de Amičiss Edmondo

Volpols Hjū

Sirds. Džeremijs

Edmondo De Amičiss. Sirds ; Hjū Volpols. Džeremijs

EDMONDO DE AMIČISS. SIRDS

Gramata zēniem

OKTOBRIS

Pirmā skolas diena

Pirmdien, 17. oktobri

Šodien pirmā skolas diena. Trīs brīvdienu mēneši laukos pagājuši kā sapnis! Šorīt māte mani aizveda uz Bareti skolu, lai pierakstītu trešajā klase; es vēl arvien domāju par laukiem un gāju nelabprāt. Visas ielas mudžēt mudžēja no zeniem, abas grāmatnīcas bija pilnas ar tēviem un mātēm, kas pirka mugursomas, portfeļus un burtnīcas, bet skolas priekšā drūzmējās tik daudz )aužu, ka durvju sargs un policists tik likko spēja pašķirt ceļu uz ieeju. Pie pašām durvīm sajutu kādu pieskaramies sev pie pleca — tas bija mans otrās klases skolotājs, kā vienmer jautrs, rudie mati izspūruši.

Nu, Enriko, šķiramies uz visiem laikiem?— viņš man jautāja.

To es pats labi zināju, tomēr bija sāpīgi dzirdēt šos vārdus. Abi ar mati virzījāmies iekšā skolā. Vestibils un kāpnes bija pilni ar dāmām, kungiem, vienkāršām sieviņām, strādniekiem, karavīriem, vecmāmiņām, kalponēm, un skanēja klusināta dūkoņa ka teātri; katram pieaugušajam pie vienas rokas bija bērns, otrā rokā — uzņemšanas apliecība. Man bija prieks atkal redzei pirmā stāva lielo zāli, no kuras durvis ved uz septiņām klasēm; šai zālei es biju staigājis pāri trīs gadus. Vienas durvīs stāvēja mana sagatavošanas klases skolotāja; viņa uzrunāja mani:

— Enriko, šogad tev jāiet uz otro stāvu! Hs tevi nemaz vairs nesatikšu.— Un lūkojās uz mani skumjām acīm.

Direktors stāvēja satrauktu sieviešu ielenkumā — tās bija mātes, kuru bērni nebija pierakstīti skolā, jo klases jau bija pilnas,— un man likās, ka viņa bārda kļuvusi vel mazliet sirmāka nekā pagājušajā gada. Ari mani skolasbiedri šķita pārvērtušies — paaugušies, kļuvuši pleci gaki.

Pirmajā stāvā bērni jau bija sadalīti pa klasēm. Daži no mazākajiem, sagatavošanas klases audzēkņiem, negribēdami iet iekša klase, atspērās ar kājām kā ēzelīši, un viņus vajadzēja vilkšus vilkt; citi skrēja ārā no,soliem; vēl citi, redzēdami, ka tēvs vai māte iet prom, apraudājās, un vecākiem vajadzēja griezties atpakaļ, lai viņus mierinātu. Skolotājas vairs nezināja padoma. Mans mazais brālītis bija nokļuvis skolotājas Delkāti klasē, bet es — otrajā stāvā pie skolotāja Perboni.

Pulksten desmitos mēs visi jau sēdējām savos solos — visi piecdesmit četri; no iepriekšējas klases te bija tikai piecpadsmit vai sešpadsmit, ari Deroši, klases labākais skolēns. Kad es atcerējos mežus un kalnus, kur biju pavadījis vasaru, skolas telpas man šķita šauras un nomācošas. Es domāju arī par savu rudmataino otrās klases skolotāju, cik viņš bija labs, kā vienmēr smējās kopā ar mums, turklāt viņš bija maza auguma, tadeļ likās viens no mūsu vidus; man bija žēl, ka viņu tikpat kā vairs nesastapšu. Mušu tagadējais skolotājs ir vecs, taču bez bārdas, ar gariem, sirmiem matiem un stāvu grumbu piere; viņam ir barga balss, un viņš cieši uzlūko mūs visus pēc kārtas, it kā gribētu nolasīt mūsu domas. Viņš nesmejas nemaz. Es nodomāju: «Tikai pirmā skolas diena! Vēl deviņi mēneši priekšā. Cik daudz darba mani gaida, cik daudz ikmēneša eksāmenu, cik puļu!»

Beidzot pienāca brīdis, kad ļaužu barā pie ieejas atkal varēju sameklēt māmiņu un nobučot viņai roku. Viņa man teica:

— Nebēdā, Enriko! Mācīsimies abi kopā.

Un es pārnācu mājas, jau nomierinājies. Tomēr labā, jautrā skolotāja man vairs nebūs un skolā vairs nešķiet tik jauki kā agrāk.

Mušu skolotājs

Otrdien, 1Я. oktobri

Ari jaunais skolotājs man šorīt iepatikās. Pirms stundu sakuma, kad viņš jau sēdēja savā vietā, klases durvīs ik pa brīdim parādījās viņa pagājušā gada audzēkņi, lai ar viņu sasveicinātos.

Labdien, skolotāja kungs! Labdien, Perboni kungs!— viņi, garām iedami, teica. Daži pat ienāca iekšā, sarokojās ar skolotāju un tad devās tālāk. Varēja manīt, ka šiem zēniem viņš patīk un ka tie ari šogad būtu labprāt mācījušies pie viņa. Skolotājs atbildēja uz sveicie niem un paspieda viņam pretī pastieptās rokas, taču nevienu no zēniem neuzlūkoja; viņš raudzījās ārā pa logu uz pretējā nama jumtu un visu laiku palika drūmi nopietns, un stāvā grumba nenozuda viņam no pieres. Varētu domāt, ka tik daudz sveicienu spēj uzlabot cilvēkam omu, bet mūsu skolotājs, tieši otrādi, izskatījās pec cieteja. Pēc tam viņš vērīgi uzlūkoja mus visus citu pēc cita. Diktāta laika skolotājs staigāja starp solu rindām; ieraudzījis, ka vienam no zēniem vaigi gluži sārti no izsitumiem, viņš parstaja diktēt, saņēma zēna galvu rokas un nopētīja tā seju, tad apvaicājas, kas šim vainas, un pataustīja pieri vai nav paaugstināta temperatūra.

Tai brīdī skolotājam aizmugurē kāds no zēniem uzlēca uz sola, savieba ģīmi un viņu izmedīja. Skolotājs piepeši pagriezās; zēns strauji apsēdās un, zemu noliecis galvu, gaidīja, kas nu būs. Skolotājs uzlika viņam roku uz galvas un sacīja:

— Vairs ta nedari!

Un neko citu. Atgriezies pie sava galda, viņš diktēja tālāk. Kad diktats bija gala, viņš mūs visus labu bridi klusēdams uzlūkoja, tad stingrā, bet labsirdīgā tonī ļoti lēni teica:

— Tagad uzklausiet mani! Vesels gads mums jāpavada kopā. Centīsimies to pavadīt labi. Mācieties un uzvedieties godīgi! Man nav ģimenes. Mana ģimene esat jūs. Vel pirms gada man bija māte, bet nu viņa ir nomirusi. Esmu palicis viens. Neviena cita tuvinieka man vairs nav, ko mīlēt, par ko rūpēties, tikai jus. Jūs man esat kā dēli. Jūs esat man miji, un ceru, ka ari jūs iemīlēsiet mani. Es negribu nevienu sodīt. Gan jau jūs pierādīsiet, ka esat kārtīgi zēni. Lai skola mums visiem ir kā liela ģimene, un lai jūs kļūstat mans prieks un lepnums! Es neprasu no jums nekādus solījumus, jo zinu, ka sirdi jus man visi jau sakāt «ja*. Un par to es jums pateicos.

Tai bridi durvju sargs ienāca, lai paziņotu, ka stunda beigusies. Piecēlāmies no soliem pavisam klusi. Zēns, kurš bija medījies, piegāja pie skolotāja un drebošā balsi teica:

— Skolotāja kungs, lūdzu, piedodiet man!

Skolotājs noskūpstīja viņu uz pieres un teica:

— Ej vien mājās, dels.

Nelaimes gadījums

Piektdien, 21. oktobri

Mācību gads ir sācies ar nelaimes gadījumu. Šorīt gāju uz skolu kopā ar tēvu un stāstīju viņam par mušu skolotāju; tad mēs ieraudzījām, ka iela skolas tuvumā ir ļaužu pilna, bet pie durvīm salasījies vesels pūlis. Tēvs tūdaļ iesaucās:

Tur noticis kas nelabs! Kāds nelaimīgs iesākums mācību gadam!

Mēs gandrīz netikām iekša. Lielā zāle bija pilna ar pieaugušajiem un bērniem — skolotāji veltīgi nopulējās dabūt tos atpakaļ klasēs —, visi skatījās uz direktora kabineta durvīm, un ik pa brīdim kāds noteica: Nabaga zēns! Nabaga Robeti!

Kabineta aiz daudzo ļaužu galvām redzeju spīdam policista ķiveri un mušu direktora pliko pakausi. Tad tur iegāja kāds vīrs ar cilindru galva, un pūli pāršalca čuksti:— Dakteris!

Kas noticis?—tēvs jauta ja vienam no skolotājiem.

Viņam ritenis pārbraucis pāri kajai,— tas atbildēja.

— Pēda salauzta,— kāds cits piebilda.

Mums pastāstīja, ka Robeti, otrās klases skolēns, iedams pa Doragrosas ielu uz skolu, ieraudzījis kādu sagatavošanas klases knauķi, kurš, izrāvies mātei no rokas, skrējis un pakritis ielas vidū dažu soļu attaluma no omnibusa*'— tas braucis viņam tieši virsū; Robeti drosmīgi meties turp, saķēris mazo un parāvis sāņus, taču pats nepaguvis atkāpties — un omnibusa ritenis pārbraucis kājai pāri. Robeti bija artilērijas kapteiņa dels.

