Atis Doku

Mans dzīves rīts

DOKU ATIS

MANS DZĪVES RĪTS

Atmiņas iz bērnu dienām

Mans vectevs neesot bijis necik liels no auguma — tāds vidējs cilvēks. Bet man, zēnam, viņš izlikās liels, liels. Es domāju, ka neviena vairs otra tik liela nav kā mans vectēvs. Un vecs bez gala ar'*[1] man viņš izlikās. Bet tur bij vēl viens otrs tēvs, tas vienreiz bij atnācis uz mūs' māju rutku pirkt, dēls šim ēst nedodot, un tam bij tādā baltā koka dozītē* brilles glabājamas; viņš, lūk, bij liels grāmatnieks: izlasīja, lai kāda grāmata gadījās, — tad tas gan man izlikās vēl daudz vecāks nekā mans vectēvs. Bet tas atkal bij mazs no auguma un klibs vēl klāt. Mūsu ļaudis viņu sauca par klibo Bozīti un mūs, bērnus, reizām* ar šo baidīja: «Nu, nu, tā vien jūs te trakojiet. . . atnāks klibais Bo zīts*, iebāzīs maisā . . Bet Bozīts bija gluži nevainīgs cilvēks tādās lietās, un maisa viņam nebūt nebija — to jau es biju smalki izpētījis; man tik nāca smieklis*, kad viņš ziem'* svētdienas rītos pārrausās pār

mūsu slieksni un klepodams un elsdams sacīja labrītu; tad man katrreiz ienāca prātā mīkla: «Mazs, mazs vecīts ar kaula kažociņu,» — un tad es varēju smieties. . . zināms, klusiņām, pats savā nodabā — slotiņa, redz, aiz sijas. . . Bet rokas bij Bozīšam tikpat lielas kā manam vectēvam; un Bozīšam rokas trīcēja, kad viņš vilka baltajai briļļu dozītei vāku vaļā. Es domāju: būt'* viņš labāk man to dozīti atdevis! Mans tēvs reiz teica — nez kā tur tā runa bij sanākusi — , Bozīts ar tāpat reiz esot jauns bijis; to mans tēvs teica uz lielajiem cilvēkiem, bet es pie sevis nodomāju, sak, tas nu gan nevar būt tiesa, jauns viņš gan nav bijis, tas velti! Tāpat atkal par otras sētas Jēkapu domāju, ka tas nekad vecs nebūs. Kā gan otras sētas Jēkaps tad izskatītos, ja viņš būtu tik vecs kā Bozīts! Nē, tas nevar būt! Nu, lai, par piemēru, uzvelk Bozīšam otras sētas Jēkapa spīdošos zābakus kājā, lai apliek viņam Jēkapa «kažmēra»* šalli ap kaklu, lai iesprauž viņam Jēkapa «jaktspīpi»* bezzobu mutē, lai pakar Jēkapa plinti plecos … ei, tur jau zirgam jāsmejas! Nē, tas nevar būt! Bozīts nav jauns bijis, un otras sētas Jēkaps ar' nebūs vecs — nekad un nekad! Mans tēvs tur maldās nežēlīgā modē. Jeb ar' viņš to tik tāpat joku dēļ stāsta?

Nu, bet nu atkal pie vectēva. Cik es no viņa atminos? Mazu liet. Laikam tā kādas reizas trīs četras viņu tiku redzējis. Bet tā — pasacīt, kāds no ģimja bij, kā runaja,'kāda bij balss, — to vairs nevaru iedomāt. Vienreiz, atminos, stāvu ērkšķu krūmā aiz zedeņiem un šķinu ogas. Nāk vectēvs gar klēts stūri — trepes pār pleciem, cirvis vienā roka, bet otrā kādi trīs mazi putniņi — visi trīs beigti, galviņas vien uz leju nokārušās kā zvārgulīši. Mani ieraudzījis, vectēvs saka: «Nācu, dēls, še putni, pacilā un tad atdod kaķam!» Putnus izmīlināju un tad beidzot, paaicinājis kaķi, tam visus trīs nometu priekšā. Bet — ak tavu šausmu! — ar kādu bezgalīgu negantību kaķis viņus cit'* pakaļ cita sagrāba mutē un rūkdams aizskrēja! Man aiz žēluma vai raudas paspruka. Bet tās jūtas drīz pārgāja — ko tur par beigtiem putniem . . . blēņas! Tomēr putnu domas neizgāja vis tik drīz no galvas; es sāku gudrot, kā gan cilvēks var putnus noķert. Cilvēks taču, kā zināms, nav nekāds gaisa skrējējs. Vectēvs ar' nav nekāds gaisa skrējējs, bet kā viņš bij varējis tos trīs putnus saķert? Beidzot izgudroju gan. Vectēvs, protams, būs notaisījis lielam, garam kokam asu galu, kadā vieta paslēpies, nogaidījis, kur šie skrien pa gaisu, un tad tos nodūris. Ka vectevs zvirbulēnus, šķūņa jumtu lāpīdams, bij no perēkļa izņēmis — kas to man teica? No putnu duramās kārts manas domas virzījās atkal uz citu kaut ko tādu garu; es domāju tik tā: nezin, kad visas pasaules adatas saliktu cit' citai galā, vai tad sniegtos līdz debesīm? Debesis, es domāju, tik augsti, cik līdz musu verstes* stabam tāļu*, t. i., pēc maniem vēlākiem aprēķiniem — nepilnu versti. Bet lai tas paliek; stāstīšu atkal, cik zināšu, par vectēvu. Vienreiz mūs' māja bij laikam ta kā kāds «gods»*: cilvēku bij lieli* daudzi istabā, visi runājās un smējās, uz loga bij pudele, pusē ar brandvīnu, un glāzīte, tāda ar kāju, tai līdzās. Visur istabā bij ļoti skaisti: griestos bij piesprausts visādu skaistu papīriņu un skuju. Arā bij pulka kamanu un svešu zirgu, ar deķiem apsegtu; tie ēda sienu, ka skraukstēja vien; citiem bij kules galvā uzmauktas. Un pa pagalmu mazi puikas mētājās ar sniega pikām, vienai mazai meitenītei viens puika iemeta ar sniega piku par aci, un tad meitenīte sāka raudāt. Man ārā tā nepatikās, man jau labāk gribējās dzīvot istabā un skatīties lielajos cilvēkos. Visi citi no drēbēm bij gandrīz tādi paši kā mans tēvs, cepures visiem bij galvā; bet tie divi viesi bij savādi, tie vienmer dzīvoja bez cepurēm, un viņiem bij pie svārkiem uz muguras katram pa divas pogas. Bet par tām pogām es vēl tik daudz nebrīnījos kā par to balto papīru, kas abiem kungiem bij aiz svārkiem aizbāzts pret pašām krūtīm. Es domāju, nezin priekš kam tur tāda balta papīra vajadzīgs. Bet es drīz vien ievēroju, ka «papīrs» daudz skaistaki piederas, nekā kad kaklautiņš apsiets tai vietā tā kā tiem citiem viesiem un manam tēvam. Tas viens kungs — tas, kas tas mazākais, — bij vēl skaistāks nekā tas otrs, viņam bij di vēj'* kurpju kājā: ko nāca no āra istabā, tad tās vienas nomauca, ko atkal no istabas gaja ārā, tad uzmauca. Ak tavas skaistas kurpes sarkanām iekšām! Un tās otras kurpes, tās, ko viņš vienmēr paturēja kājā, — tās bij tadas maziņas, maziņas. Bet visērmotākais bija tas: sitam kungam bij svārku pogas caurumā pie strīpainas lupatiņas piekārta tāda dzeltena nauda. Viena «viešņa» piesēdās kungam līdzās un sāka ar viņu runāties; tikām runājās, runājās, kamēr sāka raudāt, tad saņēma kungam aiz naudas un naudai iedeva mutes*. Es domāju, ka cilvēkiem vien mutes jādod, bet drīz es mācījos atzīt un pat piedzīvot, ka ir tādām lie tām mutes jādod, kas nav cilvēki: lūk, naudai, tad vel maizes gabalam, kad tas no galda netīšus zemē nokrīt, un trešā lieta - žagariem. Jo es pats vēlāk kādreiz tiku dabūjis šai trešai «necilvēcīgai» lietai mutes dot. Jā, bet es nemaz netieku pie vectēva. Otrs skais tais kungs sēdēja uz mūrīša — sēžoties pacēla svārkus uz augšu, es nodomāju: e, kāds bezkaunīgs cilvēks! — un runājās ar manu vectēvu. Sis kungs ar' bij bez cepures, bet vectēvam bij liela, gara, melna cepure galvā ar tādām platām malām. Viesis runāja lielu, garu runu,

visādi izlocījās — ir uz priekšu, ir atpakaļ — un parādīja ar pirkstu vectēvam mutē un atkal pats sev mutē; reizām dūra ar pirkstu mūrītī, reizām atkal grūda griestos, bet griesti bij augsti; tad atkal uz vienreiz ātri pietrūkās kājās un rādīja ar roku — tik un tik esot augsts no zemes … es jau nezinu, kas tas tāds tik augsts esot, bet kungam tā rādīšana tā iznāca; un tad atkal viņš mudīgi atsēdās uz mūrīša, bet nu aizmirsa svārkus atklāt, pārsvieda vienu kāju pār otru un atkal runājās ar vectēvu tāļāk. Bet vectēvs kungam nekā daudz pretim nerunāja, tikai smīnēja vien un reizām pakustināja galvu, un lielajai cepurei mala patrīcēja. Te tad nu es atminos savu vectēvu otrreiz redzējis — lielu, vecu vīru ar drusciņ smaidošu ģīmi un ar «rum- bainīcu»* galvā. Sitā ir vienīgā reiza, kur sava vectēva ģīmja vaibstus kaut cik varu tā kā apjaust savā garā, bet tomēr ne tik noteikti un ne tik skaidri, ka es vectēva ģīmi, ja būtu daiļnieks*, varētu gleznot.

Vēl kāds pāris gadījumu ar vectēvu. Vectēvs guļ gultā un saka man: «Dēliņ, pado'* man to kūju, kas tur, ek, kaktā.» Es viņam padevu. Tā bij tāda balta, apliektu galu. Sī vectēva kūja vēl gan ilgi

stāvēja uz kambarīša augšas, jau kad es biju liels puisis un kad vectēva sen vairs nebija. Vectēvs paņem kūju, pieslien pie gultas un tad pats tā stīvi pieceļas sēdus gultā. Nu viņš brītiņu pasēd un tad ceļ kājas pār gultas malu pāri. Man bij brīnums, par ko vectēvs tā dara; vai viņš gan nevarēja uzreiz piecelties, ko tur tik ilgi pūlēties? Jā, bet tas laikam tādēļ, ka vectēvs tik briesmīgi garš. Būtu vectēvs tik īss kā Kristiņa, mana mazā māsa, tad viņš uz reizas pieceltos. Es laikam vectēvam šo savu «padomu» ar' izsacīju — nevaru vairs skaidri atminēties. Vectēvs nu saturējās abām rokām pie kūjas un tad piecēlās uz kājām. Nu viņš pameklēja, kur svārki, uzmeta tos uz pleciem un tad sacīja man: «Iesim nu, dēls, dārzā, es tev norādīšu, kuras lai paliks tavas ābeles.» Un tad mēs abi gājām uz dārzu. Vectēvs man rādīja, kuras esot viņa ābeles, kuras vecmātes un kuras mana tēva. Savas šis nu atdošot man — par piemiņām. Un, tā runājot, ar roku rādot, nez kā misējās, kā ne — vectēvs pakrita visā savā garumā pie zemes. Es sāku pilnā kaklā smieties; es vēl tādu «joku» nebiju redzējis un nevarēju ne izbrīnīties, kā gan liels cilvēks

var pakrist tīri tāpat ka Kristiņa: iet, iet i — pļaks! — zemē. Vectēvs piecēlies ar' drusciņ pasmējās un sacīja: «Nesmejies vis, dēls, tā jau veci krīt, veciem jau nav spēka.» Bet nu es domāju: pag, jālūko man ar' krist, redzēs, kā tad būs. Es atrāvos vectēvam drusciņ iepakaļus un — Čaks! — iekritu zālē. «Vectēv, vei še, es ar' zemē!» Vectēvs apskatās, pagroza galvu un pasmīn. Atpakaļ nākot, vectēvs stāstīja citiem ļaudīm, mēs abi esot krituši. Visi smējās, bet es biju varen lepns savā garā: lūk, es ar' tāpat māku krist kā vectēvs. Vectēva novēlētā ābele vēl tagad aug manā dārzā un ik pārgadus nes augļus. Toreiz es, muļķīts, nemaz nesapratu, kādēļ vectevs gāja uz dārzu ābeļu izvēlēt, tāds nevarīgs būdams. Viņš sajuta savu pēdējo stundiņu tuvojamies un tādēļ vēlējās savu piemiņu iedēstīt dēladēla sirsniņā. Un to mans vectēvs ar' ir panācis. Ai, kā vēlos, kaut jel vēl kaut ko vairāk zinātu un atminētos no sava vectēva! Atstāstīšu vēl to vienu gadījumu, kur savu vectēvu vēl tagad varu garā redzēt. Istabas vidū nolikts liels ūdens trauks. . . garaiņi ceļas no trauka uz augšu. Viesi un vecas viešņas ir sanākuši mūs' mājā. Vectēvs guļ gultā. Viesi un viešņas ņem vectēvu, noģērbj pliku, ieliek ūdens traukā un tad mazgā. Visi tādi klusi un mierīgi; citi, kas nemazgā, — tie stāv pie baļļas un raud. Es nevaru saprast, ko viņi te raud. I mana mam- miņa raud. Ir gan ērmota lieta! Es tupu ceļos uz krēsla, krūtis uz krēsla atzveltnes uzspiedis, un skatos brīnīdamies, kas te nu notiks. Viesi ņem vectēvu, izceļ no baļļas ārā un uzliek uz galda. Jā, tagad es zinu un saprotu: vectēvs ir nomiris, nomiris kas nomiris, tur nav ko gudrot.

Un tad atkal bij mūs' mājā pulka viesu un viešņu, kamanu un zirgu, puisēnu un mazu meitenīšu. Atvēra klēts durvis, un tur iegāja tādas lielas, skaistas viešņas — tās esot tantas. Vectēvs gulēja augšpēdu tādā lielā, garā lādē* skaists, skaists saģērbts. Uz krūtīm viņam bij grāmata, bet uz acīm bij uzliktas naudas; un viena tanta piegāja pie vectēva klāt, noņēma no vienas acs naudu un sacīja: labi esot gan. Bet tā otra tanta pielīka pie manis un sacīja: «Kas t'* šitas tāds par žīdēnu ar tiem raibajiem svārkiem?» Man tika dusmas, es atsa- cīju: «Jūs pašas esat žīdietes!» — «O, o, kur nu tik lepns!» skaistā tanta man pārmeta un pasmējās.

Sī mana pēdējā atmiņa no vectēva; vairāk nekā nezinu pastāstīt. No vecmātes man ir palicis daudz vairāk prātā nekā no vectēva. Viņa par vectēvu bijusi daudz jaunāka un vectēvu pārdzīvoja par daudz gadiem. Kad vecmāte ar manu tēvu kādreiz sabārās, tad es savā prātā nodomāju: «Nu jā, tā jau iet ar tām pamātēm.» Man bij stāstīts, ka mana tēva īstā māte nomirusi, manam tēvam mazam esošam; šitā esot viņam tik tāda pamāte. Bet man viņa bij laba. Kad vecmāte sēdēja pie ratiņa un vērpa linus, tad es daudzreiz stāvēju viņai līdzās un glaudīju ar plaukstiņām viņai vaigus, un pētīju viņas

ģīmi no vienas vietas. Vaigi vecmātei bij grumbaini, bet ļoti mīksti un silti, tādēļ ar' man patikās tos glaudīt, īpaši tādās reizās, kad no lauka ieskrēju ar nosalušām rokām. Bet vecmāte tad kļuva sirdīga, viņa papurināja galvu un uzbārās: «I, ka tu te ar saltām rokām . . . vai iesi nost!» Bet, jo šī vairījās, jo es vēl tīšām no vienas puses, no otras, kamēr vecmātei bij jāceļas no krēsla augšā un jāmeklē, kur tas skals, ar ko man iezeltīt pa . . . Zināms, zeltīts jau nu netika nekad, vecmāte tik tādu to modi taisīja, lai tak es ar' jel maz bīstos. Nu, un es ar' biju godprātīgs virs, redzeju, cilvēks negrib vaigu glaudāmu, — neglaudīju ar', bet nostājos par brītiņu, kad vētra bij pārgājusi, vecmātei kā zobens pie sāniem un lūkoju izskaitīt grumbas, kas viņai bij uz vaigiem un uz pieres. Viss ģīmis ar vienām grumbām, tik viena «lieta» līdzena — deguns. Uz deguna nebij nevienas grumbas, bet tur atkal bij tādas kā punktiņas, kā adatas dūrieni — viss degungals kā badīt nobadīts. Kad es vecmātei prasīju, par ko viņai viss deguna gals sabadīts, tad viņa sacīja, lai es eimot* nost. Labi, es ar' aizeimu — man vienalga.

Ir zināma lieta, ka sievietēm ar tādu amatu, kāds manai vecmātei bij, ir daudzkārt izgadiba* satikties ar «reibinošo», tā ka viņas ar laiku iemācās stipri vien šo «iebrūķēt»* un jau ar ilgošanos tik gaida vien, kad atkal radīsies jauna izgadiba pie «reibinošā» tikt. Manai vecmātei — paldies dievam! — šādu izgadījumu netrūka. Iebrauca vien kāds svešs ciemiņš, dažreiz pat naktī, — vecmāte saposās jaunajās drēbēs, aizsēja ķešu* priekšā, iebāza ķešā šņaucamās tabakas pudelīti, pīpīti, tabakas maku un vēl citas nebūt vajadzīgas lietas — i pa vārtiem prom. Es noskatījos pa logu tāds noskumis. Es jau zināju: nu vecmāte atkal ilgu laiku nebūs mājā. Bet viens apmierinājums man bij: vecmāte man arvien ko apsolījās no ciema atnest, tādu labu, un, proti, tādu lietu, kas man taišņi* tai reizā bija visvajadzīgākā, — vai nu nazi, vai tādu mazu svārpstiņu, ar ko izurbt sprungu- līšam caurumu vai kādu skaistu, sarkanu putnu noķert, vai mazu plintīti, ar ko tur to žagatu nošaut no ābeles virsaunes*, un tā vēl dažu citu lietu, kas tai reizā man izlikās par nepieciešamāko. Es domāju: «ciemā» jau viss dabūjams, ko tik vien cilvēks vēlas. Nu, un, kad vecmātei, no ciema pārnākušai, no pieteiktajām lietām neviens nebij, vai tur citiem par to kas jāzina? Gan mēs paši atkal izlīgām, kā redzējām. Viņa man stāstīja, aiznesusi uz ciemu mazu puisīti vai meitiņu, kā kuru reiz — no upes vai ezera, un, lūk, še šito kukuli maziņais licis priekš manis aiznest, viņš jau mani ar' pazīstot. Un tad vecmāte iedeva man gabalu baltmaizes vai kāda cita laba uzkožamā — i svārpsti un naži, un plintes . . . aizmirsās. Bet tik tās reizas man bij bezgala nepatīkamas, kad vecmāte no ciema pārnāca ar žvinguli . . . e, lai dievs nedod! Tad tik domāju: tikpat jau viņai būs jāiet prom uz elli . . .

Otra tāda veca dvēsele, ko es ar' nosodīju uz elli tīri, jāsaka, bez žēlastības, bija vecā Zibenīte. Tā ar' bij tāds meitietis: ko tik spruka pie brandvīna, tad dzēra kā viens lopiņš.

Vienreiz vecmāte pārnāk mājā labi iebaudījusi. Ir tāda kā saskaitusies, ne ar vienu mājas cilvēku nekā nerunā. Es ar', jāsaka, šitādā reizā gandrīz i nedrīkstu tā stāvu vecmātei uzlīst un kaut kāda kukuļa prasīt. Es labāk mierīgs nostājos tumšajā kaktā, raudzīšos, vai tur no tās ķešas ar' ko labu vilks ārā, kad sāks noģērbties. Vecmāte sāk noģērbties: noņem galvas lakatiņu, izpleišķina* — saloka, noraisa pieres autiņu*, izpleišķina — saloka. Nu novelk kamzoļus . . . nu novelk virslindrakus. . . Jā, tur ir tā ķeša redzama. Redzēs, ko tur vilks ārā. Izvelk pīpīti, izvelk pudelīti, spičkas* . . . tās visas vecās un pazīstamās lietas. Bet pēdīgi izvelk kaut ko savādu: ir tāda dzeltena lieta, tīri tāda kā «čaja zāļu»* paciņa, ko mans tēvs māmiņai no Rīgas atveda. Es uz reizas vecmātei klāt un prasu: «Vecmāt, kas tev tur ir tai tašiņā?» — «Tas jau, dēliņ, kartuzis*,» vecmāte man mīlīgi izstāsta, tik mīlīgā balsī, ka es to no viņas šoreiz nemaz nevarēju domāt. — «Ko tad ar to kartuzi dara, vecmāt?» es viņai prasu. — «Vai t' tu nezini? Pīpē bāž un uzvelk gardu dūmu.» — «Ak tā? Nu, tad jau tā ir tabaka.» — «Nē, tā nav tabaka, tas ir kartuzis!» vecmāte tiepjas pretim. — «Nu, tad izkrati to kartuzi maciņā un atdod man to ta- šiņu .» Vecmāte attaisa «tašiņai» galu vaļā un pieliek man pie deguna, lai paostot. Es paostu. Par mazu brītiņu es sāku vien tik sēkāt, kamēr beidzot — žvaugs! — briesmīgs šķaudiens sprūk vaļā. Vecmāte pasaka: «Ui, lai tev dieviņš palīdz!» Nu, tas ir tā. Bet nu jāsāk kartuzis kratīt makā. Labi. Vecmāte ar' krata: vienā rokā tur kartuža tašiņu un ar otras rokas pirkstu sit tā viegli tašiņai pa sāniem, lai kartuzis birst atlocītā makā iekšā, kas uz klēpja. Citu cilvēku neviena istabā nav, mēs divi vien — strādājam savā nodabā un runājam par šo un to. Atminos, vecmāte man stāstīja, kā purva strads* dziedot. Tas bija liels, garš pātars, es nevarēju ar reizas stāstījumu prātā paturēt, tādēļ vecmāte man stāstīja vairāk reižu no vietas. Un, jo vairāk šo purva strada valodu pārrunājām un atkārtojām, jo jautrāki abi kļuvām. Smejos es, smejas i vecmāte. Vēlākos gados, kad es jau pats da

būju «purva strada» dziesmu pavasaros noklausīties (tad jau vecmāte gulēja sen zem zemes), tad man ik reizas kartuža gadījums ienāca prātā ar visu citu, kas ar to sakarā. Bet purva stradam dziesma tīri tāpat iet kā vecmātei tur tas pātars, ko viņa man skaitīja. Protams, vārdus vienkārši, vienskanīgi noskaitīt — tas nav nekā, bet tad tur vajag vietām balsi pacelt augstāki, vietām nolaist, vietām veiklāki izrunāt, vietām apturēt un beidzot aizķērkties — tad būs riktīgi. Un vecmāte to mācēja — lai viņai vieglas smiltis! Es ar' šo vecmātes «strada dziesmu» māku; viņa jauka, dabīga un brīnišķīgi jocīga un skan vārdu pa vārdam šitā:

«Vis' lielie, vis' lielie Par pasaul', par pasauP; Es, pats mazais, Tepat pārtic's. Panēm' cirv', Aizjāj' uz mež', Satik' liel' bried' — Sit' pierē, sit' pierē . . . Trīs gad', trīs gad' Smaganas ed' — A kur gaļļļļa?!»

