iesmējās.

—   Piecdesmit metru dziļuma nav jābaidās, ka tā tev varētu ietecēt aiz apkakles.

—   Bet ja rastos kāds caurums?

—   Kur nu caurums! Galerijas desmitiem reižu iet visos virzienos zem upes, un ir tādas šahtas, kurās no plūdiem ir jābaidās, bet ne jau šeit. Te pietiek ar raktuvju gāzi, nogruvumiem un eksplozijām.

Kad mēs nonācām savā darba vietā, tēvocis Gaspārs pastāstīja, kas man jādara, un, kad mūsu vagonete bija pilna ar oglēm, pamācīdams palīdzēja man to aizstumt līdz šahtas akai un ierādīja, kā uz braukt uz rezerves ceļa, sastopoties ar pretimbraucošiem aizvedējiem.

Viņam bija taisnība, kad viņš sacīja, ka aizvedēja darbs nav necik grūts, jo pēc dažām stundām, kaut arī vēl nebiju diez cik veikls, es tomēr jau strādāju pietiekami labi. Man vēl trūka izveicības un pieraduma, kas nepieciešams ikvienā darbā, tālab tas bija jāaizstāj ar mazāku vai lielāku piepūli, kas vairāk nogurdināja nekā ļāva liet derīgi strādāt.

Par laimi, pret nogurumu es jau biju norūdījies savas dzīves pēdējos gados un īpaši pēdējo trīs mēnešu ceļojumā. Tālab par nogurumu es nesūdzējos, un tēvocis Gaspārs pavēstīja, ka es esot dūšīgs puika un ar laiku no manis iznākšot labs ogļracis.

Lai gan es biju ļoti gribējis pabūt šahtā, man tomēr nebija ne ma zākās vēlēšanās tur palikt. Man bija tikai zinātkāre, bet nebija nekādas tieksmes kļūt par ogļraci.

Lai spētu dzīvot apakšzemē, ir vajadzīgas sevišķas īpašības, kādu man nebija, — ir jāmīl klusums, vientulība un jāprot koncentrēties.

Stundām un pat dienam ilgi jārakņājas tikai pašam sevi, ne ar vienu nepārmijot ne vārda, jādzīvo bez kādas izklaidēšanās. Sai ziņa tādai dzīvei es nebiju piemērots, jo biju pieradis pie klaidoņa dzīves, pastāvīgi dziedāt un soļot. Stumjot savu vagoneti pa tumšajām galerijam, kur nebija citas gaismas kā vienīgi mana lampa, nebija cita trokšņa kā tikai tāla vagonešu žvadzoņa, strautiņu burzguļošana un laiku pa laikam cērtes rībieni, kas šai nāves klusumā izklausījās vel dobjāki un drūmāki, garās darba stundas man likās pavisam skumjas un drūmas.

Tā kā nolaišanās šahtā un iznākšana no tās lauka bija ne mazāk grūts darbs, tad ogļrači tur palika visas divpadsmit stundas un negāja mājās pusdienās, bet paēda turpat darbavietā.

Blakus tēvocim Gaspāram par aizvedēju strādāja nevis zēns tā kā es vai citi aizvedēji, bet vecs vīrs ar baltu bārdu, un, ja es saku «ar baltu bārdu», tad ir jāsaprot, ka balta tā ir bijusi svētdien, lielajā mazgāšanās dienā, jo, sākot ar pirmdienu, tā pamazām metās pelēka un līdz sestdienai bija jau gluži melna. Sim vīram bija sešdesmit gadu. Kādreiz jaunībā viņš bija strādājis par namdari, uzraudzīdams ga leriju nostiprināšanu. Bet kādā nobrukumā viņam tika sašķaidīti trīs pirksti, un tālab viņš bija spiests pāriet citā darbā. Kompani ja, kurā viņš strādāja, piešķīra viņam nelielu pensiju, jo nelaime bija atgadījusies, glābjot trīs darbabiedrus. Vairākus gadus viņš pārtika no šās pensijas. Vēlāk, kad kompānijā bankrotēja, palicis bez līdzekļiem un bez darba, viņš iestājas darbā Trijēras raktuvēs par aizvedēju. Viņu saukāja par «Maģistru», tas ir, par skolotāju, jo viņš zināja daudz ko tādu, ko parastie atšķaidītāji un pat raktuvju meistari nezināja, un visu labprāt pastāstīja, būdams lepns par savām zināšanām.

Mēs iepazināmies pusdienas laikā un drīz vien sadraudzējāmies. Es biju dedzīgs jautātājs, viņš — tērzētājs, un mēs kļuvām nešķi rami. Šahtās, kur parasti nemēdz daudz runāt, mūs iesauca par pļāpām.

No Alekša stāstiem es neuzzināju visu, ko man gribējās zināt, arī tēvoča Gaspāra atbildes mani ne visai apmierināja, jo, kad es viņam vaicāju: «Kas tās akmeņogles īsti ir?» — viņš man vienmēr atbildēja: «Tās ir ogles, ko atrod zeme.»

Ar atbildēm, kādas tēvocis Gaspārs deva par akmeņoglēm, un citām līdzīgām atbildēm man nepietika, jo Vitāliss mani bija pieradi nājis tik viegli neapmierināties. Kad šo pašu jautājumu es uzdevu Maģistram, viņš man atbildēja pavisam citādi.

— Akmeņogles, — viņš sacīja, — nav nekas cits kā koka ogles. Nededzinot krāsnī musdienu kokus, ko tādi cilvēki kā es un tu pārvēršam oglēs, mēs tās kurinām ar kokiem, kas auguši sensenos mežos un pārvērtušies par oglēm dabiskā ceļā, tas ir, pēc ugunsgrēkiem, vulkānu izvirdumiem un zemestrīcēm.

Un, ta ka es izbrīnījies viņa paraudzījos, viņš turpinaja:

—   Šodien mums nav laika par to runāt, ir jāstumj vagonete, bet rīt ir svētdiena, atnāc pie manis, un es tev mājās visu izskaidrošu. Man tur ir akmeņogļu un klints gabaliņi, ko es vācu jau trīsdesmit gadu, kurus, ar acīm redzot, tu visu sapratīsi labak nekā klausoties ar ausīm. Mani šeit izsmiedami sauc par Maģistru, bet tu redzēsi, ka Maģistrs var kaut kam noderēt. Cilvēka dzīve nav atkarīga vienīgi no viņa rokām, bet ari no galvas. Es tavā vecumā biju tikpat zinātkārs kā tu, un, dzīvodams šahtā, es gribēju izdibināt visu, ko ik dienas redzēju, es iztaujāju inženierus, kad viņi man labprāt atbildēja, un daudz lasīju. Pēc tā nelaimes gadījuma man bija daudz brīva laika, un es to iz lietoju, lai mācītos. Ja cilvēkam ir acis, lai viņš varētu redzēt, tad, uz liekot uz acīm brilles, ko viņam dod gramatas, viņš visu sāk saredzēt daudz skaidrāk. Tagad man neatliek laika lasīšanai un nav ari naudas grāmatu pirkšanai, bet man vēl ir acis, un es tās turu vaļā. Atnāc rīt. Es tevi labprāt pamācīšu redzēt visu ap sevi. Grūti iedomāties, cik dziļas saknes var laist vārds, kas iekrīt dzirdīgā ausi. Besēžas rak tuves vadīja liels zinātnieks, vārdā Broņārs*, ar kuru es tiku runājis viņa pētījumu laikā, un tad man radās doma mācīties. Tālab tagad es zinu šo to mazliet vairāk nekā mani darbabiedri. Uz redzēšanos rītdien.

Nākamajā dienā es pateicu tēvocim Gaspāram, ka gribu aiziet pie Maģistra.

—   Skat, — tēvocis smiedamies sacīja, — Maģistrs ir atradis klausītāju! Ej vien, manu zēn, ja sirds tevi velk. Galu galā, kam gribēsi, tam ticēsi. Tikai, ja tu no viņa kaut ko iemācīsies, nekļūsti pārāk lepns. Nebijis Maģistrs tik lepns, viņš butu laga cilvēks.

Maģistrs nedzīvoja tā kā lielāka daļa ogļraču pašā pilsētā, bet ga baliņu tālāk — bēdīgā, nabadzīgā vietā Espetagā, kuras apkaimē bija daudz dabiski radušos alu, kas bija izveidojušās kalna nogāzē. Viņš mitinājās pie kādas vecas atraitnes, kuras vīrs ogļracis bija gājis bojā nogruvuma laikā. Maģistrs no viņas īrēja pagrabam līdzīgu telpu, kur sausākajā vietā bija ierīkojis guļasvietu, kas gan arī nebija diez cik sausa, jo uz gultas koka kājām auga sēnes. Bet ogļracim, kas pieradis pastāvīgi brist pa slapjumu un augu dienu just uz ādas pilam ūdeni, tas bija tīrais sīkums. Noīrējot šo dzīvokli, viņam ļoti svarīgi bija tas, ka tuvumā atradās kalna alas, kur viņš nodevās izrakumu darbiem un, galvenais, kur viņš varēja izvietot pēc sava prāta akmeņogļu un fosiliju* kolekciju.

Kad es iegāju, viņš mani saņēma, priecīgi izsaukdamies:

—    Es tev pagatavoju garšīgu birulādi, jo jaunībā ir ne vien ausis un acis, bet ari vēders un vislabāk ar tiem var sadzīvot, tos vienlaikus apmierinot.

Birulādc ir gardums, ko pagatavo no ceptiem kastaņiem, apslakot tos ar baltvīnu; Sevenos tas ir lielā godā.

—   Pēc birulādes, — Maģistrs turpināja, — mes aprunāsimies, un es tev parādīšu savu kolekciju.

Vārdu «kolekcija» viņš izrunāja tadā balsī, ka man kjuva skaidrs, kāpēc darbabiedri viņam pārmet lepnību: šķiet, neviens muzeja glabātājs to neizrunātu ar lielāku lepnumu. Jāteic, ka šī kolekcija bija ļoti bagātīga, vismaz cik es varēju spriest, un aizņēma visu telpu: mazie eksponāti bija izvietoti plauktos un uz galdiem, lielie nolikti tieši zemē. Veselus divdesmit gadus Maģistrs bija vācis visu interesanto, ko atrada savās darbavietās, un, tā kā Sēras un Divonnas baseina rak tuves ir bagātas ar augu valsts fosilijām, tad viņam pagadījās visai reti eksemplāri, kādi aplaimotu jebkuru ģeologu vai dabaszinātnieku.

Maģistrs bija nepacietīgs runātājs — un es tikpat nepacietīgs klausītājs, tālab ar birulādi mēs viens divi bijām galā.

—   Tā kā tu gribi zināt, kas ir akmeņogle, — Maģistrs iesāka,

tad es tev nedaudzos vārdos to aptuveni paskaidrošu, lai tu spētu

apskatīt, manu kolekciju, kas tev visu daudz labāk izskaidros nekā es, jo, lai gan mani te visi sauc par Maģistru, es neesmu nekāds zinātnieks, nepavisam ne. Zemeslode, ko mēs apdzīvojam, ne vienmēr bijusi tāda kā tagad, tā ir izgājusi cauri vairakām stadijām, kurās to pārveidojušas tā sauktās zemeslodes revolūcijas. Ir bijuši laikmeti, kad mūsu zemi klāja augi, kādi tagad sastopami tikai siltās zemēs, piemeram, kokveida papardes. Pēc tam notika revolūcija — un šo veģetāciju aizstāja pavisam citāda, kuru savukārt aizstaja atkal cita, un tā tas turpinājās tūkstošiem, varbūt pat miljoniem gadu. Sī augu un koku akumulācija, atkal un atkal pārveidodamās, rada akmeņogļu slāņus. Lai tas neliktos neticami, es tev tūlīt parādīšu savā kolekcijā dažus ogļu gabalus un it,īpaši daudzus akmeņus, kas ņemti no slāņiem, kuri veido mūsu galeriju sienas un griestus, — akmeņus, uz kuriem ir dažādu augu nospiedumi, kuros šie augi ir saglabājušies tāpat kā augi starp papīra lapām herbārijā. Tātad akmeņogles, kā jau teicu, ir izveidojušās augu un koku akumulācijas ceļā, tās nav nekas cits kā satrūdējuši un saspiesti koki. Tu man jautāsi, kā šī akumulācija notiek? Tas ir ļoti grūti izskaidrojams, un man pat šķiet, ka zinātnieki vēl nav spējuši to pilnīgi izskaidrot, jo viņu uzskati nesaskan. Vieni domā, ka visi ūdens sanestie augi ir izveidojuši jūrā milzīgus plostus, kas šur tur, straumes nesti, ir izjukuši uz sēkļa. Citi apgalvo, ka ogļu slāņi radušies mierīgas augu akumulācijas ceļā, ka šie augi ir sekojuši cits citiem un ir aprakti tai pašā vietā, kur auguši. Pēc tā tad zinātnieki ir izdarījuši galvu reibinošus aprēķinus: viņi aprēķinājuši, ka viens hektārs mežā nocirstu koku, ja tos izklātu uz zemes, dotu ne vairāk kā vienu koku slāni, ne biezāku par astoņiem milimetriem. Pārvērties akmeņoglēs, šis slānis būtu ne biezāks par diviem milimetriem. Taču zemē atrod akmeņogļu iegulas divdesmit un trīsdesmit metru biezumā. Cik ilgs laiks bija va jadzīgs, lai izveidotos šādas iegulas? Tu taču ļoti labi saproti, ka būvkoks neizaug vienā dienā, tam ir vajadzīgs apmēram simt gadu. Lai izveidotos trīsdesmit metru bieza akmeņogļu iegula, ir vajadzīgs, lai vienā un tai pašā vieta secīgi augtu pieci tūkstoši būvkoku, tas ir, piecsimt tūkstoš gadu. Pārsteidzošs cipars, vai ne? Taču tas vel nav precīzs, jo koki neaug ar vienādu ātrumu. Vairāk neka simt gadu ir vajadzīgs, lai tie izaugtu un iznīktu, bet, kad vienu paaudzi nomaina otra, vajadzīga vel vesela virkne izmaiņu un pārveidojumu zemes garozā, lai šads satrunējušu augu slānis būtu spējīgs barot jauno slāni. Tatad tu redzi, ka piecsimt tūkstoš gadu ir tīrais nieks, ka tam neapšaubāmi vajadzīgs daudz vairak laika. Cik īsti? To es nezinu, un tāds cilvēks ka es to nespej noteikt. Es tikai gribētu tev dot priekšstatu par to, kas ir akmeņogle, lai tu būtu spējīgs apskatīt manu kolekciju. Un tagad ķersimies pie apskates.

Mana ciemošanās ieilga līdz vēlai naktij, jo pie katra akmeņa, pie katra auga nospieduma Maģistrs no jauna sāka savus paskaidrojumus, ta ka beidzot es sāku aptuveni saprast to, kas sākumā mani bija visai izbrīnījis.

IV PLŪDI

Nākamaja rītā mēs atkal satikamies šahtā.

—    Nu, Maģistr, — tēvocis Gaspārs sacīja, — vai tu ar manu zēnu esi apmierināts?

—   Protams, jo viņam ir ausis, un es ceru, ka drīz būs ari acis.

—   Bet pagaidām lai viņam ir rokas, — tēvocis Gaspārs noteica. Un viņš pavirzījās nostāk, dodams man vietiņu sev blakus, lai es

viņam palīdzētu atskaldīt akmeņogļu gabalu, kurā viņš jau bija iecir tis, jo aizvedēji medz atšķaidītājiem palīdzēt.

Kad es jau trešo reizi stūmu savu vagoneti uz Sentalfonsinas šah tas aku, es izdzirdēju akas pusē drausmīgu troksni, tik baismīgu dunoņu, kādu, šahtā strādādams, vel nekad nebiju dzirdējis. Vai tas bija noslīdenis vai nogruvums? Es ieklausījos: troksnis turpinājās un ska neja no visām pusēm. Ko tas nozīmēja? Mana pirmā izjūta bija bailes, un es grasījos skriet uz kāpnēm, bet par manām bailēm bija tik bieži zobojušies, ka man sametās kauns, un es paliku uz vietas. Varbūt kaut kur šahtā notikusi eksplozija vai kada vagonete iekritusi šahtas aka, vai varbūt gluži vienkārši nobiris zemes uzbērums.

Pēkšņi man starp kājām v kā bēgošu jātnieku eskadrons izskrēja vesels bars žurku. Pēc tam es it kā sadzirdēju savādu berzēšanos gar galerijas grīdu un sienam, tādus kā ūdens šļakstus. Vieta, kurā es biju apstajies, bija pilnīgi sausa, tādēļ šāds troksnis bija gluži neizprotams.

Es paņēmu lampu, lai paskatītos, un apgaismoju ar to zemi.

Tas tiešām bija ūdens. Tas nāca no šahtas akas puses un applūdināja galeriju. Drausmīgo troksni un dunoņu radīja ūdens, kas gāzās iekša šahtā.

Pametis vagoneti uz sliedēm, es metos skriet uz cirtni.

—   Tēvoci Gaspār, šahtā ir ūdens!

—   Kas par muļķībām!

—   Zem Divonnas radies caurums. Bēgsim!

—   Liecies mierā!

—   Ieklausieties taču!

Man bija tik satraukta balss, ka tēvocis Gaspārs palika stāvam ar paceltu cērti un ieklausījās. Tas pats troksnis kļuva aizvien skaļaks un draudīgaks. Nebija ne mazāko šaubu: šahtā gāzās iekšā ūdens.

Bēdz žiglāk! — tēvocis man uzsauca. — Šahtā ir ūdens.

Kliegdams «šahtā ir ūdens», viņš pakampa lampu, kas šādās reizēs ir ogļrača pirmā kustība, un metās uz galeriju.

Es vēl nebiju paskrējis ne desmit soļu, kad ieraudzīju Maģistru, kas arī devās lejā uz galeriju, lai uzzinātu trokšņa cēloni.

—   Šahta ir ūdens! — izsaucās tēvocis Gaspārs.

—   Divonnā radies caurums, — es piebildu.

—   Muļķis tāds! — tēvocis nenocietās.

Ūdens galerijā bija strauji cēlies, tagad tas mums sniedzās jau līdz ceļiem un palēnināja mūsu skrējienu.

Maģistrs sāka skriet kopā ar mums, un, skriedami garām cirtnēm, mēs visi trīs kliedzam:

—   Glābifeties! Šahta udensl

Ūdens līmenis cēlās ar drausmīgu ātrumu. Par laimi, mes bijām netālu no kāpnēm, citādi nepagutu tas sasniegt. Maģistrs pie tām pieskrēja pirmais, bet apstajās.

—   Kāpiet papriekš jūs, — viņš sacīja. — Es esmu visvecākais, turklāt man ir tīra sirdsapziņa.

Apstākļi nebija tādi, lai izradītu pieklājību: tēvocis Gaspārs sāka kāpt pirmais, es aiz viņa, pēdējais no mums — Maģistrs, bet pēc tam aiz viņa — pēc lielākas atstarpes vēl daži ogļrači, kas bija mums pievienojušies.

Nekad šie četrdesmit metri, kas šķira otro horizontu no pirmā, netika pārvarēti ar tādu ātrumu. Bet, pirms vēl bijām sasnieguši pēdējo pakāpienu, uz galvas mums uzgāzās ūdensstraume un nodzēsa lampas. Tas bija vesels ūdenskritums.

—   Turieties labi stingri! — iekliedzās tēvocis Gaspārs.

Viņš, Maģistrs un es cieši ieķērāmies pakāpienos, lai varētu notu reties, bet tie, kas gāja aiz mums, tika ierauti ūdeni, un droši vien, ja mums būtu jāuzkāpj vel kadi desmit pakāpieni, ari mes, tapat kā viņi, būtu ierauti ūdeni, jo vienā acumirklī šis ūdenskritums bija pārvērties par plašu ūdens lavīnu.

Sasnieguši pirmo horizontu, mēs vēl nebijām glābti, jo, lai tiktu laukā no šahtas, bija vēl jāuzkāpj piecdesmit metri, bet arī šai galerijā jau bija ūdens. Turklāt mes atradāmies tumsā, jo lampas bija nodzēstas.

Mes esam pagalam, — diezgan mierīgā balsī sacīja Maģistrs. — Skaiti lūgšanu, Remi.

Bet tai pašā mirklī galerijā parādījās kadas septiņas astoņas lampas, kas strauji mums tuvojās. Ūdens mums jau sniedzās līdz cejiem mēs to varējām aizsniegt ar roku nepieliekušies. Tas nebija nekāds rāmais ūdens, bet stipra straume, īsts atvars, kas rāva visu sev līdzi un smagus baļķus grieza riņķī kā vieglas spalviņas.

Ar lampām atskrējušie vīri gribēja caur galeriju nokļūt pie tre- pem, kas atradas turpat blakus, bet pārvarēt tādu straumi nebija ie- spējams: ka tikt tai pāri, ka noturēties tai pretī un izsargaties no tajā peldošiem baļķiem?

Tie paši vardi, kas bija izsprukuši Maģistram, izspruka ari viņiem:

—   Mes esam pagalam!

Sie vārdi aizsniedza arī mūs.

—   Uz turieni, jā! — sauca Maģistrs, kurš vienīgais no mums, šķiet, bija saglabājis kaut cik vēsu pratu. — Musu vienīgais glābiņš ir vecais karjers.

Vecais karjers bija sen pamesta raktuves daļa, uz kurieni neviens negaja, bet kurp bieži vien aizstaigāja Maģistrs, meklēdams kādu retu eksponātu.

Griezieties atpakaļ, — 'viņš kliedza, — un dodiet man lampu, lai es varu jūs turp aizvest!

Parasti, kad Maģistrs runāja, viņu vai nu klaji izsmēja, vai, pa raustījuši plecus, viņam uzgrieza muguru. Bet visstiprākie viri bija zaudējuši savu spēku, ar kuru tik ļoti bija lepojušies, un tagad visi paklausīja šim vecajam vīram, par kuru vēl pirms piecām minūtēm bija zobojušies: visi ogļrači neviļus stiepa viņam pretī savas lampas.

Viņš žigli satvēra ar vienu roku lampu, ar otru — mani un nostājas musu grupas priekšgalā. Tā kā mēs gājām vienā virzienā ar straumi, tad varējām soļot uz priekšu diezgan ātri.

Es nezināju, kurp mēs ejam, bet manī no jauna bija radusies cerība.

Kad kādu bridi bijām gājuši pa galeriju — nezinu, vai tās bija dažas minūtes vai dažas sekundes, jo laika izjūta mums bija zudusi, Maģistrs apstajās.

Mes nepagusim, — viņš sauca, — ūdens ceļas pārak ātri.

Tiešām, tas mums strauji dzinās pakaļ: no ceļiem tas jau sniedzās līdz gūžām, no gūžām līdz krūtīm.

Mums jāpaslēpjas kadā cirtnē, — Maģistrs turpināja.

—   Un pēc tam?

—   Cirtne nekur neved.

Steigties uz cirtni nozīmēja iekļūt strupceļā, bet mes nevarejām kavēties ar izvēli: vai nu doties uz cirtni un tādejādi iegūt dažas minūtes laika, tas ir, cerību izglābties, vai iet tālāk pa galeriju, droši zinot, ka pec dažām sekundēm mūs aprīs ūdens un mes noslīksim.

Tālab ar Maģistru priekšgalā mēs metāmies uz cirtni. Divi no mūsu biedriem devās uz priekšu pa galeriju, un mes viņus vairs nekad netikām redzējuši.

Mazliet atjēgusies, mēs izdzirdējām, ka troksnim, ko radīja nobru kumi, ūdens mutuļošana un gašanās, baļķu krakšķieni un saspiesta gaisa eksplozijas, pievienojās vēl kāds apdullinošs troksnis — visu šahtu satricinaja drausmīgs reciens, kas mūs galīgi satrieca.

—   Plūdi!

—   Pastarais gals!

—   Ak dievs, apžēlojies par mums!

Kopš mēs bijām cirtne, Maģistrs nebija izrunājis ne varda, jo viņš neatzina veltīgas vaimanas.

Mīļie bērni, — viņš turpināja, — jūs nedrīkstat nogurt; ja mēs ta turēsimies, ieķerušies kājām un rokām, mūsu spēki drīz vien izsīks. Sai slānekli mums jāizrok bedrītes, lai būtu atbalsta punkti.

Maģistra padoms bija pareizs, bet grūti izpildāms, jo nevienam nebija ccrtes. Mums visiem bija tikai lampas un nebija neviena darbarīka.

Lūkosim rakt ar lampu āķīšiem, — Maģistrs turpināja.

Visi sāka urbināt zemi ar lampu āķiem, bet darbs bija grūts, jo cirtne bija ļoti slīpa un gluma. Taču apziņa, ka paslīdēšana draud leja ar navi, deva spēkus un veiklību. Dažu minušu laikā ikviens no mums bija izracis bedrīti, kurā varēja ielikt kaju.

To izdarījuši, drīkstējām mazliet atvilkt elpu un cits citā paraudzi ties. Musu bija septiņi: Maģistrs, viņam blakus es, tad tēvocis Gas pars, trīs atšķaidītāji: Pažess, Kompairū, Bergunū un aizvedējs KarOrī. Pārējie ogļrači bija nozuduši galerija.

Troksnis šahtā turpinājās ar tikpat negantu spēku. Pat vārdu trūkst, lai izteiktu, cik tas bija briesmīgs: lielgabala sprādzieni, jauk damies kopa ar pērkona un zemes iebrukumu dārdiem, nebūtu izklausījušies drausmīgāki.

Izbijušies, aiz bailēm apdulluši mes raudzījāmies cits cita, lu kodāmi kaimiņa acīs atrast izskaidrojumu tam, ko paša prāts liedza.

—   Tie ir plūdi, — kads sacīja.

—   Pastardiena.

—   Zemestrīce.

—   Šahtas gars, kas aiz dusmām grib atriebties.

—    Plūdi no ūdens, kas sakrājies vecajos karjeros.

—   Caurums, ko izgrauzusi Divonna.

Pēdējo varbūtību izteicu es. Un pie tās arī turējos.

Maģistrs neteica nekā un, paraustījis plecus, citu pec cita mūs noskatīja, it kā šis jautājums tiktu apspriests dienas gaisma, sēžot zīd- koka pavēni un ēdot sīpolu.

—   Nav šaubu, ka tie ir plūdi, — beidzot viņš pēdējais noteica, kad jau ikviens bija izteicis savas domas.

—   Ko radījusi zemestrīce.

—   Ko uzsūtījis šahtas gars.

—   Kas nāk no vecā karjera.

—   Kas gāžas pa caurumu no Divonnas.

Visi atkārtoja to pašu, ko bija jau teikuši.

—   Tie ir plūdi, — turpinaja Maģistrs.

—   Jā, bet tālāk? No ka tie radušies? — izsaucās reizē vairākas balsis.

—   To es nezinu, bet, ka tos uzsutījis šahtas gars, tās ir muļķības. Ka vainīgs vacais karjers, tas nevarētu būt, jo applūdis ir ne vien trešais horizonts, bet arī otrais un pirmais. Jūs taču labi zināt, ka ūdens netek uz augšu, bet vienmēr uz leju.

—   Caurums?

—    Nieki, tadi caurumi nevar rasties.

—   Zemestrīce!

—    Nezinu.

—   Ja nezināt, tad nerunājiet!

Es zinu, ka tie ir plūdi, un plūdi, kas nāk no augšas, — tas jau ir kaut kas:

—   Pie velna! Tas taču skaidrs, ka ūdens mums dzinās pakaļ.

Bet, ta kā mēs jutāmies kaut cik drošībā, jo atradāmies sausumā un ūdens vairs necēlās, tad Maģistrā vairs neviens negribēja klausīties.

—   Neizliecies nu tik gudrs, ja nezini vairak par mums.

Autoritāte, ko Maģistrs bija iemantojis ar savu nelokāmo raksturu

briesmās, bija jau zudusi. Un viņš nepretodamies apklusa.

Lai pārspētu lielo troksni, mes runājām skaļā balsī, un tomēr mūsu balsis skanēja apslapēti.

—   Pasaki kaut ko, — Maģistrs man sacīja.

—   Ko lai es saku?

—    Ko gribi, tikai runā. Saki, kas vien ienāk prātā.

Es pateicu dažus vārdus.

—   Labi. Un tagad mazliet klusāk. Tā. Labi.

Vai tu jau sāc jukt prātā, Maģistr, ko? — ieteicās Pažess.

Vai tu aiz bailēm meties traks?

Vai tu domā, ka esi jau miris?

Es domāju, ka ūdens mūs šeit neaizsniegs, un, ja mums ir lemts mirt, tad vismaz mēs nenoslīksim.

—   Ko tu ar to gribi teikt, Maģistr?

—   Paskaties uz savu lampu.

—   Nu, lampa deg.

—   Tāpat kā parasti?

—   Nē, liesma ir spožāka, bet īsaka.

—   Vai tad šeit būtu raktuvju gāze?

Nē, — Maģistrs sacīja, — ari no tā nav jābaidās. Vairs nedraud briesmas ne no gāzes, ne no ūdens, kas vairs nemaz necelsies.

—   Neizliecies nu par burvi.

—   Par burvi es neizliekos. Bet mēs pašlaik atrodamies gaisa zvana, un saspiestais gaiss neļauj ūdenim celties. Noslēgtā cirtne mums ir tas pats, kas udenslīdejiem stikla zvans. Ūdens izspiestais gaiss ir sakrājies šai galerijā un tagad pats spiež laukā ūdeni.

Izdzirdējuši Maģistra paskaidrojumu, ka mēs atrodamies tadā kā udenslīdeju zvanā, kur ūdens mums nevar piekļūt klāt, jo gaiss to aizkavē, ogļrači sāka neticīgi murkšķēt.

—   Tas nu ir tīrās muļķības! Vai tad ūdens nav stiprāks par visu?

—   Jā, kad tas brīvi tek. Bet, ja tu iemet ūdens spaini glāzi ar di benu uz augšu, vai tad ūdens ieplūst līdz glāzes dibenam? Nē taču. Tur paliek tukša telpa. Un šo tukšumu uztur gaiss. Tas pats ir arī šeit. Mēs esam glāzes dibenā, un ūdens līdz mums netiks.

—   Tagad nu es saprotu, — sacīja tēvocis Gaspars, — un man jāatzīst, ka jus velti esat tik bieži zobojušies par Maģistru: viņš zina daudz ko tādu, ko mes nezinām.

—   Tatad mēs esam glābti!? — izsaucās Karorī.

—   Glābti? Es to neesmu teicis. Bet, ka mēs nenoslīksim, to es jums apsolu. Mūs glābj tas, ka cirtne ir noslēgta un gaiss netiek āra. Bet tieši tas, kas mūs pašlaik glābj, var mus arī pazudināt. Gaiss no šejienes netiek āra, tas ir ieslodzīts, bet ari mēs esam ieslodzīti: mes netiekam arā.

—   Kad ūdens nokritīsies . ..

—   Vai tas kritīsies? To nu es nezinu. Lai to varētu pateikt, jā zina, no kurienes tas radies. Un kas tad to var pateikt?

—   Bet tu taču saki, ka tie esot plūdi?

—    Nu un tad? Ka tie ir plūdi, tas ir skaidrs. Bet no kā tie cēlušies? Vai Divonna būtu izgājusi no krastiem un pārplūdinājusi šahtas? Vai varbūt tie radušies pēc negaisa? Vai varbūt izplūdis kads avots? Varbūt bijusi zemestrīce? Lai to zinātu, vajadzētu būt virs zemes, bet mes diemžēl esam zem zemes.

—    Varbūt visa pilsēta ir aizskalota prom?

—   Varbūt. ..

Uz mirkli iestājās baiļpilns klusums.

Ūdens troksnis aprima. Tikai laiku pa laikam caur zemi bija dzir dami dobji sprādzieni un varēja manīt tādus kā grūdienus.

Šahta droši vien ir pilna, — Maģistrs sacīja, — ūdenim vairs nav kur ieplūst.

—   Bet Pjers! — izmisis iesaucās Pažess.

Pjers bija viņa dēls, kas, tāpat ka viņš, strādāja par atskalditāju šahtas trešajā horizontā. Līdz šim Pažesu sava varā bija turējis paš- saglabāšanās instinkts, kam allaž pār cilvēku ir milzīga vara, tā ka viņš par dēlu nebija pat iedomājies, bet Maģistra vārdi, ka šahta ir pilna ar ūdeni, viņam bija likuši atjegties.

Pjēr! Pjer! — viņš kliedza sirdi plosošā balsi. — Pjēr!

Neviens neatsaucās, pat ne atbalss. Apslāpētā balss netika laukā no musu zvana.

—   Viņš bus atradis kādu vecu karjeru, — Maģistrs sacīja. — Tas būtu parak briesmīgi, ja noslīktu simt piecdesmit cilvēku. Žēlīgais dievs to nepieļaus.

Man šķita, ka Maģistrs to pateica ne visai pārliecinātā balsi. No rīta šahtā bija nokāpuši simt piecdesmit cilvēki. Cik no viņiem būs varējuši tikt lauka pa šahtas akām vai atraduši patvērumu tā kā mēs? Visi mūsu darbabiedri ir pagalam, noslīkuši, miruši! Neviens vairs neiedrošinājās bilst ne vārda.

Bet tadā situācijā, kāda mēs atradamies, cilvēka sirdi un prātu nevada līdzcietības vai žēlsirdības jūtas.

—   Nu un mēs? — ieteicās Bergunū. — Ko mēs darīsim?

—   Ko tad tu gribi darīt?

—   Ir tikai jagaida, — sacīja Maģistrs.

—   Kas jāgaida?

—   Jāgaida. Vai tu doma ar lampas āķi izrakties cauri tiem četr desmit vai piecdesmit metriem, kas mus šķir no dienas gaismas?

—   Bet mes taču nomirsim badā.

—   Tās vēl nav lielākas briesmas.

—   Paklau, Maģistr, runa, ko tu mus baidi? Kur tad slēpjas tās lielākas briesmas?

Badu vēl var izturēt. Es reiz lasīju, ka kaut kur ogļračus, tāpat ka mūs, šahta bija pārsteidzis ūdens un viņi nosēdējuši divdesmit četras dienas bez ēšanas. Tas ir bijis pirms daudziem gadiem, tai laikā, kad plosījušies ticības kari. Bet tas pats varētu būt bijis arī vakar. Nē, no bada es nebaidos.

No ka tad tu baidies, ja saki, ka ūdens vairs nevar celties?

Vai jūs nejūtat galvā kaut kādu smagumu vai džinkstēšanu? Vai jums ir viegli elpot? Man ne.

Ja, man sāp galva.

—   Man ir slikta dūša.

—   Man deniņos dauza.

—   Es esmu galīgi beigts.

Luk, kādas briesmas mums draud! Cik ilgi mēs spēsim izturēt šai gaisā? Es to nezinu. Bijis es zinātnieks, es jums to pateiktu, bet es to nezinu. Mes esam kādus četrdesmit metrus zem zemes, un ļoti iespējams, ka virs mums ir trīsdesmit pieci vai četrdesmit metri ūdens. Tas nozīmē, ka gaiss ir pakļauts četru vai piecu atmosfēru spiedienam. Kā lai dzīvo tādā saspiesta gaisā? Lūk, ko vajadzētu zināt un ko mēs varbūt uzzināsim paši no savas pieredzes.

Man nebija ne jausmas, kas tas saspiestais gaiss tāds ir, un varbūt tieši tāpēc mani tik ļoti nobaidīja Maģistra vardi. Ari manus biedrus šie vardi, šķiet, ļoti uztrauca, jo viņi nebija gudrāki par mani, un uz viņiem, tapat kā uz mani, nezināmais atstāja satraucošu iespaidu.

Bet Maģistrs, kaut gan skaidri apzinājās visas lielās briesmas un mūsu bezcerīgo stāvokli, nedomāja ne par ko citu kā vienīgi par to, ka mēs varētu ilgāk noturēties.

Tagad, viņš sacīja, — ir jāiekārtojas tā, lai mes neieveltos

ūdeni.

—   Mums jau ir bedrītes kāju turēšanai.

Bet vai jūs drīz vien nenogursit, stavedami vienā un tai pašā stāvoklī?

—   Vai tad tu doma, ka mums šeit bus ilgi jāpaliek?

—    Domāju gan!

Mums taču nāks palīgā.

—   Protams. Bet, lai nāktu palīgā, jārod iespēja. Cik daudz laika paies, kamēr varēs uzsākt mūsu glābšanu? To varētu pateikt tikai tie, kas ir virs zemes. Bet mums, kas atrodamies zem zemes, jāiekārtojas, cik vien ērti iespējams, jo, tiklīdz kads no mums paslīdēs, tas būs pa galam.

—   Mums vajadzētu sasieties visiem kopā.

—   Kur tad ir virve?

—   Jāsadodas visiem rokās.

Manuprāt, vislabāk butu izrakt tādus laukumiņus kā kāpņu telpa. Mūsu ir septiņi cilvēki, divos laukumiņos mums telpas pietiktu: četri nostātos vienā, trīs otrā.

—   Bet ar ko mes raksim?

—   Cēršu taču mums nav.

—   Ar lampu āķiem smilšainā zeme un ar nažiem, kur ir cietāks.

—   Tas nemūžam nav iespējams.

Nesaki vis, Pažes, mūsu stāvoklī, lai glābtu dzīvību, var visu. Ja kads no mums kļūs miegains kā pašlaik, tad tādam būs beigas.

Ar savu aukstasinību un apņēmību Maģistrs bija iekarojis sev autoritāti, kas ar katru brīdi kļuva lielākā: drosmē slēpjas dižums un skaistums, un tas modina cieņu. Instinktīvi mes jutām, ka Maģistra mo rālais spēks cīnās pret katastrofu, kas mus bija padarījusi nevarīgus, un no viņa spēka mēs tagad gaidījām glābiņu.

Visi ķērās pie darba, jo visiem bija skaidrs, ka pats pirmais, kas ir jādara, — jāizrok šie divi laukumiņi: mums vajadzēja nostipri nāties, ja ari ne ērti, tad vismaz tā, lai neieveltos ūdens dzelmē zem mūsu kājām. Tika iedegtas četras lampas, un tās deva pietiekamu gaismu, lai mēs redzetu strādāt.

Izraudzīsimies tādas vietas, kur vieglāka rakšana, — sacīja Maģistrs.

—   Paklausieties, — ierunājās tēvocis Gaspārs, — man ir priekšlikums: ja kādam no mums ir galva uz pleciem, tad vienīgi Maģistram. Mums jau sāk trūkt saprašanas, taču viņš to vēl ir saglabajis. Viņš ir īsts vīrs un arī sirdscilvēks. Tāpat kā mēs, viņš ir strādājis šahta par atšķaidītāju, bet viņš zina daudz vairāk neka mēs. Es ierosinu ievē lēt viņu par priekšnieku un darbu vadītāju.

—   Maģistru? — tēvoci pārtrauca Karori, rupjš un stulbs puisis, kuram bija tikai tik daudz prāta, cik nepieciešams vagonetes stum- šanai. Kāpēc ne mani? Ja jau izraugās aizvedēju, tad es esmu tads pats aizvedējs ka viņš.

—   Ne jau aizvedēju šeit izraugās, lops tads, bet vīru, un no mums visiem viņš ir visvīrišķīgākais.

—   Vakar jus tā nerunājāt.

—   Vakar es biju tikpat dumjš kā tu un tapat kā visi citi par Maģistru zobojos, neatzīdams, ka viņš zina vairāk nekā mēs. Bet šodien es viņu lūdzu mūs izrīkot. Saki, Maģistr, kas man jādara? Tu ļoti labi zini, ka man ir stipras rokas. Un kā ir ar pārējiem?

—   Redzi, Maģister, tevi jau klausa.

—   Un klausīs.

—   Uzklausiet mani, — Maģistrs sacīja, — ja jus gribat, lai es būtu jūsu priekšnieks, tad es esmu ar mieru, tikai ar noteikumu, ka jūs darīsit visu, ko es likšu. Var gadīties, ka mums šeit būs jāpaliek ilgi, vai rākas dienas. Un nav zināms, kas vēl var notikt. Mes šeit būsim tik pat kā avarējušie uz plosta, pat vēl drausmīgākā stāvokli, jo uz plosta vismaz netrūkst gaisa un gaismas, tur var elpot un var redzēt. Taču, lai notiktu kas notikdams, tā kā es esmu jūsu priekšnieks, jums mani jāklausa.

—   Mes klausīsim, — visi reizē izsaucās.

—   Ja jūs domāsit, ka tas, ko es prasu, ir pareizi, jā, tad jūs klau sīsit. Bet ja nu jūs tā nedomāsit?

—   Mēs domāsim.

—   Visi labi zina, ka tu esi godīgs cilvēks, Maģistr.

—   Un drosmīgs.

—   Un daudz ko zini.

—   Musu zobgalības tev jāaizmirst, Maģistr.

Toreiz man vel nebija velak iegūtās pieredzes un es nespēju ne nobrīnīties, ka tie paši cilvēki, kas pirms dažām stundām nevarēja beigt zoboties par Maģistru, tagad slavēt slavēja viņa labas īpašības. Ks vēl nezināju, ka apstakļi tā var grozīt dažu cilvēku domas un uzskatus.

—   Vai jūs zvērat? — Maģistrs vaicāja.

—   Zvērami — mēs visi reize atbildējām.

Un visi ķērās pie darba. Kabatā mums visiem bija naži, labi naži ar stipru spalu un izturīgu asmeni.

—   Trīs no mums raks, — Maģistrs sacīja, — trīs spēcīgākie, bet vājākie — Remī, Karorī, Pažess un es — mēs nolīdzināsim laukumiņu un novāksim gružus.

—   Nē, tu nē, — viņu pārtrauca Kompairū, milzīga auguma vīrs.

Tev, Maģistr, nav jāstrādā, tu neesi tik stiprs, turklāt tu esi inženieris, un inženieri ar rokam nestrādā.

Visi atbalstīja Kompairū domas, sacīdami, ka Maģistrs ir musu inženieris un tāpēc viņam nav jāstrādā. Visi tik labi izprata Maģistra vadības lietderību, ka labprāt viņu palutināja, lai pasargātu no briesmām un nelaimes gadījumiem: viņš bija mūsu vadītājs.

Mums darāmais darbs būtu pavisam vienkāršs, bijuši mums darbarīki, bet ar nažiem rakt bija grūti, un rakšana leni veicās. Īstenībā, rokoties slāneklī, bija jāierīko divi laukumiņi, un, lai neatdurtos pret karjera nogāzi, šiem laukumiņiem vajadzēja būt pietiekami platiem, lai uz viena butu vietas četriem, uz otra trim cilvēkiem. Darbus uzsaka tā, lai šāds mērķis tiktu sasniegts.

Katra cirtnē divi vīri raka zemi, trešais meta lejā slānekļa gabalus. Maģistrs ar lampu rokā staigāja no vienas cirtnes uz otru.

Rokot smiltīs tika atrastas dažas koka nostiprinājuma atlūzas, kas mums bija ļoti noderīgas šķembu aizturēšanai, lai tas neslīdētu lejup.

Pēc trīs stundu ilga, nepārtraukta darba bijām izrakuši laukumiņu, uz kura varējām apsēsties.

—   Pagaidam pietiek, — Maģistrs izrīkoja. — Vēlāk šo laukumiņu paplašināsim, lai uz ta varētu gulēt. Nešķiedīsim velti spēkus, tie mums vēl noderēs.

Maģistrs, tēvocis Gaspārs, Karorī un es novietojāmies apakšējā laukumiņā, trīs atšķaidītāji — augšējā.

—    Ir jāpietaupa lampas, — sacīja Maģistrs, — nodzēsīsim tās, atstāsim degam tikai vienu.

Visas viņa dotās pavēles tika acumirkli izpildītas.

Bet, kolīdz mes grasijamies liekās lampas nodzēst, Maģistrs padeva zīmi un mūs apturēja.

Acumirkli, viņš sacīja, kāda vēja pūsma musu lampu var nopūst. Tā ir tikai varbūtība, bet mums ir jārēķinās ari ar neicspe jamo. Vai kādam ir sērkociņi, lai to atkal aizdegtu?

Kaut gan šahtā bija stingri aizliegts aizdegt uguni, gandrīz katram ogļracim kabata bija sērkociņi. Tā ka nebija klāt šahtas inženiera, kas konstatētu aizlieguma pārkāpumu, uz Maģistra jautājumu: «Kam ir sērkociņi?» — četras balsis atbildēja: «Man.»

—   Ari man ir, — Maģistrs turpināja, — bet tie ir izmirkuši.

Tāpat bija arī citiem, jo sērkociņi visiem atradās bikšu kabatā,

un mēs bijām izmirkuši ūdenī līdz krūtīm vai līdz pleciem.

Karorī, kain bija lēna domāšana un vel lēnaka runāšana, beidzot atbildēja:

—   Arī man ir sērkociņi.

—   Slapji?

—   Nezinu. Man tie ir cepure.

—    Dod šurp cepuri!

Taču Karorī nepasniedza savu lielo, turku turbānam līdzīgo ūdr- ādas cepuri, bet padeva sērkociņu kārbiņu, kas viņam bija saglabājusies sausa.

—   Un tagad izdzēsiet lampas! — Maģistrs pavēlēja.

Degam palika viena vienīga lampa, kas tik tikko apgaismoja mūsu būri.

V

CIRTNE

Šahtā bija iestājies klusums, līdz mums vairs ncnonāca nekāds troksnis; zem mūsu kājām gulēja nekustīgs un mēms ūdens. Šahta bija pilna ar ūdeni, ka Maģistrs bija teicis, un ūdens, pārplūdinājis visas galerijas no apakšas līdz pat augšai, bija mus iemūrējis mūsu cietumā daudz stiprāk, daudz hermētiskāk neka akmens mūris. Sis smagais, necaururbjamais nāves klusums bija daudz baismīgāks, daudz stindzinošāks par to drausmīgo troksni, kādu mēs dzirdējām ūdens ielaušanās brīdī. Mes bijām dzivi aprakti kapā, un virs mūsu galvām atradās kadi trīsdesmit četrdesmit metri zemes.

Darbs nodarbina un izklaidē, bet, darbu pabeiguši, mes atkal apzinājāmies savu stāvokli, un visiem — pat Maģistram — uznāca ga rīga paguruma brīdis.

Pēkšņi es jutu, ka uz rokas man uzkrīt siltas lāses. Tas bija Karori viņš klusībā raudāja.

Tai paša bridi no augšēja laukumiņa atskanēja nopūtas un kāda balss vairakicm lāgiem čukstus atkartoja:

—   Pjēr! Pjēr!

Tas bija Pažess — viņš bija iedomājies savu dēlu.

Gaiss bija smags, un mums bija grūti elpot. Es jutu spiedienu krūtis, un ausīs man džinkstēja.

Vai nu Maģistrs šo garīgo pagurumu neizjūta tik stipri ka mēs, vai arī gribēja turēties tam pretī un novirzīt mūs no drūmām domām, nezinu, bet viņš partrauca klusumu.

Un tagad, — viņš sacīja, — mazliet paraudzīsimies, kas mums ir no ēdamā.

—   Tatad tu domā, ka mums būs jāpaliek šeit ieslēgtiem ilgāku laiku? — Maģistru pārtrauca tēvocis Gaspārs.

Nē, bet ir jābūt piesardzīgiem. Kam no jums ir maize?

Neviens neatbildejā.

—   Man, — es sacīju. — Man kabatā ir maizes galiņš.

—   Kurā kabatā?

—   Bikšu kabatā.

—   Tad tava maize būs pārvērtusies biezputrā. Tomēr parādi to.

Es parakņajos kabatā, kur no rīta biju iebāzis brūnu, kraukšķīgu maizes doniņu, un izvilku no tas kaut ko līdzīgu maizes zupai, ko cerībās vīlies jau grasījos aizsviest, kad Maģistrs satvēra manu roku.

—   Paglaba vien to žurgu, — viņš sacīja. — Lai tā ir cik nejauka būdama, drīz ta tev liksies garda.

Tas gan nebija nekāds iepriecinošs pareģojums, bet mēs tam nepievērsām uzmanību. Sie vārdi man ienāca prātā krietni velak un liecinaja, ka jau tobrīd Maģistrs skaidri apzinājās mūsu stāvokli un, ja arī neparedzēja, kādas drausmīgas mokas mums bus jācieš ēdiena trūkuma dēj, tad vismaz viņam nebija ne mazāko ilūziju par vieglu izglābšanos.

—   Vai citam nevienam nav maizes? — viņš vaicāja.

Neviens neatbildēja.

—   Tas ir slikti, — viņš turpināja.

—   Tātad tev gribas ēst? — viņu pārtrauca Kompairū.

—    Es neraizējos par sevi, bet par Remi un Karorī: maize bus vaja dzīga viņiem.

Bet kāpēc lai mēs to nesadalītu starp mums visiem? — jautāja Bergunū. — Tas ir netaisni: bada priekša mēs visi esam vienādi.

Tādā gadījuma, bijusi mums tagad maize, mēs visi būtu sastrīdējušies. Bet jus taču solījāt mani klausīt. Tomēr es redzu, ka jūs mani klausīsit tikai pēc paskaidrojuma, kad atzīsit, ka man ir taisnība.

—   Tad mēs klausīsim!

Tas nozīmē, ka varētu izcelties strīds. Bet es negribu nekada strīda un tālab paskaidrošu jums, kāpēc maize butu vajadzīga Remi un Karorī. Ir izpētīts — un neha es to izpētīju, ka cilvēki, kas sasnieguši brieduma vecumu, taču nav vecāki par sešdesmit gadiem, tādi ka Pažess un Kompairū, ir izturīgāki nekā jaunieši, kā, piemeram, Remi un Karorī.

—   Bet tev, Maģistr, taču ir vairāk nekā sešdesmit gadu.

—   Es neskaitos. Turklāt es esmu pieradis maz ēst.

—   Tātad, — mirkli padomājis, sacīja Karorī, — bijusi man maize, tad tā tiktu man?

—   Tev un Remi.

—   Bet ja es negribētu dot?

—   Tev to atņemtu. Vai tad tu netiki zvērējis paklausīt?

Karorī labu brīdi klusēja, tad pēkšņi izvilka no savas cepures maizes ņuku un sacīja:

—   Ņemiet, te ir tas maizes gabals.

—   Karorī cepure nav nemaz iztukšojama!

—   Dodiet to cepuri šurp! — sacīja Maģistrs.

Karorī neparko negribeja cepuri atdot, bet viņam ar varu to atņēma un pasniedza Maģistram.

Maģistrs palūdza lampu un sāka aplūkot cepures saturu. Kaut gan mes atradāmies nenoliedzami bēdīgā stāvoklī, uz brīdi tomēr kļuvām jautri.

Cepurē atradās pīpe, tabaka, atslēga, desas gabals, no persika kauliņa izdrāzta svilpe, spēļu kauliņi, trīs neienakušies rieksti un sīpols; vardu sakot, viņa cepure bija īsts ēdamskapītis un pieliekamais.

—   Maizi un desu mēs vakarā sadalīsim starp tevi un Remī.

—   Bet es esmu izsalcis, — Karorī žēlā balsī iebilda, — man jau ta gad gribas ēst.

—   Vakarā tev vēl vairak gribēsies.

—   Zēl, ka šā puiša pieliekamā kambari nav arī pulksteņa! Mes tagad zinātu laiku, jo mans pulkstenis ir apstajies.

Ari manējais pēc izmirkšanas ūdenī vairs negāja.

Doma par pulksteni mūs atsauca īstenībā. Cik tagad varētu būt pulkstenis? Cik ilgi mēs jau atrodamies cirtnē? Mēs izteicām minējumus, bet tie nesaskanēja. Vieniem pašlaik bija dienasvidus, citiem — seši vakarā, tā ka pēc vienu domam iznāca, ka mes te sēžam jau vairāk nekā desmit stundas, pēc otru domām — nepilnas piecas stundas. Sakot ar šo brīdi, mūsu aprēķinos par laiku ieviesās liela atšķirība, kas kļuva arvien lielāka.

Mes nebijām noskaņoti runāt pa tukšo. Kad jautājums par laiku bija izsmelts, visi apklusa un it ka iegrima savās pārdomās.

Ko domāja mani biedri? To es nezinu, bet, spriežot pēc sevis, nekādas priecīgas domas viņiem nevareja but.

Par spīti Maģistra drosmīgajam noskaņojumam, es nepavisam nebiju drošs par musu atbrīvošanu. Man bija bail no ūdens, bail no tumsas un bail no nāves. Mani nomaca klusums, un cirtnes nedrošās sienas mani tā nospieda, it ka tās man būtu uzgūlušas ar visu savu smagumu. Tatad es nekad vairs neredzēšu ne Lizu, ne Etjenetu, ne Aleksi, ne Benžamēnu. Kas viņus savienos citu ar citu pēc manis? Tātad es vairs neredzēšu nedz Artūru, nedz Milligana kundzi, nedz Matiu, nedz Kapi? Nedz Barberēna māti, nabaga Barberēna māti! Domas, kas mijās mana galvā, bija cita par citu drūmākas. Un, kad es raudzījos uz saviem biedriem, lai kaut cik izklaidētos, un redzēju viņus tikpat nomāktus un tikpat sagurušus, kads biju pats, mani pārņēma vēl skumjākas un vēl drūmākas domas. Viņi tomēr bija pieraduši pie dzīves šahtā un tālab necieta gaisa, saules un brīvības trukuma dēļ, viņus nenospieda arī zeme.

Pēkšņi klusumu pārtrauca tēvoča Gaspāra balss.

—   Man šķiet, — viņš sacīja, — par musu glābšanu vēl neviens ne domā.

—   Kāpēc tu ta spried?

—   Mes vēl neka nedzirdam.

Visa pilsēta sagrauta — tā būs bijusi zemestrīce.

Vai ari pilsētā visi domā, ka mēs esam aizgājuši bojā un vairs nekas nav līdzams.

—   Tātad mēs esam pamesti likteņa varā?

Kāpēc jūs par saviem biedriem domājat tik Jauni? — viņus par- trauca Maģistrs. — Viņus apvainot ir netaisni. Jūs ļoti labi zināt, ka nelaimes gadījumos ogļrači cits citu nepamet un ka divdesmit viru, simt vīru labak paši aizies bojā neka pametis vienu biedru bez pali dzības. Jūs taču to zināt, vai ne?

—   Taisnība gan.

—   Bet, ja tā ir taisnība, kāpēc jūs iedomājaties, ka mūs pametīs?

—   Tāpēc, ka mēs neka nedzirdam.

Tiesa, mēs nekā nedzirdam. Bet vai tad te var kaut ko dzirdēt? Kurš to zina? Es ne. Turklāt, ja arī mes varētu dzirdēt un ja tas lieci nātu, ka vēl nekas netiek darīts, vai tad tas pierādītu arī to, ka mēs esam pamesti? Vai tad mēs zinām, kā katastrofa notikusi? Ja ta ir zemestrīce, tad tiem, kas palikuši dzīvi, darba netrūkst arī pilsētā. Ja tie ir tikai plūdi, kā man liekas, tad jāzina, kādā stāvokli ir šahtas stobri. Varbūt tie ir sagruvuši un lampu galerija iebrukuši. Glābša nas organizēšanai ir vajadzīgs laiks. Es negalvoju, ka mēs tiksim iz glābti, bet esmu droši pārliecināts, ka glābšanas darbi ir jau sākti.

Maģistrs to pateica tik enerģiskā balsi, ka tā pārliecināja pat visneticīgākos un visbailīgākos.

Taču Bergunū iebilda:

Bet ja nu viņi domā, ka mēs visi esam gājuši bojā?

—   Viņi tik un tā strādātu, bet, ja tu no tā baidies, tad lūkosim pieradīt, ka mēs esam dzīvi: sitīsim pa sienu, cik vien stipri varam. Jūs taču zināt, ka zeme labi vada skaņu. Ja viņi mūs izdzirdēs, viņi sapratīs, ka jāpasteidzas, un pēc skanam zinās, kur mūs meklēt.

Bergunū, kam kājas bija smagi zābaki, saka nekavejoties spārdīt no visa spēka sienu, it ka saukdams kopā ogļračus. Un šis troksnis, it īpaši ideja, ko ta mūsos modināja, izrāva mūs no truluma. Vai mūs dzirdes? Vai mums atbildēs?

—   Paklau, Maģistr, — tēvocis Gaspārs ierunājās, — ja viņi mūs izdzirdēs, ko viņi darīs, lai mūs glābtu?

Ir tikai divas iespejas, un es esmu pārliecināts, ka inženieri izlietos abas: izrakt eju uz šo cirtni un izsūknēt ūdeni.

—   Izrakt eju!

—   Izsūknēt ūdeni! .

Sie abi starpsaucieni Maģistru neapmulsināja.

—   Mēs atrodamies četrdesmit metru dziļumā, vai ne? Ja izraks sešus vai astoņus metrus dienā, tad pēc kādām septiņām astoņām dienām nonāks līdz mums.

—   Sešus metrus dienā nevar izrakt.

Parasti strādājot, nevar, bet, lai glābtu biedrus, var daudz ko.

—   Mēs nemūžam neizdzīvosim astoņas dienas. Iedomājieties, Maģistr, astoņas dienas!

—   Nu labi, bet ūdens? Kā to izsūknēt?

—   Ūdeni — es nezinu. Būtu jazina, cik tas šahtā ir ieplūdis: divsimt tūkstoš kubikmetru, trīssimt tūkstoš kubikmetru — es nezinu. Bet, lai nokļūtu pie mums, nav vajadzīgs izsūknēt visu ieplūdušo ūdeni — mēs taču atrodamies pirmaja horizontā. Un, ja organizētu darbam trīs akas uzreiz ar divām vagonetēm, tas būtu sešas vagonetes ar divdesmit pieciem hektolitriem katra, kas smeltu ūdeni, tas nozīmē, ka ar vienu reizi tiktu izvadīti laukā simt piecdesmit hektolitri. Jus redzat, ka arī tas var iet diezgan ātri.

Sākās juceklīgi strīdi par to, kā būtu vislabak rīkoties. No šiem strīdiem es sapratu tikai vienu: vislabvēlīgākajos apstākļos mums būs jāpaliek mūsu kapenēs vismaz astoņas dienas.

Astoņas dienas! Maģistrs mums bija stāstījis par ogļračiem, kas bijuši šķirti no ārpasaules divdesmit četras dienas. Kad šī doma ieperinājās man smadzenēs, es vairs nedzirdeju nevienu vārdu no vīru sa- runam. Astoņas dienas!

Nezinu, cik ilgi mani bija nomākusi šī doma, kad pēkšņi strīds izbeidzas.

—   Klausieties taču! — sacīja Karorī, kuram tieši tāpēc, ka savā attīstībā viņš bija tuvs dzīvniekiem, piemita daudz attīstītākas dzīvnieku spējas neka mums pārējiem.

—   Ko tad?

—   Kaut kas notiek ar ūdeni.

—   Tev tur būs iekritis kāds akmens.

—   Nēr, tas ir kaut kāds dobjš troksnis.

Mēs ieklausījāmies.

Man bija laba dzirde dažadu trokšņu uztverei ikdienas dzīvē zemes virspusē, bet tagad es nedzirdēju itin nekā. Turpretī mani biedri, kas bija pieraduši pie trokšņiem šahtā, k|uva daudz priecīgāki par mani.

—   Jā, — sacīja Maģistrs, — ūdenī kaut kas notiek.

—   Kas tad, Maģistr?

—   To es nezinu.

—   Odens laikam krītas?

—   Nē, troksnis nav nepārtraukts, tas ir ar atstarpēm, turklāt regulāram.

—   Ar triecieniem un regulāri. Mīļie bērni, mēs esam glābti! Ar smeļamiem kubliem atsukne šahtas.

—   Atsūknē šahtas … — visi uzreiz vienā balsī izsaucās, un mēs atkārtojam šos divi vārdus un, it ka elektriskās strāvās ķerti, pietrū kamies kājas.

Mes vairs nebijām četrdesmit metru zem zemes, gaiss nebija sa spiests, cirtnes sienas mūs vairs nežņaudza, džinkstoņa ausīs bija ap klususi, mes viegli elpojām, un mūsu sirdis brīvi pukstēja krūtīs!

Karorī saņēma manu roku un, cieši paspiedis, sacīja:

—   Tu esi labs zēns.

—   Nē, tu esi labs.

—   Bet es tev saku, ka tu.

—   Tu taču pirmais izdzirdēji vagonetes!

Viņš par varītēm gribēja, lai es būtu labais zēns: viņā bija tāds kā dzērāja reibums. Un tiešām, vai tad mēs nebijām noreibuši no cerības? Taču šī cerība nevarēja piepildīties uzreiz, ne arī mums visiem.

Pirms ieraudzīt silto saules gaismu, pirms dzirdēt vēja šalkas lapās, mums bija garas un grūtas dienas jāpaliek cirtnē, jāpārcieš visas mokas, bažīgi sev jautājot, vai mēs vēl kādreiz redzesim šo gaismu un vai mums būs lemts dzirdēt šo saldo muziķu.

Bet, lai aprakstītu šo drausmīgo Trijēras šahtas katastrofu, man jums tagad jāpastāsta, kā tā notika un ko šahtas inženieri darīja, lai mūs glābtu.

Pirmdienas rītā, kad mēs bijām nokāpuši šahtā, debess bija apmā kusies tumšiem mākoņiem un viss vēstīja, ka tuvojas negaiss. Ap pulk sten septiņiem šis negaiss sākās, un to pavadīja īsti plūdi. Zemie lietus mākoņi bija sakrājušies līkumainajā Divonnas ielejā un, kalnu apļa ielenkti, nespēja pacelties uz augšu. Viss ūdens, ko šie mākoņi saturēja, izgāzās pār šo ieleju. Tā vairs nebija lietusgāze, tas bija vesels ūdenskritums, īsti plūdi. Dažu minūšu laikā Divonna un tas pietekas bija pārplūdušas, kas arī viegli saprotams, jo akmeņainā zemē ūdens neuzsucas, bet pa nogāzi plūst uz upi. Pēkšņi Divonnas ūdeņi i/.gāja no savas stāvās gultnes un līdz ar Sentandeolas un Trijēras kalnu strautiem parplūda. Pārpludušās Divonnas atspiesti, Trijeras kal nu strauta ūdeņi nevarēja notecēt, un tie izplūda pār zemes virsmu, kur atradās šahtas. Sī pārplūšana bija notikusi gandrīz vienā acumir kli, bet ogļrači, kas strādā ja virs zemes un bija nodarbinati ar rudas skalošanu, bēgdami no negaisa, paslēpās un atradās pilnīgā drošībā. Sī nebija pirmā reize, kad Trijērā notika plūdi, bet, tā kā triju šahtu ieejas atradas pietiekami augstu, lai ūdens tajas neiekļūtu, tad bažas bija vienīgi par to, ka varētu nosargāt kaudzi baļķu, kas bija saga (avoti galeriju nostiprināšanai.

So darbu tad ari šahtas inženieris patlaban uzmanīja, kad pēkšņi ieraudzīja mutuļojam ūdeni un gažamies nupat izsistajā bezdibeni. Sis caurums atradās kāda ogļu slāņa atseguma vieta.

Nebija ilgi jāgudro, lai saprastu, kas noticis: ūdens gāžas šahtā, 1111 slaņa plakne tam noder par gultni; virspusē ūdens līmenis kritās. Tātad šahtas tiks pārplūdinātas; tās piepildīsies ar ūdeni, un ogļrači noslīks.

Inženieris metas skriet uz Senžiljena šahtu, lai dotu pavēli nolaisties šahtā. Bet, kad viņš jau grasās kapt iekšā vagonete, viņš apstājas. No šahtas skan drausmīgs troksnis: ta ir ūdens straume.

—   Nelaidieties lejā, — saka ogļrači, sastādamies viņam apkārt un gribēdami aizturēt.

Bet inženieris atbrīvojas no viņu ielenkuma un, izņēmis no vestes kabatas pulksteni, sniedz to kādam no ogļračiem un saka:

—   Nem šo pulksteni un nodod manai meitai, ja es neatgriežos.

Tad, pievērsdamies vagonešu vadītājiem, saka:

—   Laidiet lejā.

Vagonete sakustas. Pacēlis galvu pret to, kuram nodevis pulksteni, inženieris piebilst:

—   Pasaki viņai, ka tēvs viņu apskauj.

Vagonete nolaidusies šahtā. Inženieris sauc cilvēkus. Pienāk pieci ogļrači. Viņš liek, lai tie kāpj iekša vagonetē. Kamēr viņi tiek izcelti, inženieris no jauna kliedz, bet velti: šos kliedzienus apslāpē udeņu un iegruvumu troksnis.

Odcns plūst iekšā galerijā, un inženieris pamana lampas. Viņš skrien uz to pusi, kaut gan ūdens viņam sniedzas līdz ceļiem, un at ved uz vagoneti vēl trīs vīrus. Vagonete atkal ir nolaidusies lejā, viņš liek šiem ogļračiem sēsties iekšā un pats grasas atkal atgriezties pie saskatāmajām uguntiņām. Bet izglābtie vīri sakampj viņu un, ar varu ierāvuši pie sevis vagonetē, dod signālu vagonetes izcelšanai. Ir jau pēdējais laiks — visu ir pārņēmis ūdens.

Sis glābšanas veids vairs nav iespējams. Jaķeras pie citiem līdzekļiem. Bet kādiem? Tuvumā nav gandrīz neviena cilvēka. Šahtā ir

i« 243 nolaidušies simt piecdesmit ogļrači, jo no rīta izsniegtas simt piec desmit lampas. Atpakaļ atnestas ir tikai trīsdesmit lampas, tātad simt divdesmit cilvēki palikuši šahta. Vai viņi ir jau pagalam? Vai ir vēl dzīvi? Vai viņi ir varējuši atrast kadu patvērumu? Ar drausmīgām bažām viņa satrauktajās smadzenes šaudījās šie jautājumi.

Tai brīdi, kad inženieris konstatēja, ka šahtā palikuši ieslēgti simt divdesmit ogļrači, virs zemes dažādās vietās notika eksplozija: augstu gaisa spraga zeme un akmeņi, mājas drebēja it ka zemestrīcē. Inže nieris šai paradībai zinaja izskaidrojumu: ūdens izspiesta gāze un gaiss sakrājās noslēgta šahtā un tur, kur zemes spiediens bija pārak vājš, parrāva zemes garozu tikpat kā katla sieniņas. Šahta bija pilna ūdens; bija notikusi katastrofa.

Pa to laiku jaunā ziņa bija izplatījusies pa visu Varsu. No malu maļam uz Trijēru gāzās ļaužu pūļi: ogļrači, ziņkārīgie, šahtās ieslēgto ogļraču sievas un bērni. Visi kaut ko jautāja, meklēja, gaidīja atbildes. Un, tā kā viņiem nevarēja nekā atbildēt, viņu bēdas jaucās kopā ar dusmām. Viņiem slēpjot patiesību. Ta esot inženiera vaina. Nāvi inženierim. Un viņi grasījās ielauzties kantorī, kur inženieris, nolie cies pār šahtas plānu, nedzirdēdams skaļās klaigas, pētīja, kurā vietā ogļrači butu varējuši paslēpties un no kurienes butu jāsāk glābšana.

Par laimi, savu ogļraču priekšgalā atsteidzās arī kaimiņu raktuvju inženieri un pilsētas strādnieki. Pūli izdevās savaldīt un ar to parunāt. Bet ko lai viņiem saka? Trūkst simt divdesmit vīru. Kur viņi ir?

—    Kur ir mans tēvs? — Mans vīrs? — Atdodiet man manu dēlu!

Jautā aizlūzušām balsīm, jautājumus apslāpē šņuksti. Ko lai atbild šiem bērniem, šīm sievām, šīm mātēm?

Vienīgie vārdi, ar ko inženieri varēja viņus mierināt, bija:

—   Mēs viņus meklēsim, mēs darīsim visu iespejamo.

Un sākas glābšanas darbi*

Vai viņi atradis dzīvu kaut vienu 110 šiem simt divdesmit vīriem? Ļoti jāšaubās, cerības ir pavisam vājas. Bet vienalga. Uz priekšu!

Glabšanas darbi bija organizēti tieši tā, kā bija paredzējis Ma ģistrs. Ūdens tika smelts ārā ar kubuliem trijos šahtu stobros, un šie darbi nebija partraucami ne dienu, ne nakti līdz tam brīdim, kamēr Divonnā būs pārsūknēta pēdēja ūdens lāse.

Tai pašā laikā sāka rakt apakšzemes ejas. Kādā virzienā tās bija jārok, neviens lagā nezinaja — raka uz labu laimi. Tomēr raka. Sai sakara starp inženieriem radas nesaskaņas: vai tādas ejas maz ir vajadzīgas, ja nezina, kāda virziena rakt un vai tais vietās ir vēl kāds dzīvs ogļracis. Bet šahtas inženieris cerēja, ka ogļrači varētu būt patvērušies vecos karjeros, kur viņus neaizsniegtu plūdi, un uzstāja, lai rakšanu izdara tieši vecā karjera virzienā, kaut arī tur neviens nebūtu paglābies.

Eju raka cik vien iespcjams šauru, lai patērētu mazāk laika, un raka viens vienīgs atskalditājs. Atskaldītās ogles sameta grozos, kurus citu pec cita deva uz āru no rokas rokā. Kolīdz atskalditajs nogura, viņu tūdaj aizstāja cits. Tā nepārtraukti, bez kādas atpūtas dienu un nakti turpinājās šie abi darbi: ūdens izsmelšana un ejas rakšana.

Ja laiks lēni vilkās tiem, kas strādāja mūsu atbrīvošanas darbos virs zemes, cik daudz gausāk tad tas vilkās mums, nevarīgiem ieslodzītajiem, kam bija tikai jagaida, nezinot, vai mus atradīs laikus, lai spētu vēl glābt.

Ūdens smejamo kubulu žvadzoņa mūs ilgi neiepriecināja, kā tas bija paša sākuma. Labi padomajot, visiem radās šaubas. Mēs gan nebijām pamesti, glābšanas darbi bi ja uzsākti, un tas deva cerības. Bet vai ūdens smelšana veicas pietiekami ātri? Tas radīja bailes.

Garīgajām mokām tagad pievienojas ari fiziskās. Poza, kādā mes bijām spiesti uzturēties savā laukumiņā, bija ārkārtīgi nogurdinoša, jo mes nevarējām nemaz izkustēties, lai izstaipītu locekļus, 1111 arī galvassāpes kļuva aizvien stiprākas un neciešamākas.

Vislabāk no mums visiem jutās Karorī.

—   Man gribas est, — viņš laiku pa laikam atkārtoja. — Maģistr, iedodiet man maizi.

Galu galā Maģistrs nolēma nolauzt mums pa gabaliņam no ūdrādas cepures izņemtas maizes doniņas.

—   Man nepietiek, noteica Karorī.

—   Jāraugas, lai maizes pietiktu ilgākam laikam.

Ari pārējie ar lielu prieku butu dalījušies mūsu maltīte, bet viņi bija zvērējuši paklausīt un savu zvērestu turēja.

Ja mums ir aizliegts ēst, tad varbūt vismaz ir atļauts dzert? — jautāja Kompairū.

—    Dzer, cik tik gribi, ūdens mums ir papilnam.

—   Iztemp kaut vai visu galeriju.

Pažess gribēja nokāpt leja, bet Maģistrs neļāva.

—   Tu tur iegāzīsi visus gružus, — Maģistrs sacīja. — Remī ir vieg lāks un veiklāks, viņš nokāps un dabūs mums ūdeni.

—   Kur lai es iesmeļu?

—   Mana zābaka.

Man iedeva zābaku, un es jau grasījos slidināties lejā.

Pagaidi mazliet, — Maģistrs sacīja, — es tevi pieturešu aiz

rokas.

Nebaidieties, es nekritīšu, man tas ir nieks. Es protu peldēt.

—   Es tev tomēr došu roku.

Tai brīdī, kad Maģistrs noliecas, viņš pagāja uz priekšu un, vai nu tāpēc, ka nebija pareizi aprēķinājis savas kustības, vai tāpēc, ka aiz bezdarbības bija notirpušas kājas, vai ari galu galā tāpēc, ka ogļu slānis neizturēja viņa smagumu, uz cirtnes slīpuma viņš paslīdēja un iegāzās uz galvas tumšajā ūdenī. Lampa, ko viņš turēja rokā, rādīdams man gaismu, iekrita viņam pakaļ un nozuda dziļuma. Mēs uzreiz atradāmies galīgā tumsā, un visiem reizē no krūtīm izlauzās šausmu kliedziens. Par laimi, būdams jau sagatavojies nokāpšanai, es metos lejā uz muguras un atrados ūdenī nepilnu sekundi vēlāk par Maģistru.

Klejojumu laikā kopā ar Vitālisu es biju iemācījies itin labi peldēt un nirt un jutos ūdeni tikpat droši kā uz zemes. Bet kā lai orien tejos šai tumšajā bedrē?

Sākdams laisties lejā, es par to nemaz nebiju domājis, es domāju tikai par Maģistru, ka viņš var noslīkt, un, ņūfaundlendieša* instinkta vadīts, metos ūdenī.

Kur viņu meklet? Uz kuru pusi stiept rokas? Kur nirt iekša? Tā es prātoju, kad pēkšņi kads mani cieši sakampa aiz pleca un parāva zem ūdens. Ar spēcīgu kājas spērienu es atkal pacēlos virs ūdens; roka no manis neatlaidās.

—   Turieties pie manis labi stipri, Maģistr, un celiet uz augšu galvu! Es jus izglābšu.

Izglābšu? Izglābti mēs vel nebijām nedz viens, nedz otrs, jo es ne zināju, uz kuru pusi peldēt. Prātā man ienāca kāda doma.

—   Ko jūs tur klusējat? Runājiet tačul — es iekliedzos.

—    Kur tu esi, Remī?

Tā bija tēvoča Gaspara balss — tā man noradīja virzienu. Vaja dzēja peldēt pa kreisi.

—   Aizdedziniet lampu!

Gandrīz uzreiz iedegās gaisma. Man bija tikai jāpastiepj roka, lai aizsniegtu malu. Es ieķēros ar vienu roku akmeņogļu bluķi un pievilku klāt Maģistru.

Tas bija īsti laikā, jo viņš bija sarijies ūdeni un sāka jau smakt nost. Es pieturēju viņa galvu virs ūdens, un viņš drīz vien atjēdzās.

Tēvocis Gaspārs un Karorī, paliekušies uz priekšu, pastiepa mums rokas, bet Pažess, nokāpis no sava laukumiņa uz mūsējo, rādija gaismu. Maģistrs, kuru aiz vienas rokas bija satvēris tēvocis Gaspārs, aiz otras Karorī, bet es stūmu no muguras, tika uzrauts laukumiņā. Drīz pec tam izlīdu no ūdens ari es. Maģistrs jau bija pavisam atžilbis.

—   Panāc šurp, — viņš man sacīja, — lai es tevi noskūpstu. Tu man izglābi dzīvību.

—   Jus jau bijāt izglābis mūsējās.

—   Lai nu kā, — sacīja Karorī, kurš nepiederēja pie tās sugas cii vēkiem, kas ļaujas jūtu uzpludiem, bet man ir pazudis zābaks, un es nedabūju arī nodzerties.

—   Es sameklēšu tavu zābaku.

Bet mani atturēja.

—   Es tev aizliedzu, — pateica Maģistrs.

—   Labi, tad dodiet man otru zābaku, lai es vismaz varu atnest ūdeni.

—   Man vairs neslāpst, — sacīja Kompairū.

—   Jāuzdzer uz Maģistra veselību.

Un es laidos lejā otrreiz, bet vairs ne tik strauji kā pirmoreiz un daudz piesardzīgak.

Mes ar Maģistru gan nebijām noslīkuši, bet abi bijām nepatīkami izmirkuši no galvas līdz papēžiem. Sakumā mēs par to nelikāmies ne zinis, bet drīz vien slapjās drēbes lika mums sajust aukstumu.

—   Iedodiet Remī kādus svārkus, — Maģistrs sacīja.

Uz šo aicinājumu, kas bija domāts visiem un tālab nevienam tieši, neviens neatsaucās.

—   Neviens neatbild?

—    Man pašam salst, — sacīja Karorī.

—   Ak tā! Un mums, kuri esam izmirkuši, — mums laikam ir silti?

—   Kas jums lika mesties ūdenī?

Ja tā, — sacīja Maģistrs, — bus jāvelk lozes, kuram jāatdod kāds apģērba gabals. Es gan butu gribējis bez tā iztikt, bet tagad prasu vienlīdzību.

Tā kā mēs jau visi bijām slapji — es līdz kaklam, lielākie — līdz gurniem, drēbju parvilkšana nekāda lielā laime nebija, Maģistrs tomēr uzstāja, lai šī parvilkšana notiktu. Man lozēšanā laimējās, un es dabuju Kompairū svārkus. Tā ka Kompairū kājas bija tik garas kā viss mans augums, tad viņa svārki bija palikuši sausi. Tajos ievīsti jies, es drīz vien sasilu.

Pēc šā nepatīkamā gadījuma, kas uz bridi bija mus sapurinājis, drīz mūs atkal pārņēma izmisums un domas par nāvi. Acīmredzot šīs domas manus biedrus nomāca daudz smagāk neka mani, jo viņi trulā depresijā palika nomodā, bet es galu galā aizmigu.

Vieta, kur es sēdēju, nebija nekāda labā, un es kuru katru bridi varēju ievelties ūdenī. Talab Maģistrs, redzēdams man draudošās briesmas, iebāza manu galvu sev azotē. Viņš mani pārāk stipri nespieda, taču pietiekami stipri, lai es nenokristu, un es jutos kā mazs bērns mātes klēpī. Maģistrs bija virs ne vien ar labu galvu, bet ari ar labu sirdi. Kad es brīžiem pamodos, viņš tikai pārmainīja savas notirpušās rokas stāvokli, tad uzreiz atkal sastinga un pusčukstus sacīja :

—   Guli vien, puisīt, nebaidies, es tevi turu. Guli, mazais!

Un es, nejuzdams bailes, atkal aizmigu, labi zinādams, ka viņš mani noturēs.

Laiks ritēja, un mēs aizvien regulārak dzirdējām vagonešu plunk šķienus ūdeni.

VI

IZGLĀBŠANĀS

Mūsu neērtais stāvoklis uz pārāk šaura laukumiņa bija kļuvis neciešams. Tika nolemts, ka laukumiņš japaplašina, un visi ķērās pie darba. Atkal sākam ar nazi dobt akmeņogles un mest prom šķembas.

Tā ka tagad mums zem kājām bija stingrs atbalsta punkts, darbs kļuva daudz vieglāks, un drīz vien mūsu cietums paplašinajās.

Tas bija liels atvieglinājums, ka mes varējām visā garumā izstiep ties, nevis tikai sēdēt uz leju nokārtām kājām.

Lai gan Karorī maizes ņuka bija sadalīta gaužam mazās devās, tā tomēr bija jau apēsta. Starp citu, pēdējie kumosiņi mums bija izdalīti īstā laika. Jo, kad Maģistrs mums tos deva, pec pārējo ogļraču skatieniem varēja viegli nomanīt, ka viņi nebūtu pacietuši, ja nebūtu vēlreiz saņēmuši maizi, un atņemtu to ar varu.

Mēs gandrīz vairs nemaz nerunājām un, cik valodīgi bijām sava gūsta sākuma, tikpat nerunīgi kļuvām, kad šis gūsts ieilga.