Kamēr mēs klausījāmies, zālē iedrāzās Robeti mate, kurai bija paziņots par nelaimi; ka neprātīga viņa lauza sev ceļu caur puli. Kada cita sieviete metās viņai pretī un šņukstēdama viņu apskāva; tā bija izglābtā zēna māte. Abas iegāja kabineta, un mēs izdzirdējām, kā Robeti māmiņa sāpīgi iekliedzas:— Džūlio, manu puisīt!

Tad pie skolas durvīm piebrauca slimnīcas kariete. Pēc mirkļa kabineta durvis parādījās direktors, nesdams Robeti; galva viņam

' Ar zvaigznīti atzīmēto vardu skaidrojumus skat. komentāros.

bija noslīgusi uz direktora pleca, seja ļoti bala un acis aizvērtas. Visapkārt iestājās klusums, šai klusuma bija dzirdamas tikai nelaimi gās mates elsas. Direktors brīdi apstājās un, ne vārda neteikdams, pacēla zēnu augšup, lai paradītu klātesošajiem. Un tad visi skolotāji, skolotājas, zēni, viņu vecāki — klusināti iesaucās:— Bravo, Ro beti! Tu esi varonis! — un sūtīja viņam gaisa skūpstus; skolotājas un zēni, kas bija tuvāk, skūpstīja viņam rokas.

Robeti pavēra acis un nočukstēja:

— Kur mans portfelis?

Izglābtā puisēna māte parādīja viņam portfeli, sacīdama:

— Es tev to aiznesīšu, mīlulīt, aiznesīšu!

Viņa turēja zem rokas Robeti mati; tā bija aizsegusi seju ar plaukstām. Pec tam direktors ar zēnu un abas mātes izgāja ārā, iecēla Robeti karietē, un tā aizbrauca. Mēs klusēdami atgriezāmies klasēs.

Zēns no Kalabrijas

Sestdien, 22. oktobrī

Vakar pēcpusdienā, kamēr skolotājs stāstīja mums par Robeti (nabadziņam nu labu laiku vajadzēšot staigat ar kruķiem), klasē ienāca direktors ar jaunu skolēnu. Tas bija melnīgsnējs zēns tumšiem matiem, biezām, kopā saaugušām uzacīm un lielam, melnam acīm; viņš bija ģērbies tumšās drēbēs, ar melnu jostu ap vidu. Direktors kaut ko iečukstēja mūsu skolotājam ausī un aizgāja, bet jauniņais palika stāvam klases priekšā un raugāmies uz mums plaši ieplestām, it kā izbiedētām acīm. Tad skolotājs paņēma viņu aiz rokas un teica klasei:

- Priecīgs notikums, zēni! Šodien mēs apsveicam savā vidu jaunu biedru no mušu valsts dienvidiem, no Kalabrijas, tas ir vairāk nekā piecsimt jūdžu* no šejienes. Lai šis zēns, kas ieradies no tālienes, kļūst jums kā brālis! Viņš ir dzimis lieliskā novadā, kas devis Itālijai daudzus slavenus cilvēkus; no turienes nāk čakli strādnieki un krietni kareivji. Kalabrija ir viens no skaistākajiem mušu valsts novadiem, tur ir lieli meži un augsti kalni, tur dzīvo gudri un drosmīgi ļaudis. Esiet mīļi un laipni pret jauno biedru, lai viņš neskumtu pec savas tālās dzimtenes! Viņam jazina: lai kurā Itālijas skola ierastos itāliešu zēns, visur viņu uzņems ka brāli.

Pēc tam skolotājs piegaja pie Itālijas kartes un parādīja tajā Kalabriju. Tad uzrunāja Ernesto Deroši, mūsu pirmo skolēnu. Deroši piecēlās.

— Panāc šurp,— skolotājs viņam sacīja.

Deroši piegāja pie skolotāja galdiņa un nostājās blakus kalabrie tim. Skolotājs teica:

— Ernesto, ka klases labākais skolēns visu vārdā apsveic jauno biedru! Lai Pjemonta draudzīgi apskauj Kalabriju!

Deroši apskava kalabrieti, noskūpstīja uz abiem vaigiem un savā skaņajā balsī teica:— Sveiks!

Mēs visi aplaudējām. Skolotājs gan iesaucas:— Klusu! Skolā nedrīkst trokšņot!— bet varēja redzet, ka viņš ir apmierināts. Ari kalabrietim tas patika. Skolotājs pieveda viņu pie sola, kur viņam turpmāk bija jāsēž, un vēl piebilda:

— Neaizmirstiet, ko jums teicu! Lai Kalabrijas zēns pie mums, Turinas pilsētā, justos kā mājās un turinietis, aizbraucis uz Kalabriju, arī justos kā mājās, mums vajadzēja cīnīties piecdesmit gadus un trīsdesmit tūkstoši itāliešu par to atdeva dzīvību. Tālab jums visiem vajag mīlēt un cienīt citam citu. Bet, ja kāds no jums darīs pāri jaunajam biedram tikai tāpēc, ka viņš nav no mūsu apvidus,— tads lai neuzdrošinās pacelt acis uz mūsu valsts trīskrāsaino karogu*!

Kalabrietis apsēdās, un zēni viņam tūlīt iedāvināja rakstāmspal vas un bildīti, bet no pēdējā sola viņam atsūtīja Zviedrijas mārku.

Mani biedri

Otrdien, 25. oktobri

Zēns, kurš atsūtīja kalabrietim mārku, man patīk no visiem visvairāk; viņu sauc Garone, viņš ir vislielākais, platiem pleciem un apa|u galvu, viņam jau gandrīz četrpadsmit gadi. Viņš ir labsirdīgs to var nojaust pec viņa smaida —, turklāt man šķiet, ka domāšana viņam ir jau gluži ka pieaugušam cilvēkam. Vēl viens man patīk tas ir allaž jautrais Koreti, kas nēsā šokolādes krāsas svārkus un kaķādas cepuri; viņa tēvs, malkas tirgotājs, ir piedalījies 1866. gada kara un, kā stāsta, izpelnījies trīs medaļas. Mūsu klase mācās arī kuprītis Nelli, vājiņš, ar šauru, bālu seju. Vel ir viens, kas allaž ļoti labi ģērbies un allaž nolasa pūciņas no sava uzvalka,— viņu sauc par Votini. Man priekša sēž zēns, kas iesaukts par Ķelliti, tāpēc ka viņa tēvs ir mūrnieks; viņam piemīt īpaša maka — taisīt «zaķa purniņu»; citi bieži lūdz, lai viņš savelk «zaķa purniņu», un tad smejas. Viņam ir maza, no gabaliņiem sašūta benīte*. ko viņš” mēdz iebāzt kabatā gluži kā mutautiņu. Ķcllītem blakus sēž Garofi, garš un kārns puika ar liku, smailu degunu ka pūces knābi un sīkām ačelem; vienmēr viņš tirgojas ar rakstāmspalvām, bildītēm un sērkociņu kārbiņām, un uzdoto viņš saraksta sev uz nagiem, lai pēc tam slepus nolasītu. Mums ir ari viens kundzēns, Kari» Nobiss, kas izturas loti augstprātīgi; viņš sež vidu starp diviem zēniem, kuri man ļoti patīk: viens ir kalēja dēls viņš nēsā svārkus, kas sniedzas līdz ceļiem, ir bāls un slimīgs, mūždien izskatās nobijies un nekad nesmejas , un otrs sarkanmatis ar nekustīgu roku, ta iesieta lakatiņa, kas pakārts viņam kaklā; tēvs viņam aizbraucis uz Ameriku, bet māte staigā pa ielām, pārdodama dārzeņus. Man blakus, kreisajā pusē, scž jokains puika ar uzvārdu Stardi, viņš ir maza auguma un drukns, un kakla viņam vispār it ka nebūtu; tas ir īsts rugumpods, nekad ne ar vienu nerunā, un šķiet, ka mācību vielu viņam grūti saprast, taču viņš sarauktu pieri, sakostiem zobiem cieši raugās skolotājā, kad tas ko stāsta, un, ja jus viņam šādā brīdī kaut ko jautāsiet, viņš pirmo un otro reizi neatbildēs, bet trešoreiz iespers ar kāju. Viņam blakus sēž zēns ar uzvārdu Franti; tam ir drūma un nekustīga sejas izteiksme, un no vienas skolas tas jau izslēgts. Ir mums arī divi brāļi vienādos apģērbos, tik līdzīgi viens otram ka divas ūdens piles; abi valka kalabriešu cepures ar fazāna spalvu. Vislieliskākais, visgudrākais zēns no visiem, protams, ir Deroši; skaidrs, ka ari šogad viņš būs klases pirmais skolēns. Skolotājs jau ievērojis viņa attapību un allaž jautā viņam. Man tomēr labāk patīk Prekosi, kalēja dēls ar garajiem svārkiem un slimīgo seju; stāsta, ka tēvs viņu sitot. Kādu uzrunādams vai aizskardams, viņš ikreiz bikli saka: «Atvaino, lūdzu!» un raugās pretī ar skumīgam, labsirdīgām acīm. Taču Garone ir no visiem vislielākais un vislabā kais.

Cēlsirdība

Trešdien, 26. oktobri

Tieši šorīt Garone to pieradīja.

Šorīt es ierados klasē ar novēlošanos, jo ceļā mani aizkavēja pirmās klases skolotāja viņa apvaicājās, kad pie mums var aiziet ciemos. Skolotājs vel nebija atnācis, un kādi trīs vai četri zēni kaitināja nabadziņu Krosi, sarkanmati, kuram roka bija iekārta kaklā un kura māte ir dārzeņu pardeveja. Gluži nobālis, viņš bija ierāvies viens pats savā solā un pārmaiņus uzlūkoja gan vienu, gan otru no zēniem, it ka lūgdams, lai liek viņu beidzot mierā. Taču tie nemitējās izsmiet Krosi, un es redzēju, ka viņš sak viscaur drebet un seja viņam piesarkst aiz niknuma. Tad Franti — puika ar nekaunīgo ģīmi — uzleca uz sola un sāka visādi ķēmoties, tēlodams, it kā nestu katrā roka pa dārzeņu grozam; viņš izsmēja Krosi mati, kura šādi reizēm mēdza nākt dēlam pretī uz skolu (pašlaik viņa ir slima). Daudzi saka skaļi

smieties. Tad Krosi, aiz dusmām vairs nespēdams valdīties, paķēra tintnīcu un no visa speķa meta ar to savam izsmējējam, taču Franti noliecās un tintnīca trāpīja ienākušajam skolotājam tieši krūtis.