Jā, tā; tad mēs ar vecmāti triecām ka triecām un smējāmies viens par otru. Beidzot kartuzis bij izkratīts, tašiņa man atdota. Vecmāte apgulās gultā un apsedzās ar deķi. Es piesēdos pie galda un sāku savu «tašu» apskatīt. Vienā pusē ir «vārdi», no tiem es nezinu it nekā, es vēl neesmu «skolots», bet otrā pusē ir bilde: zvērs, pakaļkājās pieslējies. Galva un knābis kā putnam, pakaļkājas gandrīz kā suņam, aste gaisā, ar pušķi galā, priekškājas kā putnam, un vienā priekškājā saņemts tāds ka mūsu lielais dūcis. Bailīgs* zvērs! «Vecmamm, kas šitas tāds par zvēru ir, še ku' šitas uz tās tašiņas?» Vecmāte atmet segu, paceļ galvu drusciņ uz augšu, padomā un tad saka: «Ak tas — tas jau ir tas elles zvērs …» — un atkal apsedz galvu. Man visi kauli notirpa. «Bet viņš taču mums neko nevar padarīt?» es, par laimi, tā nedroši iejautāju. — «Tas! Ko viņš mums var padarīt!» vecmāte nicinoši atsaka un guļ tālāk. Te uzreiz viņa nomet segu, izkāpj no gultas un saka man: «Vai tu, dēls, pa vāciskam ar' māki? Pag, dod šu' man to lapu, es pamācīšu.» Viņa pienāk ar tādiem veikliem soļiem pie manis, parāda ar pirkstu tur pa tām burtu rindām, kas uz manas kartuža tašas, un saka: «Luk, še, kas te rakstīts: jaunskungs ģēger fimber zo.» To izteikusi, viņa atkal mudīgi metas savā gultā un apsedzas ar deķi. Bet man nu atkal bij ko domāt lielas, garas domas un brīnīties lielos, ne mazos brīnumus. Lūk, kas to bij domājis, ka vecmāte ar' pa «vāciskām» māk!

Tik vecs cilvēks! Līdz šim es domāju, ka tik kungi un jauni žīdi māk runāt šo smalko valodu — vecie žīdi vis ne, tie par prastiem priekš tik smalkas valodas. Jā, kad skrīveris, skrīvermadāma, muižas tanta runā pa «vāciskam», tad es tur nebūt nebrīnos — tie ir visi kungu cilvēki. I man viens radinieks — es nesaukšu pie vārda — runāja reiz ar Benjaminu pa «vāciskam» (viņš gribēja manai lielai māsai nopirkt kādu rakstāmu lietu): «Griffel far griffel, un bleistij far bleistij . . .» Jā, viņš ir skolots cilvēks, astoņi gadi sagāja draudzes skolā, kā nu tas tev nemācēs? Bet vecmāte?! Sis vecais cilvēks, kas tur zem tā deķa tagad svelpj un krāc . . . Tad jau vecais Kackis, kas ar tiem stopiem* un lukturiem, un «pijkannēm»* apkārt braukā, žvargst vien, un, kas manai mammiņai reiz iedeva mazu, mazu kliņģerīti un man otru, tad jau tas ar' varētu sākt kādreiz pa «vāciskam» runāt. Un mana vecmāte varbūt ir ar Kacka žīdu vienu vecumu . . . nevar tā īsti noteikt, tādēļ ka vecmātei nav bārdas. Bet, ja būtu bārda, tāda liela, balta kā linu kodeļa, varbūt i vecāka būtu nekā vēl Kackis. Un tomēr viņa pa «vāciskam» prot! Vai tas nav brīnums par brīnumiem? . . . Bet ko tu darīsi? Kas ir, tas ir. Reiz man — tas bij vasarā, ganos — bij izgadība pārliecināties, ka vecmāte māk un māk pa «vāciskam». Sēd abas ar otras sētas ganu meitu pie šķūņa, abām adīkļi rokā. Ada un runā; es atkal klausos. Man nebij vis vēl ganos jāiet, es tik tāpat vien biju vecmātei līdz izskrējis. Vecmāte prasa viņu Ediņai, vai šo Jēkaps žīdam aizmaksājis par svārkiem. «Kur šis naudu ņēma?» Ediņa atsaka. Tad vecmāte saka, jau šī tūliņ to domājusi: iznākuši abi divi ar žīdu aiz kūts, un Jēkaps žīdam prasījis: «Gar šlāpen?» Zīds atteicis: «Gar šlāpen, gar šlāpen.» Tā es vecmātei prasu: kas tas ir — gar šlāpen? Viņa atsaka, tas esot: vai te gulēsi? Nu es zinu skaidri, ka vecmāte tiešām māk vācu valodu.

Nav jau nemaz izsakāms viss, ko no vecmātes atminos. Kas tur nav šādu tādu «štukiņu»*! Ej nu visus šos izstāsti! Man tik brīnums, kur es viņu tik daudz esmu atmiņā paturējis. Iesāc vienu stāstīt, ienāk otrs, trešs prātā. Vienreiz, atminos, vecmāte ielaida lāčam ar sniega piku. Druškam* uz reizas dancis sajuka, un viņš pabolījās tādām niknām acīm uz vecmāti, i krievs nostājās bungot un sacīja uz vecmāti: matuška, matuška! Bet vecmātei nemaz nebij bail, viņa tik sakliedza uz krievu: projām no mājas! Vēlāk gan es izgudroju, kādēļ vecmāte bij tik barga uz krievu un uz lāci: krievs, lūk, bij uzvēlējis lāčam — mans tēvs to man kādreiz vēlāk stāstīja — , lai izrādot, kā piedzēris nākot no kroga mājā, un tas vecmātei, protams, bij par nepatikšanu. Lai ar citiem mājas ļaudīm vecmāte nīdās vai bārās, bet mani viņa mīļoja vienmēr. Vecmātei bij tāda veca, veca dziesmu grāmata ar bildēm, taī viņa arvien lasīja; vērpa, vērpa, tad iesāka paklusām tā kā dziedāt. . . te uz vienreiz ratiņš nostājās, i vecmātei grāmata rokā. Bet to es ievēroju: ikreiz, kad vecmāte beidza lasīt, tad viņa apgulās un nosnauda kādu brīdi. Man atkal pa to laiku bij laime — es varēju bildēs skatīties, cik tik gribējās. Lasīt? Ko es toreiz no lasīšanas zināju? Es jau toreiz vel nepazinu nevienu burtu. Tādēļ ar' man bij tāds neizprotams gabals, ka gan cilvēks var tādas garas runas runāt, gi amata skatīdamies. Laikam dievs pats palīdz. Es vai- rak nemaceju lasil ka (ik vienu pašu rindu. To man vecmāte reiz

pamācīja. Es viņai prasīju, lai mani ar' pamāca grāmatā. Viņa ar' tūlīt nostājās lasīt, pašķīra grāmatu citā vietā un tad, ar pirkstu par tādu melnu rindu vilkdama, sacīja: «Raug šu' — «tā svēta bērnu mācība». Velc nu tu ar' ar pirkstiņu pāri un saki: «tā svēta bērnu mācība».» — ««Tā svēta bērnu mācība»,» es ar' sacīju un pārvilku ar pirkstu par lielo, melno rindu. Nu vecmāte sāka runāt ari pa tām sīkajām rindām — un lai es ar' tāpat runājot, bet man tādas sīkas rindas nepatika, es gribēju, lai pa tām lielajām vien tik pamāca. Viņa atkal tā negribēja — lai labāk lasot no vietas. Nu, nieks man par tevi! Es tad labāk nelasu nemaz, lasi vien pati savu grāmatu . . . Un tā es paliku vēl ilgu laiku par grāmatas nemācētāju, tik to vienu rindu es mācēju un varēju uzšķirt kaut kurā reizā. Tā arī taīs reizās, kad vecmāte atstiepās gultā un aizmiga, es vispirms uzšķīru savu lasāmo rindu, pārvilku reižu desmit ar pirkstu pāri un tāpat daudzkārt izlasīju: «tā svēta bērnu mācība», «tā svēta bērnu mācība», «tā svēta bērnu mācība» … un tad tik sāku pārskatīt bildes. Mēģināšanas dēļ vilku reizām savai rindai no beigu gala uz iesākumu ar pirkstu pāri, sak, redzēs, vai tad ar' varēs tāpat izteikt: «tā svēta bērnu mācība». Tas vienalga — varēja gan. Bet nu man jāizņem visa «bilžu galerija», kamēr vecmāte guļ! Kolīdz celsies, tūlīt grāmatu atņems. Man bildes labi šķirās: nemaz nebij tik varen pēc viņām jāmeklē, tik palaid vien lapas skriet — bilde rokā. Vecmāte man bij ierādījusi, kurš tas Jēzus — tāds ar gaišu riņķi ap galvu. Un vienā bildē bij redzams svētais gars, un tai vienā — tur bij velns redzams, tāds liels tēviņš, tik kreklā vien, ap viduci apjozies ar striķi. Bet tai pašā bilde ar' bij Jēzus, maziņš, stāvēja uz tāda kā mājas jumta. Bet vecmātes grāmatā bij vēl daudz vairāk bilžu — kas tur nu viņas var atminēties! Pie šitās pašas reizas varu pieminēt, ka ar bildēm man izgāja briesmīgi slikti. Lai dievs gan nedod nevienam cilvēkam to izredzēt*, ko es bilžu dēļ esmu izcietis! Divi tādi notikumi ar bildēm — tie man paliks prātā līdz kapa malai. Pirmais bij šitāds. Tēvs brauca no Rīgas mājā. Visi mājas ļaudis kā spārnos! No gultas laukā; cits meklē spič- kas un skalu, cits jau palīdz tēvam kažoku novilkt. Mēs, bērni, bučo jam tēvam rokas un prasām kliņģeri. . . Viss būšot, viss būšot, lai tik sanesot mantas istabā. Kalps, zirgu nojūdzis, sāk pircienus* sanest iekšā. Tur ziepes, tur cukurs, tur siļķes, tur vilnas suseklīši, tur mam miņai kurpes, tur meitām lakati, tur kristtēviņam* tabaka; tur izkapts, tur vecmātei «under drapas»*, tur lāpsta, tur zāģītis, tur vīles, tas vilnas maiss, tai maisā tukšie sviesta spaiņi; tur cepures: tēvam pašam viena, kristtēviņam viena, man viena. Bet tur tai vienā spaini — kliņģeri un grāmatas. Sadeva kliņģerus: lielajiem pa vienam, mums, bērniem, pa diviem katram. Bet nu lūkot, kas tās par grāmatām. Kalendārs. Kalendāru es pazinu, lai ir raksta nepratu. Tas tas kalen dārs, kam «laimes māte» uz vāka. Vēlākajos laikos es dabūju zināt, ka tas ir Vidzemes kalendārs. Tagad parasts šo grāmatu saukt par Hāckera* kalendaru, un viens rakstnieks bij kādam grāmatu tirgotājam, kas braucis ar Hāckera kalendāra vezumu no Rīgas uz māju, devis tādu padomu, lai sagāžot šos kalendārus Daugavā, šis aizmak sāšot tik, cik viņi pa iepirkumam maksājot. Es domāju, tā tik tāda izlielība. Luk, lai tiek, ko avīzēs rakstīt. Protams, es šo joku avīzē la siju, tas bij tā priekš gadiem trim četriem. Bet es gribu galvot, ka minētam avīžu rakstniekam toreiz nebij tik daudz iemesla Hāckera kalendāru gāzt Daugavā kā man, viņu izņēmušam no kliņģeru spaiņa un ieraudzījušam briesmīgo bildi. Es gribu galvot, ka nekad Hāckera kalendārā nav bijusi tik šaušalaina bilde iekšā kā tad, kad mans tēvs viņu ar kliņģeru spaini no Rīgas atveda. Bildi ieraugot, man kalendārs izkrita no rokām, visa miesa — protams, sirdi ar' līdzrēķi not, — drebēja kā ar drudzi. Es ieskrēju citu mājas ļaužu pulkā un cik vien varēdams skatījos uz uguns skalu, kas spraustuvē dega, lai nebūtu jāpagriež acis uz kaktiem. Bet, kolīdz misējās un acis uz kaktiem pagriezās, tad tūlīt šaušalainā bilde man ņirgājās pretim. Vai tavu

baiļu, kādas es toreiz izcietu! Ne nakti gulēt, ne vakaros uz kaktiem skatīties; tik vienīgi pa to dienas baltumu bij miers. Nu tu, mīļais draugs, kas šos manus uzzīmējumus lasīsi, vari spriest, vai man nebij vairāk iemesla Hāckera kalendāru Daugavā gāzt nekā tur tam rakstniekam, par ko augšā minēju. Es varu teikt: viss šis gads bij man ļoti grūts gads — un tikai riebīgās bildes dēļ. Kolīdz kāds kalendāru ņēma rokā, jau man tūlīt visa sirds trīsēja, vai tik nejaušām neuzšķirsies bilde. Bet nu man jāsaka, kāda šī šausmainā bilde bij: ir tāda, kā būt' istaba; kungi sēd pie galda, bet tas viens ir nupat, kā var prast, pietrūcies kājās un kādam otram kungam nazi iegrūdis krūtīs līdz pašai spalai. Tas viss bildē gaiši redzams. Aizdurtajam kungam mute izplesta, acis pārgrieztas, rokas un pirksti kā krampja sarauti. Es neko nezinu šaušalaināku nekā šis skats! Vēlāk lielie cilvēki visi zināja, ka man no šās bildes bail. Bet viņiem šī lieta izlikās tīri nesaprotama. Dažreiz kāds pasmējās un uz otru teica: «Dumjš puika, bīstoties no tāda nieka!» Bet Kristiņa — ai, ļaunais bērns! — izlietoja šo manu bailibu sev par labu. Viņas prasījumi auga augumā, un man viņus visus vajadzēja izpildīt. Bet, ja es liedzos, tad viņai bija dzineklis zināms, ar ko mani padarīt paklausīgu: pa, pa, ku' tas kalendējs, es pajādīšu jazbainiekus! Neko darīt — piesalūgdamies izpildīju Kristiņas gribu, lai i tas man dažreiz vai diezin cik grūti nācās. Vai jums nesāk jau garlaicīgi mesties, mani kungi un kundzes? Labi, tad es stāstīšu par to otru bildi. Mans tēvs toreiz lasīja «biedrības grāmatas», viņš teica, rublis jāaizmaksājot, tad varot visu gadu izlasīties visādas grāmatas. Vai, kas tie bij par smieklu stāstiem! Dažreiz ziemas vakaros smējās visi cilvēki bez sava galiņa. Mans tēvs palasa, palasa — tas tik tūlīt atkal smejas un slauka asaras. Dažreiz vaira i lasīt nevarēja aiz liela smiekla. Otras sētas tēvs — tas rādīja manam tēvam uguni. Bet bij tas liels štukaunieks*! Viņš tik pieliek vien pa vārdam no savas puses, pa tādam jocīgam: i tūlīt visi smejas, galvas atgāzuši. Tādos vakaros mums, bērniem, bij liels prieks; mēs ar' tad smējāmies līdz. Par otras sētas tēvu man mam- miņa vēlāk stāstīja — viņš esot mana tēva jaunības draugs. Tiesa, jaunības draugs, bet i vēl vairāk: visa mūža draugs bij viņsētas tēvs manam tēvam — nu jau labi gadi, kamēr viņš dieva priekšā. Dažu labu reiz ir ienācis prātā, sak, es ar' vēlētos tādu draugu, kāds manam tēvam bij otras sētas tēvs. Kad viņi bij kopā, tad, lai vai diezin kādas bēdas bij vienam vai otram, — tas nieks! Sastāstījās viens otram no jaunām dienām šādus tādus notikumus, kā toreiz dažu- kārt dabūjuši visāda — i sūra, i salija* — izbaudīties un tad beidzot ar veselām ādām sprukuši cauri. . . Un brīnums bij! Veči tā sa- stiprinājās, ka vai pašam nelabajam pretim stāties, lai nāk, kaut kuru reiz nākdams, tik, protams, abi vienmēr kopā kā mieti. Viens? Ko viens? Vienam ne tās dūšas, ne apķērības. Bet nevar vis teikt, ka šie draugi bij kādi bēdu apspiesti ļautiņi. Kas to deva! Viņu tēvs jau bij i naudā ierušinājies*. Manam tēvam gan naudas nebijis nekādas liekās, bet zirgi bij vareni: viens bij sirms — vecmāte teica, tas būšot man par brūtgāna zirgu, — bet ta bij zvērs! Sēdās iekšā — mati vien manam tēvam aizvilnīja pa vārtiem. Pārtikuši tētiņi bij abi divi: ko tur nu daudz no bēdām runāt? Kā jau sacīju, ziemas vakaros — tad viņiem bij tā lielā triekšana: kad lasīja, tad lasīja, kad stāstīja, tad atkal stāstīja tāpat stāstīt. Atminos, mammiņa tika kādas reizas sacījusi, ko te melšot kā šie pasaku veči, nu jau šai ausis esot piekusušas. Es atkal savā prātā nodomāju, kas tās mammiņai par ausīm, es varu klausīties vai cik ilgi, man nemaz ausis nepiekūst. Tomēr

man jāatzīst, ka tas, ko tēvi stāstīt stāstīja, man tik labi nepatika kā tas, ko no grāmatām lasīja. Tas gan laikam tādēļ ar' bija, ka stāstāmie gabali arvien tie paši vecie atkārtojās, bet, ko no grāmatām lasīja, tas bij arvien kas jauns. Vienreiz atminos, lasīja tādu mazu grāmatiņu, tādu kā kalendari*. Mans tēvs lasa, viņu tēvs atkal rāda ar skalu uguni. Bet tad tur gan bij ko smieties trakajā! Kas tur bij jocīgu «vārdu»! Viens bij tāds: «Idzer čārku, biusi zornu poarroavis.»* Un viens bij tāds: «Pēter, Juri, Jāni, nesiet šurp to karbaču*!» Sī grāmatiņa bij par «lustīgo nerri uz tirgus plača».

Bet nu es aizgāju pa meža ceļu; lūdzu, neņemat par ļaunu. Ar briesmīgo bildi bij šitā: vienā sestdienā skolniece — mana «lielā» māsa gāja skolā — atnesa atkal jaunas «biedrības grāmatas» un teica, esot ar bildēm. Tas man, dieviņ! . . . Nevaru i ne sagaidīt, kad raisīs grāmatas no lakatiņa ārā. Izraisa un sāk šķirt. Nošķir pirmo lapu — tur vārdi vien, otro — i tur vārdi, trešo — mani tirpo- ņas vien pārņem, un es aizlieku plaukstis* acīm priekšā. Māsa brīnās, viņa grib manas rokas no ģīmja noraut un satrūkusies prasa: «Kas tev tika?» Māsa beidzot tā kā atģied* un saka: «A, viņam laikam no bildes bail . . . e kiv dumjš!» Viņa nu mani mierināja, šī rādīšot citas bildes, tās vairs tādas nebūšot . . . Bet es vairs grāmatai ne virsū neskatījos. Grāmatā bij «kaulu cilvēks». Galva kā ola, ar diviem melniem caurumiem acu vietā, deguns nolauzts; roku stilbi, kāju stilbi, ribas . . . viss līdz nagu galiņiem kauls kas kauls! Un tad vēl netais- nieks* tā uzstādīts — tā kā uz dancošanu: viena kāja jau drusku pasperta uz priekšu, kā tik sākt lēkt, rokas ar' jau drusku izplestas, tik vēl sānos jāiespiež; danco, lai kauli vien žvakst! Fui! Man vai sirds riņķī griezās aiz liela riebuma un izbailēm. Jūs, vecāki, kas jūs esat ar bērniem, nerādiet saviem Kārlīšiem, Prīdiņiem, Voldiņiem, Mīliņām, Natiņām tādas lietas un nestāstiet, viņiem dzirdot, šausmu notikumus un spoku stāstus! Viņi kļūs bailīgi un māņticīgi. Jūs nemaz neieģiežat, ka, šitādus «štukus» rādīdami un stāstīdami, jūs izpostāt viņiem vienu lielu daļu no paradīzes dārza. Jā, tas cita lieta, kad bērns jau tik liels, ka viņam var tādas lietas pamatīgi izskaidrot. Bet ko tāds mazs kā toreiz es! Tāds tev nesapratīs, skaidro, kā tik vien tu gribi. Un kas par iedomības un iztēlošanas spēju tādam mazam knauķam! Tas tev ne sapņos nevar nākt, ko tāds visu savā garā iztēlo. Viss viņam ir pilns dzīvības un gudrības, un lieliskuma: suņi runā, aitas runā .. . lielais vītols, kas tur dārza stūri, — tas ir vīrietis, bet apse, kas otrā dārza stūrī, — tā ir sieviete; un tie abi ies lauzties, bet vītols apsi nosviedīs zemē tāpat kā mūsu kristtēvs «lielo kristumāti»*. Stīpu drāžamais beņķis* ir tāds klibs vecis ar lielu muti un bez zobiem . . . Visām lietām ir ģīmis — i ragavām, i zābakiem, i karotei; un rokas pirkstiem visiem ir ģīmis: nags — tas tas ģīmis. Bet arī tām lietām, ko viņš nemaz nav redzējis, tikai ko dzird daudzinām no lielo cilvēku mutes, — visām tām viņš dod veidus pēc savas iedomas, un tā viņam rodas ar laiku vesela pasaule, paša radīta — skaista, mīļa; un viņš pats kā šās radības kungs un meistars dzīvo šās pasaules vidū, un, raugi, «tas viss ir ļoti labs».