Musu sarunām bija tikai divi temati, un tie pastāvīgi skara vienus un tos pašus jautājumus: kas tiek darīts, lai pie mums piekļutu, un cik ilgi mes jau atrodamies šai cietumā.

Bet šīm sarunām trūka sākotnējā dzīvīguma. Ja arī kāds ierunājās, bieži vien šī saruna neturpinājās un, ja turpinājās, tad gluži vien kārši ar pāris īsiem vārdiem: dienu drīkstēja sajaukt ar nakti, baltu ar melnu, un tas neizraisīja nekādas dusmas vai gluži vienkārši neviens tam nerunāja pretī.

—   Labi, gan jau redzēsim.

Vai mes esam aprakti divas dienas vai veselu nedēļu? To uzzina sim, kad būs pienākusi glābšanas stunda. Bet vai tā pienāks? Es to sāku stipri apšaubīt.

Starp citu, nebiju vienīgais, kas to apšaubīja, dažreiz maniem biedriem paspruka izteicieni, kas liecinaja, ka arī viņus pārņēmušas šaubas.

—    Mani mierina tas, ka kompānijā, ja es šeit palikšu, — sacīja Bergunū, — manai sievai un bērniem maksās pensiju, vismaz nebūs jāiet ubagot.

Maģistrs katra ziņa bija uzņemies pār mums šefibu ne vien tāpēc, lai pasargātu mūs no nelaimes gadījumiem, bet ari tāpēc, lai atbal stītu mūs šaubu brīdi. Tālab, ja kāds no mums bija sevišķi izmisis, viņš tūdaļ iejaucās ar kādu mierinošu vardu.

—   Tu šeit nepaliksi ilgāk par citiem. Kubuli strādā, ūdens krītas.

—    Kur tad krītas?

—   Šahtas akas.

—   Bet galerijā?

—   Ari kritīsies. Jāpagaida.

Sakiet taču, Bergunū, — Karorī viņu pārtrauca ar saviem aizrādījumiem raksturīgo trāpīgumu un straujumu, — ja kompānija bankrotēs, vai tad jūsu sieva nebūs aplaupīta?

—   Vai tu klusēsi, stulbeni?! Kompānijā taču ir bagata.

Tā bija bagata, kad tai bija šahtas, bet tagad tās ir zem ūdens! Un tomēr es ļoti priecātos, ja atrastos lauka, nevis šeit.

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka tic direktori un inženieri ir tik lepni! Lai tā viņiem butu mācība. Vai tad nebutu jocīgi, ja inženieris būtu nolaidies lejā? Inženiera kungs, vai drīkst panest jūsu kompasu?

Ja inženieris būtu nolaidies lejā, tad tu paliktu šeit, lielais muļķi, un ari mēs.

—   Ko nu jūs, jums jau nav ko bēdāt, bet man ir pavisam citādi. Kas man izžāvēs manas lupatas? Es pieprasu, lai inženieris kāpj atkal augšā. Tas bija tikai joks. Esiet sveicināts, inženiera kungs!

Izņemot Maģistru, kas savas domas slēpa, un Karorī, kurš vispār neko daudz nedomāja, par izglābšanos mēs vairs nerunājām, jo sirdi un uz meles mums visu laiku bija tikai domas par nāvi un pamestību.

—   Vari teikt, ko gribi, Maģistr, bet kubli tik daudz ūdens nemū žam neizsmels.

Es taču jau desmitiem reižu jums pierādīju, ka tas ir iespējams. Tikai mazliet pacietības.

—   Nekādi pierādījumi mūs no šejienes neizraus.

Tā sprieda Pažess.

—    Kas tad?

—   Vienīgi dievs.

Iespejams. Lai notiek viņa prāts, — Maģistrs atbildēja, — viņš var mūs glābt.

—   Mēs šeit droši vien atrodamies tāpēc, — Pažess teica, — ka starp mums ir ļauni cilvēki, kurus dievs grib sodīt.

Tas noteikti tā ir, — pievienojās Bergunū, — dievs grib dot kādam no mums iespēju nožēlot un izpirkt savus grēkus. Vai Paže- sam? Vai varbūt man? To es nezinu. Es varu sacīt tikai vienu: dieva priekšā es nostātos ar mierīgāku sirdsapziņu, ja pedeja laikā būtu dzi vojis kristīgāk. No visas sirds ludzu, lai viņš piedod manus grēkus.

Un, nometies ceļos, viņš sāka sist sev pie krūtīm.

Un es, — izsaucās Pažess, — es neapgalvoju, ka uz manas sirdsapziņas nebutu grēku, un es jums tos izsūdzēšu. Bet mans sargeņģelis un mans patrons* svētais 2ans ļoti labi zina, ka es nekad neesmu gre kojis tīšuprāt, nekad nevienam neesmu nodarījis nekā ļauna.

Nezinu, vai mani ietekmēja tumšais cietums, bailes no nāves, no badošanās radies vājums, mistiskā lampas gaisma, kas tikko apgaismoja dīvaino skatu, bet, klausoties šo klajo grēksūdzi, mani parņēma tik dziļš jūtu saviļņojums, ka es biju gatavs tāpat kā Pažess un Ber gunū mesties ceļos un kopa ar viņiem nožēlot savus grēkus.

Pēkšņi aiz muguras es izdzirdēju šņukstus un apgriezies ieraudzīju milzi Kompairū, kas bija nometies zemē uz abiem ceļiem. Pirms dažam stundām viņš bija atstājis augšējo laukumiņu un pārnācis Karorī vietā uz mūsējo. Viņš stāvēja man cieši līdzās.

—   Grēcinieks nav ne Pažess, ne Bergunū, grēcinieks esmu es! Tas esmu es, ko žēlīgais dievs soda, bet es atzīstu savu vainu, atzīstu. Uzklausiet, es jums pateikšu visu patiesību: ja izkļušu no šejienes laukā, es zvēru, ka nodarīto ļaunumu griezīšu par labu, bet, ja neiz kļušu, tad to griezīsit par labu jus. Pirms gada Rukets tika notiesāts uz pieciem gadiem cietuma par pulksteņa zādzibu Vidāla istabā. Viņš nav vainīgs. To izdarīju es. Pulkstenis ir paslēpts zem manas gultas; japaceļ trešā grīdas plātne kreisaja pusē tur to atradis.

—   Mest viņu ūdenī! Ūdenī! — reizē izsaucās Pažess un Bergunū.

—   Ja jus metisit viņu ūdeni, tad kopā ar viņu iemetīsit ari mani, — sacīja Maģistrs.

—   Labi, nemetīsim! — abi noteica. — Mēs viņu negrūdisim ūdenī, bet ar vienu noteikumu: tev viņš jāieliek kaktā, neviens ar viņu nerunās un neliksies par viņu zinis.

—   Pareizi, — Maģistrs noteica. — To viņš ir pelnījis.

Pēc šiem Maģistra vārdiem, kas bija, tā teikt, tiesas spriedums Kompairū, mēs visi trīs — tēvocis Gaspārs, Maģistrs un es — saspie- dāmies cieši kopā, atstādami tukšumu starp mums un uz akmeņogļu bluķa sakņupušo nelaimnieku.

Šķiet, ka vairākas stundas viņš nosēdēja sastindzis, nemaz nepakustēdamies un tikai laiku pa laikam atkārtodams:

—   Es nožēloju savu vainu;

Kad Pažess un Bergunū viņam kliedza:

—   Par vēlu! Tu atzīsties tāpēc, ka tev ir bail, gļēvuli! Jau veselu pusgadu, veselu gadu tev vajadzēja nožēlot! — Kompairū elsoja un, nekā tieši viņiem neatbildēdams, tikai atkārtoja:

—    Es atzīstos, atzīstos!

Viņam uznaca draudzis, viss viņa augums drebeja, un varēja dzirdēt zobus klabam.

Man slāpst, — viņš sacīja. — Padodiet man zabaku.

Zābaks bija jau tukšs. Es piecēlos, lai nokāptu pec ūdens, bet Pažess, mani ieraudzījis, uzkliedza, lai es neeju, un tai pašā acumirklī mani aizturēja aiz rokas tēvocis Gaspārs.

—    Mēs nozvērējāmies nelikties par viņu ne zinis, — sacīja Pažess.

Kādu brīdi Kompairū vēl ņēmās atkārtot, ka viņam slāpst, bet tad

piecēlās, lai pats kāptu lejā pēc ūdens.

Viņš ieraus līdzi visas šķembas, — izsaucas Pažess.

—   Lieciet taču viņu mierā, — sacīja Maģistrs.

Kompairū pirms tam bija redzējis mani slīdam lejā uz muguras un gribēja darīt tāpat. Taču es biju viegls, bet viņš smags, es lunkans, viņš — nekustīgs blāķis. Tiklīdz viņš nolikās uz muguras, akmeņogļu slānis zem viņa iebruka, un, nespēdams noturēties ar izplestajam kājām un rokām, kas vicinājās tukšumā, viņš ieslīdeja melnajā caurumā. Ūdens uzšļācās līdz pat mums, pēc tam ūdens līmenis atkal aiz veras un vairs neatvērās.

Es liecos uz priekšu, bet tēvocis Gaspārs un Maģistrs turēja mani ciet katrs pie savas rokas.

Trīcēdams aiz bailēm, es metos atpakaļ: aiz šausmām biju sastindzis un pusdzīvs.

—    Viņš nebija godīgs cilvēks, — noteica tēvocis Gaspārs.

—   Tagad viss ies labi, — sacīja Pažess, dauzīdams abām kajam pa cirtnes sienu.

Ja viss negāja tik labi un tik atri, kā Pažess bija cerējis, tad tā nepavisam nebija inženieru un ogļraču vaina, kuri strādāja mūsu glābšanas labā.

Iesāktās ejas rakšana turpinājās bez mazāka pārtraukuma, bet darbs bija ļoti grūts.

Akmeņogļu slānis, kuram lauza cauri eju, piedereja pie tādiem, kuru ogļrači sauc par niķīgu, tas ir, ļoti cietu, un, tā ka šaurās galerijas deļ strādāt varēja tikai viens atskaldītājs, tad tas bija bieži jānomaina, jo strādāts tika ar lielu dedzību.

Turklāt ari ventilācija šai galerijā darbojās vāji; iedami uz priekšu, ogļrači salika kopā skārda caurules, kuru posmus-satepēja ar māliem. Bet, kaut gan spēcīgs pārnēsājamais ventilators ievadīja šais caurulēs gaisu, lampas dega tikai pie paša caurules gala.

Tas viss aizkavēja urbšanu, un septītajā dienā pec mūsu ieslodzījuma racēji bija sasnieguši tikai divdesmit metru dziļumu. Parastos apstākļos tas būtu prasījis vairāk nekā menesi, un, vienīgi pateicoties racēju cītīgai stradāšanai, darbs veicās ātrāk.

Turklāt bija vajadzīga inženiera cildenā iespītība, lai šo darbu turpinātu, jo pēc vispārīga atzinuma šis darbs bija veltīgs. Visi šahtā ieslodzītie ogļrači esot gājuši bojā. Turpmāk darbs jaturpinot, vienīgi smeļot lauka ūdeni, un agri vai veļu uziešot tikai līķus. Tālab kada nozīme esot tam, vai katastrofas vietā nonākšot dažas stundas agrāk vai vēlāk?

Tadas bija gan kompetentu, gan parastu cilvēku domas, pat vecāki, sievas un mātes staigāja tērpušies sēru drānas. Neviens no Trijē- ras vairs dzīvs neiznākšot.

Nepalēninot smelšanas darbus, kurus pārtrauca vienīgi kādas ierīces sabojāšanās, šahtas inženieris, par spīti vispārējiem iebildumiem un amatabrāļu, kā arī draugu ieskatiem, lika ejas rakšanu turpināt.

Viņu vadīja tāda pati iespītība un cildena ticība, kas Kolumbam lava atrast jaunu pasauli.

—   Vēl vienu dieniņu, mīļie draugi, — inženieris sacīja ogļračiem,

un, ja rit nebūs neka jauna, atteiksimies no šā darba. Jusu draugu

laba es no jums lūdzu to pašu, ko lūgtu jūsu labā, ja jūs būtu viņu vietā.

Inženiera stingrā pārliecība iekvelinaja ari ogļraču sirdis: viņi bija ieradušies pilsētā, klīstošo baumu satriekti, bet tagad pievienojās viņa pārliecībai.

Un ejas rakšana turpinājās liela vienprātībā un ar apbrīnojamu cītību.

Bez tam ar koka paneli tika apšūta no lampu mājas ejošā eja, kas vairākās vietas bija iegruvusi, un tādējādi visiem iespējamiem līdzekļiem tika steigts izraut no šahtas drausmīgo noslēpumu un upu rus, ja tie vel bija dzīvi.

Septitaja dienā, kad racēji nomainījās, atskalditājs, kas bija stā jies pie akmeņogļu atskaldīšanas, sadzirdēja it ka klusu troksni, tādus ka vājus sitienus. Viņš palika stavam ar cērti rokā un pielika ausi pie akmeņogļu slaņa. Tad, domādams, ka bus pārklausījies, viņš pa sauca kadu no saviem biedriem, lai paklausītos abi kopā. Abi stāvēja klusēdami, un pec maza brīža līdz viņiem nonāca vāja skaņa, kas pēc regulāriem intervāliem atkārtojās.

Jaunā vēsts tūdaļ saka izplatīties no mutes mutē, taču drīzāk tika uzņemta ar neticību nekā ticību. Tā nonāca ari līdz inženierim, kas steigšus metās uz izciršanas vietu.

Beidzot! Tātad viņam tomēr bijusi taisnība! Šahta bija dzīvi cii veki, kurus bija izglābusi viņa ticība!

Viņam sekoja vairāki cilvēki. Pabīdījis sānis ogļračus, viņš sāka klausīties, bet, būdams ļoti uztraukts un stipri trīcēdams, nekā nesa klausīja.

—    Es nedzirdu! — viņš izmisis izsaucas.

Tas ir šahtas gars, — noteica kāds ogļracis. — Viņš grib ar mums izspēlēt ļaunu joku un klauvē, lai mūs maldinātu.

Bet abi atšķaidītāji, kas pirmie bija dzirdējuši sitienus, apgalvoja, ka viņi nemaldās un ka arī uz viņu klauvējieniem ir atbildēts ar klau vējieniem. Tie bija pieredzejuši vīri, kas šahtas darba bija novecojuši, un viņu vārdiem ogļrači nešaubīgi ticēja.

Inženieris lika iziet visiem, kas bija atnakuši reizē ar viņu, un pat tiem, kuri veidoja cilvēku ķēdi šķembu aizvākšanai, paturēdams pie sevis tikai abus atskaldīta jus.

Tad ar spēcīgiem un regulāriem certcs sitieniem viņi deva signālu un pec tam, elpu aizturējuši, piespieda ausi pie akmeņogļu slaņa.

Pagāja gaidpilns satraukuma bridis, tad pēkšņi viņi izdzirdēja vājus, steidzīgus un vienmerīgus atbildes sitienus.

Klauvējiet vel un ar atstarpēm, lai varētu būt pilnīgi droši, ka la nav jūsu klauvejienu atbalss.

Atšķaidītāji atkal pieklauvēja un tūdaļ izdzirdēja atbildi — tādus pašus ritmiskus sitienus, tas ir, ogļraču norunāto signālu.

Vairs nebija nekādu šaubu: cilvēki ir dzīvi, un tos var glābt.

Jaunā ziņa izplatījās pa pilsētu zibens atruma, uz Trijēras šahtu saskrēja vesels ļaužu pūlis, gandri^ vēl lielāks un vel satrauktaks nekā katastrofas diena. Sievas, bērni, mātes, cietušo ogļraču radinieki ieradās terpušies seru dranas, trīcēdami aiz uztraukuma, cerība staro jošam sejām.

Cik ir dzīvo? Varbūt daudz. Bez šaubām, jūsējais, noteikti manējais.

Visi gribēja mesties ap kaklu inženierim.

Bet viņš, palikdams vienaldzīgs pret prieku, tāpat kā bija bijis vienaldzīgs pret šaubām un zobgalībām, nedomaja ne par ko citu kā tikai par glabšanu. Lai aizdabūtu prom ziņkārīgos un arī radiniekus, inženieris pieprasīja no garnizona zaldātus, lai tie sargatu pieeju galerijai un racēji varētu brīvi strādāt.

No apakšzemes dzirdamās skaņas bija tik vājas, ka nebija iespe- jams noteikt vietu, no kurienes tās nāk. Taču bija pietiekami skaidrs, ka no plūdiem izglābušies ogļrači atrodas viena no trim vecā kar jera cirtnēm. Lai nonāktu pie šīm trim cirtnēm, bija jāizrok veselas trīs ejas. Kad būs aizrakušies tuvāk un varēs skaidrāk dzirdēt, nevajadzīgās ejas pametīs un visus spēkus koncentrēs uz vajadzīgo eju.

Darbi atjaunojās ar vel lielāku degsmi, jo kaimiņu raktuves bija atsūtījušas uz Trijēru savus labākos atšķaidītājus.

Radas arī cerība nokļūt pie cietušajiem caur galeriju, jo ūdens šahtās bija sācis kristies.

Kad mēs sava cirtnē izdzirdējām inženiera signālu, iespaids bija tads pats kā toreiz, kad izdzirdējām troksni, ko radīja ūdens izsūknē tāju kubli.

— Mes esam glābti!

Pār visu lupām bija izlauzies prieka kliedziens, un, nekā neprātodami, mēs cerējām, ka tūlīt tiks pasniegta palīdzīga roka.

Pec tam, tāpat ka toreiz, cerības nomainīja izmisums.

Cēršu klaudzieni liecinaja, ka strādnieki vel ir ļoti tālu. Divdesmit, varbūt pat trīsdesmit metru no mums. Cik daudz laika vajadzēs, lai izsistos cauri tik biezai sienai? Musu aprēķini svārstījās: vienu mēnesi, nedēļu, sešas dienas? Kā lai gaidām menesi, nedēļu, sešas dienas? Kurš no mums vēl varēs nodzīvot sešas dienas? Cik dienu mes jau dzīvojam needuši?

Vienīgi Maģistrs vel izrādīja vīrišķību, bet musu ilgstošā grūtsirdība pamazām pielipa an viņam, un pamazām viņa izturību nomāca pagurums.

Dzert mēs varējām, cik uziet, bet mums nebija ko ēst, un izsal kums bija kļuvis tik nežēlīgs, ka mēģinājām ēst pat ūdenī izmirkušu, sapuvušu koku.

Karorī, kas bija visvairāk izsalcis, sagrieza savu atlikušo zābaku un nemitīgi košļāja ādas gabalus.

Atzīstos, ka, redzot, cik talu izsalkums var novest manus biedrus, mani sagrāba bailes, kas pievienojās citām šausmain, un man sametās neomulīgi. Es biju bieži dzirdējis Vitālisu stāstām par kuģu avārijām, jo viņš bija daudz ceļojis pa jūrām, vismaz tikpat daudz kā pa sauszemi, un viens no stāstiem bija tāds, kas man allaž naca prātā, kad mūs mocīja izsalkums: matroži bija izmesti kādā smilšu saliņā, kur nebija nekā, ko ēst, un viņi bija nokāvuši ēšanai jungu*. Dzirdot savus biedrus brēcam aiz bada, es iedomājos, vai šāds liktenis negaida arī mani un vai mūsu akmeņogļu saliņa arī mani nenokaus apēšanai. Ka Maģistrs un tēvocis Gaspārs mani aizstāvēs, par to es biju drošs, bet Pa žess, Bergunu un Karorī, it īpaši Karorī, kas ar saviem lielajiem, baltajiem zobiem košļāja sava sagrieztā zābaka ādas gabalus, neiedvesa man ne mazāko uzticību.

Droši vien šīs bailes bija aplamas, bet tais apstākļos, kādos mes atradāmies, mūsu prātu un iztēli nevadīja vēss un gudrs saprāts.

Mūsu bailes vairoja arī gaismas trūkums. Cita pēc citas lampās izdega eļļa. Un, kad ta bija palikusi vairs tikai divās lampās, Maģistrs nolēma, ka šīs lampas tiks aizdegtas vienīgi ārkārtīgi nepieciešamos gadījumos. Tāpēc tagad mēs visu laiku sēdējām tumsa.

Tas bija ne vien drūmi, bet arī bīstami, jo, neveikli pakustoties, mēs varējām ievelties ūdeni.

Katra laukumiņā mes bijām tikai trīs, tāpēc katram iznāca mazliet vairāk vietas: tēvocis Gaspārs bija vienā kaktā, Maģistrs — otrā un es — vidū starp viņiem.

Kadā brīdī, kad biju pa pusei iesnaudies, pēkšņi izdzirdēju, ka Maģistrs it ka pa miegam pusbalsī runā.

Es uzmodos un ieklausījos.

—    Mākoņi! — viņš sacīja. — Cik jauki, ka ir mākoņi! Kaut gan ir cilvēki, kam mākoņi nepatīk, bet man tie patīk. O, tagad mums būs vējš, pavisam jauki! Arī vējš man patīk.

Vai viņš sapņoja? Es viņu paraustīju aiz rokas, bet viņš turpināja:

—   Esiet tik laipni un pasniedziet omleti no sešām olām, nē, no astoņām. Ņemiet vien divpadsmit, pārnācis es tās apēdīšu.

—   Vai jūs dzirdat, tēvoci Gaspār?

—   Jā, viņš sapņo.

—   Nē, viņš ir nomodā.

—   Viņš murgo.

—   Ticiet man, viņš ir nomodā.

—   Paklau, Maģistr!

—   Vai tu atnāksi pie manis vakariņās, Gaspār? Atnāc, tikai es tevi hridinu, ka būs liels vējš.

Viņš jūk prātā, — noteica tēvocis Gaspārs. — Tas ir aiz bada, un viņam ir drudzis.

—   Nē, viņš ir miris, — sacīja Bergunū, — runa viņa dvēsele. Jūs taču redzat, ka viņš ir pavisam kur citur. Kur tad ir tas vējš, vai tas butu mistrāls*?

Tas nav mistrāls! — Pažess izsaucas.

—   Vai viņi visi ir jukuši? Vai viņi kļūst vājprātīgi? Tad jau viņi sāks kauties, viens otru nositis. Ko iesākt?

—   Vai jūs negribat dzert, Maģistr?

—   Nē, pateicos! Es dzeršu tad, kad edišu omleti.

Labu laiku viņi runaja visi trīs reizē, cits citam neatbildēdami, un starp viņu nesakarīgajam runām vienā gabalā atkārtojas vardi: ēst, aiziet, debesis, vējš.

Pēkšņi man iešāvās prātā doma iededzināt lampu. Tā bija nolikta blakus Maģistram, turpat bija arī sērkociņi. Es paņēmu lampu.

Kolīdz lampa iedegās, viņi apklusa.

Tad, brīdi klusējuši, jautaja, kas noticis, tieši tā, it kā nupat butu pamodušies no miega.

—   Jums bija uznākuši murgi, — sacija tēvocis Gaspārs.

—   Kam tad?

—   Tev, Maģistr, Pažesam un Bergunū, jūs runājāt, ka esat lauka un ka pūš vējš.

Laiku pa laikam mēs piesitām pie sienas, lai radītu mūsu glābējiem, ka esam vēl dzīvi, un dzirdējām, ka viņu certes nepārtraukti skalda akmeņogles. Bet viņu cirtieni skaļumā pieņēmās pavisam gausi, un tas liecināja, ka viņi vēl ir tālu.

Kad lampa bija iedegta, es nokāpu lejā ar zābaku pēc ūdens, un man šķita, ka ūdens bedre bija par dažiem centimetriem krities.

—    Odens krītas.

—   Žēlīgais dievs!

Un mus atkal pārņēma cerības prieks.

Mēs gribējām atstāt lampu degam, lai redzetu, kā ūdens krītas, bet Maģistrs bija pret to. Tad man likās, nupat, nupat parejie sadum posies. Bet Maģistrs nekad neko nepieprasīja, nenoradidams uz iemesliem.

Lampas mums būs vajadzīgas vēlāk. Ja mēs tagad tas lietosim pa niekam, ko mēs iesāksim tad, kad tās būs nepieciešamas? Vai tad jūs nomirsit aiz nepacietības redzēt, cik nemanāmi krītas ūdens? Nevajag taču iedomāties, ka tas tā uzreiz nokritīsies. Saņemieties, mēs tiksim izglābti. Mums vel ir trīspadsmit sērkociņi. Tos mēs varēsim likt lieta katru reizi, kad jums gribēsies.

Lampa tika nodzēsta. Mēs visi krietni padzērāmies. Murgi mums vairs nerādījās. Un ilgas stundas, varbūt pat dienas mēs nekustīgi sēdējam, un dzīvus mus uzturēja vienīgi klaudzieni, ko radīja cērtes, rokot eju, un kublu žvadzoņa šahtu stobros.

Pamazām trokšņi kļuva skaļāki un skaļāki, ūdens kritās, un glābēji naca tuvāk. Bet vai viņi pagūs mus izglābt? Ja glābšanas darbi ar katru bridi virzījās uz priekšu, tad ari musu nespēks ar katru bridi kļu va lielāks un mokošāks: mēs kļuvām vājāki gan fiziski, gan garigi. Mani biedri nebija nekā ēduši kopš plūdu dienas. Bet vēl briesmīgāk bija tas, ka šeit trūka svaiga gaisa pieplūdes, gaiss jo dienas kļuva neveselīgāks, un mums bija grūti elpot. Par laimi, līdz ar ūdens krišanos gaisa spiediens pazeminajās; ja tas būtu palicis tāds pats kā sākumā, mēs noteikti butu nosmakuši. Tātad glabšana bija atkarīga no ta, cik ātri tā tika organizēta un cik ātri veicās glābšanas priekšdarbi.

Cērtes sitieni un kublu žvadzoņa tagad bija sadzirdama pec tik vienmērīgām atstarpēm, kas bija tik precīzas kā pulksteņa svārsta gaita, un ikviens pārtraukums, kad ejā mainījās atšķaidītāji, mus dru džaini satrauca: vai glābēji domā mūs pamest, vai arī atgadījušās nepārvaramas ferūtibas? Kādā no šiem pārtraukumiem sacēlās drausmīgs troksnis, milzīga šņākoņa un krakšana.

Ūdens šahta krītas! — izsaucās Karorī.

—   Tas nav ūdens, — sacīja Maģistrs.

Kas tad?

—   Nezinu, bet tas nav ūdens.

Kaut gan Maģistrs mums jau daudzkārt bija pierādījis savu aso prātu un nemaldīgo intuīciju, mēs viņam ticējām tikai tad, ja viņš bal stijās uz. pārliecinošiem pierādījumiem. Apgalvojot, ka viņš nezina šā trokšņa cēloni (vēlāk mēs uzzinājām, ka troksni radīja zobratu ventilators, kas pievadīja ogļračiem gaisu), visi atgriezās pie šaušalīgas domas par plūdiem.

Aizdedzini lampu!

—   Nav vērts.

—   Aizdedzini vien!

Bija jāpaklausa, jo šai pavēlē bija savienojušās visu balsis.

Lampas gaismā mēs ieraudzījām, ka ūdens bija nevis cēlies, bet drīzāk krities.

—    Nu jūs redzat, — sacīja Maģistrs.

—   Tas vel celsies. Šoreiz mums bus jāmirst.

Labi, lai tad arī ir reiz gals, es vairs nevaru izturēt.

Padod šurp lampu, Maģistr, es gribu uzrakstīt vēstuli sievai un berniem.

—    Uzraksti ari priekš manis.

—   Un priekš manis.

Lampu prasīja Bergunū, lai pirms nāves uzrakstītu sievai un ber niem. Viņam bija kabata papira strēmele un zīmuļa gals. Viņš sagatavojās rakstīšanai.

Lūk, ko es rakstīšu: «Gaspars, Pažess, Maģistrs, Karorī un Remi — mēs esam ieslēgti cirtnē, un mums ir jāmirst. Es, Bergunū, ludzu dievu, lai viņš kļūst par vīru manai atraitnei un par tēvu bāriņiem. Es viņiem dodu savu svētību.»

—   Un ko no tevis, Gaspār?

Gaspārs visu, kas viņam ir, novel savam brāļadēlam Aleksim.

Pažess savu sievu un bērnus uztic dievam, svētajai dievmātei un raktuvju kompānijai.

—   Un tu, Maģistr?

Man nav neviena, — Maģistrs skumji sacīja, — mani neviens neapraudās.

—   Un tu, Karorī?

Es, — Karorī iesaucās, — es lieku pārdot manus kastaņus, pirms tie nav kļuvuši brūni.

—   Mans papīrs nav muļķību rakstīšanai.

—   Tā nav nekāda muļķība.

Vai tev nav neviena, kam tu gribētu nosūtīt skūpstu? Varbūt mātei?

—   Mātei? Viņa taču būs mana mantiniece.

—   Un tu, Remi?

Remi dāvina Kapi un savu arfu Matiam. Viņš suta skūpstu Alek sim un lūdz, lai tas apmeklē Lizu un noskūpstījis nodod viņai sakal tušo rozi, kas ir viņa svārku kabatā.

—   Un tagad mums visiem jāparakstās.

—   Es uzvilkšu krustiņu, — sacīja Pažess.

—   Un tagad, — sacīja Bergunū, kad zīmīti visi bija parakstījuši,

es lūdzu, ļaujiet man mierīgi, bez runāšanas nomirt. Ardievu, mīļie

biedri.

Atstājis savu laukumiņu, viņš nonāca uz mūsējā, noskūpstīja mūs visus trīs, uzgāja atkal savējā, noskūpstīja Pažesu un Karorī un tad, sarausis ogļu pabiras kaudzē, uzlika uz tas galvu, izstiepās visā ga rumā un vairs nekustējās.

Vēstule un Bergunū rīcība mūsu sirdis stipri saplacināja.

Cēršu cirtieni pa šo laiku bija kļuvuši skaidrāk saklausāmi, un ne bija šaubu, ka glābēji tuvojas un varbūt drīz mūs sasniegs.

Maģistrs to paskaidroja, gribēdams mūs mazliet stiprināt.

—   Bijuši viņi tik tuvu, kā tu domā, mēs dzirdētu viņu balsis, bet nedz viņi dzird mūs, nedz mēs dzirdam viņus.

—   Viņi var but tikai dažu metru attāluma no mums un nedzirdēt mūs. Tas ir atkarīgs no ieža, kuram viņi laužas cauri.

—   Vai ari no attāluma.

Taču ūdens visu laiku kritās, un drīz vien mēs sapratām, ka tā līmenis vairs nesniedzas līdz galerijas jumtam.

Mēs izdzirdējām skrāpēšanos pa cirtnes slānekli un ūdens plunk šķus, it kā tajā kristu iekšā ogļu gabaliņi.

Mes aizdedzinājām lampu un ieraudzījām žurkas, kas skraidīja pa cirtnes apakšu. Viņas, tāpat ka mēs, bija atradušas patvērumu gaisa zvanā un, kad ūdens nokritās, atstāja savu mitekli, lai meklētu barību. Ja viņas bija tikušas līdz mums, tad tas nozīmēja, ka ūdens galerijās vairs nesniedzas līdz pašai augšai.

Sīs žurkas musu cietuma bija tas pats, kas balodis Noasa* šķirstā: tās nozīmēja, ka plūdi beigušies.

Bergunū, — Maģistrs ieteicās, pastiepdamies līdz augšējam laukumiņam, — saņemies!

IJn viņš tam paskaidroja, kā žurkas pavēstīja musu drīzo izglāb šanu.

Bet Bergunu šī ziņa nesajūsmināja.

Ja vēlreiz no cerībām bus jākrīt izmisumā, tad es labāk neceru. Es gaidu nāvi. Ja tuvojas glābiņš — lai slavēts dievs.

Man gribējās nokāpt leja, lai redzetu, cik strauji ūdens kritās. Krišanās bija visai manāma, un starp ūdeni un galerijas jumtu tagad jau bija izveidojusies tukša telpa.

Saķer mums žurkas, — Karorī man sauca, — mēs viņas apēdi

sim.

Bet, lai noķertu žurkas, bija jābūt daudz izveicīgākam nekā es.

Taču manī atkal bija m(xlušās cerības, un tukšā telpa galerija iedvesa kādu domu, kas man vairs nedeva miera. Es uzkāpu atpakaļ musu laukumiņā.

Maģistr, man ir radusies kāda doma: ja pa galeriju skraida žur kas, tad tur ir tukša telpa, pa kuru es varu aizpeldēt līdz kāpnēm. Es tur sāktu kliegt, mani izdzirdētu, un tas palīdzētu glābšanas darbā, jo tādējādi pie mums nokļūtu ātrāk nekā caur eju.

—   Es tev to aizliedzu!

Maģistr, es peldu tikpat labi, kā jūs staigajat, un ūdenī jutos ka zivs.

—   Bet sliktais gaiss?

—   Ja jau žurkas iztur, tad man tas gaiss nebūs kaitīgaks ka viņam.

Ej, Remi! — Pažess izsaucās. — Es tev uzdāvināšu savu pulksteni.

Ko jūs par to sakāt, Gaspār? — Maģistrs jautāja.

—   Nekā. Ja viņš cer nokļūt līdz kāpnēm, lai peld, man nav tiesību viņu aizkavēt.

—   Bet ja viņš noslīkst?

—   Bet ja nu izglabjas?

Maģistrs brkli padomāja, tad, saņēmis mani aiz rokas, sacīja: Tev ir laba sirds, mazais, dari, kā zini. Man šķiet, ka tas, ko tu esi nodomājis, ir neiespējams, bet neba šī būtu pirmā reize, kad neiespējamais izdodas. Noskūpsti mūs.

Es noskūpstīju viņu un tēvoci Gaspāru un tad, nometis drebes, iekāpu ūdenī.

Kliedziet visu laiku, — es palūdzu, pirms biju meties peldus.

Jūsu balsis man rādīs ce|u.

Kada gan būs tā tukšā telpa zem galerijas jumta? Vai pietiekami liela, lai es tajā varētu brīvi kustēties? Tas bija jautājums, kas man nedeva miera.

Pēc dažiem roku vezieniem es sapratu, ka peldēt var, bet jāpeld lēnam, lai nesasistu galvu. Tātad manis uzsāktā deka bija iespējama. Bet kas tad galu galā mani gaidīja: izglābšanās vai nave?

Es atskatījos un ieraudzīju lampas gaismu, kas atspoguļojās mel najā ūdenī: man bija sava bāka.

—   Vai tev labi veicas? — sauca Maģistrs.

-      Jā.

Un es uzmanīgi peldeju tālāk.

Ceļa no mūsu cirtnes līdz kāpnēm bija savas grūtības: es zināju, ka kaut kur netālu ir vieta, kur galerijas krustojas. Tumsā nedrīkstēju kļūdīties un nomaldīties 110 ceļa. Lai orientētos, man nepietika ar galerijas jumtu un sienām, daudz drošāks ceļa rādītājs bija uz grīdas sliedes. Peldot gar sliedēm, es biju drošs, ka nokļūšu pie kāpnēm.

Laiku pa laikam es nolaidu kājas dziļāk un, sataustījis sliedes, lēnam peldēju tālāk. Ar sliedēm zem kajam, biedru balsīm aiz muguras es nejutos pazudis. .

Balsis aizvien kļuva klusākas, smeļamo kausu žvadzoņa — skaļāka, tātad es virzījos uz priekšu. Beidzot es atkal ieraudzīšu dienas gaismu un bušu izglābis arī savus biedrus! Sīs domas deva man spēkus.

Peldot galerijas vidu, man tikai bija janolaiž kaja taisni uz leju, un es pieskāros sliedei. Bet pēkšņi, nolaidis kāju lejā un sliedi nesataustījis, es ieniru, lai to samekletu ar rokām. Taču velti. Es peldēju no vienas galerijas sienas uz otru un arī nekā neatradu.

Biju nomaldījies.

Es nekustējos no vietas, lai varētu attapties un apdomāties. Savu biedru balsis varēju saklausīt ka tikko dzirdamus, pavisam vājus čukstus.

Atpūties un dziļi ievilcis gaisu, es no jauna ieniru, bet tikpat neveiksmīgi kā pirmo reizi. Sliežu nebija.

Acīmredzot nebiju ievērojis, ka esmu iepeldējis nepareizā galerijā. Bija jāpeld atpakaļ.

Bet uz kurieni? Mani biedri vairs nekliedza vai arī es viņus nedzirdēju, kas īstenībā bija viens un tas pats.

17. 259

Drausmīgu baiļu pārņemts, uz mirkli es apstājos, nezinādams, uz kuru pusi doties. Vai tiešām man būs jaaiziet bojā šai melnajā tumsā, zem šīs smagās velves, šai ledainajā ūdenī?

Bet pēkšņi es atkal izdzirdēju balsis un sapratu, uz kuru pusi jā griežas.

Papeldējis kādu gabalu atpakaļ, es ieniru un atradu sliedes. Tatad tur sākas sazarojums. Es mekleju grozāmo platformu, bet nevarēju atrast, meklēju ejas, kurām vajadzēja būt galerija, bet gan pa labi, gan pa kreisi atdūros pret sienu. Kur palikušas sliedes?

Es biju tām sekojis līdz pašam galam — pēkšņi tās bija izzudušas.

Tad es sapratu, ka dzelzceļš ir izārdīts, ka ūdens brāzieni to ir nojaukuši un ka man vairs nav ceļarādītāja.

Sais apstākļos mans nodoms kļuva neizpildāms, un man neatlika nekas cits kā griezties atpakaļ.

Ceļu es tagad pazinu, zināju, ka nekādas briesmas nedraud, un tā pēc peldēju ātri, lai drīzāk sasniegtu savu cirtni. Virzienu man radīja biedru balsis.

Jo tuvāk es peldeju, jo viņu balsis izklausījās cerīgākas, it ka mani biedri būtu ieguvuši jaunus spēkus.

Drīz es biju pie cirtnes ejas un arī saku kliegt.

—   Peldi šurp, peldi! — man sauca Maģistrs.

—   Es neatradu izeju.

—   Tas nav svarīgi, ejas rakšana virzās uz priekšu, viņi dzird mūsu balsis, mes dzirdam viņējās. Drīz mes varēsim sarunaties.

Es žigli uzrausos cirtnē un ieklausījos. Cērtes sitieni tiešām skanēja daudz skaļāk, un mūsu atbrīvotaju balsis, kaut gan vēl vāji sadzirda mas, tomēr skanēja jau daudz skaidrak.

Pēc pirmā prieka uzplūda es sāku just, kā esmu stipri nosalis, bet, tā kā siltu drēbju, ko man ie'iļot, nebija, tad mani ieraka līdz kaklam sīkās oglēs, kas vienmēr saglabā zināmu siltumu, bet tēvocis Gaspārs un Maģistrs piespiedās man cieši klāt. Tad es viņiem pastāstīju par savu izlūkošanas darbu un par to, kā pazaudēju sliedes.

—   Un tev nebija bail nirt ūdenī?

—   Kas tur ko baidīties! Diemžel es nekā neatradu.

Bet, kā jau Maģistrs bija sacijis, tagad tas vairs nebija svarīgi: ja ari mūs neizglābs caur galeriju, tad izglābs caur izrakto eju.

Balsis jau bija kļuvušas pietiekami skaidras, lai mēs cerētu drīz saklausīt arī vārdus.

Drīz mes tiešam izdzirdējām trīs lēni izrunātus vārdus:

—   Cik jūsu ir?

No mums visiem skaļākā un skaidrāka valoda bija tēvocim Gas- pāram. Talab viņam uzdeva atbildēt.

—   Seši!

Uz brīdi iestājās klusums. Droši vien augša bija cerejuši uz daudz lielāku skaitu.

Pasteidzieties! — tēvocis Gaspārs sauca. — Mums vairs galīgi nav spēka.

—   Jusu vārdi?

Tēvocis Gaspārs nosauca visus:

Bergunu, Pažess, Maģistrs, Karorī, Remi, Gaspārs.

Tiem, kas bija tur ārā, visā glābšanas darbu gaita šis mirklis bija vissatraucošākais. Kad viņi uzzināja, ka drīz varēs ar mums sarunā (ies, atskrēja visu aprakto og|raču radinieki un draugi, ta ka zaldāti ar lielām pūlēm viņus noturēja pie ieejas galerija.

Kad inženieris pateica, ka mes esam tikai seši, visus pārņēma sā piga vilšahās, taču ikvienam vēl bija kaut cik cerības, ka starp tiem būs arī tas, ko viņš gaida.

Inženieris atkartoja musu vārdus.

Ak vai! No simt divdesmit mātēm vai sievām cerības piepildīsies tikai četrām. Cik daudz sāpju, cik daudz asaru!

Savukārt arī mēs gribējām zināt, kurš vēl ir izglābts.

Cik pavisam ir izglābto? — jauta ja tēvocis Ga.>pars.

Atbildes nebija.

—   Pajautā, kur ir Pjērs, — palūdza Pažess.

Pajautāja, bet, tapat kā pirmo reizi, jautajums palika bez at bildes.

—   Viņi nedzirdēja.

—   Labak saki, ka negrib atbildēt.

Arī mani visu laiku mocīja kāds jautajums.

—    Pajautājiet, cik ilgu laiku mēs esam šeit.

—    Divi nedēļas.

Divi nedēļas! Tas, kurš no mums mūsu atrašanos šeit bija noteicis ar visgarāko laiku, bija to novērtējis ar piecām sešām dienām.

Tagad jus vairs te ilgi nepaliksit. Saņemieties! Nerunāsim vairs, tas kave darbu. Pacietieties vēl dažas stundas.

Sīs, man šķiet, bija visgarākās stundas musu gūstā, vismaz visgru tākās. Katrs cērtes sitiens mums likās esam pēdējais. Bet pec šā cir tiena naca vēl viens un pēc tam atkal viens.

Laiku pa laikam atsākās jauni jautājumi.

—   Vai jūs esat izsalkuši?

—   Jā, ļoti.

Vai jūs varat pagaidīt? Ja jūs esat dikti novārguši, mēs izurbsim caurumu un nogādāsim jums buljonu, bet tas aizkavēs jūsu at brivošanu. Ja varētu pagaidīt, jus drīzāk tiktu brīvībā.

—    Mēs gaidīsim, pasteidzieties!

Smeļamie kausi ne brīdi nepārtrauca darbu, un ūdens joprojām regulāri kritās.

Pasaki viņiem, ka ūdens krītas, — sacīja Maģistrs.

Mēs zinām. Vai nu caur eju, vai caur galeriju — mēs būsim pie jums . .. drīz.

Cērtes sitieni kļuva vājāki. Acīmredzot kuru katru bridi bija gai dāms izurbums, bet, tā kā mēs bijām paskaidrojuši savu stāvokli, glābēji baidījās no nogruvuma, kas, uzkrītot uz galvas, varētu mūs ievainot, saspiest vai arī juku jukām ar šķembām iegrūst ūdenī.

Maģistrs paskaidroja, ka jābaidās ari no gaisa grūdiena, kas, tik līdz būs izurbts caurums, var drāzties iekšā kā lielgabala lode un visu sagraut. Tālab mums vajadzēja uzmanīties un but piesardzīgiem tā pat kā ogļračiem.

No cērtes sitieniem cirtnes augšā atšķelas mazi ogļu gabaliņi, kas vēlās leja pa nogāzi un bira ūdenī.

Savadi gan: jo tuvāk nāca mūsu atbrīvošana, jo vārgāki mēs kļu vām. Es, piemēram, nevareju vairs pakustēties un, gulēdams ogļu pabirās, nespēju pat piecelties pussēdus; kaut gan man nebija auksti, es tomēr drebēju.

Beidzot atlūza daži lielāki gabali un novēlās lejā starp mums. Cirtnes augšā bija radusies sprauga, un mēs apžilbām no lampu gaismas.

Bet tad uzreiz iestājās tumsa: gaisa strāva, spēcīga gaisa strāva, īsts virpuļviesulis, nesdams līdzi ogļu gabaliņus un visādās atlūzas, bija nodzēsis lampas.

Tā ir gaisa strāva, nebaidieties, tūlīt aizdegsim lampas. Uzgai diet mazliet.

Gaidīt! Atkal gaidīt!

Bet tai pašā acumirkli galerijā atskanēja milzīgs ūdens plunkšķis, un atskatījies es ieraudzīju spožu gaismu, kas kustējās šļakstošajā ūdenī. . ,

—   Turieties! Turieties! — mums sauca.

Pa eju tuvojās palīdzība augšējā laukumiņa cilvēkiem, bet pie mums nāca no galerijas puses.

Visiem pa priekšu gāja šahtas inženieris; viņš pirmais uzrāpās cirtnē, un es nepaguvu ne vārda izteikt, kad jau atrados viņa skavās.

Palīdzība ieradās īsta laikā, es jau biju sācis zaudēt samaņu.

Tomēr vēl jutu, ka mani kaut kur nes. Kad bijām laukā no galerijas, mani ievīstīja segas.

Es aizvēru acis, bet drīz vien jutu tādu kā apžilbinājumu un biju spiests acis atvērt.

Tā bija dienas gaisma. Mēs bijām zem klajas debess.

Tai pašā bridi man uzklupa kaut kas balts: tas bija Kapi, kas ar vienu lēcienu ielēca rokās inženierim un tagad laizīja man seju. Tai pašā laika kāds saņēma manu labo roku un mani noskūpstīja.

—    Remī! — kads nevarīga balsī izsaucās. Tas bija Matia.

Es paraudzījos apkart un ieraudzīju milzīgu pūli, kas stāvēja, cieši saspiedies divās rindās, atstajot pa vidu eju. Pūlis klusēja, jo bija pieteikts mus neuztraukt ar kliedzieniem, bet sagaidītāju iztureša nās un skatieni izteica daudz vairāk neka vārdi.

Pirmajā rindā es it kā pamanīju baltu stihāriju* ar saule mirdzo šiem izrotājumiem. Tas bija Varsas garīdznieks, kas bija ieradies pie ieejas šahta aizlūgt par mūsu atbrīvošanu.

Kad mes parādījāmies, viņš nometās uz ceļiem putekļos, jo pa šīm divi nedeļam negaisa laika izmirkuši zeme bija jau paguvusi nosusēt.

Desmitiem roku sniedzās pēc manis, bet inžaiieris negribēja mani nevienam atdot un, juzdamies lepns un laimīgs par saviem panāku miem, aiznesa mani līdz kantorim, kur mums bija sagatavotas gultas.

Pēc divi dienām Matias, Alekša un Kapi pavadībā es jau pastaigājos pa Varsas ielām — un, ejot man garam, visi apstājās mani apskatīt.

Daži pienaca klāt un asaram acīs paspieda man roku.

Bet bija ari tādi, kas aizgrieza prom galvu. Tie bija cilvēki, kas, zaudējuši savus tuviniekus, klusībā sarūgtināti domāja, kāpēc šis bārenis ir izglābies, turpretī viņu tēvs vai dēls atradās vēl šahtā, bū dami udeņu šūpoti nožēlojami līķi.

Bet starp tiem, kas mani apstādināja, bija arī tadi, kas jutās gau ži neērti, un viņi mani ielūdza pusdienās vai vedināja iet uz kafejnīcu.

—   Tu mums pastāstīsi visu, ko tiki pieredzējis, — viņi sacīja.

Es viņiem pateicos, bet ielugumu nepieņemu, jo man nepavisam negribējās iet un stāstīt savus pārdzīvojumus vienaldzīgiem cilvēkiem, kas iedomājās man par to samaksāt ar pusdienām vai alus kausu.

Turklāt man labāk patika klausīties nekā stāstīt, un es klausījos Aleksi, klausījos Matiu, kad viņi man stāstīja, kas bija noticis virs zemes, kamēr mēs atradāmies pazeme.

—    Kad es iedomājos, ka tu esi miris manis dēj, — sacija Aleksis,

tad mani pārņēma galīgs izmisums, jo man likās, ka tu esi beigts.

—   Es gan nekad neticēju, ka tu esi pagalam, — sacīja Matia. — Es nezināju, vai tu no šahtas iznāksi dzīvs un vai tevi laikā izglābs, bet ticēju, ka tu nenoslīksi un, ja glābšanas darbi veiksies diezgan ātri, tevi tomēr kaut kur sameklēs. Tālab, kamēr Aleksis krita izmisumā un tevi apraudāja, es sevi drošināju, klusībā domādams: «Viņš vēl nav miris, bet varbūt viņš nomirs.» Un es visus iztaujāju: «Cik ilgi var no dzīvot bez ēšanas? Kad izsmels ūdeni? Kad izraks eju?» Bet neviena atbilde mani neapmierināja. Kad jums jautāja jusu vārdus un kad inženieris, tos izsaukdams, pēc Karorī minēja Remi, es nokritu zemē un raudāju, un, kad kads man uzmina virsū, es to nemaz nejutu — tik lai mīgs es biju.

Es kļuvu ļoti lepns par to, ka Matia tik stingri paļāvās uz mani un pat nepieļāva domu, ka es varētu nomirt.

VII

MŪZIKAS STUNDA

Šahta es biju iemantojis draugus. Kopīgi pārdzīvotas briesmas cii vekus tuvina: visiem ir vienas ciešanas un vienas cerības. .

Tēvocis Gaspars un it īpaši Maģistrs mani ļoti iemīļoja. Ari inže nieris, kaut gan viņš nebija sēdējis kopa ar mums ieslodzīts pazeme, tomēr bija man pieķeries kā bērnam, kas izrauts no nāves nagiem. Viņš mani ielūdza ciemos pie savas meitas, un man bija jaizstāsta viss, ko mēs bijām pieredzējuši tai ilgaja laikā, kad bijām aprakti cirtnē.

Visi gribēja, lai es palieku uz dzīvi Varsā.

Es tev sameklešu atšķaidītāju, — tēvocis Gaspārs sacīja, — un mēs vairs nešķirsimies.

—   Ja tu gribi strādāt kantori, — piedāvāja inženieris, — es tevi pieņemšu.

Tēvocis Gaspārs uzskatīja par pilnīgi saprotamu, ka es atgriezīšos šahtā, kur viņš pats ari drīz vien nolaidīsies ar tādu bezbedību, kāda piemīt cilvekiem, kas raduši ik dienas izaicinoši raudzīties briesmās. Bet es nepavisam nebiju noskaņots strādāt atkal par aizvedeju. Bija ļoti jauki, ļoti interesanti redzet šahtu, un es biju laimīgs, ka tiku to redzējis, taču es to biju redzējis pietiekami — un man nebija ne mazā kās vēlēšanās atgriezties cirtne.

To iedomājoties vien, man bija tāda sajūta, ka es smoku nost. Nekādā ziņa es nebiju radits darbam pazemē. Daudz labāk man piederējās dzīve atklātā gaisā, ar debesīm virs galvas, pat ar sniega pilnam debesīm. Ta es arī pateicu tēvocim Gaspāram un Maģistram, un viņi bija pārsteigti, jutās sarūgtināti par manu nepatiku pret darbu šahtā. Karorī, kuru es satiku, pateica, ka es esot zaķapastala.

Inženierim es nevarēju atbildēt, ka negribu strādāt pazemē, jo viņš man piedāvāja darbu kantorī un solīja pamācīt, ja es uzmanīgi ievē rotu viņa mācības. Nolēmu, ka labak pateikšu viņam visu taisnību, un tā ari izdarīju.

—   Ja tev patīk dzīve zem klajas debess, — viņš sacīja, — piedzīvojumi un brīvība, man nav tiesību, manu zēn, tevi atrunāt: ej pats savu ceļu.

Ta bija taisnība, ka man patīk dzīve zem klajas debess, un to es visstiprāk izjutu, būdams ieslodzīts cirtnē. Kas reiz pieradis iet, kur grib, darīt, ko grib, but pats sev kungs un noteicējs — tas no tā vairs nevar atteikties.

Tai laikā, kad mani lūkoja aizturēt Varsā, Matia staigāja drūms un noraizējies. Es tiku jautājis, kas viņam kaiš, bet viņš vienmer at bildēja, ka esot tads pats ka parasti. Tikai tad, kad pateicu, ka pec trim dienām mēs Varsu atstāsim, viņš atzinās savu skumju cēlonī un metas man ap kaklu.

Tātad tu mani neatstasi? — viņš izsaucās.

Par atbildi es viņam iedevu pamatīgu dunku gan par to, ka viņš bija varējis par mani šaubīties, gan ari mazliet tāpēc, lai slēptu savu aizkustinājumu viņa draudzīgo vārdu dēļ, kas mani bija saviļņojuši līdz sirds dziļumiem.

Matias izsaucienu bija radījušas vienīgi draudzības jūtas, nevis kādas savtīgas intereses. Lai nopelnītu iztiku, es viņam nepavisam nebiju vajadzīgs, viņš to ļoti labi varēja nopelnīt viens pats.

Taisnību sakot, šai ziņa viņš bija daudz apdāvinātāks neka es — viņam piemita tādas iedzimtas īpašības, kādu man trūka. Turklāt viņš daudz labak par mani spēlēja visus instrumentus, dziedāja, dejoja un tēloja dažadas lomas. Un vel labāk nekā es viņš prata piedabūt, ka Vi tāliss mēdza teikt, «cienījamo publiku», lai tā atdara maku. Tikai ar savu smaidu, mīlīgajām acīm, baltajiem zobiem un atklāto skatienu viņš aizkustināja pat ne visai jutīgās.sirdis un, nekā neprasīdams, iedvesa cilvēkiem vēlēšanos dot: darīja prieku iepriecināt viņu. Tas tiešām tā bija, jo pa to īso laiku, kamēr es strādāju par aizvedēju, klejo dams kopā ar Kapi, viņš bija spējis iekrāt astoņpadsmit franku, kas bija itin ievērojama summa.

Simt divdesmit astoņi franki, kas mums jau bija, kopā ar Matias no pelnītajiem astoņpadsmit frankiem — tas jau bija simt četrdesmit seši franki. Tātad «prinča govs» pirkšanai triika vairs tikai četru franku.

Kaut gan es negribēju šahtā strādāt, man tomēr bija ļoti skumji atstāt Varsu, jo bija jāšķiras no Alekša, no tēvoča Gaspāra un Maģis tra. Bet tads nu reiz bija mans liktenis: šķirties no tiem, kurus es mīlu un kuri ir man pieķērušies.

Uz priekšu! >

Ar arfu plecā un somu uz muguras mēs ar Matiu atkal klīstam pa lielceļiem kopā ar Kapi, kas laimīgs vārtās ceļa putekļos.

Atzīstos, ka ari mani parņēma labsajūta, tiklīdz bijām izgājuši no Varsas un manas kājas mina skanīgo ceļu, kas pavisam citādi atbal sojās neka šahtas dubļaina zeme. Labā saule, skaistie koki!

Pirms doties ceļā, mēs abi ar Matiu ilgi apspriedam savu maršrutu, jo arī viņu es bi ju iemācījis orientēties kartē, un viņš vairs nedomāja, ka distances, ko noiet kājām pa ceļu, ir tikpat garas kā ceļa gabali, ko novelk ar pirkstu uz kartes no vienas pilsētas līdz otrai. Labi apsvēruši visus par un pret, nolēmām, ka neiesim tieši uz Iselu un no turienes uz Savanonu, bet dosimies cauri Klermonai, kas necik daudz musu ceļu nepagarinās un dos iespēju izmantot kūrortpilsētas, kur pašlaik uztu rējās daudz slimnieku: uz Sennektēru, Mondoru, Rojā un Burbuļu. Kamēr es strādāju par aizvedēju, Matia savos klejojumos bija sastapis kadu lāču dīdītāju, kas devās uz šiem kūrortiem, kur, kā viņš stāstījis, varot labi nopelnīt. Matia gribēja sapelnīt labi daudz naudas, domādams, ka ar simt piecdesmit frankiem govs pirkšanai nepiet iks. Jo vai rāk mums būs naudas, jo labāku govi varēsim nopirkt, un, jo labāka bus govs, jo laimīgaka būs Barberēna māte, un, jo laimīgāka bus Bar- berēna māte, jo priecīgāki būsim mēs.

Tatad jādodas uz Klermonu.

Pa ceļam no Parīzes uz Varsu es biju sācis ar Matiu nodarboties, mācīdams viņu lasīt un iepazīstinādams ar mūzikas pamatelementiem. Ceļā no Varsas uz Klermonu savas nodarbības mes turpinājām.

Vai 11u es nebiju diez cik labs skolotājs kas ir ļoti iespējams , vai arī Matia nebija labs skolnieks kas ari ir iespējams —, bet ar lasīšanu uz priekšu mums gāja lēni un grūti, kā jau es tiku teicis.

Matia varēja nezin ka censties, urbdamies ar acnn gramata, taču viņš taja izlasīja tik fantastiskas lietas, kas vairāk darī ja godu viņa iz teles spējai, nevis uzmanībai.

Dažreiz, zaudējis pacietību un sizdams pa gramatu, es dusmās kliedzu, ka viņam ir pārāk grūta galva.

Viņš nedusmojās un, raudzīdamies manī savām lielajām, mīlīga jām acīm, smaidīdams sacīja:

—   Pareizi, mana galva ir jutīga tikai tad, kad pa to sit. Garofoli nebija muļķis, viņš uzreiz to saprata.

Ka lai dusmojas, saņemot šādu atbildi? Es sāku smieties, un mes turpinājām stundu.

Turpretī mūzikā šādu grūtību nebija, un Matia jau no paša sākuma uzrādīja tik pārsteidzošus un ievērojamus panakumus, ka drīz vien man bija jāpabrīnās par viņa uzdotajiem jautājumiem. Izbrīnījies es jutos neveikli, un vēlāk viņš mani ne vienreiz vien tā apmulsināja, ka nezināju, ko viņam atbildēt.

Atzīstos, ka tas mani kaitināja un dziļi aizvainoja. Uz savu skolotāja lomu es raudzījos nopietni un uzskatīju par pazemojošu, ka skol nieks man uzdeva tādus jautājumus, uz kuriem es nevarēju atbildēt. Man šķita, ka zināmā mēra tā ir blēdīšanās.

Un tādus jautājumus mans skolnieks uzdeva vienā gabala:

—    Kāpēc diēzus lieto skaņu paaugstināšanai un bemolus pazemināšanai?

—   Kāpēc pirmajai un pēdējai taktij skaņdarbā mēdz būt dažadi tempi?

—    Kāpēc vijoli uzskaņo visbiežāk pēc kādām zināmām skaņām?

Uz pēdējo jautājumu es augstprātīgi atbildēju, ka vijole nav mans

instruments un tapec es nekad neesmu pulējies uzzināt, ka to vajag vai nevajag uzskaņot, un Matiam nebija nekā, ko man iebilst.

Bet šāda izķepurošanās nedereja jautājumos par atslēgām vai be moliem: šie jautājumi attiecās gluži vienkārši uz mūziku, uz mūzikas teoriju. Es biju mūzikas skolotājs, solfedžo skolotājs, man bija jāatbild, vai ari es zaudētu — es to ļoti labi sapratu zaudētu savu autoritāti un prestižu. Taču savu autoritāti un prestižu es vērtēju ļoti augstu.

Tāpēc, kad nezināju, ko atbildēt, es izķepurojos no apjukuma ta kā tēvocis Gaspārs, kad es viņam jautāju, kas ir akmeņogles, un viņš ar drošu pārliecību atbildēja: «Tās ir ogles, ko izrok no zemes.»

Ne mazāk droši es atbildēju Matiam, kad man nebija neka, ko atbildēt.

—   Tā tas ir, jo tā tam jābūt. Tāds ir likums.

Matias daba nebija sacelties pret likumu, bet, kad es ta atbildēju, viņš tikai vaļā muti un plaši ieplestām acīm mani raudzījās, tā ka man sametās pavisam neērti.

Bija pagājušas trīs dienas, kopš mēs bijām pametuši Varsu, kad viņš man uzdeva vienu no šādiem jautājumiem. Uz šo viņa «kāpēc» es nepateicu: «Es nezinu,» — bet celi atbildēju: «Tāpēc, ka tas tā ir.»

Matia kļuva it kā domīgs, un pa visu dienu es no viņa vairs nespēju izvilināt neviena vārda, un tas bija visai neparasti, jo viņš labprāt mēdza papļapat un pajokot.

Kad es viņam neliku mieru, beidzot viņš ierunājas.

Tu, protams, esi labs skolotājs, — viņš sacīja, — un es esmu pār liecināts, ka neviens man nebūtu tik daudz iemācījis kā tu, taču . . .

Viņš sastomījās.

—   Kas taču?

Taču varbūt ir kaut kas, ko tu nezini. Tā mēdz būt ari vislielākajiem zinātniekiem, vai ne? Tāpēc, kad tu man atbildi: «Tas ir tāpēc, ka tas ta ir,» — varbūt tam ir kads cits izskaidrojums, kuru tu nezini, tāpēc ka tev pašam tas nav paskaidrots. Tad nu, par to prāto dams, es klusībā nodomāju, ja tu gribētu, mēs varbūt varētu nopirkt ak, ne jau dārgu! — grāmatū, kura būtu izskaidroti visi mūzikas likumi.

—    Pareizi.

Vai ne? Man jau likās, ka tu to atzīsi par pareizu, jo galu gala tu taču nevari zināt visu, kas ir grāmatas, tāpēc ka pats neesi maci jies no grama tām.

—    Labs skolotājs ir vairak vērts nekā vislabākā grāmata.

Tas, ko tu teici, mani mudina ar tevi parunāt vēl par vienu jau tājumu. Ja tu neiebilsti, es gribētu paņemt vienu stundu pie īsta skolotāja, tikai vienu stundu: lai viņš man izskaidro visu to, ko es nezinu.

—    Kāpēc tad tu nepaņēmi to stundu pie īsta skolotāja, kad biji viens?

Tāpēc, ka īstiem skolotājiem ir jāmaksā un es negribēju par šo stundu maksāt ar tavu naudu.

Kaut gan Matias vārdi par īstu skolotāju mani bija aizvainojuši, mana muļķīgā godkāre pec šiem viņa pedējiem vārdiem saplaka.

Tu esi ļoti labs zēns, — es viņam saciju, — bet mana nauda ir ari tava nauda, jo tu to pelni tikpat, cik es, bieži vien pat vairāk nekā es. Tāpēc ņem stundas, cik vien gribi, un ari es kopā ar tevi.

Pēc tam es drosmīgi atzinos savā zināšanu trūkumā:

—   Tad ari es varēšu iemācīties to, ko nezinu.

Skolotāju — īstu skolotāju, kads mums bija vajadzīgs, nevis kadu ciema čīgātāju, bet mākslinieku — varētu atrast vienīgi lielā pilsētā. Pēc kartes es noskaidroju, ka pirms Klermonas lielākā pilsēta mūsu ceļā būs Manda. Bet vai tā tiešām bija ievērojama pilsēta? To es nezināju, taču burti, kādiem tās nosaukums bija iespiests kartē, piešķīra šai pilsētai svarīgumu — un kartei eš nevarēju neticēt.

Tātad tika nolemts, ka šie lielie izdevumi par mūzikas stundu mums būs Mandā, jo, kaut gan šais drūmajos Lozēras kalnos, kur ciemi ir reti un nabadzīgi, mušu ienākumi nebūs pat ne viduvēji, es negribēju ilgāk atlikt Matias prieku.

Šķērsojuši visu plašo Mežānas plakankalni, visbēdīgāko un nožēlojamāko apvidu pasaulē, kur nav nedz mežu, nedz udeņu, nedz apstrā dātu lauku, nedz ciemu, nedz iedzīvotāju, bet tikai milzīgi, drūmi kla jumi, kuri var valdzināt vienīgi tos, kas tiem strauji izbrauc cauri eki pāžā, beidzot mēs nonācām Mandā.

Tā kā pirms dažām stundām bija jau iestājusies nakts, mēs neva- rejam tai pašā vakarā sameklēt skolotāju; turklāt bijām līdz nāvei noguruši.

Taču Matia nepacietīgi alka uzzināt, vai Mandā, kas viņam ne pavisam nelikās tik ievērojama pilsēta, ka es viņam biju teicis, ir kāds mūzikas skolotājs, ka, ēdot vakariņas, es iebraucamās vietas saim niecei apjautājos, vai pilsētā ir kāds labs mūziķis, kas pasniedz rau zikas stundas.

Viņa atbildēja, ka esot ļoti pārsteigta par mūsu jautājumu: vai tad mēs nepazīstot Espinasu kungu?

—   Mes nākam no tālienes, — es teicu.

—   Pavisam no tālienes?

—    No Itālijas, — Matia atbildēja.

Tad saimnieces izbrīns izzuda — un viņa, šķiet, pieļāva, ka, atna- kuši no tik liela tāluma, mēs varētu tādu Espinasu kungu arī nepazīt. Taču, ja mēs būtu ieradušies tikai no Lionas vai Marseļas, viņa, pro tams, nemaz nerunātu ar tādiem tumsoņiem, kas nav pat dzirdējuši runājām par Espinasu kungu.

—   Ceru, ka mēs esam uz pareizā ceļa, — es sacīju Matiam itāliešu valodā.

Un mana drauga acis sajūsmā iemirdzējās. Droši vien Espinasu kungs uz visiem mūsu jautājumiem butu atbildējis uz līdzenas vietas. Viņš neapmulstu, lai paskaidrotu, kāpēc bemols jālieto skaņas paze inināšanai, bet diezs paaugstināšanai.

Man tikai bija vienas bažas: vai tik slavens mākslinieks bus ar mieru dot stundas tik nožēlojamiem klaidoņiem kā mes.

Bet vai Espinasu kungs nav ļoti aizņemts? — es vaicaju.

—   Ja gan, droši vien ir aizņemts, kā gan citādi?

Kā jūs domājat, vai viņš varēs mūs pieņemt rīt no rīta?

Protams. Viņš pieņem visus, kam ir nauda kabata.

Ja tas ir tā, kā nupat dzirdējām, tad mēs nomierinājāmies un pirms aizmigšanas, par spīti nogurumam, ilgi pārrunājām visus jautājumus, kādus rīt uzdosim šim slavenajam skolotajam.

No rīta, rūpīgi saposušies, tas ir, nomazgājušies, jo tas bija vieni gais, ko mēs varējām atļauties, vērā ņemot, ka citu drēbju kā vien tās, kas mugurā, mums nebija, mes paņēmām savus instrumentus — Matia — vijoli, es — arfu — un devāmies pie Espinasu kunga. Kapi, kā parasti, gribēja nākt mums līdzi, bet mēs viņu piesējām iebraucamās vie tas stallī, uzskatīdami par nepieklājīgu pie slavenā Mandas muziķa ierasties ar suni.

Nonākuši pie Espinasu mājas, uz kuru mums bija norādījuši, mēs nodomājam, ka esam maldījušies, jo šas mājas skatloga šūpojās divas nelielas vara b|odas bārdas dzīšanai un tās taču nemūžam nevarētu noderet par mūzikas skolotāja izkārtni.

Kamēr mes lūkojāmies šai izkārtnē, kas izskatījās gluži pec bārd dziņa izkārtnes, garām gāja kada sieviete, kuru mēs apturejam un jau tājam, kur dzīvo Espinasu kungs.

Seit, — viņa atbildēja, norādīdama uz bārddziņa veikaliņu.

Galu gala kāpēc gan mūzikas skolotājs nevarētu dzīvot pie bārddziņa?

Mēs iegājām iekšā. Veikaliņš bija pardalīts divi vienādās daļās: laba ja pusē uz plauktiem atradās sukas, ķemmes, pomādes bundžiņas un ziepes, kreisajā puse uz letes un pie sienas bija salikti vai sakarināti mūzikas instrumenti — vijoles, pistonkornetes un ventiļtrompetes*.

—    Vai varētu satikt Espinasu kungu? — Matia jautāja.

Mazs, kustīgs, ka putns šaudīgs vīriņš, kas patlaban skuva atzvel

tnes krēslā sēdošu zemnieku, basa balsī atbildēja:

—   Tas esmu es.

Es uzmetu acis Matiam, likdams saprast, ka muzikants bārddzinis nebūt nav tas cilvēks, kas mums vajadzīgs mūzikas mācīšanai, un ka tā butu zeme nosviesta nauda, ja mēs grieztos pie viņa. Bet Matia, mani nepaklausīdams, ņēma un, apņēmīgi apsēdies krēslā, sacīja:

Vai jūs man neapgrieztu matus, kad būsit noskuvis bārdu?

—   Protams, jaunais cilvēk, un varu ari jūs noskut, ja velaties.

Pateicos, Matia sacīja, uzmezdams man slepus skatienu, kas

mani aicinaja brīdi pagaidīt un nedusmoties.

Espinasu driz bija galā ar skūšanu un ar salveti rokā pienāca klāt Matiam apgriezt matus.

—   Cienītais kungs, Matia iesāka, kad bārddzinis sēja viņam ap kaklu salveti, — man ar draugu iznāca strīds, un, tā kā mēs zinām, ka jūs esat slavens muziķis, tad ceram, ka jus varēsit mūsu strīdu izšķirt.

—   Pastāstiet mazliet, jaunie cilvēki, — par ko tad jūs sastridēja- ties?

Es sapratu, uz ko Matia bija stūrējis: vispirms viņš gribēja noskaidrot, vai šis frizieris mūziķis ir spējīgs atbildēt uz viņa jautājumiem, un tad, ja friziera atbildes būs apmierinošas, samaksat tam par mūzikas stundu tik, cik maksā matu apgriešana. Re, cik tas Matia bija viltīgs!

Kāpēc vijoli uzskaņo pec vienām un tām pašām skaņām? — Matia jautāja.

Es domāju, ka bārddzinis, kas pašlaik grasījās iebraukt ar ķemmi garajos Matias matos, dos atbildi līdzīgu manējām, un klusībā jau sme jos, bet bārddzinis sacīja:

—   Otrai vijoles stīgai pēc kamertoņa jaskan kā la, un pārejās sti gas tiek tai pieskaņotas tādejādi, lai starp tām būtu kvinta*, tas ir, lai ceturtā stiga skanētu kā sol, trešā kā re, otrā ka la un pirmā — visaugstākā stīga — kā mi.

Smējējs tagad bi ju nevis es, bet Matia. Vai viņš smējās par manu izbrīna pilno ģīmi? Vai gluži vienkārši priecājās, ka uzzinājis to, ko tik sen bija gribējis zināt? Un, kā allaž, viņš smējās skaļi jo skaļi.

Kamēr Matiam grieza matus, viņš nemitējās bārddzini izjautāt, un tas uz visu, ko tam jautāja, atbildēja tikpat viegli un droši ka uz jautājumiem par vijoli.

Bet, atbildējis uz musu jautājumiem, viņš sāka iztaujāt mūs un drīz vien uzzināja, kāda nolūka mēs bijām pie viņa atnakuši.

Un tad viņš sāka skaļi smieties.

—   Ak jūs, palaidņi tādi! — viņš sacīja.

Pēc tam viņš gribēja, lai Matia, kuru acīmredzot uzskatīja par lielāku palaidni nekā mani, kaut ko viņam uzspēlē. Un Matia, paņēmis savu vijoli, sāka spēlēt valsi.

—   Un tu nepazīsti nevienu noti? — izsaucās bārddzinis, sizdams plaukstas un uzrunādams Matiu ar «tu», it kā viņi būtu bijuši seni paziņas.

Es jau sacīju, ka veikaliņā bija arī citi instrumenti — gan salikti uz letes, gan piekarināti pie sienas. Beidzis spēlēt vijoli, Matia paņēma klarneti.

Es spēlēju ari klarneti, — viņš sacīja, — un arī pistonkorneti.

—    Nu tad uzspēlē! — Espinasu izsaucas.

Un Matia uz katra no šiem instrumentiem kaut ko nospēlēja.

—   Tas zeņķis taču ir īsts brīnumbērns! — sauca Espinasu. — Ja tu paliksi pie manis, es no tevis iztaisīšu lielu muziķi, vai tu dzirdi — lielu muziķi! No rītiem tu kopā ar mani skūsi bārdas, bet pārējo dienas daļu mācīsies. Un nedoma, ka es tev nevarēšu būt īsts skolotājs tāpēc, ka esmu bārddzinis. Ir taču jādzīvo, jāēd, jādzer un jāguļ — un te nu man noder bardas nazis. Skūdams vīriem bārdu, Zasmens* tomēr bija liela kais Francijas dzejnieks: Aženai ir Zasmēns, Mandai — Espinasu.

Klausoties šās sarunas nobeigumu, es raudzījos uz Matiu. Ko viņš atbildēs? Vai tiešām man atkal būs jāzaudē mans draugs, biedrs un brālis, ka jau citu pēc cita biju zaudējis visus tos, kurus biju mīlējis? Man sažņaudzās sirds. Taču šīm jūtam es neļāvos.

Situācija zināma mērā bija līdzīga tai, kadā es atrados toreiz, kad Milligana kundze lūdza, lai Vitāliss mani atstāj pie viņas. Es negribēju, lai man būtu sev jāpārmet, kā vēlāk sev parmeta Vitāliss.

—    Domā tikai par sevi, Matia, — es sacīju satrauktā balsī.

Bet viņš žigli pienāca man klāt un, saņēmis manu roku, sacīja:

Pamest savu draugu? Ne, to es nemūžam nevarētu. Es jums pa teicos, mans kungs.

Espinasu uzstāja, teikdams, ka tad, kad Matia beigtu elementāro apmācību, viņš, Espinasu, atrastu līdzekļus nosūtīt to uz Tulūzu un pec tam uz Parīzi, uz konservatoriju. Bet Matia joprojām atbildēja:

—   Atstāt Remi? Nemūžam!

Nu labi, zeņķi, es tomēr gribu tev izdarīt kaut ko labu, — sacīja Espinasu. — Es tev uzdāvināšu grāmatu, kurā tu dabūsi zināt to, ko nezini.

Viņš sāka rakņāties pa atvilktnēm. Pēc diezgan ilga laika viņš sameklēja gramatu ar virsrakstu: «Mūzikas teorija». Grāmata bija ļoti veca, stipri apdriskata, bet kas par to?!

Tad, paņēmis spalvu, Espinasu pirmaja lappusē ierakstīja: «Lai zēns, kad viņš kļūs par mākslinieku, atceras Mandas frizieri.»

Es nezinu, vai Mandā toreiz bez bārddziņa Espinasu bija vēl kadi mūzikas skolotāji, bet to, kuru es pazinu, nedz Matia, nedz es nekad neaizmirsīsim. ,

VIII PRINČA GOVS

Es ļoti mīlēju Matiu jau tad, kad mēs ieradāmies Mandā, bet, kad šo pilsētu atstajām, es viņu mileju vēl vairāk. Vai tad draudzība ir kaut kas labāks, kaut kas jaukāks par drošo apziņu, ka tie, kurus mēs mīlam, mīl arī mus?

Un kadu vēl lielāku pierādījumu par savu pieķeršanos Matia man varētu dot, neka viņš to izdarīja, atteikdamies no Espinasu priekšlikuma, tas ir, no mierīgas un nodrošinātas dzīves, no ērtībām, no ie- spejas tagad izglītoties un no bagātības nākotne, tikai tāpēc, lai kopa

ar mani dalītos nejaušību pilnā un nedrošā dzīvē, kurai nav nekādas nākotnes un varbūt pat rītdienas?

Kspinasu klātbūtne es nevarēju Matiam pateikt, cik ļoti mani saviļņoja viņa izsauciens: «Pamest savu draugu!» — ko visu tas mani modināja. Bet, kad izgājām uz ielas, es saņēmu viņa roku un, cieši pa- spiezdams, sacīju:

—   Zini, tagad mēs esam saistīti uz visu mužu!

Lūkodamies manī savam lielajām acīm, viņš sāka smaidīt.

—   To jau es sen zināju, — viņš sacīja.

Matia, kuram pirms tam ar lasīšanu diez kā neveicās, guva pārsteidzošus panākumus kopš tās dienas, kad viņš sāka lasīt Kūna «Mūzikas teoriju». Diemžēl es viņam nevarēju atvēlēt mācībām tik daudz laika, kā man būtu gribējies un kā arī viņš pats vēlējas, jo mums no rīta līdz vakaram bija jāsoļo, veicot garus pārgājienus, lai drīzāk izietu cauri Lozēras un Overņas apvidiem, kas nav diez cik viesmīlīgi pret dziedoņiem un spēlmaņiem. Sai nabadzīgaja zemē zemnieks, kas maz nopelna, nav radis dāsni šķiesties ar naudu: viņš mierīgi noklausās visu, ko spēlē, bet, juzdams, ka nupat sāks vākt naudu, aiziet vai ari aizver savas durvis.

Beidzot caur Senflūru un Isuāru mes nonācām kūrortos, kas ari bija mūsu mērķis, un laimīgā karta izrādījās, ka lāča vadātāja stāsti jums bijis pareizs: gan Burbuļa, gan Mondorā mēs savācām krietni daudz naudas.

Taisnību sakot, man jāatzīstas, ka galvenokart par to jāpateicas Matiam, viņa veiklībai un apķērībai. Es, redzēdams sapulcējušos cii vēkus, mēdzu tūdaļ ķerties pie savas arfas un spēlēt, gan, cik vien labi mācēdams, taču ar zināmu vienaldzību. Bet Matia nerīkojas tik primitīvi. Viņam, lai tūdaļ sāktu spelet, ar to vien nepietika, ka cilvēki bija sapulcējušies. Pirms paņemt rokās vijoli vai pistonkorneti, viņš savu publiku nopētīja, un viņam nemaz nevajadzēja ilgu laiku, lai zinātu, vai viņš spēlēs vai nespēlēs un it īpaši, kas viņam jāspēlē.

Garofoli skola, kas plašā mērā izmantoja publikas žēlsirdību, Matia bija iemācījies visas smalkās un grūtās gudrības, kā iekarot cilvēku de vīgumu vai simpātijas. Pirmajā reizē, kad es Matiu sastapu Dc Lursina ielas bēniņos, viņš mani ļoti pārsteidza, paskaidrodams iemeslus, kuru dēļ garāmgājēji mēdz atdarīt maku. Bet vēl vairak viņš mani pārstei dza, kad es redzēju viņu šo mācību liekam lietā.

Kūrorta pilsētas Matia parādīja visu savu izveicību saskarē ar parīziešiem, savu agrāko publiku, ko viņš bija labi iepazinis un kas tagad bija šeit sabraukusi.

—   Uzmanību! — viņš mani brīdināja, kad Kapuciešu alejā redzē jām tuvojamies kādu jaunu dāmu sēru drānās. — Tagad jāspēlē kaut kas sērīgs, lūkosim viņu aizkustināt un liksim domāt par to, kuru viņa ir zaudējusi. Ja viņa sāks raudāt — mēs kļūsim bagāti.

Un mēs spēlējām ar tik palēninātu tempu, ka sirds vai pušu lūza.

Mondoras apkaimē ir pastaigu vietas, ko sauc par saloniem; tos veido koku puduri, kuru ēnā peldviesi nak pavadīt dažas stundas svaiga gaisā. Matia izpētīja šo salonu publiku, un saskaņā ar viņa novērojumiem mēs veidojām savu repertuāru.

Kad mēs ievērojām kadu slimnieku grūtsirdīgi sēžam krēslā, bālu, stiklainam acīm, iekritušiem vaigiem, mēs sargājāmies drāzties viņam klāt, iztraucēt no skumjajām domam. Mes sakām spēlēt labi atstatu no viņa, it kā spēlētu paši savam priekam, un darījām to, cik vien labi varēdami. Mēs viņu slepus vērojām: ja viņš nikni paskatīsies, mēs iesim prom; ja liksies, ka viņš mūsos klausās ar prieku, mēs viņam tuvosimies — un Kapi varēs droši pasniegt savu bļodiņu, jo nebūs jābaidās, ka klausitajs ar kajas spērienu to padzīs.