Visi iešmauca savās vietās, un iestājās baiļpilns klusums.

Skolotājs nobālis piegāja pie sava galda un svešādā balsī vaicāja:

— Kurš meta?

Neviens neatbildēja.

Skolotājs vaicāja vēlreiz, skaļāk un uzstājīgāk:

Kurš tas bija?

Tad Garone, nabaga Krosi žēlodams, strauji piecēlās un apņēmīgi teica:— Es.

Skolotājs uzlūkoja viņu, uzlūkoja pārsteigtos skolēnus un rāmā balsī sacīja:

— Lai vainīgais atzīstas! Es viņu nesodīšu.

Krosi piecēlās un šņukstēdams izgrūda:

Viņi mani kaitināja un apvainoja, un tad es nevarēju novaldi ties un sviedu ...

-Sēdies,— skolotājs teica.—Lai pieceļas tie, kuri kaitināja Krosi!

Četri zēni piecēlās un stāvēja nodurtu galvu.

Jūs,—skolotājs viņus uzrunāja,—aiztikāt klasesbiedru, kurš jūs neaiztika, jus izsmējāt nelaimīgu, jus uzbrukāt vājākam, jo tas nespēj aizstāvēties,— tā ir pati zemiskākā, pati apkaunojošāka rīcība, uz kādu cilvēks spējīgs. Gļēvulīgie nelieši!

Pec tam skolotājs nokapa lejā pie mums un, piegājis pie Garones, kurš stāvēja nodurtu galvu, viegli saņēma viņu aiz zoda, pacēla viņa galvu augšup un ieskatījās acīs.

— Tev ir ceļa sirds,— viņš sacīja Garonem.

Tad Garone kaut ko pačukstēja skolotājam, un, pagriezies pret četriem vainīgajiem, tas strupi izmeta:

— Es jums piedodu.

Mana pirmā skolotājā

Ceturtdien, 27. oktobri

Skolotāja turēja vārdu un šodien ieradās pie mums tieši tai brīdī, kad mēs ar māmiņu gatavojāmies doties pie kādas nabadzīgas sievietes (par viņu bija rakstīts avīzē), lai aiznestu viņai veļu. Mēs ļoti priecājāmies par skolotājas ierašanos, jo viņa jau veselu gadu nebija mus apciemojusi. Viņa vēl arvien ir tada pati kā agrāk — sīka un trausla, ar tādu pašu tumšzaļu plīvuru pāri cepurei, labi ģērbusies,

taču var manīt, ka viņai nav daudz laika, lai īpaši rūpētos par savu izskatu; sirmu matu viņai ir vairāk nekā pagājušajā gada, un viņa pastāvīgi klepo. Māmiņā viņai teica:

Bet ka jums ar veselību, mi|a skolotāja? Par to jūs nemaz nerūpējaties!

Лк. tam nav nozīmes, skolotāja atbildēja, ka allaž jautri un mazliet sērīgi pasmaidīdama.

Jūs pārāk skaļi runājat. Tiem zēniem jūs ziedojat savu vese līhu, māte turpināja.

Un tas ir tiesa. Skolā vienmēr dzirdama viņas balss. Atceros, kad mācījos viņas klasē, viņa stundās nepārtraukti runāja, lai skolēnu uzmanība nepievērstos kam citam, un ne bridi neapsēdās pie skolotāju galdiņa. Biju pārliecināts, ka viņa atnāks, jo viņa neaizmirst savus bijušos audzēkņus, to uzvārdi viņai vienmēr atmiņā; ikmēneša pārbau dijuniu laika viņa apvaicājas direktoram, kādas tiem bijušas sekmes, un gaida tos pie skolas durvīm, lai ieskatītos sacerējumu burtnīcās un pārliecinātos, ka lo rakstīšanas māka uzlabojusies. Pat lielie ģimnazi jas zēni, kuri nēsā garās bikses un pulksteni kabatā, nāk pie mums uz skolu, lai satiktu savu pirmo skolotāju. Šodien viņa bija visai nogurusi, jo Tikko bija atgriezusies ar saviem skolēniem no muzeja. Arī šogad, tāpat ka citus gadus, katru ceturtdienu viņa ved bērnus uz kādu muzeju un tur visu pamatīgi paskaidro. Nabaga skolotāja! Man šķiet, ka viņa kļuvusi vel vajaka nekā agrāk. Taču allaž viņa ir dzīvespriecīga, un tad, kad runā par skolu, vaigos viņai sakāpj sārtums. Skolotāja gribēja paskatīties uz gultu, kurā es pirms diviem gadiem gulēju slims, tagad šai gultā guļ mans brālis; labu brīdi viņa klusēdama stāvēja pie tas. Drīz viņai vajadzēja iet projām, lai pagūtu apciemot kādu skolēnu, kas saslimis ar masalām, turklāt šovakar vel vajadzēja izlabot veselu kaudzi burtnīcu un kādai veikalniecei pamā cīt aritmētiku.

Nu jau tu esi liels zēns, Enriko,— viņa man sacīja atvadīdamās,- rēķini grūtus uzdevumus un raksti garus sacerējumus, bet vai tu vel mīli savu veco skolotāju? Noskūpstījusi mani, viņa promie dama vēl piemetināja:— Pieraugi, neaizmirsti mani, Enriko!

Ak, mana laba skolotāja, nekad, nekad es tevi neaizmirsīšu! Arī tad, kad jau bušu pieaudzis, es tevi atcerēšos un apciemošu; ikreiz, kad iešu garām kādai skolai un dzirdēšu skolotājas balsi, man liksies, ka dzirdu tavējo, un es atcerēšos tos pirmos divus gadus, kad uzzināju tik daudz jauna; tik daudz reižu tu biji slima vai pagurusi, tomēr allaž gadīga, allaž iecietīga. Ka tu bēdājies, kad mums neveicās pareizi turēt rokā spalvaskātu, ka drebēji, kad mūs pārbaudīja inspektori, cik laimīga biji, kad beidzot viss izdevās! Tu vienmēr biji labsirdīga un mīlēji mūs ka mate. Nekad es tevi neaizmirsīšu, mana pirmā skolotāja!

Piektdien, 28. oktobri

Vakar vakarā kopa ar māti un manu māsu Silviju devāmies pie tās nabadzīgās sievietes, par kuru bija rakstīts avīze; es nesu veļas saini, bet Silvija turēja roka avīzi ar sievietes uzvārdu un adresi. Uzkāpām kādas vecas mājas augšstāvā un iegājām gara gaitenī, kur bija daudz durvju. Māte pieklauvēja pie pašam pēdējām. Tas atvēra vel pajauna, kalsena sieviete ar gaišiem matiem; man tā vien likās, ka esmu jau agrāk viņu saticis, gaišzilais lakatiņš šķita īpaši pazīstams.

Vai jūs esat tā, par kuru rakstīts avīzē?— māte jautāja.

Jā, kundze, tā esmu es.

Tad nu mēs atnesām jums drusku veļas.

Sieviete ņēmās mums visādi pateikties, novēlēja, lai Dievs mus svēti, un nebeidza mūs cildināt. Ks tikmēr ievēroju trūcīgi iekārtotās, tumšās istabas kaktā kādu zēnu; viņš tupēja uz ceļiem pie krēsla, pagriezies pret mums ar muguru, un šķita kaut ko rakstām. Tik tiešām viņš rakstīja: uz krēsla atradās burtnīca un blakus uz grīdas tintes pudelīte. Ka viņš tur tumsā var ko saredzēt? Tā es domāju un raudzījos uz viņu, līdz piepeši pazinu: tas taču ir sarkanmatainais Krosi ar stīvo roku, dārzeņu tirgotājas dēls! Klusi pačukstēju par savu atklājumu mātei, kamēr gaišmatainā sieviete nolika mūsu atnestos veļas gabalus.

— Klusu!— māte atčukstēja.— Varbūt viņš kaunas no tevis, jo tu esi atnesis viņa mātei žēlsirdības dāvanu. Neuzrunā viņu!— Bet tai paša bridi Krosi pagriezās un, ieraudzījis manu apjukušo seju, pasmai dīja. Mate pastūma mani, lai eju sasveicināties, un viņš piecēlās un paspieda man roku.

— Jā, dēlu es audzinu gluži viena,— Krosi mate tikmēr sacīja manai mātei.— Tēvs jau septiņus gadus Amerikā, bet es. redz, saslimu un vairs nevaru tirgoties, vairs to pašu mazumu nevaru nopelnīt. Manam nabaga Luidži pat galds nav palicis, pie ka gatavot mājasdarbus. Kamēr mums vēl bija sols, viņš rakstīja uz sola, bet arī to mums atņēma. Bērns tumsā bojā acis, jo man nav ne sveces, ne lampiņas. Paldies Dievam, ka vispār varu viņu sūtīt skolā pilsētas valde mums dod grāmatas un burtnīcas par brīvu. Ak, mans nabaga Luidži, viņam tā patīk mācīties! Ak mes, nabagi!

Māte atdeva viņai gluži visu naudu, kas makā bija, apskāva un noskūpstīja Luidži un, kad bijām izgājuši ārā, drebošā balsī man teica:

Palūk, kā šis nabadzīgais bērns cenšas, bet tu — tev ir visvisādi labumi, tomēr mācies it kā gariem zobiem. Ak, mīļais Enriko, tas, ko

sis zēns padara viena dienā, ir vairak verts nekā tas, ko tu dari visu Kādu. Viņš ir tas, kuram īstenībā pienāktos klases labaka skolēna Kods!