…Rīga ir ļoti liela māja, vēl lielāka nekā baznīca, bet daudz skaistāka. Kad mans tēvs Rīgā ieiet, tad visi Rīgas cilvēki nāk viņam pretim un dod labdienu — viņi visi manu tēvu pazīst. Rīgas mātes dod viņam kliņģerus, lai aizvedot bērniem, Rīgas tēvi atkal dod cits tabaku, cits cukuru un šo un to, un mans tēvs atkal saka, lai eimot ārā, tur vezumā esot sviests, lai ņemot, cik katram vajagot. Visi Rīgas cilvēki iziet priecīgi ārā pie mana tēva vezuma, bet pats Rīgas kungs neiet. Rīgas kungs ir tāds liels, vecs kungs ar gariem, melniem svārkiem, ar diviem baltiem papīriņiem uz krūtīm, gluži tāds kā mācītājs, kas reiz bij iekāpis tādā kā kubulā (kāju nemaz nevarēja redzēt, tik galvu un krūtis, un rokas) un bārās uz cilvēkiem . . . bēdas jūrā . . . bēdas starp viltīgiem brāļiem! Bet Rīgas kungs ir daudz lielāks — kā jau tā Rīga pati ar' tāda briesmīgi liela. Nu tā: Rīgas cilvēki visi pie vezuma, Rīga paliek tukša, tikai mans tēvs un pats Rīgas kungs — tik vis cilvēku vairs paliek Rīgā. Nu mans tēvs pieiet pie lielā kunga un saka: «A, labdien, Rīgas kungs, še tev divi āboli.» Un tad mans tevs viņam pasniedz, no ķešas izvilcis, divus skaistus ābolus un Rīgas kungs pasaka: «Paldies, mīļais draugs, ej nu attaisi to bodi vaļa un paņem kādas divas izkaptis un kādu vienu lāpstu, tad tev būs ar ko sienu pļaut un ar ko zemi rakt.» Mans tēvs pieiet pie bodes, attaisa bodei vāku vaļā un tad izņem no bodes divas izkaptis un vienu lāpstu. Rīgas kungs saka, lai nu ņemot vien vēl i vairāk, lai ņemot vēl vienus vilnas suseklīšus, tad būšot mammiņai ko aizvest. . . Lūk, bode man bij domājama tāda liela kaste, kur visādas mantas iekšā. Bet tad uz vienreiz sāk spēlēt un ar zvaniem zvanīt, un Rīgas kungs rāda manam tēvam ar pirkstu uz augšu un saka: «Izskaties nu labi brangi un izklausies pa Rīgu; lūk, tie visi ir Rīgas kumēdiņi.» Mans tēvs ar' izskatās un izklausās «Rīgas kumēdiņus» un tad, vēl kādas vajadzīgas lietas paņēmis, brauc no Rīgas mājā. Tādā veidā es tēloju Rīgu un sava tēva Rīgā braucienu. Pēterbaznīcas zvani un Rīgas kumēdiņi — tie man bij daudzkārt dzirdēti vārdi, kad tēvs stāstīja savus Rīgas piedzīvojumus.

Bet bij ar' reizas, kad pats garā dzīvoju pa Rīgu un baudīju Rīgas jaukumus, ko miesīga acs nav redzējusi un miesīga auss nav dzirdējusi. Bet es domāju, ka kukaiņiem ar' ir sava Rīga. Mušas — vai tās gan bez Rīgas? No kurienes gan lai viņas saviem bērniem lietiņas un kliņģerus atved, ja ne no Rīgas? Lūk, uz galda nolaupīts*, izcepts kālis, mušu ap to vai vesels simts. Varbūt tā pati ir mušām tā Rīga, no kurienes viņas aiznes pa drusciņai saviem bērniem, un tas ir tas cukurs? Bet varbūt piena bļodiņa būs mušām par Rīgu? Re, kā tur grie žas apkārt! Jā, tas gluži tā smalki nav nosakāms, īpaši tādam ne, kas nemāk mušu valodas, — kā tu šīm paprasīsi? Bet bez Rīgas mušas nav; viņām jau tāpat ir bērni un «mammiņas», kā i cilvēkiem. Bet par to gan ir briesmīgi jāsmejas, ka mušām ir savas mammiņas. Visiem, visiem ir sava Rīga, tik kokiem nav Rīgas, tādēļ ka koki nevar nekur aiziet. I otras sētas mēmajam Andrieviņam ir sava Rīga: musu māja viņam par Rīgu. Mēmais Andrieviņš ir viņsētas Andrievtēva un An- drievmātes dēls. Ai, kā viņam ir grūti! Viņš nevar nevienu vārdu izrunāt, ar rokām vien tik rāda un tā vien tik saka «taitaitaitai», un vēl šā un tā čeverē*. Bet mūsu «lielā kristumāte» i tad saprot, ko mēmais An drieviņš grib; viņa ar' tāpat rāda ar rokām pretim, un Andrieviņš tad reizām paliek tāds domīgs, pasmejas, paskatās «lielai tantai» acīs un saka: «Jnn-nn . . .» Mēmajam Andrieviņam diezgan prasta tā Rīga — mūs' māja, kas tā nu par Rīgu! Bet kur viņš, mēms puika, lai labāku ņem? Vienreiz mēmajam Andrieviņam «Rīgā» slikti izgāja. Mūsu cilvēki pašreiz ēd brokastis, ienāk Andrieviņš, nostājas istabas vidū, šņāc un skatās uz ēdājiem. «Lielā tanta» tūlīt saprata, viņa pielēja bļodiņu putras, nolika bļodiņu istabas vidū zemē, iedeva Andrieviņam karoti rokā un parādīja, lai nosēstoties zemē un ēdot. Andrieviņš nosēdās un sāka strēbt, tanta viņam iedeva maizes gabalu ar' rokā. Es nezinu, kas tas varēja būt, bet man sametās ļoti žēl ap sirdi; es domāju, sak, lūk, cik viņam slikta Rīga! Padod zirņu putras un gabalu maizes kā nabadziņam, i — brauc atkal mājā. Te uz vienreiz istabas durvis sprāgst ar tādu spēku vaļā, domā, vai krampītis aizskries par gabalu, un istabā iešaujas — Andrieviņa tēvs ar lielu, garu rīksti rokā. Viņš tur durvju kliņķi rokā — durvis lieli, plaši vaļā, pats durvīm aizstājies priekšā — un tad skatās lielām, platām acīm uz Andrieviņu un kliedz: «Ak tu man, sātans, pa citām mājām kumosus lasīdams? . . . Laukā!» Andrieviņš nomet maizes gabalu un karoti un sāk spiegt tā kā sivēns, kad kauj. Svirks! — tēvam pa rokas apakšu laukā. Tēvs gan sita ar rīksti, bet tik pa sienu vien ietrāpīja. Mūsu «lielā kristu- māte» — viņa bij Andrieviņa tēvam māsa — sacīja uz Andrieviņa tēvu: «Vai, brālīt, kam nu tu ar to bērnu šitik nejēdzīgi . . . Viņš jau tā dieva piesodīts . . .» Bet Andrieviņa tēvs uzkliedza mūsu «lielai tantai»: «Dabūsi i tu, ja neturēsi muti!» — un aizgāja. Bet ko es darīju? Es sāku visā pilnā kaklā raudāt; visi ļaudis satrūkās. Man kļuva mēmā Andrieviņa tik žēl, tik žēl, ka es jums to nemaz nespēju izteikt. Man lija asaras ar upīti no acīm laukā; es jutu, it kā kad viņas man nāktu no pašas sirds dziļuma ārā. No tās reizas mēmais Andrieviņš reti, reti vairs «atbrauca uz Rīgu».

Es kādu vārdu ieminējos par «lielo kristumāti». Pastāstīšu vēl vairāk par viņu. Mēs viņu tādēļ saucām par «lielo kristumāti», ka

mums bij vēl viena otra — «mazā kristumāte» saucama. Lielā kris- tumāte bij mūsu dienestniece un, protams, liela no auguma. Viņai bij pie apakšlūpas vienā vietā zilums. Un skaista viņa bij tik svētdienās, kad aplika tādu caurumainu, baltu krādziņu ap kaklu un apsēja «tipta»* lakatu; citādi viņa nemaz nebij skaista: kāju pirksti tādi līki un kaulaini, i rokas bij lielas un kaulainas. Bet «lielai kristu- mātei» bij manta: lāde bij pilna visādu drēbju. Svētdienas rītos es arvien gāju «lielai kristumātei» līdz uz klēti. Man gribējās bildēs izskatīties — viņai, lūk, lādes vākam bij visa iekša noklīsterēta* ar visādām bildēm. Ak, kas tur bij laba skatīšanās! Bet no lādes ārā nāca tāda laba smarša — tā bij drapu smarša. «Lielā kristumāte» nu izņēma svētdienas drēbes no lādes, nolika uz sava krēsla — viņai ar' bij pašai savs krēsls, tāds brūns, — un tad izņēma no lādes dibena drapu pudeli un divus graudiņus cukura; uz tā viena uzpilināja no pudeles drapas un iemeta mutē, bet to otru graudiņu — tāpat sausu — iedeva man. Par «lielo kristumāti» man bij tas ar' zināms, ka viņa uz mūsu «kristtēvu» — tas bij mums kalps — cerējot. Man par varu gribējās zināt, kā tad īsti cerē, tādēļ es vakaros skrēju uz riju skatīties, kā «lielā kristumāte» uz kristtēvu cerēs. Neko nevareju saprast: kristumāte šuva, kristtēvs strādā ja koka darbu, bet «cerības» nepamanīju nekādas. Vienreiz gan «lielā kristumāte» man sacīja, ko šitais «špigons»* te ik vakarus nākot, vai nevarot vilkties atpakaļ uz savu kambari. Es paliku briesmīgi liels savā garā — saimnieka būšana! — un sakliedzu uz kristumāti, sak, grābšu un izsviedīšu pašu laukā no rijas! Mana rija! «Vai, klučka*, cik šitādu prapu* ejot uz mārciņas?» kristu māte kā mēdīdama saka man. Es tādas goda laupīšanas nevaru ciest — tak saimnieka būšana: «Kristtēv, ņem to kristumāti un svied laukā no rijas!» Kā tad, kristtēvs, riktīgs kalpa cilvēks būdams, paklausa saimniekam uz vietas — viņš grābj kristumāti rokā, es ar' kā varēdams viņam palīdzu — un nu tik vilkt uz durvju pusi. Bet es nevaru saprast, kā tas notika, kā ne: kristumāte vairāk virzās uz dibenu nekā uz durvīm, taišņi tur uz to vietu, kur tas skrāģītis* dibena kaktā. Z vārgs! — kristtēvs gāž kristumāti uz skrāģa virsū, man tīri bail sametās, sak, viens nu notiks: vai nu skrāģis lūzīs, vai kristumāte. Bet nelūza ne skrāģītis, ne kristumāte. Kristtēvs izrāvās kristumātei no rokām un gāja atkal pie sava darba. Kristumāte vēl brītiņu mierīgi pagulēja uz skrāģīša, tad sāka smieties un cēlās tāda priecīga, priecīga no skrāģa augšā. Es domāju, sak, ā, nav vis kauli maitāti. Nu kristumāte izvilka no krāsns mazo katliņu, tur iekšā bij ūdens — tīri karsts, kūpēja vien. Kristumāte salēja ūdeni māla krūzē — tā bij manas mammiņas krūze — , katliņā palika biezumi, tos kristumāte ar rokām izņēma ārā, viņa ņēma ātri, ātri un ar lūpām pūšļāja*, sa lika uz tāda balta dēlīša — laikam bij spaiņa vāks — un tad ar visu vāku ielika krāsnī atpakaļ. Nu kristumāte izņēma no skrāģīša apakšas pudeli. Nē, bet nu būs brīnumi! Redzēs, ko viņa ar to pudeli darīs un kas tur tai pudelē būs. Kristumāte sāk no pudeles krūzē laist — sīrupu. Stiepjas tikpat kā bantē ārā un spīd pret uguni kā viens nezin kas. Vai, tavas jaukas izskatīšanās! Bet nu sāk «bante» arvien tie vāka vien palikt, arvien tievāka vien . . . jau nu gluži tieviņa . . . jau nu tīri tāda kā diedziņš . . . beidzot pārtrūkst. Kristumāte vēl tur pudeli tāpat uz krūzes, lai i sīrups vairs netek, un tad pasaka man: «Aplaizi pudelei galu!» Es arī palaizu. Ak tava garda ēdiena! Tikpat vai viens medus. Bet kristumāte saka, lai es nepastāstot vien «šiem». Tas bij slikti no kristumātes teikts; es pašreiz domāju, sak, būs jāpastāsta mammiņai, cik kristumāte laba, viņa man, sak, deva sīrupa pudelei galu aplaizīt, — bet nu nekā! Kristumāte paņēma skalu un tad labi brangi sajauca visu to, kas tur tai krūzē bij, pielika krūzi pie mutes, iestrēba un sacīja: būšot diezgan saldanuma*. Nu viņa deva krūzi kristtēvam; šis ar' mudīgi nosvieda slīmestu, nokratīja skaidas no biksēm un tad, krūzi paņēmis, sāka strēbt un rēkt kā lācis; kristumātei tik smiekli vien nāca. Viņa teica: ak, tas kristtēvs esot jocīgs. Bet es ar' domāju, ka kristtēvs ir briesmīgi jocīgs; kaut tik nu visa

tā dzeramā neizstrēbis, lai jau man ar' kāda lāsīte atliktu, tak jau kristumāte man ar' dotu, ja būtu. Kristumāte pameklēja grozā pa kristtēva kurpnieka lietām — tas ar' jāzin, ka kristtēvs mācēja zābakus un kurpes lāpīt, — un izņēma no groza mazo stopiņu — trauks, kas man jau sen pazīstams un patīkams. Sis mazais bleķa stopiņš bij tik liels kā žīda rags*, ko pie pieres un rokām sien, tik nu apaļā veidā. Kristumāte saka uz kristtēvu, lai ielejot kādu lāsi stopiņā, jādod tam puikam ar', lai dabūjot iestrēbt no tā čaja. Labi, kristtēvs ielej, un tā es ar' dabūju čaja strēbt. Bet man jāatzīst, ka sitas čajs nebij vis tik gards, kā kur mammiņa reizēm mums deva strēbt. Es vēlāk tiku pārdomājis par kristumātes cerību, sak, nezin vai tik šitā pati čaja dzeršana nebūs tā cerība. Jā, bet vai tad kristumāte mani ar' «cerē»? . . . Man jau ar' viņa deva drusku čaja. Ej nu zini! Var būt, ka cerē i mani kādu «bišku».

Vienā svētdienas dienā bij mūsu mājā jauki. Sniega vairs nebij, pagalms bij sauss, un laiks bij tik silts, ka jau bez cepures varēja

pa lauku skraidīt. Pulka, pulka viesu bij mūsu mājā . . . citi pa istabu ēda, dzēra, klaigāja, citi uz pagalma dancoja «riņķa dančus» — viens spēlmanis spēlēja ar «pijvolēm»*, otrs ar «armoņikām»*. Mans tēvs ar' tik smējās vien, stāstīja jokus un nesa alu visiem no vietas ar to pašu pazīstamo «čaja krūzi». Tad atkal sasēdās tādas vecas viešņas aiz galda un sāka dziedāt un viesi nāca pie galda un meta naudu bļodā — skanēja vien. Man tēvs atkal — kurš iemeta, tam čarku*, kurš iemeta, tam čarku. Viešņas lika bļodā cimdus un lakatus. Bet mūsu Jēčuks — tas bij mums tā kā otra puiša vietā — iesvieda bļodā divus lielus, lielus lāpīteņus* cimdus kā suņa galvas — noklaudzēja vien. Mans tēvs tik ar čarkas glāzīti Jēčam brandvīnu acīs . . . Jēcis pa durvīm ārā . . . viešņas ar rokām vien nomētāja Jēčam pakaļ un nodziedāja: «Jēcīšam, nabagam, naudas bode aizsalus'…» Ak tavus smieklus! I es smējos par tādu joku.

Lūk, šitās «lustīgās» godības bij kristtēva un kristumātes kāzas. Un es tiku cerības lietā jau gudrāks. Lūk, tā ir tā cerība, kad grib palikt par brūti un brūtgānu, un nevis čaja došana.

Es tagad ar sevi cīnos. Vai stāstīt par «mazo kristumāti» arī vai ne? Es gan domāju, ka par mazo kristumāti nebūs tas stāsts necik garš. Bet kas nu var zināt? Kā sākšu savu «teiku teikt», i aizmirsīsies.. . i nezināsi, kur gals palika. Bet es domājos tomēr stāstīt! Man jau jāstāsta vien ir viss, ko atminos no bērnu dienām, vienalga, vai jums patīk vai nepatīk.

Mazā kristumāte bij Lienas tēva sieva, bet Lienas tēvs bij vecs zaldāts, un Liena — tā bij viņu abu meita, tik liela kā mana mazā Kristiņa. Mazai kristumātei bij kārpa pie vaiga, un uz tās kārpas bij uzaugusi liela, gara, dzeltena bārda. Bet Lienas tēvam bij lielas, pelēkas ūsas, kā jau daždien zaldāta vīram. Lienas tēvs savas ūsas arvien ar mazām šķērītēm nolīdzināja ar virslūpu, lai ūsas nekarātos putrā, bet mazā kristumāte savai kārpai nekad kuplumu nelaupīja, varbūt viņa i nezināja, vai viņai kārpa ir pie vaiga vai nav. Lienas tēvs, kad sev nagus apgrieza — rokām vai kājām — , tad tos sabāza visus sev azotē; ja kāds griežot aizsprakstēja prom, ir to dabūja rokā — un turpat pie citiem brāļiem iekšā. Es nezinu, par ko viņš tā darīja. Un, Lienas tēvs kad gaļu ēda, tad pirkstus noslaucīja pie matiem, bet mazā kristumāte gan tā nekad nedarīja. Viņa jau ar' neēda pie mūsu galda, bet savā gultā un, ja bij putra, tad pati sēdēja gultā un bļodiņu turēja uz klēpja. Vienreiz strēba pati, otrreiz pastrēbi- nāja Lienīti. Lienītei bij maizes gabals rokā, viņa nokoda no tā un tad skatījās apkārt, bet mazā kristumāte arvien tai piegrūda ar karoti pie vaiga, un tad šī atkal mudīgi pagrieza muti pret karotes galu un mazā kristumāte ielēja tai putru mutē.

Vairāk no mazās kristumātes ar' gan diez nekā nevaru stāstīt tāda sakarīga. Tik to varu teikt, ka viņa ar Lienas tēvu vienmēr

bārās un ka viņai bij divas kazas: viena sirma, otra balta; baltā bij mazāka, sirmā — lielāka. Un to ari varu teikt, ka es viņas netiku priecīgas vairāk redzējis kā tikai vienu vienīgu reižu, t. i., toreiz, kad sirmai kazai bij atlēkuši kazlēni — āzītis un kaziņa. Abus šos zvērī- šus viņa bij grozā ielikusi un grozu ar lupatu apsegusi. Tad toreiz viņa bij priecīga un smējās, pacēla lupatu uz augšu un mums, bērniem, rādīja mazos «kukaiņus». Es nevarēju saprast, kas tie tādi var būt par kustoņiem — tīri tādi paši kā kazas, bet tik ļoti maziņi un bez ragiem. Vienu viņa izcēla ņo groza ārā un nolika zemē: kazlēns drusciņ, drusciņ palēca uz augšu un pakustināja ļipu. Es sāku briesmīgi smieties un sacīju, ka mazā kaziņa tāpat ļipu māk kustināt kā aita, un tad mazā kristumāte arī smējās un sacīja, gan redzēšot, par kādām dienām jau nadziņi knaukšķēšot, tagad vēl neknaukšķot, tādēļ ka vēl esot mīkstiņi. Mazai kristumātei bij i savs sivēns. Es nezinu, no kurienes to Lienas tēvs vienā svētdienas vakarā atnesa kulītiņā iebāztu. Bij tāds sarkans sivēntiņš un ļoti maziņš. Bet man sar kani sivēni nepatika, man labāki patika balti, tādēļ ka manai mammi- ņai tādi vien balti bij. Jā, bet kas tad ar sarkano sivēnu notika? Mazā kristumāte sadzirdināja sivēnu ar dzirenēm* — to mana mammiņa tā reiz runāja — , un sivēns, ar dzirenēm apdzirdīts*, kājas vien sāka

kratīt un augšpēdu griezties. Man bij mazā siveniņa, lai nu gan tāds neglīts, sarkans bij kā zebiekstes āda, — man bij viņa ļoti žēl, es gauži raudāju, kad šis rijas priekšā pie staba raustījās. Bet Lienas tēvs sacīja, tur vajagot viena tāda vīra, kas varot izdievredzēt*. Un kā tad! Vienā dienā Lienas tēvs ieveda mājā tādu svešu vecu tētiņu ar zaļu cepuri un ar cauru cepures dibenu. Mēs prasījām, kas tas tāds ir. Tas jau esot dievredzis*, par Zaļo Poli saucot. Zaļais Polis izdievredzēja, aizgāja, un sivēns nobeidzās. Un tad mana mammiņa teica uz mazās kristumātes, ka nu šai ar to cūkas lopu tā slikti nogājis, tad šī došot no saviem, lai izvēloties no visa pulka vienu, kurš tik labāk patīkot. Bet lai nu vairs ar dzirenēm nedzirdinot.

Vēl par mazās kristumātes kazām varu pastāstīt: eku' bij kukaiņi! Mēs, bērni, jau nedrīkstējām uz pagalma ne rādīties. Tūlīt šās viena vai otra klāt, pašķiebj vien galvu un tik taisās jau durt. Ak tavas nelaimes! Es pat — būtu ne dažu labu reižu paskraidījies pa pagalmu vai kādu zvirbuli lūkojis nosist, vai. . . bet šās abas divas kā preilenes* «cierē»* pa kūts priekšu, siena zāles lasīdamas. Nekā: paver gan istabas durvis, paskaties — paliec mierīgs «mājā»! Es vēl nebiju vis īsti tik bailīgs, bet meitenes — tās vai ģība nost, kolīdz kazas ieraudzīja. Un bij ar' jau neizprotams zvērs tā kaza. Gandrīz tik lielāka aita, bet — ko domā? — mazā kristumāte šo i tad slauc! Un kā slauc? Paliek bļodiņu apakšā, pati uzkāpj kazai ačgārniski mugurā un tad slauc! Iesākumā es nevarēju aiz smiekliem nekur likties, šitik ērmotu slaukšanu redzēdams, bet vēlāk man bij vienalga, lai slauc, kā grib. Bet kas tas visutrakākais: kaza uzkāpj uz malkas grēdas, izstaigājas un nolec, uzkāpj uz pelavnieka* pašā jumta galā un pakasa ar pakaļkāju pieri. Vai tas nav traks joks? Es reizām kazu parīdīju suņam, kad šī uz jumta stāvēja. Suns skraida ap pelavnieku apkārt, paskatās gaisā, smilkst, kauc, i reizām spalgi aizrejas, bet kaza stāv kā ķēniņš un urbina jumta sūnas. Visvairāk tad man smiekli nāca, kad iedomājos, sak, šitā tak ir mazās kristumātes govs, kas tur uz jumta stāv. Bārdaina govs — un vēl tāda ar īsu ļipu — stāv uz jumta! Kā tur lai cilvēks nesmejas?