Bet īpaši lieli panakumi Matiam bija pie berniem: ar savu vijoles lociņu viņš tos uzmudināja uz deju un ar savu smaidu tos sasmīdināja pat tad, kad tie bija sliktā garastavokli. Kā viņš to panaca? Nezinu. Bet tā tas bija: viņš tiem patika, tie viņu mīlēja.

Ar uzvedumiem mums tiešām brīnišķīgi veicas. Visus izdevumus nomaksājuši, mes itin drīz iekrājām sešdesmit astoņus frankus.

Sešdesmit astoņi franki un jau sakratie simt četrdesmit seši fran ki — tas jau bija divsimt četrpadsmit franku. Bija laiks nekavējoties doties uz Savanonu caur Iselu, kur, kā mums stāstīja, esot paredzēts liellopu gadatirgus.

Gadatirgus mūs interesēja: varbūt beidzot mēs varēsim nopirkt to slaveno govi, par kuru tik bieži runājām un kuras dēļ bijām tik taupīgi dzīvojuši.

Līdz šim par govi bijām tikai sapņojuši un iedomājāmies to tik skaistu, kādu vien raušu iztēle pieļāva: mūsu govs bus balta — ta bija Matias vēlēšanās; tā bus bruņa — tāda bija mana vēlēšanās, par godu mūsu nabaga Sarķei; tā būs lēnīga un dos vairākus spaiņus piena. Tas viss bija lieliski un burvīgi.

Bet tagad no sapņiem bija jāpāriet pie to īstenošanas, un nu sākās visādas grūtības.

Kā lai izvēlamies savu govi, lai tai tiešām būtu visas tās labās īpašības, ar kādām mums labpatika viņu apveltīt? Tas bija grūti. Kāda milzīga atbildībai Es nezināju, pēc kādām pazīmēm var noteikt govs labumu, un ari Matia to nezinaja.

Mūsu uztraukums k[uva vel lielāks, kad iebraucamajās vietās, kopš bijām ieņēmuši galva domu pirkt govi, dabūjām noklausīties daždaža dus šausmu stāstus. Ikviens zirgu un govju uzpircējs esot blēdis un viltnieks. Atmiņā mums bija palicis tik daudz nostāstu, kas mus gauži biedēja. Kāds zemnieks nopircis gadatirgū govi ar tik skaistu asti, kāda nevienai govij nebija redzēta, un ar šo asti viņa varējusi atgaiņāt mušas pat no paša purngala, un tas, ka visiem zināms, ir liela priekšrocība. Zemnieks priecīgs atgriezies mājās, jo par šo apbrīno jamo govi nebija dārgi maksājis. Otrā rītā viņš ieraudzījis, ka govij astes nemaz nav un ka tas, kas pakaļgalā tik cēli nokarājās, bijusi pie astes stumbeņa pielīmēta mākslīga aste. Kāds cits esot nopircis govi ar mākslīgiem ragiem, vēl kāds, gribēdams govi izslaukt, ievero jis, ka viņai ir uzpūsts tesmenis un ka no viņas dienā nevares izslaukt ne divas glāzes piena. Un ja nu šāda liksta mums gaditos?

Mākslīgās astes deļ Matia nemaz'nebaidījās: viņš ar visu savu svaru iekāršoties astē katrai govij, kas mums iepatiktos, un raušot aiz astes tik stipri, ka tā notrūkšot, ja būšot pielīmēta. Pret piepūsto tesmeni ari viņam bija zināms drošs līdzeklis: sadurt pupos resnas, garas adatas.

Bez šaubām, tas butu nekļūdīgi, it īpaši — ja aste būtu mākslīga un ja tesmenis butu uzpusts. Bet, ja aste būtu īsta, vai tad nebulu ja baidās, ka govs pamatīgi iespertu astes raustītājam pa vēderu vai pa galvu? Un vai tas pats nenotiktu, durot govs miesā adatas?

Iespējamais spēriens Matiu tomēr atvēsināja, un mēs tā arī palikām neziņā. Tiešām būtu briesmīgi uzdāvināt Barberēna mātei govi, kas nedotu pienu vai kam nebūtu ragu.

Starp gadījumiem, kurus mums pastāstīja, viens bija par kādu veterināru, kas atklājis pārdevēja blēdības. Ja mes paņemtu talkā veterināru, tas, bez šaubām, sagadatu mums izdevumus, toties cik ļoti tas mūs nomierinātu!

Savā lielajā apjukumā beidzot mēs palikām pie šā lēmuma, kas no visiem viedokļiem likās visprātīgākais, un jautri turpinājām savu ceļu.

No Mondoras līdz Iselai nav tālu; pec divi dienu gājiena mēs jau agri no rīta bijām Iscla.

Tur es jutos, tā teikt, tikpat kā mājās: Iselā taču es pirmo reizi uzstājos publikas priekšā lugā «Sirsniņa kunga kalps» jeb «Lielāks muļ ķis no diviem nav tas, kuru mēs domājam», turpat Iselā Vitāliss man nopirka pirmos adas zābakus ar naglotu zoli, un šie zābaki man bija sagādājuši milzīgu prieku.

Nabaga Sirsniņš, kas bija tērpies angļu ģenerālā sarkanā uniformā, — viņa vairs šeit nav, un nav arī Zerbino un piemīlīgās Dolčes.

Nabaga Vitāliss! Viņš man ir zudis, un es vairs nekad neredzēšu viņu soļojam augstu paceltu galvu, izrieztām krūtīm, iezīmējot dejas soli abam rokām un kājām, spēlējot savu spalgo flautu.

No visiem sešiem, kas mēs toreiz bijām, dzīvi palikuši vairs tikai divi: Kapi un es. Tas manu ienākšanu Isela padarīja ļoti skumīgu. Neviļus es iztēlojos, ka uz katra ielas stūra redzēšu Vitālisa filca platmali un dzirdēšu izsaucienu, kas tik daudzreiz atbalsojās man ausīs: «Uz priekšu!»

Par laimi, vecu drēbju tirgotāja bodīte, kura Vitāliss toreiz mani ieveda, lai apģērbtu kā mākslinieku, šīs skumjās domas izklīdināja.

Nokāpis trīs glumos pakāpienus, es ieraudzīju, ka bodītē viss ir tāpat kā toreiz. Pie durvīm karājas tā pati fraka tresēm nošūtām vīlēm, kura mani bija tik ļoti sajūsminājusi, un vitrīnā ieraudzīju tās pašas vecas bises un tas pašas vecās lampas.

Es gribēju parādīt arī to laukumu, kur es pirmo reizi uzstājos, tēlodams Sirsniņa kunga kalpa lomu, tas ir, dumjāko no abiem. Kapi attapas un sāka luncināt asti.

Nolikuši somas un instrumentus iebraucamajā vietā, kur es kād reiz biju mitinājies kopā ar Vitalisu, mēs devāmies meklēt veterināru.

Uzklausījis mūsu lūgumu, viņš mūs klaji izsmēja.

—    Mūsu apvidu dresētu govju nav, — viņš sacīja.

Mums nav vajadzīga govs, kas prot taisīt visādus trikus, bet tāda, kas dod labu pienu.

—   Un kurai ir īsta aste, — piebilda Matia, jo viņam nelika un nelika mieru doma-par pielīmētu asti.

Tāpēc, veterināra kungs, mēs nolēmām jūs lūgt palīdzēt mums ar savām zināšanām, lai govju pārdevēji nevarētu mūs piekrāpt.

To es sacīju, pūlēdamies atdarināt cēlo Vitālisa sejas izteiksmi, kādu viņš sataisīja, kad gribēja iekarot cilvēku simpātijas.

Bet kāda velna pēc jums va jadzīga govs? — veterinārs jautaja.

Es viņam dažos vārdos paskaidroju, ko ar to govi gribu darit.

Jus esat labi zēni, — viņš sacīja. — Rīt es jums aiziešu līdzi uz tirgus laukumu un apsolu izraudzīt govi, kurai nebūtu mākslīga aste.

—   Nedz arī mākslīgi ragi? — jautaja Matia.

—    Nedz mākslīgi ragi.

—   Nedz uzpūsts tesmenis?

Ta bus skaista un laba govs. Taču, lai to nopirktu, ir vajadzīga nauda.

Neka neatbildējis, es atsē ju mutautu, kura glabājās mūsu bagātība.

Lieliski. Atnāciet man pakaļ rīt pulksten septiņos.

—   Un cik mēs jums esam parādā, veterināra kungs?

Necik! Es taču neņemšu naudu no tik jaukiem zēniem kā jūs!

Es nezināju, kā šim krietnajam vīram pateikties, bet Matiam ienāca prātā kada doma.

—   Cienītais kungs, vai jums patīk mūzika? — viņš vaicāja.

—    Loti, manu zen.

—   Vai jūs agri ejat gulēt?

Tas bija diezgan dīvains jautājums, taču veterinārs labprāt atbil dēja:

—   Kad pulkstenis nosit deviņi.

Pateicos! Tātad uz redzēšanos, cienītais kungs, rīt no rīta septiņos.

Man kļuva skaidrs Matias nodoms.

Tu gribi sarīkot koncertu veterināram? — es jautāju.

Tieši tā. Nospēlēt serenādi, kad viņš aizies gulēt. Tā mēdz spēlēt tiem, kurus mīl.

Tev ir laba doma, iesim atpakaļ uz iebraucamo vietu un saga tavosim savu koncertu. No publikas, kas maksā, drīkst nekaunēties, bet, kad pats maksā, tad jāspēlē, cik vien labi var.

Divas trīs minūtes pirms deviņiem mēs bijām pie veterināra mājas — Matia ar vijoli, es ar arfu. Iela bija tumša, bet, tā ka ap pulksten deviņiem bija jāuzlec mēnesim, laternas pilsētā netika aizdegtas. Visi veikali bija jau slēgti, un ielas bija maz gājēju.

Deviņos, tikko atskanēja pirmais pulksteņa sitiens, šaurajā, klusajā ieliņa kā vislabskanīgākajā zālē ieskanējas ari mūsu instrumenti. Saka verties vaļa logi, un mēs tajos ieraudzījām iztraucētus gulētājus naktsmicēs un ar lakatiņiem ap galvu. Pārsteigtie cilvēki sasaucās no viena loga uz otru.

Mūsu draugs veterinārs apdzīvoja māju, kurai vienā stūri bija slaids tornitis. Viens no tornīša logiem atvērās, un pa to izliecās musu veterinārs, lai redzetu, kas tur ta spēlē.

Bez šaubam, viņš mūs pazina un saprata mūsu nodomu, jo pamāja mums ar roku, lai spēli pārtraucam.

—   Es jums atslēgšu vārtiņus, viņš sacīja, — jūs varēsit spelet dārzā.

Un vārtiņi gandrīz uzreiz atvērās.

—   Jūs esat braši zeni, viņš sacīja, abiem cieši paspiezdams roku, — bet jus esat ari vieglprātīgi: jus nemaz neesat padomājuši, ka policists jus varetu apcietināt par nakts miera traucēšanu publiskā vietā!

Musu koncerts no jauna sakas darza, kas nebija nekāds lielais, bet ar savu staipekņiem apaugušo lapeni izskatījās ļoti koķetīgs.

Tā kā veterinārs bija precējies un viņam bija vairāki bērni, drīz vien ap mums sanāca vesels pulciņš klausītāju. Lapenē tika aizdegtas sveces, un mēs nospēlējām līdz pat desmitiem. Tiklīdz viens skaņdarbs bija galā, mums aplaudēja un pieprasīja jaunu.

Ja veterinārs nebūtu izvadījis mūs pa vārtiņiem, šķiet, ka uz bērnu pieprasījumu mēs būtu spēlējuši līdz vēlai naktij.

—   Ļaujiet viņiem iet gulēt, — viņš tiem sacīja. — Rit no rīta septiņos viņiem ir jābūt šeit.

Bet mums viņš neļāva aiziet, nepiedāvājis vieglas vakariņas, kas bija ļoti patīkamas. Pateicībā Kapi parādīja dažus interesantākos trikus, kas iepriecināja bērnus. Kad devāmies prom, bija gandrīz jau pusnakts.

Vēl vakarā tik mierīgā Isela otrā rītā bija pilna trokšņa un kustī bas. Jau pirms rītausmas mēs izdzirdējām nemitīgu pa bruģi ripojošu ratu rīboņu, kas jaucas kopā ar zirgu zviegšanu, govju maušanu, aitu blēšanu un uz tirgu atbraukušo zemnieku kliedzieniem.

Kad mēs nogājām leja, mūsu iebraucamas vietas pagalms bija pilns cits pie cita stāvošiem vezumiem un ratiem, no kuriem kāpa laukā svētdienas drēbēs uzcirtušies zemnieki, kas cēla ara savas sievas, pec tam viņi nopurinājās — un sievietes saveda kārtībā savus saņurcītos svārkus.

Pa ielu uz tirgus laukumu plūda vesela tirdzinieku straume. Tā kā pulkstenis vēl bija tikai seši, mums gribējās iet apskatīt jau atvestās govis un kaut ko izvēlēties.

Tavas skaistas govis! Tās šeit bija dažadās krāsas un dažada lie luma, gan treknas, gan vājas, gan ar saviem teļiem, gan piena pilniem tesmeņiem, kas vilkās pa zemi. Tirgus laukumā bija arī zviedzoši zirgi, ķēves, kas laizīja savus kumeļus, treknas cūkas, kas zemē raka bedres, piena sivēni, kas tā kvieca, it ka viņiem dzīviem ādu dīrātu nost, aitas, vistas un zosis. Bet mums tie visi bija vienaldzīgi! Mūsu acis bija pie vērstas vienīgi govīm, kas mūsu pārbaudi izturēja, mirkšķinādamas acis un lēnām kustinādamas žokļus, rāmi atgremodamas naktī ieēsto barību un nenojauzdamas, ka nekad vairs neēdīs zaļi ganībās, kur bi ja uzaugušas.

Pec pusstundas ilgas pastaigas mēs bijām sameklējuši septiņpa dsmit gluži piemērotas govis, vienu tādas īpašības dēļ, otru citas īpašības deļ, trīs tāpēc, ka tas bija sarkanbrūnas, divas tāpēc, ka bija baltas. Par to visu mes ar Matiu, protams, strīdējāmies.

Pulksten septiņos mes ieradāmies pie veterināra, kas mūs jau gaidīja, un kopā ar viņu devāmies atpakaļ uz tirgus laukumu, no jauna viņam skaidrodami, kādām īpašībām jāpiemīt govij, kuru mēs gribam pirkt.

Sīs īpašības bi ja izsakāmas divos vārdos: viņai jādod daudz piena un maz jāēd.

Tai tur ir jābūt labai, — sacīja Matia, norādīdams uz baltganu govi.

—   Es domāju, ka tā tur ir labāka, — es sacīju, rādīdams uz sarkanbrūnu govi.

Veterinārs mūs samierinaja, neapstādamies nedz pie vienas, nedz pie otras, bet. pieiedams pie trešās: tā bija neliela govs slaidām kājām, sarkanbrunu spalvu, brūnām ausīm un purnu, melniem lokiem ap acīm un baltganu laukumu purngalā.

—   Te ir Ruergas govs, tieši tāda, kāda jums vajadzīga, — veteri nars sacīja.

Vārgulīga izskata zemnieks turēja to garā valgā. Un veterinārs viņam jautāja, cik viņš grib par savu govi.

—   Trīssimt franku.

Mums ši nelielā, ņiprā govs ar blēdīgo, šķelmīgo purnu uzreiz iepa tikās, bet, izdzirdot dārgo maksu, rokas nolaidās gar sāniem.

Trīssimt franku! Tas mums galīgi nederēja. Es padevu veterināram zīmi, ka mums jāiet pie citas govs, turpretī viņš rādīja zirni, ka ja turas pie šīs govs.

Tad nu veterinārs ar zemnieku sāka kaulēties. Veterinārs solīja simt piecdesmit franku, zemnieks nolaida desmit franku. Veterinārs paaugstināja maksu lidz simt septiņdesmit frankiem, zemnieks nolaida līdz divsimt astoņdesmit frankiem.

Bet, nonākot tik tālu, kaulēšanās vairs neturpinājās, un tas mums deva labas cerības. Veterinārs vairs nepiedavāja maksu, bet sāka govi sīki jo sīki apskatīt: viņai esot pārāk nevarīgas kajas, pārāk īss kakls, pārāk gari ragi, viņai esot vājas plaušas un slikti veidoti pupi.

Zemnieks sacīja: tāpēc, ka mēs visu tik labi izprotot, viņš mums atdošot savu govi par divsimt piecdesmit frankiem, gribēdams, lai tā nonāktu labās rokās.

Tad nu mus sagrāba bailes, mēs abi iedomājāmies, ka govs ir slikta.

—   Apskatīsim kādu citu, — es aicināju.

To izdzirdējis, zemnieks ar lielu piespiešanos nolaida vēl desmit franku.

Beidzot pēc vairākkārtējām nolaišanām viņš nonāca lidz divsimt desmit frankiem un pie tiem ari palika.

Piegrudis mums ar elkoni, veterinārs lika saprast, ka tas viss, ko viņš bija sarunājis, nav domāts nopietni un ka šī govs nepavisam nav slikta, bet gluži otrādi — lieliska. Tomēr ari divsimt desmit franku mums bija pārāk liela nauda.

Pa to laiku, grozīdamies govs pakaļgalā, Matia tai bija izrāvis no astes lielu kušķi saru — un govs viņam bija iesperusi.

Tas man lika izšķirties.

—    Labi, lai iet par divsimt desmit frankiem, — es sacīju, domādams, ka viss ir galā.

Un es pastiepu roku, lai saņemtu valgu. Bet zemnieks man to nedeva.

—   Un kur tad dāvana sievai? — viņš vaicāja.

Sākās jauna kaulēšanas, un galu galā vienojamies par divdesmit sū. Tātad mums atlika tikai trīs franki.

Es atkal pastiepu roku. Zemnieks to saņēma un cieši, draudzīgi paspieda.

Tieši tāpēc, ka es biju draugs, es neaizmiršu arī kukuli meitiņai.

Sis kukulis mums izmaksāja desmit sū.

Es jau trešo reizi grasījos saņemt valgu, taču mans draugs zemnieks mani atturēja.

Bet vai jums apauši ir līdzi? — viņš man jautāja. — Es pārdodu govi bez apaušiem.

Taču, tāpēc ka mēs bijām draugi, viņš bija ar mieru atdot man sa vus apaušus par trīsdesmit sū — tas neesot dārgi.

Tā kā apaušu govs aizvešanai mums nebija, es viņam iedevu vēl trīsdesmit su, sarēķinādams, ka mums vēl paliek divdesmit sū.

Es noskaitīju zemniekam divsimt trīspadsmit franku un pastiepu roku ceturto reizi.

Kur tad ir jūsu valgs? — zemnieks jautāja. — Es jums pārdevu apaušus, nevis valgu.

Valgs mums maksāja divdesmit sū, musu pēdējos divdesmit sū.

Kad tie tika samaksāti, beidzot govs mums tika atdota ar visiem apaušiem un valgu.

Govs nu mums bija, bet nebija vairs naudas, neviena sū govs ba ribai un pašiem ēšanai.

— Gan nopelnīsim, — sacīja Matia. — Kafejnīcas ir ļaužu pilnas. Ja iesim katrs par sevi, mes pagūsim izspēlēties visas kafejnīcas un vakarā būsim savākuši krietni daudz naudas.

Aizveduši govi uz iebraucamās vietas stalli un vairākiem mezgliem to piesējuši, mēs devāmies pie darba katrs uz savu pusi, un vakarā, kad saskaitījām ieņemto naudu, izrādījās, ka Matia bija nopelnījis četrus frankus un piecdesmit santīmus, bet es trīs frankus.

Ar septiņiem frankiem un piecdesmit santīmiem kabatā mes jutāmies kā lieli bagātnieki.

Bet prieks par nopelnītajiem septiņiem frankiem un piecdesmit san timiem salīdzinājumā ar prieku par izdotajiem divsimt četrpadsmit frankiem bija pavisam mazs.

Mēs palūdzām kalponi mūsu govi izslaukt un vakariņas iztikām ar pienu. Savu mūžu mēs nebijām dzēruši tik garšīgu pienu. Matia at zina, ka piens esot salds un smaržojot pēc pomerancēm*, tads, kādu viņš dzēris slimnīcā, tikai vēl daudz labāks. Aiz sajūsmas gājām no skūpstīt govi uz melna purna. Droši vien viņa bija ļoti pateicīga par tik lielu mīlestību, jo nolaizīja mums sejas ar savu raupjo mēli.

Iedomājies, viņa mūs noskūpstīja, — Matia aizgrābts izsaucās.

Lai saprastu, kādu laimi mēs izjutām, noskūpstīdami savu govi un saņemdami skūpstu ari no viņas, nav jāaizmirst, ka nedz Matia, nedz es ar skūpstiem nebijām lutināti. Musu liktenis bija citāds nekā izlu tinātiem bērniem, kas ķepurojas pretī, kad mātes tos grib noskūpstīt, un tāpēc mums abiem ļoti patika, ka mūs apmīļo.

Nākamajā rītā mēs piecēlāmies lidz ar sauli un tūdaļ devāmies ceļa uz Savanonu.

Tā ka es biju pateicīgs Matiam par izpalīdzēšanu, jo bez viņa ne inužam nebūtu savācis šo divsimt četrpadsmit franku lielo naudas summu, tad gribēju sagādāt viņam prieku, ļaujot vest musu govi, un viņš bija gaužām priecīgs, ka varēja to vilkt aiz valga, kamēr es gāju viņai nopakaļ. Tikai tad, kad bijām izgājuši no pilsētas, es nostājos

Matiam blakus, lai varētu, ka parasti, patērzēt un it īpaši — lai varētu skatīties uz musu govi no priekšas: tik skaistu govi savā mūžā es nebiju redzējis.

Un viņa tiešām izskatījās |oti skaista, iedama leni un šūpodamās, izturēdamās pašapzinīgi kā radījums, kas apzinās savu vērtību.

Tagad man vairs nevajadzēja ik brīdi skatīties kartē, kā es to darīju, kad bijām izgājuši no Parīzes. Es zināju, kur jāiet, kaut gan bija aizritējuši vairāki gadi, kopš biju šeit gājis kopā ar Vitālisu; es atkal pazinu visas ceļa zīmes.

Lai pārāk nenogurdinātu govi un arī lai nenonāktu Savanona pārāk veļu, biju nodomājis pārnakšņot ciemā, kur biju pārlaidis savu pirmo nakti ceļojumā ar Vitālisu, — tai paša paparžu gultā, kad la bais Kapi, redzēdams manas bēdas, bija pienācis, izstiepies man blakus un, ielicis ķepu mana rokā, it kā sacīja, ka viņš būs mans draugs. No turienes tad arī mes devāmies ceļa nākamās dienas rītā, lai labi agri nonāktu pie Barberēna matēs.

Bet liktenis, kas līdz šim mums bija bijis tik labvēlīgs, sazvērējās pret mums un mūsu nodomus izjauca.

Mes bijām nolēmuši savu gājienu sadalīt divi daļās ar apstāšanos, lai ieturētu paši brokastis, bet it īpaši, lai arī mūsu govs dabutu bro kastis.kas sastāvētu no ceļmalas zāles, kur mes viņu paganītu.

Ap pulksten desmitiem, atraduši tādu vietu, kur auga zaļa un kupla zāle, mēs nolikām zemē savas somas un ielaidām govi grāvī.

Sakumā es gribēju turēt viņu aiz valga, bet viņa izskatījās tik rāma un tik labi gānījās, ka drīz vien es aptinu valgu viņai ap ragiem un apsēdos blakus ēst savu maizi.

Mēs, protams, paēdam daudz ātrāk nekā viņa. Tad, labu laiku par viņu nopriecājušies, nezinadami, ko darīt, sākam abi ar Matiu spe Ieties ar bumbiņām, jo nevajag iedomāties, ka mēs bijām divi cienīgi un nopietni vecīši, kas nedoma ne par ko citu kā tikai par naudas pel nīšanu. Ja arī mēs dzīvojām sava vecuma bērniem neparastu dzīvi, mums tomēr bija tadas pašas domas un tieksmes kā visiem beriliem, tas ir, mums patika visas bērnu speles un mēs neiztikām nevienu dienu, nepaspēlējušies ar bumbiņām, nespēlejuši ar gumijas bumbu vai ku- kuriņus. Bieži ne no šā, ne no tā Matia pēkšņi man pateica: «Vai ne- paspelesimies?» Tad mēs zibenīgi atbrīvojamies no savam somam un instrumentiem un turpat ceļa vidu sākām spēlēties. Nebijis man pulk stenis, ne vienreiz vien mēs butu spelējušies līdz vēlai naktij. Bet pulkstenis man allaž atgādināja, ka es esmu trupas vadītajs, ka ir jāstrādā, jāpelna nauda iztikai, un tad es atkal maucu savā sāpošajā plecā arfas siksnu. Uz priekšu!

Mes bijām beiguši spēli, pirms govs bija beigusi ganīties, un, ierau dzijuši mus nākam, viņa saka lieliem kumšķiem plūkt zaļi, it ka gribē dama mums rādīt, ka viņa vēl ir izsalkusi.

Pagaidīsim mazliet, — sacīja Matia.

—   Vai tad tu nezini, ka govs ēd cauru dienu?

—    Nu, vel brītiņu.

Gaidīdami mēs pievācām savas somas un instrumentus.

Bus viņai kaut kas jāuzspēlē uz pistonkornetes, — Matia sacīja, nespēdams nostāvēt mierā. — Gaso cirka mums bija govs, un viņa ļoti mīlēja mūziku.

Neka vairāk neteikdams, Matia saka pūst kādu apsveikuma tušu.

Izdzirdējusi pirmās mūzikas skaņas, govs pacēla galvu, pēc tam pēkšņi — pirms es paguvu pieskriet pie viņas ragiem un paņemt valgu viņa aulekšiem aizdrāzas.

Ari mēs tūdaļ metāmies aulekšiem viņai pakaļ un pilnā rīkle viņu saucām. Es uzkliedzu Kapi, lai viņš govi aptur, bet nevienam jau nepiemīt visi talanti: ganu suns butu sācis lēkāt govs purna priekšā, bet Kapi, būdams dresēts suns, tvarstīja govi aiz kājām.

Pats par sevi saprotams, govi tas neapturēja, gluži otrādi — ta sāka joņot vēl ātrāk, un mēs jozām tai pakaļ.

Skrienot es Matiam saucu: «Muļķis tāds!» — un viņš skriedams aizelsies kliedza man: «Vari mani piekaut, esmu to pelnījis!»

Apmēram divu kilometru attāluma no tās vietas, kur bijām apstā jušies, lai paēstu, atradās liels ciems, uz kurieni tad arī mūsu govs joņoja. Viņa tur iedrāzās, protams, pirms mums, un, tā kā ceļš bija taisns, par spīti lielajam attālumam, mēs varējām redzēt, ka cilvēki tai aiz sprostoja ceļu un saķēra ciet.

Tad mēs savu skrējienu mazliet palēninājām: mūsu govs nekur nepazudīs. Mums tikai būs jāpaprasa drosmīgajiem cilvēkiem, un viņi mums to atdos.

Jo vairāk mēs viņiem tuvojamies, jo pūlis ap govi kļuva aizvien lie lāks, un, kad mēs beidzot pienācam klāt, tur jau bija sapulcējušies kādi divdesmit cilvēki — vīrieši, sievietes un bērni, kuri, ieraudzījuši mūs nakam, ņemas kaut ko pārrunāt.

Es biju iedomājies, ka man tikai jāpasaka, ka tā ir mana govs, un man to atdos. Bet kur nu! Zemnieki sastājas mums apkārt un sāka uzdot jautājumu pec jautājuma: no kurienes mēs nākam un kur mēs šo govi ņēmām.

Musu atbildes bija tikpat vienkāršas, cik neticamas, tās nevienu nepārliecināja, un kādas divi trīs balsis ierunājās, ka mes to būšot nozaguši un ka līdz lietas noskaidrošanai mus vajadzētu iesēdināt cietuma.

No drausmīgajām bailēm, ko man iedvesa cietuma vārds, es ļoti uztraucos, nobālēju, sāku stostīties un, tā kā pēc skrējiena man bija aizrāvusies elpa, nebiju spējīgs aizstāvēties.

Pa to starpu bija ieradies policists. Dažos vārdos viņam tika pa stāstīts, kas šeit notiek. Bet, tā ka šī lieta viņam nelikās skaidra, viņš pavēstīja, ka govs jāapķīlājot un mūs jāvedot uz cietumu. Tad jau vē lak redzēšot.

Es gribēju protestēt, Matia ari gribēja kaut ko teikt, bet policists mūs rupji pārtrauca. Tad, atcerējies Vitālisa un policista saraušanos Tulūzā, es liku Matiam klusēt un sekot policista kungam.

Viss ciems mūs pavadīja lidz mērijai*, kur atradās cietums. Mums sastājās apkārt, mūs spaidīja, grūstīja, bukņīja, lamāja un, nebijis policista, kas mūs aizsargāja, mūs droši vien nomētātu ar akmeņiem kā lielus noziedzniekus, slepkavas vai dedzinātājus. Bet mēs taču nebijām pastrādājuši nekādu noziegumu. Taču tāds nu reiz ir pūlis: tas atsaucas uz pirmo varbūtību un vēršas pret nelaimīgajiem, nezinot, ko tie ir izdarījuši un ir vai nav vainīgi.

Nonākot cietumā, uz mirkli man radās cerība: mērijas sargs, kas bija arī cietumsargs un lauksargs, sākumā negribēja mūs ņemt pretī. Es nodomāju, ka viņš ir krietns cilvēks. Bet policists uzstāja, un cie tumsargs piekāpās. Pagājis mums garām, viņš atvēra kādas durvis, kas bija aizslēdzamas no ārpuses ar lielu atslēgu un divi bultām. Tad es ieraudzīju, kāpēc viņš sākumā negribēja mūs pieņemt: cietumā viņš žaveja savu sīpolu ražu, kas bija izklātā pa visu grīdu. Mūs pārmeklēja, mums atņēma naudu, nažus, sērkociņus, bet cietumsargs pa to laiku visus sīpolus žigli sarausa vienā kaktā. Pēc tam mūs atstāja vienus — un cietuma durvis aiz mums aizvērās ar satriecošu dzelzs žvadzoņu.

Mes bijām cietumā. Uz cik ilgu laiku?

Kamēr es noņēmos ar šo jautājumu, pie manis pienāca Matia un, nodūris galvu, sacīja:

Sit mani, sit pa galvu. Nebaidies, tu nevari iesist par stipru šās manas muļķības dē|!

—    Tu izdarīji mu|ķību, un es ļāvu to izdarīt: tātad es esmu tāds pats muļķis kā tu.

—    Man gribētos, lai tu mani iekausti, tad man nebūs tik grūti. Mūsu nabaga govs, prinča govs!

Un Matia saka raudāt.

Un tad man viņš bija jāmierina un jāpaskaidro, ka mūsu stāvoklis nav nemaz tik bēdīgs: mēs nekā neesam izdarījuši, un mums nebūs grūti pierādīt, ka govi esam nopirkuši, — labais Iselas veterinārs būs musu liecinieks.

—    Bet, ja nu mūs apvainos par to, ka govi mēs esam pirkuši par zagtu naudu, kā mēs pierādīsim, ka esam to nopelnījuši?

Matiam bija taisnība.

—    Turklāt, — Matia sacīja, joprojām raudadams, — kad mēs iziesim no cietuma un mums atdos govi, — vai mēs varam būt droši, ka Barberēna māti atradīsim?

—   Kāpēc lai mes viņu neatrastu?

Pa to laiku, kamēr tu esi projām, viņa varēja nomirt.

Sis bažas mani satrauca līdz pat sirds dziļumiem. Tiešam: Barbe rena māte varēja būt mirusi, jo, kaut gan es nebiju tai vecuma, kad tik viegli pieļauj domu par navi, taču jau no pieredzes zināju, ka tos, kurus mīl, var zaudēt. Vai tad es nebiju zaudējis Vitālisu? Kā man šī doma nebija ienākusi prātā agrāk?

Kāpēc tu man to agrāk neteici? — es vaicaju.

—   Tāpēc, ka tad, kad es esmu laimīgs, manā stulbajā paurī ir tikai priecīgas domas, turpretī, kad esmu nelaimīgs, tad man ir tikai skumjas domas. Un es biju tik laimīgs, domājot par to, ka mēs tavu govi uzdāvināsim Barberēna mātei, un prātā man bija tikai tas, cik Barbe rēna māte būs priecīga, es biju ka apžilbis, kā apreibis un ne par ko citu vairs nedomāju.

—   Tava galva nav stulbākā par manējo, mīļais Matia. Man bija tādas pašas domas kā tev, arī es aiz laimes biju apžilbis un apreibis.

Ak vai, prinča govs! — Matia raudadams izsaucās. — Prinča gan!

Tad, strauji pietrukdamieskajasun žestikulēdams, Matia turpināja:

—   Bet ja nu Barberēna māte ir mirusi un negantais Barberēns ir dzīvs, un ja viņš paņems mūsu govi un paņems ari tevi pašu?

Droši vien šīs bēdīgās domas mums iedvesa cietums, pūļa klaigas, policists, kā ari atslēgas un bultu žvadzoņa, kad aiz mums noslēdzās durvis.

Taču Matia domaja ne vien par mums, bet arī par mūsu govi.

—    Kas viņu pabaros? Kas izslauks?

Sais skumjajās pārdomās pagaja vairakas stundas, un ar katru brīdi mūsu izmisums auga lielāks un lielāks.

Tomēr es lūkoju Matiu mierināt, paskaidrodams, ka mūs vēl katra ziņa pratinās.

—    Labi., bet ko tad mēs teiksim?

—   Taisnību.

Tad jau tevi atdos Barberēnam vai ari, ja Barberena māte ir viena pati savā būdiņā, tad arī viņu pratinās, lai zinātu, vai mēs nemelojam. Un tad jau mēs vairs nevarēsim sagādāt viņai pārsteigumu.

Beidzot mūsu durvis ar drausmīgu žvadzoņu atvērās, un mēs ieraudzījām ienākam kādu vecu kungu sirmiem matiem, atklātu, labsirdīgu seju, kas mūsos uzreiz modināja cerības.

Piecelieties, nekrietneļi, — sacīja cietumsargs, — un atbildiet miertiesneša kungam.

Labi, labi, — sacīja miertiesnesis, padodams cietumsargam zīmi, lai viņu atstāj vienu. — Es tagad nopratināšu šo te. — Un viņš paradīja uz mani ar pirkstu. — Aizvediet un pieskatiet tikām otru viņu es pratināšu vēlāk.

Es nodomāju, ka šādos apstākļos man vajadzētu Matiu brīdināt, ko lai viņš atbild.

Miertiesneša kungs, — es sacīju, — viņš, tāpat kā es, teiks jums p:itiesību, tikai patiesību.

Labi, labi, — miertiesnesis mani strauji pārtrauca, it ka gribēdams, lai es neizrunāju līdz galam.

Matia izgaja, bet iepriekš paguva man uzmest ātru skatienu, lai pa- leiktu, ka ir mani sapratis.

Jus apvaino govs zādzība, — tiesnesis sacīja, lūkodamies man I ieši acīs.

Es atbildēju, ka šo govi mēs nopirkām Iselas gadatirgu, un nosaucu vārdā veterināru, kas bija klāt govs pirkšanā.

—   Tas tiks pārbaudīts.

Es ceru, jo šī pārbaude pierādīs mūsu nevainību.

Un kadam nolūkam jūs šo govi pirkāt?

Lai to aizvestu uz Savanonu un uzdāvinātu sievietei, kas ir bi jusi mana zīdītāja, pateicībā par viņas pūlēm un atmiņai par manu mīlestību pret viņu.

—   Un ka šo sievieti sauc?

—   Barberena māte.

Vai tā nav sieva tam mūrniekam, kas pirms dažiem gadiem tika Parīzē sakropļots?

—   Jā, miertiesneša kungs.

—   Ari tas tiks pārbaudīts.

Bet uz šiem vārdiem es neatsaucos tik priecīgi, ka to biju darījis, minot Iselas veterināru.

Redzcdams manu apmulsumu, miertiesnesis ņemās mani izprašņāt, un man viņam vajadzēja atbildēt, ka tada gadījumā, ja viņš pratinās Barberēna māti, tad mūsu iecerētais nodoms izjuks — Barberēna mātei vairs nebūs nekāda pārsteiguma.

Taču ar visu savu apjukumu es izjutu lielu prieku: ja miertiesnesis pazīst Barberena māti un ja viņš no tās grib uzzināt, vai es esmu runājis taisnību vai melojis, tad tas pierāda, ka Barberena māte joprojām ir dzīva.

Taču tūdaļ es piedzīvoju vēl lielāku prieku: mani iztaujādams, miertiesnesis pateica, ka Barberens kopš kāda laika esot atgriezies Parize.

Tas mani ta iepriecināja, ka es atradu pārliecinošus vārdus, lai miertiesnesim pilnīgi pietiktu ar veterināra liecību, kas pierādītu, ka mēs neesam savu govi zaguši.

—    Bet kur jūs ņēmāt naudu govs pirkšanai?

Sis bija tas jautājums, kas stipri biedēja Matiu, paredzot, ka tas mums tiks uzdots.

—   Mes to nopelnījām.

—   Kur un kā?

Tad es paskaidroju, ka mes to pelnījām pa ceļam no Parīzes līdz Varsai un no Varsas līdz Mondorai un krājām vienu sū pie otra.

—   Un ko tad jūs Varsā darījāt?

Sis jautājums lika man ķerties pie jauna stāsta. Kad miertiesnesis izdzirdēja, ka es biju dzīvs aprakts Trijēras raktuvēs, viņš mani pārtrauca un pavisam laipnā, gandrīz draudzīgā balsi jautāja:

—   Kurš tad no jums abiem ir Remī?

—   Es, miertiesneša kungs.

Kas to var pierādīt? Policists sacīja, ka tev neesot nekādu dokumentu.

—   Tā ir, miertiesneša kungs.

—    Nu tad pastāsti man, kā notika katastrofa Varsā. Es par to lasīju laikrakstos. Ja tu tiešām neesi Remī, tu mani nepiemānīsi. Piesargies, es tevi klausos!

Tas, ka miertiesnesis mani uzrunāja ar «tu», mani iedrošināja. Es sapratu, ka viņš pret mums nav naidīgi noskaņots.

Kad es savu stāstu biju beidzis, miertiesnesis manī ilgi lūkojās laipnām, aizkustinātām acīm. Es iedomājos, ka viņš mus tūlīt atbrīvos, bet nekā. Ne vārda neteicis, viņš atstāja mani vienu. Droši vien aiz gaja nopratināt Matiu, lai redzētu, vai mūsu stāstījumi saskan.

Diezgan ilgi es paliku viens un gremdējos pārdomās. Beidzot mier tiesnesis atgriezās kopā ar Matiu.

—   Man jādabū izziņas no Iselas, — viņš sacīja, — un, ja tās, kā es ceru, apstiprinās jūsu liecības, tad rīt jūs atbrīvos.

—    Bet mūsu govs? — iejautājās Matia.

—   Jums to atdos atpakaļ.

Es gribēju jautāt ko citu, — Matia iebilda, — kas viņu pabaros un izslauks?

—    Neuztraucies, puisīt.

Tad nu Matia nomierinājās.

—   Kad mūsu govi izslauks, «— viņš smaidīdams sacīja, — vai mums nevarētu iedot pienu? Tās mums būtu labas vakariņas.

Tiklīdz miertiesnesis aizgāja, es pastāstīju Matiam abus lielos jau numus, kas man lika aizmirst, ka mēs esam cietumā: Barberena māte ir dzīva, bet Barberēns ir Parīzē.

Prinča govs svinigi ieso|os Savanonā, — sacīja Matia.

Un aiz priekiem viņš sāka dejot un dziedāt. Viņa jautrības aizrauts, es satvēru viņu aiz rokām, bet Kapi, kas līdz šim bēdīgs un satraukts bija tupējis kaktā, ielēca mūsu vidū un nostājās uz pakaļkājām. Un tad mēs sacēlām tādu traci, ka cietumsargs pārbijies — droši vien savu sīpolu dēļ — nāca skatīties, vai mēs neesam sadumpojušies.

Viņš lika mums apklust, bet vairs nerunāja ar mums rupji kā tad, kad bija ienācis pie mums kopa ar miertiesnesi.

No tā mēs sapratām, ka musu stāvoklis nav nemaz tik slikts, un drīz arī apstiprinājās, ka mēs neesam maldījušies, jo sargs neka vējo ties atgriezās ar lielu māla bļodu, kas bija pilna ar pienu — ar mūsu

govs pienu. Bet tas vēl nebija viss: līdz ar piena bļodu viņš mums pasniedza lielu baltmaizes gabalu un gabalu aukstas teļa gaļas, un to visu, kā viņš sacīja, mums sūtot miertiesneša kungs.

Nekad pret cietumniekiem, šķiet, nav izturējušies tik labi. Ēzdams teļa gaļu un piedzerdams klāt pienu, es grozīju savas domas par cie tumu: patiesi šeit bija daudz labak, nekā biju iedomājies.

Tādos pašos ieskatos bija ari Matia.

Var ēst un gulēt par velti, — viņš smiedamies sacīja. — Tā nu gan ir laime!

Man gribējās viņu pabiedēt.

—   Bet ja nu veterinārs pēkšņi ir miris, — es sacīju, — kas tad par mums liecinās?

—   Drūmas domas nāk prātā tikai tad, kad cilvēks ir nelaimīgs, — Matia sacīja, nemaz nedusmodamies. — Bet patlaban tām ir pavisam nepiemērots bridis.

IX

BARBERENA MĀTE

Naktsguļa uz lažiņas nebija nemaz slikta — daudz nepatīkamākas naktis mēs tikām pavadījuši zem klajas debess.

Es sapņoju, ka mēs ievedām Savanonā govi, — sacīja man Matia.

—   Es ari.

Pulksten astoņos no rīta kameras durvis atvērās — un ienāca miertiesnesis, kuru pavadīja mūsu draugs veterinārs, kas gribēja pats ierasties, kad mūs atbrīvos.

Bet miertiesneša gādība par diviem nevainīgiem cietumniekiem neaprobežojās vienīgi ar iepriekšeja dienā atsūtītajam pusdienām — viņš man pasniedza skaistu zimogpapiru.

—   Jūs esat bijuši neprātīgi, — viņš man draudzīgi sacīja, — tā klaiņodami pa lielceļiem. Te jums bus pase, ko es priekš jums saņēmu no mera. Turpmāk tā jums noderēs par aizsardzības apliecību. Laimīgu ceļu, zēni!

Un viņš mums paspieda roku. Bet veterinārs mūs noskūpstīja.

Sai ciemā mēs bijām ienākuši tik nožēlojami, bet to atstājām triumfēdami, lepni paceltu galvu, vezdami aiz valga savu govi. Zemnieki, kas stāvēja namdurvīs, pavadīja mūs laipniem skatieniem.

—   Es nožēloju tikai vienu, — sacīja Matia, — to, ka policists, kas uzskatīja par vajadzīgu mūs arestēt, neredz mus aizejam.

—    Policists nerīkojās pareizi, bet arī mes nebijām rīkojušies pareizi, nemaz nedomādami par dokumentu sagādi, kuri cilvēkiem dotu par mums skaidrību. Parīzē mes tos itin viegli varējam sev sagādāt.

Mes bijām dabūjuši labu mācību par iedomu palaist savu govi bez valga: musu govs gan bija lēna, tas tiesa, bet viņa bija ari tramīga.

Drīz vien mēs sasniedzām ciemu, kurā es kādreiz kopā ar Vitā- lisu biju pārnakšņojis. Vēl tikai jāpāriet pari lielam klajumam līdz nogāzei, kas ved uz Savanonu.

Ejot pa šā ciema ielu garām majai, kura Zerbino bija nočiepis maizes doniņu, man iešāvās prātā doma, ko es steigšus pastāstīju Matiam.

Atceries, es solīju tevi pacienāt ar krēpelem pie Barberena ma tes. Bet krepeļu pagatavošanai ir vajadzīgs sviests, milti un olas.

—   Tam jābūt traki garšīgām!

—   Es domāju, gan tu redzēsi. Tās saritina un piebāž pilnu muti. Bet Barberēna mātei varbūt nav ne sviesta, ne miltu, jo viņa nav bagāta. Kā būtu, ja mēs to visu viņai aiznestu?

—   Lieliska doma!

—   Nu tad turi govi, tikai nepalaid vaļā. Es ieiešu bodītē un nopir kšu sviestu un miltus. Bet ar olām ir tā: ja Barberēna mātei pašai olu nav, viņa tas kaut kur aizņemsies, jo mēs pa ceļam tās varētu saplēst.

Es iegāju veikaliņā, kur Zerbino reiz bija nočiepis maizes donu, un nopirku mārciņu sviesta un divi mārciņas miltu, un pēc tam atkal de vāmies ceļā.

Es būtu gribējis mūsu govi nenogurdināt, bet tā steidzos drīzāk tikt galā, ka neviļus savu gaitu paātrinaju.

Vel desmit kilometru, vēl astoņi, vēl seši. . . Savādi gan: tagad, kad es tuvojos Barberena mātei, ceļš man likās daudz garāks nekā tad, kad gāju no viņas projām, turklāt todien, ka man bija saglabājies atmiņā, lija auksts ljetus. ,

Bet es biju aizgrābts, drudžaini satraukts un ik bridi skatījos pulk stenī.

—   Seit taču ir skaisti, vai ne? — es vaicāju Matiam.

—   Jā, koki neaizsedz skatu.

Kad iesim leja no pakalna pie Savanonas, tur tu ieraudzīsi ko kus, skaistus kokus, ozolus un kastaņas.

—   Ar kastaņiem?

Kā citādi! Bet Barberena mātes pagalmā ir lika bumbiere, uz kuras var jāt kā uz zirga, un tai bumbierē aug šitik lieli bumbieri. Gan tu redzēsi.

Un itin visam, ko es Matiam aprakstīju, es pievienoju vārdus — «gan tu redzēsi». Es patiesi biju iedomājies, ka vedu Matiu uz brīnum zemi. Galu galā vai tad man tā ari tāda nebija? Tur manas acis bija pirmo reizi ieraudzījušas gaismu. Tur es biju sācis savu apzinīgo dzīvi, tur es biju juties tik laimigs, tur es biju mīlēts. Un visi šie pirmie

prieki, kurus tik dzīvus atmiņā atsauca salīdzinājums ar vēlākām manas dēkainās dzīves ciešanam, atkal loti satrauca un aizvien vairāk parņēma manu sirdi un prātu, jo tuvāk mēs nācām manam ciemam. Šķita, ka dzimtā ciema gaiss ir pilns smaržas, kas mani reibina. Viss man izskatījās tik skaists.

Un, šā reibuma pārņemts, ari Matia atgriezās — diemžēl tikai iztēlē — savā dzimtajā zeme.

—   Ja tu atbrauksi uz Luku, — viņš sacīja, — arī es tev parādīšu skaistas lietas. Gan tu redzēsi.

—   Uz Luku mēs iesim, kad būsim apciemojuši Etjenetu, Lizu un Benžamēnu.

—   Vai tu gribi iet uz Luku?

Tu man nac līdzi pie Barberena mātes, es iešu tev līdzi apciemot tavu māti un mazo māsiņu Kristīņu, kuru panēsāšu uz rokām, ja viņa nav pārāk liela. Viņa būs ari mana masa.

Ak, Remī!

Un Matia vairs nevarēja parunāt — tik ļoti aizkustināts viņš bija.

Visu laiku sarunādamies un lieliem soliem soļodami, mēs nonācām pakalna virsotnē, no kurienes sākās nogāze, kas pa līkloču taciņam ved uz Savanonu garām Barberēna mātes mājiņai.

Vel daži soļi — un mēs atradāmies tai vietā, kur es biju lūdzis Vi- tālisam atļauju apsēsties uz vaļņa, lai paskatītos uz Barberēna mātes mājiņu, kuru, man šķita, vairs nekad neredzēšu.

—   Turi valgu, — es uzsaucu Matiam.

Un ar vienu lēcienu biju uz va[ņa. Mūsu ielejā nekas nebija pārvērties, tā izskatījās tāda pati ka bijusi. Starp diviem koku puduriem es ieraudzīju Barberena mātes mājiņas jumtu.

—   Kas tur ir? — jautāja Matia.

—   Tur! Tur!

Viņš pienāca man klāt, bet neuzkāpa uz vaļņa; musu govs sāka plūkt vaļņa zāli.

Skaties, kur es rādu, — es sacīju, — tā tur ir Barberēna mātes mājiņa, un tā ir mana bumbiere, un tur bija mans dārzs.

Matia, kam ar visu skatāmo nekādas atmiņas nesaistījās, nenieka neredzēja, bet viņš nekā neteica.

Tai brīdī virs skursteņa pacēlās tieva dzeltenu dumu strūkliņa un, ta kā nebija vēja, kāpa gar uzkalna sāniem tieši debesīs.

—   Barberēna māte ir mājās! — es izsaucos.

Pari kokiem pārskrēja viegla vēja pūsma un, saskārusies ar dumu strukliņu, iemeta to mums tieši sejā: dūmi smaržoja pēc ozollapām.

Tad pēkšņi es jutu acīs sakapjam asaras un, nolēcis no vaļņa, no skūpstīju Matiu. Kapi metās man klāt, un, paņēmis to rokās, es arī viņu noskupstīju. Bet, Matia pieskrēja pie govs un noskūpstīja to uz purna.

—   Iesim ātrāk lejā, — es sacīju.

Ja Barberēna mate ir mājās, kā mēs sarīkosim viņai pārsteigu mu? — vaicāja Matia.

—   Tu ieiesi iekšā viens un teiksi, ka esi atvedis viņai govi no prinča, un, kad viņa tev jautās, no kāda prinča, tad parādīšos es.

—   Cik žel, ka nevaram sarīkot ieiešanu ar muziķu! Tas būtu tik skaisti!

—   Nerunā muļķības, Matia!

Neuztraucies, otrreiz es tādu muļķību vairs neatkārtošu. Taču, ja šī mežone mīlētu mūziku, fanfaras skaņas tagad butu īsti vietā.

Kad nonācām ceļa līkumā, kas atradās tieši virs Barberēna mātes mājiņas, mēs ieraudzījām pagalmā baltu aubi: tā bija Barberena māte. Viņa atvēra vārtiņus un, iznākusi uz ceļa, devās uz ciema pusi.

Mēs apstājāmies, un es viņu paradīju Matiam.

—   Viņa aiziet, — viņš sacīja. — Un musu pārsteigums?

—   Izdomāsim ko citu.

—    Ko tad?

—   Nezinu.

—   Pasauc viņu!

Kārdinājums bija liels, bet es noturējos: vairākus menešus biju lolojis domu par pārsteigumu un nevarēju tā pēkšņi no šās domas atteik ties.

Mēs žigli piegājām pie manas senas mājiņas un tajā iegājām tāpat, ka es agrāk biju gājis tajā iekšā.

Labi zinādams Barberēna matēs paradumus, es biju pārliecināts, ka durvis ir tikai aizbultētas un ka mēs mājā tiksim iekšā. Bet vispirms vajadzēja novietot kūtī govi. Es aizgāju paskatīties, kādā stāvoklī ir kūts, un atradu to tādu pašu kā agrāk, tikai tagad tā bija piekrauta ar žagariem. Es pasaucu Matiu, un, piesējuši govi pie steliņģa, mēs žigli sakrāvām žagarus vienā kakta. Tas viss neprasīja daudz laika, jo Barberēna matēs žagaru krājums nebija necik liels.

Un tagad, — es sacīju Matiam, — iesim iekšā. Es apsēdīšos kaktiņā pie krāsns, lai Barberēna māte mani atrod tur. Tiklīdz nočīkstēs vārtiņi, kad viņa nāks iekšā, tu kopā ar Kapi paslēpies zem gultas, un viņa ieraudzīs tikai mani. Tu nemaz nevari iedomāties, cik viņa būs pārsteigtā!

Tā ari izdanjam. Iegājām mājā, un es apsēdos pie krāsns tai pašā vietā, kur biju pavadījis tik daudzus ziemas vakarus. Tā kā es nevarēju apgriezt savus garos matus, paslēpu tos aiz svārku apkakles un saritinājos kamolā, sarāvies pavisam mazs, lai pēc iespējas vairāk līdzinātos agrākajam Remī — Barberēna mātes mazajam Remī.

No savas vietas es varēju redzēt vārtiņus, un tāpēc nebija jābaidās, ka Barberēna māte varētu uznākt negaidot.

Tā iekārtojies, es varēju paraudzīties apkārt. Šķita, ka šo māju es Initu pametis tikai vakar, nekas nebija grozījies, viss stāvēja tais pašās vietās, pat papīrs, ar ko bija aizlīmēts manis izsistais logs, bija tas pats, tikai drausmīgi nokvēpis un sadzeltējis.

Ja drīkstētu atstāt savu vietu, es labprāt apskatītu katru priekšmetu tuvumā, bet, tā kā Barberena māte varēja kuru katru brīdi par- rasties, bija jāpaliek uz vietas un jātur acis vajā.

Pēkšņi es ieraudzīju baltu aubi, un tai pašā brīdī iečīkstējās vār tiņi.

—   Paslepies labi ātri! — es uzsaucu Matiam.

Pats es sarāvos, cik vien mazs varēdams.

Durvis atvērās: Barberena māte mani pamanīja jau no sliekšņa.

—   Kas tur ir? — viņa vaicāja.

Es viņā raudzījos, nekā neatbildēdams, un viņa raudzījās manī.

Pēkšņi viņas rokas iedrebejās.

Želīgais dievs, — viņa čukstēja, — žēlīgais dievs, vai tiešam tas ir Remī?

Es piecēlos un, pieskrējis viņai klāt, viņu cieši apskavu.

—   Māmiņ!

—   Mans zēns! Tas taču ir mans zēns!

Bija vajadzīgs labs bridis, lai mēs nomierinātos un mitētos raudat.

—   Ja es par tevi nebūtu pastāvīgi domājusi, — viņa sacīja, — droši vien nebūtu tevi pazinusi. Tu esi tā pārvērties, izaudzis liels un kļuvis spēcīgs!

Apslapētā šņaukāšanās man atgādināja, ka aiz gultas gala ir paslēpies Matia. Es viņu pasaucu, un viņš pienāca klat.

—   Tas ir Matia, — es sacīju, — mans brālis.

—   Ak tad tu esi atradis savus vecākus? — izsaucās Barberena māte.

—   Nē, viņš ir mans biedrs un mans draugs, ko es tā saucu, un tas ir Kapi, arī mans biedrs un draugs. Sasveicinies, Kapi, ar sava saimnieka mati!

Kapi uzslējās pakaļkajas un, piespiedis vienu ķepu pie sirds, cienīgi palocījās, kas Barberēna māti no sirds sasmīdināja un nožāvēja viņai asaras.

Matia, kuram nebija iemesla tik gaužām aizmirsties, padeva man zīmi, atgādinādams par pārsteigumu.

Vai mēs neizietu mazliet pagalmā, — es ieteicos Barberēna mātei. — Gribas paskatīties uz līko bumbieri, par ko es tiku bieži stāstījis Matiam.

—    Varēsim apskatīt arī tavu dārziņu, jo esmu to saglabajusi tadu, kādu tu to izveidoji. Es vienmēr un par spīti visam ticēju, ka tu atgriezīsies.

—   Un mani iestādītie topinambūri. vai tev tie garšoja?

Tātad tu man toreiz sagādāji to pārsteigumu? Tā jau es domāju. Tev vienmēr patika sagādāt pārsteigumus.

Nu bija īstais brīdis.

—   Un kūtiņa, — es sacīju, — vai tā vēl tāda pati, kopš nav vairs nabaga Sarķes, kura, tāpat kā es, negribēja no šejienes iet prom.

Jā, jā, viss ir tāpat. Es tur tagad turu žagarus.

Tā kā mes stāvējām tieši pie kūtiņas, Barberena māte atgrūda dur vis, un tai pašā acumirklī mūsu govs, būdama izsalkusi un acīmredzot domadama, ka viņai nes ēst, sāka maut.

Govs! Govs kūtīl — izsaucās Barberēna māte.

Tad nu, nespēdami vairs savaldīties, mēs ar Matiu sākām skaļi smieties.

Barberēna māte izbrīnā raudzījās uz mums, taču govs atrašanās kūti bija tik neticama, ka, par spīti mūsu smiekliem, viņa itin nekā nesaprata.

Tas ir pārsteigums, — es sacīju, — pārsteigums, ko mēs tev esam sagādājuši, un, domājams, tas nav sliktāks par topinamburiem, vai ne?

—   Pārsteigums! — viņa atkārtoja. — Pārsteigums!

—    Es negribēju atgriezties tukšām rokām pie Barberena mātes, kas allaž bijusi tik laba pret savu mazo Remī, pamesto bērnu. Un tad, gud rodams, kas varētu but visnoderīgāks, iedomājos, ka tā varētu būt govs, kura aizstātu Sarķi. Un Iselas gadatirgū mēs viņu nopirkām par naudu, ko abi ar Matiu bijām sapelnījuši.

—    Ak, tavu labu bērnu! Manu mīļo puisīt! — Barberena māte izsaucās, mani skūpstīdama.

Pēc tam mēs iegājām kuti, lai Barberēna māte varētu labi apskatīt mūsu govi, kas tagad bija viņas govs. Sās apskates laikā viņa vienā gabalā aiz prieka un apbrīnas izsaucās:

—   Cik brīnišķīga govs!

Pēkšņi viņa apklusa un, mani uzlūkodama, jautāja:

—   Tātad tu esi kļuvis bagāts?

Kā citādi! — Matia smiedamies teica. — Mums vel atlikuši piecdesmit astoņi sū.

Un Barberēna māte atkārtoja savus izsaucienus, tikai mazliet ci tadi:

—   Ak, labie zēni!

Mani ļoti iepriecināja, ka viņa piedomāja ari par Matiu un ieslēdza mūs abus savā sirdī.

Tikām mūsu govs joprojām māva.

—   Viņa lūdz, lai viņu izslauc, — sacīja Matia.

Es nekavējoties aizskrēju uz māju pēc tīri izberztā skarda spaiņa, kurā agrāk slauca Sarķes pienu un kuru nupat biju redzējis karājamies parastaja vietā, kaut gan Barberēna matēs kutī sen vairs nebija

govs. Iedams atpakaļ, ieleju spaini ūdeni, lai varētu nomazgāt noputējušo govs tesmeni.

Barberēna māte bija tik priecīga, kad ieraudzīja, ka trīs ceturtdaļas spaiņa ir pilns ar brīnišķīgu, putojošu pienu!

—    Man liekas, viņa dos vairak piena nekā Sarķe, — Barberēna māte sacīja.

—   Un tik labs piens, — sacīja Matia, — smaržo pēc pomeranča ziediem.

Barberēna māte izbrīnā paraudzījās uz Matiu, nepārprotami jau tādama, kas tas pomerancis tāds ir.

—   Tas ir kaut kas ļoti garšīgs, to dod slimnīcā, kad ir slims, — sacīja Matia, kas savas zināšanas nemēdza paturēt tikai pie sevis.

Kad govs bija izslaukta, viņu izlaida pagalma, lai paganās, bet paši mēs iegājām atpakaļ mājā, kur, nākdams pēc spaiņa, es biju nolicis re dzamā vieta mūsu atnesto sviestu un miltus.

Kad Barberēna māte ieraudzīja šo jauno pārsteigumu, viņa atkal iesāka brīnīties, bet man šķita, ka godīgums prasa, lai es viņu pārtraucu:

Tas nav domāts tikai tev, bet arī mums. Mes vai mirstam aiz bada un mums gribas ieēst pankūkas. Vai atceries, kā mums izjauca pēdējos vastlāvjus, ko es šeit pavadīju, un ka sviests, ko tu biji aizņēmusies, lai man izceptu pankūkas, tika iztērēts, lai pagatavotu sīpolu viru? Šoreiz mūs neviens neiztraucēs.

—   Tātad tu zini, ka Barberēns ir Parīzē? — jautaja Barberc māte.

—   Jā.

—   Un zini, ko viņš Parīze dara?

—   Ne. .

—   Tam ir sakars ar tevi. »

—   Ar mani? — es izbijies jautāju.

Bet pirms atbildēt, Barberēna māte palūkojās uz Matiu, it kā nedrīkstēdama runāt viņa klātbūtne.

—   Vari droši runāt Matias klātbūtnē, — es sacīju, — es jau tev teicu, ka viņš man ir tikpat kā brālis: viss, kas skar mani, skar arī viņu.

—   Tas ir diezgan garš stāsts, — Barberēna māte sacīja.

Es sapratu, ka viņai netīk runāt, un, negribēdams Matias klātbūtnē uzstāt, baidīdamies, ka viņa atteiksies un ka tas varētu sāpināt Matiu, es nolēmu nogaidīt, lai uzzinātu, ko tad Barberens Parīzē dara.

—   Vai Barberēns drīz atgriezīsies? — es vaicāju.

—   Šķiet, ka ne.

Tad nav ko steigties, ķersimies tagad pie pankūku cepšanas, un tu man vēlāk pastāstīsi, kāds sakars Barberēna braucienam uz Parīzi ir ar mani. Bet, tā ka nav ko baidīties, ka viņš atgriezīsies un iemetīs savus sīpolus mūsu pannā, tad mums ir laika atliku likām. Vai tev olas ir?

—   Nē. Man vairs nav vistu.

Mes tev olas neatnesām, jo baidījāmies tās saplēst. Vai tu nevarētu kaut kur aizņemties?

Barberēna māte it ka apmulsa, un es sapratu, ka viņa varbūt itin bieži ir aizņēmusies un viņai ir neērti atkal aizņemties.

Labāk es pats aiziešu un nopirkšu, — es sacīju, — bet tu tikām sataisi miklu ar pienu. Nopirkšu tepat pie Soke, vai ne? Un pasaki Matiam, lai viņš salauž žagarus, Matia to ļoti labi prot.

Pie Soke es nopirku ne vien desmit olu, bet arī gabaliņu speķa.

Kad pārnācu, mikla pienā jau bija iejauta, vajadzēja tikai pielikt vel olas. Mīkla gan vel nebija lāgā uzrugusi, bet mēs bijām pārāk izsalkuši, lai gaiditu, un, ja ari tā vel bija pasmaga, mūsu kuņģi bija pietiekami stipri, lai to paciestu.

Nu labi! — Barberēna māte noteica, pamatīgi kuldama mīklu.

Tu esi ļoti labs zēns, bet ka tad tu man nedevi nekādās ziņas par sevi? Es tik bieži iedomājos, ka tu esi miris. «Ja Remi būtu vel dzīvs, viņš katrā ziņā atrakstītu savai Barberēna mātei,» es nodomāju.

Bet Barberēna māte taču nebija viena, un es zināju, ka viņa nepratīs izlasīt, ko es uzrakstīšu. Turklāt ari Barberēna tēvs bija tepat, un man no viņa bija drausmīgas bailes, es zināju, ka noteicējs mājās ir viņš, jo viņš taču mani pārdeva par četrdesmit frankiem kadam ve cam muzikantam.

—    Par to vairs nerunāsim, manu mazo Remī!

Es jau nesūdzos, es tikai paskaidroju, ka neuzdrošinājos tev rakstīt. Man bija bail, ka Barberēns, uzzinājis, kur es atrodos, varētu mani no jauna pārdot, bet es negribēju, lai mani pārdod. Tāpēc, kad biju zaudējis savu veco saimnieku, kas bija tik krietns virs, es tev nekā neatrakstīju.

—   Ak tad viņš ir miris — tas vecais muzikants?

—   Ja, un es viņu ļoti apraudāju, jo, ja es šodien kaut ko zinu, ja esmu spējīgs nopelnīt sev maizi, tad par to man japateicas viņam. Pec viņa nāves es atkal atradu labus cilvēkus, kas mani pieņēma pie sevis, un es pie viņiem strādāju. Taču, ja es tev būtu aizrakstījis: «Es esmu dārznieks Glasjērā,» — vai tad mani tur nebutu sameklējuši vai ari pieprasījuši no šiem godīgajiem cilvēkiem naudu? Bet es negribēju ne vienu, ne otru.

—   Jā, es tevi saprotu.

—   Bet tas man neliedza par tevi domāt, un, kad es jutos nelaimīgs, tad es domas allaž saucu palīgā Barberena māti. Un, kolidz kļuvu brīvs un vareju darīt, ko gribu, esmu ieradies tevi apciemot — gan ne uzreiz, taisnība, bet ne jau vienmēr var darīt, ko grib. Turklāt man bija ienākusi prātā kada doma, un to nebija tik viegli īstenot. Vaja dzēja nopelnīt govi, ko tev uzdāvināt, bet nauda mums kabata nebira no zila gaisa. Ta bija jāsapelna, spēlējot gan jautras, gan skumjas dziesmiņas pa visu garo ceļu; bija tik daudz jānosoļo, tik daudz sviedru jālej un jācieš trūkums! Bet, jo vairak bija grūtību, jo lielāks bija mūsu prieks, vai ne, Matia?

Katru vakaru mēs skaitījām naudu — ne vien to, ko pa dienu bijām nopelnījuši, bet kopā ar to, kas mums jau bija iekrāta, lai redzētu, vai summa nav jau divkāršojusies.

—   Ak, mani mīļie, labie zēni!

Kamēr mes tā runājāmies, Barberēna māte kūla mīklu pankūkam, Matia salauza žagarus, es saliku galdā šķīvjus, dakšiņas un glāzes. Pēc tam aizgāju uz avotu un atnesu krūzi ūdens.

Kad atnācu atpakaļ, bļoda bija pilna brīnišķīgas, dzeltenīgas mīklas un Barberēna māte ar siena vīšķi dūšīgi berza pannu. Pavardā gaiši dega uguns, un Matia to uzturēja, mezdams liesmās žagaru pec žagara. Tupēdams kaktā pie pavarda, Kapi mīlīgām acīm noskatījās šais sagatavošanas darbos, bet, tā kā brīžiem uguns viņu sāka svilināt, tad laiku pa laikam viņš pacēla drīz vienu, drīz otru ķepu un klusi iesmilkstējās. Spēcīgā liesmas gaisma iespiedās vistumšākajos kaktiņos, un es redzēju, kā uz gultas katūna aizkariem lēkāja uz drānas sazīmētie cilvēciņi, kas bērnībā mani tik ļoti bija baidījuši pa nakti, kad es uzmodos no spožās meness gaismas.

Barberena māte uzlika pannu uz uguns un, paņēmusi uz naža gala piciņu sviesta, uzmeta to uz pannas, kur tas uzreiz izkusa.

Cik jauki smaržo! — izsaucās Matia, kas, nebaididamies apsvilt, turēja degunu virs uguns.

Sviests sāka čurkstēt.

Tas dzied! — izsaucās Matia. — Es uzspēlēšu pavadījumu!

Pēc Matias domām, viss b'ija jādara mūzikas pavadījumā. Viņš paņēma vijoli un, uzlicis surdīni*, sāka pielāgot pannas dziesmai akordus; Barberena māti tas gaužam sasmīdināja.

Taču šis mirklis ir pārāk svinīgs, lai ļautos nesavlaicīgai jautrībai. Paņēmusi zupas karoti, Barberēna mate to iegremdē bļodā un pasmeļ mīklu, kas baltām strūkliņām tek gar karotes malām. Mīklu viņa ielej panna, sviests, mukdams prom no šiem baltajiem plūdiem, izrotā to ar bruņa apļa bārkstīm.

Arī es paliecos uz priekšu. Barberēna māte uzsit pa pannas rokturi, tad, par lielu izbīli Matiam, atvēzējusi roku, sviež pankūku gaisā. Taču nav ko baidīties: pēc īsa lidojuma pankūka atkal iekrīt pannā, tikai otrādi, tagad radot mums savu apcepušo pusi.

Es tikko pagūstu paķert šķīvi, kad tajā jau ieguļas pankūka.

Tā tiek Matiam, kas ar to apdedzina pirkstus, lūpas, meli un rīkli. Bet kas par to! Par apdegumiem viņš nemaz nebedā.

—   Vai, cik garšīga! — viņš izsaucas pilnu muti.

Tagad ir mana kārta pasniegt šķīvi un apdedzināties, bet es, tāpat kā Matia, par to nemaz nedomāju.

Trešā pankūka ir gatava, un Matia pastiepj roku, bet Kapi nikni ievaukšķas, pieprasa savu rindu, un Matia, atzīdams, ka tas ir. taisnīgi, atdod viņam pankūku, par lielu sarūgtinājumu Barberēna mātei, kura, kā dažkārt lauku cilvēks, saskata starpību starp dzīvniekiem un cilvēkiem un nevar saprast, kā sunim drīkst dot «kristīga cilvēka ēdienu». Lai Barberēna mati nomierinātu, es viņai paskaidroju, ka Kapi ir mācīts suns un ir nopelnījis daļu naudas govs pirkšanai, turklāt viņš ir mūsu draugs — un viņam ir jāēd tas pats, kas mums. Toties pati Bar berena māte pavēstīja, ka viņa nepieskaršoties nevienai pankūkai, iekām nebūs apmierinats mūsu drausmīgais izsalkums.

Pagāja ilgs laiks, līdz mūsu izsalkums un jo īpaši gardedība bija apmierināta. Taču pienāca brīdis, kad mēs vienprātīgi pavēstījām, ka neēdīsim vairs nevienu pankūku, iekam vismaz dažas neapēdīs Barberēna māte.

Un tad mums uznāca vēlēšanas pašiem cept pankūkas: es cepšu papriekš, pēc tam — Matia. Uzlikt sviestu un uzliet mīklu bija itin viegli, taču mums nepadevās pasviest gaisā pannu un apgriezt pan kūku: man viena iekrita pelnos, bet Matia uzmeta karstu pankūku uz rokas.

Kad mīklas bļoda beidzot bija tukša, Matia, kas bija ļoti labi sapratis, ka Barberēna māte negrib runāt viņa klātbūtnē par to, «kas skar mani», izteica vēlēšanos iet un mazliet paskatīties, ka uzvedas govs, un, neklausīdamies mūsu iebildumos, Barberēna māti un mani atstā jis divatā, izgāja pagalma.

So bridi es visu laiku biju gaidījis ar lielu nepacietību, un man tikai ar lielu piespiešanos izdevās koncentret uzmanību pankūku cepšanai.

Ja Barberēns bija Parīze, tad tas droši vien ir tāpēc, lai uzmeklētu Vitalisu un liktu viņam samaksāt par mani algu par notecējušiem gadiem. Bet par to man nebija ko baidīties. Vitāliss bija miris, viņš nevarēja samaksāt, un no manis arī Barberēns nevarēja neka pieprasīt. Taču, ja viņš nevarēja pieprasīt naudu, viņš varētu pieprasīt mani pašu un, dabūjis mani savos nagos, varētu mani nezin kur un nezin kam nodot pret noteiktas summas samaksu. Tālab tas mani interesēja, pat ļoti interesēja, jo es biju nolēmis darīt visu un nepadoties baismī gā Barberēna varai. Ja vajadzēs, es pametīšu Franciju, došos kopa ar Matiu uz Itāliju, uz Ameriku vai pat uz pašu pasaules galu.

Tā prātodams, es sevī apņēmos būt ar Barberēna māti piesardzīgs — ne jau tāpēc, ka šai mīļajai sievietei nevarētu uzticēties, jo es zināju, cik ļoti viņa mani mīl un cik uzticīga man ir. Bet viņa drebēja sava vīra priekšā, es pats to tiku redzējis, un, ja es pārāk daudz izpļāpātu, viņa neviļus to varētu izstāstīt Barberēnam — un tādējādi tas varētu mani sadzīt rokā un paņemt mani atpakaļ. Lai tad tas vismaz nenotiek manas vainas pēc; es būšu piesardzīgs.

Tiklīdz Matia bija izgājis, es vaicāju Barberēna mātei:

—          Tagad, kad mēs esam vieni, vai tu nepateiktu, kapec Barberēns aizbrauca uz Parīzi? Tas mani interesē.

—   Ja, mīļo zēn, pateikšu un pat ļoti labprāt.

Ļoti labprāt?! Es biju pārsteigts.

Pirms turpināt, Barberēna mate palūkojās uz durvju pusi.

Nomierinājusies viņa pienaca man klat un ar smaidu sejā klusi sacīja:

—   Liekas, tava ģimene tevi meklē!

—   Mana ģimene?

—   Jā, tava ģimene, mīļo Remī.

—          Vai tad man ir kāda ģimene? Man — ģimene, Barberēna māt, man, atradenim?

Jādomā, ka tu neesi tīšuprāt pamests, jo tagad tevi meklē.

—          Kas mani meklē? Ak, Barberēna māt, stāsti, stāsti labi žigli, es tevi lūdzu!

Pēkšņi man šķita, ka juku prātā, un es izsaucos:

—    Ne, tas nevar būt — mani meklē Barberens!

—   Jā, protams, bet lai tevi atdotu tavai ģimenei.

—          Nē, viņš meklē sev, lai mani atdabūtu, lai no jauna pārdotu. Bet tas viņam neizdosies!

—         Ak, mīļais Remī, kā tu vari iedomāties, ka es būtu ar mieru ņemt dalību šāda lietā?

—    Viņš tevi krāpj, Barberēna māt!

—          Mīļais bērns, esi prātīgs, uzklausi, ko es tev teikšu, un negudro nekādas briesmu lietas.

—   Es taču atceros, kā . ..

—          Paklausies, ko es pati tiku dzirdējusi. Tam taču tu ticēsi, vai ne? Nākampirmdien būs tieši mēnesis … Es tobrīd kaut ko darīju maizes ceptuvē, kad viens vīrietis vai, pareizāk sakot, kungs, ienāca māja, kur patlaban atradās Barberēns. «Vai jusu uzvārds ir Barberēns?» jautaja kungs, kas runāja ar kaut kādu sveštautieša akcentu. — «Jā,» Žeroms atbildēja, «tas esmu es.» — «Vai jūs kādreiz Parīzē Bretoila avēnijā atradāt kādu bērnu, paņēmāt līdzi un uzaudzinājāt?» — «Jā.» — «Sakiet, lūdzu, — kur šis bērns ir tagad?» — «Kas jums par daļu?» Zeroms atbildēja.

Ja es vēl būtu apšaubījis Barberēna mātes stāsta patiesumu, tad pēc Barberēna laipnās atbildes man bija skaidrs, ka viņa stāsta tiešām to, ko dzirdējusi.

—          Tu taču zini, — viņa turpinaja, — ka maizes ceptuvē var visu dzirdēt, ko šeit runā, un, tā ka runa bija par tevi, man gribējās noklausīties. Tad, lai labāk dzirdētu, es gribēju pieiet tuvāk un nevilšus uz kāpu virsū kādam žagaram, un tas nokrakšķēja. «Tātad mēs šeit neesam vieni?» jautāja kungs. — «Tā ir mana sieva,» Zeroms atbildēja.

«Te ir pārāk karsti,» sacīja kungs, «vai mes neizietu lauka parunāties?» Un viņi abi izgāja. Pēc kādam trim četrām stundām Zeroms at griezās viens pats. Vari iedomāties, cik ļoti man gribējās zināt, ko Zeroms bija runājis ar to kungu, kas varbūt bija tavs tēvs. Bet uz visiem maniem jautājumiem Zeroms neka neatbildēja. Pateica tikai, ka tas neesot bijis tavs tēvs, ka šis kungs tevi meklējot tavas ģimenes uzdevumā.

—   Bet kur tad tā mana ģimene ir? Kāda tā ir? Vai man ir tēvs? Un māte?

—   To visu es arī jautāju Zeromam. Viņš atbildēja, ka nekā nezinot. Pēc tam piebilda, ka braukšot uz Parīzi, lai sameklētu muzikantu, kuram viņš tevi izīrējis un kurš viņam bija iedevis savu adresi Parīzē De Lursina ielā pie kāda cita muzikanta, vārdā Garofoli. Es labi iegaumēju šos vārdus, un iegaumē tos arī tu.

—   Neuztraucies, es tos zinu. Un vai pēc savas aizbraukšanas Barberēns tev nekā nav ziņojis?

—   Nē, acīmredzot viņš vēl joprojām meklē. Kungs viņam bija iedevis simt frankus un vēl piecus luidorus. Un velak tas viņam droši vien vēl būs devis naudu. Tas viss, kā ari skaistie autiņi, kuros tu biji ietīts, kad tevi atrada, pierāda, ka tavi vecāki ir bagāti. Kad es tagad tevi ieraudzīju krāsns kaktiņā, es nodomāju, ka tu esi atradis vecā kus, un tāpēc arī tavu draugu noturēju par tavu brāli.

Tai brīdī garām durvīm pagāja Matia — un es viņu pasaucu:

—   Matia, mani vecāki mani meklē! Man ir ģimene, īsta ģimene!

Dīvaini, bet Matia nemaz nepriecājās man līdzi.

Tad es viņam pastāstīju to, ko Barberēna māte man bija pavēstījusi.

X

VECA UN JAUNA ĢIMENE

Tonakt es maz gulēju, taču cik daudzreiz pēdējā laikā kā lielus svētkus biju iztēlojies, ka gulēšu savu bērnudienu gultiņā, kur biju pavadījis tik daudzas jaukas naktis, nemaz nepamozdamies, saritinājies kamolā, uzvilcis segu līdz pat zodam! Cik reižu, kad biju spiests gulēt zem klajas debess (diemžēl tas ne vienmēr ir patīkami!), aukstā nakti nosalis vai līdz ādai izmircis rīta rasā, biju ar skumjām atcerējies šo silto segu!

Tiklīdz es apgūlos, tā tūlīt aizmigu, jo biju noguris gan no gājiena, gan no cietumā pavadītās nakts. Taču drīz vien es uztrūkos augšā un vairs nevarēju aizmigt. Biju loti satraukts, ļoti uzbudināts.

Mana ģimene!

Miegs mani pievārēja, domājot par šo ģimeni, un pa īso brītiņu, kad biju aizmidzis, es sapņoju par ģimeni, par tevu, māti, brāļiem un māsām. Dažu minušu laikā es biju dzīvojis kopā ar tiem, kurus vel nepazinu un kurus tai brīdī redzēju pirmo reizi. Savādi — Matia, Liza, Barberēna māte, Milligana kundze un Artūrs piedereja pie manas ģimenes, un mans tēvs bija Vitaliss. Viņš atkal bija dzīvs un bija ļoti bagats. Kamēr mēs bijām šķirti, viņam bija laiks sameklēt Zerbino un Dolči, kurus vilki nebija apēduši, kā mēs bijām domājuši.

Šķiet, nav neviena cilvēka, kas nebutu redzejis šādas halucinācijas, kad īsā laika sprīdī var izdzīvot veselus gadus un itin bieži izstai gāt neizmērojamus attālumus. Itin visiem ir zināms, ka uzmostoties cilvēks vel dzīvo asās un spēcīgas pārdzīvota izjūtās.

Uzmodies es redzēju visus tos, par kuriem biju sapņojis, it kā visu vakaru butu pavadījis kopā ar viņiem, un pilnīgi dabiski, ka nevareju no jauna iemigt. Taču pamazam halucinācijas kļuva aizvien bālākas un īstenība turēja manu pratu nomodā.