Skola

ļ Piektdien, 28. oktobri

Jā, mīļais Enriko, Tu mācies «gariem zobiem», ka mate saka; līdz šim man nav gadījies redzei, ka Tu dotos uz skolu apņēmīgā soli, ar priecīgu seju, kaut gan es ļoti vēlētos, lai tā bulu. Mācīšanās Tev šķiet netīkams slogs. Bet padoma, cik tukšas un nožēlojamas aizritētu lavas dienas, ja Tu vairs neietu skola! Pēc nedēļas Tev viss jau bulu apnicis un Tu saliktam rokam, nosarcis aiz kauna, lūgtos, lai Tev ļauj atkal mācīties. Mušu laikos visi mācās, mīļais Enriko. Iedomājies strādniekus, kas mācās vakaros pēc smaga darba aizvadītas dienas, iedomājies trūcīgas sievietes un meitenes, kuras pēc garas darba nedēļas apmeklē svētdienas skolu, iedomājies kareivjus gaužam noguruši pec savam apmācībām, viņi tomēr vēl ņem roka grāmatas un burtnīcas, iedomājies visus tos kurlmēmos un aklos bērnus, kuri tiecas I/ji’c zinībām; likuma pārkāpēji pat tie cietuma mācas lasīt un Wakstit. Rītos, kad izej pa durvīm, iedomājies, ka tai paša bridi ļrrīsdesmit tūkstoši Tavas pilsētas bērnu tupat iziet pa durvīm un \lodas uz skolu, lai vairākas stundas sēdētu un mācītos. Un vēl! Iedomājies visus tos neskaitāmos bērnus, kas visas pasaules valstis aptuveni šai laika dodas uz skolu; iztēlojies, ka viņi visi iet pa mušām lauku taciņām, pa trokšņainām pilsētu ielām, gar jum un hrru krastiem, gan svelmaina saulē, gan drēgna migla; zemes, ko lerso daudz kanālu, viņi brauc laivas un tur, kur plešas lieli IIzenumi, jāj zirgos, un tur, kur visu klāj sniegs, brauc ragavās; Iņu ceļš ved pa ielejam, cauri mežiem, pāri upēm, pa vientulīgam  Inu takām; viņi iet gan vieni, gan divatā, gan bariņos, gan rinda i l.v aiz cita, bet visiem līdzi grāmatas; viņi ģērbušies tūkstoš veidos I runā tūkstoš valodās, un viņus gaida gan visnomaļākā skola кevijas ledājos, gan visnomaļākā skola Āfrikas džungļos, kurai pāri Iy/,v palmu zari; miljoniem bērnu, un viņi visi iet, lai daždažādos Vārīgos veidos mācītos vienas un tās pašas gudrības. Iedomājies šo \igo skudru pūli, pasaules daudzo valstu skolēnus, iedomājies šo aptverošo kustību, kuras daļa Tu esi, un atzīsti: ja ši kustība tālos, cilvēcē nonāktu atpakaļ mežoņu laikos; šai kustība ir cerība, vress, visas cilvēces nākotne. Tādēļ saņemies, lielā karaspēka yiis kareivi! Grāmatas ir Tavi ieroči, klase ir Tava kaujas vienība;

Tavs kaujaslauks ir visa pasaule īīīTuzvara šai kaujaslaukā civilizācijas uzvara. Nepadodies gļēvumam, esi krietns kareivis, mīļais Enrikol

Tavs tēvs

Mazais padujiešu patriots (Ikmēneša stāsts)

Sestdien, 29. oktobri

Es negribu padoties gļēvumam, nepavisam ne, taču skolā man patiktu daudz labāk, ja skolotājs ik dienas pastāstītu kaut ko tik aizraujošu kā šodien. Viņš sacīja, ka šādus stāstus mēs klausīšoties katru mēnesi un pēc tam būšot jāraksta atstāstījums; tic allaž vēstīšot par kādu patiesu notikumu, kura varonis ir drošsirdīgs un cēls zēns.

Šīsdienas stāsta nosaukums — «Mazais padujiešu patriots». Bijis tā.

Reiz no Spānijas pilsētas Barselonas uz Dženovu devās tvaikonis, ar kuru brauca dažādi ļaudis gan spāņi, gan franči, gan itālieši, gan šveicieši. Starp viņiem bija ari kāds vienpadsmit gadus vecs, slikti ģērbts zēns, kas ceļoja viens pats; viņš turējās savrup no citiem pasažieriem ierāvās kaktiņā kā meža zvērēns un raudzījās uz visiem ar drūmu skatienu. Viņam tik tiešām bija iemesls raudzīties uz ļaudīm drūmi. Viņa paša tēvs un māte, Padujas apkaimes zemnieki, pirms diviem gadiem bija pārdevuši viņu ceļojoša cirka direktoram. Mērdēdams zēnu badā, šis direktors ar sitieniem un spērieniem bija mācījis viņam visādus trikus; pēc tam viņi bija braukājuši ar izrādēm pa Franciju un Spāniju, arvien direktors bija zēnu sitis un nekad nebija viņam devis kārtīgi paēst. Kati viņi bija ieradušies Barselonā, zēns, vairs nespēdams visu to izturēt, bija aizbēdzis no sava mocītāja un lūdzis palīdzību Itālijas konsulam*. Gluži satriekts par zēna nožēlojamo stāvokli, konsuls bija izgādājis viņam braucienu ar kuģi uz Itāliju un iedevis līdzi vēstuli Dženovas policijas priekšniekam, kuram vajadzēja nogādāt zēnu pie vecākiem — pie tiem pašiem vecākiem, kas bija pārdevuši viņu ka darba lopu. Nabaga puisēns bija šausmīgi vājš un ģērbies vienās skrandās, taču viņam bija otrās klases biļete*. Visi viņu aplūkoja, un daži centās iztaujāt; viņš neatbildēja ne vārda, likās, ka viņš ienīst un nicina visus ļaudis pasaulē — tik daudz bēdu un rūgtuma viņā bija sakrājies. Beidzot tomēr trim ceļotājiem, kuri sevišķi neatlaidīgi uzmācās zēnam ar jautājumiem, izdevās piedabūt viņu uz runāšanu, un nedaudzos strupos teikumos,

jaukdams venēciešu dialektu ar spāņu un franču valodu, viņš izstās tija savu bēdu stāstu. Sic trīs ceļotāji nebija itālieši, tomēr zēna stāstīto saprata un pa daļai aiz līdzjūtības, pa daļai tāpēc, ka no izdzertā vīna bija nonākuši tiksmā skurbulī, sadeva viņam diezgan daudz sīknaudas, turklāt, visādi jokodami, mudināja zēnu, lai viņš pastāsta vēl kaut ko; tobrīd otrās klases kajītē, kur viņi visi atradās, ienaca dāmas, un trīs ceļotāji, gribēdami padižoties ar savu devīgumu, atkal sāka dot zēnam naudu svieda galdā, ka šķindēja vien, sauk dāmi:— Se tev! IjJem! Ķer ciet! Zēns bāza naudas gabalus kabatas, klusa balsī pateikdamies; viņš likās tikpat drūms ka iepriekš, taču pamazām kļuva jautrs un smaidīgs. Pec tam viņš uzkāpa augšā savā guļvieta, aizvilka aizkaru un apgūlās, domādams par notikušo. Divus gadus viņš bija badojies, bet tagad zināja, ka varēs šeit, uz kuģa, garšīgi paēst. Dženova viņš nopirks sev svārkus, lai nav jastaiga skrandas, ari vecāki sagaidīs viņu laipnāk, ja viņš ieradīsies ar naudu, nevis tukšam kabatām. Dažas iegūtas naudas saujas šim zēnam bija vesela bagātība; gulēdams aiz aizkara, viņš domāja par savu laimi, bet tikmēr trīs ceļotāji, sēdēdami lejā pie galda, dzēra vīnu un runāja par valstīm, ko bija apceļojuši. Beidzot savās valodās viņi nonāca līdz Itālijai; izrādījās, ka vienam nebija patikušas viesnīcas, otram dzelzceļi, un tad iekarsuši viņi cits caur citu sāka visu nopaļāt. Viens teica, ka labak būtu bijis ceļot pa Lapzemi*, otrs ka Itālijā esot sastapies tikai ar blēžiem un laupītājiem, trešais — ka itāliešu ierēdņi neprotot lasīt.

Tumša tauta! sacīja pirmais.

Netīrīga, piebilda otrs.

Zag . . .— skaļi iesāka trešais; viņš bija gribējis teikt «zagļi», taču nepaguva pabeigt, jo par sarunu biedru galvām un pleciem ka pēkšņa krusa nobira monētas un, skaļi šķindēdamas un lēkadamas, aizripoja pa galdu un grīdu. Visi trīs sašutuši pieleca kājās un paskatījās augšup, un saņēma vel vienu sīknaudas sauju tieši sejā.

Pievāciet savus ubaga grašus, zēns nicinoši iesaucās, raudzi damies gar aizkara malu, es nepieņemu dāvanas no tiem, kas apvaino manu tautu!

NOVEMBRIS

Skursteņslauķis

Otrdien, 1. novembri

Vakar aizgāju uz meiteņu skolu — tā atrodas blakus mūsējai —, lai iedotu Silvijas skolotājai stāstiņu par padujiešu patriotu viņa to gribēja izlasīt. Tur mācās septiņi simti meiteņu! Kad es ierados, viņas patlaban nāca arā no skolas; meitenes priecājās, jo priekša bija divas brīvdienas Visu Svēto diena un Mirušo piemiņas diena. Un tad es ieraudzīju neparastu ainu. Otrā ielas pusē tieši pretī sko las durvīm, ar elkoni atbalstījies pret mūri, nokārtu galvu stāvēja maziņš skursteņslauķis pavisam mazs zēns un rūgti raudāja. Plecā viņam bija pakarti skursteņslauķu amata rīki, sejiņa gluži

melna no kvēpiem, mazais augumiņš viscaur raustījās elsās. Dažas otrklasnieces piegāja viņam klāt un jautāja:— Kāpēc tu tik traki raudi?