Vienreiz mums, bērniem, ar kazām bij traka jakts*. Bet, pag, es labāk stāstīšu no vietas. Tas bij šitā: dēliešu* nebij neviena mājā, meitieši* velējās*; mēs trīs vien tik istabā: es, Kristiņa un mazās kristumātes Liena. Es sataisīju meitenēm sprigulīšus, katrai savu, pats sev trešo, izņēmu no mazās kristumātes gultas klēpi salmu, pataisīju istabas vidū klājienu — un nu trijatā kuļam «rudzu riju». Nostrādājām visu kārtīgi, kā vajadzīgs. Man gan ar meitenēm iznāca maza saduršanās: šās, lūk, pagānietes, no rudzu rijas kulšanas neko nezināja, tik kult vien, kult vien kā trakas un nemaz negrib salmus ņemt nost. Gana es kliedzu, kā saimnieks būdams, lai tak vairs nekuļ, graudi sāks iet pušu, bet šās i nedzird, tik lec uz augšu, vēkšķ

un kuļ. Man uznāca dusmas, izrāvu spriguļus no rokām un sadevu abām divām pa seksti. Nu, tas nu viss labi, nostrādājām, paldies dievam, kā vien vajadzējās, nokratījām, nobāzām salmus gubenī* (t. i., atpakaļ gultā), sagrūdām graudus gubā un tā . .. Tagad es, kā saimnieks būdams, tūlīt sēdīšos pie gubas un sākšu vētīt, lai iet kūlējas lopus apkopt. Labi, kūlējas abas divas iziet ārā «lopu kopt», es atkal sēstos «pie gubas» un sāku ar rokām vēcināt un plātīties — gluži tā, kā jau mans tēvs to lietu darīja. Te, nav necik ildziņi, abas «lopu kopējas» ieskrien bļaudamas, bļaudamas istabā. Liena ielec sava gultā, bet Kristiņa skraida un grābstās ap vienu gultu, ap otru . . . nekur nevar augšā tikt. Es tik vētīju vien, kas man, mājas tēvam, uz meitieši bļaustīšanos jāklausās! Bet — kas tas?! Istabā ienāk — kaza, baltā kristumātes kaza! Sis tāds skats, kas vai sirdi un kaulus satriec. Kaza istabā! Vai šo skatu spēj kāds cilvēks iedomāties? Mans vētek- lis — karote bij par vētekli — izkrīt no rokas . . . vai ar vienu vienīgu lēcienu esmu uz mūrīša augšā. Arī Kristiņu uzrāvu augšā uz mūrīša. Liena bļauj pa gultu. Bet kaza? Kas kazai bēdas! Viņai ne prātā nenāk, kādas mums tagad lielas bailes. Viņa staigā pa istabu, nagi vien knaukšķ, apskata mūsu «kūlienu», paņem tur kādu salmu no zemes, papurina bārdu un laikam domā, neesot nenieka no tā mūsu kūliena.

Nu kaza iet taišņi uz Lienas gultu . . . Liena vēkšķ kā traka. Kaza pieiet pie gultas un stāv . . . Viņai brīnums, ko tā meitene tur vēkšķot. Lai visu šo skatu patiesīgāki notēlotu, tad man jāapraksta, kāda bij kristumātes gulta. Gultā bij piekrauts vesels kalns šādu panckaru: tur bij gubā samesti deķi, kažoki, svārki un nezin kas viss vēl. Liena tup rāpu pašā kalna galā un bļauj; kaza, lejā stāvēdama, skatās un brīnās. Te uz vienreiz sāk kalns ar visu Lienu tā lēņi, lēņi* šļūkt uz leju. Liena to ar briesmīgām bailēm sajūt un lūko ačgārņi* rāpties atpakaļ, bet, jo rāpjas, jo kalns ar visu Lienu vēl vairāk gāžas . . . Liena vairs nav glābjama! Viss lupatu kalns ar Lienu pašā galā gāžas un uzgāžas — kazai uz galvas. Vēl viens briesmīgs vēkšķiens no Lienas, tad tā pazūd lupatās un kaza izskrien pa durvīm — noklaudzas vien.

. .. Vēl grāmatas nemācēju, bet jau pātaru man bij galvā vai vesels leģions. Rita pātarus, vakara pātarus un daudz peršu* no dziesmu grāmatas man samācīja jau tīri mazam. «Ir to tu allaž piemini» — to man vecmāte iemācīja. Viņa man lika saņemt rokas kopā, noskaitīt «Ir to tu allaž piemini» un tad pārmest krustu. No vecmātes es spruku vaļā, ja tik labi noskaitīju «Ir to tu allaž piemini» un pārmetu krustu, vairāk viņa no manis tad ar' neprasīja. Bet, ja ņēma mammiņa vai lielā māsa rokā, — lai dievs nedod! Skaitīju, skaitīju, bet, kad redzēju, ka peršām ne gala, ne malas — ko vienu beidz, te tūlīt otru sāk — , tad jau man sāk uznākt tādi lēni, paklusi «krikšķi»*, un, kolīdz tie sāka nākt, tad jau zināju, nu būs drīz raudas klāt. Kā tad! Tas nebij necik ildziņi — jābļauj visā kaklā. Bet es jums saku, tās bij tik trakas un stipras raudas, ka tu, cilvēks, šās savaldīt nekādā vīzē, lai vai mēlē kod. Dažreiz domāju: bet nu saturēšos un nemaz neraudāšu! Kas tur man, prātīgam cilvēkam, pātaru dēļ ko raudāt! Bet, lūk, tādās reizās bij jo trakāki: nebiju vēl i ne lāgā skaitīt iesācis, jau raudas klāt. Mammiņa mani tad nogrūda no sevis nost, no ratiņa, un teica: «Ej, ej, guli zemē!*» Citreiz nogrūda, kolīdz krikšķus izdzirda, vēl i nemaz raudāt nebiju sācis; citreiz jau krikšķi paspruka, kolīdz mammiņa man pirmo vārdu pasacīja, kas bij skaitāms. Ak tava nelaimīga cilvēka, kāds es toreiz biju! Dažreiz sērīgs sēdēju gultā un domāju, vai nevarētu kādreiz noskaitīt pātarus bez raudām . . . Visi priecājas un smejas, vērpj, ada, sprauž skalu spraustuvē… Kristiņa ielej dzērienu no stopa dobultiņā un tad taisa tiltiņu pāri . . . Skalam ogle reizām izšķiras uz divām daļām un izgriežas kā govs ragi uz abām pusēm, un, kad es tur asarainām actiņām līdz sirds dziļumiem noskumis skatos, tad man tā izrādās, it kā būtu divi skali un divi ugunis, un četri «ragi» . . . Kaķis slaista asti un glauda sānus gar ratiņa kāju . . . Visiem tik labi, tik labi, bet man nav prieka nekāda, man tik bēdas. Bet uz vienreiz un it piepēži man it kā kāda savāda gaisma iespīd sirdī, kā savāds, mīlīgs siltums pārņem mani visu … es pats nezinu, kā man ir, tik to zinu, ka pieeju pie mammiņas, apskaujos abām rokām viņai ap kaklu, nobučoju viņai vaigu un saku: «Mīļā mammiņ, nu es vairs neraudāšu.» Mammiņa uzreiz nostājas vērpt, paņem mani aiz padusēm un uzvelk sev uz klēpja. Viņa man glauda galvu, un es nezinu, ko tur saka. Bet to gan droši varu tagad teikt, ka viņas mātes sirds bij līksma par savu «atrasto» dēlu. No šās reizas man vairs netika raudas nākušas pie pātariem. Nu man pātaru skaitīšana kļuva par itin mīļu darbu. Bet gudrs es netiku, caur ko tas bij nācies, caur ko ne. Tagad, ko mācījos, to lūkoju arī «saprast». Lai gudrāks cilvēks tulko pātaru peršas, kā grib, bet es viņas tulkoju tā, kā es gribēju un kā man «tas gars» deva iztulkot. Gandrīz katra pātaru perša man stāstīja notikumus un rādīja skatus, kādus lielie cilvēki nevar ne iedomāties.

Es jums, mani mīļie lasītāji, vienu peršiņu iztulkošu pēc savas toreizējās vīzes. To man mammiņa toreiz mācīja, kad man raudu laiki bij pārgājuši un kad man peršas sāka patikt. Perša, lūk, šitāda:

«Ak, mīļās māsas, steigsimies

Uz zaļām vāšu pļavām

Pie skaidras upes mazgāties,

Ka tīras, baltas topam.

Mums ir uz svētkiem jāsteidzas

Un lielā pulkā jāstājas,

Kur Kristus draudze dzīvo.»

Es domāju, ka tās «mīļās māsas» ir bezgalīgi lieli meitieši, apsegušies baltām sedzenēm, — visas stāv dārzā pie akas un skatās akas ūdenī. Visas jau ir sataisījušās un nomazgājušās «tīras, baltas». Bet tas dārzs nav vis tāds kā mūsu dārzs ar ābelēm un kāpostu grēdām, bet ir liela, plaša, līdzena pļava, un pa to pļavu — tur tāļu, tāļu viņā malā — ganās sarkani vērši lieliem ragiem, un tās «mīļās māsas» sāks

tagad tos vēršus ganīt un dziedāt, un tas būs bezgala jauki. Un tā pati tad būs tā «Kristus draudze» — proti, tā vēršu ganīšana un tā dziedāšana. Vērši man tādēļ šai garā tēlojumā parādījās, ka es per- šiņā minētās «vāšu pļavas» citādi nevarēju saprast un tulkot kā par «vēršu pļavām».

Un, tā sacīt, katra perša, katrs pātara gabals bija pilns ar dažādām bildēm un lieliskām gleznām. Atminos vēl vienas citas peršas — jau tad es mācēju grāmatu lasīt —, kur ar' man bij daudz, ko domāt un prātot. Sī perša atradās vecmātes bilžainajā dziesmu grāmatā. Viņa skanēja tā:

«Dievs Izrael' aprauga, Atskārstiet, ļautiņi, Pie tā nāk kā pie drauga Ar sveši pagāni. Viņš ragu pacēlis, Kas pāri plūst no eljes*, Lai ikviens nāk un smeļas, Kas bēdīgs, izmisis.»

Se es dievu tēloju tādu ne visai vecu vīru ar lielu, garu kaklu un ar vienu ragu pierē. Rags tāds kā vecātēva brandvīna rags: resnais gals balts, tievais pelēks. Tāds nu tur tas dievs sēd uz beņķa zem tādām kā palievenēm. Sēd, un viņam galva nokārta uz leju. Bet tur pa lielceļu, pa ganībām skrien pulciņiem un rindiņām tādi mazi, mazi ļautiņi: tie visi ir «sveši pagāni». Viņi grib dievam par draugiem būt un tādēļ visi skrien šurp, kur dievs zem lievenēm sēd. Bet dievam šādi draugi nepatīk — pagānu es tolaik domāju vēl nelabāku kā vellu — , dievs tik paceļ savu ragu uz augšu un taisās pagānus durt nost. Pagāni smejas un, kājas šā tā izlocīdami, izskraida savmal* — i nesamanāmi, kur paliek, kur ne. Bet ar to dievību man izlikās pavisam ērmīgi. Kas tas tāds par dievu var būt, kam rags pierē? Vellam gan ragi pierē, bet dievam? . . . Varbūt tas ir kāds cits dievs, mūsu dievs ar pagāniem netinas, gana viņam i labu cilvēku . . .

Es to jums nevaru pateikt, cik vecs biju, kad sāku grāmatā mācīties, bet to zinu gan, ka ap «raudu laikiem» vēl no grāmatas vairāk nezināju kā tik «tā svēta bērnu mācība». Kāds bij mana grāmatas laikmeta iesākums, to it labi atminos un to jums tūlīt pastāstīšu. Mūsu mājā sanāca čigāni. Liela verdze* čigānu! Citi braukšus, citi jāšus. Zirgiem sprādzes un ridzes* vien spīdēja. Bet pašiem čigāniem nebij nevienam labu svārku mugurā. Čigānietēm bij zaļas sedzenes, citai zem sedzenes bij mazs bērns, citai lielas kules pār pleciem, kur putraimus, miltus un gaļu iebērt un iebāzt. Iedomāju, viena ielika savu kuli piestā, bet piestā bij ieliets ūdens; izvilka kuli — čurkstēja vien.

Bet ta lādēja! Bērni ar' sanāca istabā, bet citi gulēja — tie, kas tie plikākie, — turpat vezumos zem spilveniem, galvas vien kā pogas laukā izbāztas. Mani ieraudzījuši, viņi izstiepa lielas, garas mēles, ķērca un visādi mēdījās. Es ar' vienreiz, izstiepis mēli, pamēdīju pretim un tad iegāju istabā. Istaba čigānu vai bāzt piebāzta. Viens, uzkāpis uz mūrīša, dauza ar dzelzs gabalu sāli no lielā grauda nost, kas tur augšā uz krāsns; citi šķin sīpolus nost no pīnēm un tūlīt sāk ēst; viens ierauga skrodera lietu tašu pie sienas pakārtu, tūlīt pie tās klāt, attaisa vaļā un sāk meklēt, kas tur būšot iekšā. Izcilā kal- tiņus, āmuriņu, šķēres, izskatās, izmēģina šā un tā, apgriež ar šķērēm sev nagus — samet atkal lietas tašā atpakaļ. Beidzot čigāns izmet no tašas graudiņu krīta un uzrauj otram čigānam lielu krustu uz muguras. Visi čigāni smejas Cits par citu un sit ar džindžalām* apkrustotajam čigānam pa muguru, it kā vai gribēdami krustu ar džindžalām nodzēst. Uz vienreiz apkrustotais ļoti veikli apgriežas pret krusta vilcēju, uzkliedz ļoti stiprā balsī vienu vārdu pa čigāniski un iesit ar savu džindžalu šim pa kaklu, šis dod pretim . . . pirmais dod atkal . .. šis atkal . . . pirmais atkal … nu bļauj un sit, laukšķ vien, aizliek elkoni acīm priekšā un lūko viens otram klāt tikt. Beidzot viena liela, zaļa čigāniete dodas čīkstētājiem starpā, sakliedz pa čigāniski un sagrābj tam vienam aiz džindžalas. Gana šis vēl lūko izraut, grūsta veceni šā un tā, bet nekā vien nelīdz, vecene ir stipra. Vēl visi čigāni nosmejas, un tad ir miers. Es nebiju nemaz no čigāniem bailīgs, es ar viņiem jau daudzreiz biju bāries, un viņi man neķo nedrīkstēja darīt. Es viņiem jau daudzreiz biju sacījis, ka esmu saimnieks, un tad citreiz kāds prasīja: «Klau, saimniek, — kur tā tava tēva pīpe? Dod, lai es izgrabinu!» Es ar' dabūju tēva pīpes rokā, iedevu čigānam un sacīju: «Se, ņem!» Tā šoreiz ar', kā jau daždien saimnieks, es no čigāniem nemaz nebijos, bet sakliedzu: «Laukā no mājas! Vai te kauties nākuši — manā mājā?» Te viens čigāns pienāk pie manis klāt un saka: «Klau, tu, puika, — vai māki grāmatu? Se ku' šitas kungs ir čigānu mācītājs, viņš tev grib dot grāmatu lasīt; ja nemācēsi, iebāzīs maisā un aizvedis uz pasīliju*.» Čigāns parāda ar pirkstu uz kādu otru čigānu, kas sēdēja uz krēsla un pašreiz bij izvilcis pulksteņu* no ķešas — tai skatījās. Ak tavas svētās bailes! Es vai ar vienu cilpu pa durvīm laukā un — prom uz kūti! Es zināju, ka mammiņa slauc govis. «Mammiņ, čigānu mācītājs man grib grāmatu prasīt.» — «Kas tas tāds?» mammiņa atprasa. — «Čigānu mācītājs!» es atsaku. «Viņš istabā uz krēsla sēd un skatās pulkstenā.» — «Čigānu mācītājs?» mammiņa brīnās. «Kāds čigānu mācītājs? Tiem meža lopiem? Ej tik vien droši uz istabu un pieskaties, ka ko nenozog. . . Bet es viņiem, lupatām, gan parādīšu! . . . Man bērnu biedēt? . . .» mammiņa vēl norunāja pati pie sevis. Es nu atkal biju liels vīrs, gāju uz istabu un sakliedzu, ka nav brīv zagt. Laukā no mājas! . . .

Nāca mammiņa, iedeva katrai čigānietei pa krimšķam šā vai tā, piebāra vēl visus no vietas un tad teica, lai taisoties tūliņ prom no mājas, citādi, kad nākšot dēlieši, izvadīšot ar negodu. Čigāni vēl pabija kādu brītiņu un tad grieza zirgus apkārt — i visi pa vārtiem prom.

Bet man mācītājs neizgāja no prāta. Vēlreiz ar mammiņu labi pamatīgi par šo lietu izrunājos, sak, kā tas īsten* ir ar to mācītāju, kam viņš ir un kam viņa nav. Mammiņa teica, čigāniem mācītāja neesot, bet mums pašiem gan esot, vai ta' es neesot baznīcā redzējis. Lūk, tas ar to melno mēteli — tas esot tas mācītājs, un pie tā man būšot jāiet grāmatu lasīt. Tad es mammiņai prasīju, vai drīzi. Viņa teica: drīzi gan, nu jau es diezgan liels esot izaudzis. Tad vēl mammiņa sacīja, tēvs, kad Rīgā braukšot, atvedīšot man ābeci un tad tik tūlīt ar to pašu galu varēšot sākt mācīties grāmatā. Man tagad tā bij, kaut tik jau vai šodien pat sākuši mani mācīt grāmatā, kas to var zināt, kuru dien'* mācītājs pasauc. Es mammiņai prasīju, vai nevarētu vecmātes «bilžu grāmatā» mācīties, sak, es jau no tās vienu rindu māku; mammiņa teica: nē, tā neesot priekš bērniem, bērniem vajagot ābeces.

Mani mīļie kungi un kundzes, nu jūs man gan varbūt gribēsiet lūgt, sak, esi tik labs un stāsti, kā tev gāja ar grāmatas mācīšanos un ko labu tu no tiem laikiem atminies. Es atlūdzos, mani kungi un kundzes. Es, zināms, varu pastāstīt — vienalga; bet kas jums tur par labu būs? Garlaicīgi vien sāks mesties, un man tad nebūs nekāda prieka. Jūs jau paši ar' esat grāmatas cilvēki un tāpat lai* mazus tēvs vai māte mācīja — tas jau nav nekas svešs. Tika jau ir mani kādreiz iezeltījuši — ko ta' tur liegties? Un tātad jūs nu gan paši ar' zināt, kā ap tiem laikiem tādiem vīriem dažkārt iet. Ja esi uzmanīgs un māki zīmēm riktīgi ar iesmu uzdurt, nu, tad ir labi, bet, ko jau nē, ko tev sāk uznākt apstāji vai pat nejaukie krikšķi, tad jau zini, ka labais gods vairs nebūs, tad jau tik parāda vien: vai pazīsti, kas šis tur ir aiz sijas? Ai, tādas lietas mums gandrīz katram ir no «tiem laikiem» labā atmiņā, neņemiet par ļaunu. Un es tādēļ ar' negribu par savu grāmatas laikmetu jums garāki stāstīt, ka neko sevišķu, kas būtu tā kā vairāk ievērojams, neatminos.

Tik to jums varu teikt, ka reiz lasīju tai pašā vecmātes bilžu grāmatā, bet tad jau es biju liels grāmatnieks, izlasīju, lai deva kaut kādu grāmatu, — lasīju lielā, stiprā balsī:

«Negudri ļaudis saka tā Un domā savā prātā: Dievs nevaid vis tik blēdīga Un višķiņ* samaitāta …»

Lasīju un apstājies sāku pats savā nodabā pārdomāt, kā tas īsten' bij šai peršā teikts: «Dievs nevaid vis tik blēdīga un višķiņ (pēc mana rēķina, būtu jāstāv «bišķiņ») samaitāta.» Ko tas gan nozīmē? Tas jau izklausās, it kā kad dievs būtu meitietis; bet lai man neviens nestāsta, ka dievs ir sieviete, priekš tam es jau esmu par daudz gudrs. Dievs ir riktīgs vīrietis, tāds ar sirmu, garu bārdu, un velns ar' ir vīrietis — tas ir tāds bez bārdas un staigā rāpu apkārt it kā rūkdams lauva, un meklē, kuram tik klupt mugurā un aprīt. . . Tātad šī dziesma — lai dievs piedod grēkus! — ir neriktīgs dievvārds. Patiesībā tur vajadzēja būt tā: «Dievs nevaid vis tik blēdīgs un bišķiņ samaitāts.» Bet dziesmu gudrotāji laikam tamdēļ tā nav likuši, ka tad, lūk, neizkrīt riktīgi «pēc meldiņa». — Jūs nu gan, mīļie kungi un kundzes, par šādu manu prātojumu varbūt smejaties un sakāt: kas tas par glupju kritiķi! — Nekā es jums nepiekrītu vis. Zināms, es pats jau ar' tagad par savu toreizējo «īsredzību» smejos un smejos par to ar', cik jocīgi šī perša iznāk, kad tā lasa kā toreiz. Bet mans tēvs jau ar' tāpat lasīja; kas tolaik par pieturas zīmēm ko lāgā lika? Tāpat lasīja lielā kristumāte, tā mazā kristumāte, tā Lienas tēvs. Lienas tēvs pasaulīgi daudz meloja: grāmatā, kur bij jāsaka «lēcas kaisa», tur šis lasīja «cēlās gaisā». Nu, un tā i man, cilvēkam, — kur tad es lai varēju pēc zīmēm mācīties? . . . Un tātad vēlāk, kā tiku jau vairāk pie atzīšanas, atģidos, cik aplam biju prātojis par minēto «dieva dziesmas» pantiņu. Pēc riktīgām pieturas zīmēm lasot, iznāk minētais pantiņš šitā:

«Negudri ļaudis saka tā Un domā savā prātā: «Dievs nevaid vis!» — Tik blēdīga Un višķiņ samaitāta Ir visa viņu būšana …»

Kā nāca lielā māsa vairāk «paskolota», jau man ar' šo to vairāk no rakstiem ierādīja, jau nu es zināju, kas ir «funt», kas ir «kommā», jau vēlāk varēju ar krītu vai zīmuli uzraut kādu A vai B. Atminos, mazais «u» man bij grūti uzrakstīt, jo glītāku domājos rakstīt, jo neglītāks tika: stabiņi katrreiz iznāca saslējušies viens pret otru. Beidzot māsa deva tādu padomu, lai raujot labi ātri, lai netaisot tik lēni, varbūt tad iznākšot labāks. Kā rāvu ātri, i labāks tika.

Vasara! Vasara klāt!

Visa Liedeskalna birzs zaļa! Kļavu zaros dzied strazdi, un bezdelīgas strādā mūra darbu. Ābeles tik baltas, kā vienās sniega kupenās, un, ai, tik kuplas, tik kuplas! Cik laimīgi jūs, putniņi, ka jūs varat viņu zaros dzīvot un dziedāt! … Uz olnīcas piebirusi kārta dzelteno ziedu no kļavām, grāb vai pilnas saujas un priecājies . .. Vasara, vasara klāt!