Mana ģimene mani meklē, bet, lai to atrastu, man vajadzēja satikties ar Barberēnu.

Ar šo domu vien pietika, lai aptumšotu manu prieku. Man būtu gribējies, lai Barberens neņemtu nekādu dalību manā laimē. Es nebiju aizmirsis Vitalisam teiktos vārdus, kad viņš mani tam pārdeva, un itin bieži tos klusībā atkārtoju: «Tie, kas šo bērnu uzaudzinās, gus lielu labumu — ja es ar to nebūtu rēķinājies, es viņu nemūžam nebutu paņēmis.» Kopš tā laika man uz Barberēnu bija ļauns prāts.

Ne jau aiz žēluma Barberēns bija mani pievācis uz ielas, ne aiz žēluma bija pieņēmis pie sevis, bet gan gluži vienkārši tāpēc, ka es biju ietīts skaistos autiņos, tāpēc, ka viņam būs izdevīgi kādā jauka dienā atdot mani vecākiem. Si diena nebija pienākusi pietiekami ātri, kā viņš būtu velējies, un viņš mani pārdeva Vitālisam. Tagad viņš grib mani pārdot manam tēvam.

Kada starpība starp vīru un sievu! Barberena māte mani nemīlēja naudas deļ. Ak, ka es būtu gribējis atrast līdzekli, lai tas labums tiktu viņai, nevis Barberēnam!

Lai gudroju kā gudrodams, grozījos gulta no vieniem sāniem uz otriem, arvien nonācu pie tās pašas bezcerīgās domas, ka tas bus Barberēns, kas mani aizvedīs pie vecākiem, ka tas būs viņš, kuram izteiks pateicību, kuram atmaksās.

Galu galā tā nu tam vajadzēja notikt, jo citādi nebija iespējams. Tas bus vēlāk, kad es būšu bagāts, tad es varēšu parādīt savā sirdī nostiprinājušos starpību starp sievu un viru, man bus jāpateicas un jāatmaksā Barberēna mātei.

Pašlaik man bija jāiztiek ar Barberēnu, tas ir, man vajadzēja viņu meklēt un atrast, jo viņš nepiederēja pie tiem vīriem, kuri nepasper ne soli, nepateikuši sievai, kur viņi atrodas un kur lai griežas, ja viņi hutu vajadzīgi. Viss, ko Barberena māte zināja, bija tas, ka viņas vīrs ir Pa rize. Pēc aizbraukšanas viņš nebija ne rakstījis, ne sūtījis ziņu ar kādu murnieku, kas atgriezās mājās. So draudzīgo uzmanību viņš nebija radis izradīt.

Kur viņš ir, kur viņš dzīvo? Barberena māte to skaidri nezināja un talab viņam nevareja nosūtīt vēstuli. Viņš bija jāmeklē pie kādiem diviem trim Muftāra kvartala iemītniekiem, kuriem Barberēna mate zināja vārdus, un viņu katra ziņa atradīs pie viena vai pie otra.

Tātad man pašam jādodas uz Parīzi un jāmeklē tas, kurš meklē mani.

Man, protams, tas bija liels, gluži necerēts prieks, ka man ir ģimene. Taču šim priekam tādos apstākļos, kādos viss notika, jaucās klāt kaut kas nepatīkams.

Es biju cerējis, ka mēs varēsim pavadīt vairākas dienas mierīgi un laimīgi pie Barberēna mātes, spēlēt ar Matiu manas agrākās speles, bet nu jau rit pat mums jādodas atkal ceļā.

Pēc paciemošanās pie Barberena matēs es biju domājis doties uz jūrmalu — uz Esnandi apciemot Etjenetu, bet tagad man no šā ceļoju ma bija jāatsakās, jāatsakās apskaut šo nabaga Etjenetu, kas bija bijusi pret mani tik laba un mīļa.

Pec Etjenetas man bija padomā doties uz Drezī, Njevrā, lai aiznestu Lizai ziņas par viņas brāli un māsu. Taču bija jāatsakās arī no satikšanās ar Lizu — tāpat kā no Etjenetas.

Sais satraukuma pilnajās domās es pavadīju gandrīz visu nakti, brīžam domādams, ka nedrīkstu pamest ne Etjenetu, ne Lizu, turpretī brīžam — ka man cik vien iespejams ātri jāsteidzas uz Parīzi un jāmeklē roka sava ģimene.

Beidzot es aizmigu, nepieņemis nekādu lēmumu, un šī nakts, ko biju iedomājies par visjaukāko nakti, izvērtās par vissatrauktako un visgrūtāko nakti, kāda saglabājusies man atmiņā.

No rīta, kad mēs visi trīs — Barberēna māte, Matia un es — bijām kopā pie pavarda, kur uz gaišas uguns sildījās mūsu govs piens, mes apspriedāmies.

Ko lai es daru?

Un es pastāstīju par visām bažām un šaubām, kādas mani mocījušas pa nakti.

Tūlīt pat ir jāiet uz Parīzi, — noteica Barberena māte. — Vecāki tevi meklē, neaizkavē viņu prieku.

Un viņa aizstāvēja šo domu, balstīdamās uz pamatotiem iemesliem, kuri man likās cits par citu pārliecinošāki.

— Tātad mēs ejam uz Parīzi, norunāts, — es sacīju.

Bet Matia neizrādīja ne mazāko piekrišanu šādam lēmumam gluži otrādi.

—   Tu domā, ka mums nav jāiet uz Parīzi? — es vaicāju. — Kāpēc tad tu neizsaki savus iebildumus, ka to darīja Barberēna māte?

Matia noraidoši pakratīja galvu.

—   Tu mani moki, nepalīdzēdams manās šaubās.

—    Es domāju, — viņš beidzot sacīja, — ka jaunu draugu dēļ nedrīkst aizmirst vecos. Līdz šai dienai tava ģimene bija Liza, Etjeneta, Aleksis un Benžamēns, būdami tev brāļi un māsas, kas tevi mīl. Bet nu rodas jauna ģimene, kuru tu nepazīsti, kura nav nekā darījusi tevis labā, vienīgi izlikusi tevi uz ielas. Un tu uzreiz pamet tos, kas pret tevi ir bijuši labi, to dēļ, kuri vismaz, kā liekas, tādi nav bijuši. Es to uz skatu par netaisnību.

—   Nevajag teikt, ka Remī vecāki viņu pametuši, — Barberēna māte pārtrauca Matiu, — varbūt viņiem nolaupīja bērnu, kuru viņi visu laiku apraud un gaida, un meklē kopš tās dienas.

—   To es nezinu, bet es zinu, ka Akēna tēvs pacēla pie savas mājas vārtiņiem mirstošo Remi, ka viņš to kopa kā pats savu bērnu un ka Aleksis, Benžamens, Etjeneta un Liza viņu ir mīlējuši kā savu brāli, un es saku, ka tiem, kuri viņu ir uzņēmuši, ir tādas pašas tiesības uz viņa mīlestību kā tiem, kuri gribot vai negribot ir viņu zaudējuši. Akena tēvam un viņa bērniem bija neuzspiesta mīlestība, viņi nekā nebija Remi parādā.

Sos vārdus Matia, nemaz nepaskatījies nedz uz mani, nedz uz Barberēna māti, izrunāja tādā tonī, it kā viņš butu uz mani noskaities. Mani tas sapināja, taču neliedza man izjust šo vārdu lielo patiesīgumu. Turklāt es biju to svārstīgo cilvēku situācijā, kuri itin bieži medz nostāties tā puse, kurš runājis pēdējais.

—   Matiam ir taisnība, — es sacīju, — un ne jau vieglu sirdi es biju nolēmis doties uz Parīzi, nesaticies ar Etjenetu un Lizu.

—   Bet tavi vecāki?! — uzstāja Barberēna māte.

Vajadzēja izšķirties. Es centos visu ņemt vērā.

—   Mes neiesim pie Etjenetas, — es sacīju, — jo tas būtu pārāk liels likums. Turklāt Etjeneta prot lasīt un rakstīt, tālab mēs ar viņu varam sazinaties ar vēstulēm. Bet pa ceļam uz Parīzi mēs iegriezīsi mies Drezī, lai satiktos ar Lizu. Tas gan mūs aizkavēs, bet aizkavēšanās nebūs nekāda lielā. Turklāt Liza neprot rakstīt, un šo ceļojumu es uzņēmos galvenokārt viņas dēļ. Es viņai pastāstīšu par Aleksi un palūgšu Etjenetu aizrakstīt man uz Drezī, lai es šo vēstuli nolasītu Lizai.

—   Labi, — Matia smaidīdams sacīja.

Tika norunāts, ka mēs dosimies projām rīt, un lielu daļu dienas es pavadīju, rakstīdams garu vēstuli Etjenetai, paskaidrodams, kāpēc es nedodos pie viņas, kā agrak biju domājis.

Un nākamajā dienā man atkal bija lemta skumja atvadīšanās, taču šoreiz Savanonu es nepametu ta ka toreiz, kad aizgāju kopā ar Vitā- lisu. Es varēju apskaut Barberena mati un apsolīt viņai atgriezties kopā ar saviem vecākiem. Viss pēdējās dienas vakars pagāja strīdos, ko es viņai varētu uzdāvināt: nekas priekš viņas nelikās pietiekami labs; vai tad es nebiju bagāts?

—   Tu nekā man nevari iedāvināt, kas būtu vairak vērts kā tava govs, manu mazo Remī, — viņa sacīja, — un ar visu savu bagātību tu mani nespētu padarīt laimīgāku kā toreiz, kad tu biji nabags.

Musu nabaga gotiņa — arī no viņas bija jāšķiras. Matia viņu noskūpstīja vismaz kādas desmit reizes uz purna, un šķita, ka viņai tas patīk, jo katram skūpstam pretī viņa izbāza savu garo mēli.

Un mēs atkal esam uz lielceļiem, ar somu uz muguras, un Kapi skrien mums pa priekšu. Mēs ejam lieliem soļiem vai, pareizak sakot, laiku pa laikam, laga nezinadams, ko daru, aiz steigas drīzāk nokļūt Parīzē es paātrinu gaitu.

Bet Matia, kadu bridi man sekojis, aizrāda, ja mēs tā steigšoties, mūsu spēki drīz vien būšot galā, un tad es savu gaitu palēninu, taču drīz vien atkal paātrinu.

—   Kā tu steidzies! — sarūgtināts nosaka Matia.

—   Taisnība, bet man šķiet, ka arī tev vajadzētu steigties, jo mana ģimene bus arī tavēja.

Viņš noraidoši papurina galvu.

Es sašutu, un man bija sāpīgi, ieraugot šo viņa žestu, ko jau vairākkārt biju ieverojis, tiklīdz runa bija par manu ģimeni.

—   Vai tad mes neesam brāļi?

Jā, mes savā starpā gan, un es nešaubos par tevi, es esmu tavs brālis šodien un būšu ari rīt, tā es domāju, un tā es jūtu.

—   Tātad?

Bet kāpēc tu gribi, lai es kļūstu brālis taviem brāļiem, ja tev ir brāļi, un dels tavam tēvam un mātei?

Bet, ja mēs būtu Luka, vai tad es nebūtu bijis tavas māsas Kris- tīnas brālis?

—   Ja, jā, protams!

Kāpēc tad tu nebutu brālis maniem brāļiem un māsām, ja es

būtu?

—   Tāpēc, ka tas nav viens un tas pats, nepavisam nav.

—    Kāpēc nav?

Es neesmu bijis ietīts skaistos autiņos, — Matia atbildēja.

—   Kada tam nozīme?

—   Ļoti liela nozīme, kas izšķir visu, un tu to zini tikpat labi kā es. Ja tu ierastos Lukā — taču tagad es ļoti labi zinu, ka tu nekad tur neieradīsies, — tevi tur uzņemtu trūcīgi cilvēki, mani vecāki, kuriem nekas nebutu tev pārmetams, jo viņi būtu nabadzīgāki par tevi. Bet skaistie autiņi liecina — tāpat kā Barberēna māte domā un kā tam arī jābūt —, ka tavi vecāki ir bagāti, ka viņi varbūt ir ievērojamas personas! Un kā tad tu vari gribēt, lai viņi pieņem tādu nabaga skrandaini kā mani?

Bet vai tad ari es pats neesmu nabaga skrandainis?

—   Pašlaik gan, taču rit tu būsi viņu dēls, bet es joprojām palikšu tāds pats skrandainis kā šodien. Tevi sūtīs mācīties koledžā, tev pieņems skolotājus, bet es turpināšu savu ceļu gluži viens, atceredamies tevi un cerēdams, ka ari tu atceresies mani.

—   Ak, mīļais Matia, kā tu vari tā runāt?

—   Es runāju tā, ka domāju, o mio caro'l — Un tāpēc nevaru pilnā mēra priecāties līdzi tavam priekam: tāpēc un tikai tāpēc, ka mēs būsim šķirti, bet es biju domājis, tik daudzreiz tiku iztelojies, ka mēs būsim kopā vienmēr tāpat kā tagad. Ak, nevis tā ka tagad, kad mēs esam nabaga ielas muzikanti, bet ka mēs abi strādāsim, ka mes kļūsim īsti mūziķi, spēlēsim īstai publikai un ka mēs nekad nešķirsimies.

Bet tas tā ari būs, manu mīļo Matia! Ja mani vecāki ir bagāti, viņi vienādi izturēsies gan pret tevi, gan pret mani: ja viņi mani sūtīs koledžā, tu apmeklēsi to kopā ar mani. Mēs nešķirsimies, mēs strādāsim kopa, mēs vienmēr būsim kopā, mēs izaugsim lieli, mes dzīvosim kopa, ka tu vēlies un ka es pats vēlos, tici man.

—   Es ļoti labi zinu, ka tu to vēlies, bet tu vairs nebūsi noteicējs par sevi tā kā tagad.

Nu tad uzklausi mani: ja mani vecāki mani meklē, tas liecina, ka viņi par mani interesējas, vai ne? Tātad viņi mani mii vai arī iemīļos. Ja viņi mani mīl, viņi man neatteiks to, ko es viņiem lūgšu. Un es viņiem lugšu darīt laimīgus tos, kas pret mani ir bijuši labi, kas mani mīlēja, kad es pasaulē biju gluži viens, — Barberēna māti, Akēna tēvu, kuru atbrīvos no cietuma, Etjenetu, Aleksi, Benžamēnu, Lizu un tevi. Lizu viņi pieņems pie sevis, izglītos un izārstēs un tevi, tāpat kā mani, sutīs koledžā, ja vien mani sūtis. Lūk, ka tas viss bus — ja mani vecāki ir bagāti, un tu ļoti labi zini, ka es būtu priecīgs mūsu abu dēļ, ja viņi būtu bagāti.

—   Bet es būtu ļoti priecīgs, ja viņi būtu trūcīgi.

—   Tu esi muļķis.

—   Var jau būt.

Un, nekā vairs neteicis, Matia pasauca Kapi. Bija laiks apstāties un ieturēt brokastis. Matia paņēma suni klēpi un, pievērsdamies tam, it kā viņš runātu ar cilvēku, kas viņu var saprast un viņam atbildēt, sacīja:

Mīļais Kapi, vai arī tu labāk negribetu, lai Remi vecāki būtu trūcīgi?

Izdzirdējis manu vārdu, Kapi, ka vienmēr, aiz prieka ierējās un piespieda labo ķepu pie krūtīm.

1 O mio caro (itāl.) — Ak, mans mīlais. (Tulk.)

Pie trūcīgiem vecākiem mes visi trīs turpinātu savu brīvo dzīvi, inčs ietu, kur vien gribam, un mums nebūtu citu bēdu kā apmierināt «cienījamo publiku».

— Vau, vau!

Turpretī pie bagātiem vecākiem Kapi tiktu turēts pagalmā būdā, varbūt pat pie ķēdes, pie skaistas tērauda ķedes, galu galā tomēr ķēdes, jo suņi nedrīkst iet iekšā lepnos dzīvokļos.

Zināmā mērā es biju sašutis par to, ka Matia man vēlēja trucīgus vecākus, nevis dalījās ar mani cerībās, kādas man bija iedvesusi Barberēna mate un kadas es uzreiz pilnīgi pieņēmu. Bet, no otras puses, es priecājos, redzedams un beidzot saprazdams, kas bija modinājis Matias skumjas: tā bija draudzība, tās bija bailes no šķiršanās. Es taču nevarēju ļaunoties uz viņu par to, kas īstenībā bija viņa pieķeršanas un mīlestības apliecinājums. Matia mani mīlēja, viņš domāja tikai par mūsu draudzību un negribēja, lai mēs tiktu šķirti.

Ja mēs nebūtu bijuši spiesti pelnīt dienišķo maizi, par spīti Matiam, es joprojām butu steidzinājis musu soli. Bet mums bija jāspēlē lielajos ciemos, kas gadījās ceļā, un, gaidot, ka mani bagātie vecāki dalīsies ar mums savā bagātībā, mums bija jāapmierinās ar niecīgajiem sū, kurus mēs šur tur nejauši ar grūtībām salasījām.

Tālab mēs patērējām vairāk laika, nekā es būtu gribējis, dodoties no Krēzas departamenta uz Njevras departamentu, tas ir, no Savano- nas uz Drezī, ejot cauri Obisonai, Monlisonai, Mulenai un Desīzai.

Turklāt bez dienišķas maizes rūpēm mums bija ari vēl cits iemesls, kas spieda pēc iespējas vairāk nopelnīt. Es nebiju aizmirsis Barberēna mātes apgalvojumu, ka ar visu savu bagātību es nekad viņu neiepriecināšu tā ka tad, kad biju trūcīgs, un es gribēju, lai mazā Liza būtu tikpat laimīga, ka bija bijusi Barberēna mate. Es, protams, dalīšos savā bagātība ar Lizu, par to nebija šaubu, vismaz man ne, bet pagaidam, kamēr es vēl neesmu bagāts, es gribēju aiznest Lizai dāvanu, kas butu pirkta par manis pelnītu naudu, — nabadzības dāvanu.

Desīzā mes nopirkām lelli un mājturības piederumus, kas, par laimi, maksāja lētāk nekā govs.

No Desizas līdz Drezī mes varējām soļot steigšus, ko arī darījām, jo, izņemot Satiljonanbazua, pa ceļam mums gadījās tikai nabadzīgi ciemi, kur zemnieki neuzskatīja par nepieciešamu būt devīgiem pret muzikantiem, gar kuriem viņiem nebija nekādās daļas. Izgājuši no Satiljonas, mēs gājām gar kanālu, un ta mežainie krasti, rāmais ūdens, zirgu lēnam vilktās liellaivas man atgadināja laimīgo laiku, kad kopā ar Milligana kundzi un Artūru ari es tāpat braucu pa kanālu uz «Gul bja». Kur gan tagad ir «Gulbis»? Cik daudzreiz, kad mēs devāmies pari vai gājām gar kādu kanalu, es tiku jautajis pretimnācējiem, vai viņi nav redzējuši peldam garām izpriecu laivu, kuru tās verandas un greznās iekārtas deļ nevarētu sajaukt ne ar vienu citu laivu. Droši vien Milligana kundze ir atgriezusies Anglija kopā ar izveseļojušos Artūru. Tas bija iespējams, tā bija jādomā, taču ne vienreiz vien, ejot gar Nivernē kanālu un ieraugot iztālēm zirgu vilktu liellaivu, es sev jautāju, vai tik tas nav «Gulbis», kas peld mums pretī.

Bija rudens, un musu dienas pārgājieni vairs nebija tik gari kā vasarā, un mes centāmies pēc iespējas līdz tumsai nonākt ciemā, kurā grasījāmies pārlaist nakti. Taču ar visu to, ka mēs ļoti steidzāmies — it īpaši uz beigām, Drezī mēs sasniedzām tikai veļu vakarā.

Lai nokļūtu pie Lizas tantes, mums bija jāiet gar kanālu, jo tantes Katerīnas virs, būdams slūžu uzraugs, dzīvoja mājā, kas uzcelta blakus pašam slūžām, kuras viņš uzraudzīja. Tas mums aiztaupīja laiku, jo mēs bez liekas kavēšanās uzgājām šo māju, kas atradas pašā ciema galā — pļaviņas vidu, lielu koku ieskauta, un iztālēm izskatījās it kā peldam miglā.

Tuvojoties šai mājai, mana sirds stipri pukstēja. Mājas logu ap gaismoja krāsnī degošas uguns atspīdums, laiku pa laikam izmetot sarkanus gaismas kuļus, kas apgaismoja mūsu ceļu.

Kad bijām pavisam klāt pie mājas, es ieraudzīju, ka durvis un logs ir aizvērts. Bet pa šo logu, kam nebija nedz slēģu, nedz aizkaru, es ieraudzīju pie galda sēžam Lizu blakus tantei, bet kāds vīrietis — droši vien tantes vīrs, kas sēdēja viņai pretī, — bija mums uzgriezis muguru.

—   Viņi ēd vakariņas, — sacīja Matia. — Esam atnākuši īstā laikā.

Bet es ar rokas mājienu viņu apstādināju un ar otru roku padevu

zīmi Kapi, lai tas stāv klusu.

Tad, noņēmis no pleca arfu, sagatavojos spēlei.

—   Ak jā! — Matia čukstus sacīja. — Serenādi! Tā ir lieliska doma.

—   Nē, nē, bez tevis, es viens pats.

Un es sāku spēlēt savas ne&poliešu dziesmas pirmās taktis — bez dziedašanas, lai mana balss mani nenodotu.

Spēlēdams es raudzījos uz Lizu. Viņa strauji pacēla galvu, un es redzēju iemirdzamies viņas acis.

Es sāku dziedāt.

Tad Liza uztrūkās no krēsla un metās uz durvīm. Es tikko paguvu iedot arfu Matiam, kad viņa jau bija manās skavās.

Mūs lūdza nākt iekšā, un pēc tam, kad tante Katerīna bija mani noskūpstījusi, viņa uzlika galdā vēl divus šķīvjus.

Bet es palūdzu uzlikt ari trešo.

—   Esiet tik laipna, — es sacīju, — mums līdzi ir maza draudze- nīte.

Un es izvilku no somas musu lelli un nosēdināju to uz krēsla blakus Lizai.

Lizas skatienu, ko viņa man uzmeta, es nemūžam neaizmiršu un redzu to vēl tagad.

XI

BARBERĒNS

Ja es tā nesteigtos uz Parīzi, es butu ilgi, ļoti ilgi palicis pie Lizas. Mums bija tik daudz vienam otram kas sakāms, bet mčs tik maz vare jām izteikt tai valodā, kādā sarunājamies.

Liza gribēja man pastāstīt par savu dzīvi Drezī, cik ļoti viņu bija iemīlējusi tante un tantes virs, kuriem no viņu pieciem bērniem vairs nebija itin neviena, — vispārēja nelaime Njevras ģimenēs, kurās sievietes pamet pašas savus bērnus un aiziet uz Parīzi par zīdītājām, — kā viņai klajas tantes mājās, ko viņa dara, kādas ir viņas speles un izpriecas: makšķerēšana, vizināšanās laivā, pastaigas pa lielajiem mežiem, kas paņēma gandrīz visu viņas laiku, jo viņa nevarēja iet skolā.

Un es savukart iztaujāju viņu, vai viņai nav nekādas ziņas no tēva, un pastāstīju visu, kas man bija atgadījies pa mūsu šķiršanas laiku: ka es gandrīz aizgāju bojā šahta, kur Aleksis strādā, un kā, atnācis pie savas zīdītājas, uzzināju, ka mani meklē mana ģimene un ka tāpēc es pašlaik nevaru apciemot Etjenetu, kā to iepriekš biju domājis.

Pats par sevi saprotams, ka manā stāstījumā liela vieta bija piešķirta manai ģimenei, manai bagātajai ģimenei, un es atkartoju Lizai to pašu, ko jau biju teicis Matiam, it īpaši uzsvērdams savas cerības uz bagatību, kas mūs visus darītu laimīgus: viņas tēvu, brāļus, viņu pašu, it īpaši viņu.

Lizai, kurai nebija tādas paragras pieredzes kā Matiam un kura, sev par laimi, nebija apmeklejusi Garofoli audzēkņu skolu, bija pilnīgi noskaņota ticēt, ka bagātiem cilvēkiem neatliek nekas cits kā būt lai mīgiem un ka bagātība ir talismans, kas, gluži tāpat kā pasakās, acumirklī piešķir cilvēkam to, ko viņš vēlas. Vai tik ne tāpēc viņas tēvs bija trūcīgs, iesēdināts cietumā un visa ģimene izklīdināta, ka viņš bija nabags, nevis bagats? Ka bagāts kļūšu es, ka bagata kļūs viņa, tam nebija nekādas nozīmes. Tas bija viens un tas pats, svarīgs tikai iznā kums: mēs visi būtu laimīgi, un viņai rūpēja vienīgi tas, lai mes visi butu kopā, visi laimīgi.

Savu laiku mēs nepavadījām tikai pie slūžām, kur, gāzdamies pār aizsprostu, mutuļoja ūdens, bet devāmies ari pastaigās visi trīs — Liza, Matia un es — vai, pareizāk sakot, visi pieci, jo ari Kapi kungs un lelles jaunkundze piedalījās visās mūsu pastaigās.

Savos gājienos cauri Francijai vairākus gadus kopa ar Vitālisu un pēdējos mēnešos kopa ar Matiu es biju izstaigajis daudz dažādu vietu, bet tik interesantu vietu kā šī, kur mēs pašlaik atradamies, es vēl nebiju redzējis: milzīgi meži, skaistas pļavas, klintis, pakalni, alas, putojoši ūdenskritumi, rāmi dīķi, un šaurajā ielejā starp stavajiem krastiem līkumodams plūda kanāls. Lielisks skats; bija dzirdama vienīgi ūdens burzguļošana, putnu dziedašana vai vēja gaudas lielajos kokos, l iesa gan, ka pirms dažiem gadiem es biju atzinis par skaistu ari Bjev- ras ieleju. Taču man negribētos, lai mani uzskatītu par tādu, kas viegli mētājas vārdiem. Es gribu teikt tikai to, ka visur, kur mes ar Lizu bijām staigājuši, kur mes kopā bijām spēlējušies, — ka visas šīs vietas manām acīm likās tik pārbagātas skaistuma un burvības kā neviena cita, var būt vēl vairāk vispār apjūsmota vieta. Sīs vietas es biju skatījis kopā ar Lizu, un tās palikušas manā atmiņā mana prieka apstarotas.

Vakaros, ja nebija pārak mitrs, mes sēdējam mājas priekšā, bet, kad laukā bija bieza migla, tad pie pavarda, un, Lizai par lielum lielu prieku, es spēlēju arfu. Ari Matia spēlēja vai nu vijoli, vai pistonkor neti, taču Lizai labāk patika arfa, un ar to es mazliet lepojos. Pirms gulētiešanas Liza vienmēr gribēja noklausīties manu neapoliešu dziesmu, un es viņai to nodziedāju.

Par spīti visam, tomēr bija jāšķiras no Lizas un jaukajām vietām un atkal jādodas ceļa. Bet mani tas ne visai skumdināja: tik bieži es biju lolojis sapni par bagatibu, ka biju jau sācis domāt, ka nevis kād reiz es kļušu bagats, bet ka esmu bagāts jau tagad un ka man tikai jā izdoma, kā šo vēlēšanos īstenot tuvākajā nākotnē — pavisam, pavisam tuvā nākotnē, gandrīz tūlīt pat.

Mani pēdējie vardi (protams, nepateikti, bet ar zīmēm parādīti) Lizai ļāva saprast labāk neka garu garās runas, cik sirsnīgi bija mani nodomi.

Es tev atbraukšu pakaļ kariete ar četriem zirgiem, — es viņai

sacīju.

Viņa man noticēja, jo parādīja ar rokām zirgu pakavu klaudzienus; viņa, protams, redzēja karieti tāpat, kā es pats to redzēju.

Taču pirms brauciena karietē no Parīzes uz Drezi vajadzēja šo pašu ceļa gabalu — no Drezī līdz Parīzei — noiet kājām, un, nebijis Matias, es, apmierinādamies ar pašu nepieciešamāko, butu centies ātrāk nokļūt Parīze. Kāpēc mums tagad vēl tā pūlēties? Mums vairs nebija jāpērk ne govs, ne lelle, un, tā kā dienišķā maize mums bija, man nebija ne prāta aiznest naudu maniem vecākiem.

Bet Matia nebija pārliecināms ar maniem argumentiem un nebija ar mani vienisprātis.

—   Pelnīsim tik, cik varēsim nopelnīt, — viņš sacīja, piespiezdams mani atkal ņemt rokas arfu. — Kas zina, vai mēs Barberēnu ta uzreiz atradīsim.

Ja neatradīsim dienas vidū, atradīsim pulksten divos: Muftāra iela nav nemaz tik gara.

—   Bet ja nu viņš Muftāra iela vairs nedzīvo?

—    Iesim turp, kur viņš dzīvo.

Un ja nu viņš ir jau atgriezies Savanonā? Būs viņam jāaizraksta un jāgaida atbilde. No kā tad mēs pārtiksim pa to laiku, ja mums būs tukšas kabatas? Var domāt, ka tu tiešam nemaz nepazīsti Parīzi. Vai esi jau aizmirsis Zantilji akmeņlauztuvi?

—    Neesmu vis.

Nu un es — es nepavisam neesmu aizmirsis Seninedāra baznīcas mūri, pret kuru biju atspiedies, lai noturētos uz kājām, kad miru nost aiz bada. Es vairs negribu Parīzē ciest badu.

—   Labāk ēdīsim pusdienas pie maniem vecākiem.

Es tikai tad neēdu pusdienas, kad esmu labi pabrokastojis, bet, ja neesmu ēdis nedz brokastis, nedz pusdienas, tad es nejūtos labi un man tas nepatīk: tāpēc strādāsim tā, it kā mums būtu jānopērk govs taviem vecākiem. Tas bija prātīgs padoms, taču atzīstos, ka vairs ne dziedāju ta kā toreiz, kad bija jāpelna nauda Barberena matēs govij un Lizas lellei.

—   Kad tu būsi bagāts, tu būsi briesmīgi slinks! inedza sacīt Matia.

Iznākuši no Korbejas, mēs atkal atradāmies uz ce|a, pa kuru pirms sešiem menešiem bijām gājuši no Parīzes uz Savanonu, un, pirms bijām sasnieguši Vilžuifu, iegriezāmies fermā, kurā bijām snieguši savas apvienības pirmo koncertu, spēlēdami kazās. Jaunlaulatie mūs pa zina un gribēja, lai mes atkal uzspēlējam deju mūziku. Mums padeva vakariņas un neliedza naktsmājas.

No turienes tad otrā rīta devāmies uz Parīzi. Bija pagājuši tieši sešarpus meneši, kopš bijām to atstājuši.

Musu atgriešanās diena nemaz nelīdzinājās aiziešanas dienai: laiks tagad bija apmācies un auksts, nebija vairs ne saules, ne puķu, ne zaļas zālītes ceļmalas. Vasaras saule savu darbu bija pastrādājusi, bija ie stājušās rudens miglainas dienas. Uz galvas mums tagad pāri žogiem bira nevis lefkoju ziedlapiņas, bet nodzeltējušu koku sakaltušas lapas.

Bet ko nozīmēja skumīgais laiks? Mūsos pašos valdīja tāds prieks, ka nekādi ārēji ierosinātāji tam nebija vajadzīgi.

Kad es saku «mūsos», tad tas gluži tā nav: prieku izjutu es un vienīgi es. Doma par to, ka drīz mani apskaus māte, mana īstā māte, un tēvs mani nosauks par savu delu, mani ārkārtīgi uzmundrināja.

Matia, jo vairāk mēs tuvojāmies Parīzei, jo drūmāks kļuva un itin bieži varēja nosoļot vairākas stundas, man ne varda nepateicis. Viņš nekad man netika minējis savu skumju cēloni, un es, iedomādamies, ka tās ir tikai bailes, ka mēs tiksim izšķirti, negribēju lieku reizi atkārtot, ko jau vairākkart biju teicis, proti, ka maniem vecākiem nenāks ne prātā doma mūs šķirt.

Tikai tad, kad bijām apstājušies ieturēt brokastis pirms nocietina jumu sasniegšanas, sēdot uz akmens un ēdot maizi, viņš man pateica, kas viņu tik ļoti nomāc.

Vai tu zini, par ko es pašlaik domāju, ejot iekšā Parīzē?

—   Par ko tad?

—   Par Garofoli. Ja nu viņš ir iznācis no cietuma? Kad man pastāstīja, ka viņš esot cietumā, man neienāca prātā pajautat, uz cik ilgu laiku. Tātad viņš varbūt tagad ir brīviba un ir atgriezies savā mitekli l)e Lursina ielā. Barberēns mums bus jāmekle Muftāra ielā, tas ir, tai našā kvartālā, kur dzīvo Garofoli. Un ja nu mēs nejauši viņu satiekam? Viņš ir mans saimnieks un tēvocis, viņš var mani atkal paņemt pie sevis, un tad es nevarēšu no viņa izmukt. Tu baidies nokļūt Barbe rena nagos un tāpēc vari iedomāties, kā es baidos nokļūt atkal Garofoli nagos. Ak mana nabaga galva! Un ko nu galva, tas būtu tīrais nieks, nebijis šķiršanās no tevis: mes vairs nevarētu tikties, un šī šķir šanās manas ģimenes dēļ butu daudz briesmīgākā nekā tavas ģimenes dēļ. Garofoli, protams, gribētu arī tevi paņemt pie sevis un mācīt tāpat kā savus audzēkņus ar pletnes palīdzību. Bet tu taču negribētu nakt, un arī es negribētu, lai tu nāc. Tu taču vēl nekad neesi pērts!

Aizrāvies ar savām cerībām, es nemaz nebiju iedomājies Garofoli. Bet tas viss, ko Matia nupat sacīja, bija iespējams, un man nebija vajadzīgi nekādi paskaidrojumi, lai saprastu, kādas briesmas mums draud.

—   Ko tu domā darīt? — es Matiam jautāju. — Varbūt tu negribi nākt uz Parīzi?

—   Domāju, ka, neiedams uz Muftāra ielu, es būšu izbēdzis no nelaimes satikties ar Garofoli.

—   Labi, nenāc uz Muftāra ielu, es iešu viens pats. Un mes ar tevi šovakar kaut kur satiktos pulksten septiņos.

Mūsu norunātā tikšanās vieta bija Arhibīskapa tilta galā Dievmātes katedrāles tuvuma, un, tā visu norunājuši, iegājām Parīzē.

Nonākuši Itālijas laukumā, mēs šķīrāmies, abi juzdamies satraukti, it kā mēs šķirtos uz neredzēšanos, un, kad Matia un Kapi aizgāja uz Botāniskā darza pusi, es devos uz netālo Muftāra ielu.

Sī bija pirmā reize pēdējos sešos mēnešos, kad es paliku viens — bez Matias un bez Kapi, turklāt šai lielajā pilsētā —, un man kļuva smagi ap sirdi.

Bet es nedrīkstēju ļauties šai sajūtai: vai tad es drīz nesatikšu Bar berēnu un tātad ari savu ģimeni?

Uz kāda papīriņa es biju pierakstījis to izīrējamo istabu saimnieku vārdus un adreses, kur Barberēnu varētu meklēt, bet tas bija lieks drošības pasakums: es nebiju aizmirsis nedz šos vārdus, nedz adreses, un man nebija nemaz vajadzīgs skatīties šai papīriņā: Pažo, Barrabo un Sopine.

Nogājis Muftara ielā, pašu pirmo savā ceļa es satiku Pažo. Es itin braši iegāju kādā ēdnīcā, kas atradās kaut kadu mebeletu istabu majas pirmajā stāvā, un drebošu balsi vaicāju pēc Barberēna.

—    Kas tas par Barberēnu?

—   Barberēns no Savanonas.

Un es aprakstīju Barberēnu, vismaz tādu Barberēnu, kadu to biju redzējis, kad tas pārradās no Parīzes: rupji sejas panti, bargs izskats, uz labo plecu pieliekta galva.

—   Tāda šeit nav! Nepazīstu!

Es pateicos un gāju mazliet tālāk pie Barrabo. Tas ne vien izdev^ mēbelētas istabas, bet ari tirgojas ar aug|iem.

Es atkal uzdevu savu jautājumu.

Sakumā mani nemaz nelikās dzirdam, jo vīrs un sieva bija aizņemti: viens no viņiem noņēmās ar nez kadu mūrnieka ķellei līdzīgu daiktu, kapādams kaut kādu zaļbarību, kas pēc viņa izteiciena esot spināti, otrs strīdējās ar kādu pircēju, kas apgalvoja, ka viņai izdots viens sū par maz. Galu gala, savu jautājumu trīsreiz atkartojis, es saņemu atbildi.

Ak ja, Barberens… Tads te dzīvoja kādreiz … vismaz pirms četriem gadiem.

Pieciem, — sieva parlaboja. — Viņš pat palika mums parādā par vienu nedēlu. Nez kur tas blēdis palicis?

Tieši to pašu arī es jautāju. Es izgāju stipri vilies un mazliet satraukts. Atlicis bija vēl tikai Sopinē. Kur man griezties, ja arī tas neka nezinātu? Kur lai meklēju Barberēnu?

Sopinē, tapat kā Pažo, bija ēdnīcas īpašnieks. Kad es iegāju iekšā, kur viņš patlaban gatavoja un tai pašā laikā izsniedza edienu, pie galda sēdēja vairāki cilvēki.

Es uzdevu savu jautājumu pašam Sopinē, kas ar pavārnīcu rokā patlaban smēla apmeklētājiem šķīvī zupu.

—    Barberens, — viņš man atbildēja, — šeit vairs nedzīvo.

—   Kur tad? — es uztraucies vaicāju.

—    Kā lai es to zinu.

Man sametās tumšs acu priekšā, likās, visi kastroļi uz pavarda sāk lēkāt.

—   Kur lai es viņu sameklēju?

—    Savu adresi viņš nav atstājis.

Mana seja droši vien tik skaidri un gaiši radīja vilšanos, ka viens no edējiem, kas sēdēja pie galdiņa pavarda tuvumā, man uzsauca:

—   Ko tad tu no tā Barberēna gribi?

Atklāti atbildēt uz viņa jautājumu un pastāstīt par sevi es negribēju.

—     Es esmu atnācis no laukiem, no viņa dzimtās puses, Savanonas, un atnesu ziņas no viņa sievas. Viņa teica, ka es viņu šeit satikšot.

Ja jūs zināt, kur Barberens atrodas, — ēdnīcas saimnieks griezās pie tā, kurš ar mani bija sarunājies, — jūs to varētu pateikt šim zēnam, kurš droši vien neka ļauna tam nenodarīs, vai ne, manu zēn?

Nē, nē, protams, cienītais kungs!

Mani atkal modās cerība.

Barberens, šķiet, pašlaik dzīvo Kantalas viesnīcā, Austerlicas pasāžā. Jau trīs nedējas viņš tur mīt.

Es pateicos un aizgāju. Bet, pirms doties uz Austerlicas pasāžu, kas, man likās, atrodas Austerlicas tilta gala, es gribēju dabūt kadas ziņas par Garofoli, lai velak pastāstītu Matiam.

Es atrados pavisam tuvu De Lursina ielai, bija jāpaiet tikai daži soli, lai sameklētu māju, kurā kādreiz biju iegājis kopa ar Vitālisu. Tapat ka todien, kad mēs tur ieradāmies pirmo reizi, kāds vecs vīrs tas pats vecais vīrs karināja uz zaļganā sētas žoga nožēlojamus kan karus. Varēja domāt, ka viņš kopš ta laika nekā cita nav darījis.

—   Vai Garofoli kungs ir pārnācis? — es jautāju.

Vecais virs mani paskatījas un neatbildējis sāka kāsēt. Man šķita, ka jāliek viņam saprast, ka es zinu, kur Garofoli atrodas, citādi no šā vecā lupatlaša nekā neizdabūšu.

—   Vai viņš vel joprojām ir tur? — es jautaju, sataisījis pašapzi mgu seju. — Droši vien viņam tur bēdigi klājas.

—   Iespējams, bet laiks tomēr iet uz priekšu.

—   Droši vien ne tik ātri kā mums.

Sirmgalvis grasījās par šo joku pasmieties, bet viņam uznaca stipra klepus lēkme.

Vai jums ir zināms, kad viņam jāpārnāk mājās? — es vaicaju, kad sirmgalvim klepus bija pārgājis.

—   Pēc trim mēnešiem.

Tātad Garofoli bus cietuma vēl trīs mēnešus, Matia varēja atvilkt elpu, jo gan jau pa trim mēnešiem mani vecāki atradis kādu līdzekli, kā padarīt drausmīgo padroni nespejigu kaut ka kaitēt savam māsasdēlam.

Ja es pie Sopinē uz bridi sajutos galīgi izmisis, tad tagad man atkal atausa cerība: jāuzmeklē Barberens Kantālas viesnīcā.

Un es nekavējoties devos uz Austerlicas pasāžu pilns cerību un prieka un droši vien šo jutu ietekme biju daudz iecietigak noskaņots pret Barberenu.

Galu galā viņš varbūt nemaz nebija tik ļauns, kā likās: nebijis viņa, es varbūt butu nomiris aiz aukstuma un bada Bretoila avēnijā. Tiesa, viņš mani nolaupīja Barberēna mātei, lai pārdotu Vitalisam, bet viņš jau mani nepazina un nevareja mīlēt bērnu, kuru nebija nemaz redzējis. Turklāt viņš tā rīkojas trūkuma spiests, un trukums ļoti bieži ir slikts padomdevējs. Patlaban viņš mani mekleja, bija aizņemts ar manām lietām, un, ja es savus vecākus atradīšu, par to es būšu pateicību pa rāda viņam; tas pelnīja vairāk nekā nepatiku, kadu es glabāju sevi pret viņu kopš tās dienas, kad atstāju Savanonu un mani paņēma aiz rokas Vitāliss. Arī viņam es biju parādā pateicību. Ja arī tas nebija

pieķeršanās un mīlestības pienākums kā pret Barberena māti, tad katra ziņā tas bija sirdsapziņas pienākums.

Izejot cauri Botāniskajam dārzam, attālums no De Lursina ielas līdz Austerlicas pasāžai nav nekāds lielais. Drīz vien es nonācu pie Kantālas viesnīcas, kas īstenība nebija nekāda viesnīca, bet tikai ta saucas — tās bija nožēlojamas mēbelētās istabas. Viesnīcas saimniece bija veca sieviete trīcošu galvu un puskurla.

Kad es viņai uzdevu savu parasto jautājumu, viņa pielika roku pie auss un lūdza atkārtot, ko es nupat biju jautājis.

—   Es lāgā nedzirdu, — viņa čukstus sacīja.

Es gribu satikt Barberēnu, Savanonas Barberēnu. Viņš taču šeit dzīvo, vai ne?

Nekā man neatbildējusi, viņa tik strauji pacēla rokas uz augšu, ka klēpi guļošais kaķis izbijies nolēca zemē.

—   Ak vai! Ak vai! — viņa izsaucās.

Pēc tam, raudzīdamās mani, vēl drebošāku galvu viņa jautaja:

—   Vai jūs esat tas zens?

—   Kāds zēns?

—   Tas, kuru viņš meklēja.

Kuru viņš meklēja! To dzirdot, man sažņaudzās sirds.

—   Kas ir ar Barberēnu? — es izsaucos.

—   Ar nelaiķi, tagad ir jāsaka — «ar nelaiķi Barberēnu».

Es atspiedos pret arfu.

Tātad viņš ir miris? — es, skaļi kliegdams, jautāju, lai mani dzir dētu, bet aiz uztraukuma mana balss skanēja dobji.

—   Pirms nedēļas. Sentantuāna slimnīcā.

Es sastingu. Barberēns miris! Un mana ģimene — ka lai to tagad atrodu? Kur lai meklēju?

—   Tātad jūs esat tas zens, j— vecā sieva turpināja, — tas, kuru viņš mekleja, lai atdotu zēna bagātajai ģimenei?

Man atkal atausa cerība, un es pieķēros šiem vārdiem.

—   Tātad jūs zināt? … — es sacīju.

—   Es zinu tikai to, ko man nabaga vīrs pastāstīja: ka viņš esot atradis un uzaudzinājis kādu bērnu, kuru tagad ģimene, kas to kādreiz pazaudējusi, gribot dabūt rokā, un ka viņš esot ieradies Parīzē, lai to sameklētu.

Bet kur ir tā ģimene, mana ģimene? — es aizelsies jautāju.

—   Ak tad jus esat tas zēns? Ak vai! Tas esat jūs!

Joprojām trīcošu galvu viņa cieši mani raudzījās.

Bet es viņu atrāvu no šās apskates.

—   Es jūs lūdzu, kundze, pastāstiet man, ko jūs zināt.

—   Nekā cita es nezinu ka tikai to, ko nupat jums pastāstīju, mīļo zēn … piedodiet, jaunais cilvēk.

—   Pastastiet visu, ko Barberēns jums tika teicis par manu ģimeni! Jūs redzat, kundze, kā es uztraucos, kā baiļojos.

Man neatbildējusi, viņa no jauna pacēla rokas pret debesim.

—   Sitads notikums!

Tai bridi istabā, kurā mes atradāmies, ienaca kāda sieviete, pēc visa spriežot, kalpone, un Kantālas viesnīcas saimniece, neievērodama mani, pievērsās sievietei:

—   Iedomājieties! Sis jaunais zēns, šis jaunais kungs, ko tu redzi savā priekšā, ir tas pats, par kuru Barberēns stāstīja. Viņš ierodas, bet Barberēna vairs nav . . . Tas nu gan ir notikums!

—   Vai Barberēns jums nekad netika stāstījis par manu ģimeni? — es vaicāju.

—   Desmitiem, simtiem reižu! Bagata ģimene.

—   Kur šī ģimene dzīvo, un kā viņu sauc?

—   To nu gan Barberēns man nekad netika teicis. Saprotiet, tas bija viņa noslēpums. Viņš gribēja, lai atlīdzība tiek tikai viņam vien, kā tas būtu taisnīgi, turklāt tā bija arī viltība.

Ak vaif Ja, es sapratu. Diemžēl es sapratu tikai to, ko vecā sieva man nupat pasacīja: mirdams Barberens ir paņēmis līdzi manas dzim šanas noslēpumu.

Tatad es biju pienācis tik tuvu pie mērķa, un tagad tas izgaisa. Ak, mani skaistie sapņi! Manas cerības!

—   Bet vai jūs nezināt kādu, kam Barberēns būtu ko vairāk pateicis nekā jums? — es jautāju vecajai sievai.

Barberēns jau nebija tāds muļķis, lai kadam uzticētos, — viņš bija pārak neuzticīgs.

—   Bet vai jūs kādreiz netikāt redzejusi kādu no manas ģimenes viņu apmeklējam?

—   Nekad.

—   Vai viņam varētu būt kādi draugi, kuriem viņš butu pastāstījis par manu ģimeni?

—   Viņam nebija draugu.

Es sakampu galvu abās rokās, bet varēju gudrot ko gudrodams, taču nevarēju atrast nevienu pieķeršanās punktu. Turklāt es biju tik satraukts, ka nespēju sakarīgi domāt.

—   Reiz viņš saņēma kādu vēstuli, — pēc ilgām pārdomām sacīja vecā sieva, — ierakstītu vēstuli.

—   No kurienes tā bija?

Nezinu. Pastnieks to viņam pats iedeva rokas, es neredzēju zī

mogu.

—   So vēstuli varbūt var atrast?

—    Kad viņš nomira, mēs pārmeklējām visas viņa mantas. Ne jau aiz ziņkārībās, bet tikai tāpēc, lai varētu paziņot viņa sievai. Taču mēs nekā neatradām. Ari slimnīcā viņa drēbēs neatrada nekādus papīrus. Ja viņš nebūtu teicis, ka ir no Savanonas, tad arī sievai neva rētu paziņot.

—   Tātad Barberēna mātei ir paziņots?

—    Kā citādi!

Labu laiku es nevarēju atrast vārdus. Ko lai saka? Ko lai jautā? Sie cilvēki bija pateikuši visu, ko zināja. Viņi nezinaja nekā. Un acīmredzot viņi bija darījuši visu, lai uzzinātu, ko Barberēns no viņiem bija slēpis.

Es pateicos un devos uz durvīm.

—   Kur tad jūs tā iesit? — vecā sieva jautāja.

—   Tikties ar draugu.

—   Ak jums ir draugs?

—   Jā gan.

—   Vai viņš dzīvo Parīzē?

—   Mes ieradāmies Parīzē šorīt.

—    Nu, ja jūs neesat apmetušies nevienā viesnīcā, tad varat dzīvot šeit. Seit jums būs labi, jo varu palielīties: jūs dzīvosit pieklājīgā mājā. Ņemiet verā: ja jusu ģimene jus meklē, tad, pargaidijusies ziņas no Barberena, ta griezīsies šurp, nevis kur citur. Un tad jūs būsit šeit un varēsit ar viņiem tikties. Tas būtu liels labums. Kur tad viņi jus atradīs, ja jus nebūsit šeit? To visu es saku vienīgi jusu labā. Un cik gadu ir jūsu draugam?

—   Viņš ir mazliet jaunaks par mani.

Iedomājieties, divi pavisam jauni cilvēki vieni paši Parīzes ielās! Var satikties ar nezin kādiem ļaundariem! Ir tādas viesnīcas, kur dzīvo visādi salašņas. Te ir pavisam kas cits: te ir tāds klusums, un arī rajons ir labs.

Es nu gan nepiekritu, ka šis rajons izceltos ar klusumu: vismaz Kantālas viesnīca bija viena no netīrākajām un nožēlojamākajam mājam, kādu es jebkad esmu redzējis, bet savā ceļotāja un klaidoņa mūžā nožēlojamas mājas es biju redzējis tiku tikām. Taču par vecās sievas priekšlikumu dereja padomāt. Turklāt šis nebija tas bridis, kad būtu jāizrāda kādas pretenzijas, jo man taču nebija manas ģimenes, manas bagātās ģimenes, ar kuru kopā es varētu mitināties lepnās bulvāra viesnīcās vai arī viņu skaistajā mājā, ja viņi dzīvotu Parīzē. Apmetoties Kantālas viesnīca, mums nebutu nekādu lielu izdevumu, jo tagad nu mums bija jādomā par izdevumiem. Jā, Matiam bija taisnība, kad viņš mūsu gājienā no Drezī uz Parīzi gribēja pelnīt naudu! Ko mēs iesāktu, ja mums kabatā nebūtu mūsu septiņpadsmit franku?

—   Par cik jūs izdosit istabu man un manam draugam? — es vaicāju.

—   Par desmit sū dienā. Vai tas ir par dārgu?

—   Labi, mēs abi ar draugu šovakar atnāksim.

—   Nāciet agrāk, Parīzē naktī nav diez cik droši.

Pirms atgriezties šurp, man bija jāsatiekas ar Matiu, bet līdz mūsu norunātajam tikšanas brīdim man vēl bija vairākas stundas laika. Nezinādams, ko iesākt, es noskumis aizgāju uz Botānisko dārzu un kadā klusā kaktiņa apsēdos uz sola. Man bija ļoti nogurušas kājas un pavi sam tukša galva.

Mans kritiens bija tik pēkšņs, tik negaidīts, tik sāpīgs! Es taču biju izbaudījis visas nelaimes — citu pēc citas, un ikreiz, kad pastiepu roku, lai kaut ka stingrāk iekārtotos, zars, pie kura biju cerējis noturēties, manos pirkstos salūza — un es kritu. Un tā tas bija vienmēr! Vai tas nebija liktenīgi, ka Barberēns nomira tieši tad, kad viņš man bija vajadzīgs, un ka aiz iedzīvošanās kāres viņš visiem bija slēpis tas personas — droši vien mana teva — vardu un adresi, personas, kas viņam bija uzdevusi mani sameklēt?

Kad es tā, skumjās pārdomās iegrimis, asaru pilnām acīm sedeju savā kaktiņa za|a koka paēna, man pretī uz sola apsēdās kāds kungs ārdāmu un bērnu, kas vilka līdzi mazus ratiņus. Vecāki pasauca bērnu, tas pameta ratiņus un izplestām rokām pieskreja viņiem klāt. Tēvs bērnu paņēma klēpi un, skaļi noskūpstījis uz matiem, nodeva zēnu mātei, kas savukārt vairakas reizes tapat un tai paša vieta mazo noskūpstīja, bet mazais, tuklām roķelem plikšķinādams vecākiem pa vaigiem, skaļi jo skaļi smējās.

Raugoties šai vecāku laime un bērna priekā, man neviļus sāka ritēt asaras. Es nekad neesmu tā skūpstīts, un tagad — vai tagad es vairs drīkstēju cerēt, ka tas kādreiz būs? Tad man ienāca kaut kas prātā: es paņemu arfu un sāku klusītiņām spēlēt valsi, bet mazais ņēmās ar kā jelēm sist takti. Kungs pienaca man klat un sniedza mazu, baltu monētu, bet es to pieklājīgi atraidīju.

— Nē, mans kungs, lūdzu, atļaujiet man iepriecināt jūsu jauko bērnu.

Kungs mani uzmanīgi noskatīja, bet tai brīdī pēkšņi pienāca sargs un, par spīti kunga protestiem, pavēlēja tūlīt pat pazust, ja negribu nokļūt cietuma par spēlēšanu dārzā.

Uzmetis arfas siksnu plecā, es devos projām, itin bieži atskatida mies uz kungu un dāmu, kas manī nolūkojās mīlīgām acīm. Tā kā vēl bija par agru iet uz satikšanos ar Matiu pie Arhibīskapa tilta, lūkodamies upes tecējuma, es klejoju gar krastmalām.

Saka tumst, iedegās gāzes radziņi. Tad es devos uz Dievmātes katedrāli, kuras abi torņi ka melni silueti iezīmējās sārtajās rieta debesīs. Baznīcas priekšā ieraudzījis solu, es uz ta apsēdos, jo man bija tik nogurušas kājas, it kā es būtu ilgi staigājis. Tur es atkal iegrimu savās skumjajās pārdomās. Es jutos tik nomākts un tik noguris kā vēl nekad. Manī un ap mani viss bija drūms. Sai lielajā, gaismas, trokšņu un kustības pilnajā Parīzē es jutos daudz pamestāks, nekā biju juties lauku un mežu vidū.

Viens otrs garāmgājējs atskatījās, lai mani aplūkotu, bet viņu ziņkārība vai līdzjūtība man bija vienaldzīga — es biju cerējis uz tuvu cilvēku interesi un līdzjūtību.

Man bija viens vienīgs laika kavēklis — es skaitīju stundas, ko nozvanīja torņu zvani, un tad aplēsu, cik ilgi vēl jāgaida, līdz atkal varēšu atgūt spēkus un drosmi Matias dāvataja draudzībā. Kāds liels mierinājums man bija, domājot par to, ka drīz atkal ieraudzīšu viņa labsirdīgās, laipnās un jautras acis!

Dažas minūtes pirms septiņiem es izdzirdēju priecīgas rejas un gan drīz tai pašā mirkli ieraudzīju tuvojamies kaut ko melnu. Pirms paguvu attapties, Kapi man ielēca klēpī un sāka laizīt rokas. Es piespiedu viņu sev klāt un noskūpstīju uz deguna.

Tūlīt parādījās arī Matia.

—   Nu, kā ir? — viņš iztālēm sauca.

—   Barberēns ir miris.

Matia sāka skriet, lai ātrāk tiktu pie manis. Es viņam īsos vārdos pastāstīju, ko biju uzzinājis.

Mans stāsts viņu apbēdināja, tāpēc man k|uva itin silti ap sirdi, un es jutu, ka Matia, kaut gan viņš baidījās no manas ģimenes, ka tā mūs varētu izšķirt, no visas sirds vēlējās, lai es savus vecākus atrodu.

Viņš lūkoja mani mierināt labiem, mīļiem vārdiem un it īpaši centās pārliecināt, ka nevajag krist izmisumā.

Ja tavi vecāki sazinās ar Barberēnu, tad, nesaņemot no tā nekādas ziņas, viņi uztrauksies, meklēs, kur tas palicis, un — pats par sevi saprotams — dosies uz Kantālas viesnīcu. Tādēļ ejam tik uz viesnīcu, pēc dažām dienām viss nokārtosies.

To pašu man bija teikusi ari vecā sieva ar trīcošo galvu, taču Matias mutē šie vārdi izklausījās daudz pārliecinošāki. Acīmredzot bija tikai jāgaida: cik bērnišķīgs es biju, tā bēdādamies un krizdams izmisumā! Tad, mazliet nomierinājies, es pastāstīju Matiam visu, ko biju uzzinājis par Garofoli.

—   Vēl trīs menešus! — viņš izsaucās.

Un aiz prieka sāka ielas vidū lēkāt un dziedāt.

Tad, pēkšņi apstājies un pienācis man klāt, viņš sacīja:

—   Cik gan viena ģimene ir atšķirīga no otras! Tu bēdājies, ka esi zaudējis savu, bet es dziedu tāpēc, ka mana ir pazaudēta.

Tēvocis nebūt vēl nav ģimene, proti, tāds tēvocis kā Garofoli. Bet, ja tu būtu zaudējis savu masu Kristīņu, vai tad tu lēkātu?

—   Ak vai, nerunā!

—   Redzi nu.

Pa krastmalām nogājām līdz Austerlicas pasāžai. Tagad manas acis vairs neaizmigloja satraukums, es varēju noskatīties, cik skaista ir Sēna vakarā, kad to apgaismo pilns meness, šur tur izbārstīdams sudraba vizuļus pār ūdeņiem, kas laistās kā milzīgs, līgans spogulis.

Ja arī Kantalas viesnīca bija pieklājīga māja, tad par skaistu gan to nevarēja saukt. Kad mēs uzgājām jumtistabiņā, ko apgaismoja kūpošs sveces gals un kas bija tik šaura, ka vienam no mums bija jāap^ sēžas uz gultas, lai otrs varētu stāvēt, es neviļus iedomājos, ka tādā istabā jau nu gan es nebiju cerējis gulēt. Ari dzeltenigie katūna palagi tik maz līdzinājās skaistajiem autiņiem, par kādiem Barberēna māte man bija tik daudz stāstījusi.

Ar Itālijas sieru aizdarīta maizes doniņa, ko mēs edām vakariņās, ari nemaz nelīdzinājās lepnajam mielastam, kādu es biju iedomājies piedāvāt Matiam.

Taču galu galā viss vēl nebija zaudēts, bija tikai jāgaida.

Un ar šo domu tad arī es aizmigu.

XII

MEKLĒŠANA

Nākamajā rītā savu dienu es iesāku ar vēstules rakstīšanu Barbe rēna mātei. Man viņai bija jāpaziņo, ko es biju uzzinājis, un tas nebija nekāds vieglais darbs.

Kā lai viņai plikiem vārdiem pasaka, ka viņas vīrs ir miris? Savu Zeromu viņa mīlēja, viņi bija nodzīvojuši kopā ilgus gadus, un viņa būtu ļoti sarūgtināta, ja es nejustu līdzi viņas bēdām.

Beidzot, nemitīgi apliecinādams viņai savu mīlestību, es šā tā ar vēstuli biju galā. Pats par sevi saprotams, ka es viņai pastāstīju par savu vilšanos un savām pašreizējām cerībām. Taisnību sakot, gal venokārt par to es arī rakstīju. Gadījumā, ja mana ģimene viņai aizrakstītu, lai uzzinātu kaut ko par Barberēnu, es viņu lūdzu tūlīt pat to darīt zināmu man un, galvenais, atsūtīt man uz Parīzi, uz Kantālas viesnīcu, manas ģimenes adresi.

So pienākumu izpildījis, ķēros pie otra — pie pienākuma pret Lizas tēvu, un arī tas bija grūts — vismaz vienā ziņā. Kad, būdams Drezī, es Lizai biju teicis, ka mans pirmais gājiens Parīzē būs viņas tēva ap meklējums cietumā, un biju viņai iestāstījis, ja mani vecāki ir bagāti, kā es ceru, tad es lūgšu, lai tie samaksa viņas tēva parādu, tātad ka es iešu uz cietumu tikai tāpēc, lai viņu dabūtu no turienes laukā un aizvestu sev līdzi. Tas viss bija uzņemts manis iecerēto iepriecinājumu programma: vispirms Akēna tēvs, tad Barberēna māte, pēc tam Liza, tad Etjeneta, tad Aleksis un pēc tam Benžamēns. Runājot par Matiu, jāteic, ka viņam prieku sagādaja tas pats, kas man, un viņu darīja laimīgu tas, kas darīja laimīgu mani. Kāda vilšanās iet uz cietumu tuk

šam rokām un tikties ar Akēna tēvu tikpat nespējīgam kā toreiz, kad es viņu atstāju, nevaredams nedz palīdzēt, nedz atmaksāt viņam lielā pateicībā savu parādu!

Par laimi, man bija viņam nododami mīļi sveicieni no Lizas un Alekša, un viņa tēvišķais prieks mīkstinātu manas skumjas, mani allaž iepriecinātu iespēja izdarīt kaut ko viņa labā.

Matia man atnāca līdzi, jo viņam traki gribējās redzet cietumu. Turklāt es ļoti vēlējos, lai viņš iepazīstas ar cilvēku, kas vairak nekā divus gadus bijis man teva vietā.

Tā ka tagad es zināju, kas jadara, lai dabūtu atļauju iekļūt cietumā, mēs ilgi nestāvejām pie lielajiem vārtiem, kā biju stāvējis, pirmo reizi šurp atnākdams.

Mūs ieveda uzgaidāmajā istabā, un drīz tajā ienāca Akēna tevs, kas jau no durvīm stiepa man pretī rokas.

—   Ak, manu mīļo puisīt, — viņš sacīja, mani apskaudams, — mans labais Remi!

Es viņam tūdaļ pastastīju par Lizu un Aleksi, bet tad, kad sāku paskaidrot, kāpēc nevarēju aiziet pie Etjenetas, viņš mani pārtrauca:

—   Un kas ir ar taviem vecākiem?

—   Vai tad jūs zināt?

Tad viņš man pastāstīja, ka viņu esot apmeklējis Barberēns pirms divi nedēļām.

—    Viņš ir miris, — es sacīju.

—   Tavu nelaimi!

Akēna tēvs man pastāstīja, ka Barberēns viņu bija apmeklējis, lai uzzinātu, kur es atrodos. Atbraucis Parīzē, Barberēns gājis pie Garo- foli, bet, protams, nebija to sastapis. Tad viņš devies to meklēt kaut kur tālu prom, provincē, uz cietumu, kurā Garofoli bija ieslodzīts, un Garofoli viņam pastāstījis, ka pēc Vitalisa nāves mani pieņēmis kāds dārznieks, vārdā Akens. Barberēns atgriezies Parīzē, Glasjērā, un tur dabūjis zināt, ka dārznieks sēž Klišī cietumā. Barberēns aizgājis uz cietumu, un Akēna tēvs viņam pastāstījis, ka es pārstaigājot Franciju un, ja ari neesot zināms, kur tieši šobrīd atrodoties, tad drošs esot tas, ka agri vai vēlu es ieradīšoties pie kāda no viņa bērniem. Barberens man esot rakstījis uz Drezī, uz Varsu, uz Esnandi un uz Senkantēnu. Ja es Drezi viņa vēstuli neesot saņēmis, tad droši vien tāpēc, ka tā pienākusi, kad es no turienes bijis jau prom.

—    Un ko Barberens jums pastāstīja par manu ģimeni? — es vaicāju.

—    Nekā vai, pareizāk sakot, ļoti maz: no Invalīdu iecirkņa policijas komisāra tavi vecāki uzzinājuši, ka Bretoilas avēnija pamesto bērnu esot paņēmis kāds mūrnieks no Savanonas, vārdā Barberēns, un tad viņi meklejuši bērnu pie Barberēna, bet, tur neatraduši, lūguši, lai Barberēns viņiem palīdz tevi meklēt.

—   Vai viņš jums nepateica vecāku vārdu un to, kur viņi dzīvo?

Kad es viņam šos jautājumus uzdevu, viņš sacīja, ka to pastāstīšot vēlāk. Tad es vairāk neuzstāju, labi saprazdams, ka tavu vecāku vārdu viņš grib paturēt noslēpumā, neizpaust aiz bailēm, ka tas mazinātu peļņu, kādu viņš cerēja no vecākiem izspiest. Tā kā ari es daļēji esmu bijis tavs tēvs, viņš, tavs Barberēns, iedomājās, ka es gribēšu, lai arī man maksā. Tad es viņu pasūtīju pie velna un kopš tās reizes neesmu vairs redzējis. Taču man neienāca ne prātā, ka viņš ir miris. Tātad tu zini, ka tev ir vecāki, bet šā vecā skopuļa aprēķinu deļ tu nezini, nedz kas viņi tadi ir, nedz kur viņi dzīvo.

Es viņam paskaidroju, uz ko mēs tagad ceram, un ar visiem maniem labajiem pieņēmumiem viņš bija vienisprātis:

—   Ja tavi vecāki prata atrast Barberenu Savanonā, ja Barberēns prata atrast Garofoli un pēc tam mani šeit, tad viņi pratīs atrast ari tevi Kantālas viesnīcā. Tālab paliec vien tur.

Sie vardi man bija tīkami, un es atkal atguvu savu jautrību. Pārējais laiks aizritēja sarunās par Lizu, Aleksi un manis piedzīvoto katastrofu šahtā.

Kāds drausmīgs darbs! — viņš sacīja, kad mans stāstījums bija galā. — Un to nu strādā mans nabagā Aleksis. Cik daudzkārt laimi gāks viņš būtu, audzēdams lefkojas!

—   Gan pienāks tāds laiks! — es noteicu.

—   No tavas mutes dieva ausī, manu mazo Remi!

Man niezēja mēle pateikt viņam, ka mani vecāki tūlīt pat gādās, lai viņu atbrīvo no cietuma, bet es laikus iedomājos, ka neklājas iepriekš lielīties ar priecīgiem nodomiem, un apmierinājos ar apgalvojumu, ka drīz viņš būs brīvībā kopa ar visiem saviem bērniem.

—   Gaidot šo brīnišķīgo brīdi, sacīja Matia, kad bijām iznākuši uz ielas, — manuprāt, nezaūdēsim tagad laiku un pelnīsim naudu.

Ja mēs nebūtu tik daudz laika patērējuši, pelnīdami naudu pa ceļam no Savanonas uz Drezī un no Drezī uz Parīzi, mēs butu laikus nonākuši Parīzē un satikuši Barberēnu.

—   Pareizi, un es pats sev pietiekami pārmetu, ka tiku tevi aizkavējis, tālab tu vari man to nepārmest.

—   Tas nav pārmetums, mīļais Matia, tici man. Nebijis tevis, es nebūtu varējis uzdāvināt Lizai lelli, un, nebijis tevis, mēs patlaban atrastos Parīze galīgi bez naudas un needuši.

—   Labi, ja nu man toreiz ir bijusi taisnība, ka jāpelna nauda, tad rīkosimies tā, it ka man arī pašlaik būtu taisnība. Turklāt nekā labaka šobrīd mēs nevaram darīt kā dziedāt un spēlēt savu repertuāru. Pagaidām iesim kājām, kad sagaidīsim tavu ekipāžu, tad vairs nebūs tik nogurdinoši. Parīzē es jūtos kā savās mājās un zinu šeit daudz labu vietiņu.

Viņš tiešām labi zināja šīs labas vietiņas: laukumus, māju pagalmus, kafejnīcas, tā ka vakarā pirms gulētiešanas mēs varējām saskai līt četrpadsmit franku ieņēmumu.

Iemigdams es domās atkārtoju kādu izteicienu, ko biju dzirdējis bieži sakām Vitālisu, ka bagātība nāk tikai pie tiem, kam tā nav vajadzīga. Patiesi, tik labi ienākumi bija droša zīme, ka kuru katru brīdi ieradīsies mani vecāki.

Es biju tik pārliecināts par savu priekšnojautu, ka nākamajā dienā būtu labprāt palicis augu dienu viesnīcā. Bet Matia mani spieda iet lauka no mājām. Viņš spieda mani arī dziedāt un spēlēt, un todien mēs savācām atkal vienpadsmit franku.

—   Ja mums nebūtu lemts drīz kjūt bagātiem no taviem vecā kiem, — Matia sacīja smiedamies, — tad mēs kļūtu bagāti paši vien, un tas būtu brīnum jauki.

Tā pagāja trīs dienas, nekas jauns nenotika, un viesnīcas saimniece uz maniem jautājumiem mūžīgi atbildēja vienu un to pašu: «Pēc Bar berena neviens nav jautājis. Arī vēstules nav — ne jums, ne Barbe- rēnam.» Bet ceturtajā dienā viņa beidzot pasniedza man vēstuli.

Tā bija Barberena mātes atbilde vai, pareizāk sakot, atbilde, ko Barberēna māte bija kādam lūgusi uzrakstīt, jo pati neprata ne lasīt, ne rakstīt.

Viņa man rakstīja, ka viņai bijis paziņots par vira nāvi un ka īsi pirms tam viņa saņēmusi no vīra vēstuli, ko tagad pārsūtot man, domādama, ka tā man varētu būt derīga, jo tajā esot ziņas par manu ģi meni.

—   Ātrāk, ātrāk, — sauca Matia, — lasīsim Barberēna vēstuli!

Drebošu sirdi un trīcošām rokām es atšķiru vēstuli:

«Dārgā sieva!

Es atrodos slimnīcā, esmu slims un domāju, ka vairs nepiecelšos. Ja man būtu spēks, es Tev pastāstītu, kā tas viss ar mani notika. Bet tam nebūtu nekādas nozīmes. Labāk jāsteidz uzrakstīt steidzamāko. Tātad, ja es no slimības neizķepurošos, Tev jāaizraksta uz Londonu, Lincoln's Inn, Greensquare, Greth and Galley. Tam kantorim uzdots sameklēt Remī. Pasaki tur viņiem, ka vienīgi Tu vari sniegt ziņas par bērnu, un Tev par Tavām pūlēm labi samaksās. Ar to naudu Tu varēsi laimīgi nodzīvot savas vecumdienas. Par to, kas noticis ar Remī, Tu uzzināsi, aizrakstot kādam vecam dārzniekam, vārdā Akēns, kurš pašlaik atrodas Klišī cietuma Parīzē. Palūdz, lai vēstules Tev uzraksta mācītāja kungs, jo šai lietā nevienam citam nevajag uzticēties. Ne dari nekā, pirms es neesmu miris.

Skūpstu Tevi pēdējo reizi.

Barberēns»

Es vel nebiju vēstuli līdz galam izlasījis, kad Matia pietrūkās kājās.

—   Aiziet uz Londonu! — viņš sauca.

Es biju tik pārsteigts par to, ko izlasīju, ka raudzījos uz Matiu, ne saprazdams, ko viņš saka.

—   Tā ka Barberēna vēstulē ir teikts, ka tevi uzdots meklēt angļu kantorim, — Matia turpināja, — tad tas nozīmē, ka tavi vecāki ir an gļi, vai ne?

—   Bet…

—   Vai tev nepatīk būt par angli?

Man gribētos but francūzim — tāpat kā Liza un citi bērni.

—   Bet es gribētu, lai tu būtu itālietis.

—   Ja es esmu anglis, tad piederu pie tās pašas tautības, pie kuras pieder Artūrs un Milligana kundze.

—    Kā — ja tu esi anglis? Bet tas taču ir skaidrs: ja tavi vecāki būtu franči, viņi neuzdotu angļu juristiem meklēt Francijā nozudušu bērnu. Bet, tā kā tu esi anglis, tev jābrauc uz Angliju. Tas ir labākais ceļš, kā atrast savus vecākus.

—   Bet ja es aizrakstītu šiem juristiem?

Kāpēc? Vieglāk ir saprasties sarunājoties nekā sarakstoties. Kad mēs ieradamies Parīzē, mums bija septiņpadsmit franku. Vienu- dien mēs nopelnījām četrpadsmit franku, otrreiz vienpadsmit, pec tam deviņus; kopā iznāk piecdesmit viens franks, no kuriem mēs esam izdevuši astoņus frankus; tātad mums paliek četrdesmit trīs franki, tas ir vairāk, nekā vajadzīgs braucienam uz Angliju. Buloņā uzkāpj uz kuģa, un tas aizved uz Angliju. Tas nemaz dārgi nemaksā.

—   Vai tad tu neesi bijis Londonā?

Tu ļoti labi zini, ka neesmu. Bet Gaso cirka mums strādāja divi klauni, un tie bija angļi. Viņi man bieži stāstīja par Londonu un iemācīja dažus angļu vārdus, lai mes varētu sarunāties un lai Gaso māte, kas bija drausmīgi ziņkārīgā, mūs nesaprastu. Mes viņai sagvelzam tieši acīs visādas muļķības angliski, bet viņa nevarēja dusmoties! Es tev braukšu līdzi uz Londonu.

Arī es esmu mācījies angļu valodu kopa ar Vitālisu.

—    Jā, bet pa trim gadiem tu būsi aizmirsis, turpretī es to vēl protu, gan tu redzēsi. Turklāt es tev gribu braukt līdzi uz Londonu ne tikai tapec, lai tev būtu noderīgs, bet, atklāti sakot, ari vel cita iemesla dēļ.

—   Kāda tad?

Ja tavi vecāki brauktu tev pakaļ uz Parīzi, viņi varētu mani neņemt sev līdzi kopa ar tevi, turpretī, ja es būtu Anglijā, viņi taču nesūtīs mani atpakaļ.

Sāds pieņēmums man šķita manus vecākus aizskarošs, bet galu galā — ļaunākajā gadījumā tas varēja būt arī prātīgs. Bijis tikai šis viens iegansts, ari tad ar to pietiktu, un es pieņēmu šo priekšlikumu tūlīt pat braukt kopā ar Matiu uz Londonu.

—   Brauksim, — es viņam sacīju.

—   Tu esi ar mieru?

Divu minušu laikā musu somas jau bija aizsprādzētas — un mēs nogājām lejā gatavi braucienam.

Viesnīcas saimniece, ieraudzījusi mūs saposušos ceļam, sāka skaļi vaimanāt:

Vai tad jaunais kungs (tas kungs biju es) savus vecākus negaidīs šeit? Tas būtu daudz prātīgāk. Turklāt vecāki redzētu, cik jaunais kungs šeit ir labi aprūpēts.

Taču šī daiļrunība mani nespēja aizturēt. Samaksājis par nakstsmā- jām, es devos uz ielu, kur mani jau gaidīja Matia un Kapi.

—    Bet jūsu adrese? — vecene jautāja.

Tiešām varbūt būtu prātīgi atstāt savu adresi, un es to ierakstīju viņas grāmatā.

—   Uz Londonu! — viņa izsaucās. — Divi jaunieši brauc uz Lon donu! Tik talā ceļā! Pari jūrai!

Pirms doties ceļā uz Buloņu, vajadzēja iet atvadīties no Akena tēva.

Taču atvadīšanās nebija skumja: Akēna tēvs bija priecīgs, ka es drīz atradīšu savu ģimeni, bet man bija prieks viņam pasacīt un at kārtot, ka es nekavējoties atgriezīšos kopā ar saviem vecākiem, lai viņam pateiktos.

—   Uz drīzu redzēšanos, manu zēn, un labu veiksmi! Ja tu nebrauksi atpakaļ tik drīzi, kā gribētu, tad atraksti man!

—   Es atbraukšu!

Todien mēs nogājām bez apstāšanās līdz Muaselai, kur pārgulējam kādā fermā, jo naudu vajadzēja taupīt braucienam. Matia gan bija teicis, ka tas nemaksāšot dārgi, bet cik īsti tas varētu būt?

Soļojot Matia man mācīja angļu vārdus, jo es biju ļoti noraizējies viena jautājuma dēļ, kas man liedza būt priecīgam: vai mani vecāki sapratīs franču vai itāliešu valodu? Kā mēs sapratīsimies, ja viņi runās tikai angliski? Cik tas būtu neerti! Ko es sacīšu saviem brāļiem un māsām, ja man tādi ir? Vai viņi mani neuzskatīs par svešu cilvēku, ja nevarēšu ar viņiem sarunāties? Kad es agrāk biju domājis par savu atgriešanos tēva mājās — un kopš aiziešanas no Savanonas es itin bieži biju iztēlojies šo ainu —, es nekad nebiju iedomājies, ka mana paci- latība varētu tā noplakt. Acīmredzot man jau sen vajadzēja iemācīties angļu valodu, kas likās ļoti grūta.

Gājienam no Parīzes līdz Buloņai mums bija vajadzīgas astoņas dienas, jo mes mazliet uzkavējāmies lielākajās pilsētās, kas gadījās ceļā, ka, piemēram, Bovē, Abevilā, Montrojsirmērā, lai sniegtu dažas izrādes un papildinātu savu kapitālu.

Kad nonācām Buloņā, makā mums vēl bija trīsdesmit divi franki, tas ir daudz vairāk, nekā vajadzētu mūsu braucienam.

Tā kā Matia nekad nebija redzējis jūru, mūsu pirmais pastaigas gājiens bija uz molu. Kādu brīdi viņš stāvēja, neatraudams acis no dūmakainā apvāršņa dzīlēm, tad, noklakšķinājis ar mēli, pavēstīja, ka jūra esot neglīta, drūma un netīra.

Tad nu starp mums izcēlās strīds, jo mēs bijām bieži runājuši par jūru, un es viņam vienmēr teicu, ka jūra ir skaistākais, ko vien var redzēt, un paliku pie savām domām.

—   Varbūt tev ir taisnība, kad jūra ir zila, kadu, kā tu stāstīji, tiki redzējis Sētē, — Matia sacīja, — bet, kad tā ir tāda kā šī jūra — gluži dzeltena un zaļa, pelēkām debesīm un lieliem, tumšiem mākoņiem, tad tā ir riebīga, ļoti riebīga — un nav ne mazākās vēlēšanās tajā doties.

Lielākoties mēs ar Matiu sapratāmies: vai nu viņš pievienojās maniem ieskatiem, vai arī es atzinu par pareizām viņa domas, bet šoreiz es pastāvēju pie sava ieskata un pat deklarēju, ka šī zaļā jūra ar savām dūmakainajām dzīlēm un lielajiem mākoņiem, ko vējš juceklīgi dzenā, ir daudz skaistāka nekā zila jūra zem zilām debesīm.

—   Tu tā runā tāpēc, ka esi anglis, — iebilda Matia, — un tu mīli šo pretīgo jūru tāpēc, ka tā ir tavas dzimtenes jūra.

Kuģis uz Londonu devās ceļā pulksten četros no rīta. Pusčetros mēs jau bijām uz klāja un centāmies iekārtoties pēc iespējas labāk aiz kastu kaudzes, kas mūs mazliet pasargātu no mitrā un aukstā ziemeļa.

Dažu blāvu laternu gaismā mēs redzējām, kā kuģi piekrauj: čīkstēja bloki*, krakšķēja kravas telpā nolaižamās kastes, un laiku pa laikam piesmakušās balsīs izmeta kādu vārdu matroži. Bet pāri visam šim troksnim skanēja šņākoņa, ko radīja tvaiks, kas baltiem mutuļiem gāzās laukā no tvaika mašīnas. Noskanēja zvans, tauvu gali iekrita ūdenī, un mēs devāmies ceļā — ceļā uz manu dzimteni!