Taču puišelis neko neatbildēja, tikai raudāja.

— Nu kas tev gadījies, kāpēc tu tā raudi? meitenes uzstāja.

Mazais skursteņslauķis pagrieza pret viņām seju bērna sejiņu un šņukstēdams pastāstīja, ka strādājis vairākos namos un nopelnījis trīsdesmit soldo*, bet tie viņam pazuduši — izkrituši no kabatas (viņš parādīja cauro kabatu), un tagad viņš nedrīkstot atgriezties mājās.

Saimnieks mani sitīs!— viņš caur asarām iesaucās un izmisumā aizgrieza seju.

Meitenes stāvēja un domīgi raudzījās uz viņu. Tikmēr apkārt bija sanākušas citas skolnieces, lielas un mazas, nabadzīgas un bagātas, visas ar skolas somām, un tad viena no lielajām, ar gaišzilu spalvu pie cepures, izņēma no somas divus soldo un teica: Man ir tikai divi

soldo, bet dodiet jūs citas ari!

Man arī ir divi soldo,— sacīja otra skolniece, kas bija ģērbusies sārtā kleitā,— bet gan jau pa visam savāksim trīsdesmit!

Tad meitenes sāka klaigāt cita caur citu:

Amēlija! Luidžal Anninal Ņemiet vienu soldo! Kam vēl ir nauda? Vēl daži soldo!

Dažām skolniecēm bija līdzi nauda, lai pirktu burtnīcas vai puķes, un viņas to atdeva; mazākās meitenītes deva čenlezimo*; skolniece ar gaišzilo spalvu pie cepures vāca naudu un skaļi skaitīja:— Astoņi, desmit, piecpadsmit. . .

Vēl arvien bija par maz. Tad pienāca kāda vecāko klašu meitene -tik liela, ka jau izskatījās pēc jaunas skolotājas,— un iedeva uzreiz pusliru*. Visas uzgavilēja. Tomēr vel trūka piecu soldo.

— Re, tur iet ceturtās klases meitenes, viņam būs nauda,— kāda teica. Ceturtklasnieces pienāca klāt, un sāka birt soldo. Meitenes daždažādu krāsu kleitās drūzmējās ap mazo, netīro skursteņslauķi, un tik jauki bija redzet, ka viņam apkārt ņirb viss šis cepuru, spalvu, lentīšu un cirtu jūklis! Trīsdesmit soldo jau sen bija savākti, bet meitenes negāja prom; pašas mazākās, kuram nebija naudas, sniedza puķu pušķīšus, lai arī piedalītos.

Tad parādījās vārtsardze un iesaucās:

— Direktrise nāk!

Meitenes aizspurdza uz visām pusēm kā zvirbuļu bars, un mazais skursteņslauķis palika ielas vidu viens pats, slaucīdams acis. Sejiņa viņam staroja. Abas saujas viņam bija pilnas ar naudu un visur — gan pogcaurumos, gan kabatās, gan aiz cepures malas — sasprausti puķu pušķīši, un visa zeme viņam pie kājām bija nokaisīta ar ziediem.

Mirušo piemiņas diena

Trešdien, 2. novembri

Si ir ta diena, kad mes pieminam mirušos. Vai tu zini, Enriko, kādus mirušos jums, skolēniem, šai diena visiem vajadzētu atcerēties un pieminēt? Tos, kuri miruši jūsu — bērnu dēļ. Cik daudz pan ir tādu un cik vēl bus! Piemini visus daudzos tēvus, kas sabeiguši sevi smagā darbā, piemini daudzās mates, kas pirms laika aizgājušas kapā, dzīves rūpestu sagrauztas! Vai zini, cik daudzas mates, kas zaudējušas bērnu, nomirst aiz bēdām vai pašas padara sev galu, vai ari sajūk prata? Piemini viņas šodien, Enriko!

Piemini skolotājus, kas jaunības gados nomiruši ar diloni, grūta skolas darba izvārdzināti,— viņi nav to pametuši, jo mīlējuši jūs, bērnus! Piemini ārstus, kuri, pašaizliedzīgi ārstēdami bērnu, kam uzbrukusi lipīga slimība, paši saslimuši un nomiruši!

Gan uz grimstoša kuģa, gan ugunsgrēka, gan bada piemeklētā lauku novada — jebkuros dzīvībai bīstamos apstākļos allaž atrodas ļaudis, kuri atdod bērnam pēdējo maizes gabalu, pēdējo dēli, pie ka pieķerties, pēdējo virzu, kas ļauj izkļūt no liesmām, un paši iet boja,

laimīgi, ka varējuši upurēties un izglābt dzīvību mazai, nevainīgai radībai; piemini viņus, Enriko! Šādu cilvēku ir daudz, visas kapsētas pilnas ar mirušajiem, īstiem svētajiem, uz kuru kapa plāksnēm varētu uzrakstīt bērna vardu — tā bērna, kura dēļ viņi ziedojuši jaunības priekus vai vecuma mieru, mīlestības jūtas, iespēju izglītoties, visu savu dzīvi. Mātes, vīrieši pašos spēka gados, veci [audis, jaunekli, kas dzīves ziedonī varonīgi upurējuši sevi un tagad aizmirsticik daudz cēlu siržu atdusas zem kapu kopiņām! Ar visas pasaules ziediem nepietiktu, lai mēs tas pienācīgi izrotātu.

Luk, tā jās, bērni, tiekat mīlēti! Ar pateicību piemini šodien visus mirušos, Enriko, un esi labāks un mīļāks pret tiem dzīvajiem, kas Tevi mīl un gādā par Tevi,— dari tā, manu dēliņ, un esi laimīgs, ka šai diena Tev vēl nevajag nevienu apraudat!

Tava mate

Mans draugs Garone

Piektdien, 4. novembri

Pagājušas tikai divas brīvdienas, bet man jau šķiet, ka veselu mūžību nebūtu saticis Garoni. Jo vairāk es viņu iepazīstu, jo vairāk viņš man patīk un citiem zēniem ari. Tikai paši negantākie nav ar viņu draugos, jo viņš tiem neatļauj darīt negantības. Tiklīdz kāds lielāks uzklūp mazākam, mazais iebrēcas: «Garone!» — un lielais vairs nedrīkst viņu aiztikt.

Garone ir lokomotīves mašīnista dēls. Skolu viņš saka apmeklēt vēlāk nekā citi, jo divus gadus slimoja. Viņš ir vislielākais un visstiprākais mūsu klasē, skolas solu var pacelt ar vienu roku, pastāvīgi ed un ir ļoti labsirdīgs. Lai ko viņam palūgtu — zīmuli, gumiju, papīra lapu vai nazīti —, viņš tūliņ to aizdod vai atdod pavisam. Stundas viņš nekad nesarunājas un nesmejas, tikai, kūkumu uzmetis un lielo galvu plecos ierāvis, rāmi sež solā, kas viņam daudz par šauru; ikreiz, kad uz viņu paskatos, viņš man piemiegtām acīm uzsmaida, it kā sacīdams: «Mes esam draugi, Enriko, vai ne?»

Taisnību sakot, viņam ir jokains izskats: pats liels un resns, bet svārki, krekls, bikses — viss par īsu un šauru, cepure slīd nost no apaļās, noskūtās galvas, kājās rupji apavi, kaklasaite vienmēr sagriezusies kā virve. Labais Garone, pietiek vienreiz uzmest viņam acis, lai viņu iemīļotu! Visi mazākie gribētu sēdēt viņam blakus. Garonem labi veicas aritmētika. Grāmatas viņš nēsā, pārsietas ar adas siksniņu. Viņam ir nazis ar perlamutra spalu; ar šo nazi, kas atrasts kareivju

mācību laukumā, viņš reiz skolā sagrieza pirkstu līdz kaulam, bet neviens to nemanīja, ari majas viņš to neteica, lai nebiedētu vecākus. Garoni var visādi izjokot, un viņš to neņem ļauna, bet, ja viņš ko stāstā un kāds viņam netic,— nedod Dievs! Liesmojošām acīm viņš cērt ar dūri pa solu, it ka gribētu to sašķaidīt. Sestdienas rīta viņš iedeva soldo kādam pirmklasniekam tas raudāja ielas vidu, jo lielie tarn bija atņēmuši naudu, un viņam pašam pēc tam vairs neiznāca, par ko nopirkt burtnīcu. Jau trešo dienu viņš raksta vēstuli, ko viņa māte saņems dzimšanas diena; vēstule būs uz astoņām lapām ar zīmējumiem gar malu. Garones māte ir tikpat liela un resna ka dels, un tikpat labsirdīga; dažreiz viņa atnak uz skolu dēlam pretī. Skolo tājs allaž paraugas uz Garoni un, iedams garām, ikreiz uzplikšķina viņam pa skaustu ka lādzīgām vērsēnam.

Es ļoti esmu iemīļojis Garoni. Esmu laimīgs, ja varu paspiest viņa lielo roku, kas līdzinās pieauguša cilvēka rokai. Droši zinu, ka viņš riskētu ar dzīvību, aizstāvēdams biedru, otra dēļ viņš butu gatavs iet nāvē tas skaidri lasāms viņa acīs, un, lai gan viņa skaļā balss dārd ka pērkons, neviens nebaidās visi zina, ka viņam ir zelta sirds.

Ogļu pārdevējs un kungs

Pirmdien, 7. novembri

Garone, piemēram, nekad nepateiks tādus vārdus, kādus vakarrīt pateica Karlo Nobiss. Karlo ir ļoti iedomīgs, tāpēc ka viņa tēvs ir varens kungs. Tas ir liela auguma virs ar melnu bardu, ļoti nopietns; katru rītu viņš pavada dēlu uz skolu. Vakarrīt Karlo sastrīdējās ar Beti, ogļu tirgotāja dēlu, vienu no visjaunākajiem skolēniem, un, nezinādams, ko atbildēt jo viņam nebija taisnība —, skaļi iesaucas:

— Tavs tēvs ir ubags!