Tāds līksms un laimīgs es vienā jaukā pavasara rītā jutos, no savas gultiņas izrāpies un uz pagalma izgājis. Man izlikās, it kā pa nakti viss šis jaukums būtu radies, es domāju, ka vakar vēl nemaz tik jauki un skaisti ārā nebij kā tagad. Ak, šās jūtas nemaz nav aprakstāmas! Pats nezini, kā tev ir, nezini, kurp ietu, ko visu darītu un kā līksmotos un priecātos. Viss tev zib un zalgo, kurp tik vien skaties; saulīte tik silta . . . nepatīk uz uguns i paskatīties, kas tur rijā zem katla deg un liesmo. Uguns tagad izliekas tāda veca … tā tik ziemai der. Visi staigā pa lauku basām kājām. . . Mammiņai ar' vairs nav kažociņa . . . Vistai pakaļ tek pulciņš cālīšu, tādi dzelteni un apaļi kā oliņas. Tie visi lielās vistas bērniņi … un viņa tos mīļo: paaicina vien un iedod, ja ko atrod . . . Mammiņa mani ar' mīļo. Lūk, še nupat viņa saka, lai nomazgājot muti, izsukājot galvu un uzvelkot svārciņus. Es ar' mudīgi tā izdaru, un tad viņa ieiet pagrabā, uzliek sviestu uz maizes gabala un man iedod. Ai, cik tas patīkami — sviestmaizi ēst un siltā saulītē dzīvot! … Ne vairs pātari jāskaita . . . nevienam nav vairs vaļas man pātarus prasīt, visi strādā, kust vien. Bet es? Es esmu brīvs kā kumeļš. Manai lielai māsai jāiet ganos; viņai ir grūti, tādēļ viņa reizām rītos raud, kad agri ceļ augšā. Un citreiz viņai ir slapjas drēbes, kad nāk no ganiem mājā, citreiz ir kāds telēns mežā palicis, citreiz kāju pirksti izplukuši* — un mammiņa viņai smērē kājas ar krējumu. Sī atkal, nabadzīte, raud… Bet kas man nedzīvot! Man nemaz kājas nesāp, tādēļ man ar' mammiņa nesmērē, un man ar' nepatīk tāda smērēšana. Kristiņai gan iet labāk nekā lielajai māsai, tādēļ ka viņai nav ganos jāiet, bet tik labi viņai ar' neiet kā man. Bet viņa pati pie tā vainīga. Kristiņa ir briesmīgi dumjš meitēns. Reizām viņa sāk mammiņai prasīt to, kā nemaz nav un ko nevar dabūt, citreiz lien virsū, dīkdama, lai šai nopērkot no žīda to, kā žīdam nemaz nav, un žīda paša ar' nav. Lien mammiņai pakaļ un dīc kā ods. Mammiņa runā tikmēr, tikmēr ar labu, bet, kad vairs nevar un nevar noklausīties Kristiņas dīkoņā, grābj tad to rokā, saper labi brangi un notrenc gulēt. Kad mammiņa uz Kristiņu tā pasaka: «Es jau redzu, tev jau nu atkal miegs nāk,» — tad tūlīt var zināt, nu pērs. Es to biju smalki ielāgojis, bet Kristiņa — ek, bij dumjš cilvēks! — no tā neko nejēdza, tik dīca vien joprojām, kamēr kūliens uzkrita kā slazda valgs.

Tā, redz, visiem bij bēdas, lai kādas kuram, bet man bēdu nebij nekādu. — Es jums varu sacīt, šī vasara man bij no visām tā jaukākā. Šovasar man vēl paradīzes dārzs. Bet šito pašu vasar'* viņš man ar' pamazītiņām jau zuda. Mana sirds jau sāka apzināties pasaules grūtumu un bēdu, lai arī pati vēl grūtuma un bēdu necieta nekādu. Vai ta' nezināms, ka tā apziņa vien, ka pasaulē cik dažam labam slikti neiet, var cilvēku tīri stipri sabēdināt, lai arī tam nekādu to bēdu nav, kā i, sak, man pašam? Bet ko tur nu par to! Labāk stāstīšu, ko atminos no šās jaukās vasaras. Aizgāju vienreiz uz otrām sētām pēc smalkā sietiņa — mammiņai laikam bij milti jāsijā. Māsa sacīja, lai es, kad ieejot istabā, sakot: «Labdien!» Tā ērmoti gan bij ap sirdi, kā nu sacīsi tīri kā liels cilvēks labdien! Sāks visi smieties, kauns vien tiks. Saņēmu drošu dūšu un iegājis pasacīju ar'. Bet gan zinu, ka man tas vārds izgāja ne visai tādā jauki skanošā balsī. Nu, bet nekas! Labdienu atņēma, un pati viņsētu māte pasacīja uz savu dēlu: «Redz, Jāni, kā viņu puisis i labdienu māk padot, vai tu ar' tā mācētu?» Es kļuvu varen lepns savā garā — bail vairs nebij nemaz — un prasīju tūlīt pēc sietiņa. Bet viņu mamma sacīja, gan jau aiznesīšot sietiņu; pag, jādod esot tam mazajam viesīšam mielasts. Vai dieviņ! Tā man bij vai dzīva nelaime — svešā mājā ēst. Kāds tur gan nevar gadīties: padod vai ko tādu šķidru .. . uzlīst uz svārkiem . . . vai arī, ja ar glāzēm ko dod, saplīst vai glāze, vai apgāžas. . . vai ar' iedod par daudz lielu maizes gabalu rokā, nevari veikt. . . kur nu liksi? Un atpakaļ dot ir kauns, vai ta' tā viesi dara? Nē, tā ir tāda nelaime, lai dievs nedod! Es izmisis sāku melot, sak, mammiņa nelika nemaz kavēties, lika, lai tūlīt skrienot atpakaļ. . . Nekā: viņu mamma i neklausījās manā runā, pasauca savu Jāni ar' un ieveda mūs abus pagrabā. Viņa

sacīja uz Jāni: «Redz, Jānīt, šitais mazais viesītis ir viņu mammiņas dēls, abi esat viena gada.» Tad viņa nogrieza divus riciņus* maizes, attaisīja ķērnei* vāku un uzkrāva uz riciņām lielu kārtu krējuma. Man kļuva tīri viegli ap sirdi. Es domāju, ka mielos ar kādu «skun- stīgu»* lietu; sak, kas tad i galu beigs; bet, kad šitā vien — ar krējumu — , tad var ciemā iet droši. Es viņu mammiņai sacīju: «Vai, kāda tev smuka, maza ķērnīte! Manai mammiņai tāda liela, liela un nesmuka, man tava labāk patīk.» Viņa atteica: «Nu, ko nu var darīt, bērniņ, man jau pienam maz tās virsas.» Es te, protams, neko ļaunu nedomāju, bet mana mammiņa mani vēlāk piebāra, kam man vajadzējis tā sacīt. Nu tā. Ēdām savus maizes gabalus un jau sākām ar Jāni i pa vārdam runāt. Es viņam prasu: «Vai tev lietas ar' ir?» Viņš saka, ka esot gan; iešot uz riju, tad šis man izrādīšot. Aizejam uz riju. Viņš nu iedod man savu maizes gabalu paturēt un pats palien zem sola lietas meklēt. Kā tad, ir ar' lietas, pa pāriem vien saliktas: divas kantainas dakstiņa lampas, viena īsāka, otra garāka. Es prasu Jānim, kā ar tām strādā. Jānis velk ar garo «lietu» pāri par īso, it kā vai uz vijolēm spēlēdams. Tā ar tām sarkanajām esot jāspēlē. Bet nu šis rādīšot, kā ar tām baltajām esot «jāstrādā», un Jānis atkal izvelk no sola apakšas otru pāri lietu: ir divi mazi, gludeni četrstūraini dēlīši. «Kā ar tiem strādā?» es prasu. Jānis sit abas lietas kopā, tā ka plaukšķ, — lūk, kā ar tām vajagot strādāt. Un tur vēl bij citas tādas lietas, bet ar viņām gandrīz uz tādu pašu vīzi strādājams. Bet es savā prātā nodomāju, kad tā vien var cilvēks strādāt, tad tur nav nenieka. Strādāt vajag tā, ka tur iznāk tāda kā pasaka. Mēs ar Kris- tiņu kad strādājam, tad tā vien strādājam. Par piemēru, lūk, šitā: Kristiņai ir tāda maza silīte, tā par vāģiem*, leļļi* par baznīcēniem, mans līko galu spieķis par zirgu. Zirgs ir vāģos iejūgts, baznīcēni jau vāģos sasēduši, jābrauc uz baznīcu. Mācītājs jau stāv uz kanceles ar grāmatu rokā un tik gaida baznīcēnus. Klēts trepītes par kanceli, es pats par mācītāju ar visu savu sarkano ābeces grāmatu. Kristiņa nu kāpj zirgam mugurā un sāk vazot* uz baznīcu. Bet zirgs, pagāns, ir ar «amatiem»*, neiet ne no vietas un sāk beidzot spert. . . vāģi apgāžas, baznīcēni izkrīt un briesmīgi sasitas. Nekā, nu jāiet mācītājam pašam palīgā. Baznīcēni raud, Kristiņa žēlo un mierina tos cik nu varēdama, mācītājs atkal dauza ar grāmatu niķīgo zirgu . . . dauza no vienas vietas un beidzot to iesviež skaidienā . . . Tā, lūk, ir ar lietām «jāstrādā»! Ko tur spēlēt. . . tas nav nekas. Bet nu es Jānim ieprasu: «Vai tu māki līdz simtam skaitīt?» Sis nemākot, bet Ediņa gan mākot. «Nu, tad paklausies, kā līdz simtam jāskaita …» Es nu kā sāku no viena, tā aizskaitīju līdz pašam simtam. Un tā triecām ka triecām par šo, par to tīri kā veci draugi, i maizes gabali nostāv tāpat neēsti rokās. Beidzot Jānis mani uzaicina, vai neiešot kādu dienu suņu sist*. «Par ko ne?» es atsaku, bet, sak, es gan vēl neesmu nevienu sitis, nezin vai varēs nosist, un arī nezinu, kur tie suņi ir, kas jāsit. Jānis saka, vajagot pa pasauli «paštudierēt»*, gan tad suņi būšot. Lūk, ceļošana — tā mums tā «študierēšana». Un tad Jānis iedeva man atkal savu maizes gabalu paturēt, palīda zem sola un izvilka no turienes vēl divas lietas: tādu garu, baltu koku un tādu plānu ak- meņa šķempeli* ar asām šķautnēm. Nu viņš man izrādīja, kā šito vajagot pie koka gala ar auklu piesiet, un, kad tā būšot tā piesieta, tad šis būšot tas šķēps, ar ko suņus kaut. Man šāds Jāņa priekšlikums ļoti patika. Pa pasauli «paštudierēt» — kuram jaunam varoņam gan tas nepatiktos? Bet, kad šodien sietiņš jānes, tad, protams, šodien nevar iesākt «študierēt». To mēs darīsim citā dienā. Mājā pārnākušam man Kristiņa un Liena nemaz vairs nepatika. Kas viņas ir priekš manis? Meitieši un meitieši! Vai viņas prot no grāmatas ko? Vai viņas prot skaitīt līdz simtam? Vai viņas prot suņus sist? It neko! Un priekš mana spēka ar' viņas tīras sēnalas: es viņas abas uz reizas parauju pie zemes tikpat kā sēnes. Jāsmejas gan riktīgi . . . kur man ar', lielam un gudram cilvēkam, ir tas prāts bijis visu šo laiku ar viņām tīties, tik prastiem meitiešiem! Bet nu man tūlīt sāksies cita dzīve. Pag — ko es Jānim no gudrībām prasīšu? Es paņemšu savu ābeci līdz

un tad parādīšu sesto numuru un prasīšu viņam: vai pazīsti, kas tas ir? Viņš nezinās. Tad es viņam sacīšu: kur tu tik maz vēl mācījies! Paraug', ko es protu: pirmais numurs, otrais numurs, trešais numurs, ceturtais numurs. . . un tā līdz pašai «nollei»*. Viņam būs liels brīnums, viņš no numuriem vēl neko nezinās. Jā, un ko es vēl darīšu? Es pameklēšu pa savām lietām, kur tas krīta graudiņš, to es ar' paņemšu līdz un tad uzrakstīšu uz kādas vietas vienu labi lielu A, un tad došu krītu viņam rokā, lai viņš ar' raksta: bet viņš nemācēs. Nu es atkal ņemšu krītu savā rokā un «uzrakstīšu» gaili — vis'* riktīgi, kāds jau nu balts gailis var būt: ar knābi, kājām, kuplu asti un tā . . . un tad es došu atkal krītu viņam, lai viņš ar' lūko tādu pašu gaili «rakstīt». Bet viņš to nemācēs. Nu labi, kad tu to nevari, tad iesim tagad suņu sist. Bet kur mēs papriekš iesim — vai uz Rīgu vai Pēterburgu? Nu, iesim papriekš i uz Rīgu, tur varbūt vairāk būs to suņu . . .

Sādi plāni un izdomas man nu trakoja neziņas modē pa galvu. Man tik bij — kaut jau pie Jāņa, lai varētu sākt «študierēt» pa svešām zemēm. Man nu nebij miera sirdī nevienu acumirkli. Domas kavējās vienmēr pie Jāņa. Prātoju bez mitēšanās, kā tik varētu izrādīties pārāks par Jāni. Manī bij pamodies nežēlīgs lepnības un augstprātības gars. Bet jūs maldāties, kungi, ja domājat, ka es šos savus gudros aprēķinus, ko savā augstprātībā kaldināju, arī kādreiz pie Jāņa izmēģināju. Kas to deva! Viss tas bij aizmirsies, kad ar Jāni tikos. Mums bij daudz svarīgākas lietas, ko pārspriest, nekā ir ābece un rakstīšana. Es vēlāk vēl kādreiz atcerējos šās savas toreizējās izdomas. Man viņas izlikās ļoti muļķīgas. Kā gan vasaras laikā var ar ābeci un rakstiem nopūlēties? Tas jau ziemas darbs . . .

Mēs ar Jāni gājām «študierēt». Aizzagāmies aiz klēts, tad caur rudziem cauri — uz lielceļa virsū! Bet nu jāsāk «študierēt». Kā to lietu dara? Es nekad neesmu študierējis, es nezinu, Jānis šai ziņā ir par mani gudrāks: viņš sāk spert lielus, garus, vienādus soļus un saka, lai es ar' tāpat darot, un tad tā būšot tā študierēšana. Labi: es ar' lūkoju tāpat iemēģināt soļus kā Jānis, un nu študierējam abi divi. Tā es prasu Jānim, vai mēs nevaram aizštudierēt līdz pasaules malai, tur, kur tās debesis ir nolaidušās pie zemes. Jānis saka, tas būšot par tāļu, iešot labāk tepat pa lopuceļu no lielceļa nost un tad mežā iekšā, lūkošot kādu vilku nosist. Labi, «študierējam» uz mežu. Caur mežu iet ceļš cauri. Meža vidū glīta, klaja pakalnīte, te var apmest «kara lēģeri»*. Apmetām ar', t. i., nosēdāmies zemē. Jānis paplūca saujā drusku zāles, iebāza to mutē, kustināja muti, it kā zāļu vīkšķi ēstu, un mani uzrunāja: «Ed tu ar', kara kungs, pusdienu, pēc tūlīt būs jāsāk karot.» Jā, riktīgi, mēs esam kara kungi. Nu tik jāēd pusdiena, ka var sākt karot. Un es ar' paplūcu zāles un izlikos, it kā ēstu. Pirmais «kara kungs» paēda papriekš un tūlīt sāka karot, t. i., viņš novēlās no kalniņa lejā, mati vien novilnīja. A, jā, jā! Tad tāda tā karošana? Tā es, otrais kara kungs, nodomāju un vēlos bez kavēšanās no kalniņa lejā. Karošana bij ļoti patīkama lieta, un mēs karojām reiz' pēc reizas no kalniņa velteniski lejā. Beidzot es sajutu, man sāka tādi kā ģīboņi vien griezties ap sirdi. «Jāni, man ir grūti, es vairs nevaru karot,» es teicu savam kara biedrim*; bet man acis jau gan laikam bij zaļas, man ļoti slikti bij ap dūšu. Jānis saka, šitai vietā neesot laba karošana, šim galva reibstot, iešot citā vietā — varbūt tur būšot labāk. Es negribu vairs nemaz karot, bet Jānis saka, vēl vajagot reiz laisties; tad tūlīt būšot uzvinnēts. «Bet es vairs nevaru, man pašreiz būs gals klāt — ģībonis vien griež ap sirdi un visa zeme iet riņķī,» — tā es vaidēdams saku. Bet Jānis tik lien man kā miegs virsū, vajagot vēl vienreiz karot, citādi ienaidnieki paliekot neuzvinnēti. Jā, es ar' atzīstu. Jānim taisnība: ienaidnieki jāuzvinn', lai kad vai līdz pēdējai asins lāsītei būtu jācīnās. Velkos uz citu vietu un, sak, laidīšos ar' vēl vienreiz lejā. Bet, kas man šai pēdējā — uzvaras braucienā notika, to es jums, mani mīļie, kaunos sacīt. Es tik jums tā aplinkus gan aizrādīšu, varbūt tad jūs paši uzminēsiet, kas man notika, bet taišņi teikt man ir kauns. Lūk, šorīt uz mūsu «kaujas lauka» bij ganītas govis, un tās, netaisnieces, bij te daudz vietās … Es nevaru tālāk runāt, man kauns; miniet jūs paši, mīļie kungi

un kundzes, kādā postā es ievēlos un kāds es tad biju, kad piecēlos kājās un sevi apskatīju, — es biju kā jau daždien tāds, kam no lopa kas pielipis … ai, man kauns, lai paliek! Tik to es vēl pieminēšu, ka pirmais kara kungs sacīja: «Nu ir slikti! . . . Mammiņa pērs. . .» Bet otrais kara kungs sacīja: «Tu esi vainīgs,» — un sāka raudāt. Pirmais «kara kungs» svieda kājas pār pleciem un pazuda kā migla; otrais kara kungs gāja dīkdams uz māju, jo viņam bij grūtas bēdas sirdi pārņēmušas. Bet, par apmierināšanu pats sev un jums, mani mīļie, varu teikt, ka kara tiesa, t. i., mammiņa, šoreiz kara kungu ne tikvien palaida bez miesas soda vaļā, bet vēl uzdeva jaunas bikses kājā.

Tā bij gan vasara! Skaista bezrūpju vasara. Mēs ar Jāni bijām, jāsaka, nešķirami draugi. Kas netika pārrunāts, un kur netika iziets un izstaigāts! Mēs bijām divi riktīgi «študentes»*. Tā jau paši ar' saucāmies. Man bij balta cepure, viņam — melna. Tēvs Jānim ar' vēlāk bij nopircis baltu, bet taču nebij gluži tik balta kā mana. Pēc pārējā apģērba skatoties, mēs nebijām diezin cik grezni ģērbti. Trīs tie apģērba gabali vien mums bij katram: bikses, krekls un svārki. Ar drēbēm mēs nevarējām diez neko daudz izlielīties viens pret otru: tādas bij vienam, tādas otram, tikai Jānim bij bikšu labajā pusē ķeša ietaisīta, man nebij, un tur nu viņš bij pārāks par mani; bet man atkal bij svārku kreisajā pusē ķeša, viņam nebij, un tur atkal es biju pārāks par viņu. Kaut gan, kā gribu teikt, pie viena pulka piederējām, tomēr

uniformas abiem gluži vienādas nebij — ne pēc krāsas, ne pēc izšuvuma. Bet par šām lietām labāk i nerunāsim. Tādiem vīriem kā mums drēbes no maza svara, ka tik ir vēl lupata mugurā — pietiek. Tik to vēl varu pieminēt pie šās pašas apģērba nodaļas, ka par kāju apģērbu mums abiem vēlāk tika dzērves zābaki*. Sie zābaki gan nav vis tik patīkami, bet tomēr vēlāk ierod. Jānis gan reizām iznesa no mājas — protams, savai mammiņai nezinot, — tādus pavecus puszābakus. Puszābaki vēl nekas, tīri labi valkāšanai, tik tas viens bij kādā vietā ar auklu aizlāpīts, bet par to nekas: labāk salāpīts nekā caurs. Sitie puszābaki bij Jāņa nomirējas māsas puszābaki. Jānis pats man daudzreiz tika stāstījis, ka mamma šitos puszābakus šim atdošot, kad liels būšot. Bet vai tad nu puszābakiem tur kāda nelaime var būt, kad i mazs tos drusku pavalkā? Jānis nu uzvilka puszābakus kājā, uzlaida bikšu galus virsū un prasīja man, vai stāvot labi. Gluži labi gan nestāvēja — tādi bezgala lieli izskatījās pēc Jāņa kājas — , bet es sacīju, labi stāv gan. Kad cilvēkam zābaki kājā, tad viņš tūlīt var dancot. Tā arī Jānis tagad darīja. Es nosēdos ceļmalā uz paežas, paņēmu divus akmentiņus un, tos kopā sizdams, taisīju tā kā to mūzikas «stiķi»*, Jānis atkal pa lielceļa virsu dancoja. Kad dancošana bij beigta, tad es prasīju Jānim, lai dod man ar' vienu puszābaku pavalkāt. Jānis gan negribēja lāgā dot, bet, kad es sacīju, ka tagad vajadzēs sākt stigas dzīt pa lielceļu un tas bez puszābaka nav izdarāms, tad Jānis ar' novilka vienu puszābaku no kājas un to man iedeva. Es uzvilku puszābaku kājā, un tūlīt sākām stigas dzīt pa lielceļu: es pa priekšu, Jānis pakaļ. Stigu dzīšana ir ļoti patīkams darbs: apzābakoto kāju tik velc vien drāzeniski* pa ceļa virsu un ar baso kāju cilpo un atsperies. Tā tur nu mēs abi divi cilpojām un īsā laikā sadzinām lieli daudzi dažādu stigu — gan krustām, gan šķērsām. Uz vienreiz man iešāvās prātā kaut kas aizmirsts. Mums bij viena egle ganībās audzējama. Bij tāda maza, maza eglīte kā čupiņa netāļu no grāvmalas. Nebij nu pie egles ilgi būts, tādēļ jāaiziet. Jānis ar mieru. Eima egles audzināt, zābaki vien švirkst. Bet, kā mēs šo koku audzināsim, nekatrs* vēl īsti nezinām. Pieejam pie egles klāt: egle kas egle, bet lielāka nav ne par nagu. Jā, tur nekas cits nepalīdzēs, jālūko audzināt. Vilkām tad puszābakus zemē — un nu tik smelt puszābakos no grāvja ūdeni un liet eglei virsū. E, tā bij liešana! Simts «spaiņu» — tas jau maz teikts. Ko tur smēlām un lējām, bet egle neauga un neauga lielāka. Kad liešana bij beigta, tad ieskatījāmies arī zābakos. Vai dieviņ, kādi mūsu «ūdens spaiņi» nu bija! Tīri slābi un izžulguši kā vienas lupatas. Jānis bij tāds kā sabijies, bet es klusām nopriecājos, sak, laime, ka tā nav mana bēda. Ja pērs, tad tevi pērs.