Es bieži biju stāstījis Matiam, ka nav nekā jaukāka par braukšanu laivā, klusi slidot pa ūdens virsu un nemaz neapjaušot, ka brauc. Tas bija tiešām brīnišķīgi, kā burvīgs sapnis.

Tā runādams, es domāju par «Gulbi» un par mūsu braucienu pa Dienvidu kanālu. Bet jūra jau nav līdzīga kanālam. Tiklīdz mēs izbraucām atklāta jūrā, kuģis it kā iegrima, pēc tam pacēlās uz augšu, atkal iegrima ūdenī un vēl dziļāk — un tā kādas četras piecas reizes no vietas ar tādiem atvēzieniem ka milzīgās šūpolēs; tad grūdieniem, ar lielu troksni pa skursteni sāka gāzties laukā tvaiks, pēc tam pēkšņi iestājās tāds kā klusums — un varēja dzirdēt tikai, kā riteņi kulsta ūdeni drīz vienā pusē, driz otrā atkarībā no tā, uz kuru pusi kuģis bija sagāzies.

—   Cik jauka slidēšana! — izsaucās Matia.

Man nebija viņam ko atbildēt, jo es nezināju, ka tas ir smilšu sēklis.

Taču tas nebija tikai sēklis, kas iespaidoja kuģa zvalstīšanos. bet arī visā plašuma pavērusies jura.

Matia, kas labu laiku bija klusējis, pēkšņi pietrūkās kājās.

—   Kas tev kaiš? — es jautāju.

—   Te viss tā lēkā, un man ir nelaba dūša.

—   Tev ir jūras slimība.

—   Nudien tā būs gan!

Un pēc brītiņa viņš pieskrēja pie kuģa borta.

Nabaga Matia, kā viņš mocījās! Gan es apkampu viņu un spiedu viņa galvu sev pie krūtīm, bet tas nekā nelīdzēja. Viņš skaļi vaidēja un laiku pa laikam, strauji piecēlies, klupdams krizdams skrēja pie borta un pēc brīža atgriezās atpakaļ un piespiedās pie manis.

Katru reizi, atnācis atpakaļ, viņš man radīja dūri un puspajokam, pusdusmigi sacīja:

—   Ir gan tie angļi, viņiem taču nemaz nav sirds!

—   Par laimi.

Kad saka aust rīts — bāls, dūmakains, apmācies rīts, mēs ieraudzi jam augstas, baltas klintis un šur tur nekustīgus kuģus bez burām. Pamazam mūsu kuģa šūpošanās mazinājās, un tas slīdēja pa ūdeni rāmi, gandrīz tikpat mierīgi ka pa kanālu. Mēs vairs nebijām atklātā jurā, tālumā abās pusēs varēja saskatīt vai, pareizāk sakot, cauri rīta mig lai uzminēt mežiem apaugušus krastus: bijām iebraukuši Temza.

—   Mēs jau esam Anglijā, — es sacīju Matiam.

Bet viņš par šo labo ziņu nemaz nepriecājās un, izstiepies visā garumā uz klāja, atbildēja:

—   Ļauj man pagulēt.

Tā kā es brauciena laikā netiku slimojis ar jūras slimību, man nemaz negribējās gulēt. Cik vien varēdams ērti iekārtojis Matiu, es uzrāpos labi augstu uz kastēm un apsēdos, ietupinājis starp kājām Kapi. Braucienu Kapi bija izturējis labi. Kas zina, varbūt viņš bija vecs jūrasbraucējs, kopā ar Vitālisu daudz ko redzējis?

No sava augstā sēdekļa es varēju pārredzēt upi visā tās tecējumā — gan uz augšu, gan uz leju — un abus tās krastus. Pa labi stiepās liels smilšu sēklis, ap kuru vijās baltu putu apmale, bet pa kreisi, šķiet, no jauna izpletās jūra.

Taču tā tikai likās: zilganie krasti ātri tuvojās un tagad izskatījās dzelteni un dūņaini.

Upes vidū virknējās vesela noenkurojušos kuģu flotile, kurai pa vidu šaudījās mazi kuģīši un velkoņi, atstādami aiz sevis garas melnu dumu lentes.

Cik daudz kuģu! Cik daudz buru! Es nekad nebūtu iedomājies, ka upe var būt tik pārpilnā kuģiem, un, ja Garonna mani bija pārsteigusi, tad Temza apbūra. Daudzi no šiem kuģiem bija gatavi prombraukšanai, un to mastos bija redzami matroži skraidām uz augšu un uz leju

pa virvju kapnem, kas no tālienes izskatijas tik smalkas kā zirnek|a tīkli.

Musu kuģis atstaja aiz sevis dzeltenajā ūdeni putojošu vagu, kura peldēja daždažadi atkritumi — dēļi, koka kluči, uzpūsti dzīvnieku līķi, korķi un zāles. Laiku pa laikam šiem vrakiem uzmetās virsu kāds putns lieliem spārniem, tad uzreiz, spalgi ieķērkdamies, pacēlās atkal gaisā ar esmu knābī.

Kāpēc Matiam nāca miegs? Labāk būtu cēlies augšā: te bija tik daudz, ko bija vērts redzēt.

Braucot uz augšu pa upi, pavērās aizvien interesantāki, aizvien skaistāki skati. Interesanti bija sekot ar acīm ne vien buriniekiem un tvaikoņiem, lieliem trijmastniekiem, no tālam zemēm atbraukušiem milzīgiem stīmeriem*, melnum melniem ogju kuģiem, ar salmiem vai sienu piekrautām liellaivām, kas izskatījās pēc straumes nestām siena kaudzēm, lielam sarkanām, baltām un melnam mucām, kas valstījās viļņos. Tikpat interesanti bija vērot to, kas atradās abos upes krastos, kuri tagad bija skaidri jo skaidri saredzami ar savām koķetīgi no krāsotajām mājām, zaļajām pļavām, dārznieka naža nekad neskartajiem kokiem; šur tur bija kuģu piestātnes, kas pacēlās virs melnajam dūņām, kuģniecības pazīšanas zīmes, zaļgani, glumi pāļi.

Es ilgi tā sēdēju plaši atvērtām acim, bez kādām domām, tikai skatīdamies un apbrīnodams.

Bet pēkšņi abos Temzas krastos, citcitai piekļāvušās, garās sarkanās rindās saka stiepties majas. Satumsa, dumi sajaucās kopā ar miglu, un bija grūti noteikt, kas ir biezāka — migla vai dūmi. Pēkšņi kokus un lopu ganības aizstāja mastu mežs, pļavas peldēja kuģi.

Nespēdams ilgāk izturēt, es kūleniski notrausos leja no sava novērošanas punkta un skrēju pec Matias. Viņš bija pamodies un jau atspirdzis no jūras slimības, sliktais garastāvoklis viņam bija pārgājis, un viņš labprat gribēja kāpt man līdzi uz kastēm. Ari viņš jutās galīgi apžilbis un berzēja acis. Sur tur pār pļavām plūstošie kanali ieteceja upē, un arī tie bi ja pilni kuģiem.

Diemžēl migla un dūmi sabiezēja arvien vairāk, ap sevi tikai brīžiem varēja kaut ko saskatīt, un, jo tālāk mēs braucām, jo grūtāk kļuva redzēt.

Beidzot kuģa gaita palēninājās, mašīna apstājās, tika izmestas tauvas: mēs bijām Londonā un izkāpām krastā starp daudzajiem cii vekiem, kuri uz mums noskatījās, bet mūs neuzrunāja.

— Nu ir īstais brīdis izmantot tavu angļu valodu, mīļais Matia.

Un Matia, daudz negudrodams, piegāja klat kādam resnam vīram ar rudu bardu un, cepuri rokā turēdams, pieklājīgi apjautājās, kā var nokļūt uz Green square'.

' Green square (angl.) — Zaļais skvērs. (Tulk.)

Man šķita, ka Matia pārāk ilgi izskaidrojas ar to viru, kas viņam lika vairākas reizes atkārtot vienus un tos pašus vārdus. Bet es negri- bēju izradīt, ka apšaubu sava drauga zināšanas.

Beidzot viņš atgriezās.

Tas ir ļoti viegli, — viņš sacīja. — Jāiet tikai gar Temzu pa krastmalu.

Bet Londonā krastmalas nemaz nav vai vismaz tais laikos nebija, mājas nogāja lidz pat upei, tālab mums bija jāiet pa ielām, kas stiepās paralēli upei.

Tās bija tumšas, dubļainas ielas, pilnas ekipāžām, kastēm, baķiem un daždažadiem saiņiem, un mēs ar lielam mokām spiedāmies cauri nemitīgiem šķēršļiem. Es pieseju Kapi aukla, un viņš sekoja pa pēdām. Pulkstenis bija tikai viens, taču visos veikalos jau bija aizdegtas gāzes lampas.

So iemeslu dēļ Londona uz mums neatstāja tik labu iespaidu kā Temza.

Mēs gājām uz priekšu, un laiku pa laikam Matia apjautājās, vai vēl tālu līdz Lincoln's lnn\ un viņš pavēstīja man, ka vēl jāizejot cauri lieliem vārtiem, kas aizsprostošot ielu, pa kuru mēs gājām. Man tas likās dīvaini, bet es neiedrošinājos pateikt, ka viņš maldās.

Taču viņš nebūt nebija maldījies, un beidzot mēs nonācām pie kādas arkādes*, kas no augšas aptvēra ielu ar divējām sānu durtiņām. Tas bija Temple-Bar*. Mēs no jauna apvaicājāmies pēc ceļa, un mums pateica, lai nogriežamies pa labi.

Tagad mēs vairs nebijām uz lielas ielas, kur ir dzīva kustība un valda troksnis: gluži otrādi — mēs atradamies starp mazām, klusām ieliņām, kas savijās cita ar citu, un mums šķita, ka mīdāmies uz vietas tikpat ka labirintā.

Pēkšņi, kad jau domājām, ka esam apmaldījušies, mes atradāmies pie nelielas kapsētas ar melniem kapakmeņiem, kas bija nokrāsoti it ka ar sodrējiem vai zabakziedi. Tas tad arī bija Green scļuare.

Kamēr Matia iztaujāja kādu garāmejošu ēnu, es apstājos un pulējos nomierināt savu strauji pukstošo sirdi. Es vairs nespēju paelpot un stipri trīcēju.

Pēc tam es sekoju Matiam, un mēs apstājāmies pie kadas vara plāk snītes, uz kuras izlasījām: Greth and Galley.

Matia jau gribēja piezvanīt, bet es apturēju viņa roku.

—   Kas tev kaiš? — viņš jautāja. — Tu esi pavisam bāls!

—   Pagaidi mazliet, es tūlīt saņemšos.

Matia piezvanīja, un mes iegājām.

Es biju tik uztraucies, ka neka skaidri ap sevi neredzēju. Man likās, mēs atrodamies kadā kantori, kur kādi divi trīs viri, noliekušies

1 Lincoln's Inn (angl.) Linkolna advokātu koledža. (Tulk.)

pār galdiem, vairāku sīcošu gāzes radziņu apgaismojumā kaut ko rakstīja.

Mes iegājām telpā, kas bija pilna grāmatam un papīriem. Kāds kungs sēdēja pie rakstāmgalda, bet otrs, kas bija tērpies mantijā un ar parūku galvā, turēdams rokā vairākus zilus maisus*, ar viņu saru nājās. Tas, kurš mūs ieveda, dažos vārdos paskaidroja, kas mēs tadi esam, un abi kungi mās apskatīja no galvas līdz papēžiem.

—    Kurš no jums ir Barberena uzaudzinātais bērns? — jautāja fran ciski kungs, kas sēdēja pie rakstāmgalda.

Izdzirdējis runājam franču valodā, es jutos drošāk un pagāju uz priekšu.

—   Es, cienītais kungs.

—   Kur tad ir Barberēns?

—   Viņš ir miris.

Abi kungi brīdi saskatījās, tad tas, kam galva bija parūka, izgāja, paņemdams līdzi maisus.

—   Kā tad jus šurp nokļuvāt? — jautāja kungs, kas pirmais bija sācis mani iztaujāt.

—   Līdz Buloņai gājām kājām un no Buloņas līdz Londonai brau cām ar kuģi. Mēs tikko ieradamies.

—   Un naudu jums iedeva Barberēns?

—    Barberēnu mēs nesatikām.

—   Bet kā tad jūs zinājāt, ka jums jābrauc šurp?

Cik vien īsi mācēdams, es viņam visu pastāstīju.

Es degtin degu aiz nepacietības uzdot arī viņam dažus jautājumus, it īpaši vienu, bet nepaguvu to izdarīt.

Man bija japastāsta, kā es augu pie Barberēniem, kā Barberēns mani pārdeva Vitālisam, kā pēc mana saimnieka nāves mani pieņēma Akēna ģimene un, beidzot, ka Akēna tēvs tika ieslodzīts cietumā parādu deļ un es atkal atgriezos pie savas agrakās klaiņotāja muzikanta dzīves.

Kamēr es stāstīju, kungs kaut ko pierakstīja un skatījās uz mani tā, ka man kļuva neērti. Jāteic, ka viņam bija barga seja un viņš mazliet blēdīgi smīnēja.

Un kas tas par zēnu? — viņš jautāja, noradīdams uz Matiu ar spalvas galu, it kā grasīdamies tam izdurt cauri.

—    Mans draugs, biedrs un brālis.

—   Ļoti jauki: nejaušs paziņa no lielceļiem, vai ne?

—   Vismaigākais, vismilošakais brālis.

—   O, par to es nešaubos!

Man šķita, ka ir piemērots bridis beidzot uzdot jautajumu, kas man nedeva miera kopš pašas sarunas sākuma.

—   Vai mana ģimene dzīvo Anglija?

—    Protams. Ta dzīvo Londonā, vismaz pašlaik.

—   Tātad es to redzēšu?

—   Pēc maza brīža jūs būsit tur. Uz turieni jus aizvedis.

Viņš pazvanīja.

Vel viens jautājums. Sakiet, lūdzu, — vai man ir tēvs?

Vārdu «tēvs» es izrunāju ar lielām mokām.

—   Ne vien tēvs, bet arī māte, brāļi un māsas.

—   Ak, cienītais kungs!

Atvērās durvis un pārtrauca manu jutu uzplūdu: es tikai paraudzījos uz Matiu asaru pilnam acīm.

Kungs angliski uzrunāja ienācēju, un es, šķiet, sapratu, ka viņš lika mūs pavadīt.

Es biju piecelies kājās.

—   Ak jā! — kungs sacīja. — Aizmirsu pateikt, ka jusu uzvārds ir Driskols. Tas ir jusu tēva uzvārds.

Par spīti kunga nepatīkamajai sejai, es butu varējis mesties viņam ap kaklu, ja vien būtu paguvis to izdarīt, bet viņš ar roku norādīja mums uz durvīm, un mēs izgājām.

XIII

DRISKOLU ĢIMENE

Skrīveris, kuram mūs bija jāaizved pie maniem vecākiem, bija vecs, sarucis, sadzeltējis, krunkains sirmgalvis, ģērbies nonēsātā, notraipīta melnā fraka ar baltu kaklasaiti. Kad mēs izgājām uz ielas, viņš saka spēcīgi berzēt rokas, tā ka visas pirkstu locītavas krakšķeja, un tirināt kājas, it kā gribēdams nokratīt nost savus nošķiebtos zabakus, un, pacēlis degunu gaisā, vairakas reizes dziji ieelpoja ar tādu labsa jūtu, it kā būtu ilgi bijis ieslodzīts.

Viņš domā, ka šeit brīnišķīgi smaržo, — Matia man sacīja itāliešu valodā.

Sirmgalvis paskatījās uz mums un, neka neteicis, nopurpināja «pst, pst>, it ka tas būtu domāts suņiem un acīmredzot nozīmēja to, ka mēs nedrīkstam no viņa atpalikt, lai neaizmaldītos.

Drīz vien mes atradamies uz lielas ielas, kas bija pilna braucējiem. Viņš apturēja kādu garāmbraucošu ekipāžu, kuras kučieris sēdēja nevis uz bukas aiz zirga, bet bija uzmeties uz pakaļējā kāpšļa aiz ekipāžas paceļamā jumta. Vēlāk es uzzināju, ka šādu ekipāžu sauc par kebu.

Sirmgalvis lika mums iekāpt šai ekipāžā, kas no priekšas nebija noslēgta, un pa atvērto jumta lodziņu sāka ar kučieri strīdēties. Vai- rakas reizes tika minēts vārds Bethnal-Green, un es nodomāju, ka tā sauc kvartālu, kurā dzīvo mani vecāki. Es zināju, ka green angļu valodā nozīmē zaļš, un tāpēc iedomājos, ka šai kvartalā būs daudz skaistu koku, un tas man, protams, ļoti patika. Tas nemaz neizskatīsies pēc tām pretīgajām, tumšajām un drūmajām Londonas ielām, kurām mes gājām cauri, tikko šai pilsētā iebraukuši. Un ari māja būs ļoti skaista, un tai apkārt augs koki.

Strīds starp musu pavadoni un kučieri bija diezgan ilgs. Brīžam viens cēlās augšā, lai pa lodziņu dotu paskaidrojumus, brīžam otrs it kā gribēja mesties lejā no sava sēdekļa pa mazo spraudziņu, lai pasa cītu, ka viņš galīgi neka nesaprot, ko 110 viņa veļas.

Mēs ar Matiu bijām cieši iespiedušies kaktiņā, un Kapi tupēja man starp kājām. Klausoties šai strīdā, es nodomāju, ka tas tiešām ir nesaprotami, kā kučieris nezina, kur atrodas tik skaista vieta kā Bethnal Green: vai tad Londonā ir tik daudz zaļu kvartālu? Par to tiešām bija jābrīnās, jo, spriežot pēc ta, ko mes jau bijām redzējuši, drīzāk vedās domāt, ka šeit daudz vairāk ir apkvēpušo kvartālu.

Mēs diezgan ātri braucam sākuma pa platām ielām, tad pa šaurām, pēc tam atkal pa platām, bet gandrīz nekā neredzējām no tā, kas bija apkart, jo mūs apņēma bieza migla. Mums sāka mesties auksti un kļuva grūti elpot, mēs it kā smakām nost. Kad es saku «mēs», tas attiecas tikai uz mani un Matiu, jo mūsu pavadonis, šķiet, gluži ot rādi — jutās pavisam labi: vismaz viņš dziļi ieelpoja gaisu vaļēju muti, sprauslādams, it kā steigtos uzņemt lielāku gaisa krājumu savās plaušās. Pēc tam viņš atkal laiku pa laikam krakšķināja pirkstus un staipīja kājas. Vai viņš vairākus gadus nebija nemaz kustējies un nebija elpojis?

Par spīti drudžainajam satraukumam, kas mani pārņēma, iedo mājoties, ka pēc neilga brīža, varbūt pēc dažām sekundēm, es apskaušu savu tēvu, māti, brāļus un māsas, man ļoti gribējās redzēt pilsētu, kurai mēs braucām cauri. Tā taču bija mana pilsēta, mana dzimtā pilsēta!

Bet, lai cik plati es iepletu acis, es nekā vai tikpat ka nekā nere- dzēju, izņemot gāzes radziņu sarkano gaismu, kas spīdēja miglā, it ka bieza dūmu mākoņa vidū. Tikai ar pūlēm es saskatīju pretimbraucošo ekipāžu lukturus, un laiku pa laikam mēs uz mirkli apstājāmies, lai neaizķertu vai nesabrauktu cilvēkus, kas drūzmējās ielās.

Mes tik braucām un braucām. Bija jau pagājis ilgs laiks, kopš bijām izgājuši no Greth and Galley kantora, un tas manī nostiprināja domu, ka mani vecāki dzīvo uz laukiem: droši vien drīz mēs atstāsim šaurās ielas un izbrauksim uz lauku ceļa.

Mēs ar Matiu sēdējām, sadevušies rokrokā, un, iedomājoties, ka drīz satikšu savus vecākus, es cieši saspiedu viņa roku: man šķita, ka ir nepieciešams tūlīt pat apliecināt viņam, ka esmu viņa draugs vairāk nekā jebkad un uz visiem laikiem.

Taču nekādos laukos mēs nenokļuvām, bet iebraucām pavisam šaurās ieliņās un izdzirdējām lokomotīves svilpienu.

Es palūdzu Matiu, lai viņš mūsu pavadonim pajautā, vai tad mēs galu galā neaizbrauksim pie maniem vecākiem. Matias atbilde bija izmisuma pilna: viņš apgalvoja, ka Greth and Galley skrīveris teicis, ka viņš šai zagļu kvartālā neesot nekad bijis. Matia, bez šaubām, kļūdās, viņš nesaprata, ko skrīveris viņam atbildēja. Bet Matia uzstāja, ka angļu vārds thieves, ko skrīveris minēja, franču valodā nozīmējot «zagļi» un ka viņš par to esot drošs. Uz brīdi es apmulsu, bet tad sev iestāstīju, ka skrīverim ir bail no zagļiem tieši tāpēc, ka mēs brau cam ārpus pilsētas, un ka vārds green, kas seko vārdam Bethnal, labi saderas ar kokiem un pļavām. So domu es izteicu arī Matiam, un par skrīvera bailēm mums sanāca lieli smiekli. Cik dumji ir tādi cilvēki, kas nav bijuši ārpus pilsētas!

Bet no laukiem nebija ne vēsts: tātad Anglija nav nekas cits kā ak meņu un dubļu pilsēta, ko sauc par Londonu? Dubļi mūsu ekipāžā šļā- cās melnām pikām, jau labu laiku mūs apņēma riebīga smirdoņa — tas viss liecināja, ka mēs atrodamies draņķīgā kvartālā, droši vien pēdējā pirms iebraukšanas BethnaLGreen pļavās. Man bija tāda sajūta, ka mēs mīdāmies uz vietas, un laiku pa laikam kučieris palēnināja gaitu, it kā nezinadams, kur braukt. Pēkšņi viņš strauji apstājās — un mūsu lodziņš atvērās.

Sākās saruna vai, pareizāk sakot, strīds. Matia man teica, ka kučieris negribot tālāk braukt, jo nepazīstot šo ceļu. Viņš prasot Greth and Galley kantora skrīvera norādījumus, bet tas joprojām atbildot, ka šai zagļu kvartālā nekad neesot bijis; es uztvēru vārdu thieves.

Acīmredzot tā nav Bethnal Green.

Kas tagad notiks?

Strīds caur lodziņu turpinājās, kučieris un skrīveris ar vienādu niknumu izbļāva savas dusmas pa mazo spraugu.

Beidzot skrīveris, atdevis naudu īdzīgajam kučierim, izkāpa no keba un no jauna uzsauca mums «pst, pst». Skaidrs, ka arī mums bija jākāpj laukā.

Mēs atradāmies miglas vidū uz dubļainas ielas. Musu priekšā bija spoži apgaismots veikals, un gāzes gaisma, kas atvizēja spoguļos, zel tījumos un slīpētajās pudelēs, spiezdamās cauri miglai, klājās pāri ielai līdz kādai upitei. Tas bija krodziņš vai, kā angļi to sauca, gin palace pils, kurā pārdod kadiķu liķieri un dažādus degvīnus, kas visi paga tavoti no graudu vai sarkano biešu alkohola.

— Pst! Pstl — mūsu pavadonis mudināja.

Un mēs iegājām kopā ar viņu gin palace. Acīmredzot mēs bijām maldījušies, domādami, ka atrodamies nabadzīgā kvartālā: tādu grez- nibu es vēl nekad nebiju redzējis — viss vienos spoguļos un zeltīju mos, sudraba lete… Taču cilvēki, kas stāvēja pie letes vai ar plecu atspiedušies pret sienu vai mucu, bija ģērbušies kankaros, dažiem nebija apavu kājās, un viņu basās kājas, bradājot pa klona dubļiem, bija tik melnas, it kā tās būtu noziestas ar zābakziedi, kas vēl nebija paguvusi apžūt.

Uz šās sudraba letes mūsu pavadonim tika pasniegta glāze jauki smaržojoša, balta šķidruma, ko viņš iztukšoja tikpat kāri, kā pirms neilga laika bija rijis miglu, un uzsāka sarunu ar vīru, kurš viņu nupat bija apkalpojis līdz elkoņiem kailām rokām.

Nebija grūti uzminēt, ka sirmgalvis viņam prasīja ceļu, tāpēc man nebija nekādas vajadzības iztaujāt Matiu.

Mes no jauna soļojām pa pēdām pavadonim. Tagad iela bija tik šaura, ka, par spīti miglai, mēs saredzējam mājas abās ielas pusēs. No mājas uz māju bija izstieptas virves, un šur tur uz tām karājās veļa un citi kankari. Acīmredzot tie nebija izkārti žāvēšanai.

Uz kurieni mes gājām? Es sāku uztraukties, un laiku pa laikam Matia palūkojās manī, taču nekā nevaicāja.

No šās ielas iegriezāmies mazā šķērsieliņā, tad cauri kādam pagalmam nokļuvām citā šķērsieliņā. Mājas šeit bija nabadzīgākas nekā visnabadzīgakajā Francijas ciemā, daudzas bija sasistas no dēļiem kā šķūņi vai kūtiņas, un tomēr tās bija dzīvojamās mājas. Uz sliekšņiem stāvēja sievietes kailu galvu un knosījās bērni. •

Tur, kur vājā gaismā varējām kaut ko skaidrāk saskatīt ap sevi, es ievēroju, ka sievietes ir bālas, viņu gaišie linu krāsas mati tām nokarājas pār pleciem, ka bērni ir gandrīz kaili un ka tie nedaudzie apģērba gabali, kas tiem mugurā, ir tīrie kankari. Kādā šķērsieliņā mēs redzējām cūkas, kas rakņājas peļķē, no kuras nāca riebīga smaka.

Mūsu pavadonis neapstājās, viņš, protams, bija aizmaldījies. Bet tad pēkšņi mums pienāca klāt kads vīrs, kas bija ģērbies garos, zilos svārkos, un galvā viņam bija cepure ar lakādas siksniņu. Uz piedurknes viņam bija melnbalta uzšuve un pie jostas karājās maksts, šis vīrs bija policists, policeman.

' Gin palace (angl.) — burtiski: džina pils. (Tulk.)

Atkal sākās saruna, un drīz mēs no jauna devāmies ceļā ar policistu priekšgalā. Mēs gājām pa mazām ieliņām, cauri pagalmiem un līkumainām ielām; man likās, ka šur tur mājeles bija galīgi sagāzušās.

Beidzot apstājamies kādā pagalmā, kura vidū bija neliela peļķe.

—   Seit ir Red Lion Court, — noteica policists.

Sie vārdi, ko es jau biju vairākkārt dzirdējis, kā Matia man paskaidroja, nozīmēja «Sarkanā lauvas galms».

Kāpēc mes šeit apstājāmies? Nevar būt, ka mēs butu nonākuši Bethnal Green. Vai šai galmā dzīvo mani vecāki? Tad jau . . .

Es nepaguvu pārbaudīt šos jautājumus, kas satrauca manus prātus, kad policists pieklauvēja pie tāda kā šķūņa durvīm, un mūsu pavadonis viņam pateicās. Tātad mes bijām atnākuši?

Matia, kas visu laiku turēja manu roku, to cieši paspieda, un es paspiedu viņējo.

Mēs sapratāmies: bailes, kas satrauca manu sirdi, satrauca arī viņējo.

Es biju ta uztraucies, ka nemaz neatceros, ka atveras durvis, pie kuram policists pieklauvēja. Bet kopš tā brīža, kad mēs iegājām plašā istabā, ko apgaismoja lampa un pavardā degoša uguns, mana atmiņa atkal sāka darboties.

Pavarda priekšā salmu atzveltnes krēsla, kas izskatījās pēc kāda svētā nišas, nekustīgi kā statuja sēdēja sirmgalvis sirmu bārdu, melnu cepurīti galvā. Pie galda, tikai katrs savā pusē, viens otram pretī sēdēja kāds vīrietis un sieviete. Vīrietis bija gadus četrdesmit vecs, ģēr bies pelēkās samta drēbēs, gudru, bet nejūtīgu seju. Sieviete bija piecus sešus gadus jaunāka, viņas gaišie mati nokarajās uz melnbalti rūtotā lakata, kas bija krustiski apņemts ap krūtīm. Viņas skatiens un kus tības pauda vienaldzību un jebkādas intereses trūkumu, bet seja lie- cinaja, ka jaunībā viņa bijusi,skaista. Istabā atradās arī četri bērni — divi zēni un divas meitenes, viņi visi bija gaišiem linu krāsas matiem, tādiem pašiem ka viņu mātei. Vecākajam zēnam bija kādi vienpadsmit divpadsmit gadi, jaunākajai meitenītei nepilni trīs gadiņi, un viņa vēl rāpoja.

Es to visu ievēroju, pirms mūsu pavadonis, Greth and Galley kan tora skrīveris, bija beidzis par mani stāstīt.

Ko viņš teica? Es viņu tikko dzirdēju runājām un itin nekā nesa pratu. Tikai uzvārds Driskols, mans uzvārds, kā bija teicis kungs kan torī, aizsniedza manu dzirdi.

Visu acis bija pievērstas Matiam un man, pat nekustīga sirmgalvja skatiens. Vienīgi mazā meitenīte visu uzmanību veltīja Kapi.

—   Kurš no jums abiem ir Remī? — pelēkajās samta drēbēs tērptais vīrietis jautāja franču valodā.

Es pasperu soli uz priekšu.

—   Es.

—   Nu tad apkamp savu tevu, manu zen.

Domājot agrāk par šo bridi, es biju iztēlojies, ar kādu pacilātību metīšos sava tēva skavās, bet tagad manī šīs pacilātības nebija. Taču es piegāju tēvam klāt un noskūpstīju viņu.

—   Un tur ir tavs vectēvs, — viņš sacīja, — tava māte, tavi brāļi un māsas.

Vispirms es piegāju klāt mātei un apskāvu viņu. Viņa ļāva sevi noskūpstīt, bet pati mani nenoskūpstīja, tikai pateica kādus divi trīs vārdus, kurus es nesapratu.

—    Paspied roku arī savam vectēvam, — tēvs man sacīja, — tikai uzmanīgi — viņš ir paralizēts.

Es sarokojos arī ar abiem brāļiem un vecāko māsu, bet, kad gribēju paņemt klēpī jaunāko, viņa mani atgrūda, jo pašlaik glaudīja Kapi.

Ta iedams pie visiem pēc kārtas, es pats uz sevi dusmojos. Ko tas nozīmē? Es neizjutu ne mazāko prieku, beidzot atrazdamies ģimene, — man bija tēvs, māte, brāļi un māsas, man bija vectēvs, es biju kopā ar viņiem, bet paliku gluži vienaldzīgs. So brīdi es biju gaidījis ar drudžainu nepacietību, metos vai traks aiz prieka, iedomādamies, ka arī man beidzot bus ģimene, bus vecāki, kurus es varēšu mīlēt un kuri mani mīlēs, bet es jutos apmulsis un, ziņkārīgi viņus uzlūkodams, neizjutu sirdi nekādu maigumu, un man nebija neviena mīļa vārda, ko viņiem pateikt! Vai es tiešām biju tāds necilveks? Tātad es nebiju cienīgs, lai man būtu ģimene?

Ja es savus vecākus būtu atradis pilī, nevis šķūnī, vai tad es pret viņiem nebūtu izjutis tās maiguma jūtas, kādas pirms dažām stundām biju jutis savā sirdī pret tēvu un māti, kurus nepazinu, un kādas nespēju izrādīt tēvam un mātei, ko redzeju sava priekšā?

To iedomājoties, es vai beidzos nost aiz kauna. Pienācis atkal pie mātes, es viņu apskāvu un sirsnīgi noskupstiju. Viņa, protams, nesaprata, kas mani modinaja šo jūtu uzpludu, jo viņa mani nenoskūpstīja, bet tikai uzlūkoja ar savu vienaldzīgo skatienu un, pievērsdamās savam vīram, manam tēvam, mazliet paraustīja plecus un pateica dažus vārdus, kurus es nesapratu, bet par kuriem tēvs pasmīnēja. Si vienaldzība no vienas puses un smīns no otras lika manai sirdij sāpīgi sa žņaugties: man šķita, ka šis maiguma uzpluds nebija pelnījis, lai to šādi uzņem.

Bet man nedeva laiku nodoties savām izjūtām.

—   Un kas tad šis tāds ir? — tēvs vaicāja, norādīdams uz Matiu.

Es paskaidroju, kas mani ar Matiu saista, un pūlējos savos vār

dos ielikt mazliet draudzības, ko es izjutu, un lūkodams arī izskaidrot, kadu pateicību esmu Matiam parādā.

—   Viņam droši vien gribējās redzēt jaunas vietas, — tēvs noteica.

Es grasījos atbildēt, bet Matia mani pārtrauca:

—   Tieši tā.

Un Barberēns? — tēvs jautaja. — Kāpēc tas neatbrauca?

Es pateicu, ka pēc tam, kad Savanonā no Barberēna mātes biju uzzinājis, ka mani vecāki mani meklē, es devos uz Parīzi un, dabūjis zi nāt, ka Barberēns ir miris, jutos ļoti vīlies.

Tad tēvs pārtulko ja mātei to, ko es nupat pateicu, un, šķiet, es sapratu, ka viņa uz to atbildēja, ka tas ir labi, — vismaz viņa vairākas reizes atkārtoja vārdus well un good, kurus es zināju. Kāpēc varētu būt labi, ka Barberēns ir miris? Tā es sev jautāju, bet atbildi uz šo jau tajumu neatradu.

—   Vai tu angļu valodu neproti? — tēvs man jautāja.

—    Nē, es protu tikai franču valodu un ari itāliešu, lai es varētu sarunāties ar saimnieku, kuram Barberens mani nomāja.

—   Vitalisu?

—   Vai jūs pazināt…

—    Barberens man minēja viņa vārdu, kad es reiz biju aizbraucis uz Franciju tevi meklēt. Bet tev droši vien gribas zināt, kāpēc mēs trīspadsmit gadu neesam tevi meklējuši un kāpēc pēkšņi mums ir ra dusies doma sameklēt Barberēnu?

—   Jā, patiesi, tas ir ļoti interesanti!

—   Nu tad nāc šurp pie uguns, es tev visu izstāstīšu.

Ienākdams es biju pieslcjis savu arfu pie sienas. Noņēmis no mu

guras somu, es apsēdos man ierādītajā vietā.

Bet, kad es savas dubļainās, izmirkušās kājas izstiepu pret uguni, vectēvs, nekā neteicis, nospļāvās uz manu pusi — gandrīz kā vecs, pār skaities runcis. Nekāds cits paskaidrojums man nebija vajadzīgs, lai saprastu, ka viņu traucēju, un es pievilku kajas sev klāt.

—    Neliecies ne zinis, — tēvs sacīja. — Vecajam nepatīk, ka aiz sēžas ugunij priekšā. Bet, ja tev salst, sildies vien, ar viņu nav ko ce remonēties.

Es biju pārsteigts, dzirdēdams tā runājam par šo sirmgalvi: man šķita, ja nu ar kādu būtu jārēķinās, tad tieši ar viņu, un es parāvu kājas zem krēsla.

—    Tu esi mūsu vecākais dēls, — tēvs turpināja, — un tu piedzimi gadu pēc manas apprecēšanās ar tavu māti. Kad es ar tavu māti precējos, kāda jauna meiča, kas bija iedomājusies, ka es precēšu viņu, iedegās drausmīgā naidā pret savu sāncensi. Aiz atriebības, kad tu biji tieši pusgadu vecs, viņa tevi nozaga un aizveda uz Franciju, uz Parīzi, kur arī tevi pameta uz ielas. Mēs tevi meklējām, kur vien varēdami, taču ne jau Parīzē, jo mums nenāca ne prātā, ka tu būtu aizvests tik tālu. Nekur tevi neatraduši, iedomājāmies tevi esam mirušu un uz visiem laikiem zudušu. Bet pirms trim mēnešiem, būdama uz nāvi slima, šī sieviete pirms miršanas atklāja patiesību. Es tūlīt braucu uz Franciju un devos pie tā iecirkņa komisāra, kur tu biji pamests. Tur man pateica, ka tevi paņēmis audzināšanā kāds Krēzas mūrnieks, tas pats, kas tevi atradis, un es tūdaļ devos uz Savanonu. Barberēns man pastāstīja, ka viņš tevi nomā Vitālisam, kādam apkārtklejojošam muzikantam, un ka tu ar viņu staigājot pa visu Franciju. Tā kā es nevarēju palikt Francijā un meklēt Vitālisu, uzdevu to Barberenam un iedevu viņam naudu braucienam uz Parīzi. Tai pašā laikā es viņu lūdzu, lai tad, kad viņš būs tevi atradis, to paziņo uz Greth and Galley kantori, kas kārto manas lietas. Savu šejienes adresi es viņam neie- devu tāpēc, ka Londonā mēs dzīvojam tikai pa ziemu. Siltajā gada laikā mēs braukājam pa Angliju un Skotiju kulbā, jo esam ceļojoši tirgotāji. Lūk, manu zen, kādā ceļā tu esi atkal atrasts un pēc trīspadsmit gadiem no jauna ieņēmis savu vietu ģimenē. Es saprotu, ka tu esi mazliet nobijies, jo tu mūs nepazīsti un nesaproti, ko mes runājam, tāpat kā mēs nesaprotam tevi, bet es ceru, ka tu drīz pie mums pieradīsi.

Jā, bez šaubam, es drīz pierastu, jo vai tad tas nebūtu gluži dabiski: es taču biju sava ģimenē, un tie, ar kuriem es tagad dzīvošu kopā, bija mans tēvs, mana māte, mani brāļi un māsas.

Skaistie autiņi bija maldinājuši. Barberēna mātei, Lizai, Akēna tēvam — visiem, kas man bija palīdzējuši, tā bija nelaime. Es nevarēšu viņu laba izdarīt to, ko biju sapņojis, jo apkārtbraukājoši tirgotāji, it īpaši ja viņi dzīvo tāda šķūnī, nevar būt necik bagāti, bet kas man galu galā par daļu? Man bija ģimene, un mans bērnudienu sapnis bija iedoma, ka mana lielākā bagātība būs māte. Mīlestība ir dārgāka nekā bagātība, man bija vajadzīga nevis nauda, bet mīlestība.

Kamēr es ar vislielāko uzmanību klausījos tēva stāsta, bija uzklāts galds: salikti šķīvji ar zilām puķītēm un metāla bļodā liels gabals vērša gaļas cepeša ar kartupeļiem apkārt.

—   Jūs-, zeni, droši vien esat izsalkuši? — jautāja tēvs, pievērsdamies Matiam un man.

Par atbildi Matia tikai nozibināja savus baltos zobus.

—   Labi, sēdīsimies pie galda, — tēvs noteica.

Bet pirms apsēšanās viņš piestūma vecteva krēslu pie galda. Tad, apsēdies pats ar muguru pret uguni, viņš sāka griezt gaļu un sniedza mums katram pa lielai šķelei kopā ar kartupeļiem.

Kaut gan man nebija ieaudzināti nekādi pieklājības likumi vai, taisnību sakot, es nepavisam nebiju ticis audzināts, es tomēr ievēroju, ka mani brāļi un vecākā masa ēd ar rokām, ka viņi mērc pirkstus mērcē un tos aplaiza un ka ne tēvs, ne māte neliekas to redzam. Bet vectēvs — visa viņa uzmanība bija pievērsta tikai šķīvim, un vienīgā roka, kas viņam klausīja, nemitīgi kustēja no šķīvja līdz mutei. Ja no viņa drebošajiem pirkstiem kāds gabaliņš izkrita, mani brāļi viņu izsmēja.

Kad vakariņas bija paēstas, es domāju, ka mēs vakaru pavadīsim pie pavarda, bet tevs pateica, ka viņš gaidot savus draugus un ka mums laiet gulēt. Paņēmis sveci, viņš mūs aizveda uz ratu nojumi, kas atradās blakus istabai, kurā mēs bijām ēduši. Tur stavēja divas lielas kulbas, kādās parasti braukā apkārtceļojoši tirgotāji. Viņš atvēra vienas kulbas durvis, un mēs ieraudzījām, ka tur atrodas viena virs otras divas lažas.

Tās ir jūsu gultas, — viņš sacīja. — Guliet mierīgi.

Tāda bija mana uzņemšana ģimenē — Driskolu ģimene.

XIV

ŠAUSMĀS PAR SAVIEM VECĀKIEM

Aizejot tēvs mums bija atstājis sveci, bet mūsu kulbas durvis no ārpuses aizslēdzis. Nekas cits mums neatlika ka gulēt, ko mēs tūdaļ arī darījām, nemaz nepapļāpajuši, kā to vakaros bijām raduši, un nepārrunājuši par iespaidiem tik pārbagāto dienu.

—   Arlabunakti, Remī, — sacīja Matia.

—   Arlabunakti, Matia.

Matiam, tapat ka man, nemaz negribējās runāt, un es biju priecīgs, ka viņš klusē.

Bet negribēt runāt nebūt nenozīmē gribēt gulēt. Nopūtis sveci, es nekādi nespēju aizdarīt acis un, grozīdamies savā šaurajā guļamvietā, sāku pārdomāt visu, kas nupat bija noticis.

Noņemdamies ar savām pārdomām, es dzirdēju, ka arī Matia, kas gulēja virs manis, grozās no vieniem sāniem uz otriem, un tas liecināja, ka arī viņš nevar aizmigt.

—   Vai tu neguli? — es čukstus jautāju.

—   Vēl ne.

—    Vai tev kas sāp?

—    Nē, pateicos, es jūtos labi. Tikai viss ap mani griežas riņķi, it kā es vēl būtu uz jūras, kulba ceļas uz augšu un iet uz leju, gāzelēdamās uz visām pusēm.

Vai vainīga bija tikai pārciestā jūras slimība, kuras deļ Matia nevarēja aizmigt? Vai viņš nebija nomodā to pašu domu dēļ, kuras turēja nomodā mani? Viņš mani ļoti mīlēja, un mēs jutāmies tik cieši saistīti viens ar otru gan ar sirdi, gan ar prātu, ka viņš sajuta to pašu, ko es.

Miegs nenāca, laiks ritēja, un mani sāka nomākt nenoteiktas bailes, sākumā es nebiju varējis lāgā saprast jūtas, kas manī valdīja pār vi sām citām, kuras juku jukām drūzmējās manā galvā. Bet tagad es skaidri apjautu, ka tās ir bailes. Bailes no kā? To es nezināju, bet tomēr man bija bail. Un ne jau tāpēc es baidījos, ka gulēju šai kulbā, šai nabadzīgajā Bethnal-Green kvartālā. Cik daudzreiz savā klaidoņa mūžā es tiku pavadījis naktis, būdams neaizsargāts, nevis tā kā šonaktl Es apzinājos, ka esmu pasargāts no jebkādām briesmām, un tomēr baiļojos. Jo vairāk es šīm bailēm turējos pretī, jo vairak tās manī nostiprinājās.

Stundas ritēja cita pec citas, bet es nespēju noteikt laiku, jo tuvumā nebija zvanu torņa. Pēkšņi pie šķūņa durvīm, kas izgāja uz citu, ne uz Sarkanā lauvas galma ielu, es izdzirdēju diezgan stipru klauvēšanu. Tad pēc vairākiem signāliem, klauvējot ar noteiktiem intervāliem, mūsu kulbā iespiedās gaisma.

Pārsteigts es žigli paraudzījos apkārt, un Kapi, kas gulēja pie manas lažas, pamodās un sāka rūkt. Es saskatīju, ka gaisma spiežas pa mazu lodziņu, kas bija ietaisīts kulbas sieniņā pret mūsu guļvietām. Iedams gulēt, es šo lodziņu nebiju ievērojis, jo no iekšpuses tas bija aizklāts ar aizkariņu. Puse šā lodziņa atradās pie Matias guļasvietas, otra puse — pie manējās. Negribēdams, lai Kapi saceļ kājās visu māju, es aizspiedu viņam purnu ar roku un paskatījos ārā.

Tēvs, ienācis šķūnī, ātri un klusi atvēra durvis uz ielu, pec tam tikpat ātri un klusi tās aizslēdza, ielaidis sev pa priekšu divus vīrus, kas stiepa uz muguras smagus baķus.

Pielicis pirkstu pie lūpām, otrā rokā turēdams aptumšotu lukturi, viņš norādīja uz kulbu, kurā mēs gulējām. Tas nozīmēja, ka nevajag trokšņot, lai mēs neuzmostos.

Sāda uzmanība mani aizkustināja, un man jau iešāvās prātā doma uzsaukt viņam, lai par mani nebēdā, jo es esmu nomodā, bet, tā kā ar savu kliedzienu es varētu uzpodināt Matiu, kas droši vien gulēja saldā miegā, tad es klusēju.

Tēvs palīdzēja abiem vīriem atbrīvoties no baķiem, tad uz brīdi nozuda un drīz atkal ieradās kopā ar manu māti. Pa tēva prombūtnes laiku vīri bija atsējuši savus saiņus: viens bija pilns dažādiem audumu gabaliem, otrā atradās trikotāžas izstrādājumi — veļa, apakšbikses, zeķes un cimdi.

Tad es sapratu to, kas sākumā mani bija izbrīnījis: šie vīri ir tirgotāji, kas ieradušies pārdot savas preces maniem vecākiem.

Tēvs paņēma rokās katru priekšmetu, apskatīja to laternas gaismā un sniedza mātei, kas ar mazām grieznītēm nogrieza preču etiķetes un bāza tās sev kabatā.

Tas gan man likās dīvaini un savāda likās arī šai pārdošanai izraudzītā stunda.

Turpinādams preču apskati, tēvs čukstus pārmija dažus vārdus ar vīriem, kas šos saiņus bija atnesuši. Ja es būtu pratis angļu valodu,

es varbūt būtu varējis sadzirdēt, ko viņi runā, bet to, ko nesaprot, — to slikti dzird, un manas ausis uztvēra tikai dažus vārdus, vairākas reizes atkārtotus vārdus — bob[ un policemen.

Kad saiņu saturs bija rūpīgi apskatīts, vecāki un abi vīri izgāja no šķūņa un atkal iegaja mājā, ap mums no jauna iestājās tumsa. Acīmredzot viņi aizgāja kārtot rēķinus.

Es gribēju sev iestāstīt, ka tas, ko es nupat redzēju, nav nekas sevišķs, kaut gan, lai kā to vēlējos, tomēr nespēju sevi pārliecināt. Kāpēc šie vīri, nākdami pie maniem vecākiem, nebija nākuši iekšā pa Sarkana lauvas galmu? Kāpēc viņi sačukstējās par policiju, it kā baidīdamies, ka viņus no āra varētu dzirdēt? Kāpēc māte bija griezusi nost pie pērkamajām mantām piekarinātās etiķetes?

Sie jautājumi man nelāva aizmigt, un, tā kā nespēju rast uz tiem atbildi, es pūlējos tos atgaiņāt. Taču veltīgi. Pēc kāda brīža es no jauna ieraudzīju mūsu kulbā iespīdam gaismu un no jauna sāku lūkoties ārā pa sava aizkara spraugu. Taču šoreiz tas notika pret manu gribu, ne tā ka pirmo reizi, kad es to darīju gluži vienkārši tāpēc, ka man gri bējās redzēt un zināt. Tagad es klusībā domāju, ka nevajag skatīties, bet tomēr skatījos. Es lūkoju sev iestāstīt, ka labāk ir nekā nezināt, bet tomēr man gribējās redzēt.

Tagad vecāki bija vieni paši. Kamēr māte žigli saiņoja divus saiņus, tēvs slaucīja vienu šķūņa kaktu. Zem sausajām smiltīm, ko viņš platiem slotas vēzieniem slaucīja nost, parādījās luka. Viņš pacēla tās vāku un, kad mate bija beigusi iesaiņošanu, abus saiņus nolaida pa šo lūku pagrabā, kura dibenu es nevarēju saredzēt, kaut gan māte to ar lukturi apgaismoja. Nonesis abus saiņus lejā, tēvs izkāpa ārā, aiztaisīja ciet luku un atkal uzslaucīja tai virsū smiltis. Kad šis darbs bija pabeigts, lūkas vieta nebija saskatāma. Smiltīm pa virsu viņi abi uzkaisīja galmu smelti, kas klāja visu šķūņa grīdu.

Viņi aizgāja.

Tai brīdi, kad viņi klusām aizslēdza mājas durvis, man šķita, ka Matia sakustas savā guļasvietā un noliek galvu uz spilvena.

Vai viņš bija redzējis, kas šeit notika?

Es neuzdrošinājos viņam to jautāt. Tagad mani vairs nemocīja neskaidras bailes, tagad es zināju, kāpēc es baidījos, un no galvas līdz kājām mani klaja auksti sviedri.

Tā es pavadīju visu nakti. Kaimiņu gaiļa dziesma man pavēstīja, ka tuvojas rīts. Tikai tad es aizmigu, taču gulēju smagā, nemierīgā miegā, kas bija pilns drausmīgu murgu, kuri mani smacēja nost.

Mani uzmodināja atslēgas žvadzēšana, un mūsu kulbas durvis at vērās. Iedomādamies, ka tas ir tēvs, kas nāk mūs modināt, es aizvēru acis, lai viņu neredzētu.

' Bob (angl.) — policists (žargona vārds). (Tulk.)

Tavs brālis laiž mūs laukā, — sacīja Matia. — Viņš jau aizgāja.

Tad mēs pieceļamies. Matia man neapjautājās, vai es labi gulēju, un ari es viņam nekā nevaicāju. Kad viņš pēc brīža mani uzlūkoja, es novērsu acis.

Mēs iegājām virtuvē, bet ne tēva, ne mātes tur nebija. Vectēvs joprojām sēdēja atzveltnes krēslā pie uguns, it kā kopš vakardienas ne- būtu pakustējies, vecākā masa Ennija noridāja galdu, bet mans vecākais brālis Alēns slaucīja istabu.

Es piegāju viņiem klāt, lai sasveicinātos, bet viņi turpināja savu darbu un man neatbildēja.

Tad es gāju klāt vectēvam, bet viņš mani nemaz nelaida sev tuvu ina un, tapat kā iepriekšējā dienā, nospļāvās uz manu pusi; tas mani uzreiz apstādināja.

Pajautā, — es sacīju Matiam, — cikos es šorīt redzēšu vecākus.

Matia manu lūgumu izpildīja, un vectēvs, izdzirdējis angļu valodu, it kā atmaiga: viņa seja mazliet zaudēja savu atbaidošo stingumu, un viņš bija tik laipns, ka atbildēja.

—    Ko viņš teica? — es jautāju.

—    Ka tavs tēvs esot aizgājis uz visu dienu, ka mate guļot un ka mēs varot iet pastaigaties.

Un nekā vairāk neteica? — es vaicāju, atzīdams, ka Matias tulkojums bija pārāk īss.

Matia it kā apmulsa.

—   Es nezinu, vai pārējo esmu sapratis pareizi, — viņš noteica.

—   Saki to, ko saprati.

—    Liekas, viņš teica, ja mums pilsētā gadoties kāds izdevīgs ķēriens, lai mēs to nelaižot garām, tad vēl piebilda — un to nu es droši zinu: «Liec vērā manu mācību — vajag dzīvot uz muļķu rēķina.»

Vectēvs acīmredzot saprata, ko Matia man skaidroja, jo, dzirdot pēdējos vārdus, ar savu veselo roku viņš izdarīja tādu kustību, it kā bāztu sev kaut ko kabatā, un pamirkšķināja ar aci.

—   Ejam, — es sacīju Matiam.

Kādas divi trīs stundas mēs klejojām Sarkanā lauvas galma ap kārtnē, neiedrošinādamies attālināties aiz bailēm, ka varam apmaldīties. Dienas gaisma Bethnal Green man izskatījās vel drausmīgāka nekā iepriekšejā vakarā. Itin viss — gan mājas, gan cilvēki — izska tījās gaužām nabadzīgi, un tas atstāja ļoti bēdīgu iespaidu.

Mēs ar Matiu saskatījāmies, taču nebildām ne vārda.

Pagriezušies atpakaļ, nonācām pie savas mājas pagalma un iegājām iekšā.

Mate bija iznākusi no savas istabas. Es jau no sliekšņa ieraudzīju, ka viņa sēž, uzlikusi galvu uz galda. Iedomādamies, ka viņa ir saslimusi, es pieskrēju viņai klat, lai viņu noskūpstītu, jo sarunaties ar viņu es nevarēju.

Es viņu apskāvu. Viņa pacēla trīcošo galvu un paskatījās manī, droši vien mani neredzedama. No viņas siltās elpas plūda kadiķogu degvīna smaka. Es parāvos atpakaļ. Viņas galva no jauna atkrita uz rokām, kas bija izstieptas pāri galdam.

—   Gin\ — noteica vectēvs.

Un viņš ņirdzīgi mani uzlūkoja, pateikdams dažus man nesaprotamus vārdus.

Sākumā es paliku nekustīgi stāvam, it kā būtu zaudējis saprašanu, bet pēc dažiem mirkļiem paraudzījos uz Matiu, kas ari raudzījās manī asaru pilnam acīm.

Es padevu viņam zīmi, un mēs no jauna izgājām laukā.

Mēs ilgi staigājām plecu pie pleca, sadevušies rokās, ne vārda nerunādami, iedami tik uz priekšu, paši nezinādami, kurp.

—   Uz kurieni tu gribi iet? — Matia itin satraukts jautāja.

Es pats nezinu. Kaut kur, kur mēs varētu parunāt. Man tev kaut kas jāpasaka, bet šeit, šai drūzma, es nevaru.

Savā klaidoņa dzīvē, būdams Vitālisa audzēknis, kad mes staigājam pa laukiem un mežiem, es biju pieradis nekad neko svarīgu nerunāt pilsētā vai ciemā uz ielas, un tālab, kad mani traucēja garāmgājēji, visas domas man pēkšņi izgaisa. Bet es ar Matiu gribēju runāt nopietni, zinadams, kas man jāsaka.

Tai brīdī, kad Matia man uzdeva savu jautājumu, mēs bijām nonākuši platāka ielā nekā tās ieliņas, no kurām bijām iznākuši, un šķita, ka šās ielas galā ir redzami koki. Varbūt tur jau sākās lauki. Un mēs devāmies uz to pusi. Bet tie nebija lauki, tas bija milzīgs parks ar plašiem zāļu laukumiem un šur tur izkaisītiem jaunu kociņu puduriem. Gribēdami parunāties, mēs devāmies turp.

Es jau visu biju izlēmis un skaidri zināju, kas man sakams.

—   Mīļais Matia, tu zini, ka es tevi mīlu, — es sacīju savam biedram, tiklīdz bijām apsēdušies kādā klusākā, nomaļākā vietiņā, — tu ļoti labi zini, vai ne, ka tikai mūsu draudzības dēļ es tevi biju lūdzis braukt man līdzi pie maniem vecākiem. Un tu taču nešaubīsies par manu draudzību, vai ne, lai es no tevis lūgtu ko lūgdams?

—   Cik tu esi dumjš! — viņš atbildēja, pūlēdamies pasmaidīt.

—   Tu gribētu smieties, lai tik es neraudu, bet tas nekas, ja es at- maigstu. Pie kā cita lai es izraudātos, ja ne pie tevis?

Un, mezdamies Matias skavas, es izplūdu asarās. Pat viens būdams, iejucis plašajā pasaulē, es nebiju juties tik nelaimīgs.

Pēc asaru plūdiem es pūlējos nomierināties: ne jau tāpēc, lai izsū dzētu savas bēdas, es biju atvedis Matiu uz parku, es to nebiju darījis sevis, bet gan viņa dēļ.

1 Gin (angl.) — džins, t. i., kadiķogu degvīns. (Tulk.)

Matia, — es sacīju, — tev ir jabrauc prom, tev jaatgriežas Francijā.

—   Šķirties no tevis? Nemūžam!

Es jau iepriekš labi zināju, ko tu man atbildēsi, un jūtos laimīgs, ļoti laimīgs, tici man, ka tu teicies mani nekad neatstāt. Bet tomēr lev mani jāatstāj, tev jāatgriežas Francijā vai Itālijā, kur vien velies, vienalga, taču tu nedrīksti palikt Anglijā.

Bet tu? Ko tu darīsi? Kur tu gribi, lai mēs braucam?

—   Es? Man jāpaliek šeit, Londonā, pie savas ģimenes. Vai tad mans pienākums nav dzīvot kopā ar saviem vecākiem? Nem visu mūsu atlikušo naudu un brauc.

—   Nerunā tā, Remī. Ja kādam no mums jābrauc prom, tad tieši tev.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka …

Nepabeidzis teikumu, viņš novērsās no mana jautājošā skatiena.

Matia, atbildi man pavisam klaji un atklāti, nebaidoties mani sarūgtināt: vai tu šonakt biji aizmidzis? Vai tu redzēji?

Nodurtām acīm viņš dobjā balsī atbildēja:

—   Nē, es nebiju aizmidzis.

—   Ko tu redzēji?

—   Visu.

—   Un ko tu nospriedi?

—   Ka to preču pārdevēji nebija tās pirkuši. Tavs tēvs viņus bāra, ka viņi klauvējuši pie šķūņa, nevis pie mājas durvīm. Viņi atbildēja, ka viņus novērojuši bobi, tas ir, policisti.

—   Tātad tu pats redzi, ka tev jābrauc prom, — es viņam sacīju.

—   Ja man jābrauc, tad jābrauc arī tev. Tas ir vienlīdz nepieciešams mums abiem.

—   Kad es tevi ludzu braukt man līdzi, pēc tā, ko man bija pastāstī jusi Barberēna māte, un arī pēc maniem sapņiem es biju iedomājies, ka mana ģimene varēs skolot mūs abus un ka mēs nešķirsimies. Bet viss ir pavisam citādi. Sapnis ir bijis… tikai sapnis, un tālab mums jāšķiras.

—   Nemūžam!

—   Uzklausi mani, saproti taču un nedari manu sirdi vēl smagāku. Ja Parīzē mēs būtu sastapuši Garofoli un viņš būtu tevi paņēmis pie sevis, tu taču nebūtu gribējis, lai es palieku kopā ar tevi, tu man būtu pateicis tieši to pašu, ko es tev saku tagad.

Matia neatbildēja.

—   Vai tā nav? Saki man — vai tā nav taisnība?

Brīdi padomājis, viņš sacīja:

—   Tagad uzklausi tu mani un klausies labi: kad Savanonā tu man pastāstīji par savu ģimeni, kas tevi meklē, tas mani ļoti apbēdināja. Man vajadzēja būt priecīgam, zinot, ka tu drīz atradīsi vecākus, bet es — gluži otrādi — kļuvu bēdīgs. Es nedomāju par tavu prieku un tavu laimi, bet domāju pats par sevi. Es iedomājos, ka tev būs brāli un māsas, kurus tu mīlēsi tāpat kā mani, varbūt pat vairak, savus bagātos, labi audzinatos, izglītotos brāļus un māsas, šos ceļos kungus un skaistās jaunkundzes, un es biju greizsirdīgs. Luk, kas tev ir jāzina, tā ir patiesība, un man tev ir jāatzīstas, lai tu man piedotu, ja vispār vari piedot tik zemiskas jutas.

—   Ak, Matia!

—   Saki, saki, ka tu man piedod.

—   No visas sirds. Es redzēju, ka tu biji nobēdājies, es nekad uz tevi neesmu dusmojies.

—   Tāpēc ka tu esi labs. Tu esi pārāk labs, bet es biju ļauns. Ja tu man piedod, tad tāpēc, ka esi labs, bet es sev nepiedodu, tāpēc ka neesmu tik labs kā tu. Un tu vēl nezini visu. Klusībā es domāju: es braukšu viņam līdzi uz Angliju, tāpēc ka jāredz, ka tur ir. Un, ja viņš būs laimīgs, ļoti laimīgs, kad viņam vairs nebūs laika domāt par mani, tad es aizmukšu un, nekā vairak neprātodams, braukšu uz Luku pie Kris- tīnas. Bet tu neesi nedz bagāts, nedz laimīgs, kā mēs bijām iedomājušies, gluži otrādi — tu neesi bagāts un esi . .. vārdu sakot, tu neesi tāds, kā mēs domājām, un tāpēc man nav jābrauc prom un man nav jāapskauj mana maza māsa Kristīna, bet mans biedrs, mans draugs, mans brālis — Remi.

To pateicis, viņš saņēma manu roku un mani noskūpstīja. Acīs man saskrēja asaras, bet tās vairs nebija tik rūgtas un tik svelošas kā iepriekšējas.

Taču, lai es biju cik aizkustināts būdams, no sava nodoma es neatteicos:

—   Tev jābrauc, tev jāatgriežas Francijā, jāsatiek Liza, Akena tēvs, Barberena māte, visi mani draugi, un tev viņiem jāpastāsta, kāpēc es neizdaru viņu labā to, ko gribēju, par ko biju sapņojis un ko biju viņiem apsolījis. Tu viņiem pastāstīsi, ka mani vecāki nav bagāti, kā mēs bijām domājuši, un ar to būs gana, lai viņi man piedotu. Saproti, vai ne? Viņi nav bagāti, un tas visu izskaidro. Nav taču nekāds kauns nebūt bagātam.

Ne jau tāpēc tu gribi, lai es braucu prom, ka viņi nav bagāti. Un tāpēc es nekur nebraukšu.

—   Matia, es tevi lūdzu, nevairo manas sāpes, tu taču redzi, cik tās ir lielas.

Ak, es negribu tevi piespiest, lai tu man saki to, ko tev ir kauns man teikt. Es neesmu blēdīgs, es neesmu viltīgs, bet, ja es nesaprotu visu, kam vajadzēja but iekšā šeit, — un viņš piesita sev pie galvas, — tad es jūtu ar šo vietu, — un viņš pielika roku pie sirds. — Ne jau tāpēc, ka tavi vecāki ir nabagi, tu gribi, lai es braucu prom, ne tāpēc, ka viņi mani nevaretu paēdināt, jo es jau nebūtu viņiem par nastu, es

viņu labā strādātu, bet tas ir tā dēļ, ko tu šonakt redzēji, — tu baidies , manis dēļ.

—   Matia, nerunā tā.

Tu baidies, ka es varētu sākt griezt nost etiķetes zagtām pre-

cem.

—   Ciet klusu, Matia, mans mīļais Matia, ciet klusu!

Un es paslēpu rokas savu aiz kauna nosarkušo seju.

—   Labi! Ja tu baidies manis dēļ, — Matia turpināja, — tad es baidos tevis dēļ, un tālab es tev saku: brauksim abi divi, atgriezīsimies Francijā pie Barberēna mātes, Lizas un taviem draugiem.

Tas nav iespējams! Tev mani vecāki nav nekas, tev nav nekāda pienākuma pret viņiem. Bet man viņi ir vecāki, man jāpaliek kopā ar viņiem.

—   Tavi vecāki! Tas vecais paralltiķis — tavs vectēvs? Tā sieviete, kas gulēja uz galda, tava māte?

Es strauji piecēlos un ne vairs lūdzēja, bet valdonīgā balsī izsaucos:

—   Ciet klusu, Matia, nerunā tā, es tev aizliedzu tā runāt! Tu.runā par manu vectēvu un manu mati. Man viņi ir jāciena un jamil.

Tev tas būtu jādara, ja viņi tiešām būtu tavi vecāki. Bet, ja viņi nav ne tavs vectēvs, ne tēvs, ne māte, — vai arī tad viņi tev jāciena un jāmīl?

—   Bet vai tad tu nedzirdēji mana tēva stāstu?

—   Ko tad tas viņa stāsts pierāda? Viņi ir pazaudējuši bērnu tavā vecumā, sākuši to meklēt un atraduši tāda paša vecuma bērnu kā tas, kuru viņi pazaudēja. Un tas ir viss.

—    Tu aizmirsti, ka viņiem nolaupītais bērns ir pamests Bretoila avēnijā un ka arī es tiku atrasts Bretoila avēnijā tai pašā dienā.

Kāpēc Bretoila avēnijā vienā un tai paša dienā nevarētu būt pamesti divi bērni? Kapec policijas komisārs nevareja kļūdīties, nosū tot Driskola kungu uz Savanonu? Tas ir iespējams.

—   Nē, tas nevar būt.

—    Varbūt tas, ko es runāju un ka paskaidroju, ir bezjedzigi, tāpēc ka es neprotu pareizi izteikties un izskaidrot. Cits to droši vien izskaid rotu labāk, un tas kļūtu saprotams.

—   Nē, šeit ir pavisam kas cits.

—   Galu galā pievērs uzmanību tam, ka tu neesi līdzīgs nedz tē vam, nedz mātei un ka tu neesi gaišmatis kā tavi brāļi un māsas, ku riem visiem ir vienādi gaiši mati. Kāpēc tev nav tādi? Turklāt ir jā brīnās vēl par kaut ko: kā trūcīgiem cilvēkiem varēja būt tik daudz nau das, ko izdot par bērna meklešanu? Visu šo iemeslu deļ, manuprāt, tu neesi Driskols. Es ļoti labi zinu, ka esmu muļķis, man tas pastāvīgi tika teikts, taču tā ir manas galvas vaina. Bet tu neesi Driskols, un tev nav jāpaliek pie Driskoliem. Ja, par spīti visam, tu tomēr gribi šeit

palikt, es palikšu kopā ar tevi. Tikai tev tūlīt pat jāaizraksta Barbe- rēna mātei, lai viņa mums pasaka, kādi īsti ir bijuši tavi autiņi. Kad saņemsim atbildi, tad tu varēsi izprašņāt savu tā saukto tēvu un mums varbūt sāks rasties skaidrība. Līdz tam es nekustēšu ne no vietas un, par spīti visam, palikšu kopā ar tevi. Ja būs jāstrādā, strādāsim kopā.

—   Bet ja nu atkal sāks sist pa Matias galvu?

Viņš skumji pasmaidīja.

—   Tas nebūs tik sāpīgi. Vai tad sitieni, ko saņem drauga dēļ, ir sāpīgi?

XV

SAMAITĀTAIS KAPI

Sarkana lauvas galmā mēs pārnacām tikai vēlu vakarā. Augu dienu tērzēdami pastaigājāmies pa skaisto parku, brokastīm nopirkuši gabalu maizes.

Tēvs jau bija mājās, un māte turējās uz kājām. Nedz viņš, nedz viņa nelikās zinis par mūsu ilgo pastaigu. Tikai pec vakariņām tēvs pateica, ka viņam ar mums abiem jāparunājot. Sai sakarā viņš mūs piesauca pie pavarda, par ko vectēvs uz mums sāka rūkt, jo viņš nikni sargāja savu vietu pie pavarda.

—   Pastāstiet mazliet — kā jūs pelnījāt maizi Francijā? — tēvs jautāja.

Es viņam pastastīju to,'ko viņš vaicāja.

—   Tad jau jums nekad nebija jābaidas nomirt badā?

—   Nekad. Mēs nopelnījām ne vien iztikai, bet varējām nopirkt pat govi, — pašapzinīgi noteica Matia.

Un viņš pastāstīja, kā mēs tikām pie govs.

—   Tad jau jūs esat ļoti apdavināti! — tēvs sacīja. — Parādiet mazliet, ko jūs protat.

Es paņēmu arfu un nospēlēju kādu dziesmiņu, taču ne jau savu ne- apoliešu dziesmu.

—   Labi, labi, — tēvs noteica. — Un ko Matia prot?

Ari Matia nospēlēja kaut ko uz vijoles un pēc tam vēl ar pistonkor- neti. Pēdējais priekšnesums izpelnījās aplausus, ko veltīja mums apkārt sastājušies bērni.

—    Un Kapi? — tēvs vaicāja. — Ko viņš spēlē? Nedomāju, ka jūs vazājat līdzi suni tikai sava prieka pēc. Droši vien ari viņš spēj sev nopelnīt vismaz ēdienu.

Es ļoti lepojos ar Kapi talantiem ne vien viņa paša, bet ari Vitā- lisa dēļ. Man gribējās, lai viņš parāda dažus sava repertuāra trikus, un viņš, kā parasti, guva bērnu piekrišanu.

—   Tāds suns jau ir vesels kapitāls, — noteica tēvs.

Pēc šā komplimenta es ņēmos Kapi slavēt, apgalvodams, ka viņš īsā laika spēj iemācīties visu, ko vien viņam parāda, pat to, ko suņi parasti neprot izdarīt.

Tēvs pārtulkoja manus vārdus angliski, un man šķita, ka viņš vēl pielika klāt kaut ko, ko es nesapratu un par ko visi sāka smieties - māte, bērni un arī vectēvs, kas vairākas reizes pamirkšķināja ar aci, saukdams: fine dog, tas ir, lielisks suns. Taču Kapi ar šo uzslavu nemaz nelepojās.

Ja tā, — tēvs turpināja, — lūk, ko es jums iesaku. Bet vispirms lai Matia pasaka, vai viņš ir ar mieru palikt Anglijā un vai grib dzīvot kopā ar mums.

—   Es gribu palikt kopā ar Remī, — atbildēja Matia, kas bija daudz viltīgāks, nekā sacīja un pats domāja, — un iešu viņam visur līdzi.

Tēvs, nespedams uzminēt, kas aiz šiem vārdiem slēpjas, likās esam apmierināts.

—   Ja nu tā, tad es atgriežos pie sava priekšlikuma. Mēs neesam bagāti, un mums visiem jāstrādā. Vasarā mēs braukājam pa Angliju, un bērni piedāvā manas preces tiem, kas paši negrib papūlēties un atnākt pie mums. Bet pa ziemu mums nekas liels nav ko darīt. Kamēr mēs uzturamies Londona, Rcmī un Matia varēs spēlēt uz ielām, un es nešaubos, ka viņi labi nopelnīs, it īpaši, kad tuvosies ziemassvētki — laiks, ko mēs šeit saucam par waits' jeb priekšsvētku dienām. Bet, ta ka nevajag but pārāk izšķērdīgiem, tad Kapi savus priekšnesumus rādīs kopā ar Alenu un Nedu.

—   Kapi uzstājas tikai kopā ar mani, — es žigli iebildu, jo nebiju ar mieru no viņa šķirties.

—    Neuztraucies, viņš pieradīs strādāt kopā ar Alēnu un Nedu, un, tā sadalījušies, jūs nopelnīsit daudz vairak.

—   Bet es jums galvoju, ka bez manis viņš nekā nedarīs un — no otras puses — mēs ar Matiu savāksim daudz mazāk naudas. Ar Kapi mēs nopelnīsim vairāk.

—   Pietiks runāt, — tēvs man sacīja. — Ja es ko saku, tad tas ir ja- dara un nekavējoties. Tāds ir mūsu mājas likums, domāju, ka tu to ievērosi tāpat kā visi.

Kaut ko iebilst nebija vērts, un es klusēju. Bet klusībā nodomāju, ka mani skaistie sapņi sakarā ar Kapi tikpat skumji piepildījušies ka manejie. Tātad mūs izšķirs! Cik bēdīgi gan man, gan viņam!

1 Waits (angl.) — ziemassvētkos ceļojošie muzikanti vai dziedoņi. (Tulk.)

Mēs atkal gājām gulēt uz savu kulbu, bet tovakar tēvs mūs vairs neieslēdza.

Kad es apgūlos, Matia, kas lēnāk izģērbās, pienāca man klat un apslāpētā balsi iečukstēja ausī:

— Iedomājies, tas, kuru tu sauc par tēvu, izmanto ne tikai bērnus, kas strādā viņa labā, bet arī suņus. Vai tas tev beidzot neatdara acis? Rit uzrakstīsim vēstuli Barberena mātei.

Bet nākamajā dienā vajadzēja apmācīt Kapi. Es paņēmu viņu rokās un, vairākas reizes noskūpstījis uz deguna, klusiņām viņam skaidroju, ko es no viņa prasu. Nabaga suns, kā viņš uz mani skatījās un kā manī klausījas!

Ielicis saiti rokās Alēnam, es uzsāku atkal savus paskaidrojumus, un Kapi bija tik gudrs un tik paklausīgs, ka sekoja maniem brāļiem noskumis, bet nepretodamies.

Matiu un mani tēvs gribēja pats aizvest uz kvartālu, kur mēs varētu labi nopelnīt. Izgājuši cauri visai Londonai, mēs nonācām tai pilsētas daļā, kur bija skaistas mājas ar portikiem* un lepnākajās ielās apņemtas dārziem. Greznajās ielās ar platajām ietvem neredzēja skrandainus, izbadējušos nabagus, šeit pastaigajās skaistas dāmas uzkrītošās tualetēs, ripoja kā spogulis mirdzošas ekipāžas, ko vilka lieliski zirgi, kurus vadīja resnum resni kučieri pūderētiem matiem.

Sarkanā lauvas galmā mēs atgriezāmies vēlu, jo .no Vestendas līdz Besnalgrīnai ir liels attālums, un man bija prieks ieraudzīt Kapi gan stipri novārtījušos, bet jautrā garastāvokli.

Es tā priecājos par mūsu atkalredzēšanos, ka, pamatīgi noberzis ar sausiem salmiem, ietinu viņu aitāda un ieliku savā gultā. Grūti pa teikt, kurš no mums bija laimīgāks — viņš vai es.

Tā tas turpinājās vairākas dienas. Mēs izgājām no rīta un atgriezāmies vēlu vakara, nospēlējuši savu repertuāru gan vienā, gan citā kvartālā, bet Kapi pa to laiku sniedza izrādes Alēna un Neda vadībā. Tad kādu vakaru tēvs man pateica, ka es varot Kapi ņemt sev līdzi, jo Alēns un Neds palikšot mājās.

Tas mūs ļoti iepriecināja, un mēs-abi ar Matiu apņēmāmies sapel nīt ar Kapi labi daudz naudas, lai turpmāk mums vienmer dotu viņu līdzi. Mēs gribējām atkarot Kapi sev un bijām gatavi sevi nemaz netaupīt.

No rīta mēs viņu pamatīgi saposām un pēc brokastīm devāmies uz kvartalu, kur, pieredzes vadīti, cerējām, ka «cienījamā publika» neskoposies. Mums bija jāpārsoļo visa Londona no austrumiem līdz rietumiem pa Oldstrītu, Holbornstrītu un Oksfordstrītu.

Diemžēl mūsu pasākuma panākumus izjauca migla, kas jau divi dienas nemaz neizklīda. Debesis vai to, ko Londonā sauc par debesīm, klāja oranžu garaiņu mākonis, un pilsētā virmoja tāda kā pelēcīga dūmaka, kas neļāva nekā saskatīt pat dažu soļu attālumā. Gājēju

bija maz, un pa logiem, aiz kuriem mūs klausījās, Kapi nemaz nebija redzams. Tie bija slikti apstākļi labai naudas iekasēšanai, un Matia lādēja miglu, šo sasodito fog, nenojaušot, cik lielu pakalpojumu tā mums visiem trim izdarīs mazu brīdi vēlāk.

Atri soļojot un turot Kapi nelielā atstatuma aiz sevis, brīžam viņam tikai uzsaucot, kas vairāk līdzēja nekā visstiprākā ķēde, mes nonācām Holbornstrītā, kura, ka zināms, ir viena no visdzīvākajam tirdzniecības ielām Londonā. Pēkšņi es pamanīju, ka Kapi ir nozudis. Kur viņš varēja palikt? Tas bija ļoti savādi. Pagājies mazliet dziļāk alejā, es apstājos, lai viņu pagaidītu, un klusu uzsvilpu, jo mēs necik tālu nevarējām redzēt. Es jau saku uztraukties, baidīdamies, ka viņu varbūt nozaguši, kad Kapi lēkšiem, luncinādams asti, pieskrēja mums klat, turēdams zobos pari vilnas zeķu. Uzlicis man virsū priekšķepas, viņš sniedza man zeķes, mudinādams tās pieņemt. Viņš izskatījās lepns, it kā būtu veikli nospēlējis vienu no saviem grūtākajiem numuriem, un tagad pieprasīja manu atzinību. Tas viss notika dažu sekunžu laikā, un es stāvēju gluži apmulsis, kad Matia pēkšņi izrāva man zeķes un ar otru roku vilka mani prom uz aleju.

—   Iesim labi ātri, — viņš sacīja, — tikai neskriesim.

So bēgšanas iemeslu viņš man paskaidroja tikai pēc dažām minūtēm.

—   Es arī biju apjucis tāpat kā tu, nesaprazdams, kur radušās tās zeķes, kad izdzirdēju kādu vīru sakām: «Kur ir tas zaglis?» Un, saproti, zaglis ir mūsu Kapi. Nebijis miglas, mūs būtu apcietinājuši par zādzību .

Es visu ļoti labi sapratu un aiz dusmām vai plisu. Labo, godīgo Kapi viņi bija pataisījuši par zagli.

—   Iesim mājās, — es sacīju Matiam. — Turi Kapi saitē.

Matia man ne vārda neteica, un, ātri soļodami, mēs nonācām Sarkanā lauvas galma. Tēvs, māte un bērni sēdēja ap galdu un locija audumu gabalus. Es uzmetu galdā zeķu pāri, par ko Alēns un Neds sāka smieties.

Te ir zeķu pāris, — es sacīju, — ko Kapi nupat nozaga, jo viņš ir izmācīts par zagli. Domāju, ka tas ir izdarīts joka pēc.

To teikdams, es aiz sašutuma trīcēju, taču biju apņemies visu pateikt.

—   Bet ja nu tas nebūtu joks, — tēvs vaicāja, — saki, lūdzams, — ko tad tu darītu?

—   Es apsietu Kapi ap kaklu virvi un, kaut gan viņu ļoti mīlu, noslīcinātu Temza. Es negribu, lai Kapi kļūst zaglis, tāpat kā pats negri bu par tādu kļūt. Ja es zinātu, ka tas var notikt, es tūlīt pat ietu kopā ar viņu noslīcināties.

Tēvs paskatījās man tieši sejā un izdarīja tik niknu kustību, it kā gribētu mani nosist. Acis viņam zvēroja aiz dusmām. Es tomēr ne- noduru acis. Viņa dusmās savilktā seja pamazām ieguva parasto izteiksmi.

— Tev taisnība, tas bija joks, — viņš sacīja. — Lai tas vairs neatkārtotos, turpmāk Kapi ies Ildzi tikai tev.

XVI

SKAISTIE AUTIŅI PIEVĪLUŠI

Par spīti manai draudzīgajai pretimnākšanai, brāļi Alens un Neds man pastāvīgi atbildēja ar negantu nepatiku, un visu, ko es gribēju viņu labā darīt, viņi uzņēma naidīgi. Acīmredzot viņi mani neatzina par savu brāli.

Pēc notikuma ar Kapi mūsu attiecības pilnīgi noskaidrojās, jo es viņiem liku saprast — ne jau ar vārdiem, jo man bija grūti angliski izteikties, bet ar dzīviem, izteiksmīgiem žestiem, kur galvena loma piekrita manam dūrēm, — ka, tiklīdz viņi lūkos Kapi kaut ko nodarīt, es pratīšu viņu vai nu aizstāvēt, vai atriebties par viņu.

Tā kā man nebija brāļu, es gribēju, lai man butu māsas. Bet Ennija, vecākā meitene, neizrādīja pret mani labākas jutas kā viņas brāļi. Pret manis izrādītajām laipnibam viņa izturējās tāpat kā viņi, un nepagāja neviena diena, kad viņa neizspēlētu ar mani kādu ļaunu joku, uz ko, man jaatzīst, viņa bija visai attapīga.