Beti nosarka līdz matu saknēm un neko neatbildēja, taču acīs viņam saskrēja asaras; pusdienas pārtraukumā aizgājis majas, viņš visu izstāstīja tēvam. Un pēcpusdienā klasē ienāca maza auguma vīriņš, gluži melns no ogļu putekļiem; paņēmis dēlu pie rokas, viņš piegaja pie skolotāja galda, lai pasūdzētos par notikušo. Kamēr viņš runaja, klase valdīja pilnīgs klusums; Karlo Nobisa tēvs, ka vienmēr aiz durvīm palīdzēdams dēliņam novilkt mēteli, sadzirdēja savu uzvārdu, ienaca iekšā un pieprasīja paskaidrojumus.

— Redziet, šis strādnieks atnācis un sūdzas, ka jūsu dēls Karlo esot apvainojis viņa dēlu,— skolotājs sacīja.— Karlo esot teicis: «Tavs tēvs ir ubags.>

а,-;,-

Sinjors* Nobiss sarauca pieri iun mazliet piesarka. Tad jautāja dēlam:

— Vai tu teici šādu vardu?

Nodurtu galvu Karlo stāvēja klases vidū blakus mazajam Beti un klusēja.

Tad tēvs saņēma viņu aiz pleca, pagrieza ar seju tieši pret Beti, ta ka abi gandrīz saskārās, un pavēlēja:— Lūdz piedošanu!

Ogļu pārdevējs gribēja iejaukties, atturēt sinjoru Nobisu, bet tas, viņa neklausīdamies, atkārtoja: — Lūdz piedošanu! Atkārto, ko es sacīšu: «Es lūdzu tev piedošanu par muļķīgo, apvainojošo, neglīto vārdu, kuru es teicu par tavu tēvu. Mans tēvs justos pagodināts, ja drīkstētu paspiest viņam roku.»

Ogļu pārdevējs apņēmīgi pavēcināja roku, it kā gribēdams atrunāties: «Es to nevēlos!»— bet sinjors Nobiss neņēma to vērā, un beigu beigās viņa dels, acis nepaceldams, lēni sacīja:

— Es lūdzu tev piedošanu . . . par muļķīgo . . . apvainojošo . . . neglīto vārdu, ko es teicu par tavu tēvu. Mans tēvs . . . justos pagodināts ... ja drīkstētu paspiest viņam roku.

Tad smalkais kungs sniedza roku ogļu pārdevējam, un pārdevējs to cieši paspieda, pēc tam pastūma savu dēlu pretī Karlo Nobisam — un tas apņēma viņu ap pleciem.

Esiet tik laipns un sasēdiniet viņus abus kopa!— sinjors Nobiss sacīja skolotājam. Skolotājs lika mazajam Beti apsēsties Karlo sola. Kad tas bija izdarīts, Karlo tēvs atsveicinājās un aizgaja.

Ogļu tirgotājs vel kādu brīdi domīgs palika stāvam un raugāmies uz blakus sēdošajiem zeniem, pēc tam piegāja pie sola un uzmeta Karlo Nobisam maigu, līdzjūtīgu skatienu, it kā gribēdams ko sacīt, taču neko neteica; pastiepa roku, it kā lai noglāstītu tam galvu, taču neizdarīja pat to, tikai viegli pieskārās zēna pierei ar saviem raupjajiem pirkstiem. Tad ogļu tirgotājs devās uz durvju pusi un, vēl reizi atskatījies uz abiem zēniem, izgāja.

— Labi ielāgojiet to, ko redzējāt, zēni!—skolotājs teica.— Ta lai ir jūsu šīgada vērtīgāka mācība!

Mana braļa skolotāja

Ceturtdien, 10. novembri

Ogļu pārdevēja dēls agrāk mācījās pie skolotājas Delkati; šodien viņa bija atnākusi ciemos, lai apraudzītu manu slimo brālīti. Mēs krietni izsmejāmies, klausīdamies viņas stāstu par to, ka reiz Beti māte, vēlēdamās pateikties skolotājai, atnesusi uz skolu pilnu priekš-

autu ar oglēm; nabaga sieviņa neparko negribējusi saprast, ka tas viss būs atkal jāstiepj mājās. Un reiz kāda cita mate, labu gribēdama, uzdāvinājusi skolotājai neparastu puķu pušķi — brīnum smagu; iekšā bijusi paslēpta vesela riekšava naudas. Skolotāja prata tik jautri stāstīt, ka brālis aiz sajūsmas pat iedzēra zāles, ko pirms tam nebija gribējis dzert.

Kāda pacietība gan vajadzīga, lai noņemtos ar šiem sagatavošanas klases bērneļiem, bezzobainiem kā vecīši! Viens no viņiem neprot izrunāt «r», otrs — «s», dažs klepo, citam tek asinis no deguna, citam zem sola pazudušas koka tupeles, cits činkst, sadūries ar rakstāmspalvu, cits raud, nopircis nepareizu burtnīcu. Klasē piecdesmit knauķu, kuri vel it nekā nejedz, neprot pat spalvaskātu noturēt roka, un viņiem visiem jāiemāca rakstīt! Kabatas viņiem pilnas ar kaļķu javas gabaliem, pogām, zāļu pudelīšu aizbāžņiem, ķieģeļu birzumiem, visvisādu sīku drazu, un tas viss skolotājai jāiepurina papīrgrozā; lai pasargātu savus dārgumus, knauķi tos sabāž pat kurpes. Uzmanīgi viņi nav nepavisam ja klasē ielido lielāka muša, tūliņ jau saceļas jandals; pavasari viņi nes uz skolu visādās zālītes un ziediņus, un inaijvaboles — tās lido pa klasi vai arī iekrīt tintnīcās un pec tam notraipa burtnīcas ar tinti. Skolotājai jabūt viņiem mates vieta ja palīdz saģērbties, jāpārsien sagrieztie pirksti, japaceļ nokritušas cepures, jāraugās, lai netiktu samainīti meteļi,— citādi saceļas tada brēka! Лк, nabaga skolotāja!

Un mates nāk un žēlojas: skolotājās jaunkundz, ka tas var būt, ka mans bērns pazaudējis spalvaskātu? Kāpēc mans vel arvien neko nezina? Kāpēc mans nesaņēma atzinību, viņš taču visu zina! Карее jus neliekat izvilkt no sola šo naglu, mans Pjēro saplēsa bikses!

Dažreiz mana brāļa skolotāja saskaišas, tad viņa kož pati sev pirkstā, lai kādu no knauķiem neiepļaukātu, bet, ja tomēr neiz dodas savaldīties, vclak pati nožēlo un apglāsta brēcošo mazuli; izdzen kādu blēņdari no klases, lai iet uz mājām, un pēc tam dusmojas uz vecākiem, kuri draiskuli par sodu atstājuši bez pusdienām. Skolotāja Delkāti ir jauna un slaida, melnīgsnēja, vienmēr labi ģērbusies, enerģiska, bet ari jūtīga — tīrais nieks var viņu aizkustināt līdz asarām.

— Bērni jus laikam gan mīl,— māte teica.

Pa lielākajai daļai — jā,— skolotāja atbildēja,— tomēr, beiguši mācīties pie manis, daudzi no manis izvairās. Kad viņiem jau ir skolotājs virietis, viņi kaunas, ka pirmajās klasītēs mācījušies pie sievietes, bet man ir gaužam žel šķirties, kad divus gadus esmu ar viņiem ņēmusies un viņus iemīļojusi. Dažreiz es sev saku: «Par šo gan esmu droša, šis bērns mani mīlēs vienmēr!» bet paiet brīvdienas, sakas jaunais skolas gads, un mans mīlulis, skriedams garam, griež galvu un otru pusi.— Skolotāja Delkāti apklusa.— Bet tu taču tā

nedarīsi, mazulīt, vai ne,— pēc brīža viņa piecēlusies teica valgām acīm, noskūpstīdama manu bra|uku,— negriezīsi galvu uz otru pusi, neaizmirsīsi savu pirmo skolotāju?

Mate

Ceturtdien, 10. novembri

Ига/a skolotājās klātbūtne Tu biji nepieklājīgs pret matiI Lai tas nemūžam vairs nenotiktu, Enrikol Tava necienīga izturēšanas ieduras man sirdi kā īlens. Atvērējos, ka pirms vairākiem gadiem mate visu nakti nosēdēja pie Tavas gultiņas, klausīdamas Tava elpa, rauda dama un drebēdama, ka tikai Tevi nezaudētu,— es baidījos, ka viņa nesajūk prata. Kad es to iedomājos, man pretīgi uz Tevi skatīties. Aizvainot savu māti! Mati, kas ziedotu veselu gadu laimīgas dzīves, lai tikai atvieglotu Tev vienu ciešanu stundu, mati, kas ietu ubagot, lai varētu Tevi uzturēt, mati, kas atdotu savu dzīvību, lai glābtu Tavējo! Labi apdoma to, Enrikol Un atceries: Tavā dzīve būs daudz grūtu dienu, bet visgrūtākā būs la, kad bus jāšķiras no mates. Kad Tu jau basi pieaudzis vīrietis, Enriko, stiprs, dzīves cīņas norūdījies virs, simtiem reižu Tu piesauksi mati, simtiem reižu izmisīgi neiesies, kaut varētu atkal dzirdēt viņas balsi un redzēt viņas pastieptas rokas, lai gluži kā mazs, nevarīgs puišelis raudādams mestos pie viņas, meklējot patvērumu un mierinājumu. Kā gan Tu tad atcerēsies visas reizes, kad darīji viņai pāri, cik nelaimīgs būsi, tās iedomādamies! Nav dzīvē laimes tam, kas bērnībā raudinājis māti! Tu nožēlosi savus grēkus, lūgsi viņai piedošanu, godināsi viņas piemiņu — viss velti! Sirdsapziņa nedos Tev mieru, Tavas labās, maigās mātes tēls vienmēr raudzīsies Tevī ar skumjām un pārmetumu, un tu cietīsi elles mokas.