Bet nu es vienreiz biju iedomājies ar visu «pamiliju»* izbraukt zaļumos. Nez kā man tādi prāti bij uznākuši. Es jau gan ar tiem sie- viešiem daudz netinos, un neiznāca jau ar' laika . . . vienmēr darī-

šanas uz lauka, vai tu vairs sieviešus tā vari apkopt un ar tiem kopā būt, kā kad vienmēr pie mājas piestāvi? To jau nu jūs visi, dēliešu cilvēki, zināt, kam darīšanas uz lauka. Izbraukšanai par iemeslu nebij vis «pamilijas» labums, bet gan kaut kas cits. Man bij ar' savi vāģi, nebij nu vairs diezin kādi jaunie, bet, kad pielāpīja, varēja vēl pa līdzenu ceļu sleberēt*. Tā kā nu mēs līdz šim tikai kājām vien bijām «reizojuši», tad taču vajadzēja kādreiz arī braukšus izbraukt. Bet kā nu tīri tā tukšā brauksi? Jāietaisa taču vezums ar' kāds nebūt. Un te nu man tad iešāvās labas domas prātā: likšu «pamiliju» vāģos iekšā un braukšu. Pasludināju Kristiņai un Lienai savu nodomu . . . ak, kas šās kļuva priecīgas! Tūlīt sāka sameklēt, kur tie leļļi — tie jau ar' pieder pie «pamilijas», tiem ar' tāpat līdz jābrauc. Saģērba leļļus riktīgi, kā vien vajadzēja. Es atkal sapravīju* vāģus: pārlūkoju visas vietas, vai varēs uz gara ceļa izturēt, un ietaisīju no šādām tādām drēbēm sēdekli, kur sieviešiem sēdēt. Tad vēl sataisīju leļļu vāģus — mazo silīti — un tos piesēju lielajiem vāģiem pakaļā. «Mātes» sasēdināja leļļus mazajos vāģos — bij vai vesels leģions visvisādu, gan mazu, gan lielu, — un pašas sēstas lielajos vāģos, katrai savs lellis pie krūts. Kristiņa bij apsegusies ar dvieli, Liena ar savas mātes sietavu*. Tur nu viņas, abas mātes, sēdēja viena otrai līdzās, gatavas uz braukšanu, un briesmīgi nopietniem ģīmjiem paraudzījās zem sedzenēm, vai bērni guļot mierīgi. Es pasludināju, sak, tagad jums vēl jāiztiek ar vienu pašu zirgu, bet, kad tiksim pie viņsētas vārtiem, tad tūlīt tiks jūgts otrs zirgs klāt. To teicis, es ķēros pie dīseles* klāt — un rati aizri- poja:

Jānis jau pie saviem vārtiem mūsu gaidīja. Viņam atkal bij puszābaki līdz, bet nebij vis vēl kājā — bij zem svārkiem paslēpti. Nu ķeramies abi pie dīseles, viens vienā pusē, otrs otrā, un tas gāja tikpat kā puliers* prom, ar vienu iestiepienu pa visu garo olnīcu līdz pašam lielceļam. Te pieturējām. «Tagad jāapkaļ zirgiem kājas!» Jānis uzsauca. Labi, apkalsim ar'. Bet kā un ar ko? Te nu man trūka gudrības. Bet, kam gudrības šoreiz netrūka, tas bij mans draugs Jānis. Viņš uzrāva puszābaku sev kājā un sacīja uz mani: «Kalēj, paņem to lielo āmuru un apkausti zirgam kāju!» A, lūk, kur prātīgs darbs un vārds! Man, kalējam, nevajadzēja to vairs otrreiz sacīt: paņēmu prāvu akmeni un ar to apkaustīju «zirgam» kāju. Tad atkal sēdos pats zemē, uzvilku otru puszābaku savā kājā un sacīju uz Jāni: «Kalēj, paņem to lielo āmuru un apkausti zirgam kāju!» Tagad abi zirgi vēl brītiņu paspriņģēja, tad jūdzās iekšā — un pasta rati aizripoja pa līdzeno lielceļu. Apkaltie zirgi sita spēcīgi ar kājām uz zemes, un divas kundzes sēdēja ratos . . .

Man tagad jāapraksta tāds joks, ka tiešām nezinu, no kura gala sākt, no kura ne. Es viņu mēģināšu gan tēlot, bet kas nu man dos viņu gluži tādu notēlot, kāds šis joks tiešām varēja izskatīties un būt! Es jums, mani mīļie lasītāji, sacīšu: tas, par ko nupat es gribu rakstīt, tik tagad priekš manis ir joks un, jāsaka, bezgalīgs joks, bet toreiz? .. . Lai dievs pestī!… Gatava Sibīrija! Lūk, kā tā lieta bij: mēs nu, kā zirgi būdami, velkam vien tik savu vezumu tāļāk uz priekšu, i reizām viens otram taisāmies kost, i iesperam ar «ap- kaustītām» kājām pa vāģu priekšu, un tā tas iet tik glīši*, tik šmaugi uz priekšu, kā tik vien vajagās*, un kundzes sēd, kā jau daždien divas madāmas, ar bērniņiem tik mierīgi, tik mierīgi, i nepaskatās viena uz otru. Bet te uz vienreiz zirgi abi divi paliek kā mieti stāvot un nekust ne no vietas. Zirgiem draud briesmas! Tagad ir labs padoms dārgs . . . Kur paliksi, kur ielīdīsi? . . . Cietajā lielceļa bruģī nevari ielīst. Bet ielīst un pazust mums vajag! To mēs briesmīgi atzīstam abi divi ar Jāni, i vārda par to nerunājuši; un nav ar' vaļas vairs runāt — kungi, rau, pašreiz būs mums klāt: četri lieli zirgi, šņākdami un galvas mētādami, nāk arvien tuvāk, un kučieris sēd lieli augsti, tam groži rokā, bet karietes riteņi tā mirdz un zviedri*, ka vēl vairāk bail tiek. Mēs tik rudzos iekšā! Ar visiem vāģiem, ar dāmām, īsti teikts — ar visu «pamiliju». Bet tavas nelaimes! Vāģi pa rudziem ir grūti vilkt: stīvējies*, ka vai lai turpat gals pieiet, bet maz uz priekšu tiec. Ko nu darīt? Vai nu tīri stāvu kungiem par laupījumu paliksi? Rāvām tad savu katrs dāmu no vāģiem laukā, atstājām vāģus dieva sargāšanā un paši, visi četri, drāzām pa rudzu lauku, ka stiebri vien

šalca. Bet mēs drīz jau dzirdējām uz lielceļa lielu troksni. . . Pag, nu ir jānotupstas zemē. Notupstamies visi čurmiņā* — varbūt varēs paslēpties. Bet kur tu paslēpsies? Domājām gan, nu jau būsim lielu gabalu aizlīduši pa rudziem, bet, kā tagad redzējām, tad vēl tepat ceļa malā vien bijām, jāsaka, kungiem pašās acīs. Un nu notupušies redzam: kas tur kungu! Sarkani, melni, zili kungi! Zirgi apturēti, un kungi, sacēlušies kājās, stāv turpat karītē*, sit plaukstas un smejas kā nejēdzīgi. Bij tādas mazas, skaistas preilenītes un kundziņi; tie lēca uz augšu, plaukšķināja ar rociņām un smējās bez gala. Viena veca «preilene» bij tādu mazu kundziņu pacēlusi augsti gaisā. Mazais kundziņš slaistīja rociņas un smējās. Man vairs bailes nebij — es zināju, ka kungi man neko Jaunu nedarīs, — bet nu man bij briesmīgi liels kauns. Viens kungs sauca: «Nāc ārā!» — un solījās dot kliņģerus. Es drusciņ padomāju … bij vai jāiet, kliņģeri ar' ir laba lieta . . . bet nē, lai ēd vien kungi paši savus kliņģerus! Vēlreiz kungs kliedza: «Bērns, nāc ārā!» — bet, kad redzēja, ka tikpat mēs nelīdīsim no rudziem ārā, tad visi apsēdās atkal savās vietās, kučieris uzsvilpa — un kungi smiedamies aizbrauca.

Paldies dievam! Nu ir briesmas pārgājušas. Jau nu varējām atkal elpot. Bet nu jāpalūko, kā stāv ar vāģiem un ar leļļiem. Ai, kas tās nu atkal bij par bēdām! Mums, vīriešiem, nekas, bet tām dāmām, tām dāmām! Leļļu vāģi uz mutes, leļļi paši — nez kur kūrējs*. Citi bij izmētājušies pa lielceļa virsu, cits bij rudzos iekāries! Bet liela daļa leļļu bij pavisam pazuduši, meklē kaut vai ar uguni — ar' nedabūsi. Norunājām tā: šie leļļi ir palikuši par palaidņiem un no saviem vecākiem aizbēguši pa pasauli. Lai viņi bēg! Mums, godīgiem vecākiem, ar' tādu palaidņu bērnu nevajag . . . gan viņus vilks apēdīs. Bet nu vēl viena svarīga lieta ir pazudusi. Tā ir vairāk vērtēs nekā visi leļļi kopā. Lienas sedzene. To jau nu labi zini, ja mazā kristumāte šito dabūs zināt, tad Lienai pēriens kā likts. Jau Liena sāk bļaut un taisās tik skriet nezin kur prom. Kristiņa ar' sāk bļaut un grib, lai tūlīt braucot mājā. Mums, vīriešiem, tāda izmišana — nezinām vairs, i ko darīt, gandrīz jau i vai pašiem jāsāk raudāt. īpaši es par sevi varu sacīt, ka man nudie vairs raudas tāļu nebij. Es skrēju kā izmisis pie Lienas, apkampu to un sacīju, sak, tūlīt brauksim ar Jāni kungiem pakaļ, panāksim kungus un viņiem atņemsim tavu sedzeni; kungi jau nu ir tā kā sedzeni nozaguši — tur nav vairs cita i ko gudrot, tagad tikai dzīties braukšus kungiem pakaļ. Liena jau apklusa brēkt. Bet šai pašā acumirklī Jānis iekliedzās: «Ve, vei, kur sedzene!» Cik šāds izsauciens bij patīkams, kas to var aprakstīt! Tas nav iespējams, to vajag katram pašam piedzīvot, t. i., pazaudēt mazās kristumātes sietavu. Un kur sietava bij? Uz rudziem pakā- rusies.

Braucām šoreiz mājā, kā nu izgāja — izgāja. Bet turpmāk mums vairs ne prātā nenāca «pamiliju» ņemt līdzi savos ceļojumos.

Mīļo lasītāj, ja tev šie mani bērnu dienu uzzīmējumi patika, tad gan tu nu uz mani ļaunosies, kad tev saku: «Es vairs negribu tāļāk rakstīt.»

Neļaunojies vis.

Un par saviem skolas laikiem es nerakstīšu. Tu jau, lasītāj, pats ar' esi skolots un zini, kā skolā iet.

Es esmu gan vēlākā laikā vel kādu mīļu reizīti paradīzes dārzā bijis, bet — mani izstūma. Un, kad es tos brītiņus šodien atminos, tad man sirdi pārņem žēlabas un it kā raudas grib nākt. Es neesmu pret tevi, mīļo lasītāj, neuzticīgs, es labprāt stāstu visu, kas tev mīļi un patīkami dzirdēt. Es esmu vaļsirdīgs cilvēks, varbūt dažā vietā jau i par daudz. Bet šos savu vēlāku laiku laimes brīžus es paglabāšu neaiztiktus dziļi vienā sirds kaktiņā, lai tie tur stāv — kādreiz man vienam pašam klusumā ko pārdomāt. — Sveiks!

komentāri

Pāri divu gadsimtu slieksnim vērpies Doku Ata un Annas Brigaderes dzīves pavediens. Pusgadsimts jau pagājis no dienām, kad Anna Brigadere rakstīja savas bērnības atmiņas, izdzīvodama tajās vēl par otru pusgadsimtu senāku dzīvi — savu bērnu dienu ļaužu un «aizmūža ļaužu» darbus un domas. Doku Ata atmiņas rakstītas agrāk, bet viņa vidzemnieki un Annas Brigaderes zemgalieši nāk no viena laikmeta, nāk ar sava laika domām un valodu. Kāda tad bija pagājušā gadsimta nogales latviešu valoda? Aktīvi darbīga — tajā straujās dzīves pārmaiņas nemitīgi iepludināja jaunas atziņas un līdz ar tām jaunus vārdus, vienādojot feodālajā sadrumstalotībā iekonservēto un paspilgtināto novadu valodas raibumu (bāzētu senajās cilšu valodu atšķirībās). Un bērnības atmiņu valodas plūdumā abi rakstnieki ļauj skaloties mums pāri sava novada vārdu un izteicienu viļņiem. Tādēļ, pat tikai pāršķirstot skaidrojamo vārdu un izteicienu sarakstu, jūtam pretī strāvojam gan seno zemgaļu, gan letgaļu un sēļu (Doku Atis nāk no Vidzemes sēliskā novada) elpu, dzirdam viņu vārdus. Bet cieši līdzās otrs process — citu kultūrtautu vārdi: gan nepieciešami kā jaunā, vēl nebijušā apzīmējumi, gan nevajadzīgi valodas piesārņotāji; te jāmin bagāto un lepno zemgaliešu valodas pārslāņošanās ar jelgavisko vāciskumu — vācu vārdiem, izteicieniem — kārkluvācietības asniem.

* * *

Doku Atis šai izdevumā pārstāvēts ar nelielu stāstiņu, bet skaidrojamo vārdu pulciņš ir diezgan paprāvs — 137 vienības. Liels daudzums — 44 vārdi — ir fonētiskie un vārddarināšanas varianti, tādi, kas no šodien pierastās formas atšķiras ar kādu pārmainītu skaņu: pleišķināt, glVsi, taišņi, tālu, eimu; ar kādu piespraustu vai atmestu līdzskani vai patskani: strads, ziem', cit', ar', pado', vasar'; ar citādu galotni: reiza, riks; ar citādu piedēkli vai priedēkli: virsaune, izredzēt, pircieni, dzirenes, meitietis, savmal, šķempele.

No 33 tekstā skaidrotajiem apvidvārdiem 13 pazīstami dažādos Latvijas novados: druškis, dievredzēt, dievredzis, krikšķi, višķiņ, izplukt, vazot, sietava; Doku Ata novadam — Vidzemei — raksturīgi vārdi izgadība, izgadijums, klučka, pūšļāt, sleberēt, lāpītenis, dēlietis, gubenis, verdze, ridze, zviedrit, čurmiņa, kā arī neparastā nozīmē lietotās vārdkopas ierušināties naudā — iedzīvoties naudā, guli zemē — guli; Vidzemē un Latgalē pazīstami vārdi netaisnieks, pelavnieks, kā arī īpatnējās vārdu nozīmes bailīgs — atbaidošs, bīstams, gods — viesības, dzīres. Skaidroti arī retāk sastopami vārdi un mazāk pazīstami jēdzieni: stīvēties, lāde, suņus sist, dzērves zābaki. Interesanti atzīmēt, ka Vidzemes apvidvārdu ne'katrs J. Endzelīns ieviesa gramatikas terminoloģijā — tā ir (piemeram, krievu valodā pazīstamā) nekatra dzimte.

Laikam paša autora jaundarinājums ir drāzeniski.

Skaidroti 43 aizgūtie vārdi: 1) senākais ģermānismu slānis — aizguvumi no viduslejasvācu valodas 12.—16. gadsimtā — iebrūķēt, stops, klīsterēt, prapji, beņķis, peršas, elje, ķērne, vāģi, lēģeris, stiķis, dīsele, kā arī no citu novadu formām atšķirīgās: pijkanne, skraģis, pijvoles, arī vārda amati īpatnējā nozīme — niķi; 2) jaunākie aizguvumi no vācu valodas: doze, jakts, skun stigs, preilene, karbača, atšķirīgās formas študierēt, študente, pamilija un saliktenis jaktspīpe. Tikai Vidzemē bijis pazīstams vācu aizguvums puliers. Te interesanti atcerēties R. Blaumaņa pseidonīmu Puliers. Tāpat jāatzīmē, ka Doku Ata novadnieki saglabājuši senāku aizguvumu vijoles apzīmēšanai — no viduslejasvācu valodas fiole radušos pijvoli.

Vidzemes vēsturei raksturīgi, ka te ar vietējo zemnieku kultūru ciešāk saskārās krievu valoda un kultūra. Visvairāk aizguvumu, protams, jaunākā laika (18., 19. gs.) kontaktu rezultātā: verste, čaja zāles, kartuzis, spičkas, čarka, pasīlija, sapravīt. Ar 12. gs. senkrievu valodas ietekmēm saistāma izlokšņu forma krist- (kristtēviņš, kristumāte), mūsu parastais krust- ir latīņu crux vai viduslejasvācu krūce ietekmē pārveidots senkrievu krist-. Poļu laikus Vidzemē liek atcerēties aizguvums ķeša un kompilējums no vācu un polu formām špigons. Vārdi džindžala un pasīlija savukārt saistāmi ar čigānu valodas iespaidu. Jaunu sadzīves un kultūras priekšmetu apzīmēšanai ar vācu un krievu valodu starpniecību ienākuši vārdi no tālām zemēm — kažmērs

no Indijas, armoņikas no grieķiem.

* * *

No Annas Brigaderes teksta 286 skaidrotajām vienībām fonētisko un vārddarināšanas variantu ir tikai 34, apmēram desmitā daļa. Skaņu sastāva atšķirības ir vārdos pusčūks, smeils, lācīgs, lokturis, lenkans, činkslis, arī ie- bēdza; ar kadu piespraustu vai atmestu līdzskani vai skaņu kopu atšķiras: kāpes, šķirstin, kribināt, gušņas, sāņš, sālims; ar citādu galotni atšķiras: pusčūks, gušņas, aizmuguris, nezinus, skropsti, ragus, aizsargu logs, bezdi-

benā; ar citādu piedēkli vai priedēkli atšķiras: vāļoties, atvērtne, lēvari, zvanīs, lēviņš, ragus, irbals, lietišķs, ķēpot, sīpolnīca, izmežģēt, dabonot. Mazais variantu īpatsvars salīdzinājumā ar Doku Ata tekstu (desmitā daļa pret ceturto daļu) rāda Zemgales izlokšņu īpašo stāvokli — kā zināms, Jelgavas apkārtnes izloksnes līdz ar Valmieras apkārtnes izloksnēm ir literārās valodas pamatā.

No 93 apvidvārdiem 36 pazīstami arī citos novados: jaunkults, lēcājs, apsitināt, toņaties, aizkurkt, roga, eršināt, mulda, ierotīt, vāķētajs, pigarica, kreceklis, merga, lize, nošķis, sēsts, rnuncis, pūtelis,% ieklikstēt, šķirināt, leķe, pretistaba. Starp tiem arī vārdi ar īpatnējām nozīmēm: garša — gaume, piens — biezpiens, lēkties — atsisties kādā, būt līdzīgam, lūzums — liels daudzums, uzmost — izzināt, cieņa — cienasts. Zemgales un Kurzemes areālā pazīstami apvidvārdi: tītinat, kārnēt, plada, pasmakre, dziedrs, pārtieši, pau- gas, klerot, indeve, lanka. Annas Brigaderes novadam raksturīgi vārdi poliši, parkrūtis, kā arī 110 Kurzemes formām atšķirīgās pavāls, pāpierē. Samērā plašs slānis — 20 vārdi un formas — pazīstams tikai no Annas Brigaderes darba. Pagaidām ir grūti nošķirt, kas šai slānī ir šaurā areālā — Tērvetē un tās apkārtnē — lietotie apvidvārdi, kas — Annas Brigaderes jaundarinājumi, attīstot tālāk novada valodas tradīciju, radot jaunas vārdformas un nozīmes, lai piedotu tekstam īpatnēju zemgalisku skanējumu.

Teksta skaidrotie vārdi rāda ari zemgaļu sakarus ar citām baltu ciltīm un radniecīgo tautu — lietuviešiem: seni kuršu vārdi varētu būt dziedrs, lanka, indeve, no lietuviešu valodas ienācis vārds ģelzis.

Daudzie Annas Brigaderes «zemgalismi» laikam norāda uz kādu šodien vēl mazpētitu novadu — zemgalisko izlokšņu īpatnējiem vārdiem un nozīmēm. Tāpēc, kā jau teikts, grūti šobrīd norobežot, kuri no vārdiem tusls, at- svitroties, ausināt, raudze, plegznaini plats, tūteniski, stāvmūru, iepakškāt, grūšļa, skrinkšķēt, plēvaiņi, milnēt, skaldarēt, skalderēt un vārdu nozīmēm atspirināties — atsperties, atkaru — atdalīti, atkaru, patvaldone — valdonīga govs, lietus birga — lietus lāses, šaltis, kā aulis — ļoti liels — ir Annas Brigaderes jaunvārdi, kuri atvedināmi uz autores dzimto izloksni.

Skaidroti 110 aizgūtie vārdi un jēdzieni. Viduslejasvācu un lejasvācu slāni pārstāv 14 vardi (daži vārdi kopēji ar Doku Ati un nav skaidroti): tīne, līkops, nierains, perve, šķēriņš, skotele, izvitēt, tulēt, šķūtēt, te arī varianti bezmērs, strelles, ļovenes, skrīnis un Kurzemē un Zemgalē sastopamais vārds spīzmane. Jaunākais vācu aizguvumu slānis — 22 vārdi (mazāk par desmito daļu no visām skaidrotajām vienībām, līdzīgi arī Doku Ata materiālā): dreijāt, trumpas, mantelis, slīperi, klabarjakts, plore, skunstnieks, rondele, salube, veļbomis, unsvats, foreiters, piķieris, loze, starp tiem varianti bokštie- rēt, prēlene, porcelis, ordnuyiga, luminācija. Tikai A. Brigaderes darbā sastopams vārds pārmaktēties. Par tuvumu sava laika lielākajam kultūras centram Jelgavai liecina ar vācu valodas starpniecību aizgūtie franču — kontese, polonēze — un latīņu valodas vārdi — sināts, superdents, prīmus, prīma, izops. Ebreju iedzīvotāju īpatsvaru pagājušā gadsimta Zemgalē rāda ar ebreju kultūru saistītie: iņģelis, šabas, košerga. Liekas, senās Kurzemes hercogu galvaspilsētas tuvums sekmējis arī dziļāku kristīgās kultūras iegulsnējumu zemgaliešu domāšanā. Tāpēc bija jāskaidro daudzi bībeles sižeti, ar senebreju kultūru saistīti personu un vietu vārdi — vāravs, Simsons, Danielis, Lats, Lata sieva, Ābrams, Zāra, Mozus, Jozus u. c., Gozenes zeme, Zina ja kalns, Ģibeona ieleja, Ajolona ieleja, filistieši, kā arī Golgāta un garīgās dziesmas vārdkopa «stiprā pils».