Alena un Neda atstumtam, Ennijas atstumtam — man atlika tikai mazā Keita, kas ar saviem trim gadiem bija par mazu, lai biedrotos ar brāļiem un māsu. Tālab viņa labprāt ļāva man sevi apmīļot pirmkārt tāpēc, ka es liku Kapi izradīt viņai visādus trikus, bet vēlāk, kad Kapi atkal bija atdots man, tāpēc, ka es viņai nesu konfektes, kūkas un apelsīnus, ko izrāžu laika mums sadāvināja bērni, cienīgiem ģīm jiem sacīdami: «Sunītim!» Dot sunim apelsīnus varbūt nebija diez cik prātigi, bet es tos ar pateicību pieņēmu, jo tie man ļāva izpelnīties mis Keitas labvēlību.

Tātad no visas manas ģimenes, pret kuru es sava sirdī jutu tik lielu maigumu, kad izkāpu Anglijā no kuģa, vienīgi mazā Keita ļāva man sevi mīlēt. Vectēvs joprojām nikni spļāva uz manu pusi ikreiz, kad es viņam tuvojos. Tēvs par mani likās zinis tikai tad, kad vakarā pieprasīja norēķinu par musu ienākumiem. Māte visbiežāk dzīvoja kā pa mākoņiem. Alēns, Neds un Ennija mani nicināja. Vienīgi Keita ļāva sevi noglāstīt — vismaz tāpēc, ka man allaž bija pilnas kabatas.

Kāda vilšanās!

Arī Matia — galvenokārt tāpēc, ka es biju noraidījis viņa aizdomas, — lūkoja man iegalvot, ka, bijis es tiešam šās ģimenes dēls, viņiem pret mani būtu citādas jutas nekā tās, kādas viņi tik nesaudzi gi man izrādīja, kad es ne ar ko nebiju pelnījis šo vienaldzību vai cietsirdību.

Kad Matia redzēja, ka esmu iegrimis skumjās pārdomās, viņš ļoti labi uzminēja to cēloni un tad, it kā pats ar sevi sarunadamies, mēdza teikt:

— Redzēsim, ko Barberēna māte tev atbildēs.

Sās vēstules dēļ, kura man bija jāsaņem adresēta «uz pieprasījumu», savu parasto ceļu mēs grozījām un, lai nokļūtu Holbornstrītā, negājām caur Vestsmīzfīldu, bet devāmies uz galveno pastu. Labu laiku šis gājiens bija veltīgs. Taču beidzot ilgi gaidītā vēstule pienāca.

Galvenais pasts nav diez cik piemērota vieta vēstules lasīšanai. Mes iegriezāmies kadas blakusieliņas alejā, pa šo laiku es mazliet nomierināju savu satraukumu un tur beidzot atplēsu Barberēna mātes vēstuli, tas ir, vēstuli, ko viņa bija lūgusi uzrakstīt Savanonas mācītāju:

«Mīļais Remi!

Esmu pārsteigta un ļoti apbēdināta par to, ko uzzināju no Tavas vēstulēs, jo pec tā, ko nabaga Barberēns man vienmēr tika stāstījis gan pēc tam, kad bija Tevi atradis Bretoila avēnijā, gan pēc tam, kad bija runājis ar personu, kas Tevi meklēja, es iedomājos, ka Taviem vecākiem jābūt turīgiem, pat ļoti turīgiem cilvēkiem.

So domu apstiprinaja arī tas, ka Tu biji apģērbts, kad Barberēns Tevi pārnesa Savanonā, un tas skaidri liecināja, ka Tavas drēbītes pieder bagāta bērna pūriņam. Tu man vaicā, kādi bijuši autiņi, kuros Tu biji ietīts. To es Tev varu viegli pateikt, jo visas Tavas drāniņas esmu uzglabājusi, domadatna, ka tās noderēs Tevis sazīmēšanai, kad Tavi vecāki Tevi meklēs, kam, pec manām domām, bija noteikti jāno tiek.

Bet vispirms man Tev jāpasaka, ka autiņu Tev nemaz nebija. Ja es Tev kādreiz stāstīju par autiņiem, tad tikai aiz paraduma, jo pie mums zīdaiņus allaž tin autiņos. Bet Tu nebiji autiņos. Gluži otrādi — Tu biji apģērbts, un lūk, kas Tev bija mugurā: sevišķi skaista un grezna mežģīņu aubīte, smalka audekla krekliņš, apšūts ar šauru mežģinīti gar kakliņu un piedurknītēm, flaneļa sedziņa, baltas vilnas zeķītes, balti adīti zābaciņi ar zīda pušķīšiem, gara, balta flaneļa kleitiņa un, beidzot, garš kažociņš ar balta kašmira kapuci, zīda oderi un izrotātu skaistiem izšuvumiem.

Audekla paladziņa, kas piederīgs pie tā paša pūriņa, Tev nebija, jo policijas iecirknī to bija apmainījuši pret parastu salveti.

Un, beidzot, jāpiebilst, ka neviens no šiem apģērba gabaliem nebija iezīmēts, bet flaneļa sedziņa un krekliņš būs bijuši iezīmēti, jo stūrīši, kur parasti uzšuj monogrammu, bija nogriezti, kas norada, ka tikusi ievērota vislielākā piesardzība, lai apgrūtinatu bērna meklēšanu.

Tas arī ir viss, mīļais Remī, ko es Tev varu paziņot. Ja Tu domā, ka lēv šie priekšmeti būtu vajadzīgi, tad tikai atraksti, es Tev tos nosū tīšu.

Nebedājies, mīļo zen, ka nevari man sagādāt visas skaistās dāvanas, ko biji apsolījis. Tava govs, ko Tu nopirki par saviem dienišķajiem ietaupījumiem, man atsver visas pasaules dāvanas. Ar prieku varu Tev paziņot, ka viņa joprojām ir sveika un vesela, aizvien dod daudz piena un, pateicoties viņai, man tagad nekā netrūkst. Ikreiz, viņu uzskatot, iedomājos Tevi un Tavu mazo biedru Matiu.

Tu mani ļoti iepriecināsi, paziņodams, kā Tev klājas, un ceru, ka šis ziņas vienmēr būs labas. Tu esi tik maigs un mīlīgs zēns, Tev ir ja būt laimigam sava ģimenē, kur Tev ir tēvs, māte, brāļi un māsas, kuri Tevi katrā ziņa iemīļos, kā Tu to esi pelnījis.

Ardievu, mīļo zēn, sirsnīgi Tevi skūpstu.

Tava zīdītājā Barberēna atraitne.»

Lasot vēstules beigas, man sažņaudzās sirds. Nabaga Barberēna māte, cik viņa bija laba pret mani! Tāpēc ka viņa mani mīl, viņa iedomājās, ka visiem mani jāmīl.

—   Brīnišķīga sieviete, — sacīja Matia, — viņa arī par mani iedomājusies. Ja ari viņa mani butu aizmirsusi, es tik un tā pateiktos viņai par vēstuli. Ar tik pilnīgu drēbīšu aprakstu Driskola kungam nevajadzētu kļūdīties, uzskaitot drēbes, kas tev bijušas mugurā tai dienā, kad tevi nolaupīja.

—   Viņš varētu būt aizmirsis.

—   Neruna. Kā var aizmirst drēbes, kas bija mugurā nozudušam bērnam, jo pēc šīm drēbēm viņš būtu jāmeklē.

—   Līdz tam, kamēr mans tēvs nav visas drēbes aprakstījis, lūdzu, neizdari nekādus minējumus.

Ne jau es tos izdomāju, tu taču pats teici, ka viņš varētu būt aizmirsis.

—   Galu galā redzēsim.

Man nebija viegli jautāt tēvam, kā es biju apģērbts, kad mani nolaupīja. Ja es viņam šo jautājumu uzdotu gluži vientiesīgi, bez kādām blakusdomām, tas butu bijis pavisam vienkārši. Bet tā tas nebija, un tieši šo blakusdomu dēļ man bija neērti, un es vilcinājos.

Beidzot kādudien, kad ledains lietus spieda mūs atgriezties mājās agrāk neka parasti, es saņēmu dūšu un ierunājos par tematu, kas man sagādāja mokpilnu nemieru.

Pēc pirmajiem vārdiem tēvs paskatījās man tieši sejā, it ka iztaus tīdams mani ar acīm, ka viņš mēdza darīt, kad tas, ko es teicu, viņu aizvainoja. Bet es viņa skatienu izturēju labāk, nekā biju cerejis, kad agrāk iedomājos šo bridi.

Es domāju, ka viņš noskaitīsies, un pametu satrauktu skatienu uz Matias pusi, kurš mūsos klausījās, neizrādīdams, ka ir liecinieks ne veiklajam stāvoklim, kadā es riskēju nokļūt. Bet nekas nenotika. Pirmo dusmu uzplūdu pārvarējis, tēvs sāka smaidīt. Tiesa, šai smaidā bija kaut kas cietsirdīgs un nežēlīgs, bet tomēr tas bija smaids.

—    Lai tevi atrastu, visvairāk man palīdzēja tas, ka es varēju aprakstīt, kā tu biji apģērbts, kad tevi mums nozaga, — viņš sacīja, — Mežģīņu aubite, mežģīnēm izrotāts audekla krekliņš, flaneļa sega un kleitiņa, vilnas zeķītes, adīti zābaciņi, kažociņš ar baltu, izšuvumiem rotātu kašmira kapuci. Lielas cerības es liku uz monogrammu F. D., tas ir, Frensiss Driskols. Bet tā, kas tevi bija nozagusi, monogrammu aiz piesardzības bija nogriezusi, cerēdama aizkavēt tevis atrašanu. Man bija jāuzrāda arī tava kristāmzime, ko man izsniedza baznīcas draudzē, to man atdeva atpakaļ, un tā man vēl tagad ir.

To pateicis, viņš ar neparastu laipnibu sāka rakņāties pa atvilktni un drīz vien pasniedza man vairākiem zīmogiem apzīmogotu papīra loksni.

Es ķēros pie pēdējā trumpja.

—   Ja jus atļautu, — es sacīju, — Matia man to pārtulkos.

—   Labprat.

No šā tulkojuma, ko Matia šā tā paveica, es uzzināju, ka esmu dzimis ceturtdien, otrajā augustā un esmu Patrika Driskola un viņa sievas Margaritas Greindžas dēls.

Ko vel prasīt?

Taču Matia, šķiet, nebija apmierināts, un vakarā, kad bijām atkal savā kulbā, viņš pieliecās man pie auss — kā vienmēr, kad viņam bija stāstāms kāds noslēpums.

—   Tas viss ir lieliski, — viņš sacīja, — bet galu galā nav skaidrs, kā Patriks Driskols, apkārtbraukājošs tirgotājs, un Margarita Greindža, viņa sieva, bijuši tik bagāti, ka varējuši savam bērnam sagādāt mežģīņu aubītes, mežģīnēm izrotātus krekliņus un izšūtus kažociņus. Ap- kārtbraukājošie tirgotāji nemedz būt tik bagāti.

—   Tieši tāpēc, ka viņi bija tirgotāji, šīs drēbītēs viņiem varēja maksāt lētāk.

Matia svilpodams pakratīja galvu un tad no jauna, čukstēdams man ausī, sacīja:

—   Vai tu gribi, es tev pateikšu kādu domu, kas man neiziet no prāta? Tu nemaz neesi Driskola kunga bērns, bet bērns, ko Drisķola kungs nozaga.

Es gribēju iebilst, bet Matia jau bija uzlīdis savā guļamvietā. Bijis es Matia, es varbūt būtu iztēlojies tāpat kā viņš, bet es tādu brīvību nevarēju atļauties, man tā bija liegta.

Runa taču bija par manu tēvu.

Matiam, ka viņš sacīja, tas bija Driskola kungs.

Un, kad manas domas grasījās pievienoties Matias domam, es tās tūdaļ stingru roku savaldīju.

Matia par Driskola kungu varēja domāt, kas vien ienāk prātā, Driskola kungs viņam bija svešs cilvēks, pret kuru viņam nebija nekādu pienākumu.

Turpretī man pret tevu bija godbijība.

Bija, protams, šādas tādas dīvainības, taču es nedrīkstēju tās tirzāt no tada paša viedokļa, kā to darīja Matia.

Matiam bija atļauts šaubīties.

Man tas bija aizliegts.

Un, kad Matia gribēja dalīties ar mani savās šaubas, mans pienākums bija likt viņam klusēt.

Un to es arī lūkoju darīt, bet Matiam bija pašam sava galva, tā ka man ne katrreiz izdevās uzveikt viņa ietiepību.

Piekauj mani, ja gribi, — Matia noskaities mēdza teikt, — bet uzklausi.

Un tad gribot negribot man bija jauzklausa šādi jautājumi.

Kāpēc Alēnam, Nedam, Ennijai un Keitai esot gaiši mati, bet man neesot gaiši?

Kāpēc visi Driskolu ģimenē, izņemot Keitu, kas vēl nekā nesajēdzot, pret mani izturoties tik slikti, it ka es būtu kraupains suns?

Kā šie cilvēki, kas nepavisam nebija bagāti, varējuši savus bērnus ģērbt mežģīnes?

Uz visiem šiem «kāpēc» un «kā» man bija tikai viena laba atbilde, kas pati nebija nekas cits kā jautajums:

—    Kāpēc Driskolu ģimene mani būtu meklējusi, nebijis es viņu bērns? Kāpēc viņi butu devuši naudu Barberenam un kantorim Greth and Galley'?

Uz to Matia bija spiests atzīties, ka viņš nevarot atbildēt.

Taču viņš neatzinās, ka būtu uzvarēts.

—   Tāpēc ka es nevaru atbildēt uz tavu jautājumu, tas vēl nepie- rada, ka es butu maldījies, uzdodams tev jautajumus, uz kuriem tu neatbildi. Kāds cits, būdams manā vieta, ļoti labi izskaidrotu, kāpēc Driskola kungs tevi licis meklēt un kāda nolūkā ir izdevis naudu. Es to neprotu izskaidrot, tāpēc ka neesmu viltīgs un tāpēc ka itin nekā nesajēdzu.

—   Tā vis nerunā: gluži otrādi — tu es ļoti atjautīgs.

Ja es tāds būtu, es tev tūlīt izskaidrotu to, ko nevaru izskaid rot, bet ko sajutu. Nē, tu neesi Driskolu ģimenes bērns, neesi un nevari būt; gan vēlāk tas noskaidrosies, protams. Tikai savas iespītības dēļ tu negribi atvērt acis, tu novilcini to brīdi. Es saprotu, ka tevi attur tas, ko tu sauc par cieņu pret ģimeni, bet tā tevi nedrīkstētu pilnīgi paralizēt.

—   Ko tad tu gribi, lai es daru?

—   Es gribu, lai mēs abi atgrieztos Francijā.

—   Tas nav iespējams.

—   Tāpēc ka pienākums tevi saista pie tavas ģimenes. Bet ja nu tā nav tava ģimene?

Šādas dabas strīdi noveda tikai pie viena rezultāta, kas mani padarīja tik nelaimīgu, kāds es vēl nekad nebiju bijis.

Kas gan var būt drausmīgāks par šaubām?!

Un, lai kā es negribēju šaubīties, es tomēr šaubījos.

Vai šis tēvs bija mans tēvs? Vai šī māte bija mana māte? Vai ši ģimene bija manējā?

Drausmīgi bija atzīties, ka man bija mazāk ciešanu un es nejutos tik nelaimīgs, kad biju viens.

Kurš to būtu varējis pateikt tad, kad es bēdīgs raudāju tāpēc, ka man nav ģimenes, ka vēl izmisīgāk es raudāšu tāpēc, ka man bus ģimene?

No kurienes lai man nāk gaisma? Kas man visu izskaidros? Kā es kādreiz uzzināšu patiesību?

So jautājumu priekšā es jutos nevarības nomākts un klusībā domāju, ka velti nopūlos, sizdams galvu pret mūri, kurā nav izejas.

Un tomēr bija jādzied, jāspēlē dejas un jāsmejas, taisot jokus, kaut gan ap sirdi bija pavisam skumji.

Svētdienas man bija labākās dienas, jo svētdienās mūzika Londonas ielās bija aizliegta, un es varēju brīvi ļauties savām skumjām, pastaigājoties kopā ar Matiu un Kapi.

Cik maz es tagad līdzinājos tam zēnam, kāds biju pirms dažiem menešiem!

Kādu svētdien, kad kopā ar Matiu grasījos iziet no mājām, tēvs mani aizturēja, teikdams, ka es viņam būšot vajadzīgs, un aizsūtīja Matiu pastaigāties vienu pašu. Vectēvs vēl nebija nonācis lejā, māte bija kaut kur izgājusi kopā ar Keitu un Enniju, un brāļi skraidīja uz ielas. Tātad mājās bijām tikai tēvs un es.

Apmēram stundu mēs bijām vieni paši, bet tad pie durvīm kads pieklauvēja. Tēvs gāja atvērt un atgriezās kopā ar kādu kungu, kas nepavisam nebija līdzīgs viņa parastajiem draugiem: šis bija tiešām tāds, kādus Anglijā mēd2 saukt par džentlmeņiem, tas ir, īsts kungs, eleganti ģērbies, augstprātīgu, bet mazliet tādu kā nogurušu seju. Viņš bija ap piecdesmit gadu vecs. Visvairāk mani pārsteidza viņa smaids, kas, kustinot lūpas, atklāja visus zobus, baltus un asus kā jauna kucēna zobi. Tas izskatījās tik savādi, ka nevarēja saprast, vai viņa lūpas savelk smaids vai vēlēšanās iekost.

Sarunādamies ar tēvu angļu valodā, viņš ik pa mirklim pagrieza acis uz manu pusi, bet, sastopoties ar manējām, uzreiz savu skatienu novērsa.

Pec dažu minušu sarunas angļu valoda viņš pārgāja uz franču va lodu un runāja pavisam brīvi un gandrīz bez akcenta.

—   Vai šis ir tas zēns, par kuru jus man stāstījāt? — viņš jautāja tēvam, norādīdams uz mani ar pirkstu. — Viņš izskatās veselīgs.

—   Atbildi taču, — tēvs man sacīja.

—   Vai jus esat vesels? — džentlmenis man jautaja.

—   Ja, cienītais kungs.

Vai jūs nekad neesat slimojis?

—    Man ir bijis plaušu karsonis.

—   Ka tad tā?

—    Biju gulējis naktī sniega drausmīgā sala. Mans saimnieks no aukstuma nomira, bet es saslimu ar plaušu karsoni.

—   Vai tas bija sen?

—   Pirms trim gadiem.

—   Un kopš tā laika jus neesat jutis nekādās šās slimības sekas?

—   Nekādas.

—    Ne nogurumu, ne nespēku, ne svīšanu naktī?

—   Nē, nekad. Es nogurstu, kad esmu daudz staigājis, bet no tā nesaslimstu.

—   Un vai jūs nogurumu viegli panesat?

—   Jā.

Kungs pieceļas un pienāca man klat. Viņš pataustīja manu pulsu, tad uzlika roku man uz sirds, pēc tam piespieda galvu pie muguras un pie krūtīm, likdams dziļi ieelpot, it kā es būtu noskrējies. Viņš man lika ari kasēt.

To visu izdarījis, kungs iļgi un uzmanīgi raudzījās man sejā, un tieši tad es nodomāju, ka viņam droši vien patīk kost — tik drausmīgs bija viņa smaids.

Nekā man neteicis, viņš atsāka sarunu ar tēvu angļu valodā, tad pec kāda brīža viņi abi izgāja — nevis pa ielas, bet pa šķūņa durvīm.

Palicis viens, es klusībā prātoju, ko gan šā džentlmeņa jautājumi varētu nozīmēt. Vai viņš grib mani pieņemt darba? Bet tad man būtu jāšķiras no Matias un 110 Kapi! Turklāt es biju nolēmis nevienam nekalpot, it īpaši ne šim džentlmenim, kurš man nepatika, ne ari kādam citam, kas man patiktu.

Pēc kada laiciņa tēvs atgriezās. Viņš sacīja, ka viņam vajagot kaut kur iet, es viņam nebūšot vajadzīgs, kā viņš to bija domājis, ka es esot brīvs un, ja gribot, varot iet pastaigāties.

Nekādas vēlēšanas iet pastaigāties man nebija, bet ko lai sadara šai drūmajā māja? Tad jau labāk pastaigāties neka palikt šeit un gar laikoties.

Ta kā lija lietus, tad es devos uz mūsu kulbu, lai paņemtu savu ait- adu. Un man bija tik liels brīnums, kad es tur ieraudzīju Matiu! Es grasījos sakt ar viņu runāt, bet viņš uzlika roku man uz mutes un klusi sacīja:

—   Ej atver šķūņa durvis, es klusītiņām iziešu lauka aiz tevis. Nevienam nav jāzina, ka es esmu sēdējis kulbā.

Tikai kad bijām jau uz ielas, Matia iedrošinājās runāt:

—   Vai tu zini, kas tas bija par kungu, kurš nupat bija pie tava teva? — viņš man jautāja. — Džeimss Milligana kungs, tava drauga Artūra tēvocis.

Es paliku nekustīgi stāvam ielas vidu. Matia saņēma mani aiz rokas un ejot turpināja:

—   Ta kā man bija garlaicīgi pastaigāties vienam pašam šai nemi Ilgajā svētdienā pa šīm tukšajām ielām, es atgriezos mājās, lai pagu lētu, un apgūlos savā guļasvietā, taču neaizmigu. Tavs tēvs ienāca šķūni kāda džentlmeņa pavadībā, un es neviļus noklausījos viņu sa runu. «Stiprs kā klints,» džentlmenis sacīja. «Desmit citi butu no miruši, bet viņš tika cauri ar plaušu karsoni!» Tad, iedomādamies, ka runa ir par tevi, es sāku klausīties, bet saruna novirzījās uz citu te matu. «Kā tad klājas jūsu brāļadēlam?» tavs tēvs vaicāja. «Labāk, ari šoreiz viņš izķepurojās. Pirms trim mēnešiem visi ārsti viņu bija notiesājuši uz nāvi. Mīļā mammiņa ari šoreiz ar savu kopšanu viņu izglāba. Jā, Milligana kundze ir lieliska māte.» Vari iedomāties, ka, izdzirdējis šo vardu, es sāku ausīties. «Ja jūsu braļadēlam ir labak,» turpināja tavs tēvs, «tad jau visi jūsu pūliņi ir veltīgi.» — «Acumir klī varbūt, bet es nepieļauju domu, ka Artūrs izdzīvos,» kungs atbil deja. «Tas butu brīnums, bet brīnumi pasaulē nenotiek. Nepieciešams, lai viņa nāves dienā es būtu pasargats no visādām nejaušībam un lai vienīgais mantinieks butu es, Džeimss Milligans.» — «Esiet mie rīgs,» sacīja tavs tēvs, «tā tas arī būs, es jums galvoju.» — «Es uz jums paļaujos,» noteica džentlmenis un piebilda vēl dažus vārdus, kurus es lāgā nesapratu un tāpēc tulkošu tos aptuveni, kaut gan man tie liekas bezjēdzīgi: «Tad redzēsim, ko mēs ar viņu darīsim.» Un viņš aizgaja.

Noklausoties Matias stāstu, mana pirmā doma bija iet iekšā un prasīt tēvam Milligana kunga adresi, lai varētu uzzināt kaut ko par Artūru un viņa māti. Bet gandrīz tūlīt pat es sapratu, ka tas būtu neprāts. Cilvēkam, kas ar nepacietību gaida brāļadēla nāvi, nevar taču jautat par ša brāļadēla veselību. Turklāt būtu taču neprātīgi darīt Milligana kungam zināmu, ka viņa sarunu ar Driskolu kāds ir 110 klausījies.

Artūrs bija dzīvs. Viņš atveseļojās. Šobrīd man pilnīgi pietika ar šo priecīgo ziņu.

XVII

ZIEMSVĒTKI

Tagad mēs ar Matiu nerunājām ne par ko citu kā tikai par Artūru, Milligana kundzi un Džeimsu Milligana kungu.

Kur pašlaik atradās Artūrs un viņa māte? Kur mes viņus varētu meklēt, kur atrast?

Džeimsa Milligana kunga apmeklējums iedvesa mums kādu domu, un mes izstrādājām plānu, kura izdošanās likās pilnīgi droša: ja Džeimss Milligana kungs bija vienreiz ieradies Sarkana lauvas galmā, bija gandrīz drošs, ka viņš atnāks ari otrreiz un trešo reizi: viņam taču bija darīšanas ar manu tevu. Un tad, kad Milligana kungs ies projām, Matia, kuru tas nepazīst, tam sekos, lai uzzinātu, kur tas dzīvo. Pēc tam mēs lūkosim izprašņat viņa kalpotājus, un šīs ziņas varbūt mūs novedīs pie Artūra.

Kāpēc gan ne? Musu iztēlē tas nemaz nelikās neiespējams.

Sis plāns bija labs ne vien ar to, ka deva iespēju sameklēt Artūru, bet arī ar to, ka pagaidām atbrīvoja mani no nepieciešamības pieņemt kaut kadu lēmumu.

Kopš atgadījuma ar Kapi un kopš Barberēna mātes atbildes Matia man nemitīgi visvisādās intonācijās atkartoja: «Atgriezīsimies Francijā.» Uz šā refrēna pamata viņš katru dienu būvēja jaunas variācijas. Un šim refrēnam es allaž pretstatīju vienu un to pašu: «Man nav tiesību pamest savu ģimeni.» Taču jautājumā par pienākumu mums trūka vienprātības, strīdiem nebija nekādu rezultātu, jo katrs palika pie sava ieskata: «Jābrauc prom.» — «Man ir japaliek.»

Kad es savam mūžīgajam «man ir jāpaliek» pievienoju «lai atrastu Artūru», Matiam vairs nebija ko iebilst. Viņš nevarēja nostāties pret Artūru: vai tad Milligana kundze nebija jābrīdina par sava svaiņa nodomiem?

Ja mums būtu vajadzējis gaidīt Džeimsu Milligana kungu tad, kad mēs no rīta līdz vakaram bijām prom no mājām, ka tas bija kopš mūsu ierašanās Londonā, tam nebutu bijis nekādas jēgas. Taču tagad tuvojās laiks, kad mēs negājām uz ielas spēlēt pa dienu, bet pa nakti, jo ziemsvētku muzikanti savus koncertus sniedz nakts vidū. Tālab, paliekot pa dienu mājās, kad viens no mums varēs uzvaktēt, mums katrā ziņā izdosies Artūra tēvoci sagaidīt.

—   Kaut tu zinātu, kā man gribas, lai tu atkal satiecies ar Milligana kundzi! — kādudien pateica Matia.

—    Kāpēc?

Viņš labu bridi vilcinājās.

—   Tāpēc, ka viņa pret tevi bija tik laba.

Pēc tam vēl piebilda:

—   Un arī tāpēc, ka viņa varbūt palīdzēs sameklēt tavus vecākus.

—   Matial

—   Tev nepatīk, ka es to saku. Bet tici man, tā nav mana vaina, taču es ne mirkli nevaru pieļaut domu, ka tu piederi pie Driskolu ģi menes. Paskaties uz visiem šās ģimenes locekļiem un paskaties uz sevi. Es nerunāju tikai par gaišdzeltenajiem matiem. Tev taču nav nedz vectēva roku kustību, nedz viņa samākslotā smaida. Ja es, piemeram, nebūtu sava tēva dēls, vai tad es bez mācīšanās spēlētu pistonkorneti, klarneti, bazūni un kuru katru citu instrumentu? Mans tevs bija mu ziķis, un es esmu mūziķis. Tas ir gluži dabiski. Un tu — pilnīgi dabiski liekas, ka tu esi džentlmenis, un tu tas arī būsi, kad mēs sameklēsim Milligana kundzi.

—   Kā tad mēs sameklēsim?

—   Man ir kāda doma.

—   Pasaki, lūdzu, — kāda?

—   Nē, neteikšu.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka, ja tā ir mu|ķiba . ..

—   Nu un tad?

—    Būtu ļoti muļķīgi, ja tā būtu aplama. Un nevajag sapņot par priekiem, kas nekad neīstenojas. Vajag, lai iedoma par skaisto, zaļo Besnalu noder mums par mācību: visas skaistās, zaļās pļavas īstenība bija tikai dubļu peļķes!

Es neuzstāju, jo arī man pašam bija kāda doma.

Tiesa, tā bija ļoti neskaidra, ļoti izplūdusi, ļoti nedroša un vel muļ ķigāka varbūt nekā Matias doma, un tieši tāpēc es neiedrošinājos uz stāt, lai mans biedrs izpaustu savējo. Ko es atbildētu, ja tā butu tā pati doma, kas neskaidra kā sapnis šaudījās manā galvā? Tāpēc, ka es ne iedrīkstējos to pats sev formulēt, man nebūtu drosmes ar viņu strīde ties.

Vajadzēja gaidīt, un mēs gaidījām.

Un gaidīdami joprojām turpinājām savus gājienus pa Londonu, jo nepiederējām pie tiem privileģetajiem mūziķiem, kuriem ir savs izraudzīts kvartals un savi klausītāji. Mes bijām pārāk mazi un pārāk nepiercdzejuši, lai kaut kur uzkundzētos, un mums bija jādod vieta tiem, kuri mācēja aizstāvēt savas tiesības ar tādiem līdzekļiem, kuriem mums trūka spēka pretoties.

Daudzreiz, kad bijām, cik labi vien varēdami, nospēlējuši savus la bākos gabalus un grasījāmies savakt naudu, mēs bijām spiesti mukt, ko kājas nes, no kada drausmīga baskāja skota, kas bija izģērbies plisētos bruncīšos, ar pledu* par plecu, spalvām izrotātu cepurīti galvā un jau ar savu dūdu* skaņu vien lika mums begt projām! Ar savu pistonkor-

neti Matia gan būtu varējis pārspēt jebkuras dūdas, bet mums nebija spēka cīnīties pret pašu dudinieku.

Tāpat ari mums trūka spēka sacensties ar ielas muzikantu nēģeru trupām, kas skraida pa ielām un ko angļi sauc par nigger-melodists*. Sie viltus nēģeri, jocīgi ģērbušies frakās ar mencas asti un milzīgām apkaklēm, kurās viņu galvas bija ievīstītas ka puķu pušķi papīra lapā, iedvesa mums vēl lielākas bailes neka skotu bardi*. Tiklīdz redzējām viņus nakam vai tikai izdzirdējām viņu bandžo* skaņas, mēs tūdaļ god devīgi apklusām un devāmies uz kādu labi tālu kvartālu, kur cerējām nesastapt nevienu citu viņu trupu. Bet dažreiz, viņos noskatīdamies, mēs nogaidījām, kad viņi beigs savu kaķukoncertu.

Reiz, kad mēs viņos tā skatījāmies, es ieraudzīju, ka viens no viņiem, visekstravagantākais, padeva Matiam kaut kādu zīmi. Sākumā es nodomāju, ka viņš par mums zobojas un uzjautrina publiku ar kādu jocīgu scēnu, izmantodams mus kā savu upuri, kad, man par lielu izbrīnu, Matia viņam draudzīgi atbildēja.

—   Vai tad tu viņu pazīsti? — es Matiam jautāju.

—   Tas ir Bobs.

—    Kāds Bobs?

—   Mans draugs Bobs no Gaso cirka, viens no tiem diviem klauniem, par kuriem es tev stāstīju un kuram es esmu pateicību parada par to, ka kaut cik saprotu angļu valodu.

—   Vai tad tu pats viņu nepazini?

—   Velns parāvis! Pie Gaso viņš bāza galvu miltos, bet šeit noziež to ar zābakziedi.

Kad melnadaino dziedoņu izrāde bija galā, Bobs pienāca mums klāt, un pēc ta, ka viņš pret Matiu izturējās, es sapratu, cik mans biedrs viņam ir mīļš. Brālim nebūtu bijušas nedz laimīgākas acis, nedz arī mīlīgāka balss kā šim bijušajam klaunam, kurš «grūto laiku dēļ», kā viņš mums teica, «bijis spiests kļūt par apkārtklejo jošu muzikantu». Bet mums bija ātri jāšķiras, viņam — jāiet līdzi savai trupai, mums — jādodas uz kadu citu kvartālu. Abi draugi norunāja nākamajā svetdiena satikties, lai pec sirds patikas viens otram izstāstītu, ko viņi darījuši kopš tā laika, kad bija šķīrušies. Droši vien aiz draudzības pret Matiu Bobs arī man izrādīja simpātijas, un drīz vien viņa personā mēs bijām ieguvuši draugu, kas ar savu pieredzi un saviem padomiem padarīja mums dzīvi Londonā daudz vieglāku, nekā tā bija bijusi līdz šim. Bobs ļoti iemīļoja arī Kapi un itin bieži ar skaudību sacīja, ka, bijis viņam tāds suns, viņš viens divi butu kļuvis bagāts. Viņš mums vairākas reizes piedāvāja apvienoties visiem trim, tas ir, visiem četriem: viņam, Matiam, Kapi un man. Bet, ja jau es negribēju atstāt savu ģimeni, lai do-

' Nigger-melodists (angl.) — melnādainie dziedoņi. (Tulk.)

tosatpaka] uz Franciju, tiktos ar Lizu un saviem agrakajiem draugiem, tad vēl mazāk es gribēju sekot Bobam un pārstaigāt Angliju.

Tāds bija mūsu stāvoklis, kad mēs gaidījām ziemsvētkus. Mēs vairs neizgājām no Sarkana lauvas galma no rīta, bet devāmies ceļā ik vakaru ap pulksten astoņiem deviņiem uz pašu izraudzītajiem kvartāliem.

Parasti mēs sākām ar laukumiem un ielām, kur ekipāžu kustība bija jau pārtraukta. Mums bija vajadzīgs zināms klusums, lai mūsu kon cērtu sadzirdētu aiz aizslēgtajām durvīm, lai bērni pamostos savās gultiņās un saņemtu vēsti, ka tuvojas ikviena angļa sirdij tuvie ziem svētki. Pēc tam kad kļuva vēlāks, mēs gājām uz lielajām ielām, pa ku rām aizbrauca pēdējās ekipāžas, kas veda mājās teātra apmeklētājus, un kur pēc milzīgā dienas trokšņa pamazām iestājās tāds kā klusums. Tad mēs spēlējām savas vismaigākās, visklusākās dziesmiņas ar skumju vai reliģiozu noskaņu. Matias vijole raudāja, mana arfa du doja, un, kad mēs uz brīdi apklusām, vējš mums atnesa mūzikas frag mentus no citām trupām, kas spēlēja kaut kur tālāk. Koncertu nobeiguši, mēs saviem klausītājiem novēlējām: «Kungi un dāmas, arla bunakti un priecīgus ziemsvētkus!»

Aizgājuši tālāk, sākām jaunu koncertu.

Droši vien ir ļoti patīkami klausīties mūziku, guļot naktī savā gul tā, ietītam siltā segā, zem silta pēļa. Taču mums uz ielas nebija nedz segas, nedz pēļa. Bet mums jāspēlē, kaut pirksti stingst aiz sala, vien alga, vai snieg, vai migla spiežas cauri ar savu mitrumu, vai debess ir dzidri zeltaina, kad ziemelis mus saldē līdz pat kaulam, — nav nekādas žēlastības. Sis ziemsvētku laiks mums bija ļoti grūts, un tomēr pa visam trim nedēļām nevienu nakti mēs nepalikām mājās.

Cik daudzreiz pirms veikalu slēgšanas mēs tikām stāvējuši pie māj putnu, augļu, pārtikas preču un saldumu veikalu logiem: ak, cik skaistas, treknas zosis! Cik lieli Francijas tītari! Kādi balti cāļi! Veseli apelsīnu un ābolu kalni, kastaņu un žāvētu plumju kaudzes! Siekalas saskrēja mutē, redzot šos spožos augļus!

Un laimīgi bērni, priecādamies par gardumiem, metīsies ap kaklu saviem vecākiem.

Un, skraidīdami pa ielām, mēs, nabaga nelaimīgie bērni, sava iztēlē redzējām, kā šos jaukos ģimenes svētkus svin gan aristokrātu pilīs, gan trūcīgu ļaužu būdiņās.

Ziemsvētki ir priecīgi tiem, kurus mīl!

Pēc ziemsvētkiem mums bija jāiziet no mājām uz visu dienu, un mūsu izredzes tikties ar Džeimsu Milligana kungu lielā mērā maziņajās. Mums gandrīz vairs nebija citu cerību kā uz svētdienu, un tāpēc bieži vien svētdienās mēs palikām mājās, neizmantodami brīvo dienu pastaigai un atpūtai.

Mēs gaidījām.

Neteikdams, kam mums tas vajadzīgs, Matia aprunajās ar savu draugu Bobu un lūdza, vai tam nebūtu iespējams uzzināt, kur dzīvo kāda Milligana kundze, kurai ir paralizēts dels, vai ari dabūt Džeimsa Milligana kunga adresi. Bet Bobs bija atbildējis, ka jāzinot, kas tā ir par Milligana kundzi, kā ari Džeimsa Milligana kunga profesija vai sabiedriskais stāvoklis, jo uzvārds «Milligans» esot loti daudzam per sonām Londonā un vēl vairāk visā Anglijā.

To nu mēs nebijām iedomājušies. Mums bija tikai viena Milligana kundze, kas bija Artūra māte, un viens Džeimss Milligana kungs — Artūra tēvocis.

Tad Matia atkal sāka runāt, ka mums jāatgriežoties Francijā, un atkal no jauna sākās mūsu strīdi.

—   Tātad tu gribi atteikties no Milligana kundzes meklēšanas? — es viņam jautāju.

—   Nē, protams, bet nav taču drošs, ka Milligana kundze vēl aizvien ir Anglijā.

—   Tāpat nav drošs, ka viņa atrodas Francijā.

—    Tas man liekas iespējams. Reiz Artūrs ir slims, māte viņu būs aizvedusi uz tādu zemi, kur ir labvēlīgāks klimats, lai zēns atveseļotos.

Bet Francija jau nav vienīgā zeme, kur ir labs klimats veselībai.

—   Artūrs vienreiz jau Francijā izveseļojās, tāpēc māte viņu būs atkal vedusi uz Franciju. Un vispār es gribētu, lai tu no šejienes brauc prom.

Es biju tādā stāvoklī, ka neuzdrošinājos Matiam jautāt, kāpēc viņš grib, lai es braucu projām: es baidījos, ka viņš man atbildētu tieši to, ko es negribēju dzirdēt.

—   Man ir bail, — Matia,turpināja. — Brauksim! Tu redzēsi, mums notiks kāda liela nelaime. Brauksim!

Bet, kaut gan manas ģimenes izturēšanās pret mani nebija mainījusies, kaut gan vectēvs joprojām nikni spļāva uz manu pusi, kaut gan tēvs mēdza man pateikt tikai dažas pavēles, kaut gan māte nekad par mani nelikās ne zinis, kaut gan brāļi nemitīgi izgudroja pret mani visādas ļaunprātības, kaut gan Ennija katrā izdevīgā gadījumā izradīja savu riebumu pret mani un Keita mīlēja tikai saldumus, ko es viņai pārnesu, es tomēr nevarēju izšķirties par to, lai sekotu Matias padomam, tāpat kā nespēju ticēt, kad viņš apgalvoja, ka es neesmu Driskola kunga dēls. Šaubīties, jā, to es varēju, un es ļoti šaubījos, bet droši ticēt, ka es piederu vai nepiederu pie Driskolu ģimenes, — to es nevarēju.

Laiks gausi ritēja, ļoti gausi, bet dienas sekoja dienām, nedēļas nedējām, un pienaca brīdis, kad mūsu ģimenei bija jāatstāj Londona, lai uzsāktu braukāšanu pa Angliju.

Abas kulbas tika pārkrāsotās, un tās piekrāva ar visām precem, kādas bija paredzēts pa vasaru pārdot.

Kā tik tur nebija, un cik daudz brīnišķīgu mantu varēja sabazt šais kulbās: audumi, trikotāža, aubes, lakatiņi, mutautiņi, zeķes, apakš bikses, vestes, pogas, diegi, kokvilnas un vilnas audumi, vilnas dzija, adatas, šķēres, bārdas naži, auskari, gredzeni, ziepes, pomādes, zabak ziedes, galodas, pulveris pret zirgu un suņu slimībām, šķīdinājumi traipu izņemšanai, ūdeņi zobu skalošanai, līdzeklis matu augšanai un matu krāsošanai!

Sēdēdami būdas kulbā, mēs redzējām, kā no pagraba izce| baķus, kas Sarkanā lauvas galmā nebija ienākuši tieši no veikaliem, kur tos parasti pārdeva.

Beidzot kulbas bija piekrautas, tika nopirkti zirgi, kur un ka, es ne zinu, bet mēs redzējām tos ierodamies, un viss bija sagatavots brauk šanai.

Un mēs? Kas bus ar mums? Vai mēs paliksim Londona kopa ar vec tēvu, kas Sarkanā lauvas galmu nepameta? Vai mēs kļūsim par pārde vējiem tāpat kā Alēns un Neds? Vai varbūt mēs brauksim līdzi ģimenes kulbām un turpināsim muzikantu darbu, spēlēdami savu repertuāru ciemos un pilsētās, kas gadīsies pa ceļam?

Tevs, atzīdams, ka mes ar savu vijoli un arfu labi nopelnām, nolēma, ka mēs brauksim viņam līdzi, bet paliksim tāpat par muzikantiem, taču savu gribu viņš mums pavēstīja tikai izbraukšanas priekšvakarā.

—   Brauksim atpakaļ uz Franciju, — Matia man sacīja. — Izman tosim pirmo izdevīgo gadījumu un bēgsim.

—   Kāpēc mēs nevarētu pabraukāt pa Angliju?

—   Tāpēc, ka, tici man, notiks kāda liela nelaime.

—   Anglijā mums ir izredzes sastapt Milligana kundzi.

—   Manuprāt, daudz vairāk tam ir izredžu Francijā.

—   Tomēr izmēģināsim vispirms Anglija. Un tad vēlāk redzēsim.

—   Vai tu zini, ko tu ar to vari panākt?

—   Nē.

—   Ka es tevi pametīšu un atgriezīšos Francijā viens pats.

—   Tu pareizi darītu. Arī es tevi mudinu tā rīkoties. Es ļoti labi zinu, ka nedrīkstu tevi atturēt, un ļoti labi zinu, ka tu esi par labu, lai pa liktu šeit pie manis. Tālab brauc prom un, kad satiksi Lizu, pasaki viņai . ..

—   Ja es viņu satikšu, tad pateikšu, ka tu esi muļķis un nejauks cii vēks, jo vari iedomāties, ka es no tevis šķiršos, kad tu esi nelaimīgs. Jā, tu esi nelaimīgs, ļoti nelaimīgs. Ko es tev esmu nodarījis, ka tev nāk prātā šādas domas? Saki — ko es esmu nodarījis? Nekā, vai ne? Labi, dosimies ceļā!

Mēs atkal esam uz lielceļiem, bet šoreiz es nevaru brīvi iet, kur gribu, un darīt, kas man ienāk prātā: mēs esam saistīti ar Driskolu ģimeni. Taču Londonu es atstaju ar lielu atvieglojuma sajūtu: es vairs neredzēšu Sarkanā lauvas galmu un lūku, kas gribot negribot neatvairāmi pievilka manu skatienu. Cik daudzreiz es naktī trukos augšā, sapnī murgodams par sarkanu gaismu, kas iespīd kulbā pa lodziņu. Tie bija murgi, halucinācija, bet vienalga! Tikai vienreiz es biju redzējis šo gaismu, bet ar to ir gana, lai es to pastāvīgi redzētu savu acu priekšā kā degošu liesmu.

Mēs soļojām nopakaļ kulbām un smirdīgo, neveselīgo Besnalgri nas izgarojumu vietā tagad elpojām tīru lauku gaisu, iedami cauri vietām, kuru nosaukumā gan nebija vārda green\ bet mūsu acu priekšā klājās za]ums un ausīs skanēja putnu dziesmas.

Jau tai pašā mūsu izbraukšanas dienā es redzēju, kā norit tik lēti iegūto preču pārdošana. Mēs bijām iebraukuši kadā lielā ciema un novietojām savas kulbas lielā laukumā. Viena kulbas sānsiena tika nolaista, izveidojot vairākus plauktus, un visas preces tika izstādītas ziņkārīgo pircēju apskatei.

—   Apskatiet cenas! Apskatiet cenas! — sauca tēvs. — Tik zemas cenas jūs nekur neatradīsit. Tā kā es pats nekad par precēm nemaksāju, es tās varu lēti pārdot. Es tās nepārdodu, es jums tās dāvinu. Paskatieties uz cenām, paskatieties!

Un es dzirdēju, ka cilvēki, apskatījuši cenas, atiedami sacīja:

—   Tām ir jābūt zagtām precēm.

—   Viņš jau pats tā teica.

Ja viņi būtu pametuši acis uz manu pusi, pēc manas nosarkušās sejas viņi būtu sapratuši, ka viņu aizdomas ir pamatotas.

Cilvēki gan neredzēja manu nosarkšanu, toties Matia to ievēroja un vakarā par to ierunājās, kaut gan parasti izvairījās šim tematam atklāti pieskarties.

—   Vai tu vienmēr spēsi paciest šo kaunu? — viņš vaicāja.

—   Nerunā par to ar mani, ja negribi šo kaunu padarīt vēl briesmīgāku.

—    Ne jau to es gribu. Es gribu, lai mēs braucam atpakaļ uz Franciju. Es tev visu laiku saku, ka notiks liela nelaime. Un vēlreiz es tev saku, es jutu, ka ta notiks ļoti drīz. Saproti taču, ka agri vai vēlu policija ieinteresēsies, kāpēc Driskola kungs savas preces pārdod par tik zemu cenu. Un kas tad notiks?

—   Matia, es tevi lūdzu …

—   Ja tu to negribi redzēt, tad man ir jāredz tavā vietā. Notiks tā, ka mūs visus arestēs, pat tevi, pat mani, kas nekā neesam darījuši. Ka lai pierāda, ka mēs neesam neka darījuši? Ka lai mēs aizstāvamies? Vai tad nav taisnība, ka mēs ēdam maizi, kas pirkta par naudu, kura saņemta pec šo preču pārdošanas?

1 Green (angl.) — zalš. (Tulk.)

Sāda doma man nekad nebija ienākusi prātā, tā man bija tikpat ka amura sitiens pa galvu.

—   Bet mes taču paši pelnām sev maizi, — es sacīju, lūkodams aizstāvēties — gan ne no Matias, bet no šis domas.

Tas tiesa, — Matia atbildēja, — bet tiesa ir ari tas, ka mēs esam sasaistījušies ar cilvēkiem, kas nepelna maizi. To tiesa ieveros — un ieveros tikai to. Mūs notiesās tāpat ka viņus. Mani ļoti sāpina, ka es tikšu notiesāts kā zaglis, bet vēl daudz vairāk sāpina, ka tu tiksi notie sats kā zaglis! Es jau esmu tikai nožēlojams nabags un tāds ari palikšu vienmēr. Bet tu, kad būsi atradis savu ģimeni, — kas tās par bēdām būs tavai ģimenei un par negodu tev pašam, ka tu esi bijis notiesāts! Turklāt, kad mēs sēdēsim cietumā, mēs taču nevarēsim meklēt un at rast tavu ģimeni. Kad mēs sēdēsim cietumā, mēs taču nevarēsim brīdināt Milligana kundzi par Džeimsa Milligana kunga noziedzīgajiem nodomiem pret Artūru. Bēgsim, kamēr vēl nav par vēlu.

Bēdz!

—   Tu visu laiku runā vienas un tās pašas muļķības: mēs bēgsim kopa vai ari mus kopā apcietinās. Un, kad mūs apcietinās, tevi uzreiz sāks mocīt sirdsapziņa, ka tu mani esi ievilcis sev līdzi, un tu redzēsi, cik tev būs grūti. Ja tu butu noderīgs tiem, kuru dēļ stūrgalvīgi paliec, es tavu stūrgalvību vēl saprastu, tas būtu cēli. Bet tu viņiem neesi nemaz vajadzīgs, viņi itin labi dzīvoja un itin labi dzīvos bez tevis. Brauksim ātrāk prom.

—   Labi, ļauj man vēl dažas dienas padomāt, tad redzēsim.

—   Pasteidzies. Cilvēkēdājs saož svaigu gaļu, es jūtu briesmas.

Nekad vēl Matias vārdi, spriedelējumi un lūgumi nebija mani tik

dziļi satraukuši, un, par tiem prātodams, es klusībā domāju, ka vilci nāšanās, cīnoties pašam ar sevi, ir gļēvulība, ka man ir jāizšķiras un beidzot jāizlemj, ko es īsti gribu.

Nejauši apstākļi izdarīja to, ko es pats neuzdrošinājos izdarīt.

Bija pagājušas jau vairākas nedēļas, kopš bijām atstājuši Londonu, un mēs nonācām kādā pilsētā, kuras apkaime bija paredzētas zirgu skriešanās sacīkstes. Anglijā zirgu skriešanās sacīkstes nav tadas kā Francijā, kur tās ir vienkārša izklaidēšanās bagātniekiem, kas ierodas noskatīties kadu trīs četru zirgu sacensības, izrādīt paši sevi un riskēt ar dažiem luidoricm. Anglijā šīs sacīkstes ir visa novada tautas svētki — un izradi sniedz ne vien zirgi: klajumā vai liedagā, kas izraudzīts par hipodromu, jau vairākas dienas iepriekš sabrauc kumēdiņu rādītāji, čigāni un apkārtbraukājoši tirgotāji, kas šeit sarīko tādu kā gadatirgu. Ari mēs steidzāmies piedalīties šai gadatirgū — mēs ka muzikanti, Driskolu ģimene kā tirgotāji.

Tēvs neieradās sacīkšu laukumā, bet apmetās pašā pilsētā, droši vien cerēdams uz dzīvāku tirgošanos.

Tā kā mēs bijām agri ieradušies un nepiedalījāmies preču izstādīšanas darbos, tad abi ar Matiu gājām apskatīt sacīkšu laukumu, kas atradās diezgan tuvu pilsētai — kadā viršu klajumā. Tur bija saceltas daudzas teltis, un no tālienes šur tur bija redzamas paceļamies dumu strūkliņas, kas iezīmēja sacīkšu laukumu un tā robežas. Pa nelīdzenu ceļu mēs steigšus izgājām klajumā, kas parastā laika bija kails un tukšs, bet šovakar tur bija sacelti dēļu šķūņi, kuros bija ierīkoti krodziņi un pat viesnīcas, bija redzamas barakas, teltis, kulbas vai gluži vienkārši bija sakurti ugunskuri, ap kuriem drūzmējās greznas drēbēs terpušies cilvēki.

Iedami garām vienam no šādiem ugunskuriem, virs kura karājās katls, mēs ieraudzījām savu draugu Bobu. Mūs ieverojis, viņš ļoti nopriecājās. Bobs kopā ar diviem biedriem bija ieradies uz sacīkstēm sniegt izrādes, demonstrējot spēku un izveicību. Bet muzikanti, uz kuriem viņi bija cerējuši, nebija turējuši vardu, un tā nu viņu rītdienas izrādes nebūs tik ienesīgas, kā bija cerēts, un varbūt pat nemaz nevilinās skatītājus. Ja mēs gribētu, mēs varētu viņiem lieliski izlīdzēt — aizstāt viņu muzikantus. Ieņemto naudu tad sadalītu starp mums pieciem, vienu daļu piešķirot pat Kapi.

Pēc acu skatiena, ko Matia man uzmeta, es sapratu, ka viņam ļoti gribētos pieņemt Boba priekšlikumu, un, tā kā mums bija brīv darīt to, kas mums patīk, lai tikai tiktu pārnests mājās vairak naudas, tad es labprāt biju ar mieru.

Tad nu tika norunāts, ka nākamajā diena mēs ieradīsimies un būsim Boba un viņa divu draugu rīcībā.

liet, kad atgriezāmies pilsētā un es pastāstīju mūsu nodomu tēvam, tēvs izteica iebildumus.

—   Rit man Kapi ir vajadzīgs, — viņš sacīja, — jus nevaresit to ņemt līdzi.. <

Šie vārdi mani ļoti satrauca: vai tik tēvs negrib izmantot Kapi kādiem tumšiem pasākumiem? Bet tēvs tūdaļ manas bažas izklī dinaja.

—   Kapi ir lieliska dzirde, — tēvs sacīja. — Viņš būtu gauži labs sargs. Viņu derētu atstāt pie mūsu kulbām, jo lielajā ļaužu jūklī mūs varētu apzagt. Talab ejiet vieni paši spēlēt pie Boba, un, ja jūsu darbs ieilgtu līdz vēlai naktij, kas ir ļoti iespējams, tad nāciet uz iebraucamo vietu «Pie resnā ozola», kur mēs nakšņosim, jo esmu nodomājis līdz ar tumsu no šejienes aiziet.

Iebraucamā vieta «Pie resnā ozola», kur mēs bijām pārlaiduši iepriekšējo nakti, atradās jūdzes attālumā kailā, tukšā un drūmā lauka, tā piederēja laulātam pārim, kuru izskats neiedvesa uzticību. So iebraucamo vietu mums nebūtu grūti atrast pat naktī — turp veda taisns ceļš — un vienīgā neērtība būtu tā, ka pēc nogurdinošas darba dienas būtu mazliet tālāk jāiet.

Bet šo iebildumu tēvam nebija vērts minēt, jo viņš necieta pretī runāšanu: ko viņš teica, tas bija jāklausa bez kādiem iebildumiem.

Nākamajā rītā, kad es ar Kapi biju pastaigājies, iedevis viņam ēst un dzert, lai butu drošs, ka viņam neka netrūks, es pats viņu piesēju pie auss kulbai, kas viņam bus jāsargā, un mēs abi ar Matiu devāmies uz sacīkšu laukumu.

Tikko mēs tur ieradāmies, uzreiz sākām spēlēt, un tas ilga bez pār traukuma līdz vakaram. Man tā sāpēja pirkstu gali, it kā tajos būtu sadurts tūkstošiem adatu, bet Matia bija tā pūtis savā pistonkor- netē, ka nevarēja vairs atvilkt elpu. Visu laiku vajadzēja spēlēt, jo Bobs ar saviem biedriem nemitīgi rādīja savus trikus un mēs nedrīkstējām vairāk nogurt ka viņi. Kad pienāca vakars, es domāju, ka nu varēsim atpūsties, bet mēs pametām telti un pārgājām uz lielu, no dēļiem uzceltu krodziņu, kur atkal pilnā spara ritēja priekšnesumi un skanēja muziķa. Tā tas turpinājās pāri pusnaktij. Es vēl izvilināju kaut kādas skaņas no arfas, taču lāgā nemaz nezinādams, ko spēlēju. Ari Matia nesajedza vairāk par mani. Divdesmit reizes Bobs paziņoja, ka šī ir pēdējā izrāde, un divdesmit reizes mēs sākām atkal visu no jauna.

Ja mēs bijām noguruši, tad mūsņ biedri, kas izšķieda daudz vairak spēka nekā mes, bija galīgi izvārguši, ari viņiem vairs lāgā neizdevās viens otrs triks. Pēkšņi kāda gara kārts, kas viņiem kalpoja vingrojumos, uzkrita Matiam uz pirkstgaliem. Sāpes bija tik lielas, ka Matia iekliedzās. Es domāju, ka viņš ir salauzis kaju, un mēs abi ar Bobu piesteidzāmies viņam klat. Par laimi, ievainojums nebija tik nopietns: kāja bija tikai sasista, āda noplēsta, bet kauls bija vesels. Taču paiet Matia nevarēja. Ko darīt?

Nolēmām, ka Matia paliks pārgulēt Boba kulbā un es viens došos uz iebraucamo vietu «Pie resnā ozola», jo bija jāuzzina, uz kurieni Driskolu ģimene rit dosies.

—    Neej, — Matia vairākas reizes atkārtoja, — iesim rīt abi.

—    Bet ja nu mēs rīt «Pie resnā ozola» nevienu vairs nesastapsim?

—   Jo labāk! Tad mēs būsim brīvi.

Ja es atstāšu Driskolu ģimeni, tad tas notiks citādi. Vai tu domā, ka viņi drīz vien mūs nedabūtu rokā? Un kur tu aiziesi ar tādu kāju?

—   Labi, ja tu gribi, iesim rit, bet šodien neej. Man ir bail.

—    No kā tad?

—    Nezinu. Es baidos par tevi.

—    Ļauj man iet. Es tev apsolu rīt atgriezties.

—   Bet ja viņi tevi nelaiž?

—   Kāpēc lai viņi mani nelaistti? Es tev atstāšu savu arfu. Man būs jānāk tai pakaļ.

Un, par spīti Matias bailēm, es devos ceļā pats nepavisam nebaiļodamies. No kā gan lai es baidītos?

Lai ari sirdi man nebija ne mazākās baiļu sajūtas, tomēr biju stipri uztraucies. Si bija pirmā reize, kad es biju pilnīgi viens, bez Kapi, bez Matias, un šī vientulība mani nomāca, un nemieru radīja noslēpumainās nakts balsis. Skumjas viesa ari meness, kas manī raudzījās ar savu blāvo seju.

Par spīti nogurumam, es soļoju atri un beidzot nonācu iebraucamā vietā «Pie resnā ozola». Taču, lai kā es mekleju, mūsu kulbas tomēr neatradu. Tur stavēja kadi divi trīs divriči ar audekla pārklāju, liela dēļu baraka un divas pārsegtās ores, no kurām, kad es tuvojos, atskanēja plēsīgu zvēru rēcieni. Bet skaistās, spilgti nokrāsotās Driskolu ģimenes kulbas es nekur neredzēju.

Grozīdamies ap iebraucamo vietu, es ieraudzīju lodziņā gaismu un, nodomādams, ka visi vēl neguļ, pieklaudzināju pie durvīm. Iebraucamās vietas saimnieks, kura nejauko seju es jau biju ieverojis iepriekšēja dienā, atvēra pats durvis un ietrieca man sejā luktura gaismu. Es redzēju, ka viņš mani pazīst, bet viņš, aizstājies durvīm priekšā, aizlika lukturi sev aiz muguras, paraudzījās apkart un, kādu bridi uzma nīgi ausijies, sacīja:

— Jusu kulbas ir aizbraukušas. Jūsu tēvs pieteica, lai jus nekavejo- ties dodaties pa nakti viņam pakaļ uz Lūisu. Laimīgu ceļu!

Un, nekā vairak neteicis, viņš aizcirta durvis man deguna priekšā.

Kopš biju Anglijā, es jau biju pietiekami iemācījies angļu valodu, lai šo īso teikumu saprastu. Taču tajā bija viens vārds, turklāt pats svarīgākais vārds, par kuru man nebija ne mazakās jēgas. Iebraucamās vietas saimnieks bija teicis Lūisa, bet, kur tā atrodas, man nebija ne jausmas, jo toreiz es nezināju, ka Lūisa ir angļu varda Lewes izru na, — tas bija pilsētas nosaukums, ko biju redzejis nodrukātu kartē.

Turklāt, ja arī es būtu zinājis, kur Lūisa atrodas, es taču nebūtu varējis turp'uzreiz doties, atstadams Matiu. Tālab, lai cik noguris es biju, man bija jāiet atpakaļ uz sacīkšu laukumu.

Es devos ceļā un pēc pusotras stundas jau gulēju uz mīksta salmu kūļa blakus Matiam Boba kulbā. īsos vārdos Matiam pastāstījis, kas bija noticis, pārguris aizmigu cietā miegā.

Dažas stundas miega atdeva man spēkus, un, no rīta uzmodies, es biju gatavs doties uz Lūisu, ja vien Matia, kas vēl gulēja, varēs nākt man līdzi.

Izgājis no kulbas, es piegāju pie mūsu drauga Boba, kas jau bija piecelies pirms manis un pašlaik ņēmās ar ugunskura iedegšanu. Skatījos, kā viņš, izstiepies četrrāpus, no visa spēka pūta ugunī zem katla, kad pēkšņi man šķita, ka redzu Kapi, ko saitē veda kāds policists.

Apstulbis es paliku nekustīgi stāvam, klusībā gudrodams, ko tas varētu nozīmēt. Bet Kapi, mani pazinis, tik stipri parāva saiti, ka tā izspruka policistam no rokām. Ar dažiem lēcieniem Kapi bija pie manis un ielēca man rokās.

Policists pienāca mums klat.

—   Sis ir jūsu suns, vai ne? — viņš jautāja.

—   Jā.

—   Labi. Es jūs aresteju.

Un viņa roka uzgūla uz manējās un cieši to saspieda.

Izdzirdējis policista vārdus, Bobs piecēlās kājās un pienāca mums klāt.

—   Vai jūs esat viņa brālis?

—    Nē, viņa draugs.

—   Kāds vīrs ar zēnu šonakt pielikuši trepes un ielīduši pa augšlogu Svēta Džordža baznīcā; viņiem līdzi bija šis suns, kuru viņi bija noli kuši par sargu, ja kads viņus iztraucētu. Un tas arī notika. Aiz pārsteiguma bēgot pa logu, viņiem nebija laika paņemt līdzi suni, un tā nu suns palika baznīcā. Es biju pārliecināts, ka ar suņa palīdzību man izdosies atrast zagļus, un viens nu man tagad ir rokā. Kur ir tavs tēvs?

Es nezināju, vai šis jautājums ir uzdots Bobam vai man. Es neatbildēju, es biju galīgi satriekts.

Taču saprast es sapratu visu, kas bija noticis, es to uzminēju: tēvs man Kapi atņēma nevis tāpēc, lai tas sargātu kulbas, bet tāpēc, ka tam bija smalka dzirde un tas varētu brīdināt baznīcas apzadzējus. Tātad ne jau tikai ērtības dcļ, lai varētu izguleties, kulbas bija iegriezušās «Pie resnā ozola»: ja kulbas pa nakti iebraucama vietā nebija paliku šas, tad tas bija tāpēc, ka zādzība bija atklāta un vajadzēja pēc iespējas ātrāk aizbēgt.

Bet tagad man bija jādomā nevis par vainīgajiem, bet pašam par sevi. Lai kāda bija viņu vaina, man bija jāaizstāvas, jāpierāda sava nevainība, bija jāizstāsta, ko es šonakt biju darījis.

Kamēr es tā prātoju, Matia, izdzirdējis klaigas un mūsu sarunu ar policistu, iznāca laukā no kulbas un klibodams pieskrēja man klāt.

—   Paskaidrojiet viņam, ka es neesmu vainīgs, — es sacīju Bobam,

ka es biju kopā ar jums līdz pulksten vieniem naktī. Ka pēc tam es

aizgāju uz iebraucamo vietu «Pie resnā ozola», kur aprunājos ar iebraucamās vietas saimnieku un tūlīt atgriezos šurp.

Bobs pārtulkoja manus vārdus policistam, taču tas, šķiet, policistu nepārliecināja, ka es biju cerējis, bet gluži otrādi.

—   Ielaušanās baznīcā notika ceturksni pēc vieniem. Sis zens aizgāja no šejienes vienos vai dažas minūtes pirms vieniem, kā viņš apgalvo, tātad piecpadsmit minūtes pec vieniem viņš varēja būt baznīcā kopā ar zagļiem.

—   Bet pa piecpadsmit minūtēm no šejienes līdz pilsētai nevar aiz iet, — Bobs iebilda.

—    Skriešus var, — policists neatlaidās. — Un kurš to var pierādīt, ka viņš aizgāja tieši vienos?

—   Es to varu apzvērēt! — Bobs izsaucās.

—   Ak jūs? — sacīja policists. — Vispirms jāzina, ko jūsu liecība ir vērta.

Bobs noskaitas.

—   Lieciet vēra, ka es esmu Anglijas pilsonis! — viņš cienīgi sacīja.

Policists paraustīja plecus.

—   Ja jūs mani apvainosit, es rakstīšu uz «Times**.

—   Pagaidām es ņemu puiku līdzi, lai viņš visu paskaidro tiesā.

Matia metās man klāt, es domāju, ka viņš grib mani noskūpstīt, bet

Matia ļāva visam notikt, ko viņš jau iepriekš bija nojautis.

—   Turies! — viņš man iečukstēja ausī. — Mēs tevi nepametisim.

Un tikai tad viņš mani noskūpstīja.

—   Pievāc Kapi, — es pateicu Matiam franču valodā.

Bet policists mani saprata.

—    Nē, nē, — viņš sacīja, — suni paturēšu es. Viņš man palīdzēja atrast šito, viņš palīdzēs atrast arī pārējos.

Sī bija otrā reize, kad mani arestēja, bet šoreiz mani nomācā sevišķi liels kauns. Toreiz tas bija muļķīgs apvainojums mūsu pašu govs zādzībā. Ja es šoreiz tikšu cauri sveikā, man nemaz nesāpēs sirds, redzot notiesājam, bargi notiesājam tos, kuru dēļ mani uzskatīja par viņu līdzzinātāju.

Policists mani turēja ciet, un man bija jāiet cauri veselam baram ziņkārīgo, kuri bija sastājušies, kad mēs gājām garām. Taču mani nepavadīja ne svilpieni, ne draudi kā toreiz Francijā, jo cilvēki, kas man noskatījās pakaļ, vairs nebija zemnieki, bet cilvēki, kas visi vai gan drīz visi nebija draugos ar policiju, — kumēdiņu rādītāji, krodzinieki, čigāni un Iramps, kā angļi saka, tas ir, klaidoņi.

Cietums, kurā mani ieslodzīja, nepavisam nelīdzinājās tam smieklīgajam cietumam, kur mēs redzējām čupā sakrautus sīpolus. Sis bija īsts cietums ar dzelzs režģu aizrestotiem logiem, kurus redzot zuda jebkura doma par bēgšanu. No mēbelēm šeit atradās sols sēdēšanai un laža gulēšanai.

Es atslīgu uz sola un paliku tur ilgi sēžam nomākts, pardomādams bēdīgo stāvokli ar nepārredzamām sekām, jo nebiju spējīgs sakarīgi domāt, saistot vienu domu ar otru.

Cik tagadne bija drausmīga, cik nākotne atbaidoša!

•«Turies!» bija teicis Matia. «Mēs tevi nepametīsim!» Bet ko tad iespēja tāds zēns kā Matia, ko iespēja pat tāds vīrietis kā Bobs, ja tas gribētu Matiam palīdzēt?

Sēžot cietumā, ir tikai viena doma — tikt no tā lauka.

Kā Matia un Bobs, mani nepamezdami un darīdami visu, lai man pakalpotu, varētu palīdzēt tikt lauka no cietuma?

Es piegāju pie loga un to atveru, lai aptaustītu dzelzs stieņus, kas krustodamies to noslēdza no ārpuses, stieņi bija iemūrēti sienā. Es apskatīju mūrus — tie bija ap metru biezi. Grīda bija izklāta akmens plāksnēm, durvis apsistas skārda plātnēm.

Es piegāju vēlreiz pie loga; tas izgāja uz šauru, garu pagalmu, ko galā noslēdza vismaz četrus metrus augsts mūris.

Katra ziņā no ša cietuma nevarētu izbēgt, pat ja palīdzētu uzticami draugi. Ko var iespēt uzticama draudzība pret notikumu spēku? Uzticība nespej sagraut murus.

Patlaban mani nodarbināja jautājums, cik ilgi man bus jāpaliek šai cietumā pirms stāšanās tiesas priekšā, kas izlems manu likteni.

Vai man bus iespējams pierādīt savu nevainību par spīti tam, ka Kapi ir bijis baznīcā?

Un vai man būs iespējams sevi aizstavēt, neuzveļot vainu tiem, ku rus negribēju, kurus nevarēju apvainot?

Man par labu varētu būt tas, vienīgi tas, ar ko varēs man pakalpot Matia un viņa draugs Bobs. Viņu uzdevums bija apkopot pierādīju mus, ka pulksten vienos piecpadsmit minūtēs es nevarēju būt Svētā Džordža baznīcā. Ja viņi to pierādīs, es būšu glābts, par spīti mēma jai liecībai, kt) mans nabaga Kapi liecinātu pret mani, un šādas liecības, man šķita, bija iespējams sadabūt.

Ak, nebijusi Matiam sasista kāja, viņš prastu sameklēt, papūlētos, bet tāda stāvokli, kadā viņš atradās, nez vai viņš varēja pat izkāpt no savas kulbas. Un, ja viņš nevarēja, varbūt viņu varētu aizstāt Bobs?

Par spīti iepriekšejās dienas nogurumam, es nevarēju un nevarēju aizmigt — tik ļoti mani nomāca bažas un viss, ko biju pārdzīvojis. Šo domu dēļ es pat nespēju pieskarties man atnestajam ēdienam. Bet, ja es ēdamo pabīdīju sānis, tad toties kāri uzklupu ūdenim, jo mani mocīja svelošas slāpes: visu dienu ik pēc stundas ceturkšņa es likos klāt krūzei un dzeru no tās lieliem malkiem, taču nespēdams dzesēt slāpes un mazināt rūgtuma garšu mutē.

Ieraudzījis kamerā ienākam cietumsargu, es kļuvu priecīgs — un manī modās tāds kā cerību stars, jo, kopš biju ieslodzīts, mani mocīja un urdīja jautājums, uz kuru es nespēju atbildēt: «Kad mani sāks pra tināt, kad es varēšu attaisnoties?»

Biju dzirdējis stāstām par cietumniekiem, ka viņi mēnešiem ilgi turēti ieslodzījumā nenotiesāti vai nenopratināti, kas man likās viens un tas pats, un es nezināju, ka Anglijā nekad nepaiet vairāk kā viena vai divas dienas no aresta brīža līdz publiskai stāšanās dienai tiesas priekšā. ,

So neatrisināmo jautājumu tad es ari pašu pirmo uzdevu cietum sargam, kas neizskatījās esam ļauns cilvēks, un viņš man labprāt atbildēja, ka tiesa katrā ziņā notiks rīt.

Bet mans jautājums viņu uzvedināja uz domu uzdot jautājumu arī man: ja jau viņš bija man atbildējis, vai tad viņam nebija tiesību saņemt atbildi ari uz savu jautājumu?

Kā tad jūs iekļuvat baznīcā? — viņš man jautāja.

Uz šiem vārdiem es atbildēju ar dedzīgiem protestiem, teikdamies esam nevainīgs, bet viņš, manī raudzīdamies, paraustīja plecus. Tad, ta ka es viņam vienā gabalā atkārtoju, ka neesmu nemaz baznīca bijis, viņš devās uz durvīm un, uzmetis man acis, pusbalsī noteica:

— Cik gan tic Londonas puikas ir samaitāti!

Un viņš aizgāja.

Sie vardi mani ļoti sarūgtināja. Lai gan šis virs nebija mans ties nesis, man tomēr gribējās, lai viņš tic, ka esmu nevainīgs. Pēc manas valodas, pēc mana izskata viņam vajadzēja redzēt, ka es neesmu vainīgs.

Ja es nebiju varējis pārliecināt viņu, vai tad būs iespējams pārliecināt tiesnesi? Par laimi, man bija liecinieki, kas runās man par la bu, un, ja tiesnesis manī neklausītos, vismaz viņš būs spiests uzklausīt un ticēt liecībām, kas mani atzīst par nevainīgu.

Bet šādu liecību man nebija. Vai tas būs?

No stāstiem par cietumniekiem biju dzirdējis arī tādu, kura bija runa par paņemieniem, kādus lieto, lai sazinātos ar ieslodzītajiem: eda- maja, ko ienesa no ara, tika paslēpta kada zīmīte.

Varbūt Matia un Bobs ir izmantojuši šo viltību, un, kad šī doma man iešāvās prātā, es tūdaļ saku drupināt maizi, taču nekā taja neatradu. Kopā ar maizi man bija atnesti arī kartupeļi, tos es ņēmu un samīcīju, bet arī tajos nekādas zīmītes nebija.

Tātad Matiam un Bobam nav nekas man sakāms vai arī — un tas bija ticamāk — viņi man neka nevarēja pateikt.

Tatad man bija jāgaida rītdiena un, ja vien iespējams, jācenšas nekrist izmisumā. Bet diemžēl es to nespēju, un, lai dzīvošu, cik ilgi dzīvodams, es paturēšu atmiņa, it kā tas butu bijis nupat vakar, šo drausmīgo nakti, ko es toreiz pavadīju. Ak, cik liels muļķis es biju, ne noticējis Matias priekšnojautai un viņa bailēm!

Nākamajā rīta cietumsargs ienāca manā kamerā un ienesa krūzi ar ūdeni un bļodu, aicinadams nomazgatics, ja man tik, jo drīz būšot jāstājas tiesas priekšā, un piebilda, ka pieklājīgs izskats dažreiz esot labakais aizstāvēšanās līdzeklis.

Kad biju nomazgājies, man gribējās apsēsties uz sola, bet es nevarēju nosēdēt uz vietas un sāku pa savu kameru staigāt uz riņķi kā zvērs pa krātiņu.

Es gribēju sagatavot savu aizstāvēšanas runu un atbildes, bet biju galīgi apjucis un nedomāju par pašreizējo brīdi, bet par visādām aplamībām, kas šaudījās manās nogurušajās smadzenēs tikpat kā burvju luktura ēnas.

Ieradās atkal cietumsargs un lika viņam sekot. Es soļoju viņam līdzās. Izgājuši cauri vairākiem gaņģiem, mēs atradāmies pie nelielām durvīm, kuras viņš atvēra.

— Ejiet iekša, — viņš man teica.

Seja man iesitās silts gaiss, un es izdzirdēju neskaidru murdoņu. Es iegāju iekšā un atrados nelielā tiesas zālē.

Kaut gan mani mocīja visādas halucinācijas un es jutu deniņos tādus kā āmura sitienus, pametis sev apkart skatienu, es skaidri un gaiši visu saskatīju — tiesas zāli un cilvēkus, kas to pildīja.

Zāle bija diezgan prāva, augstiem griestiem un platiem logiem, tā bija sadalīta uz pusēm — viena bija domāta tiesnešiem, otra — ziņkārīgajiem.

Uz paaugstinājuma sēdēja tiesnesis, zemāk — viņam pretī sēdēja vēl trīs tiesasvīri, kuri, kā es vēlāk uzzināju, bija tiesas skrīveris, soda naudu iekasētājs un tiesasvirs, ko Francijā sauc par prokuroru. Manam paaugstinājumam pretī sēdēja vīrs ar mantiju mugurā un pa- ruku galvā — mans advokāts.

Man bija advokāts? Kur viņš bija radies? Kas man viņu sagadāja? Vai Matia un Bobs? Sos jautājumus nebija laika iztirzāt. Man bija advokāts — un ar to pietiek.

Uz otra paaugstinajuma es ieraudzīju Bobu, abus viņa biedrus, iebraucamās vietas «Pie resnā ozola» saimnieku un dažus nepazīstamus cilvēkus, bet uz pretējā paaugstinājuma sēdēja policists, kas mani bija arestējis, un viņam blakus vēl daži cilvēki. Es sapratu, ka uz šiem paaugstinājumiem sēdēja liecinieki.

Publikai paredzētā telpa bija ļaužu pilna. Uz kāpņu margām es ieraudzīju Matiu. Musu skatieni sastapās, apskāvās, un es uzreiz izjutu drosmes pieplūdumu. Mani aizstāvēs, un es nedrīkstu zaudēt drosmi, un ari man pašam jāaizstāvas. Un mani vairs nenomāca visi man pievērstie skatieni.

Pirmais runāja prokurors ,un nedaudzos vārdos — šķita, ka viņš ļoti steidzas, — izklāstīja lietas būtību: «Svētā Džordža baznīcā ir notikusi zādzība. Zagļi — kāds vīrs un zēns — iekļuvuši baznīcā ar pieliekamām trepēm pa izsistu logu. Līdzi viņiem bijis arī suns, ko viņi paņēmuši sev par sargu un kas brīdinātu viņus par draudošām briesmām. Kāds vēlīns garāmgājējs — bijis jau ceturksnis pāri vieniem — ieraudzījis baznīcā vāju gaismu un izdzirdējis iekšā kaut kādu troksni. Viņš tūdaļ uzmodinājis baznīcas sargu, un kopā ar citiem cilvēkiem viņi devušies uz baznīcu. Tad sācis riet suns — un, kamēr slēguši vaļā durvis, izbiedētie zagļi aizbēguši pa logu, atstādami suni, kas nav varējis norāpties lejā pa trepem. Policists Džerijs, kuru nevar neuzslavēt par viņa attapību un cītību, atveda suni uz sacīkšu laukumu, un tur suns pazina savu saimnieku, kas patlaban atrodas šeit uz apsūdzēto sola. Ari otrajam zaglim ir jau uz pēdām.»

Minējis vēl dažus argumentus, kas pierādītu manu vainu, proku rors apklusa, un kāda spalga balss izsaucās: «Klusu!»

Pēc tam tiesnesis, nemaz nepagriezdamies uz manu pusi, it kā viņš runātu pats ar sevi, jauta ja manu vardu, vecumu un nodarbošanos.

Es angliski atbildēju, ka esmu Fransiss Driskols, dzīvoju pie saviem vecākiem Londona Bcsnalgrinā, Sarkana lauvas galma. Pēc tam es ludzu atļauju runāt franciski, jo esmu uzaudzis Francijā un Anglijā atrodos tikai dažus mēnešus.

.— Nedomājiet mani krāpt, — tiesnesis bargi sacīja, — es protu franču valodu.

Tad nu es sāku runāt franciski un paskaidroju, ka vienos naktī nekādā ziņā nevarēju būt baznīcā, jo tai laikā atrados sacīkšu laukumā un pulksten pustrijos — iebraucamajā vietā «Pie resnā ozola».

—   Bet kur jus bijāt ceturksni pēc vieniem? — tiesnesis jautāja.

—   Ceļā.

—   Tas ir jāpierāda. Jūs sakāt, ka atradāties ceļā uz iebraucamo vietu «Pie resna ozola», bet apsūdzība apgalvo, ka jūs bijāt baznīcā. Ja jus no sacīkšu laukuma aizgajat dažas minūtes pirms vieniem, jūs varējāt satikties ar savu nozieguma līdzdalībnieku, kas jūs gaidīja pie baznīcas mūriem ar pieliekamam trepēm, un pēc zādzības varējāt būt iebraucamajā vietā «Pie resnā ozola».

Es pulējos pierādīt, ka tas nebija iespējams, bet redzēju, ka tiesnesis tam netic.

—   Bet kā jūs izskaidrojat to, ka jūsu suns atradas baznīcā? — tiesnesis man vaicāja.

—    Es to nevaru izskaidrot, jo pats to nesaprotu. Suņa man līdzi nebija, es viņu no rīta piesēju pie vienas no musu kulbām.

Vairak man neklājās runāt, jo es negribēju dot nekādus pierādīju mus pret savu tēvu. Es paskatījos uz Matiu, viņš man deva zīmi, lai turpinu, bet es neturpināju.

Tad izsauca kādu liecinieku, un viņam lika zvērēt pie bībeles, ka viņš runās patiesību un tikai patiesību.

Tas bija neliela auguma apbrīnojami cēla izskata resnītis, par spīti savai sarkanajai sejai un zilganajam degunam. Pirms zvēresta viņš pakniksēja tiesasvīru priekšā un pieceldamies nokāsējās. Tas bija Svētā Džordža baznīcas sargs.

Viņš iesāka gari jo gari stāstīt, cik ļoti bijis uztraucies un sašutis, kad pēkšņi viņu uzmodinājuši un pateikuši, ka baznīcā ielauzušies zagļi. Vispirms viņš nodomājis, ka kāds viņu grib izjokot, bet, tā kā ar tādām personām ka viņš neviens nekādus jokus nemēdz dzīt, viņš sapratis, ka noticis kaut kas svarīgs. Tad viņš sācis ģērbties ar tādu steigu, ka norāvis vestei divas pogas. Beidzot viņš atskrējis pie baznīcas, atvēris durvis un atradis tur… ko? Suni!