Piesargies, Enriko! Nav svētāku jutu pasaulē par mātes mīlestību, un posts tam, kas mīda to ar kājām! Pat slepkava, ja tas goda savu māti, nav gluži pazudis cilvēks, jo viņam sirdi vēl palicis kas labs un cēls; pat visdižākais no dižajiem, ja tas sāpina un apvaino māti. nav nekas cits kā zemisks nelietis.

Nekad, nekad mūžā vairs neesi rupjš pret to, kura dāvājusi Tev dzīvību! Un, ja kāds neapdomāts vārds Tev vēl izsprūk pār lūpām, tad — nevis aiz bailēm no tēva, bet savas paša sirds mudināts — meties viņai pie kājām un lūdz, lai ar piedošanas skūpstu viņa izdzēš no Tavas dvēseles nepateicības kaunatraipu. Es mīlu Tevi, mans dēls, Tu esi manas dzīves gaišākā cerība, bet labāk es vēlētos redzēt Tevi mirušu nekā piedzīvot, ka Tu negoda savu māti. Tagad ej un kādu laiku nesaki man mīļus vārdus, jo es vēl nesļiēju Tev atbildēt ar to pašu.

Tavs tēvs

Mans klasesbiedrs Koreti

Svētdien, I 3. novembri

Lai gan tēvs man piedeva, es tomēr jutos gaužām nomākts, tāpēc mate aizsūtīja mani kopā ar durvju sarga vecāko dēlēnu pastaigāties. Kādu gabalu pagājuši, mēs nonācām pie tirgotavas, kuras priekša stāvēja malkas rati; piepeši dzirdu — kāds sauc mani vārdā. Izrādījās, ka tas ir mans klasesbiedrs Koreti ar brūnajiem svārkiem un kaķadas cepuri — nosvīdis, jautrs, lielu malkas nastu uz muguras. Vīrs, kas stāvēja ratos, padeva viņam malkas nastas citu pēc citas, bet viņš tās uzķēra, pusskriešus nesa iekša tēva veikalā un krāva grēda.

Ko tu dari, Koreti? es jautaju.

Vai neredzi? Mācos,— viņš atbildēja, pastiepdams rokas, lai saņemtu kārtējo malkas nastu.

Es iesmējos. Taču Koreti kļuva nopietns; uzcēlis nastu mugura, viņš devās uz veikalu, pa ceļam murminādams: Darbības vārda . . .

skaitlis un persona ... ir saskaņoti ... ar lietvārdā ... Un, nolicis nastu grēdā, turpināja: — Skaitli ... un personu. Darbība var notikt trīs laikos tagadnē, pagātnē un nākotnē. Un, pagriezdamies pret

ratiem, lai atkal paņemtu nesamo: Darbības vārdam ir vairakas

izteiksmes . . .

Tā bija uz rītdienu uzdotā gramatikas viela.

Nebrīnies, es gluži vienkārši negribu velti zaudēt laiku,— Ko reti paskaidroja.— Tčvs kopā ar palīgu aizgāja darīšanās, bet māte slima. Un malku vajag izkraut, dziedi vai raudi. Pa ceļam atkārtoju gramatiku. Grūta viela, neturas galvā. Tēvs teica, ka septiņos būs mājās, tad viņš atdos jums naudu,— Koreti sacīja, vērsdamies pie vira, kas stāvēja ratos.

Rati aizbrauca.

— Ienāc uz bridi pie manis!— Koreti aicināja.

Es iegāju tirgotavā. Tā bija liela telpa, pilna malkas nastām un žagaru saišķiem. Viena malā stāvēja svari.

-Šodien gan ir traka diena,— turpināja Koreti,— visu laiku mācos ar pārtraukumiem. Tikko sāku rakstīt uzdevumu, atnāca pircēji. Tikko piesēdos otrreiz še tevi — rati jau klāti Šorīt divas reizes vajadzēja skriet uz malkas tirgu Venēcijas laukumā. Kājas vairs neklausa, rokas gluži sapampušas. Nezinu, ko es darītu, ja vēl bulu mājasdarbs zīmēšanā. Runādams Koreti saslaucīja skaidas un sausās lapas, kas bija sabirušas uz grīdas.

— Bet kur tad īsti tu mācies?—es jautāju.

Ne jau nu šeit, protams. Nāc paskaties!— Un viņš ieveda mani mazā istabiņa aiz veikala — tā bija reizē virtuve un ēdamistaba, ar galdu vienā kaktā; uz galda bija saliktas grāmatas un burtnīcas, viena no tam atvērta, ar iesāktu mājasdarbu.

Man palika neatbildēts otrais jautājums,— Koreti teica. —«No ādas gatavo apavus, jostas...» Pierakstīsim klāt «ceļasomas».— Un, paķēris spalvaskātu, viņš sāka rakstīt savā skaistajā rokrakstā.

— Vai tur kāds ir?—atskanēja no veikala. Kāda sieviete bija atnākusi pirkt malku.

Ja, tūliņ!— Koreti atsaucās, metās āra no istabas, nosvēra malku, saņēma naudu, ieskrēja kakta, lai ierakstītu ieņēmumu kases grāmatā, un tūdaļ bija atpakaļ pie darba, sacīdams: — Redzēsim, vai šo teikumu izdosies pabeigt!—Un uzrakstīja: «...dāmu somiņas, karavīru somas ...» — Лк Dievs, kafija pāries pāri! — Viņš pēkšņi attapās un pieskrēja pie plīts, lai noceltu kafijkannu no uguns.— Tā ir mammai. Gribot negribot vajadzēja iemācīties to vārīt. Pagaidi mazliet, mēs abi kopā viņai to aiznesīsim, tas viņai būs patīkami. Jau veselu nedēļu guļ slima . . . Pie visām darbības vārda izteiksmēm! Ar šo kannu es vienmēr apdedzinu roku! Ar ko vel varētu papildināt tās somas? Vajag vēl kaut ko, bet man nenāk prātā . . . Iesim pie mammas!

Viņš atvēra durvis, un mēs iegājām citā mazā istabiņā; Koreti mate ar baltu lakatiņu ap galvu gulēja liela gulta.

— Lūdzu, kafija, māmiņ!— Koreti sacīja, piepildīdams tasīti. — Un šis ir mans klasesbiedrs.

— Tas ir labi, puisīt, ka tu apciemo slimniekus,— sieviete teica.

Tikmēr Koreti sakārtoja spilvenus mātei aiz muguras, pa

vilka augstāk segu, piemeta malku krāsnī un nodzina kaķi no ku modes.

Vai tev vel kas vajadzīgs, māmiņ? viņš jautāja, paņēmis atpakaļ tukšo tasīti. Vai iedzēri abas karotes sīrupa? Kad pudele būs tukša, aizskriešu uz aptieku. Malka ir izkrauta. Četros uzlikšu vārīties gaļu, kā tu teici, un, kad atnāks sviesta pārdevēja, iedošu viņai astoņus soldo. Viss būs kartībā, neraizējies!

Paldies, dēliņi— sieviete atbildēja.— Ak tu, nabadziņ! Par visu tev jādomā.

Viņa piedāvāja man cukura graudiņu, bet Koreti parādīja tēva fotogrāfiju — tajā sinjors Koreti bija kareivja formastērpā, ar medaļu, kuru par drošsirdību bija saņēmis 1866. gadā. Viņam bija tāda pati smaidīga seja un žirgtas acis kā dēlam.

— Es tomēr izdomāju,— Koreti teica un, atgriezies virtuvē, ierak stīja burtnīcā: « . . .arī zirglietas.»— Pārējo pabeigšu vakarā, pastrā dašu mazliet ilgāk. Ak tu, laimīgais, tu vari mācīties, cik patīk, un piedevām iet pastaigāties!

Kad izgājām atpakaļ veikalā, Koreti, ka allaž izveicīgs un jautrs, ķērās pie jauna darba: cēla šķilas citu pēc citas uz krāģīša un zāģēja uz pusēm, apgalvodams:— Tā tik ir vingrošana! Nevis <rokas uz priekšu, rokas uz sāniem» . . . Gribu šo malku līdz septiņiem sazāģēt — tēvs pārnācis priecāsies. Slikti ir tikai tas, ka pēc zāģēšanas «1» un <t.» man iznāk līdzīgi čūskām, vismaz tā saka skolotājs. Bet ko lai dara? Teikšu viņam, ka vajadzēja pastradat. Kāda tam nozīme, ja tikai mamma ātrāk izveseļotos! Šodien viņai, paldies Dievam, jau ir labāk. Gramatiku iemācīšos rīt no rīta, piecelšos reize ar gaiļiem. Re, atkal piebrauca rati! Atkal darbiņš!

Veikala priekšā bija apstājušies smagie rati ar malkas šķiļam. Koreti izskrēja ārā un pārmija dažus vārdus ar vedēju, tad atgriezās un teica:

Tagad es vairs nevarēšu ar tevi runāties. Rit satiksimies! Paldies, ka apciemoji! Nu, ej vien staigāt, laimīgais!

Viņš paspieda man roku un metās uzķert pirmo malkas nastu.

* Laimīgais,» viņš man bija teicis. Ak nē, Koreti, tu esi laimīgāks par mani — vairāk mācies un vairāk strādā, vairāk palīdzi tēvam un mātei, tāpēc tu esi labāks, simtreiz labaks un laimīgāks par mani, mīļais Koreti!