Salīdzinoši mazāk ir aizguvumu no krievu un poļu valodas — 7 vārdi: kukņa, klubaks, bodrs, kupcis, ķeša, birkavs, mužiks (atcerēsimies, ka Doku Ata tekstā bija 9 slāvismi — pārrēķinot procentos — divreiz vairāk).

Vēstures kolorītu jūtam vārdkopās ložu laiks, iet krievos. Skaidroti arī retāk lietojami vārdi un mazāk pazīstami jēdzieni atvizēt, pāršķiebt, bucitis, mesli, vērkulis, mājas kopa, olekts, kārta, sētuve, spranckrits, sieks, suseklis, ģilstoks, rūtis, paminas, plēsumu plēst, linauts, vaļenieki.

Kā redzams no visa teiktā, uzmanīgam autoru valodas vērotājam daudz ko dos pat tikai tas, ka abi šie autori ir blakus, vienā grāmatā lasāmi.

DOKU ATIS Mans dzīves rīts

5.   lpp.

ar' — izlokšņu forma, arī.

doze, dozīte — neliela iegarena vai apaļa kastīte, piemēram, briļļu glabāšanai. No vācu Dose (ar līdzīgu nozīmi).

reiza, reizām — izlokšņu forma, reize. Tekstā nekonsekventais formu reiza un reize lietojums vienādots, tālāk tekstā reiza.

Bozīts, arī vecīts, mulķīts — izlokšņu forma no Bozītis, vecītis, muļķītis. smieklis, arī smiekls — izlokšņu forma, smiekli. ziem' — izlokšņu forma, ziemā.

6.   lpp.

būt' — izlokšņu forma, būtu.

kažmērs — kašmirs, smalks audums no kazu vilnas. Sākotnēji izplatījies no Kašmiras novada Himalajos.

jaktspīpe — īpašas formas pīpe. No vācu Jagd un Pfeife — medību pīpe. cit' — izlokšņu forma, citu.

verste — sena garuma vienība, 1, 0668 km. No krievu eepcra.

tāļu, tālāk — izlokšņu forma, tālu, tālāk.

gods — apvidvārds, viesības, dzīres.

lieli — apvidvārds, ļoti, stipri.

divēj' — izlokšņu forma, divēju.

dot mutes — apvidvārds, skūpstīt.

8. lpp.

rumbainica — īpašas formas — cilindrveida platmale. daiļnieks — mākslinieks. Jaunvārds, ko A. Kronvalds sāka ieviest vāciskā skunstnieks vietā.

pado' — izlokšņu forma, padod.

10. lpp.

lāde — augsta koka kaste ar atvāžamu vāku drēbju (meitu pūra) glabāšanai. Seit ar nozīmi zārks.

kas t' — izlokšņu forma, kas tad.

12. lpp.

es eimu, lai es eimot — izlokšņu formas, es eju, lai es ejot. izgadiba, izgadijums — Vidzemes apvidvārds, izdevība. iebrūķēt, brūķēt — lietot. Seit — dzert (alkoholiskus dzērienus). No viduslejasvācu brūken (ar līdzīgu nozīmi).

ķeša — parasti kabata, šeit — apģērbam piestiprināma kule. No poļu kieszen — kabata.

taišņi — izlokšņu forma, taisni. virsaune — izlokšņu forma, virsotne.

13.   lpp.

pleišķināt — izlokšņu forma no plīkšināt. Seit ar nozīmi purināt. pieres auts — precētas sievietes galvas apsējs, kas nosedz pieri. spičkas — sērkociņi. No krievu cnuuKu.

čajs, čaja zāles — Vidzemes un Latgales apvidvārds, īstā tēja pretstatā zāļu tējai. No krievu uaū.

kartuzis — šeit laikam ar nozīmi tabaka, šņaucamā tabaka. No krievu Kaprt/3 — lielgabala šāviņa pildījums, arī maisiņš, kurā ievieto šo pildījumu. strads — izlokšņu forma Vidzemē un Latgalē, strazds.

14.   lpp.

bailīgs — Vidzemes un Latgales apvidvārds, atbaidošs.

stops — sens tilpuma mērs, 1,275 litri. No viduslejasvācu stop. pijkanne — ari pīpkanna, arī zarakanna. Sens dzeramais trauks, kanna (arī kauss) ar snīpi, pa kuru dzēra. No viduslejasvācu pipkarme (ar līdzīgu nozīmi).

štuks, štukiņš — Vidzemes un Latgales apvidvārds, brīnumains, dīvains, arī jocīgs notikums. Aizgūts, iespējams, ar krievu valodas starpniecību no vācu Stūck — gabals, arī luga.

druškis — drušķis, apvidvārds, parasti ar nozīmi mazs, resns cilvēks, arī nobarots zirgs. Seit — lācis.

18. lpp.

izredzēt — izlokšņu forma, pieredzēt. pircieni — izlokšņu forma, pirkumi.

kristtēviņš — izlokšņu forma, krusttētiņš. No senkrievu KbptcTb-. under drapas — brīnumzāles. No vācu Wunder un Dropp — brīnišķīgs un zāles.

Hācker — vācu oriģinālforma, latviskotā forma Hekers. 20. lpp.

štukaunieks — asprātis, jokupēteris. Sk. štuks. sālijs — izlokšņu forma, sāļš.

ierušināties naudā — īpatnējs lietojums, iedzīvoties naudā. 21. lpp.

kalendaris — izlokšņu forma, kalendārs.

īdzer čārku, biusi zornu poarroavis — tekstā mēģināts atveidot latgalisko izrunu «iedzer čarku, būsi zarnu pārrāvis». Cārka, čarka — sarunvalodas vārds, šķidruma mērs — 0,123 litri. No krievu uapica.

karbača — ādas pletne, pātaga, šeit laikam — birka. No vācu Karbatsche (ar līdzīgu nozīmi).

plaukstis — izlokšņu forma, plaukstas.

ģist (ģiedu, ģied, ģiež, ģiežam, ģiežat) — nojaust.

22. lpp.

netaisnieks — Vidzemes un Latgales apvidvārds, tas, kas ir līks, arī nepareizs, arī nepatīkams.

kristumāte — izlokšņu forma, krustmāte. Sk. kristtēviņš. beņķis — sols. No viduslejasvācu benke — sols, arī darbgalds.

23. lpp.

nolaupīt — apvidvārds, nolobīt, nomizot.

čeverēt — bezsakarīgi ko izteikt, piemēram, kādas skaņu kopas.

tipts — kāds īpašs audums. Sk. arī tiptene.

(no)klīsterēt — (no)līmēt ar klīsteri. No viduslejasvācu klisteren — klīs- terēt, lipināt, līmēt.

26.    lpp.

špigons — spiegs. Sī forma, iespējams, veidojusies, sajaucoties aizguvumiem no vācu un poļu valodas Spion un opieg (nozīmes līdzīgas).

klučka — Vidzemes apvidvārds, nicinošs nosaukums maza auguma cilvēkam.

prapi, prapji — (ietinamais) papīrs un tamlīdzīgi, ko senāk izmantoja, lādējot šautenes. No viduslejasvācu prop — aizbāznis, puļķis.

skrāģis — Vidzemes apvidvārds (Kurzemē krāģis), atbalsta rāmis, pieme ram, galda virsas uzlikšanai. No vidusvācu schrage — koka statnis. pūšlāt — Vidzemes apvidvārds, atkārtoti pūst, ātri un bieži pūst. saldanums — izlokšņu forma, saldums.

27.             TOC "1-3" lpp.

žīda rags — arī baušļu rags, ko lūgšanas laikā Mozus ticīgie sien sev pie pieres un rokām.

28.             lpp.

pijvoles — apvidvārds, vijoles. No viduslejasvācu fiole — vijole. armoņikas — izlokšņu forma, harmonikas. Pamatā grieķu harmonikos. lāpītenis (cimds) — Vidzemes apvidvārds, salāpīts, ar ielāpiem.

29.             lpp.

dzirenes — izlokšņu forma, apdziras. Apdzirdīt ar dzirenēm — saindēt.

30.             lpp.

dievredzēt, izdievredzēt — apvidvārds, ar maģiskām spējām ārstēt. dievredzis — apvidvārds, ar maģiskām spējām apveltīts cilvēks. preilene — jaunkundze. No vācu Frāulein (ar līdzīgu nozīmi). cierēt — Vidzemes apvidvārds, šurpu turpu staigāt. No vācu spazieren — pastaigāties.

pelavnieks — Vidzemes un Latgales apvidvārds, mazs šķūnītis pelavu glabāšanai.

jakts — 1) medības, 2) neparastas, jocīgas izdarības, blēņas, palaidnības. No vācu Jagd — medības, pakaļdzīšanās, arī kņada, tracis. dēlietis — Vidzemes apvidvārds, jauns vīrietis, puisis. meitietis — izlokšņu forma, jauna sieviete, meita.

velēties — mazgāt drēbes ar senlaicīgu paņēmienu — sitot ar koka vāli.

gubenis — Vidzemes apvidvārds, neliels šķūnis lopbarības glabāšanai zem viena jumta ar piedarbu vai kādu citu ēku.

32.    lpp.

lēņi — izlokšņu forma, lēni. ačgārņi — izlokšņu forma, ačgārni.

33.    lpp.

peršas — pantiņi, ari dziesmas, dzejoji. No viduslejasvācu versche (ar līdzīgu nozīmi).

krikšķi — apvidvārds, elsas, šņuksti.

(ej) guli zemē — īpatnēja vārdkopa ar nozīmi (ej) gulēt.

35.    lpp.

eljes rags — trauks (senlaikos parasti grezni apkalts rags) ar svēto ejju, ari kādām smaržīgām vielām. Simbolizē šķīstīšanu. No vidusvācu olje (ar līdzīgu nozīmi).

savmal — izlokšņu forma, katrs uz savu pusi. verdze — Vidzemes apvidvārds, gara rinda.

ridze — Vidzeme? apvidvārds, šeit laikam — apļveida rotājums pie aizjūga.

36.    lpp.

ta' — izlokšņu forma, tad.

džindžala — ādas pātaga čigānu valodā.

pasīlija — pasilija, Vidzemes apvidvārds, apcietinājuma vieta, cietums. Vārds laikam radies no krievu vārdiem noceAenue un Sibīrija, pulkstens — izlokšņu forma, pulkstenis.

37.    lpp.

īsten — izlokšņu forma, īsteni. dien' — izlokšņu forma, dienu.

38.    lpp.

lai — apvidvārds, jau. višķiņ — apvidvārds, loti.

40. lpp.

izplukt — apvidvārds, iekaist (par ādu). vasar' — izlokšņu forma, vasarā.

riks, riciņš — izlokšņu forma, rika, rieciens.

ķērne — koka trauks ar aizvāžamu vāku (produktu glabāšanai un sviest kulšanai). No viduslejasvācu kerne (ar līdzīgu nozīmi).

skunstīgs — šeit smalks, sarežģīts. No vācu Kunst — māksla, mak;i

42.    lpp.

vāģi — rati. No viduslejasvācu wag(e)n — rati, kariete.

lelļi — izlokšņu forma, lelles.

vazot — apvidvārds, ātri iet, braukt.

amati, ar amatiem — šeit niķi, ar niķiem. No viduslejasvācu ammet arods suņus sist — izteiciens ar nozīmi: dīki pavadīt laiku, palaidņoties. študierēt — tiešs pārcēlums no vācu studieren — studēt. Seit — klaiņot šķempele — izlokšņu forma, šķemba.

43.lpp.

nolle — izlokšņu forma, nulle. vis' — izlokšņu forma, visu.

44.             lpp.

lēģeris — nometne. No viduslejasvācu leger (ar līdzīgu nozīmi). biedris — izlokšņu forma, biedrs.

45.             lpp.

studente — tiešs pārcēlums no vācu Student — studenti.

46.             lpp.

dzērves zābaki — izteiciens ar nozīmi iekaisusi, sasprēgājusi āda kājām. stiķis — gabals. No viduslejasvācu stūcke (ar līdzīgu nozīmi). drāzeniski — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, Doku Ata jaunvārds, te laikam: šļūcot vilkt (kāju pa smiltīm).

ne katrs — apvidvārds, neviens no abiem. (Literārajā valodā ietilpst ter mina nekatra dzimte sastāvā.)

pamilija — sarunvalodas forma no ģermānisma familija — ģimene. No vācu Familie (ar līdzīgu nozīmi).

47.    lpp.

sleberēt — Vidzemes apvidvārds, lēnām pārvietoties. sapravit — Vidzemes un Latgales apvidvārds, sataisīt, salabot. No krievu ucnpaeuTb (ar līdzīgu nozīmi).

sietava — apvidvārds, drānas gabals, ko aptin ap kājas apakšstilbu.

dīsele — divjūga ratu ilkss, pie kuras no abām pusēm piejūdz zirgus. No viduslejasvācu dis(s)el (ar līdzīgu nozīmi).

puliers — Vidzemes apvidvārds, ātrs, izveicīgs cilvēks, ari kurjers. No vācu Polier — mūrnieku priekšstrādnieks, arī smalkgaldnieks. Vārdkopa kā puliers — ātri, zibenīgi.

glīši — izlokšņu forma, glīti.

vajagās — izlokšņu forma, vajag.

zviedrīt — Vidzemes apvidvārds, zvīļot, zvērot.

stīvēties — ar lielu piepūli ko darīt.

49. lpp.

čurmiņa — Vidzemes apvidvārds. čupiņa karite — paralēla forma vārdam kariete. kur kūrējs — izlokšņu forma, kur kurais.

ANNA BRIGADERE Anneles stāsti

53. lpp.

«stiprā pils» — vārdkopa no garīgās dziesmas «Tas kungs ir musu stiprā pils» pirmās rindas, te apzīmē drošību, atbalstu.

tīne — liels, augsts, apaļš koka trauks ar vāku, parasti miltu, graudu, ari audekla baķu glabāšanai. No viduslejasvācu tine — toveris, kubls.

54. lpp.

atvizēt — sākt vizēt, spīdēt.

tusls, tusla — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds, te laikam: nespēcīgs. Iespējams, fonētiskais variants no kusls, pāršķiebts — ļoti sašķiebts.

cērps — ar zāli apaudzis cinis, parasti purvainā vietā, arī biezs asas zāles

polonēze — svinīga pāru deja, ar to parasti ievada svinīgus sarīkojumus, piemēram, skolas izlaidumu. Radusies Polijā. No franču polonaise — poliskā.

55.            lpp.

jaunkults (sviests) — apvidvārds, svaigi sakults (sviests).

56.            lpp.

atsvītroties — atstāt svītru (uz virsmas). Iespējams, A. Brigaderes jaunvārds.

apsitināt — apvidvārds, aptīt, aptīstīt.

57.            lpp.

bučitis — tāpat kā buciņš, pamazināmā forma no buks — āzis, arī stirnu buks. Tautasdziesmās parasti lietots kā pastāvīgais pielikums vārdam āzītis: «Āzīti, bucītiSai tautasdziesmā lietots patstāvīgi.

61. lpp.

«polisi» — Zemgales apvidvārds, pārziedējušas pienenes. To apaļās gal viņas zemgaliešiem asociējušās ar Kurzemes hercogistes laika poļu muižnieku pusgarajām, kuplajām biksēm.

lēviņš — izlokšņu forma, lēvenis, liels daudzums.

63.    lpp.

sasaukt kopā — burtojot salasīt vārdu.

aizsargu logs — izlokšņu forma, priekšlogs, otrs logs, ko ziemā ieliek siltuma saglabāšanai.

pusrata, būt uz pusrata — ne šā, ne tā.

ēverģēlīgs — nerātns, draiskulīgs. Laikam aizguvums no ģermāņu valodām.

64.    lpp.

irbulis — nosmailināts kociņš, ko lasot turēja pie lasāmā vārda. 66.lpp.

titināt — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, ar runāšanu izsaukt dusmas, sakaitināt, arī ķircināt.

lēcājs (pakrūtē) — apvidvārds, sirds slimība.

67. lpp.

toņāties — apvidvārds, knosīties, arī tūļāties.

bokštierēt — izlokšņu forma, boksterēt, lasīt, nosaucot katru burtu un zilbi. No vācu buchstabieren — burtot.

68. lpp.

gā, kā, hā, eņ, eļ, eš, čā — burtu g, k, h, ņ, l, š, č nosaukumi burtojot.

lpp.

sērt riju — kulšanai paredzēto labību izvietot kaltēšanai rijā uz īpašas novietnes — ārdiem.

lpp.

baldahīns — pie četriem balstiem piestiprināts grezna auduma jumts, ko lieto svinīgās ceremonijās, svinīgajos gājienos.

lpp.

ausināt — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds, te laikam — mudināt klausīties.

74.             lpp.

aizkurkt — apvidvārds, skali kurkstot, padarīt (uz laiku) nedzirdīgas (ausis); pieburt kādu ļaunumu. mesli — nodevas.

75.             lpp.

mantelis — mētelis. No vācu Mantel (ar līdzīgu nozīmi). vērkulis — vērpšanai sagatavots, piemēram, vilnas vīšķis. Seit laikam: kāzu braucienos un kāzu dejās lietotais trideksnis, gatavots no egles galotnītes. Par vērkuli saukti arī biezi, sajukuši mati.

nierains — neskaidras nozīmes vārds, te laikam — ar nierveidīgu ornamentu. Niere — no viduslejasvācu nere (ar līdzīgu nozīmi).

tiptene — Zemgales apvidvārds, lakats, laikam no īpašas drānas.

76.    lpp.

špetns — izlokšņu forma, nešpetns.

kukņa — virtuve. No krievu KyxuH (līdzīgas nozīmes vārds). 79. lpp.

pavāls — Kurzemes un Zemgales apvidvārds, pārvāls, salmu jumta augšējā salmu kārta, kas pārliekta pāri apakšējai kārtai.

ģelzis — nolietots, arī neass nazis. No lietuviešu ģelzis — dzelzs; klik- stošs ģelzis — saliekts, izlodzīts nazis.

lēvari — izlokšņu forma, lēveri, nonēsāts, noskrandis apģērbs, skrandas.

vāravs — izkropļots svešvārds, faraons. A. Brigadere izmantojusi populāro bībelstāstu par Jāzepu — Ēģiptes faraona sapņu tulku. Izskaidrojot sapni par septiņām treknajām un septiņām liesajām govīm, viņš paredzējis septiņus auglīgus un septiņus bada gadus.

85. lpp.

kopa — mājas kopa, mājas darbi: lopu barošana, ēdiena gatavošana, pagalma un mājas uzpošana utt.

kārnēt — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, kāri noskatīties.

89.    lpp.

roga — apvidvārds, tukša, izkulta vārpa.

trumpas — spēļu kārtis. No vācu Trumpf — kārtis ar augstāku vērtību (attiecībā pret citām kārtīm).

90.    lpp.

olekts — sens garuma mērs, atbilst apmēram attālumam no pirkstgaliem līdz elkonim.

iņģelis — te laikam izkropļota vācu vai jidiša valodas forma ar nozīmi bērns.

eršināt — ersināt, apvidvārds, ērcināt, kaitināt.

91.             lpp.

šabas — svinama diena, kad pie Mozus ticības piederošie nedrīkst neko strādāt. Iespējams, no formas sabath.

92.             lpp.

attrumpot — atspēlēties, piemēram, kaitinātājam.

tikops — vienošanās, salīgšana, ari cienasts tam par godu. No viduslejasvācu lī(t)kop (ar līdzīgu nozīmi).

93.             lpp.

kārta — novecojusi nozīme, apģērba komplekts, piemēram, veste, svārki un bikses.

mulda — maizes abra, koka trauks mīklas gatavošanai. No viduslejasvācu mulde (ar līdzīgu nozīmi).

94.    lpp.

ierotlt — apvidvārds, parasti — ielocīt, piemēram, vīli. Seit laikam ar nozīmi: ietvert, veidot apmali.

96.lpp.

sētuve — īpašs apļveida grozs, kurā sējējs nes graudus.

97.    lpp.

sllperi — gulšņi. No vācu Slieper (ar līdzīgu nozīmi).

98.    lpp.

lākturis — metāla stienis ar turekli skala iestiprināšanai. Pamatā viduslejasvācu lachter (ar līdzīgu nozīmi).

vāķētājs — apvidvārds, tas, kas vāķē — pavada nakti nomodā ko uzrau- got, sargājot.

99.    lpp.

pigarica — apvidvārds, no maizes gatavots ēdiens.

100.   lpp.

klabarjakts — medības, kuru laikā medījamos zvērus izbaida ar koka klabekļiem. No vācu Klapperjagd — medības ar dzinējiem.

104.lpp.

bezmērs — bezmēns, rokas svari. No viduslejasvācu bes(e)mer. pērve, pervēt — krāsa, krāsot. No viduslejasvācu verwe (ar līdzīgu nozīmi). raudze — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds. Te laikam — saraudzēts novārījums.

105. lpp.

spranckrīts — apvidvārds, ķīmiska viela, vara vitriols. indeve — nevēlama tieksme, paradums. Iespējams, sena kuršu valodas forma.

107.   lpp.

sieks — sena mēra vienība, apmēram 17 kg.

108.    lpp.

saļims — izlokšņu forma, sālījums.

suseklis — suka. Matu sukāšanai lietoti cūkas saru susekļi, linu apstrā dāšanai — susekļi ar dzelzs tapām.

110. lpp.

kreceklis — apvidvārds, galerts.

111. lpp.

kosere — košergaļa, gaļa, ko iegūst no īpašā veidā kauta liellopa, ko drīkst ēst Mozus ticīgie.

lapsastes, sprēslīcas, kurpnieki, dālderi — dažādas rotaļas.

113. lpp.

zvanis — izlokšņu forma, zvaniķis, zvanītājs, tas cilvēks, kura pienākums zvanīt baznīcas tornī pirms un pēc dievvārdiem.

116. lpp.

Gozenes zeme — Gošenes zeme Ēģiptē, kur saskaņā ar bībeles nostāstiem dzīvojuši ebreji pirms iziešanas no Ēģiptes. merga — apvidvārds, meitene.

122. lpp.

plada — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, plācenis, arī plātsmaize. Seit — plāns, neraudzēts kviešu miltu plācenītis.

«tārpiņi» — apvidvārds, nūdeles, arī no rupja maluma miltiem. plegznaini plats — neskaidras nozīmes vārdkopa, iespējams, A. Brigaderes jaundarinājums. Laikam ar nozīmi: plats kā plezna.

128. lpp.

pāpierē — Zemgales apvidvārds, pārpierē, pāri pierei sasiets (lakats). aube — mice, plānas drānas cepurīte, ko valkāja precētas sievietes. No vācu Haube (ar līdzīgu nozīmi).

tūteniski — neskaidras nozīmes vārds. Seit laikam — parastā veidā sasietam lakatam augšā uzsiets ap galvasvirsu sarullēts lakats.

132. lpp.

zetora svārki — apvidvārds, zetersvārki, vīriešu svārki ar pagarinātu muguras daļu.