Uz to es nekā nevareju atbildēt. Bet mans advokāts, kas līdz šim bija klusējis, piecēlās, sapurināja savu parūku, sakārtoja uz pleciem mantiju un lūdza vārdu.

—   Kas vakar vakarā aizslēdza baznīcas durvis? — viņš jautāja.

—   Es, — sargs atbildēja. — Tas ir mans pienākums.

—   Vai jūs esat drošs, ka durvis aizslēdzāt?

—   Ja es ko daru, tad an padaru.

—   Bet ja nu jūs to neesat padarījis?

—   Tad es noteikti zinu, ka neesmu to darījis.

—   Ļoti labi. Bet vai jūs varat zvērēt, ka neesat ieslēdzis baznīcā šo suni, par kuru ir runa?

—   Ja šis suns butu bijis baznīcā, es viņu būtu redzējis.

—   Vai jums ir laba redze?

—   Tāda kā visiem cilvēkiem.

—   Bet vai tas nebijāt jūs, kas pirms sešiem mēnešiem uzskrēja virsū uzšķērstam teļam, kas karājās miesnieka veikala priekšā?

—    Es neredzu nekādas jēgas uzdot šādus jautājumus tādai personai kā es! — izsaucās sargs, kļuvis zils aiz dusmām.

—   Vai jūs tomēr nebutu tik laipns un neatbildētu uz šo jautājumu, pieņemot, ka tam tomēr ir kāda jēga?

—   Jā, es tiešām uzskrēju virsū kādam lopiņam, kas bija neveikli izstādīts pie skārņa vitrīnas.

—   Tātad jūs to neredzējāt?

—   Es biju iegrimis domās.

—   Kad jūs slēdzāt ciet baznīcas durvis, vai jūs jau bijāt paēdis pusdienas?

—   Protams.

—   Un, kad jus uzskrējāt virsū tam teļam, vai tas ari nebija pēc pusdienām?

—    Bet…

—   Jūs gribat teikt, ka todien jūs nebijāt ēdis pusdienas?

—   Es biju ēdis.

—   Un ko jūs pusdienas dzerat — vājo vai stipro alu?

—   Stipro.

—   Cik pudeļu?

—    Divas.

—   Varbūt kādreiz vairāk?

—   Dažreiz trīs.

—   Un nekad četras? Nekad sešas?

—   Ļoti reti.

—   Vai groku* jūs nedzerat pēc pusdienām?

—   Dažreiz.

—   Vai jums patīk stiprs vai vājš groks?

—   Ne pārāk vājš.

—   Cik glāžu jūs izdzerat?

—   Skatoties pēc apstākļiem.

Vai jus varat zvērēt, ka dažreiz neizdzerat trīs vai pat četras glāzes?

Kad sargs, kļūdams aizvien zilāks un zilāks, neatbildēja, advokāts apsēdās un sēzdamies sacīja:

Ša liecinieka nopratināšana mums rādija, ka liecinieks pats va rēja būt ieslēdzis suni baznīcā: pēc pusdienām viņš mēdz tik ļoti aizdomāties, ka neredz teļus. Tas ir viss, ko es gribēju noskaidrot.

Ja es iedrīkstētos, es būtu noskūpstījis savu advokātu: es biju glābts.

Kāpēc gan Kapi nevarēja but ieslēgts baznīcā? Tas bija iespējams. Un, ja viņš tādā ceļā tika tur ieslēgts, tad jau es nebiju viņu tur ievedis un tātad nebiju vainīgs, jo citu pierādījumu pret mani nebija.

Pēc sarga liecības nodeva cilvēki, kas kopa ar viņu bija iegājuši baznīcā. Bet tic nebija redzejuši nekā cita kā vienīgi atvērto logu, pa kuru zagļi bija aizbēguši.

Pēc tam pratināja manus lieciniekus: Bobu, viņa biedrus, iebrau camās vietas saimnieku, kuri visi uzrādīja laiku, cikos es tonakt tur un tur biju atradies. Taču viens, turklāt pats svarigakais, proti, tieši cikos es biju aizgājis no sacīkšu laukuma, ta arī palika nenoskaidrots.

Pec pratināšanas beigām tiesnesis jauta ja, vai man nebūtu vel kas piebilstams, aizrādīdams, ka es varu arī nerunāt, ja uzskatu par vaja dzīgu.

Es atbildēju, ka neesmu vainīgs un ka pilnīgi paļaujos uz taisnīgu tiesas spriedumu.

Tad tiesnesis lika nolasīt liecību protokolu, ko ari es noklausījos, un pēc tam paziņoja, ka mani jāpārved uz grāfistes cietumu un tur man jāsagaida lēmums, vai mana lieta nav jānodod zvērināto tiesai.

Zvērināto tiesa!

Es nespēkā apsēdos savā solā. Ak vai, kāpēc es nebiju klausījis Matiu!

XVIII BOBS

Drīz pēc tam, kad mani atveda atpakaļ uz cietumu, es iedomājos, ar ko izskaidrojams tas, ka mani neattaisnoja: tiesnesis gribēja sagaidīt, kad tiks arestēti tie, kas bija ielauzušies baznīcā, lai noskaidrotu, vai cs neesmu bijis viņu līdzdalībnieks. Prokurors bija teicis, ka viņiem esot uz pēdām. Tātad man, sev par kaunu, drīz būs jāsēž kopā ar viņiem uz apsūdzēto sola.

Bet kad tas būs? Kad mani pārvedīs uz grāfistes cietumu? Kas tas ir par cietumu? Kur tas atrodas? Vai tas būs vēl nožēlojamāks nekā šis, kurā es pašlaik sēžu?

Ar šiem jautājumiem man bija ko noņemties, un laiks ritēja ātrāk neka iepriekšējā dienā, mani vairs nemocīja nepacietība, kas radīja drudzi: es zināju, ka ir jāgaida.

Gan staigadams pa kameru, gan apsēzdamies uz sola, es gaidīju.

Neilgi pirms tumsas iestāšanās es izdzirdēju pistonkornetes skaņas un pazinu, ka spēlētājs ir Matia. Lāga zēns ar to gribēja man pateikt, ka viņš par mani doma un arī ir nomodā. Sīs skaņas plūda pāri mūrim, kas atradās pretī manam logam. Acīmredzot Matia stāvēja uz ielas viņpus mūra — un mūs šķīra neliels attālums, tikai daži metri. Diemžel acis nevar izurbties cauri akmeņiem. Bet, ja skatiens neizurbjas cauri mūriem, tad skaņas plūst pāri tiem. Kornetes skaņām pievienojās solu troksnis un neskaidras balsu čalas, un es sapratu, ka Matia un Bobs droši vien tur rīko izrādi.

Kāpēc viņi bija izraudzījušies šo vietu? Vai tā viņiem likās izdevīga naudas iekasēšanai, vai viņi ar to gribēja man dot kādu ziņu? Pēk šņi es izdzirdēju kādu dzidru balsi saucam franču valodā: «Rīt no rīta mazā gaismiņā!» Saucējs bija Matia.

Nav nemaz jābūt sevišķi gudram, lai saprastu, ka šie Matias vārdi «Rīt no rīta mazā gaismiņa» nebija domāti skatītājiem, bet man. Turpretī ne tik viegli bija uzminēt, ko šie vārdi nozīmē, un man no jauna radās vesela virkne jautājumu, uz kuriem es nevarēju atrast prātīgu atbildi. Pilnīgi skaidrs un noteikts bija tikai viens: rit no rīta man jāpa mostas mazā gaismiņā un jāuzmanās, bet līdz tam, ja vien iespējams, jāapbruņojas ar pacietību.

Kolīdz satumsa, es nolikos uz savas lažas un lūkoju aizmigt. Es dzirdēju, kā kaut kur tuvumā tornī stundu pēc stundas sita pulkstenis. Bei dzot miegs mani tomēr pieveiča, aiznesdams prom uz saviem spārniem.

Kad uzmodos, vel bija pavisam tumšs, tumšajā zilgme mirdzēja zvaigznes, nebija dzirdams ne mazākais troksnītis. Nebija šaubu, ka līdz gaismai vel ir tālu. Es atkal apsēdos uz sola, neiedrošinādamies staigāt, aiz bailēm pievērst sev uzmanību, ja sargs izdarītu apgaitu, un gaidīju. Drīz pulkstenis nosita trīs. Es biju pamodies pārāk agri, bet baidījos atkal apgulties, turklāt droši vien, pat ja es gribētu aizmigt, es to nevarētu, jo biju pārāk nemierīgs, pārāk satraukts.

Mana vienīgā nodarbība bija skaitīt pulksteņa sitienus, bet cik garas likās tās piecpadsmit minūtes, kas ritēja no pilnas stundas līdz stundas ceturksnim, no stundas ceturkšņa līdz pusstundai, — tik garas, ka dažreiz man šķita, kadu sitienu neesmu dzirdējis vai ka pulkstenis ir sabojājies.

Atspiedies pret sienu, es nenolaidu acis no loga: man šķita, ka zvaigzne, kuru es vēroju, sāk bālēt un debess pamazām kļūst gaišāka.

Tuvojās diena. Tālumā sāka dziedat gaiļi.

Es piecēlos un uz pirkstgaliem gāju atvērt logu. Tas bija jādara ļoti uzmanīgi, lai nekas neiekrakšķētos, taču beidzot es to klusītiņām un ļoti lēnām atvēru.

Par laimi, mana kamera bija iekārtota kādā senā zema telpā, un cietumnieku apsargāšana bija uzticēta dzelzs stieņiem, jo, nebijis mans logs atvērts, es nebūtu varējis atbildēt uz Matias saucienu. Bet loga atvēršana vēl nebija viss: vēl palika dzelzs stieņi, arī biezie mūri un ar skārdu apsistās durvis. Tatad cerēt uz atbrīvošanu bija neprāts, bet es tomēr cerēju.

Zvaigznes izbālēja arvien vairāk un vairak, un es drebeju no rīta vēsuma. Taču savu logu es nepametu, stāvēju pie tā skatīdamies un ausīdamies, nezinot, kas man īsti butu jāredz un jādzird. Liels, balts miglas mākonis pacēlās uz augšu un izklīda, un visi priekšmeti uz zemes sāka iezimeties arvien skaidrāk un skaidrak. Tā bija mazā gaismiņa, ko Matia man bija minējis. Elpu aizturējis, es klausījos, bet dzirdēju vienīgi to, kā krūtīs sit paša sirds.

Beidzot man šķita, ka kads skrāpē muri, bet, tā kā nekādus soļus es nebiju dzirdējis, tad nodomāju, ka esmu pārklausījies. Tomēr es jo projām ausījos. Skrapešanas turpinājās. Tad pēkšņi ieraudzīju virs mūra paceļamies kādu galvu. Es uzreiz redzēju, ka tā nav Matias gal va, bet, kaut gan vēl bija tumšs, pazinu, ka tas ir Bobs.

Viņš ieraudzīja, ka es stāvu cieši piespiedies pie režģiem.

— Cst! — viņš klusām čukstēja.

Un ar roku padeva zīmi, kas, šķiet, nozīmēja, lai es eju nost no loga. Lāga nesapratis, es tomēr paklausīju. Man izskatījās, ka otra roka Bobs turēja garu, spožu caurulīti, kas likās darināta no stikla. Viņš pielika caurulīti pie mutes. Es sapratu, ka tas ir stobrs. Tad izdzir dēju svilpienu un tai pašā mirklī ieraudzīju uzlidojam gaisā mazu, baltu bumbiņu, kas, ielidojusi pa logu, nokrita man pie kājām. Tai pašā acumirklī Boba galva pazuda aiz mura — un es vairs neka nedzirdēju.

Es metos pie bumbiņas. Tā bija plānā papīriņā ietīts mazs svina gabaliņš. Izskatījās, ka uz papīriņa uzrakstīti kaut kādi burti, bet, tā kā vēl nebija pietiekami gaišs, es nekā nevarēju salasīt. Tātad bija ja gaida līdz gaismai.

Es uzmanīgi aizvēru logu un žigli apgūlos uz lažas, turēdams roka papīra bumbiņu.

Lēnām, ņemot vērā manu nepacietību, pārāk lēnām ausa rīts — sā kuma dzeltenīgs, līdz beidzot pār kameras sienām pārslīdēja rožaina gaisma. Es attinu papīriņu un izlasīju:

«Rītvakar Tevi pārvedīs uz grāfistes cietumu. Tu brauksi pa dzelzceļu otrās klases vagonā vienā kupejā ar policistu. Apsēdies pie dur vīm, pa kuram ieiesi iekšā. Kad jus būsit nobraukuši četrdesmit piecas minūtes (saskaiti pareizi!), jūsu vilciens palēninās gaitu, lai pārietu uz citām sliedēm. Tad atver durvis un droši lec laukā. Meties uz priekšu izstieptām rokam un luko nokrist uz kājām. Kolīdz būsi lauka, dodies uz pakalniņu pa kreisi, tur mes Tevi sagaidīsim ar zirgu un kulbu. Nebaidies. Pēc divām dienām mēs būsim Francijā. Turies un ceri. Gal venais — centies aizlekt tālāk un noturēties uz kājām.»

Esmu glābts! Man nebūs jaierodas zvērināto tiesā, un es neredzešu, kas tur notiks! Ak, uzticamais Matia, mīļais Bobs! Es biju droši pār liecināts, ka tieši Bobs augstsirdīgi palīdzēja Matiam: «Tur mēs tevi sagaidīsim ar zirgu …» Matia viens pats to nebutu varējis izkārtot.

Un es no jauna pārlasīju zīmīti: «Četrdesmit piecas minūtes pēc izbraukšanas; pakalniņš pa kreisi; nokrist uz kājām.» Ja, protams, es lekšu droši, kaut ari būtu jānositas. Labāk ir mirt nekā tikt notiesātam par zādzību. Ak, cik tas viss brīnišķīgi izdomāts: «Pēc divām dienam mes būsim Francijā!»

Taču lielajā prieka uzplūda man ienaca prātā kāda skumja doma: bet Kapi? Taču drīz vien es šo domu atvairīju: nevar būt, ka Matia gribētu Kapi pamest šeit. Ja Matia izgudroja līdzekli manai bēgšanai, katra ziņa viņš to būs izdomājis ari priekš Kapi. Es vel divas trīs rei zes parlasiju zīmīti, pēc tam, to sakošļājis, apēdu. Tagad man bija tikai mierīgi jāizguļas, un es ari aizmigu tik ciešā miegā, ka pamodos tikai tad, kad sargs man atnesa ēdienu.

Laiks aizritēja diezgan ātri, un nākamās dienas pecpusdiena manā kamera ienāca nepazīstams policists un lika viņam sekot. Es nopriecājos, ka viņš ir gadus piecdesmit vecs virs un ne visai lunkans.

Viss ritēja rieši tā, ka Matia bija aprakstījis, un, kad vilciens saka ripot, es apsēdos pie durvīm, pa kuram biju iekāpis, ar muguru pret virzienu, kādā brauca vilciens*. Policists sēdēja man pretī. Mūsu ku pejā mēs bijām divi vien. ,

—   Vai jūs runājat angliski? — viņš man vaicāja.

—   Mazliet.

—    Bet jūs saprotat?

—   Gandrīz visu, ja nerunā pārāk atri.

—   Labi, manu zen, es tev došu labu padomu: tiesā neko nebledies, atzīsties savā vaina. Ar to tu iekarosi tiesasvīru labvēlību. Nav nekā nejaukāka ka acīmredzamu faktu noliegšana, turpretī tas, kurš atzīstas, iemanto vispārēju pretimnākšanu un laipnu izturēšanos. Tālab pastāsti man, kā tas viss notika, un es tev iedošu kronu*. Tu redzēsi, ka nauda tev cietumā ļoti noderēs.

Es jau gandrīz gribēju atbildēt, ka man nav ko atzīties, bet tad attapos, ka, pēc viņa izteiciena, labak ir iekarot viņa labvēlību, un tāpēc nekā neatbildēju.

Pārdomā labi, — viņš turpināja, — un, kad cietuma būsi atzi nis manu padomu, liec mani izsaukt pie sevis, jo, redzi, atzīties nevajag kuram katram, vajag izvēlēties to, kurš par tevi interesēsies, un es, kā redzi, esmu gatavs tev pakalpot.

Es piekrītoši pamāju ar galvu.

Prasi tad pēc Dolfena. Tu taču manu vārdu atcerēsies, vai ne?

—   Jā, mans kungs.

Es stāvēju atspiedies pret durvīm, kuru logs bija atvērts. Pa ludzu policistam atļauju skatīties pa logu, lai redzētu ainavas, kurain braucām garām. Tā kā arī viņš gribēja «izpelnīties manu labvēlību», viņš atbildēja, ka es varot skatīties, cik vien gribu. Kas viņam bija ko baidīties? Vilciens joņoja ar lielu ātrumu.

Tā kā sejā pūta auksts vējš, policists drīz pameta savu vietu pie durvīm un aizgāja apsēsties vagona vidū. Es gan nekādu aukstumu nejutu. Lēnām izbāzis kreiso roku lauka, es pagriezu rokturi, bet ar labo roku pieturēju durvis, lai tās neatveras.

Laiks ritēja. Pēkšņi lokomotīve iesvilpās un palēnināja gaitu. Gai dltais brīdis bija klāt. Es žigli atvēru durvis un lēcu, cik vien tālu va rēdams. Un iekritu grāvi. Par laimi, uz priekšu izstieptās rokas atdūrās pret velēnām klāto dzelzceļa uzbērumu. Taču sitiens bija tik stiprs, ka es nokritu zeme un zaudēju samaņu.

Kad atžilbu, man šķita, ka es vēl atrodos vilcienā, jo jutu, ka mani kaut kas nes uz priekšu, un dzirdēju riteņu griešanos. Es biju noguldīts uz salmu cisām.

Cik savādi! Visa mana seja bija slapja, vaigus un pieri kaut kas maigi un silti glāstīja.

Es atveru acis. Pār inani bija noliecies pretīgs, dzeltens suns un lai zija mani. Manas acis sastapās ar Matias acīm — viņš bija nometies man blakus uz ceļiem.

Tu esi glābts, — viņš sacīja, atvairīdams suni un mani noskup stīdams.

—    Kur mēs atrodamies?

—   Kulbā. Mus ved Bobs.

Ka klajas? — pagriezies atpakaļ, jautāja Bobs.

—   Nezinu. Liekas, labi.

Pakustini rokas! Pakustini kājas! — sauca Bobs.

Es gulēju izstiepies uz salmiem un izdarīju, ko Bobs man lika.

Labi, — Matia noteica. — Nekas nav lauzts.

—    Kā tad tas viss bija?

No vilciena tu izlēci ta, ka es tev biju pieteicis, bet trieciens tevi apdullināja, un tu iekriti grāvī. Bobs, redzēdams, ka tu nenāc, kūleniski metās leja no pakalna, bet es turēju zirgu, un Bobs tevi nēšus pārnesa. Mēs domājām, ka tu esi miris. Sito pārbīli! Ko tik mēs ne- pārcietāml Bet nu tu esi glābts.

—   Un policists?

Brauc tālāk ar vilcienu, kas, protams, neapstājās.

Tagad es zināju pašu galveno. Paskatījies apkārt, ieraudzīju dzeltenu suni, kas maigi mani lūkojās ar savām acīm: tās izskatījās līdzi gas Kapi acīm. Bet tas nebija Kapi, jo Kapi bija balts.

—   Bet Kapi? — es sacīju. — Kur ir Kapi?

Iekam Matia paguva atbildēt, dzeltenais suns uzlēca man virsū un sāka smilkstēdams mani laizīt.

—   Te viņš ir, — Matia sacīja. — Mēs viņu nokrāsojām.

—   Kāpēc?

—   Tas ir vesels stāsts. Tūlīt tev pastāstīšu.

Bet Bobs viņam neļāva stāstīt.

Ņem grožus, viņš sacīja Matiam, — un turi stingri zirgu. Pa to laiku es savedīšu kartība kulbu, lai pie pilsētas vārtiem to nesa- zīmē.

Musu kulba bija parastie divriči, pārsegti ar audeklu, kas apvilkts ap stīpām. Bobs salika stīpas ratos, salocīja pārklāju četrām kārtām un lika man ar to apsegties. Pēc tam viņš ieteica arī Matiam paslēp ties zem audekla. Tādējādi rati ieguva pavisam citādu izskatu, tiem vairs nebija virsas, un triju cilvēku vietā tajos sēdēja tikai viens. Ja mums dzītos pakaļ, tad pazīmes, kadas uzrādītu cilvēki, kas mūs redzējuši, galīgi sajauktu pēdas.

Uz kurieni mes braucam? — es pajautāju Matiam, kad viņš at- laidas man blakus.

—   Uz Litlhemptonu. Tā ir maza juras osta, kura Bobam ir brālis — kapteinis uz neliela kuģa, kas braukā pec sviesta un olam uz Franciju, uz Normandiju, uz īsiņi. Ja izglābsimies — un mēs izglābsimies —, tad par to mums būs jāpateicas Bobam. Visu paveica viņš. Ko tad es, nabadziņš, būtu varējis izdarīt? Viņš izgudroja, ka tev jālec laukā no vilciena, kā.jāizpuš no caurulītes manis rakstītā zīmīte, viņš ari pie- runaja savus biedrus, lai tie mums aizdod zirgu. Un, beidzot, viņš iz- gadāja mums kuģīti braucienam uz Franciju, jo tadā gadījumā, ja tu butu gribējis aizbraukt ar tvaikoni, tevi noteikti aizturētu. Redzi, cik labi, ja cilvēkam ir draugi.

—   Un kam ienāca prātā aizvest Kapi?

—    Man. Bet Bobs, lai Kapi nevaretu pazīt, izdomāja viņu nokrāsot dzeltenu pēc tam, kad mes viņu nozagām policistam Džerijam — prātīgajam Džcrijam, kā tiesnesis sacīja, kurš šoreiz nemaz nebija prātīgs un nenosargāja Kapi. Patiesība, saodis mani, Kapi gandrīz visu izdarīja pats. Un Bobs — tas zinaja visus suņu zagļu niķus un stiķus.

—   Un ka tev ar kaju?

—   Vesela vai gandrīz vesela. Man nebija laika par to domāt.

Pa Angli jas ceļiem nevar tik brīvi braukāt kā pa Francijas ceļiem.

Visur ierīkotas barjeras, kur jāsamaksā zināma summa par braukšanu. Kad mēs tuvojāmies tādām barjerām, Bobs mums lika klusēt un

nekustoties — un sargi redzēja divričus, kuros sēž viens cilvēks. Bobs ar viņiem pajokoja un brauca garām.

Tēlodams klaunu, Bobs prata labi grimēties, un šoreiz viņš bija nogrimējies par fermeri, un pat tie, kas viņu ļoti labi pazina, tagad viņu nebutu pazinuši.

Mēs braucām atri, jo zirgs bija labs un Bobs bija veikls kučieris. Taču šur tur bija jāapstājas, jaļauj zirgam mazliet atvilkt elpu un jāpabaro. Bet talab iebraucamajās vietās mēs neiegriežamies. Bobs apstājās meža vidū, izņēmis zirgam laužņus, uzmauca tam kaklā auzu tarbu, ko izcēla no ratiem. Nakts bija tumša jo tumša, tā ka nebija jābaidās, ka mus kāds varētu pārsteigt. Tad nu es varēju parunāt ar Bobu un izteikt dažus izjustus pateicības vārdus. Bet viņš nemaz neļāva izrunāt visu, kas man bija uz sirds.

Jūs izdarījāt man pakalpojumu, pasniegdami grūtā brīdī roku, šodien es izdaru pakalpojumu jums — katrs savā reizē. Turklāt jūs esat brālis Matiam, un tik labam puisim kā Matia var daudz ko palīdzēt.

Es pajautāju, cik tālu mes esam no Litlhemptonas. Bobs atbildēja, ka vēl jābraucot ne mazāk kā divas stundas un ka vajagot pasteigties, jo braļa kuģis dodoties uz īsiņi katru sestdienu un šodien jau esot piektdiena, turklāt viņš domājot, ka bēgums jūra sākoties agri. Mēs atkal apgūlamics uz salmiem zem paklāja, zirgs pec atpūtas naski rikšoja.

—   Vai tev ir bail? — Matia man jautāja.

Ja un nē. Es ļoti baidos, ka mani varētu atkal saķert. Bet man šķiet, ka tomēr nesaķers. Ja beg, tas taču nozīmē, ka esi vainīgs, vai ne? Tas mani visvairāk nomoka. Kā lai tad aizstāvas?

Mes par to tikām domājuši, bet Bobs nosprieda, ka būtu jādara viss iespējamais, lai tu nenonāktu zvērināto tiesā uz apsūdzēto sola, jo tas ir ļoti bēdīgi — pat tad, ja tiec attaisnots. Es neiedrošinājos neka iebilst, tāpēc ka ar visu savu uzmācīgo domu aizvest tevi uz Franciju es baidījos, ka šis padoms varētu but slikts.

Tu darīji labi. Lai notiktu kas notikdams, es jums par to visu būšu tikai pateicīgs.

—   Esi mierīgs, nekas nenotiks. Kad vilciens apstāsies, tavs policists sāks rakstīt ziņojumu. Bet, kamēr viņi uzsāks meklēšanu, bus pa gājis labs laiks un mēs jau būsim gabalā. Turklāt viņi taču nevar zi nāt, ka mēs esam nodomājuši braukt prom no Litlhemptonas.

Bija skaidrs, ja mums nav uz pēdām, mums izdosies netraucēti aiz braukt, bet es nebiju tik droši pārliecināts kā Matia, ka pēc vilciena apstāšanās policists velti zaudēs laiku un nedzīsies mums pakaļ. Sai apstaklī slēpās briesmas, un tās varēja būt lielas.

Tikmēr mūsu zirgs, ko Bobs tik lieliski vadīja, joprojām naski rik šo ja pa tukšo ceļu. Tikai šad un tad mēs sastapam kadu pretimbraucēju, bet apsteigt mūs neviens neapsteidza. Ciemos, kuriem braucām

cauri, valdīja klusums, un tikai retos logos pazibēja vēlīna uguntiņa. Vienīgi kāds suns pievērsa uzmanību mūsu straujajam braucienam un pavadīja mūs ar rejām. Pēc kada diezgan strauja uzbrauciena kalnā Bobs apturēja zirgu, lai tas atvelk elpu, bet mes izkāpām no ratiem, un, piespieduši ausi pie zemes, ieklausījāmies. Taču pat Matia, kuram no mums visiem bija labākā dzirde, nekādu aizdomīgu troksni nesaklausīja. Mēs braucām nakts tumsas un klusuma ieskauti.

Tagad mes gulējām zem paklāja nevis tāpēc, lai paslēptos, bet lai pasargātos no aukstuma, jo labu laiku jau bija sācis pūst ziemelis. Pār laižot mēli pār lūpām, mes sajūtām sāls garšu: tatad tuvojamies jūrai. Drīz ieraudzījām gaismu, kas ik pec noteikta starplaika parādījās un atkal nozuda: tā bija bāka. Mēs bijām atbraukuši. Bobs mazliet pietu re ja zirgu un, palaizdams to soļos, uzmanīgi iegrieza sānceļā. Pec tam, izkāpis no ratiem, viņš mums pieteica palikt turpat un pieturet zirgu, bet pats aizgāja paraudzīties, vai tik brālis nav jau aizbraucis un vai mēs varēsim bez briesmām kāpt viņa kuģī.

Atzīšos, ka Boba prombūtnes laiks man likās garš, pat ļoti garš. Mēs nerunājām, tikai klausījāmies, kā jūra sitas pret smilšaino krastu netālu no mums, un šīs vienmuļas čalas pastiprināja mūsu satraukumu. Mes abi ar Matiu trīcējām.

— Tas ir no aukstuma, — viņš klusi sacīja.

Vai tā bija taisnība? Protams, ja kada govs vai aita, kas ganījās pļavā, kam pāri veda mūsu ceļš, pagrūda kādu akmeni vai aizķēra žogu, tad mēs bijām jutīgāki pret salu un drebējām aiz aukstuma.

Beidzot mēs saklausījām soļus uz ceļa, pa kuru bija aizgajis Bobs. Nebija šaubu, ka tas ir viņš, kas tagad nak atpakaļ. Nupat izšķirsies mans liktenis.

Bobs nebija viens. Kad viņš pienāca tuvāk, mēs ieraudzījām, ka viņu kads pavada. Pavadonim mugurā bija vaskadrānas matrožu blūze un galva vilnas mice.

Tas ir mans brālis, — Bobs sacīja. — Viņš jūs labprāt uzņems uz sava kuģa un aizvedīs turp, bet mes tagad šķirsimies, nevienam nav jāzina, ka es šeit esmu bijis.

Es gribēju Bobam pateikties, bet viņš mani pārtrauca, cieši paspiez- dams roku.

Par to nemaz nerunāsim, — viņš sacīja, — citcitam vajag pali dzet, katram savā reizē. Gan mēs vēl tiksimies, esmu laimīgs, ka varēju izlīdzēt Matiam.

Mes sekojām Boba brālim un drīz nonācām klusas pilsētas ielas, un pēc dažiem pagriezieniem atradāmies krastmalā, kur sejā sāka pust jūras vējš. Ne varda neteicis, Boba brālis mums ar roku parādīja uz kadu braucienam sagatavotu kuģi. Pēc dažām minūtēm mēs jau bijām uz klāja, un viņš mums lika iet lejā uz nelielu kajīti.

— Es izbraukšu ne ātrāk kā pec divām stundām, — viņš sacija. — Palieciet šeit un netrokšņojiet.

Tiklīdz Boba brālis bija aizslēdzis musu kajītes durvis, Matia bez kāda trokšņa metās manās skavās un noskūpstīja mani. Tagad viņš vairs nedrebeja.

XIX «GULBIS»

Kad Boba brālis bija aizgājis, uz kuģa kādu laiku valdīja klusums — un mes dzirdējām vienīgi vēja šalkoņu mastos un ūdens šļakstus pret kuģa zemūdens daļu. Bet pamazām kuģis atdzīvojās — uz klāja atskanēja soļi, tika iemesti tauvu gali, nožvadzeja bloki, tika uztitas un attītas ķēdes, sāka griezties kuģa vinčas, tika uzvilkta bura, iečīkste jās stūre — un pēkšņi, sašķiebies uz kreisajiem sāniem, kuģis sašūpojās. Mēs sākām braukt — es biju glābts.

Sī šūpošanas — sakumā lena un viegla — drīz vien kļuva straujāka un stiprāka, kuģis valstīdamies iegrima un šāvās uz augšu, tad pēkšņi smagi juras viļņi sāka sisties pret tā ķīli vai labajiem sāniem.

—    Nabaga Matia! — es sacīju savam draugam, saņēmis viņu aiz rokas.

—   Tas nav nekas, — viņš atbildēja. — Tu esi glābts. Vispār es nojautu, ka tas viss tā būs. Kad mēs ratos braucām, es skatījos uz kokiem un redzēju, kā vējš purina koku galotnes, un klusībā nodomāju, ka jūra dabūsim krietni izdancoties. Un dancojam ar.

Tai bridi atvēras kabīnes durvis.

Ja jūs gribat uznākt uz klāja, — Boba brālis sacīja, — tad tagad tas vairs nav bīstami.

Kur mazāk šūpo? — Matia jautāja.

—   Vismazāk šūpo guļus.

—   Pateicos, tad es šeit apgulšos.

Un Matia izstiepās uz deļiem.

—   Kuģa puika jums atnesīs visu nepieciešamo, — kapteinis noteica.

Pateicos, ja tik nebūs jau par vēlu, — Matia atbildēja.

Jau?

—   Man jau sen sākās.

Es gribēju palikt pie viņa, bet viņš mani sūtīja uz klāju, atkarto- dams:

—    Tas nav nekas, ja tik tu esi glābts. Nekad nebutu domājis, ka pat juras slimība man var sagādāt prieku.

Uzkāpis uz klāja, spēju noturēties kājās, tikai stipri ieķerdamies tauva. Cik vien tālu nakts tumsā sniedzās skatiens, nekas cits nebija redzams kā vienīgi baltu putu sega, pa kuru musu kuģītis joņoja, sagāzies uz sāniem, it kā grasīdamies apgāzties. Bet neapgāzās, gluži otrādi — tas viegli cēlās uz augšu, vakaru vēja dzīts, lēkādams pa viļ ņiem.

Es pagriezos atpaka| pret krastu. Ostas ugunis miglaina ja tumsā jau izskatījās kā sīki punktiņi, un, redzot, kā tie kļuva aizvien bālāki un cits pēc cita nozuda, es ar tīksmu atbrīvošanās sajutu atvadījos no Anglijas.

— Ja vējš nemazināsies, — kapteinis man sacīja, — mēs šovakar laikus sasniegsim īsiņi. «Eklipse» ir labs burinieks.

Veselu dienu uz jūras, pat vēl vairāk nekā dienu — nabaga Matia! Un viņš vel priecājās par juras slimību!

Sī diena tomēr pagāja, un es savu laiku vadīju, staigādams 110 klaja uz kajīti un 110 kajītes uz klāju. Kada brīdi, kad es ar kapteini saru nājos, viņš pastiepa roku dienvidrietumu virzienā — un es saskatīju augstu, baltu kolonnu, kas iezīmējās uz zilganā fona.

Barflēra, — viņš sacīja.

Es žigli noskrēju lejā pavēstīt priecīgo ziņu Matiam: mēs jau va rējām redzēt Franciju. Bet no Barflēras līdz īsiņi vel ir tālu pirms iebraukšanas Virā un Orā jānobrauc gar visu Kotantenas pussalu.

Ta ka «Eklipse» piestaja Isiņī krasta vēlu vakarā, kapteinis mums laipni atļava pārgulēt uz kuģa, un mēs no viņa šķīrāmies tikai nāka maja rītā, pieklājīgi pateikušies.

Kad jums gribēsies atgriezties Anglijā, viņš mums sacīja, cieši paspiezdams roku, — tad ziniet: «Eklipse» atiet no šejienes katru otrdienu. Laipni lūdzam!

Tas bija laipns piedāvājums, taču ne Matiam, ne man nebija ne mazākās vēlēšanās to pieņemt: ikvienam 110 mums bija savs iemesls pāri jūrai vairs nebraukt.

Francijā mēs izkāpām krastā tikai ar to. kas mums bija mugurā, UN ar saviem instrumentiem. Matia bija papūlējies paņemt līdzi ari manu arfu, ko es biju atstājis Boba telti tonakt, kad devos uz iebraucamo vietu «Pie resnā ozola». Bet mūsu somas — tās bija palikušas līdz ar visu saturu, kas tajas bija iekša, Driskolu ģimenes kulbās. Tas mums sagādāja lielas rūpes, jo mēs nevarējām atsakt savu klaidoņa dzīvi bez krekliem un bez zeķem, bet it īpaši bez kartes. Par laimi, Matia bija ietaupījis divpadsmit franku, kuriem pievienojās vēl mūsu daļa ienākumu NO kopīgajām izrādēm ar Bobu un viņa biedriem - divdes mit divi šiliņi* jeb divdesmit septiņi franki piecdesmit santīmu; pavi sam kopa mūsu kapitāls sniedzās pie četrdesmit frankiem, kas mūsu apstākļos bija ievērojama summa. Matia bija gribējis šo naudu atdot Bobam musu brauciena izdevumu samaksai, bet Bobs atbildējis, ka par draudzības pakalpojumiem nav jāmaksā, un negribējis nekā ņemt.

Kad mes nokāpām no «Eklipses», pirmais uzdevums mums bija sadabūt kadu vecu zaldāta somu, pēc tam nopirkt divus kreklus, divus pārus zeķu, ziepju gabalu, suku, pogas, adatas un, beidzot, to, kaš mums bija vel nepieciešamāks par šiem priekšmetiem un pašlaik tik noderīgs, — Francijas karti.

Tiešām — uz kurieni tagad butu ejams, kad mēs esam Francijā? Pa kuru ceļu iet? Kādā virziena?

Šis jautājums mums nelika mieru, izejot no Isiņī pa Bajē ce[u.

—   Man, - Matia sacīja, — ir gluži vienalga, esmu gatavs iet gan pa labi, gan pa kreisi. Bet viens lugums man tomēr ir.

—   Un kads tad?

—    Iet gar upi vai gar kādu kanālu, jo man ir kaut kas padoma.

Tā kā es Matiam nejautāju, kas viņam īsti ir padomā, viņš turpināja:

Es redzu, ka man tev jāpaskaidro, ko es esmu izdomājis: kad Artūrs bija slims, Milligana kundze viņu vizināja laiva, un tā tu arī ar viņu sastapies uz «Gulbja».

Bet viņš vairs nav slims.

Viņam ir tikai labāk. Gluži otrādi — viņš bija loti slims, un viņu izglāba vienīgi mātes liela gādība. Tālab es domāju, ka Milligana kun dze, gribēdama viņu izdziedēt, atkal viņu vadā laivā pa upēm un ka- naliem, kur «Gulbis» var pabraukt. Tālab, ejot uz leju gar upēm un kanāliem, mums ir izredzes sastapties ar «Gulbi».

Bet kas tad tev ir teicis, ka «Gulbis» atrodas Francijā?

Neviens. Taču, ta kā «Gulbis» nevar braukt pa jūru, tad jādomā, ka tas ir Francijā. Un mums ir izredzes to sastapt . Sī ir vienīga iespeja, un vai tev neliekas, ka vajadzētu riskēt? Man ļoti gribas atrast Mii ligana kundzi, un tālab, šķiet, mums jādara viss iespējamais ša mērķa labad.

—   Bet Liza, Aleksis*, Benžamēns un Etjeneta?

Viņus visus mes apciemosim, meklēdami Milligana kundzi. Mums tikai jāiet uz leju gar upi vai kanālu. Paskatīsimies kartē, kura upe te ir vistuvāk.

Izklājuši ceļmalas zālē karti, mes meklējām tuvāko upi un atradām, ka tā ir Sēna.

—   Labi, dosimies uz Sēnu, — Matia noteica.

—   Sēna tek garām Parīzei.

—   Kas par to?

—   Tam ir liela nozīme. Tiku dzirdējis 110 Vitālisa: ja gribot kādu atrast, tad tas jāmeklējot Parīzē. Ja ang|u policija sadomās mani mek lēt par Svētā Džordža baznīcas apzagšanu, es negribu, ka tā mani atrod. Tad jau nebija vērts atstāt Angliju.

—    Vai tad angļu policija var tevi vajāt Francijā?

—   Nezinu. Bet, ja var, tad uz Parīzi nedrīkst iet.

Tad iesim gar Senu līdz Parīzes apkaimei, pēc tam to pametīsim un aiz Parīzes iesim atkal gar Sēnu uz leju. Arī man nav ne mazākās velēšanas satikt Garofoli.

—   Skaidrs.

Nu tad darīsim ta — iztaujāsim visus jūrniekus, strūdziniekus visā upes garumā, un, tā ka «Gulbis» ar savu verandu nav līdzīgs citām liellaivām, tad to noteikti ieverotu, ja tas brauktu pa Sēnu. Ja mēs to neatradīsim Sena, tad meklēsim Luārā, Garonnā, visās Francijas upēs un galu galā tomēr to atradīsim.

Pret Matias ideju man nebija ko iebilst, un tāpēc tika nolemts, ka dosimies uz Senu, lai soļotu pa tās krastu uz leju.

Kad par pašiem viss bija izdomāts, laiks bija padomāt par Kapi. Dzelteni nokrāsotais Kapi man vairs nebija Kapi. Mēs nopirkām šķid ras ziepes un pirmajā upītē, kas gadījās ceļā, ņemamies viņu pamatīgi berzt, viens otru nomainīdami, kad nogurām.

Taču mūsu drauga Boba krāsa bija augstāka labuma: bija vaja dzigas neskaitāmas peldes, daudzkārtējas ieziepešanas, bija vaja dzīgas nedēļas un pat mēneši, līdz Kapi atguva savu dabisko krāsu. Par laimi, Normandija ir ūdeņiem bagāts novads, un mēs viņu varējām mazgāt katru dienu.

Izgājuši cauri Bajē, Kanai, Ponlevekai un Pontodemērai, mēs de vāmies uz Sēnu pie Labuijas.

Kad no mežiem klāto pakalnu augšas ēnaina ceļa līkumā, kur mēs iznācām pēc veselas dienas gājuma, Matia pēkšņi ieraudzīja sev priek šā Sēnu, kas meta milzīgu likumu, kura vidu mēs atradāmies, Sē nu, kas rāmi veļa savus mierīgos, varenos ūdeņus, pa kuriem peldēja kuģi ar baltām burām un tvaikoņi, kuru dūmi cēlās uz augšu un snie dzās līdz mums, viņš pavēstīja, ka šis skats viņu samierinot ar ūdeni un ka viņš saprotot, ka var ar prieku slīdēt pa šo mierīgo upi starp svaigām pļavām, iekoptiem laukiem un tumšiem mežiem, kas ieskauj zaļuma krastus.

Man ir pilnīgi skaidrs, ka Milligana kundze savu slimo dēlu vizina tieši pa Sēnu, — viņš sacīja.

To mēs tūlīt uzzināsim, aprunājoties ar lejā esošā ciema iedzīvotājiem.

Bet es toreiz nezināju, ka normandiešus nav viegli izprašņāt, viņi reti atbild precīzi un gluži otrādi — sāk paši izprašņāt tos, kuri viņus iztaujā.

—   Vai tas ir kāds Havras vai Ruānas kuģis, par kuru jus prasāt? Vai tas ir kuģītis? Vai tā ir zvejas laiva? Plakandibene? Vai buru laiva?

Kad uz visiem uzdotajiem jautājumiem bijām atbildējuši, kļuva gandrīz skaidrs, ka «Gulbis» Labuijā nekad nav bijis vai arī ir braucis tai cauri nakti, tā ka neviens to nav redzējis.

No Labuijas mēs devāmies uz Ruanu, kur atkal uzsakām meklēšanu, taču bez labākiem panākumiem. Ari Elbefā neviens nekā par «Gulbi» nevarēja pateikt. Pozā, kur ir slūžas un kur tāpēc braucošos kuģus ievēro, bija tas pats.

Nezaudēdami dūšu, mes gājām uz priekšu, iztaujādami cilvēkus, bet neko lielu necerēdami, jo «Gulbis» taču nevarēja būt izbraucis no kāda starppunkta. Ka Milligana kundze un Artūrs būtu uzsākuši brau cienu no Kvilbefas vai Kodebekas, to varētu saprast, vai — vel labāk — no Ruānas, bet, tā kā mēs viņu brauciena pēdas neatradām, mums bija jādodas līdz Parīzei vai pat vel aiz Parīzes.

liet, tā ka mēs nevarējām vienā gabala tikai iet uz priekšu, jo mums katru dienu bija jāpelna arī maize, gājienam no īsiņi līdz Sarantonai bija vajadzīgas piecas nedēļas.

Tad nu radās jautājums: vai mums butu jāiet gar Senu vai gar Mar- nu? Par to es itin bieži biju domājis, pētīdams karti, bet, kurš ceļš labāks, ta arī nespēju izšķirt.

Par laimi, nonākot Sarantonā, mums vairs nebija jāsvārstās, jo uz mūsu jautājumu par «Gulbi» uzreiz saņemam atbildi, ka «Gulbim» līdzīga liellaiva ir redzēta — izpriecas braucienam domāta liellaiva ar verandu.

Matia kļuva tik priecīgs, ka sāka krastmalā dancot, tad pēkšņi, dancošanu pārtraucis, paķēra vijoli un ņēmās aizrautigi spēlēt tri umfa maršu.

Pa to laiku es joprojām izprašņāju kuģinieku, kurš mums labprat atbildēja: nebija ne mazāko šaubu, ka tas bijis «Gulbis», kas apmēram pirms diviem mēnešiem bijp braucis pret straumi cauri Sarantonai.

Divi mēneši! «Gulbis» pa to laiku varēja nobraukt milzīgu gabalu. Bet kas par to! Soļodami mēs tomēr galu gala to panāksim, lai gan mums bija tikai pašu kājas, bet «Gulbim» divu spēcīgu zirgu kājas.

Laika jautājumam nebija nekādas nozīmes, galvenais, pāri par visu stāvošais, brīnišķīgais fakts bija tas, ka «Gulbis» ir atrasts.

Nu, kam bija taisnība? Matia sauca.

Butu iedrošinājies, es būtu atzinies, ka ari es biju cercjis, stipri ce- rejis, bet es neuzdrošinājos skaidri precizēt — pat ne pats sev — visas domas, visas neprātīgās iedomas, kas lidinājās manā iztēle.

Tagad mums vairs nebija vajadzības apstāties, lai iztaujatu cii vēkus: «Gulbis» mums ir priekšā, jāiet tikai gar Sēnu.

Bet pie Morē Senā ietek Lue, un mums bija atkal jāatsāk taujāšana.

«Gulbis» ir braucis uz augšu pa Sēnu.

Montero atkal jāuzsāk prašņāšana.

Šoreiz «Gulbis» ir atstājis Sēnu un braucis pa Jonnu; pirms vairāk nekā diviem mēnešiem tas atstājis Montero. Uz tā bijusi kada jau na angļu dāma un jauns zēns, kas gulējis uz gultas.

Sekodami «Gulbim», tai pašā laikā mēs tuvojāmies Lizai, un man tā drebēja sirds, kad, pētīdams karti, es sev vaicāju, vai pec Zuaņī Milligana kundze būs izvēlējusies Burgoņas vai Nivernē kanālu.

Mēs nonācām Jonnas un Armansonas satekas vietā; «Gulbis» tur pina ja braucienu uz augšu pa Jonnu. Tātad mēs iesim caur Drezī un redzēsim Lizu. Vi-ņa pati mums pastāstīs par Milligana kundzi un Arturu.

Kopš dzināmies pakaļ «Gulbim», mes neziedojām daudz laika izrā dēm, un Kapi, būdams apzinīgs mākslinieks, mūsu steigu galīgi nesaprata: kāpēc mēs viņam neļaujam svinīgi sēdēt ar bļodiņu zobos pretī «cienījamai publikai», kas vēl kavējās bāzt roku kabatā? Jāprot taču gaidīt.

Bet mes vairs negaidījām, mūsu ienākumi kļuva aizvien mazāki un mazaki, 1111 tai pašā laikā atlikums no musu četrdesmit frankiem jo dienas jo sadila. Tagad mēs vairs nevis kaut ko pielikām, bet ņēmām nost no kapitāla.

—   Steigsimies, — Matia skubināja, — mums jāpanāk «Gulbis»!

Un es sacīju tāpat kā viņš: «Steigsimies!»

Vakarā mēs nekad nesūdzējāmies par nogurumu, lai cik garu ceļa gabalu bijām nogājuši. Gluži otrādi — mes bijām ar mieru naka majā rītā doties ceļa labi agri.

—   Pamodini mani, — Matia lūdza, jo viņam patika pagulēt.

Un, kad es viņu modināju, viņš viens divi bija kājās.

Lai aiztaupītu naudu, mēs samazinājām savus izdevumus, un, tā kā bija karsts laiks, Matia paziņoja, ka viņš vairs negribot ēst gaļu, jo vasarā gaļa esot kaitīga. Mēs iztikām ar gabalu maizes un cieti novārītu olu, ko sadalījām uz pusēm, vai arī ar maizi un plānu kar tiņu sviesta. Dzert mes dzērām tikai ūdeni, lai gan atradamies vma zeme.

Kas mums nekaitēja!

Bet Matiam dažreiz uznāca kāre panašķēties.

—    Kaut Milligana kundzei būtu ta pati virēja, kas tevi cienāja ar garšīgajām smalkmaizītēm un ievārījumu, — viņš mēdza teikt. — Tām jābūt traki garšīgam — aprikožu smalkmaizītēm!

—   Vai tu nekad tas neesi ēdis?

—   Es esmu edis ābolkukas, bet aprikožu torti nekad neesmu edis, tikai redzējis. Un kas tās tādas ir — mazas baltas sēkliņas, kas salipinātas virsū dzeltenajam ievārījumam?

—   Tās ir mandeles.

—   Ak, cik garšīgi!

Un Matia atvēra muti, it kā grasīdamies notiesāt veselu torti.

Tā ka Jonnai starp Zuaņī un Oscru ir daudz likumu, iedami pa lielceļu, mes itin drīz panacam «Gulbi», bet, izgājuši no Oseras, to atkal pazaudējām, jo «Gulbis», izraudzījies Nivernē kanālu, ātri slīdēja pa mierīgajiem ūdeņiem.

Pie katrām slūžām mes saņemam jaunas ziņas, jo šai kanālā, kur navigācija nav parak rosīga, visi bija ievērojuši laivu, kas tik ļoti atšķiras no parasti redzamajam.

Mums pastastīja ne vien par «Gulbi», bet arī par Milligana kun dzi, «ļoti labsirdīgu angļu dāmu», un par Artūru, «jaunu zēnu, kas gan drīz visu laiku guļ gultā uz klāja, kur ierīkota zaļumiem un puķēm ieskauta veranda». Artūrs dažreiz ari pieceļoties.

Tātad Arturs jutās labāk.

Mes tuvojamies Drezi. Vel divas dienas, vel viena, vel tikai dažas stundas.

Beidzot ieraudzījām mežu, kurā mes ar Lizu pērnvasar bijām spēlējušies, ieraudzījām ari slūžas un tantes Katerīnas mājiņu.

Viens otram neka neteikusi, mēs ka norunājuši pasteidzinājām soli: mēs ar Matiu vairs nesoļojām, mēs skrējām. Kapi, pazīdams redzētās vietas, joņoja mums pa priekšu.

Viņš paziņos Lizai, ka mēs esam klāt, un viņa tūlīt izskries mums pretī.

Taču no mājiņās iznākam ieraudzījām nevis Lizu, bet Kapi, kas tā skrēja, it ka viņu būtu izdzinuši.

Mēs abi uz vietas apstājāmies, nesaprazdami, ko tas varētu nozi met, kas ir noticis? Bet, nespēdami uz šo jautājumu atbildēt, mēs no jauna devāmies tālāk.

Kapi, nokaunējies atgriezies pie mums, skrēja nopakaļ.

Kāds virs pašlaik darbojās pie slūžu aizsprosta, bet tas nebija Lizas tantes vīrs. • <

Mes piegājām pie mājas. Kāda mums nepazīstama sieviete staigāja pa virtuvi.

Vai nevarētu satikt Sirio kundzi? — mēs jautājām.

Pirms atbildēt, viņa brīdi uz mums noskatījās, it kā mēs viņai uz dotu kādu aplamu jautājumu.

Viņas šeit vairs nav, — sieviete beidzot atbildēja.

—    Kur tad viņa ir?

—   Ēģiptē.

Mes ar Matiu apmulsuši saskatījamies. Ēģipte! Mes īsti laga nezinājām, kas tā Ēģipte ir un kur ta atrodas, bet mums bija neskaidra nojauta, ka tas ir talu, ļoti tālu, kaut kur viņpus jūrām.

—   Un Liza? Vai jus Lizu pazīstat?

Kā ne! Liza aizbrauca laiva līdzi kādai angļu dāmai.

Liza ir uz «Gulbja»! Vai mes sapņojam?

Sievietes atbilde liecināja, ka viss notiekošais ir īstenība.

—   Vai jūs neesat Remī? — viņa man vaicāja.

—   Esmu.

—   Redziet, kad Sirio noslīka … — viņa iesāka.

—    Noslīka?!

—   Noslīka slūžās. Ak, jūs taču nemaz nezināt, ka Sirio bija iekritis ūdeni un pakļuva zem liellaivas, no kurienes nevarēja izpeldet, jo bija aizķēries aiz kādas naglas. Sai darbā tas gadas visai bieži. Tai laika, kad Sirio noslīka, Katerina nonāca grūtos apstākļos, kaut gan viņa ir ļoti sapratīgs sievišķis. Bet ko jus gribat? Kad trūkst naudas, vienā jaukā diena pie tās nevar tikt, un naudas trūka. Katcrinai gan piedāvāja braukt uz Ēģipti un audzināt kadas dāmas bērnus, kuriem viņa bija bijusi par zīdītāju. Bet viņu kavēja brāļameita, mazā Liza. Kamēr viņa gudroja, ko iesākt, kādu vakaru pie slūžām piestājās liel laiva ar kadu anglieti, kas braukaja pa upēm ar slimu zenu. Viņas ap runājās. Un angliete, kas meklēja kādu bērnu, kas rotaļatos ar viņas dēlu, kurš viens pats liellaiva garlaikojas, lūdza, lai Lizu atdod viņai, apsolīdama par to gādāt, lūkot to izārstēt un nodrošināt tās dzīvi. An gliet.e bija godīga sieviete, ļoti labsirdīga un līdzjūtīga pret nabaga ļaudīm. Katerīna bija ar mieru, un, kad Liza pārcēlās uz anglietes liel laivu, Katerīna aizbrauca uz Ēģipti. Tagad Sirio vieta šeit strādā mans vīrs. Tad nu pirms aizbraukšanas Liza, kas nespēj runāt, kaut gan ārsti teic, ka varbūt viņa kādreiz runāšot, — tad nu Liza gribēja, lai tante pastāsta to visu man, ja jūs šurp atbrauktu viņu apciemot. Tas tad arī ir viss.

Es biju tik apstulbis, ka nespeju izrunāt ne vārda, toties Matia ne zaudēja galvu.

—   Un uz kurieni tad ta angliete aizbrauca? — viņš jautaja.

Vai nu uz Dienvidfranciju, vai uz Sveici. Liza apsolīja man at rakstīt, lai es jums varētu pateikt viņas adresi, bet vēl es no viņas ne kā neesmu saņēmusi.

XX

SKAISTIE AUTIŅI NEMELOJA

Ta kā es joprojām stāvēju ka apstulbis, tad Matia izdarīja, ko man pieklājas darīt.

Mes jums ļoti pateicamies, kundze, — viņš sacīja. Un, viegli mani pagrūdis, izstūma laukā no virtuves.

Dodamies ceļā! — viņš man teica. Uz priekšu! Tagad mums ir jāsatiekas ne vien ar Arturu un Milligana kundzi, bet arī ar Lizu. Cik lieliski viss sanāca! Mēs butu velti zaudējuši laiku Drezī, bet tagad varam mierīgi turpināt savu ceļu. Ta, lūk, ir izdošanas! Mums ilgi ne laimējas, varbūt tagad laimēsies: vējš ir grozījies. Kas to zina, kā mums laimēsies!

Un, nekavejot laiku, mēs turpinājām pakaļdzīšanos «Gulbim», apstādamies vienīgi uz naktsguļu un lai nopelnītu kādu su.

Desīzā, kur Nivernē kanāls ietek Luārā, mēs atkal apjautājāmies par «Gulbi»— tas bija aizbraucis pa blakuskanalu, un gar šo kanalu mēs gajam līdz Diguanai un no turienes devāmies gar Centrālo kanalu līdz Salonai.

Pēc kartes spriežot, dodoties no Sarolas tieši uz Makonu, mēs izbēgtu no daudziem likumiem un vairāku dienu gājiena, bet ne viens, ne otrs mēs neuzdrošinājāmies pieņemt stingru lēmumu, iepriekš neapsvēruši visus «par» un visus «pret», jo «Gulbis» ceļā varētu kaut kur apstāties — un tad mēs aizietu tam priekšā: bija jāgriežas vien atpakaļ, un, gribēdami laiku aiztaupīt, mēs to bijām zaudējuši.

No Salonas mes gājām gar Sonu uz leju līdz Lionai.

Bet tur nu mums radās patiesi nopietnas grūtības: vai «Gulbis» ir izraudzījies ceļu uz leju vai uz augšu pa Ronu? Vārdu sakot: vai Milli gana kundze ir devusies uz Sveici vai uz Dienvidfranciju?

Starp daudzajām liellaivām, kas braukā pa Ronu un pa Sonu, «Gul bis» varētu pabraukt garām neievērots. Mēs iztaujājām kuģiniekus, laiviniekus un visus krastmalas iedzīvotājus, līdz beidzot droši uzzi nājam, ka Milligana kundze ir devusies uz Sveici. Tad nu mēs sākām iet gar Ronu.

— No Šveices var viegli nokļūt Itālijā, Matia sacīja. — Tātad radies vel viens izdevīgs gadījums: dzenoties pakaļ Milligana kundzei, mes varam nokļūt Lukā! Ka Krigtīna priecātos!

Nabaga mīļais Matia, viņš man palīdz meklēt tos, kurus es mīlu, bet es nedaru neka, lai viņš varētu apskaut savu mazo māsiņu!

Pēc Lionas atstāšanas attālums starp mums un «Gulbi» sāka manāmi sarukt, jo pa Ronas straujo plūdumu uz augšu ir daudz grūtāk braukt neka pa Senu. Kilozā «Gulbis» bija bijis ne agrāk kā pirms pusotra meneša, taču, pamatīgi izpētot karti, es šaubījos, vai mes to varēsim panākt drīzāk neka Šveicē, jo toreiz es vel nezināju, ka Rona līdz Zenēvas ezeram nav kuģojama, un mēs iedomājāmies, ka Milligana kundze grib iebraukt Šveicē ar «Gulbi», bet Šveices kartes mums nebija.

Nonākuši Seiselē — pilsētā, kuru divi daļas sadala upe, par kuru pārmests piekartais tilts, — mēs nogājām pie upes, un cik ļoti es biju pārsteigts, kad tālumā it ka saskatīju «Gulbi»!

Mes metāmies skriet: jā, tas bija «Gulbis», bet kāpēc tas izskatījās pēc pamestas laivas. Tā stāvēja stingri noenkurota aiz tādas kā esta-

kādes, kas to aizsargāja. Uz klaja viss bija aizslēgts, ari puķu uz verandas nebija.

Kas noticis? Kas ir ar Arturu?

Mes apstājāmies, sirds aiz uztraukuma sažņaudzās.

Bet ta stāvēt bija tīrā gļēvulība, vajadzēja iet un uzzināt, kas īsti noticis.

Kads vīrs, kuru mēs uzrunājam, mums labprāt atbildēja. Tieši vi ņam bija uzdots «Gulbi» pieskatīt.

Angliete, kas atbrauca liellaivā ar diviem bērniem — paralizētu zenu un mēmu meitenīti —, pašlaik ir Šveice. Viņi atstāja savu liel laivu, jo tālāk braukt uz augšu pa Ronu nevar. Dama ar bērniem un kalponi aizbrauca uz turieni kariete. Pārējie kalpotaji devās turp ar bagāžu. Rudeni dāma atgriezīsies uz «Gulbja» un brauks uz leju pa Ronu līdz jūrai un pavadīs ziemu dienvidos.

Mes uzelpojām. Nekādām bažām, kas mums uzbruktu, nebutu pa mata: mums vajadzēja cerēt tikai uz labu un neiedomāties neko ļaunu.

— Un kur ši dāma pašlaik atrodas? — Matia jautāja.

Viņa aizbrauca noīrēt vasarnīcu Zenēvas ezera krasta, uz Vevē, bet, uz kurieni tieši, es nezinu. Tur viņa pavadīs vasaru.

Aiziet uz Vevē! Zeneva mēs nopirksim Šveices karti, un šo pilsētu vai ciemu katra ziņā atradīsim. Tagad «Gulbis» vairs neskrien mums pa priekšu, un, tā ka Milligana kundze nodomājusi savā vasarnīcā no dzīvot visu vasaru, mēs bijām pārliecināti, ka viņu sameklēsim.

Pēc četrām dienām, kopš bijām atstājuši Seiseli, mēs Veve ap kaime — gar pašu zilā ezera krastu un kalnu zaļajās nogāzes jau mek lējām pa neskaitāmam villām Milligana kundzi ar Artūru un Lizu. Mēs bijām ieradušies īstā laikā: kabatā mums bija vairs tikai trīs sū, un kurpju zoles bija galīgi noplīsušas.

Bet Vevē nebūt nebija mazs ciems, kā mēs sākumā bijām iedoma jušies, ta bija pilsēta un pat lielākā par parastajam pilsētām, jo līdz pat Vilnevai stiepjas vesela virkne ciemu vai priekšpilsētu, kas ietilpst Vevē pilsēta kā sastāvdaļas: Blonē, Korsjē, Tūrdepela, Klarāna, Ser- neksa, Veitoun Siljona. Talab jautāt pec Milligana kundzes vai gluži vienkārši pēc anglietes ar slimu dēlu un mēmu meiteni nebi ja nekādas jēgas, un mēs to itin drīz sapratām. Vevē pilsēta un ezera krasti bija tik pārpilni angļiem un anglietēm, it kā tā būtu kada kūrortpilsēta Londonas apkaimē.

Vislabāk tomēr ir meklēt mums pašiem, apstaigājot visas mājas, kurās varētu dzīvot ārzemnieki. Īstenībā tas nebūt nav grūti: mums tikai pa visām ielām jāstaigā, spēlējot un dziedot mūsu dziesmiņas.

Vienā diena mes izstaigājam visu Veve un savācām diezgan daudz naudas. Agrāk, kad gribējām savakt naudu govs pirkšanai vai arī lelles davināšanai Lizai, tas mūs vakara būtu ļoti iepriecinājis, bet tagad taču mēs ncdzinamics pcc naudas. Bet nekur ne zīmes no Milligana kundzes.

Nakamajā diena meklēšanu turpinājām Veve apkaime, iedami uz labu laimi pa ceļiem taisni uz priekšu, un spēlējām pie glīta izskata māju logiem, vienalga, vai tie bija atvērti vai aizvērti. Vakarā atgriežamies mājās tāpat kā iepriekšēja dienā — nekā neatraduši, kaut gan izstaigājāmies no ezera līdz kalnam un no kalna līdz ezeram, visu apskatījuši, laiku pa laikam iztaujādami cilvēkus, pēc kuru laipnajam sejām spriedām, ka viņi mūs uzklausīs un mums atbildēs.

Todien mēs divreiz velti nopriecājāmies, kad mums atbildēja, ka ļoti labi zinot to dāmu, par kuru mes runājam, kaut gan nezinot viņas vardu. Pirmo reizi — kad sūtīja uz kalna vidu uzceltu mājiņu, un otrreiz — mums apgalvoja, ka mūsu meklētā angliete dzīvojot ezera krastā. Damas, kas dzīvoja pie ezera un kalna, gan bija anglietes, bet nebija Milligana kundze.

Rūpīgi pārmeklējuši Vevē apkaimi, mēs devāmies mazliet tālāk uz Klarānas un Montre pusi, sapīkuši par veltīgajiem meklējumiem, bet nebūt nezaudējuši cerības. Kas neizdevās šodien, katrā ziņā izdosies rīt.

Brīžam mēs soļojām pa ceļiem, kuriem gar abām pusēm pacēlās mūri, brīžam gājām pa taciņām, kas vijās starp vīnogulājiem un augļu dārziem, brīžam pa ceļiem, kurus apēnoja milzīgas kastaņas, kuru kuplā lapotne nelaida cauri ne gaisu, ne gaismu, un tālab tur auga vienīgi samtaina suna. Ik uz soļa, ejot pa šiem ceļiem un celiņiem, mēs redzējām vai nu dzelzs režģu žogu, vai dēļu setu, bet tālāk bija redzamas smiltīm apkaisītas dārza alejas, kas līkumoja ap šur tur mauriņā sastaditiem krūmu un puķu puduriem. Vēl talak, paslēpusies zaļumos, pacēlās lepna māja vai vīteņaugiem apvīta eleganta vasarnīca. Un gandrīz no visām rņājām un vasarnīcām cauri biezo koku vai krumu starpām pavērās skats uz žilbinošo ezeru, ko ieskāva tumši kalni.

So dārzu dēļ mēs bieži vien kritām izmisumā, jo, stāvot patālu no mājas, mes nebijām dzirdami tiem, kas atradās šais mājas, tādēļ bija jāspēlē un jādzied no visa spēka, bet, no rīta līdz vakaram to visu atkārtojot, dienas beigās mēs jutāmies pagalam noguruši.

Kādu pecpusdienu, kad mes ielas vidū koncertējām kāda režģu žoga priekšā, bet aiz mums pacēlās mūris, kam mēs nepievērsām ne mazāko uzmanību, un es pilnā rīklē biju nodziedājis savas neapoliešu dziesmiņas pirmo pantu un grasījos sākt otro, pēkšņi aiz muguras — viņpus mūra mēs izdzirdējām kliedzienu, un pēc tam kāds vājā un dīvainā balsī saka dziedāt otro pantu:

Vorria arreventare no piccinotto, Cona lancella aghi vennenno acqua.

Kas tā bija par balsi?

—   Artūrs? — Matia jautāja.

Ne, tas nebija Artūrs, tā nebija viņa balss, bet Kapi izrādīja visas prieka pazīmes, smilkstēja un leca pret muri.

Nespēdams savaldīties, es iesaucos:

—   Kas tur tā dzied?

Un balss atbildēja:

—    Remi!

Atbildes vieta mans vārds. Mēs ar Matiu pārsteigti saskatījāmies.

Kamēr mes stulbi stāvējām viens otram pretī, es ievēroju aiz Ma tias muguras mūra gala pāri zemajam žogam vējā plīvojam baltu mut autiņu. Mes skriešus metamies uz turieni.

Tikai pieskrējuši pie paša žoga, ieraudzījām roku, kas šo mutautu vicināja, — ieraudzījām Lizu!

Beidzot mes viņu bijām atraduši un reizē ar viņu arī Milligana kundzi 1111 Arturu.

Bet kurš tad dziedāja? So jautājumu mēs viņai uzdevām abi ar Matiu reize, tiklīdz bijām spējīgi parunāt.

—   Es, — viņa atbildēja.

Liza dziedāja! Liza runāja!

Tiesa, es bi ju simtiem reižu dzirdē jis, ka Liza kādreiz sākšot runāt un droši vien tas notikšot pēc kāda stipra jūtu satricinājuma, taču šai iespējai es nebiju ticējis.

Un tomēr tas bija noticis: viņa runāja, šis brīnums bija k|uvis par īstenību. Un tas nolika, kad viņa izdzirdēja mani dziedam, redzēda- ma, ka esmu atgriezies pie viņas tad, kad varēja mani uzskatīt par zudušu uz visiem laikiem, tad, kad viņa izjuta šo stipro pārdzīvo jumu!

To iedomājoties, es pats jutos tik stipri satricinats, ka man bija jāpieturas ar roku pie dzīvžoga.

Bet patlaban nebija laika ļauties savām jutām.

Kur ir Milligana kundze? es vaicāju. — Kur ir Arturs?

Liza pakustināja lūpas, lai atbildētu, bet no mutes viņai izlauzās tikai neartikulētas skaņas. Tad aiz nepacietības viņa ķērās pie roku valodas, lai pateiktu savu sakāmo un lai viņu varētu atrak saprast: mēle viņai vēl slikti klausīja.

Tā ka es ar acīm sekoju viņas valodai, ko Matia nedzirdēja, kokiem apaugušas alejas līkumā tālāk dārza es ieraudzīju garus ratiņus, ko stūma kads kalpotājs. Sais ratiņos izstiepies gulēja Artūrs, aiz viņa nāca viņa māte un . . . es paliecos uz priekšu, lai labak redzētu. .. un Džeimss Milligana kungs. Es acumirklī paslēpos aiz žoga un steig šus pateicu Matiam, lai viņš dara tapat, neiedomādamies, ka Džeimss Milligana kungs Matiu nemaz nepazīst.

Kad pirmais izbīlis bija pāri, es sapratu, ka Liza droši vien ir galīgi pārsteigtā par mūsu pēkšņo nozušanu. Tad, mazliet pacēlies, es viņai paklusām sacīju:

Džeimss Milligana kungs nedrīkst mani redzēt, citādi viņš var mani nosūtīt atpakaļ uz Angliju.

Liza iztrūkusies pacēla uz augšu rokas.

Nekusties, — es turpināju, — un nekā nestāsti par mums. Rīt pulksten deviņos no rīta mēs atkal atnaksim šurp. Lūko būt viena. Bet tagad ej prom.

Liza vilcinājās.

—   Ej, es tevi lūdzu! Citādi tu mani pazudināsi!

Tai paša brīdi mēs metamies aiz mūra un skriešus nokļuvām pie vīn ogulājiem, kur tad ari paslēpāmies. Kad mūsu prieks bija kaut cik ap rimis, mes varējām aprunāties.

—   Vai zini, — Matia man sacīja, — es neesmu ar mieru gaidīt rītdienu, lai satiktos ar Milligana kundzi. Pa šo laiku Džeimss Milligana kungs var Artūru nogalināt. Es tūdaļ došos pie Milligana kundzes un pastāstīšu viņai. .. visu, ko mēs zinām. Tā ka Milligana kungs mani nekad nav redzējis, mums nav ko baidīties, ka viņš iedomātos tevi un Driskolu ģimeni. Un tad lai Milligana kundze izlemj, kā mums jārīkojas.

Bija skaidrs, ka Matias priekšlikums ir labs, tālab, norunājis ar viņu satikties pie netālā kastaņu pudura, ļāvu, lai viņš iet. Ja pēkšņi ieraudzītu nākam Džeimsu Milligana kungu, es tur varētu paslēpties.

Gulēdams sūnās, es ilgi gaidīju Matias atgriešanos un jau desmi tiem reižu sev jautaju, vai tik mēs esam pareizi darījuši. Beidzot es viņu ieraudzīju nākam kopā ar Milligana kundzi.

Es paskrēju viņai pretī, satvēru viņas roku, ko viņa man sniedza, un noskupstīju to. Bet viņa mani apskava un, pieliekusies klāt, maigi noskūpstīja uz pieres.

Sī bija otrā reizē, kad viņa mani noskūpstīja, bet man šķita, ka pirmo reizi viņa mani neapskava tik cieši.

—    Nabaga bērns! — viņa izsaucās.

Un ar saviem skaistajiem, baltajiem pirkstiem viņa maigi atglauda atpakaļ manus matus un ilgi manī raudzījās.

—   Ja . .. ja . .. — viņa čukstēja.

Sie vārdi droši vien atbilda kaut kādām viņas apslēptām domām, bet es biju tik satraukts, ka nebiju spējīgs tās saprast. Es izjutu Milligana kundzes maigumu, redzeju viņas glāstošās acis, taču biju pārak laimīgs, lai domātu kaut ko ārpus pašreizējā brīža.

—   Mīļo zen, — viņa sacīja, nenovērsdama no manis acis, — tavs draugs man pastāstīja ļoti svarīgas ziņas. Vai ari tu nebūtu tik laipns un nepastāstītu par savu ierašanos Driskolu ģimenē un par Džeimsa Milligana kunga apmeklējumu viņu mājās.

Es pastāstīju visu, ko Milligana kundze bija lūgusi, un viņa mani pārtrauca tikai tais vietās, kuras vēlējās kaut ko svarīgu noskaidrot vēl sīkāk. Nekad neviens mani nebija klausījies ar tik lielu uzmanību, neatraujot acis no manējām.

Kad es apklusu, ari viņa labu laiku klusēja, joprojām manī raudzīdamās, un beidzot sacīja:

Tas viss ir ārkārtīgi svarīgs tev un mums visiem. Taču jarīkojas |oti piesardzīgi, iepriekš aprunājoties ar pieredzējušiem cilvēkiem. Bet no šā brīža tu vari sevi uzskatīt par Artura biedru un draugu … — viņa mazliet sastomījās, — un pat par brāli, un jums šodien pat kopa ar savu jauno draugu jāizbeidz jūsu nožēlojamā dzīve. Pēc divi stun dam jums jāierodas Terite viesnīcā «Alpi»-, uz kurieni es nosūtīšu uzticamu personu sagatavot jums mitekli. Tur tad arī mēs tiksimies, bet pašlaik man jūs jāatstāj.

Viņa mani atkal noskūpstīja un, pasniegusi roku Matiam, steigšus aizgāja.

Ko īsti tu Milligana kundzei pastāstīji? — es Matiam jautāju.

Visu, ko viņa tev pateica, un vel daudz ko citu. Ak, cik viņa ir laba! Un cik skaista!

—   Un Arturs? Vai tu viņu redzēji?

—   Tikai iztālēm, bet pietiekami, lai pamanītu, ka viņš ir labs zēns.

Es ņemos izprašņāt Matiu, bet viņš man atbildēja izvairīgi un ļoti

netieši. Tad mēs sakām pļāpāt par visādiem niekiem un nopļāpājām līdz tam brīdim, kad pec Milligana kundzes norādījuma mums bija ja ierodas viesnīcā «Alpi». Kaut gan mēs bijām ģērbušies nožēlojamās ielas muzikantu drēbēs, mūs sagaidīja melnā fraka ar baltu kaklasaiti tērpies sulainis un pavadīja uz mūsu telpām. Cik skaista mums likās mūsu istaba! Tajā stavēja divas baltas gultas, logi izgāja uz verandu virs ezera, un no turienes pavēras brīnišķīgs skats. Kad mēs sadomājam atgriezties atpakaļ istaba, sulainis, kas joprojām stavēja un gaidīja mūsu rīkojumus, apjautājās, ko mēs vēlētos ēst pusdienās, kuras viņš mums pasniegšot verandā.

Vai jums ir tortes? — Matia jautāja.

Ir rabarberu torte, zemeņu torte un jāņogu torte.

—   Jauki. Pasniedziet mums tās.

—   Visas trīs?

—   Protams!

—   Un kādu pirmo un otro ēdienu? Kādus dārzeņus?

Pec katra piedāvājuma Matia plati iepleta acis, bet neapjuka.

—    Pēc jūsu izvēles, — viņš pateica.

Sulainis cienīgi izgaja.

Šķiet, ka šeit mums būs labākas pusdienas nekā Driskolu ģi menē, — Matia sacīja.

Nakamajā dienā pie mums ieradas Milligana kundze. Viņai līdzi bija drēbnieks un veļas šuvēja, tie noņēma mums mērus uzvalku un kreklu šūšanai.

Milligana kundze pastāstīja, ka Liza joprojām vingrinoties runāšanā un ārsts esot apgalvojis, ka viņa jau esot izārstētā. Kādu stundu pie mums paciemojusies, Milligana kundze aizgāja, maigi mani noskūpstījusi un paspiedusi roku Matiam.

Tā viņa nāca pie mums četras dienas, izrādīdama man aizvien lielāku mīlestību un maigumu, taču kaut kas viņu mulsināja, viņa it kā negribēja ļauties savam maigumam un to izrādīt.

Piektajā dienā atnāca nevis Milligana kundze, bet istabene, kuru es kādreiz biju redzējis uz «Gulbja». Viņa pateica, ka Milligana kun dze mus ielūdzot pie sevis un ka pie viesnīcas durvīm gaidot ekipāža, kas mus aizvedīšot uz viņas vasarnīcu. Tā bija slēgta ekipāža, kurā Matia iesedas bez mazāka izbrīna un tik cienīgi, it kā kopš pašas bērnības būtu braukājis ekipāžas. Arī Kapi bez kadas kautrešanas uztrau sās uz sēdekļa.

Brauciens bija īss. Man tas šķita ļoti īss, jo es dzīvoju kā pa sapņiem, pilns neprātīgu domu — vismaz man tas likās neprātīgas. Mus ieveda viesistaba, kur atradas Milligana kundze, Arturs, uz dīvāna iz stiepies, un Liza.

Artūrs inan sniedza pretī abas rokas, es pieskreju viņam klat un noskūpstīju viņu, arī Lizu es noskūpstīju, bet mani noskūpstīja pati Milligana kundze.

—   Beidzot ir pienākusi tā stunda, — viņa man sacīja, — kad tu vari ieņemt tev pienācīgo vietu.

Un, tā kā es viņā raudzījos neizpratnē, it kā lūgdams viņas vārdiem paskaidrojumu, viņa gaja un atvēra durvis, pa kuram ienāca Barberena māte, nesdama rokas bērna drēbītes: baltu kašmira kažo ciņu, mežģīņu aubīti un adītus zābaciņus.

Viņa gandrīz nepaguva uzlikt šīs mantiņas uz galda, kad es viņu ieskāvu savas rokās. Tikām Milligana kundze izrīkoja sulaini, un, tikai izdzirdējis minam Džeimsa Milligana kunga vārdu, es nobālēju.

—   Tev nemaz nav jābaidās, — Milligana kundze man mīļi sacīja.

Gluži otrādi — panāc pie manis un dod man savu roku.

Tai brīdi atvērās viesistabas durvis — un smaidīdams, rādot savus asos zobus, ienaca Džeimss Milligana kungs. Mani ieraugot, viņa smaids uzreiz pārvērtās atbaidošā grimasē.

Milligana kundze neļāva viņam ierunāties.

—    Es ludzu jūs šurp atnākt, — viņa lēnā, mazliet drebošā balsī sacīja, — lai iepazīstinātu jus ar savu vecāko dēlu, kuru beidzot man ir laimējies atrast, — un viņa cieši paspieda manu roku. — Te viņš ir. Bet jus jau viņu pazīstat, jo redzejāt viņu un interesējāties par viņa veselību pie cilvēka, kas viņu bija nozadzis.

—   Ko tas viss nozīmē? — Džeimss Milligana kungs jautaja, savie bis seju.

… Sis vīrs pašlaik sēž cietumā par baznīcas apzagšanu, un zādzībā viņš pilnīgi atzinās. Seit ir vēstule, kas to apstiprina. Vēstulē viņš pastāsta, kā viņš šo bērnu nozadzis, kādus piesardzības līdzekļus ievērojis, nogriezdams bērna veļai monogrammas, lai bērnu nevaretu atrast. Seit ir arī tās drēbītes, ko saglabājusi lieliskā sieviete, kura pašaizliedzīgi audzinajusi manu delu. Vai jūs nevelaties šo vēstuli izlasīt? Vai nevēlaties apskatīt drēbītes?

Džeimss Milligana kungs palika brīdi nekustīgi stāvam, droši vien karodams mūs visus nožņaugt. Pec tam viņš devās uz durvīm, bet pirms iziešanas pagriezās atpakaļ un sacīja:

—    Redzēsim, ko teiks tiesa par jusu viltus bērna uzrādīšanu!

Nemaz neapmulsusi, Milligana kundze — tagad es drīkstu teikt —

mana māte — atbildēja:

—   Jūs varat mani iesūdzēt tiesā, bet es nedomāju saukt pie atbil dības cilvēku, kas ir bijis mana vīra brālis.

Durvis aiz mana tēvoča aizcirtās. Tagad es varēju mesties savas mātes skavās un pirmo reizi noskūpstīt viņu pats.

Kad mūsu satraukums mazliet pierima, klāt pienāca Matia.

—    Vai tu nevarētu pateikt savai mammai, ka es viņas noslēpumu godam saglabāju? — viņš sacīja.

—   Tātad tu visu zināji? — es vaicāju.

Atbildēja mana māte:

Kad Matia man visu izstāstīja, es viņu ludzu klusēt, jo, kaut gan man bija stingra pārliecība, ka nabaga mazais Remi ir mans dēls, tomēr bija vajadzīgi noteikti pierādījumi, lai neizdarītu kļudu. Kas tev, mīļais bērns, tās būtu par bedam, ja pec tam, kad es tevi būtu no skūpstījusi ka savu delu, man butu tev japasaka, ka mēs esam maldījušies! Tagad šie pierādījumi mums ir — un mes uz visiem laikiem paliksim nešķirami: tu vienmēr dzīvosi kopa ar savu māti un ar savu brāli, un ar tiem, — viņa norādīja uz Lizu un uz Matiu, — kuri tevi mīlēja, kad tu biji nelaimīgs.