135. lpp.

kontese — komtese, grāfiene, grāfa meita. No franču comtese — grāfiene. lanka — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, liela, zema pļava upes līcī. Sens kuršu vārds.

137. lpp.

pārkrūtis — apvidvārds, pāri krūtīm krusteniski sasiets (lakats).

138. lpp.

saduņķēt — apvidvārds, iesist, iegrūst dunku sānos. iebēdza — izlokšņu forma, iebēga.

skaldarigs, ari skalderigs — atvasinājums no apvidvārda skalderēt vai skaldars, neskaidras nozīmes vārdi. Te laikam ar nozīmi — ātra, neskaidra (valoda).

143. lpp.

uzspurga — izlokšņu forma, uzspurdza. sadabonot — izlokšņu forma, sadabūjot.

145.lpp.

Levitāns — Leviatāns, briesmonis, kuru uzvar Jahve (dievs) bībeles nostāstā. Bībeles pētnieki te saskata šumeru mīta par pasaules radīšanu atbalsi. Sumeru mītā pūķi uzvar dievs Enlils.

146.   lpp.

sināts — senāts, augstākā tiesu instance cariskajā Krievijā. superdents — superintendents, augstākā luterāņu baznīcas amatpersona Latvijā no 1622. līdz 1919. g.

Lats — leģendārā bībeles ciltstēva Ābrama brāļadēls. Sodomas un Go moras sodīšanas dienā eņģeļi viņu līdz ar ģimeni izveda no bojā ejai nolemtās pilsētas.

Sodoma un Gomora — leģendāras pilsētas pie Nāves jūras, kuru nogrēkojušos iedzīvotājus Jahve (dievs) sodīja ar sēru un uguni, pilnīgi iznīcinādams pilsētas un to iedzīvotājus.

147.   lpp.

ģilstoks — ģilstogs, arī gilstoks, tracis, trokšņaina, nepatīkama lieta. viciņa — rokdarbs izvilkuma tehnikā.

149.   lpp.

kruķis — dzelzs stienis ar aizliektu galu. Ar to sakārto malku krāsnī, izrauš ogles no krāsns. No viduslejasvācu krucke (ar līdzīgu nozīmi).

lize — maizes lāpsta. Ar to ieliek (iešauj) krāsnī no mīklas izveidoto klaipu.

smeils — Zemgales izlokšņu forma, smails.

klubaks — neizveidots pikucis, bezformīgs gabals. Aizguvums no krievu

KSlļ/ČOK.

150.   lpp.

nošķis /nuosķisļ — apvidvārds. kušķis, saišķis. ronas — izlokšņu forma, rodas.

154. lpp.

papuve — tīrums, ko neapstrādā pavasarī, bet vēlāk, parasti rudzu sēšanai. 164.lpp.

spīzmane — saimniecības vadītāja, mācīta virēja. Pamatā viduslejasvācu spīs — ēdiens un mann — cilvēks.

165.   lpp.

ārlietas — šeit — ārpusmājas notikumi. «kaķa mūžs» — īss mūžs.

166.   lpp.

tulēt (jaku) — tullēt, iestīvināt ar stērķeli. Aizguvums no lejasvācu tul- len — aubes lentes un mežģīnes rullēt un iestīvināt.

plore /pluoreļ — plāna auduma piešuve kleitas vai blūzes plecu daļai. Aizguvums no vācu Flor — šķidrauts.

167. lpp.

bodrs /buodrs/ — neskaidras nozīmes vārds. Iespējams, aizguvums no krievu 6odf) ar nozīmi modrs, možs. lokturis — izlokšņu forma, rokturis.

foreiters — jātnieks, kas pavada karieti. No vācu valodas. piķieris — suņu puisis. No vācu Pikdr (ar līdzīgu nozīmi). palodē — logu un durvju apmala.

lovenes — apvidvārds, lievenes. Aizguvums no viduslejasvācu love(ne) ar jumtu segta priekštelpa, halle.

skunstnieks — mākslinieks. No vācu Kunst — māksla, māka.

169.   lpp.

rondele — apļveida zāliens ar apstādījumiem, parasti pils priekšā. No vācu Rondell (ar līdzīgu nozīmi).

luminācija — iluminācija. No vācu Illumination — svētku uguņošana.

170.   lpp.

skunstes — šeit — iluminācijas ierīces.

salube — īss apmetnis ar lielu apkakli. Iespējams, no vācu Saloppe (ar līdzīgu nozīmi).

pasrnakre — Kurzemes un Zemgales apvidvārds, pazode.

173. lpp.

401

šķēriņs, tīt šķēriņu — meti, audeklā gareniski ejošie pavedieni. No viduslejasvācu scher, scherincje — audekla meti.

26—102870

veļbomis — steļļu sastāvdaļa, apaļš bomis, veltnis, kam uztin metus. No vācu Welbaurn — vārpsta.

rūtis — no diegiem izveidotas mazas cilpiņas. Caur nītīm izvērtie meti palidz veidot audekla rakstu.

klenderēt — parasti sarunvalodā — klaiņot.

strelles — izlokšņu forma, stelles, aizguvums no viduslejasvācu stel(le), aužamā ierīce.

178.   lpp.

Simsons — bībeles personāžs, kurš cīņā ar izraēliešu ienaidniekiem filis- tiešiem tika ar viltu sagūstīts.

filistieši — senatnes tauta, kas 12. gs. pirms mūsu ēras apmetās Kanaānā, kur sastapās ar izraēliešiem. No bībelē minētās filistiešu apmetnes — Pelešet— cēlies Palestīnas nosaukums.

179.    lpp.

sēsts — apvidvārds, steļļu sēdeklis.

mestava — mustava, apvidvārds, šķiets — ar to piesit audu diegus aužamajam audeklam.

paminas — steļļu sastāvdaļa. Minot paminas,pārvietoja nītis un veidoja audekla rakstu.

lpp.

unsvats — lamuvārds, bezgodis, nelietis. No vācu Hundsfott (ar līdzīgu nozīmi).

Danielis — Daniēls, bībeles personāžs, babiloniešu gūstā (6. gs. p.m.ē.) kļuva par izcilu augstmani, intrigu rezultātā krita nežēlastībā un tika iemests lauvu bedrē. Taču, kā vēstī bībele, notika brīnums; lauvas Daniēlu neaiztika, tādējādi Daniēls atguva savu izcilo stāvokli.

lpp.

Apsalons — Absaloms, bībeles personāžs, viens no ķēniņa Dāvida dēliem. Cīņā par troni Absaloma vadīto dumpinieku karaspēku sakāva. Bēgošais Absaloms paauļoja zem ozola, viņa mati sapinās ozola zaros; tādējādi preti nieki viņu panāca un nogalināja.

186. lpp.

Ābrams — Abrāms, Zāra — Sāra, Hagare — Hagāra, Ismaels — Ismaēls, Jēkabs, Ezavs — Ezavs, Jzaks — Izāks, Jāzeps, Mozus — bībeles personāži.

Zina ja kalns — Sīnāja kalns, bībeles nostāstā vieta, kur Mozus saņēma no Jahves bauslību galdiņus, resp., liturģiskus priekšrakstus un likumus.

Golgatas kalns — kristiešu svetvieta: kalns senās Jeruzalemes tuvumā, kur, pēc kristīgo domām, krustā sists Jēzus Kristus.

209. lpp.

prēlene — freilene, jaunkundze. No vācu Frāulein — jaunkundze. 211. lpp.

sipolnicas — izlokšņu forma, sīpolu mizas.

215.    lpp.

klikstēt — apvidvārds, ieliekties, ielīkt, locīties uz augšu uz leju. izmežģēts — izlokšņu forma, izmežģīts. Seit — piestiprinājuma vietā izļodzījies (nazis).

irbals — izlokšņu forma, irbulis. gušņas — izlokšņu forma, usnes.

216.    lpp.

sāņš — izlokšņu forma, sāņus.

218. lpp.

Lata sieva — šeit bībeles nostāsta par Latu epizode: eņģeļi lika Latam ar ģimeni neatskatoties begt no degošās Sodomas, bet Lata sieva pārkāpa aizliegumu un atskatījās — un tika pārvērsta par sālsstabu.

Jāzeps — šeit bībeles nostāsta par Jāzepu epizode: Jāzepu, vienu no Jēkaba divpadsmit dēliem, brāļi, kurus sadusmojusi tēva īpašā labvēlība pret Jāzepu, grib nogalināt un iemet dziļā bedrē. Vēlāk, vecākā brāļa Rubeņa pierunāti, izvelk no bedres un pārdod vergu tirgotājiem, kas Jāzepu aizved uz

Ēģipti.

220. lpp.

Jozus — Jozua, bībeles personāžs.

Ģibeona ieleja, Ajolona ieleja — Ģibeona, Ajalona, vietas senajā Kanaānā. 221. lpp.

piķa bikses — īpaša auduma bikses. 222. lpp.

26

porcela trauki — izlokšņu forma, porcelāna trauki. No vācu l, or:rllan (ar līdzīgu nozīmi).

403

223. lpp.

izops, mazgāt ar izopu — auga Vidusjūras zemēs, latviski saukta izapene, aromātiskā eļļa, latīniski Oleum Hyssopi. Tekstā runāts par senebreju reliģijai raksturīgo rituālo apmazgāšanos kā atbrīvošanu no grēkiem.

225.    lpp.

sirce — širce, priekšauts. No vācu Schurze (ar līdzīgu nozīmi).

226.    lpp.

muncis, munčitis — apvidvārds, pār galvu uzmaucama bezpiedurkņu kleitiņa, bērnu apģērbs.

227. lpp.

stāvmūru — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds, te laikam — kā mūris.

230. lpp.

skotele — apvidvārds, priekšauts. No viduslejasvācu schotvel — ādas priekšauts.

gardibene — cilindrs.

atspirināties — atspirināties, apvidvārds, atsperties. 232. lpp.

dziedrs — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, sija. Sens kuršu vārds. garša — gaume.

237. lpp.

plekstes — apvidvārds, butes.

239. lpp.

ragus — apvidvārds, ragavas.

246. lpp.

valčot — neskaidras nozīmes vārds, iespējams. A, Brigaderes jaunvārds, te laikam auklēt.

pupalellis — apvidvārds, zīdainis.

249. lpp.

iepakškāt — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds, te laikam: strauji uzsist pa ko.

252. lpp.

ļenkans — izlokšņu forma, ļengans. 258. lpp.

ložu laiks — armijā iesaucamo noteikšana lozējot, parasti rudenī, kad notika iesaukšana karadienestā. No vācu Lose (ar līdzīgu nozīmi). iet krievos — tikt iesauktam cara armijā.

259.lpp.

šķūtēt — šeit īpatnēja nozīme: vest zirga pajūgā. No ģermāņu valodām. kupcis — kupcis, uzpircējs. No krievu Kyneu, vai poļu kupiec (ar līdzīgu nozīmi).

261. lpp.

plēsumu plēst — apart, iekopt atmatu. atmata — neapstrādāta aramzeme.

266. lpp.

bezdibenā — izlokšņu forma, bezdibenī.

270.    lpp.

cieņa — apvidvārds, cienasts.

271.    lpp.

izkrekloties — novelkot virsdrēbes, palikt kreklā. 277. lpp.

/biezais/ piens — apvidvārds, biezpiens. pakrejas — ar rūgušpienu sajaucies krējums.

pūtelis — apvidvārds, ēdiens, kuru gatavo, rupji samaļot novārītus un izkaltētus dažādas labības graudus un miltus iejaucot ar krējumu sagatavotā biezpienā.

grūšļa — neskaidras nozīmes vārds, te laikam: vārīti un sagrūsti, samīcīti graudi. Citos apvidos grūsle — kartupeļu biezputra, arī sagrūstas kaņepes. skrinkšķēt — neskaidras nozīmes vārds, parasti — krinkšēt — krakšķēt.

283. lpp.

mangot — parasti — diedelēt, šeit laikam — vilkt. No viduslejasvācu manger — tirgotājs.

287. lpp.

birkavs — sena svara vienība, apmēram 160 kg. No senkrievu čbpKoet. ķeša — šeit — kabata.

289.             lpp.

ieklikstēt ce— apvidvārds, ielīkt, saļodzīties ceļos.

290.             lpp.

valčot — te laikam ar nozīmi valkāt, vilkt (pa zemi). ķēpot — izlokšņu forma vai A. Brigaderes jaunvārds no ķēpāt ar nozīmi ķēpāties.

291.             lpp.

latatā — izsauksmes vārds ar nozīmes niansi projām, tālu. tebe nu — te nu bija.

296. lpp.

linauts — šeit: linu galdauts.

297.lpp.

cinkslis — izlokšņu forma, cinkslis — dzīvnieka gurns.

298. lpp.

teķis — auns.

302.    lpp.

vaļenieki — parasti: veci cilvēki, kas nelīgst par kalpiem, bet pārtiek no gadījuma darbiem.

303.    lpp.

lielišķs — izlokšņu forma, lielisks. Seit novecojusī nozīme sevišķs. pārtieši — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, tieši pāri. izvitēt — vitēt, apvidvārds, izbalsināt. No viduslejasvācu witten (ar līdzīgu nozīmi).

304.    lpp.

grāvēties — novecojis vārds, trokšņaini darboties. 309. lpp.

šerpti — izlokšņu forma, šerpi, ātri. No vācu Scharp — ass, arī ātrs, arī vērīgs.

312. lpp.

šķirināt — izlokšņu forma, atšķirt, nodalīt.

314.             lpp.

kules, bikšu kules — bikšu kabatas. alpakā kleita — alpaka, īpaša auduma kleita.

315.             lpp.

leķe — apvidvārds, pika (parasti sniega, šeit — vilnas). širas — šoras, vienzirga iejūgs no ādas.

316.             lpp.

pretistaba — viena no senās trīsdaļīgās mājas (nams, dzīvojamā istaba, pretistaba) istabām, te laikam — goda istaba.

317.             lpp.

lēkties (kādā) — izlokšņu nozīme: atsisties kādā, būt līdzīgam.

319.             lpp.

čunčināt — lēni braukt.

320.             lpp.

klaušināt — uzdot jautājumus, iztaujāt. iesprandzēt — iežņaugt (piemēram, korsetē).

322.             lpp.

trumpmaņi — kāršu spēlmaņi. Sk. trumpas.

323.             lpp.

sārmaina smaka — šeit: sārmam raksturīga smaka. īpatnējs lietojums. sārms — uz pelniem nostādināts ūdens drēbju mazgāšanai. nātrains asums — šeit: nātrei līdzīgs asums. Tpatnējs lietojums. birga — apvidvārds. Seit īpatnējs lietojums vārdkopā lietus birga — lietus lāses, lietus šaltis.

324.    lpp.

atkāru — atkaru, atliekts, atliecies atpakaļ. Tpatnējs lietojums. 326. lpp.

plēvaiņi — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds. Seit laikam — pelnu plēnes.

327. lpp.

pārmaktēties — Zemgales apvidvārds, pārpūlēties. No vācu Macht — vara, spēks.

329.            lpp.

lācīgs — izlokšņu forma, lācīgs.

štērēt — beznozīmes vārds. Seit autore rāda Rīgas māsīcas «vācisko» valodu.

330.            lpp.

izpērt sarus — viena no jaundzimušā apkopšanas procedūrām. patvaldone — patvaļīga, nepaklausīga (par govi). īpatnējs lietojums.

lpp.

skropsti — izlokšņu forma, skropstas. kribināt — apvidvārds, knibināt, skribināt.

lpp.

muziķi — nievājošs apzīmējums zemniekiem. No krievu mīj^kuk — zemnieks.

kuža — nievājošs apzīmējums zemas kārtas cilvēkam, lempis, muļķis.

lpp.

lūzums — šeit: liels daudzums. kuramais — izlokšņu forma, kurināmais.

lpp.

lēļot — īpatnēja forma, lelot, dziedāt.

340.            lpp.

nezinus — izlokšņu forma, nezinot.

341.            lpp.

aizmuguris — izlokšņu forma, no mugurpuses. 344. lpp.

pusčūks — izlokšņu forma, puscūcis, pusgada cūka. vērzeles — apvidvārds, slejas.

paugas — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, sakas.

345. lpp.

atvērtne — Zemgales izlokšņu forma, (durvju) atvērums. milnēt — neskaidras nozīmes vārds, iespējams, A. Brigaderes jaunvārds. Seit laikam — rēgoties, melnēt.

347. lpp.

ordnunga — kārtība. No vācu Ordnung (ar līdzīgu nozīmi).

350.             lpp.

šķirstin — izlokšņu forma, šķirtin.

351.             lpp.

gubinante — izkropļota forma no guvernante, bērnu audzinātāja bagātā ģimenē. No franču gouvernante (ar līdzīgu nozīmi).

355.             lpp.

katedris — katedra, īpašs sēdeklis uz paaugstinājuma klases priekšā skolotājam. No grieķu kathedra — krēsls, sēdeklis, ar vācu valodas starpniecību.

356.             lpp.

puskurta — pa pusei kurts, sugu sajaukums.

357.             lpp.

kāpes — kāpnes.

aulis — kā aulis, salīdzinājumā mute kā aulis — ļoti liela mute. Seit īpatnējs salīdzinājuma lietojums istabas kā auļi — ļoti lielas istabas.

358.             lpp.

prīmus, prīma — pirmais skolnieks, skolniece, skolotāja aizvietotājs.

359.             lpp.

tāpele — izloksnes forma, tāfele. No vācu Tafel(ar līdzīgu nozīmi). klerot — Zemgales un Kurzemes apvidvārds, celt traci. vāļoties — izlokšņu forma, vāļāties.

360.             lpp.

tāfelite — maza formāta šīfera tāfeles, uz kurām skolnieki klasē rakstīja.

361.             lpp.

vienu riežu — viena veida. īpatnējs lietojums vārdam rieza — ierobežots noteikta lieluma laukums, arī robežjosla. ķerains — apvidvārds, pinkains.

362. lpp.

grifele — no grafīta izgatavots rakstāmais irbulis. No vācu Griffel (ar līdzīgu nozīmi).

364. lpp.

dreijāt — apvidvārds, ēvelēt, drāzt. Seit — kaligrāfiski rakstīt. No viduslejasvācu dreien — virpot.

alps — alpa, apvidvārds, elpas vilciens, atelšanās; arī reize, brīdis. kaftāns — gari virssvārki ar lielām piedurknēm, Mazāzijas tautu apģērbs. No persiešu — arābu chaftān.

366.             lpp.

rekrutēties — apvidvārds, sastādīties, noformēties (par grupu, kopu). No franču recruter — ņemt rekrūšus, rast piekritējus.

367.             lpp.

drāziņš — izlokšņu forma, drāziens — bāriens, pēriens.

369.             lpp.

uzmost (pasauli) — izlokšņu nozīme: izzināt, iegūt pieredzi.

370.             lpp.

izraisīties — apvidvārds, atrisināties, nokārtoties.

371.             lpp.

čarkstēt — izlokšņu forma, čirkstēt. Seit ar nozīmi gurkstēt.

372.             lpp.

skrīnis, skrīne — 1) lāde, kaste, 2) apstrādei paredzētu mālu, grants utt. novietne, bedre; dubļu skrīnis — saka par sliktu ceļu. No viduslejasvācu schrin (ar līdzīgu nozīmi).

izmantota literatūra

Latviešu literārās valodas vārdnīcā. 1.—5. sej. R., Zinātne, 1973—1985.

Mllenbahs K., Endzetins J. Latviešu valodas vārdnīca. Rediģējis, papildinājis, turpinājis J. Endzelīns. — I—IV. R., 1923— 1932.

Endzetins J., Hauzenberga E. Papildinājumi un labojumi K. Mīlenbaha Latviešu valodas vārdnīcai. — I—II. R., 1934— 1946.

Latvijas padomju enciklopēdija. I—VII. R., 1981 —1985.

Latviešu konversācijas vārdnīca. I — XXI. R., 1927 —1940.

Kosidovskis Z. Bībeles stāsti. R., 1978., 495 lpp.

Kosidovskis Z. Evaņģēlistu stāsti. R., 1982., 352 lpp.

saturs

DOKU ATIS MANS DZĪVES RITS

BRIGADERE ANNA

ANNELES STĀSTI 51

Gājēji 52

Pirkstiņš sāp 56

Tēli 63

Bērzu kalni 70

Lādētāja 74

Balsis 80

Jāņi 85

Trīs skroderi 89

Sējējs 93

Slīperu cirtējs 97

Vecmāmiņa 101

Ķekatas nāk! 107

Nabagu dzīres 111

Driķītis 118

Dieva galds 125

Zemes meklētāja 131

Čigāni 135

Amerikas braucējas 140

Viciņa 147

Medus maize 153

Aņus 162

Zilie brīnumi 167

Tēva palīgs 173 Vakara stāsti 180 Baltais zārciņš 192 Kad pūpoli zied 198 Ganu diena 213 Jelgava 225 Bargā sieva 238 Smejamās zāles 245 Ceļa jūtīs 265 Jaunās mājas 267 Trūkums 274 Kārumi 279 Cilvēki nāk 287 Četrkājainie draugi 296 Dzimšanas diena 301 Kāzu kurpes 310 Rudens 323 Rīgas māsīca 328 Bailes 339 Prieki un bēdas 347 Nav tā, kā domāja 357

KALNIŅŠ JĀNIS. Sākotne 375 REIDZĀNE BEATRISE. Komentāri 385 Izmantotā literatūra 411

SPRIDĪSA BIBLIOTĒKA

2. sējums

Doku Atis MANS DZĪVES RĪTS

Anna Brigadere ANNELES STĀSTI

Redaktors Andris Capiņš Mākslinieciskais redaktors Aivars Sprūdžs Tehniskā redaktore Viktorija Blaua Korektore Irēna Kalniņa Nodota salikšanai 23.12.85. Parakstīta iespiešanai 20.04.87. Formāts 60 X 84/16. Ofseta papīrs 1. Kudrjašova garnitūra. Ofsetspiedums. 24,18 uzsk. iespiedi.; 65,97 uzsk. krāsu nov.; 27,89 izdevn. 1. Metiens 135 000 eks. Pašūt. .Nf&gt; 444-5. Cena 1 rhl. 40 kap. Izdevniecība &lt;Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. 137/32399/B-914. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtīpografijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11. Iesieta tipogrāfijā &lt;Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

274 Mans dzīves rits/Il. A. Kronenbergs. A. B Anneles stāsti: Tēlojumi no autobiogr. triloflij 2. d./J. Kalniņa pēcv.; B. Reidzānes komentļ; beriņš. — R.: Liesma, 1987. — 413 lpp.: il. — b-ka; 2)

Latviešu literatūras klasiķu bērnības atmiņas. Ar siltu lirismu apdvestie z|mnieku

ikdienas tēlojumi slavina dabas skaistumu, darba tikumu un sirds dāsni )iu

84L1 ļu

[1] ar zvaigznīti apzīmēto vardu skaidrojumus skat. komentāros.

[1]

Content

Atis Doku Mans dzīves rīts

komentāri