XXI ĢIMENE

Ir pagājuši gadi — daudzi, taču īsi gadi, jo tie ir bijuši pilni skaistām un laimīgām dienam.

Pašlaik es dzīvoju Anglija, Milliganparkā, savu tēvutēvu muižā.

Bērnam, kuram nav bijis ģimenes, nav bijis atbalsta, kas bijis pamests un dzīvē nomaldījies, visvisādu nejaušību mētāts, kurš plašajā jura cīnījies viens pats, neredzēdams nevienu gaišu baku, neatrazdams nevienu ostu, kur varētu patverties, tagad viņam ir ne vien māte un brālis, kurus viņš mīl un kuri mīl viņu, bet šim bērnam ir arī senči, kas viņam atstājuši sava dzimtene godājamu vārdu un prāvu bagātību.

Mazais nelaimnieks, kas, būdams bērns, tik daudzas naktis pavadījis kaut kur bēniņos, kūtīs vai meža nostūros zem klajas debess, tagad ir kādas vecas, vēsturiskas pils mantinieks, pils, kuru apmeklē daudz ziņkārīgu ļaužu un kuru iesaka apmeklēt gidi.

Sī pils atrodas kadas divdesmit jūdzes uz rietumiem no tās vietas, kur uzkāpu uz kuģa, bēgdams no tiesasvīriem; pils paceļas pa pusei nogāzē, par spīti juras tuvumam, mežainā gravā. Tā ir celta tādā ka da biskā laukuma, tai ir kuba veids un katrā stūrī liels, apaļš tornis. Divas fasādes, kas vērstas pret dienvidiem un rietumiem, ir apvītas gli cīnijām* un vīteņrozēm; ziemeļu un austrumu sienas klāj efejas, kuru stumbri pie zemes ir cilvēka resnumā, kas liecina par šo efeju lielo vecumu, un dārzniekiem ir jābūt sevišķi modriem, lai to nevaidama audzelība neaizsleptu zem savas zaļās segas arabeskas* un lapu ornamentus, kas smalki iekalti baltajā akmenī ap logu rāmjiem un režģiem. Pili apjož plašs parks ar veciem kokiem, šo parku nekad nav skārusi nedz izkapts, nedz cirvis, un to apskalo dzidri ūdeņi, kas uztur mūžam zaļu parka velenu. Majestātisku dižskābaržu mežā ik nakti salaižas vārnas, pavēstīdamas ar savu ķērkšanu dienas sakumu un beigas.

Sai vecaja Milliganparka muižā mēs dzīvojam kopa vienā ģimenē mana māte, mans brālis, sieva un es.

Sešus mēnešus, kopš mēs šeit esam apmetušies uz dzīvi, daudz stun du es esmu pavadījis arhīvā, kur glabājas hartas*, muižas dokumenti un dzimtas dokumenti, noliecies pār gadu gaitā nomelnējušu lielu ozolkoka galdu, nododamies rakstīšanai. Taču tam nav nekāda sakara nedz ar hartām, nedz ar dzimtas dokumentiem, ko es tik cītīgi pētu, ne, tā ir manu atmiņu grāmata, ko es šķirstu un sakārtoju.

Drīz mēs kristīsim savu pirmo bērnu, savu dēlu, mazo Matiu, un sakarā ar kristībām, kad šeit sapulcēsies visi tie, kas ir bijuši mani draugi grūtajas dienās, es gribu ikvienam no viņiem kā pateicības apliecinājumu par viņu sniegto palīdzību vai par mīlestību, ko viņi dāvājuši nabaga pamestam bērnam, pasniegt kādu stāstu, kura darbībā viņi ir bijuši iejaukti. Tiklīdz es kādu nodaļu nobeidzu, es to nosūtu uz Dorčesteru, uz litogrāfiju*. Un kristību diena es gaidu sava rokraksta kopijas, lai tās uzdāvinātu ikvienam savam viesim.

Sī sanāksme būs pārsteigums, ko es sagādāšu gan viņiem, gan arī savai sievai, jo viņa satiksies ar savu tēvu, māsu, brāļiem un tēvamāsu, kurus nemaz negaida. So noslēpumu zina tikai mana māte un brālis.

Ja šo izdomu neizjauks kādi šķēršļi, visi tai vakarā pulcesies zem mana jumta — un man būs prieks viņus redzēt pie sava galda.

Sais svētkos trūks tikai viena cilvēka, jo, lai cik liela ir likteņa vara, tā tomēr nespēj padarīt dzīvus tos, kuru vairs nav. Nabaga vecais, mīļais skolotāj, cik laimīgs es butu, ja spētu jums nodrošināt atpūtu! Jus varētu nolikt pie malas savu radziņu, aitādu un samta svārkus, jums vairs nebūtu jāatkārto: «Uz priekšu, mīļie bērni!»- Cienījamas vecumdienas jums ļautu pacelt uz augšu savu skaisto, sirmo galvu un atgūt savu vārdu. Vecais klaidonis Vitāliss atkal kļūtu slavenais dziedonis Karlo Balzani. Bet to, ko nepielūdzamā nave liegusi man darīt jusu laba, — to es izdarīju vismaz jūsu piemiņas laba: Parīzē, Mon parnasas kapsētā, šis Karlo Balzani vārds ir ierakstīts kapakmenī, ko mana māte, pēc mana lūguma, jums ir uzlikusi, un jūsu bronzas biste, kas veidota pēc jusu slavas laikā publicētajiem portretiem, jusu slavu atgādinās tiem, kas jums kādreiz no sirds aplaudējuši. Sās bistes kopija ir izlieta arī man un atrodas manā priekšā, tā ka, rakstot par sa viem pirmajiem smago pārbaudījumu gadiem, kad aizsākas visi notikumi, manas acis tik bieži ir meklējušas jūsējas. Ticiet man: es jus nepavisam neesmu aizmirsis un nekad neaizmirsīšu. Ja taja pamesta bērna bīstamajā laikā es neesmu nomaldījies no ceļa, neesmu paklupis, par to man jāpateicas jums, jūsu pamācībām un jūsu priekšzīmei, manu veco skolotāj! Un itin visos manos svētkos jums tiks bijīgi saglabata jusu vieta.

Un nu no portretu galerijas pretī nak mana māte. Laiks nav izdzēsis viņas skaistumu, un šodien es viņu redzu tādu pašu, kādu redzēju pirmo reizi «Gulbja* veranda, — cēlu, pilnu maiguma un labestības; tikai skumju plīvurs, kas toreiz pastāvīgi apēnoja viņas seju, ir nozu dis.

Viņa ir atbalstījusies uz Artura rokas, jo tagad nevis māte atbal sta savu nevarīgo, kustībās nedrošo dēlu, bet savu roku mātes atbal stam ar lielu mīlestību un gādību sniedz dēls, kas ir kļuvis skaists un spēcīgs jauneklis, veikls vingrotājs, labs airētajs un bezbailīgs mednieks. Tātad, par spīti musu tēvoča Džeimsa Milligana kunga pareģojumam, ir noticis brīnums: Artūrs ir izdzīvojis, un viņš dzīvos.

Mazu gabaliņu aiz viņiem es redzu nākam franču zemnieces drēbes ģērbušos vecu sievieti, kam rokās ir pavisam mazs bērns, ietīts baltā kažociņā. Vecā zemniece ir Barberēna māte, bet bērns — mans dēls, mazais Matia.

Kad es biju atradis savu māti, man gribējās, lai Barberēna mate paliek pie mums, bet viņa šo piedāvājumu nepieņēma.

Nē, manu mazo Remi, — viņa man sacīja, — šobrīd mana vieta nav pie tavas mātes. Tev ir jāstrādā — jāmācās, lai tu kļūtu kungs arī pec izglītības, kāds tu jau esi no dzimšanas. Ko es pie tevis darīšu? Tavas īstās matēs mājās man nav vietas. Lauj man braukt atpakaļ uz

Savanonu. Taču musu šķiršanās varbūt ncbus mūžīga. Tu izaugsi liels, apprecēsies, un tev būs bērni. Tad, ja tu gribēsi un ja es vēl būšu dzīva, es atbraukšu pie tevis, lai audzinātu tavus bērnus. Par viņu zīdītāju, kas es biju tev, vairs nevarēšu but, jo bušu jau veca. Bet vecums nav šķērslis, lai rūpētos par bērnu, — tad jau ir liela pieredze un arī miegs vairs nav tik ciets. Un es mīlēšu tavu bērnu, un tu vari but drošs, ka man viņu neviens nenozags, kā tu pats tiki nozagts.

Un tā ari notika, kā Barberēna māte bija velējusies. īsi pirms mūsu bērna piedzimšanas kāds aizbrauca viņai pakaļ uz Savanonu, un Bar- berēna māte visu pameta — savu ciemu, paražas, draugus, mūsu dāvātas govs pecteci — un atbrauca uz Angliju pie mums. Mūsu Matiu baroja paša māte, bet viņu kopa, auklēja, ar viņu spēlējās, viņu lu tināja Barberēna māte, apgalvodama, ka tas ir skaistakais bērns, kādu viņa jebkad redzejusi.

Artūram rokā ir laikraksts «Times*, viņš to uzliek uz mana darbgalda un jautā, vai esmu to lasījis. Pēc manas noraidošās atbildes viņš parāda ar pirkstu uz kādu Vīnes korespondenci, ko es pārtulkoju:

«Tuvākaja laikā Londonā ieradīsies Matia. Neraugoties uz milzīgajiem panakumiem, kādus viņš guvis ar veselu koncertu sēriju šeit, viņš mus atstāj un dodas uz Angliju, kur viņam ir līgumsaistības, ku ras viņš nedrīkst lauzt. Par šiem viņa koncertiem es jau esmu rakstījis: tic atstaj ļoti dziļu iespaidu gan ar varenu un savdabīgu virtuozitāti, gan ar komponista talantu. Vārdu sakot, Matia ir vijoles So pēns.»

Es jau tāpat bez ša raksta zinu, ka mazais ielas muzikants, mans biedrs un mans skolnieks, ir kļuvis liels mākslinieks. Es redzēju Matiu attīstāmies un izaugam, un, ja toreiz, kad mēs visi trīs — viņš, Ar turs un es — mācījāmies mūsu mājskolotājā vadība, viņam vāji pade vās latīņu un grieķu valoda, tad mūzikā pie skolotājiem, kurus viņam sagadāja mana māte, viņam bija lieliski panākumi, tā ka nebija grūti uzminēt, ka Mandas bārddziņa Espinasu pareģojums piepildījies.

Un tomēr Vīnes kritiķa rakstiņš sagādā man lepnu prieku, it kā daļa uzslavas attiektos arī uz mani. Un vai tad tā arī nav? Vai Matia nav tas pats, kas es, mans biedrs, mans draugs, mans brālis? Viņa spožie panākumi ir ari manējie, tāpat ka mana laime ir ari viņa laime.

Patlaban sulainis man pasniedz nupat pienākušu telegrammu:

«Sis varbūt ir visīsākais jūras brauciens, bet ne vispatīkamākais, ja juras brauciens vispār var būt patīkams. Kaut gan tajā varbūt ir ari kaut kas patīkams? Lai nu būtu ka būdams, taču es biju tik slims, ka tikai Redhillā kļuvu spējīgs Tevi brīdināt. Pa ceļam uz Parīzi paņēmu līdzi Kristīņu. Mes ieradīsimies Cegfordā četros desmit minūtēs, atsūti mums pretī pajugu.

Matia»

Minot Kristīņu, es palūkojos uz Artūru, bet viņš bija nodūris ska tienu un pacēla to uz augšu tikai tad, kad telegramma bija galā.

Es pats gribētu aizbraukt uz Cegfordu, — viņš sacīja. — Likšu sagatavot lando*.

—   Lieliska doma. Atpakaļbraucot tu sēdēsi tieši pretī Kristinai.

Nekā neatbildējis, Artūrs strauji izgāja. Tad es pieversos mātei.

Jūs redzejat, — es viņai sacīju, — Arturs neslēpj savu aizrau šanos. Tas ir zīmīgi.

—   Ļoti zīmīgi.

Man šķita, ka šiem divi vārdiem bija tada kā neapmierinātības pieskaņa. Tad es pieceļos, apsēdos blakus mātei un, saņēmis abas viņas rokas, tās noskūpstīju.

—   Mīļo māmiņ, — es sacīju franciski, jo tā bija valoda, kurā es runāju, kad gribēju pateikt kaut ko maigu, bērnišķīgu, — mīļo māmiņ, nevajag skumt par to, ka Arturs mīl Kristīņu. Tiesa, tas viņam liegs izdevīgi apprecēties, jo izdevīgas laulības, pec visu domām, ir tādas, kas savieno augstu kārtu ar bagātību. Bet vai tad mana laulība nepierāda, ka ta var but laimīga, ļoti laimīga, cik vien iespējams laimīga, ja sieviete, kuru mīl, nav nedz augstas kārtas, nedz bagāta? Vai tad tu negribi, lai Arturs būtu tikpat laimīgs kā es? Vai vājība pret mani tev bija tālab, ka tu nespēji neka atteikt bērnam, kuru tiki trīspadsmit gadus apraudajusi, bet pret savu otru delu tev tādas vājības nav? Vai tad tu nebūsi pret vienu brāli iecietīgāka neka pret otru?

Mate pārlaida roku man pār pieri un noskūpstījusi sacīja:

—   Cik tu esi labs! Cik labs brālis! Cik daudz mīlestības tevī gla bajas!

Tā man ir aiztaupījusies no agrākiem laikiem. Taču runa nav par mani, bet par Artūru. Saki — kur viņš atradis burvīgāku sievu neka Kristīna? Vai viņa nav itāliešu skaistuma pērle? Un izglītība, kadu viņa baudīja pēc tam, kad mēs bijām aizbraukuši pie viņas uz Luku, — vai ta viņai neļauj ieņemt pieklājīgu vietu vissmalkākaja sabiedrībā?

—    Kristīna tu saskati sava drauga Matias māsu.

—   Taisnība, un es bez kadas izlocīšanās atzīstos, ka no visas sirds veļos laulību, kas Matiu ievestu mūsu ģimenē.

Vai Artūrs ir ar tevi ko runājis par šim jūtām un par saviem nodomiem?

—   Ja, mīļo māmiņ, — es smaidīdams sacīju, — viņš griezās pie manis kā pie ģimenes galvas.

—    Un ģimenes galva? …

—   … Apsolīja viņu atbalstīt.

—   Tur nāk tava sieva, — māte mani pārtrauca. — Parunāsim par Artūru velak.

Mana sieva — jūs jau to būsit uzminējuši, un man tas nemaz vairs nav jasaka — vai ne? Mana sieva ir tā mazā meitene ar izbrīna pilnajam acīm, ar sejiņu, kas liecina, ka jus viņu pazīstat, — tā ir Liza, mazā, trauslā, ka pūka vieglā Liza. Liza vairs nav mema, bet, par laimi, viņa ir saglabājusi savu trauslumu un vieglumu, kas viņas daiļumam piešķir kaut ko dievišķu. Liza netika pametusi manu māti, kuras uzraudzībā viņa tika audzinata un skolota, un ir kļuvusi skaista jaunava, visskaistākā jaunava, kas, manuprāt, apveltīta ar visām labajām īpašībām, ar visiem tikumiem, jo es viņu mīlu. Es ludzu savu mati dot viņu man par sievu, un pēc zināmas pretošanās, kuras pamata bija atšķirīgie stāvokļi, māte tomēr nespēja man atteikt, par ko daži mūsu radinieki dusmojās un sašuta. No četriem, kas ta bija dusmo jušies, trīs jau ir samierinājušies, Lizas piemīliguma uzveikti, un paredzams, ka ari ceturtais samierināsies pec musu vizītes, kurā mēs atvainosimies par to, ka esam laimīgi, un šī vizīte ir paredzēta rīt.

Nu, — Liza sacīja ienākdama, — kas šeit notiek? No manis kaut ko slēpj, paši slepus sarunājas. Artūrs nupat aizbrauca uz Cegfordas staciju, un brēks* tika nosūtīts uz Ferrī staciju. Sakiet, lūdzu, — kas tic par noslēpumiem?

Mēs zinājām, bet viņai neteicām.

Tad viņa aplika rokas manai mātei ap kaklu un, maigi noskūpsti jusi, sacīja:

—   Tā ka ari jūs, mīļo māt, esat iejaukta šai sazvērestībā, tad es neuztraucos un jau iepriekš varu būt droša, ka jūs, kā allaž, rīkosities mūsu laba. Es tikai esmu ārkārtīgi ziņkārīga.

Ir pagājis jau labs laiciņš, brekam, ko es biju nosūtījis pretī Lizas ģimenei, bija jāierodas kuru katru bridi. Tad, gribēdams paķircināties par Lizas ziņkārību, es paņēmu tālskati, ar kuru mēs mēdzam verot atklātā jūrā peldošos kuģus, taču šoreiz to nenotēmēju uz jūru, bet pagriezu pret ceļu, pa kuru bija jābrauc brekam.

—   Paskaties tālskatī, — es sacīju, — un tava ziņkārība tiks ap mierināta.

Viņa paskatījās, taču redzeja vienīgi balto ceļu, jo neviena ekipāža vēl nerādījās.

Un tad es pielieku aci pie tālskata.

Kā tad tu nekā neredzēji tālskatī? — es sacīju, atdarinādams Vitālisa balsi, kad viņš blēdījās. — Tas tiešām ir brīnišķīgs tālskatis, ar to es parbraucu par jūru un aizbraucu līdz pat Francijai. Es redzu gleznu mājiņu So apkaime. Kads sirmgalvis steidzina divas sievietes, kas stāv turpat blakus. «Žiglāk,» viņš saka, «mēs nokavēsim vilcienu, un es nenokļūšu Anglijā uz sava mazdēla kristībām. Katerīnas kun- dzene, mazliet pasteidzies, lūdzu, ludzu. Desmit gadus, ko mēs dzīvojam kopā, tu vienmēr visur esi nosebojusi. Ko? Ko tu saki, Etjeneta? Skat, kas par kartībnieci! Pārmetums, ko es izsaku Katerīnai, ir pavisam draudzīgs. Vai tad es nezinu, ka Katerina ir vislabākā māsa pasaulē, tapat kā tu, Tjeneta, esi vislabakā meita! Kur vēl varētu at

rast tik labu meitu kā tu, kas neprecas tāpēc, lai varētu kopt savu veco tēvu, joprojām pildot sargeņģeļa lomu, kuru, bērns būdama, biji pildījusi brāļu un māsas vidū?»

Un pirms aizbraukšanas viņš nodod rīkojumus, ka viņa prombūtnes laikā jākopj puķes. «Neaizmirsti, ka esmu bijis dārznieks,» viņš saka savam kalpam, «un ka es šo darbu labi protu.»

Es pagriežu tālskati pret citu vietu, it kā gribētu skatīties no citas puses.

—   Un tagad, — es saku, — es redzu tvaikoni, lielu tvaikoni, kas atgriežas no Anti[u salām un tuvojas Havrai. Uz klāja ir jauns cii vēks, kas atgriežas no botānisko pētījumu ceļojuma Amazones baseinā. Runā, ka viņš ved uz Eiropu gluži nepazīstamus augus, un viņa ceļojuma pirmā daļa, kas publicēta laikrakstos, ir ļoti interesanta. Viņa vārds — Benžamēns Akēns — ir jau kļuvis slavens. Jauno cilvēku nomāc tikai viena rūpe — viņš grib zināt, vai nonāks Havrā laikus, lai tiktu uz Sautemptonas kuģi un pievienotos savai ģimenei Milligan parkā. Mans tālskatis ir tik lielisks, ka visu laiku seko viņam līdzi. Jā, viņš tika uz kuģa, viņš bus klāt.

Tālskatis tiek notēmēts citā virzienā, un es turpinu:

—   Es ne vien redzu, bet arī dzirdu: divi vīri sēž vagonā, viens vecs, otrs jauns. «Sis brauciens mums bus tik interesants!» saka vecais. «Ļoti interesants, Maģistr.» — «Mīļo Aleks, tu varēsi ne vien apskaut savus tuviniekus, mēs varēsim paspiest roku Remī, kas mūs neaizmirst, bet varēsim ari izkāpt Velsas raktuvēs, un tu tur izdarīsi interesantus novērojumus un pēc atgriešanās varēsi ieviest uzlabojumus Trijērā, un tas tavam stāvoklim piešķirs autoritāti, ko tu ar savu darbu esi iekarojis. Un es — es pārvedīšu paraugus un pievienošu tos savai ko lekcijai, ko Varsas pilsēta ir tik laipni pieņēmusi. Cik žēl, ka Gas- pārs nav varējis atbraukt!»

Es būtu turpinājis, bet pienāca klāt Liza, apvija man ap kaklu rokas un neļāva vairs runāt.

—    Ak, cik jauks pārsteigums! — viņa izsaucās aiz saviļņojuma drebošā balsī.

—    Par to nav japateicas man, bet māmiņai, kas gribēja sapulcināt visus tos, kas ir bijuši labi pret viņas pamesto dēlu. Ja tu man nebutu aizvērusi muti, tu būtu uzzinājusi, ka mēs gaidām arī lielisko Bobu, kas ir kļuvis par slavenako cirka īpašnieku Anglijā, un viņa brāli, kurš joprojām vada «Eklipsi».

Tai brīdī mēs izdzirdējām ratu rīboņu, un gandrīz tai pašā acumir kli piebrauca ari otrs pajūgs. Mēs pieskrējām pie loga un ieraudzījām brēku, kurā Liza saskatīja savu tēvu, tanti Katerīnu, māsu Etjenetu, brāļus Aleksi un Benžamēnu. Blakus Aleksim sēdēja gluži sirms un salīcis vīrs — Maģistrs. No pretējās puses piebrauca lando, no kura Matia un Kristīna māja mums ar roku. Aiz lando sekoja kabriolets*, ko vadīja pats Bobs. Bobam ir īsta džentlmeņa staja, un viņa brālis ir joprojām tāds pats raupjš jūrnieks kā toreiz, kad mūs veda ar savu kuģi uz īsiņi.

Mes žigli nokāpām leja pa kāpnēm, lai saņemtu viesus uz lieveņa.

Pusdienās visi pulcējāmies pie viena un ta paša galda un, protams, tika runāts par pagātni.

—   Nesen Bādenē kāda spēju zalē es sastapu kādu kungu baltiem, asiem zobiem, — sacīja Matia. — Sis kungs, par spīti tam, ka viņam spēlē nelaimējās, visu laiku smaidīja. Viņš mani nepazina un pagodināja mani ar lūgumu iedot viņam vienu florīnu* spēlei kada drošā kombinācijā. Tā bija iedoma, taču nelaimīga: Džeimss Milligana kungs paspēlēja.

—   Kāpēc jūs to stāstāt Remi klātbūtnē, mīļais Matia? — mana māte sacīja. — Viņš ir spējīgs savam tēvocim palīdzēt.

—   Protams, māmiņ.

—   Kur tad paliks vainas izpirkšana? — māte jautāja.

—   Vainas izpirkšana bus tas, ka tēvocim, kas visu ziedojis bagāti bas iegūšanai, būs jāēd to cilvēku maize, kurus viņš ir vajājis un kuru nāvi vēlēt vēlējies.

—   Man ir ziņas par viņa līdzdalībniekiem, — Bobs sacīja.

—   Par briesmoni Driskolu? — jautāja Matia.

—   Gan ne par pašu Driskolu, kas droši vien joprojām ir viņpus jūrām, bet par Driskolu ģimeni. Driskola kundze kādudien sadega, kad bija aizmigusi nevis, kā parasti, pie galda, bet pie krāsns, bet Alens un Neds nupat notiesāti ar izsūtīšanu. Viņi dosies pie sava teva.

—    Un Keita?

—   Mazā Keita kopj savu vectēvu, kas vēl joprojām ir dzīvs. Viņi dzīvo turpat Sarkanā lauvas galmā. Vecim ir nauda, un viņiem neklājas slikti.

—   Ja viņa' ir salīga, tad es viņai jūtu lidzi: vecim nepatīk, ja kāds cits pieiet pie viņa kamīna.

Un šai pagātnes pārcilāšanā ikviens iesprauda kadu vārdu. Ne vi siem taču ir kopējas atmiņas, kuras ir jauki pārrunāt. Un šī saikne mūs vieno.

Kad pusdienas bija paēstas, man klāt pienāca Matia un, pavedis sānis loga nišā, sacīja:

—   Man iešāvās prātā kāda doma: mes tik bieži esam muzicējuši sve šiem cilvēkiem, tālab tagad mums vajadzētu kaut ko nospēlēt tiem, kurus mes mīlam.

—   Tu jau bez mūzikas nemaz nevari dzīvot! Tev pastāvīgi un visur vajadzīga mūzika. Atceries, ka tu izbiedēji mūsu govi?

—   Vai nenospēlesim tavu neapoliešu dziesmiņu?

—    Labprāt, jo šī dziesmiņa atdeva Lizai valodu.

Un mēs paņemam savus instrumentus: no skaista, ar samtu izklāta futrāļa Matia izņem vecu vijoli, par kuru mums dotu labi ja divus frankus, ja mēs to gribētu pārdot, un es izvelku no pārvalka arfu, kuras lietū mazgātais koks ir atguvis savu dabisko krāsu.

Ap mums sastājas klausītāji, un pēkšņi atskrien kāds suns, pūde- lis, — tas ir Kapi. Labais Kapi ir jau kļuvis vecs un kurls, bet joprojām saglabājis labu redzi. Gulēdams uz spilvena, viņš ir pamanījis, ka es paņemu arfu, un klibodams atskrien «uz izrādi». Zobos viņam ir apakštase, un, nostājies uz pakaļkājām, viņš grasās apstaigāt «cienījamo publiku», bet viņam nav spēka, un viņš pietupstas un cienīgi, uzlicis ķepu uz sirds, palokās «publikai».

Kad mūsu dziesmiņa ir nodziedāta, Kapi kā nu varēdams pieceļas un «salasa naudu». Katrs viņa apakštasē iemet savu artavu, un Kapi, sajūsmināts par savākto naudu, pienes to man klāt. Nekad vēl viņš nav savācis tik lielu summu: tasītē ir tikai zelta un sudraba monētas — simt septiņdesmit franku!

Tāpat kā agrak, kad viņš mani mierināja, es noskūpstu viņu uz deguna, un šīs manas skumjās bērnības atmiņas ierosina kādu ideju, ko es tūdaļ izsaku vārdos:

—   Sī summa būs pirmais ieguldījums mazo ielas muzikantu palīdzības un aizsardzības nama fondā. Pārējos maksājumus kārtosim mēs ar māti.

—   Mīļā Milligana kundze, — sacīja Matia, noskūpstījis manai mā tei roku, — lūdzu jūs pieņemt nelielu artavu arī no manis: pievienojiet Kapi savāktajam ziedojumam ienākumus par manu pirmo koncertu Londonā.

neapoliešu dziesmiņa

Manā manuskriptā trūkst vienas lapas — lapas, kurā ierakstīta mana neapoliešu dziesmiņa. Matia, kas ir daudz labaks mūziķis nekā es, uzrakstīja šo dziesmiņu, un šeit tā ir:

Ak, kundze bargā, vai nava jums žēl,

Ka nopūšos gauži es jūsu dēļ:

Ik reizi es jutu notrīcam sirdi,

Jusu vārdu, ak, daiļā, kad pieminam dzirdu.

Kaut varētu tā kā ar sniegu aukstu

Pat aukstu sniegu var paņemt plaukstā.

Bet jūs tik salta, jūs allaž tik vēsa.

Redzot mirstam mani, sirds jums nesāp.

Par mazu zēnu es velētos kļūt.

Par ūdensnesēju gribētu būt,

Lai jusu pili jums ūdeni nestu,

Ak, daiļā, nekad lai jums netrūktu veldzes!

Plok krūzē ūdens, līst pēdējās lāses .. .

«Ak. puisēn mazais, kam ūdeni pārdod?»

Es satrūktos, atzītos skumjš un viens:

«Tās mīlas asaras, asaras vien.»

Atdzejojusi Milda Grinfelde.

HEKTORA MALO DZĪVES SKOLA

Franču bcrnu literatūra savas pastāvēšanas iris gadsimtos no bērniem do mātas labas uzvedības mācībās kļuvusi par patiesi dziju, nopietnu bērnu pa saules atspulgu. Tā ir «lielās», pieaugušo literatūras patstavīga daļa, varbūt pat tas tīrākā, godīgākā sastāvdaļa.

Jau franču folklorā atspoguļojas bērna fantāzija un radošā aktivitāte. Pasa kas, šūpļa dziesmas, rotaļu un deju dziesmas, skaitāmie pantiņi un miklas ieved bērnu visraibāko notikumu un visdažādāko noskaņu pasaulē, ļauj apjaust tautas gara dzīves bagātības. Par franču tautas veidošanās pirmsākumiem vesta va roņeposs «Rolanda dziesma», kas pierakstīts 1170. gada, to «caurstrāvo mīlestība uz savu zemi. uzticības un pašuzupurēšanās ideja». Bet pirmie mēģinājumi radīt tieši berniem domātas grāmatas saistāmi ar 17. gadsimtu, kad uz folkloras un antīkās literatūras pamata fabulas raksta Zans de Lafontēns (1621 1695), pasakas — Saris Perro (1628—1703) un romānu «Tēlemaha piedzīvojumi» sa vam karaliskajam audzēknim, Luija XIV mazdēlam, sacer Fenlons (1651— 1715).

Tomēr vēl līdz 18. gadsimtam bērns gan viņam domātajā literatūra, gan glezniecībā atgādina pieaugušā proporcionāli samazinātu attēlu. Franču bērnu literatūras pētniece M.T.Lacari uzskata, ka tikai 1762. gadā, kad iznāk 2. 2. Ruso audzināšanas romāns «Emīls», bērna rokas nonāk viņa valodā un viņa sapratnei atbilstošs darbs, kas «piedāvā izglītot, reizē ari uzjautrinot». Bet seko jauni maldi — rakstnieki, sacerot savas grāmatas bērniem, spēlē ber nus, runā pārvērstās balsīs «it ka» bērnu valodā, mēģinot tomēr uztiept viņiem savu domāšanu, gaidot no viņiem tādu uzvedību, kāda vēlama pašiem, neno vērtējot viņu prata spējas. Bērni savukārt izspēlē ar «lielo» grāmatām neparedzētu joku — ang)u romānistu D. Defo un Dž. Svifta pieaugušajiem rakstītos darbus padara par savu lasāmvielu.

Sentimentāli stāstiņi ar nemainīgi labām beigām pārprasta bērnišķīguma vārdā bagatīgi tiek sacereti 19. gadsimla sākumā. Vēl līdz gadsjpnta beigām «Rozā bibliotēkai» un to pārstāvēm Segīra kundzei (1799 1874) un Zenaīdai Flerio (1809 1890) ir liela loma to franču ģimeņu dzīvē, kur audzināšana balstās uz stingru autoritāti, paklausību, cerību uz atalgojumu par labi padarītu darbu un bailēm no soda.

Pagājušā gadsimta 60. gados franču bērnu literatūrā jūtamas būtiskas pārvērtības, iluzoro «kā tam būtu jābūt» dzīvi nomaina talaika patiesā dzīve. Vesela virkne izcilu franču rakstnieku velta savus darbus bērniem. Viktora lgo un Alfonsa Dodē darbu varoņi dzīvo skaudrā īstenībā, kurā sabiedrības dzīves pretrunas vissāpīgāk izjūt tieši bērni. Bērnu acis skata satriecošu netaisnību, un neatkarīgi no tā. vai viņi ir «labi un paklausīgi bērni» vai ne, viņu liktenis jau ir sociāli nosacīts. Skumjie likteņa pabērnu dzīves stāsti liek meklet neveiksmju cēloņus ne tikai cilvēka psiholoģijā, bet daudz plašāka konteksta — sabiedrība.

Bernu literatūras uzplaukums Francijā 19. gadsimta 60. gados saistīts ar «Audzināšanas un atpūtas žurnālā» iznākšanu, ko vada rakstnieks, tulkotājs un izdevējs 2ils Etcels (1814—1886), viņa draugs publicists, talantīgs pedagogs Zans Masē (1815—1894) un zinātniski fantastisko romānu autors Zils Verns (1828 1905). Pēc Z. Etcela ieceres «Audzināšanas un atpūtas žurnālam» vajadzēja būt «bērnības enciklopēdijai», ko veidotu skaistas, aizrau jošas un zinātkāri rosinošas grāmatas. Bērnu literatūras attīstības ceļu izdevējs redzēja saistībā ar zinātnes atklājumiem, paļāvībā uz cilvēces saprātu. «Audzināšanas žurnāls» iznāk laika no 1864. līdz 1906. gadam. Z. Etcels ar īstu organizatora talantu sapulcē ap savu izdevniecību bērnu literatūras entuziastus, kuru vidū ir pazīstami rakstnieki (Erkmans-Satriāns, H. Malo, 7.. Sando), izcili zinātnieki (astronoms K. Flammarions, aeronauts G. Tisandjē, arhitekts E. Viole le Diks) un brīnišķīgi grāmatu ilustratori (G. Dorē, Granvils u.c.). Etcela izdevniecība pastāv līdz Pirmā pasaules kara sākumam, .un tās apgādā iznāk franču un citu zemju literaturu labakas grāmatas bērniem.

1896. gada ar romānu «Romēna Kalbri piedzīvojumi» Z. Etcela bērnu bibliotēkas radīšanā iesaistas Hektors Malo (1830—1907). H. Malo dzimis notāra ģimene Piejūras Senas departamentā, mācījies Ruānā, studējis tieslietas Parīzē. Neilgu laiku nostrādājis notāra kantorī, Malo nolemj pievērsties rakstniecībai un sāk publicēt savus rakstus nelielos žurnālos. Žurnālistikā viņš nodarbojas ar audzināšanas jautājumiem, raksta ari mūzikas kritikas. 1859. gadā iznāk pirmais H. Malo romāns, kas vēlāk izvēršas par triloģiju «Mīlas upuri» un reālistiska tēlojuma dēļ saceļ lielu sensāciju. Savu žurnālista darbību Malo turpina žurnālā «Tautas doma» («Opinion natumale.*), vadīdams literāro pielikumu un publicēdams virkni rakstu par angļu sabiedrību. So rakstu materiāls ir pamatā viņa gramatai «Mūsdienu dzīve Anglijā». Žurnālista un kritiķa darba gai tās iegūtie novērojumi lielā mēra nosaka H. Malo — rakstnieka daiļrades īpatnības. Kads franču literatūrvēsturnieks izteicies, ka Malo pieder pie nelielas rakstnieku novērotāju (observateurs) grupas: šo rakstnieku iztēlei nepieciešams pacietīgs un pamatīgs analītisks darbs. Tālab Malo, nebūdams apveltīts ar brīnumaino dzejnieka talantu, kas ar iedvesmas palīdzību rada tēlu no nekā, spiests savā darbā pieversties atmiņai un erudīcijai. Viņš sakopo atmiņas un apstiprina tās ar jo šikiem paskaidrojumiem, aprakstīdams kādu tolu ar visiem ta žestiem, apģērbu, sejas vaibstiem, viņš smalki apraksta tā pagātni un radurakstus. Viņa tēli nemēdz runāt augsta stilā un nešķiež velti vārdus, tie vairāk līdzinās fotogrāfijām nekā gleznam.

Lai gan šāda romānu sacerēšanas maniere ir darbietilpīga, H. Malo literārais mantojums ir apbrīnojami plašs — ne mazāk par septiņdesmit romāniem, no kuriem daži aptver vairākus sējumus. Lielākoties tie ir ta saucamie «tikumu romāni» ar sarežģītu, grodi savītu intrigu, moralizējošu patosu. Sie Malo romāni, kas sižetiski sasaucas ar daudzajiem lubu romāniem un Fran cijā tolaik ļoti populārajām melodrāmām, literatūras vēsturē paliekošas pēdas nav atstājuši. Toties vēl joprojām uzmanību saista bērniem un jaunatnei domātie romāni «Romena Kalbri piedzīvojumi» (1869), «Bez ģimenes» (1878) un «Ģimenē» (1893), no kuriem labakais un populārākais ir «Bez ģimenes».

Ar «Romēna Kalbri piedzīvojumiem» autors aizsāk saviem darbiem rakstu rigu fabulu un teļus, kas tiek turpināti un pārveidoti nākamajos darbos. Romēns, tāpat ka romāna «Bez ģimenes» galvenais varonis Remī, ir pamests bērns, kas spiests bēgt no sava cietsirdīgā tēvoča mājām. Līdzīgi Remī viņš dzīvo klaidoņa dzīvi klejojošā cirka trupā, ko atsta j kopa ar lauvu dresētāju Dje Ietu. Vēlāk Romēns Djeletu apprec un atrod ilgi meklēto laimi ģimenes dzīves siltumā. Stāstījums ir autora personā. Dramatiskas situācijas, spilgti perso nāži, precīzi cirka un zvejnieku dzīves novērojumi ir romāna popularitātes pa mata. Pēc «Romēna Kalbri» panākumiem izdevējam Z. Etcelam rodas doma par jaunu romānu bērniem, viņš pasūta H. Malo piedzīvojumu romānu par bēr nu, kas apceļo visu Franciju. Tā rodas iespeja iepazīstina t lasītājus ar šis zemes ģeogrāfiju, dažādiem novadiem, to iedzīvotāju nodarbošanos un sadzīves tradī cijām. H. Malo darbu pabeidz īsi pirms franču prūšu kara (1870 1871), bet Parīzes aplenkuma laikā (1870. gada oktobris — 1871. gada aprīlis) manuskripts pazūd, un rakstīt jāsāk no jauna. Tā Hektora Malo romāns «Bez ģi menes» iznāk tikai 1878. gada.

Romana galvenais varonis atradenis Remī tiek ar varu atrauts savai audžu mātei Barberēnai, pārdots klejojošam aktierim Vitālisam, ar kuru izstaigā vai visu Franciju, vēlāk, kopā ar itāliešu zēnu Matiu meklējot vecākus, nonāk An glijā, sekojot savai labdarei Milligana kundzei, dodas uz Sveici, lai atkal atgrieztos dzimtajā Anglijā, jo izrādās - Remi nemaz nav franču zēns Remi, bet gan bagāto Milliganu atvase. Pasaules literatūra nozagta un atrasta bērna klejojumi un beidzot laimīga sastapšanās ar saviem tuviniekiem ir jau pazīstams sižets. Tas vijas cauri Henrija Fīldinga «Stāstam par Tomu Džonsu Atradeni» (1749) un Čārlza Dikensa «Olivera Tvista piedzīvojumiem» (1838). Līdzīgi Dikensani H. Malo liek savam varonim nonākt sabiedrības padibenes un tomēr nezaudēt godīgumu, spēju pretoties ļaunumam. Līdzība jūtama arī kompozīcijas paņēmienos un personāžu grupējumā. H. Malo darba neapšaubāma vērtība ir romānā aptvertais plašais izziņas materials (tā pietiktu vairākiem romāniem) un sižeta straujo pagriezienu morālā jēga — «savējo», savas ģimenes apzināti meklējumi. Tā ir arī savas ģimenes apzināta veidošana, pakāpeniski padarot daudzus iesākumā svešus cilvēkus par saviem tuviniekiem.

«Bez ģimenes» ir tipisks «noslēpumu romāns», kur mikla seko miklai, strauji kaleidoskopiski mainas darbības vide un vieta, liekas nupat, nupat tiks atminēts Remi izcelsmes noslēpums, un tomēr seko vel kada jauna piedzīvojumu virkne. Visu šo raibumu kopa notur vadmotīvs: Remi — bezģimenes bērna smeldzīgās ilgas pec savas ģimenes, saviem piederīgajiem, jo tikai to vidū varētu pilnīgi atraisīties zēna labas un dasnas sirds dotumi, savukārt nemitīgā atrašanās svešos cilvēkos ir smaga dvēseles trauma. Zudušās ģimenes meklējumos Remi iziet grutu dzīves skolu («Dzīves skolā» tā ne velti saucas romāna 4. izdevums latviešu valoda 1935. gada). Zēns apgūst dzīve noderīgas gudrības, bet galvenais — dvēseliski un emocionāli bagātinās.

Remi izdzīvo vairakas dzīves. Bērnību pavadīdams Barberēnu majas, viņš iziet franču zemnieku dzīves skolu ar tai raksturīgo sīkstumu, taupību, īpatno vērtību mēru (govs!), tradīcijām (meteņa diena un rauga pankūku rituāls). Ceļojot kopā ar Vitālisu, velak ar Matiu, zēns piedzīvo klejojoša mākslinieka pa- nakumus un neveiksmes. Akēnu ģimenē Remi iepazīst piepilsetas dārzniekā dzīves ritumu. Varsa, strādājot par ogļrača palīgu, viņš uzņemas sev pavisam neparastu lomu un par to gandrīz samaksā ar dzīvību. Beidzot savas ģimenes vidū Remi dzīvo bagātas angļu dzimtas mantinieka dzīvi.

Remī ceļš pie ģimenes šī vārda vistiešākajā nozīme ir garš. Tas aizsakas Francijas dienvidrietumos, tad gar Pireneju pakāji un dienvidu piekrasti ved uz dienvidaustrumiem, tad cauri Francijas vidienei uz Parīzi. Pec gadiem Remi velreiz apņemas izstaigat vairakus novadus, lai apciemotu savus brāļus un masas Akenus. Tā Remī vēro Francijas dažādo reģionu dzīves īpatnības, kalnainie apvidi mijas ar līdzenumiem, saulaino svelmi nomaina sniegi un krusa. Tomēr H. Malo romana Francijas dabas tēlojums it kā paliek otrajā plāna, galveno vietu atstajot cilvekiem, ar kuriem sastopas Remi. So pašu principu dzimtas zemes apceļošanu — 1886. gadā kā būtisku sižeta līniju izvēlas Fuijē kundze, kas ar pseidonīmu Z. Brino publicē gramatu «Divi bērni apceļo Franciju», ko var uzskatīt par dzīvu, fantāziju rosinošu Francijas ģeogrāfijas ma čību. Savukārt zviedru rakstniece Seima Lāgerleva «Nilsa Holgersona brīniš ķīgajā ceļojumā» (1906— 1907) ļauj savam varonim iepazīt dzimtas dabas skaistumu, leģendāro pagātni un ne mazāk interesanto tagadni, dodoties pa pašas dabas nolikto gājputnu ceļu, kas ar savu mērķtiecību stipri vien atšķiras no cilvēka brīžiem haotiskajām gaitām H. Malo un Fuijē kundzes romānos.

Remi ceļš pie ģimenes ir grūts ceļš, kurā palaikam jauzvar nespeks un ne prasme. Jau žurnālu rakstos Malo vairakkārt noradījis uz darba nozīmi audzi- nāšanā. Remi savos klejojumos iegūst sapratni par to, kas ir darbs un cik dažādi var būt darba veidi. Pie tam katrs darbs veido viņa kādu svarīgu rakstura īpašību. Pirmā profesija, ko apgūst Remi, ir aktiera — mākslinieka arods, kura viņu ar pacietību un sirdsgudribu ievada Vitaliss. Seit pirmoreiz Remī ieau dzinatā zemnieka izpratne par darbu kā akmeņu skaldīšanu, zemes rakšanu saduras ar lielo brīnumu mākslu. Viņš apgūst tādus jēdzienus kā «izrāde», «loma», «komēdija», «pantomīma». Lēnam un pakāpeniski Remī rodas savas «māksliniekā misijas» apziņa, lepnums, kas palīdz izturēt pirmo lielo pārbaudi viņa dzīvē nodrošināt sev un dzīvniekiem iztiku, kamēr Vitaliss atrodas cietuma. Remi ir izveidojušās dzīvē nepieciešamas īpašības taisnīgums un pašdisciplīna, kas palīdz uzturēt kārtību trupā.

Interesantas ir cilvēku un dzīvnieku attiecības Vitalisa trupā, kura suņi pūdelis Kapi, Zerbino un Dolče un pērtiķēns Sirsniņš ir Remi līdzvērtīgi aktieri ar savām bezgala cilvēciskajam īpašībām un vājībām. Kapi draudzība palīdz Remi pārvarēt bēdas, bet Remi attapība un uzticība draugiem savukārt palīdz visiem grūta brīdī neļauties bezcerībai. Tāda ir zēna «ģimene», kuras dzīvē ne atvairāmi ielaužas bēdas: Dolčes un Zerbino bojāeja, Sirsniņa gals un, visbei dzot, — sirmā skolotāja Vitālisa nave.

Dzīve dārzkopja Akena mājā atkal tuvina Remī zemes darbiem, ieaudzina pacietību, ar kadu tie darami. Zēns mācās kopt augus, sargat tos, veidot un sa glabat tīru šķirni. Bet arī šai ģimenei lemts sairt: Akena tēvs nonāk paradu cietumā, bērnus pieņem radinieki no dažādām Francijas malām, un Remi jāatgriežas klejotāja dzīve.

Muzicēdams kopa ar Matiu, Remi apgūst dažadu mūzikas instrumentu spēles noslēpumus un iemācās arī mūzikas terminus — diezus, bemolus, atslēgas, kamertoņus, kvintas utt. Bet galvenais - iepazīst īstu, nesavtīgu draudzību, kas balstās uz pilnīgu vienlīdzību.

Varsa, Dienvidfrancijas akmeņogļu baseinā, Remi izjūt ogļraču darba sma gumu, atrodas par matu no nāves. Plūdi šahtā ir otrā liela pārbaude, kas ja iztur Remī ceļa uz savu ģimeni, un šo pārbaudi palīdz izturēt jau iepriekš iz koptas dvēseles īpašības: pašaizliedzība, izturība, biedriskums, kam pievienojas vel drosme. Ogļrača darbā gūta pieredze nostiprina Reini ticību cilvēka gara spēkam.

Dzīves skola veido Remī par cilvēku ar garīgi bagatu un smalku gara dzīvi. Sis vērtības sevišķi izceļamas H. Malo romānā. Tiesa, jau pašā sākuma autors vairakkart liek ieskaneties domai par Remi īpašo, nezemniecisko izcelsmi: viņš ir trausls, smalki veidotiem locekļiem un sejas vaibstiem, jūtīgs pret apkartējās pasaules rupjību, pietiekami smalkjūtīgs, lai censtos aiztaupīt saviem tuvajiem cilvēkiem rūpes un sāpes. Bet šis īpašības vēl vairak uzplaukst, zēnam atrodoties labvēlīgā vidē, Milligana kundzes un Artūra tuvuma. Izvērtējot savu at tieksmi pret viņiem, Remī secina: «… lai būtu patiess pats pret sevi, jāatzīstas, ka vairāk es priecājos par garīgo laimi, kādu izjutu šai jaunajā dzīve, un nevis par materialajiem labumiem, kādus tā man sniedza.» Un reizē ari, vērojot Milligana kundzes un viņas slimā dela attiecības, Remī iepazīst patiesas skum jas, jo skaudrāk izjUt sirds siltuma trūkumu sava dzīvē — siltuma, kāds var būt tikai starp asinssaitēm vienotiem cilvēkiem. Tas ir jauns pamudinājums mek lēt savu ģimeni, kā ari aicinajums dziļāk ieskatīties apkārtējos cilvēkos, kaut vai sava saimniekā Vitalisa, kas nebūt nav nožēlojams klaidonis, bet gan kādreiz slavens itāliešu operdziedātājs, kurš ari trukumā nav zaudējis cilvēcisko cieņu.

H. Malo ļoti precīzi atveido bērna psiholoģijas īpatnības, ikreiz paturot prata gara dzīves dinamiku, bērnam veidojoties par pieaugušo. Jutekliskajai uztverei neapšaubāmi bērnībā ir noteicošā loma, tāpēc zens vairāk uzticas žestam nekā vārdam. «Kapi aste vien bija vairāk prata un daiļrunības nekā daudzu cilvēku valodā un acis,» atzīmē Remī savu klejotā jgaitu sākumā. «Vārdi ir tīrā mu|ķība, tie nekā nenozīmē, bet lietas mēs redzam,» ar šādu pamācību Remī palīdz Artūram iemācīties fabulu. Vitālisa prātnieciskās atziņas par to, ka «dzīve bieži vien ir cīņa, kurā nevar darīt to, ko grib», ka «ar mākslas pali dzību jak|ust par tādu. kāds tu īstenība vairs nebūsi», ka «liktenis nemēdz vien mer piemeklēt tos, kuriem netrūkst vīrišķības cīnīties», sākumā Remī neprot īsti novērtēt. Bet attiecības ar Matiu viņš iesākuma spēlē skolotāja lomu un tīši vai netīši sak atdarināt savu skolotāju Vitālisu. Vēlāk, kad Remī jau modies paradums visu redzēto un piedzīvoto izvērtēt, viņš izsaka pieaugušajam raksturīgus secinājumus: «Kopīgi pārdzīvotas briesmas cilvēkus tuvina: visiem ir vienas ciešanas un vienas cerības.»

H. Malo tēlotie bērni ir neviltoti, pilni spēlespricka, bezbēdības, piedzīvojumu slapju, tikai ne vienmēr var ļauties izpriecām, jo jāgādā par iztiku. Ro māna sastopamie bērni ir dažādi — atkarībā no audzināšanas un vides, kurā tie dzīvo. Remi raksturīga tieksme uz loģisko domāšanu un apceri. Matia ir impulsīvāks, vairak pakļaujas intuīcijai. Arturs ir slimības izvārdzināts, taču ari palutināts bagātnieku bērns. Mazajai Lizai slimība atņēmusi spēju runāt, bet saasinājusi sirdsjūtibu. Etjenetai agri lemts k|ūt pieaugušai, jo viņai jārūpējas par tēvu, mazajiem brāļiem un māsu ka īstai ģimenes mātei.

Pasaule, kurā savu ģimeni meklē Remī, ir tālu no idilles. Romāna autors savu varoni nesaudzē, liekot tam skatīt dzīves ēnas puses, sociālo netaisnību. Audžutēvs Barberēns ir šādas netaisnības upuris, dzīves neveiksmju nocietināts cilvēks, kura rīcības motīvus Remi vēl neizprot, bet, pakāpeniski sastopoties ar neželibu, ļaunumu un netaisnību (Vitālisam tiesa piespriež divus mēnešus cietumsoda par mēģinājumu pretoties policista vardarbībai), zēns secina, ka, «dzīvojot kopā ar ļauniem cilvēkiem, arī pats vari kļūt ļauns». Sai nežēlīgajā pasaule bērnu var pārdot ka lietu, kā lopu (govs pardošanas un Remi pārdošanas ainas ir tik līdzīgas!), šai pasaulē mantojuma karē var gudri izplānot savu tuvinieku nāvi.

Remī sapņi nepārtraukti saduras ar īstenību, un ši sadursme ikreiz nes jau nas, bet rūgtas atziņas. Iztēlotā Parīze nebūt nelīdzinās tai aukstajai, dubļainajai un neviesmīlīgajai pilsētai, kurā patvērumu ziemā cerējis atrast Vitāliss. Šausminoša nabadzība un bezsirdīga pārticība — tādi ir lielpilsētas kontrasti. Mazajam Remī te nav kur patverties. Līdzīgu vilšanos izraisa brauciens uz An gliju, nemīlīgā, miglainā Londona, tad vēl dīvainā uzņemšana Driskolu ģimenē, kur Remi sirsnība un atklātība atduras pret ledainu dzedrumu un pat klaju ņirgāšanos.

Kas ir tie spēki, kas palīdz Remī saglabat gaišu skatu uz dzivi un cilvēkiem? Protams, sava loma Remī likteni ir iedzimtības faktoram. Pagājušā gadsimta 60. gados iedzimtība tiek intensīvi pētīta, un literatūrā šī interese izpaužas naturālisma virzienā. Sis laiks ir darvinisma atmosfēras piesātināts, Francijā 1862. gadā iznāk C. Darvina darba «Par sugu izcelšanos» tulkojums, ārkārtīgi populāri kļūst pētījumi fizioloģijas joma. Kloda Bernara «Ievads eksperimen tālajā medicīnā», Prospera Likā un Emīla Dešanela pētījumi par iedzimtību izdara veselu apvērsumu ne tikai dabaszinātnēs, bet ari mākslā. «Audzināšanas un atpūtas žurnāla» izdevējs veļas iepazīstināt bērnus ar zinātņu sasniegumiem. Zils Verns ar saviem zinātniskās fantastikas romāniem rada eksakto zinātņu attīstības iespējas, bet H. Malo romānā var saskatīt tālaika dabas zinātņu atklājumu atbalsis, īpaši atziņas iedzimtības jomā. Pat mazais Matia ir spējīgs apšaubīt Remī un Driskolu radniecību, jo Remi nemaz nav Driskolu bērniem līdzīgs. Savukārt Remi no paša sākuma jūt neizskaidrojamu pievilkšanās spēku starp sevi un Milligana kundzi un Artūru, viņu vidū zēns varētu justies pavisam brīvi, kā starp savējiem, ja nebutu sociālās nevienlīdzības barjeras, kuras spĒKu viņš jau paguvis novērtēt. Patiesi, Remi ir īsts savas mātes dēls, ar viņai rak sturigo neuzmācīgo sirsnigumu, neatlaidību un iekšeju brīvības un neatkari bas izjūtu. Apbrīnojama ir bērna uztvere, kurā ātri vien izdzešas negatīvie iespaidi, saglabājoties pozitīvajiem, un savdabīgas pašaizsardzības spējas, kas nodrošina pastavīgu gaitu uz priekšu. Protams, autors palīdz savam varonim, liekot tam galējas bezcerības momentos sastapties ar labiem un gaišiem cii vēkiem. Un tomēr Remī gaitas vislabāk paskaidro Vitālisa gudrība: «Kāpšana pa dzīves pakapieniem mazliet atkarīga no apstakļiem, daudz vairāk no paša.»

H. Malo romānam piemīt spraigs dinamisms, kam pamata ir notikumu raits savirknē jums, ne mirkli neļaujot lasītājam atslābināt uzmanību. Turklāt uz ro māna beigām notikumi vēl sabiezinās, kļūst arvien straujāki: apcietināšana Anglijā, bēgšana no ieslodzījuma, pakaļdzišanas Milligana kundzes laivai «Gulbis», beidzot atrisinājums viss tiek pavēstīts it ka vienā elpas vilcienā. Autors brīvi rīkojas ar laiku un telpu, gan tos sablīvējot, gan izretinot. Tiek pārvarēti milzīgi attālumi, kājām vairākreiz šķērsota Francija, kur nu vēl kle jojumi pa Angliju, un tomēr šos gaisa gabalus it kā nemaz nemanam, jo «tukšās» vietas tiek labi ja nosauktas vārdā, pakavējoties tikai pie tam, kur notiek kas zēna klejojumu gaitām būtisks. Tadā veidā reljefi iezīmējas pāris pilsētu: Tu_ lūza, kura Remi pazaudē Vitālisu, Parīze, kas vispirms asociējas ar Garofoli mītni, Varsa, kur Remi piedzīvo plūdus šahtā, un, visbeidzot, Londona, kur zens tā arī nesastop savus īstos vecākus. Zīmīgi, ka ar šīm pilsētām saistītas negatīvas emocijas, vilšanās, kamēr atmiņā kā pastāvīga miera un laimes vieta saglabajas Barberēna mātes mājiņa province, Krezas departamentā.

Romānā nemānāmi rit laiks. Kopā ar Matiu pavadīti seši meneši, kas līdzinās gadiem Vitālisa trupa. īpaši garas ir šahtā, gaisa zvanā, pavadītās divas nede ļas, kad vispār laiks šķiet apstājies. Laika ritums it ka neskar lietu pasauli: Bar berēna mātes mājiņa nemaz nav gadu gaitā mainījusies, viss izskatas tieši tāds ka tajā dienā, kad Remi to ar smagu sirdi bija spiests atstat, pat. sakņu dārziņš ir saglabajies un Remī topinamburi devuši ražu. Tapat arī Parīzē, De Lursina iela Garofoli mājvietas tuvuma viss liekas pa vecam. Mainījies ir pats Remi, izaudzis fiziski un garīgi. Pats viņš izbrīnā par laika nevienmerigo plūdumu atzist, ka tas rit atri, ja cilvēks nekur nesteidzas, bet bezgalīgi lēni, ja kaut ko grib sagaidīt.

Noslēguma nodaļā «Ģimenē» noskaidrojas šāds laika un telpas savdabīgs izkārtojums: savu atmiņu gramatu sakarto jau pieaugušais Remī. Liela cilvēka skatījums uz bērnību ir īpašs tāpēc, ka atmiņā nogulsnejušies tie notikumi, kam ir būtiska nozīme tagadējā Remi dzīvē. Ari vecā Vitālisa pamācības vairāk liekas pieaugušā Remi atmiņā atjaunotas.

Hektors Malo grāmatas nobeigumā dāsni sadala balvas saviem varoņiem: Remī izrādās bagātas dzimtas muižas īpašnieks, Artūrs negaidīti atgūst vese lību, Liza — valodu, Matia kļūst par ievērojamu vijolnieku. Atalgota tiek Barberēna māte, un krietni cilvēki ir Akena tēva bērni: Aleksis — raktuvju inženieris un ģeologs, Benžamēns — ievērojams botāniķis, Etjeneta ar priekšzīmīgas meitas gādību aprūpē tevu. Arī ļaunie saņem savu algu: tēvocis Džeimss Milli- gans spiests dzīvot no savu agrak vajāto radinieku žēlsirdības dāvanām, Dris- kolu bērni notiesāti uz izsūtīšanu, Driskola kundze sadeg ugunsgrēkā. Protams, šāds mākslots nobeigums neiederas sociālas ievirzes reālistiskā romānā. Tāpēc jāatceras, cik stipras ir tālaika franču bērnu literatūra šādu «labo beigu» romānu tradīcijas, no kurām brīvs nav arī H. Malo. Un, ja esam pavisam godīgi pret sevi, — kuram no mums negribas laimīgu beigu? Kuram no mums negribas kļūt par bērnu, lai spētu šīm laimīgajām beigām noticēt?

Hektora Malo darbu dzīvas valodas un skaidrā stāstījuma deļ vēl aiz vien lieto skolās franču valodas stundas, tas tulkots daudzās valodās. Latviski šis ir jau 5. grāmatas izdevums. Pats pirmais izdevums (1904) ar nosaukumu «Bez savēju» īstenība ir nevis tulkojums, bet atstāstījums. Tas ietilpināts trijās burtnīcās, 14 nodaļās un viss kopa aptver tikai 80 lappuses. Ilustrāciju autors nav minēts.

Sim izdevumam seko divi A. Jesena izdevumi, no kuriem pirmais datēts ar 1923. gadu, otrajam gads nav minēts, bet norādīts, ka tas ir otrais izdevums. Abu gramatu nosaukums ir «Atrasts bērns». Tulkotājs, kā ari ilustrāciju autora vārds nav minēts. Abām gramatām ir 26 nodaļas.

Ceturtais romāna «Bez ģimenes» izdevums Valtera un Rapas apgādā latviešu valodā saucas «Dzīves skola» un iznāk 1935. gadā. Ilustrācijas ir citādas nekā pirmajās gramatās. Sai izdevumā ir 42 nodaļas, nobeigums mazliet saīsināts. Tāpēc var apgalvot, ka pilnībā H. Malo darbs latviešu lasītāja rokās nonāk tikai tagad. Jādomā, ka romāns šodien ir tikpat aizraujoša lasāmviela kā pirms vairāk nekā simt gadiem, kad tas tika sarakstīts.

Milda Grīnfelde, Astra Skrabāne

KOMENTĀRI

9. lpp.

jūdze — garuma mērvienība apm. 1500— 9000 m (dažādās mērīšanas sis tēmās).

mūža rente — šeit: pensija, ko maksā kādai personai visu mūžu. 11. lpp.

metenis (arī vastlāvis, vastlāvji) — ar seniem ticējumiem un gadskartu iera žām saistīta diena februāra beigās, kad tika svinēta ziemas perioda izbeig

šanās.

krēpeles — taukos vārītas vai pannā (ar apaļiem iedobumiem) ceptas pankūkas.

14. lpp.

frikasē — smalki sagriezta (sautēta) gaļa vai zivs ar piedevām. Veģetāro frikasē gatavo no dārzeņiem: burkāniem, kāļiem, kāpostiem, sparģeļiem, se lerijām u.c.

18. lpp.

mērs — vietējas pašvaldības orgāna vaditajs buržuāziskajās valstīs. Meru ievēlē municipalitāte vai iedzīvotāji. Dažās valstis mēru ieceļ vai apstiprina valdība.

municipalitāte — vēlēts vietējās pārvaldes orgāns buržuāziskajās valstīs; celtne, kur atrodas šis pašvaldības orgāns.

19. lpp.

monogramma vārda un uzvārda pirmo burtu, parasti ornamentāls, atveids.

22. lpp.

barbets — visai retas sugas medību suns.

departaments administratīvi teritoriāla vienība Francijā un dažās citas valstis.

24. lpp.

franks Francijas naudas vienība. 1 franka ir 100 santīmu. Ieviests 1799. gadā livras vietā.

30. lpp.

topinambūrs — asteru dzimtas lakstaugs, bumbujaugs, ko lieto pārtikā un lopbarībā. Eiropā kultivē kopš 17. gs.

36. lpp.

baseins — šeit: apgabals, no kura apakšzemes vai virszemes ūdeņi ietek upē, ezerā vai jūrāf apgabals, kurā atrAdas derīgu izrakteņu, iežu iegulas.

46. lpp.

cilindrs — stāva, cieta, cilindrveidīga vīriešu cepure ar nelielām malām. korteis - svinīgs gājiens vai brauciens; goda pa vadonība. sū — sīka monēta Francijā (tagad vairs nav apgrozībā), 18. gs. solu, sākot neji zelta, vēlāk sudraba monētu, sāka saukt par su, kala no bilona vai vara. Lielas franču revolūcijas laikā — no zvanu bronzas (1 un 2 sū monētas).

51. lpp.

sūmests — kokapstrādes darbarīks — taisns vai izliekts asmens ar rokturiem abos galos.

54. lpp.

solfedžēt — dziedāt solfedžo.

solfedžo — vokāls vingrinājums nošu lasīšanas iemaņu un dzirdes at- - tīs tīšanai; šo vingrinājumu izdara, izdziedot nošu zilbiskos nosaukumus.

56. lpp.

koledža — augstākā vai vidēja mācību iestāde vairākās ārvalstis (piemēram, Anglijā, Amerikas Savienotajas Valstīs).

58. lpp.

gariga — augu kopa, kura ietilpst zemi mūžzaļi krūmi, puskrūmi un daudz gadīgas zāles, kas aug sausās, akmeņainās Vidusjūras kalnu nogāzes.

64. lpp.

pēda — sena garuma mērvienība — apm. 30 centimetru. 76. lpp.

mārciņā — sena svara vienība. 78. lpp.

platāna — koks ar resnu stumbru, zaļganpelēku mizu un koši zaļām, pla tām, staraini daivainām lapām.

82. lpp.

Angelus — rīta un vakara lūgsna, kas latīņu valodā sākas ar šo vārdu. 87. lpp.

aksesuāri — sīkas lietas (butaforijas vai rekvizīti), kas izrādē veido skatuves iekārtas detaļas.

94. lpp.

iluminators — cieši noslēgts logs (kuģos, lidaparātos).

111. lpp.

bukinists — lietotu, ari sen izdotu vai retu grāmatu tirgotājs. 129. lpp.

lancete — ķirurģisks instruments — neliels abpusēji griezīgs nazis ar smailu galu.

130. lpp.

kredīts — naudas līdzekļu, preču, pakalpojumu u.c. sniegšana uz parāda, uz nomaksu.

132.   lpp.

lampions — krāsaina stikla vai papīra laterna; lieto galvenokart iluminācijai.

133.   lpp. • '

«Ričards Lauvassirds» — franču komponista A. E. M. Gretri (1741—1813) opera.

134. lpp.

luidors — senlaicīga franču zelta monēta 20 franku vērtībā; pirmo reizi parādījās Luija XIII laika.

136. lpp.

kaprālis — jaunākā komandējošā sastava karavīru dienesta pakāpe dažas ārzemju armijās; karavīrs, kam ir šāda dienesta pakape.

140. lpp.

padrone - saimnieks, īpašnieks (itāl.).

143. lpp.

pasaža — segta galerija, kas savieno paralēlas ielas un kam abās pusēs ir veikali.

144. lpp.

Luka — pilsēta Itālijā.

šarnlrs — divu mehānismu, mašīnu daļu u. tml. kustīgs savienojums, kas ļauj vienai daļai griezties, kusteties ap otru; ierīce, kas šādā veida savieno divas mehānismu, mašīnu daļas u. tml.

149. lpp.

piva — flautai līdzīgs mūzikas instruments. 166. lpp.

reveranss kustību kopums (palocīšanas, pietupiens, žesti u. tml.) cieņas apliecināšanai, sveicienam.

«Roberts Velns» — franču komponista Di. Meierbēra (1791—1864) opera. Nurri Ādolfs (1802—1839) — franču dziedonis (tenors). * Vilhelms Tells» — itāliešu komponista Dž. Rosini (1792—1868) opera. Diprē Zilbērs Luī (1806 1896) — franču komponists, dziedonis (tenors).

175.    lpp.

kadrifa — sarīkojumu deja 17.—19. gs.

176.    lpp.

Elizejas lauki — viena no galvenajām Parīzes ielām pilsētas rietumu daļa. Elisijs (Elisija lauks) — sengr. mitoloģijā pasakaina zeme tālu Rietumos vai pazemes valstība. Elisijā pēc nāves nokļuva dievu izredzētie nemirstīgie.

205. lpp.

pistonkornete — ventiļu kornete — metala pūšamais instruments. 207. lpp.

pistole — šeit: senlaiku zelta monēta Itālijā, Spānijā, Portugālē, Francijā, Brazīlijā; 18. gs. beigas to izņēma no apgrozības.

ekijs sena franču zelta un sudraba monēta; šeit trīs franku vērtība. feerija — teatrāls uzvedums ar fantastisku sižetu, krāšņām dekorācijām un kostīmiem.

208. lpp.

Kai>alje Zans (1680—1740) — kamisardu vadonis.

kamisardi j fr. camisards no carniso — krekls (Langdokas dialekta)./ - Langdokas provinces (Dienvidfrancijā) zemnieku un trūcīgo pilsētas iedzīvotāju antifeodālās sacelšanās (1702—1705) dalībnieki. Par pazīšanas zīmi kamisardi virs apģērba nesāja baltus kreklus. Sacelšanās cēlonis bija admi nistrācijas un katoļu garīdzniecības vardarbība pret hugenotiem un nodevu palielinašana. Kamisardi dedzināja katoļu baznīcas, pilis, atņēma savaktos nodokļus, prasīja ticības brīvību un nodok|u atcelšanu. Sākuma valdības kara spēks cieta neveiksmi. Šķelšanas kamisardu nometnē un zināma valdības piekāpšanās veicina ja sacelšanās sakavi.

209.    lpp. • '

kosi — kaļķakmens plakankalnes. bolīds — spožs meteors.

210.    lpp.

karres (vācu Karren) mikroreljefa formas karsta apgabalos, kur nav dēdēšanas garozas.

217. lpp.

kokss — ar oglekli bagāts cietais kurināmais, ko iegūst, karsējot akmeņ ogles, kūdru u.c. augstā temperatūrā bez gaisa piekļūšanas.

223. lpp.

Broņārs Aleksandrs (1770—1847) ievērojams franču mineralogs un ģeologs.

fosilijas pārakmeņojušās seno dzīvnieku un augu paliekas, nospiedumi, kas atrodami nogulu iežos.

I 246. lpp.

nūfaundlendietis cirkumpolārās šķirnes suns. Izaudzēts ļlūfaundlendas sala. Tiek izmantots apsardzes dienesta, zvejas tiklu izvilkšanai, slīcēju glāb šanai.

249. lpp.

patrons — šeit: aizbildnis, aizstāvis.

254.    lpp.

junga pusaudzis, kas mācās par matrozi; kuģapuika.

255.    lpp.

mistrāls — stiprs, auksts ziemeļu un ziemeļrietumu vējš, kas puš no kalniem Dienvidfrancijā (Provansa).

258. lpp.

Noass Bībeles persona. Dievs esot Noasam atklājis savu gribu uzsutīt vispasaules plūdus, lai iznīcinātu pasaules ļaunumu. Pēc dieva vēlējuma Noass uzbūvējis šķirstu, kurā kopā ar ģimeni un visu dzīvo radību abu dzimumu pārstāvjiem izglābies un no jauna licis pamatu dzīvībai. Vesti, ka ūdens jau krities, Noasam atnesis balodis, pēc 7 dienām atlidodams ar olīvkoka zariņu knābi.

264. lpp.

stiharijs garīdznieka liturģiskais tērps.

ventiltrompete ventiļu trompete — augsta reģistra metāla pūšamais instruments.

271.          lpp.

kvinta (lat.) — piektā (šeit domāta pakāpe); tā mūzikas teorijā sauc intervālu (atstarpi) starp pirmo un piekto pakāpi.

272.          lpp.

Zasmēns — Zasmēns (Zaks Boē) jeb Dzejnieks frizieris (1798—1874); viņš dzimis Ažēnā.

281. lpp.

pomerance — citrusaugs ar ļoti smaržīgiem ziediem un lapām un apelsīniem līdzīgiem augļiem.

284. lpp.

mērija — municipālā pārvalde un ari šās pārvaldes eka vai telpas. • i

298. lpp.

surdine — ierīce mūzikas instrumentu skaņas klusināšanai, klusinātājs. Orķestra praksē lieto kopš 17. gs. sākuma.

328. lpp.

bloks — šeit: ceļamā mehānismā daļa — rats ar rievu trosei, virvei vai ķēdei, kā ari šāds rats vien — visvienkāršākā ceļamā ierīce.

330. lpp.

stlmeris — tvaikoņa nosaukums tautas valodā.

331. lpp.

arkāde — vienādu arku rinda.

arka — spriešļu loks, loga, vārtu, durvju, kā ari divu balstu starpu lok veida pārsegums.

Temple-Bar — Templis — tiesu un citu juridisku iestāžu un kantoru kvartāls Londonas centrā. Tas sastāv no t.s. Iekšējā un Vidēja Tempļa, kuri savā starpā savienoti ar pasāžām un pagalmiem. Sajā kvartālā agrāk atradās arī advokātu, tiesu darbinieku un tieslietu studentu dzīvojamās mītnes. Tempļa nosaukums cēlies 12.—14. gs., kad šai vietā dzīvoja Tempļa ordeņa bruņi nieki un te atradās viņu dievnams.

332. lpp.

.. . turēdams rokā vairākus zilus maisus. Tais laikos Anglijā dokumentus un papīrus uzglabāja nevis mapēs, bet speciālos maisos.

354. lpp.

portiks — simetrisks galerijas izveidojums nelielas, atklātas piebūves veidā ar kolonnām, stabiem vai ari segta lieveņa veidā ar vairākiem kolonnu pāriem.

367.    lpp.

pleds — šeit: rūtains, četrstūrains vilnas apmetnis, ko valkā kalnieši Sko tijā.

dūdas (arī dūkas, duku pūslis, somu dūkas, somu stabules) — sens daudzu tautu pūšamais mūzikas instruments. Sastāv no gaisa rezervuāra, kas darinats no dzīvnieku adas vai pūšļa, gaisa pievadcaurules un divām, trim vai vai- rākām stabulēm (ar caurumiem sānos mel<xiijas spēlei, bez caurumiem — pavadījumam).

368.    lpp.

t

bards — seno ķeltu cilšu dziesminieks, kas apdziedāja dievus un varoņus. Bardi bija klejojoši dzejnieki, kas dzīvoja ari augstmaņu un karaļu galmos. N'o 16. gs. 2. puses Anglijā notika dziesminieku konkursi.

bandžo — strinkšķināmais stīgu mūzikas instruments. Radniecīgs ģitarai. Ap 17. gs. no Rietumāfrikas ievests ASV. Plakans, apa|š korpuss, augšvāks no adas, 4—9 stigas. Spēlē ar plektru vai pirkstiem.

379. lpp.

«Times» (t.i., * The Times») — populārs Lielbritānijas dienas laikraksts. Iznāk kopš 1785. gada Londonā. Sakarā ar konfliktu starp iespiedējiem un administrācijā 1978. un 1979. gadā neiznāca. *The Times» ir viens no Lielbritā nijas ietekmīgākajiem laikrakstiem, cieši saistīts ar valdošajām aprindām, baznīcu, finanšu rūpniecības monopoliem. Kopš 1981. gada pieder austrāliešu preses magnātam K. Mērdokam.

384. lpp.

groks — alkoholisks dzēriens, ko gatavo, piejaucot saldai karstai tējai (ūdenim) rumu, konjaku vai spirtu.

388. lpp.

. . . ar muguru pret virzienu, kāda brauca vilciens. Ārzemju pasažieru vagonos katrai kupejai ir sava izeja (durvis) uz peronu.

krona — Anglija sudraba monēta, vienāda ar 5 šiliņiem; agrakos laikos ari zelta moifeta Angli jā.

^95. lpp.

šiliņš — Anglijas monēta, kas vienāda ar 0,05 sterliņu mārciņām. sterliņu mārciņā — Anglijas naudas pamatvienība, vienāda ar 20 šiliņiem

jeb 240 pensiem.

• »

411. lpp.

glicinija dekoratīvs pākšaugu dzimtas vīteņaugs ar ķekaros sakopotiem smaržīgiem ziediem.

arabeska sarežģīts stilizētu augu motīvu un ģeometrisku formu orna ments, tipisks islama mākslai. Savienojumā ar ziediem, augļiem un fantastiskām figūrām to izmantojuši ari Renesanses mākslinieki. harta — šeit svarīgs dokuments, it īpaši vēsturiskā ziņā. litogrāfija iespieduma tehnikas veids, kurā par iespiedformu izmanto kaļķakmens plāksni.

415. lpp.

lando četrvietīgi vieglie rati ar nolaižamu jumtu.

416. lpp.

brēks — va|cji vieglie rati ar diviem gareniski pretī novietotiem soliem, uz kuriem var sasēsties vairāki braucēji.

417.    lpp.

kabriolets viegli, augsti vienjūga divriteņu rati.

418.    lpp.

flortns naudas vienība vairākās zemēs; mūsdienu Anglija 2 šiliņu mo neta.

SATURS

Pirmā daļa

I. Ciemata 7 li. Ģimenes uzturētājs 13

III.   Sinjora Vitalisa trupa 20

IV.    Matēs mājas 29 V. Ce|ā 36

VI. Mana pirmā uzstāšanās 40 VII. Es mācos lasīt 50 VIII. Pa kalniem un pa lejām 56 IX. Es satieku milzi ar septiņjūdžu zābakiem kājās 58 X. Tiesas priekša 65 XI. Liellaiva 73 XII. Mans pirmais draiļgs 92 XIli. Atradenis 102 XIV. Sniegs un vilki 108 XV. Sirsniņa kungs 126 XVI. Nokļūšana Parīzē 135

XVII.    De Lursina ielas padrone 142

XVIII.     2antiljī akmeņlauztuve 154

XIX. Liza 162 XX. Dārznieks 172

XXI. Izjauktā ģimene 178

Otrā daļa

1. Uz priekšu 191 II. Kāda melna pilsēta 208 III. Aizvedējs 218

IV. Plūdi 225 V. Cirtnē 236 VI. Izglābšanās 248 VII. Mūzikas stunda 265 VIII. Prinča govs 272 IX. Barberena māte 289 X. Vecā un jaunā ģimene 301 XI. Barberēns 310 XII. Meklēšana 322

XIII.    Driskolu ģimene 334

XIV.     Šausmās par saviem vecākiem XV. Samaitātais Kapi 352

XVI. Skaistie autiņi pievīluši 357

XVII.     Ziemsvētki 366

XVIII.     Bobs 385 XIX. «Gulbis» 394

XX. Skaistie autiņi nemeloja 401 XXI. Ģimenē 410

GRINFELDE MILDA, SKRABANE ASTRA Hektora Malo dzīves skola 425

Komentari 433

MB .V 5086

SPRIDISA BIBLIOTĒKA 4. sējums

Hektors Malo BEZ ĢIMENES

Redaktors Andris Capiņš Mākslinieciskais redaktors Aivars Sprudžs Tehniskā redaktore V iktorija Blaua Korektore Astrīda Giptere

Nodota salikšanai 03.(13.87. Parakstīta iespiešanai 19.12.88. Formāts 60 X 84 16. Ofseta papīrs N» 1. Kudrjašova garnitūra. Ofsetspiedums. 26.04 uzsk. iespiedi.: 99.45 uzsk. krasu nov.; 30.97 izdevn. I. Metiens 135 000 cks.

(2. laidiens 60 001 135 000 eks.). Pašūt. f» 103339. Cena 1 rbl. 60 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 KiKa. Padomju bulv 24. Izdevn. M> 1(1 32720-B949. Iespiesta

Rīgas Paraugtipogrāfijā. 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Malo H.

Ma 406 Bez ģimenes: Stāsts / No fr. vai. tulk. un komi aut. M. Gnnfelde; M. Grīnfeldes un A. Skrābanes ļ vārds; II. M. Rikmane. — R.: Liesma, 1989. — 445 li il. — (Sprīdīša b-ka; 4) ISBN 5—410—00367—5

1 FamilY (angl.) — ģimene. (Tulk.)

[1] Ar zvaigznīti apzīmēto vardu skaidrojumus skat. komentāros.

[2] b»y (angl.) — zēns. (Tulk.)

Content

Malo Hektors Bez ģimenes

PIRMĀ DAĻA

I.CIEMATĀ

II ĢIMENES UZTURĒTĀJS

III SINJORA VITALISA TRUPA

IV MĀTES MAJAS

V CEĻā

VI MANA PIRMĀ UZSTĀŠANĀS

VII ES MĀCOS LASĪT

VIII PA KALNIEM UN PA LEJAM

IX ES SATIEKU MILZI AR SEPTIŅJŪDŽU ZABAKIEM KĀJAS

X TIESAS PRIEKŠĀ

XI LIELLAIVA

XII MANS PIRMAIS DRAUGS

XIII ATRADENIS

XIV SNIEGS UN VILKI

XV SIRSNIŅA KUNGS

XVI NOKĻŪŠANA PARĪZE

XVII DE LURSINA IELAS PADRONE

"XVIII ZANTILJI AKMEŅLAUZTUVE

XIX LIZA

XX DĀRZNIEKS

XXI IZJAUKTA ĢIMENE

OTRA DAĻA

I UZ PRIEKŠU

II KĀDA MELNA PILSĒTA

III AIZVEDĒJS

IV PLŪDI

V CIRTNE

VI IZGLĀBŠANĀS

VII MŪZIKAS STUNDA

VIII PRINČA GOVS

IX BARBERENA MĀTE

X VECA UN JAUNA ĢIMENE

XI BARBERĒNS

XII MEKLĒŠANA

XIII DRISKOLU ĢIMENE

XIV ŠAUSMĀS PAR SAVIEM VECĀKIEM

XV SAMAITĀTAIS KAPI

XVI SKAISTIE AUTIŅI PIEVĪLUŠI

XVII ZIEMSVĒTKI

XVIII BOBS

XIX «GULBIS»

XX SKAISTIE AUTIŅI NEMELOJA

XXI ĢIMENE

neapoliešu dziesmiņa

HEKTORA MALO DZĪVES SKOLA

KOMENTĀRI

SATURS