Piektdien, 18. novembri

Koreti šorīt bija priecīgs pie mums atnāca viņa otrās klases skolotājs Koati, lai palīdzētu mušu skolotājam ikmēneša pārbaudi jumā. Skolotājs Koati ir liela auguma virs ar kupliem matiem, garu, melnu bārdu, melnam, dzirkstošām acīm un perkondimdošu balsi; viņš allaž draud puikām, ka saplucināšot tos gabalos vai ari ņemšot aiz apkakles un aizstiepšot uz policiju, bet nekad to nedara, tikai nosmejas bārdā. Pavisam mums ir astoņi skolotāji, ja rēķina ari mazo bezbārdaino palīgu, kurš atgādina pusaudzi. Viens no ceturtās klases skolotajiem ir klibs, vienmēr tīstās lielā vilnas apmetni un sūdzas par visādām kaitēm—šis kaites viņš dabūjis, stradadams drēgnā lauku skola, kur no sienām lāso ūdens. Otrs ceturtās klases skolotājs ir vecs, galva viņam gluži balta; agrāk viņš strādājis pie akliem bērniem. Ir viens skolotājs, kuru mēs saucam par Advokātu, jo, strādādams skolā, viņš izstudējis par advokātu un saņēmis diplomu, turklāt sarakstījis grāmatu par to, kā jāmāca rakstīšana. Advokātam ir brilles un mazas, gaišas Ūsiņas, un viņš allaž glīti ģērbies. Turpretī vingrošanas skolo tājs vairāk izskatās pēc karavīra, un patiešām viņš karojis kopā ar Garibaldi; pie kakla viņam ir zobena cirtiena reta piemiņa no Milaco kaujas. Un visbeidzot direktors garš, plikpaurains, ar zelta brillēm un sirmu bārdu, kas sniedzas līdz krūtīm, vienmer melnās, cieši aizpogātās drānas. Viņš ir labsirdīgs; kad pie viņa kabinetā ieiet zēns, kuram pienākas rājiens par kādu nodarījumu, viņš nekliedz, tikai saņem zēnu aiz rokam un stāsta un runa, un pārliecina to, līdz tas solās laboties. Turklāt, viņš runa tik rāmi un iejūtīgi, ka vainīgais zēns iznāk sasarkušam acīm, vēl vairāk nokaunējies nekā tad, ja būtu rats. Man žēl direktora no rītiem viņš allaž ierodas skolā pirmais, lai sagaidītu skolēnus un aprunātos ar vecākiem, bet vakaros, kad skolotāji aizgājuši mājas, vel apmet līkumu ap skolu, lai pārbaudītu, vai skolēni neklīst pa ielām, vizinādamies uz kariešu kāpnītēm vai lasīdami skolassomās sīkus un lielus akmeņus; tikko direktors — garš, melnās drēbēs —parādās no stūra, puikas, pametuši akmentiņu spēli vai spēli uz spalvām, aizspurdz uz visām pusēm ka zvirbuļi, bet viņš pa gabalu skumji un labsirdīgi draud tiem ar pirkstu. Direktora dels brīvprātīgi pieteicies armija un tur gājis bojā to man pastāstīja māte —, un kopš tā laika neviens nav redzējis direktoru smaidām; uz rakstāmgalda viņam vienmēr stāv dēla fotogrāfija. Pēc šīs nelaimes direktors vairs negribēja strādāt skolā, bija pat jau uzrakstījis lūgumu pilsētas valdei atbrīvot viņu no darba; šis lūgums ilgi no gulēja uz viņa galda, un viņš dienu no dienas atlika tā nosūtīšanu,

jo nespēja šķirties no skolēniem. Taču beidzot direktors bija galīgi izlēmis; mans tēvs, tieši todien iegājis pie viņa, teica:

— Cik žēl, ka jūs mūs atstājat, direktora kungs!

Tai brīdī kabinetā ienāca kāds vīrietis ar dēlu, kuru viņš gribēja pierakstīt mūsu skola, jo viņi bija pārcēlušies dzīvot uz šo apkaimi.

Un tad notika brīnums: uzlūkojis zēnu, direktors vairākus mirkļus nenolaida no viņa acis, tad pagriezās pret portretu, kas stāvēja uz galda, pēc tam atkal pievērsās zēnam. Direktors pievilka zēnu sev klāt un, saņēmis rokas viņa seju, pacēla to augšup. Zēns un bojā

gājušais karavīrs portretā bija līdzīgi viens otram kā divas ūdens lāses.

Labi . . . direktors domīgi noteica, pierakstīja zēnu, un tas kopa ar tēvu aizgāja.

— Cik žēl, ka jūs mūs atstājat!—atkartoja mans tēvs.

Tad direktors paņēma no galda savu lugumu, pārplēsa to uz pusēm un teica:

— Es palieku.

Karavīri

Otrdien, 22. novembri

Mušu direktora dels bija brīvprātīgi iestājies armija un tur gājis bojā, tāpēc, kad stundu beigās mūsu skolas tuvumā pa galveno ielu maršē karavīri, direktors ikreiz iet skatīties. Vakardien maršēja kājnieku pulks; vai pussimts zēnu metās pie muzikantiem un lēkādami, dziedādami, ar lineāliem sizdami takti pa portfeļiem, gāja tiem līdzi. Mušu klases puikas bariņa stāvēja uz ietves un skatījās. Tur bija gan Garone savos šaurajos svārkos viņš gremoja milzīgu maizes ņuku , gan Votīni tas, kurš vienmēr ir labi ģērbies un mēdz nopūst no uzvalka neredzamas pūciņas,—gan Prekosi, kalēja dēls, gan zēns no Kalabrijas, gan rudmatainais Krosi, gan Franti — zēns ar nekauņas seju —, gan Robeti — artilērijas kapteiņa dels, kurš izglaba pirmklasnieku un tagad staigā ar kruķiem. Franti saka ņirdzīgi smieties, raudzīdamies uz kareivi, kurš mazlietiņ kliboja. Nākamajā mirklī viņš sajuta kādu roku uz sava pleca un pagriezās: blakus stāvēja direktors.

Kaunies izsmiet kareivi, kas atrodas ierindā!—direktors sacīja. Viņš nevar ne pateikt tev ko pretī, ne arī tev sadot. Tas ir tikpat zemiski kā izsmiet cilvēku, kuram sasietas rokas.

Franti iešmauca zēnu barā. Kareivji soļoja rindās pa četri nosvi duši, ceļa putekļiem klāti, un viņu šautenes spīguļoja saulē. Direk tors turpināja:

Mīliet mūsu karavīrus, zēni! Viņi mūs sargā. Ja rītdien ienaid nieka karaspēks pāries robežu, viņi atdos dzīvību tēvijas labā. Viņi ir tādi paši zēni ka jus, tikai dažus gadus vecāki; ari viņi mācās, tāpat ka jus, ari starp viņiem ir gan bagāti, gan nabagi, ari viņi nāk no visām Itālijas malām. Skatieties, var pazīt pec sejas: tic ir sicīlieši, tie — sardinieši, tie — ncapolieši, tie lombardieši. Sis ir vecs pulks, viens no tiem, kuri cīnījās tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotajā gadā.* Kareivji, protams, pa šo laiku nomainījušies, bet pulka karogs

vel arvien ir tas pats. Cik daudz jaunekļu krita ciņa par mūsu zemes brīvību — pirms divdesmit gadiem, kad jus vel nebijāt piedzimuši!

Re, tur to nes!— iesaucās Garone.

Un tiešam — kādu gabalu no mums pār ierindu plīvoja karogs.

— Vai zināt, zēni,— skolotājs sacīja,— būtu ļoti piedienīgi, ja tad, kad karogu nesīs garām, jus, skolēni, tam salutētu.

Kāda virsnieka nests, trīskrāsainais Itālijas karogs tuvojās mums; tas bija izbalējis un ložu sacaurumots, un pie kāta bija piestiprināti ordeņi. Mes visi ka viens salutēdami pacēlām roku pret pieri. To ievērojis, virsnieks pasmaidīja un atbildēja ar karavīra sveicienu.

Ziķeri puikas!— kāds teica mums aiz muguras. Mes pagrieza mies un ieraudzījām večuku ar gaišzilu lentīti pie svārku atloka: tas bija pensionēts virsnieks, Krimas kara veterans.— Tas ir skaisti! Tā vajag!— viņš vēl nosacīja.

Tikmēr pulka orķestris ar saviem pavadoņiem — zēniem nozuda ielas likumā; zēnu jautrās klaigas saplūda kopā ar tauru skaņām kā dziesma.

Ziķeri puikas!— vecais virsnieks atkartoja, nolūkodamies uz mums. Kurš jau no bērna kajas prot godāt dzimtenes karogu, tas, liels izaudzis, pratīs to aizstāvēt.

Maza Nelli aizstāvis

Trešdien, 2'J. novembri

Arī mazais kuprītis Nelli vakar vēroja kareivjus kopā ar mums, bet ar tādu sejas izteiksmi, it kā domātu: «Es gan nekad nevarēšu soļot ierindā!» Nelli ir lāga zēns un cītīgi mācās, taču viņš ir gaužām vājš un bāls, ar svelpjošu elpu. Viņš valkā garu, no melnas, spīdīgas drēbes šutu uzsvārci. Viņa mate — sīka, gaišmataina sieviete, ari vienmēr tērpusies melnā,- pēc stundām katrreiz nak viņam pretī uz skolu, lai zēni, kas grūstās pie izejas, viņu nesavainotu, un allaž apmīļo viņu. Pirmajās skolas dienās daudzi zēni izsmēja kupraino Nelli un dauzīja viņa muguru ar somam, bet viņš il nemaz neturējās pretī un ari mātei nesūdzējās, zinādams, cik sāpīgi viņai būtu apzināties, ka viņas dels ir citiem par apsmieklu. Viņu mocīja, bet viņš tikai klusi raudāja, noliecis galvu uz sola.

Tad kādu rītu Garone pieleca kājās un iesaucās: Pirmais, kurš

aizskars Nelli, tā dabūs no manis pa skaustu, ka aizies griezdamies!

Franti neņēma šo brīdinājumu vēra, dabūja pa skaustu un aizgaja griezdamies, un pēc tam Nelli neviens vairs neaiztika. Skolotājs sasēdināja viņu kopā ar Garoni, un viņi sadraudzējās. Nelli ir ļoti

pieķēries Garonem. Nekad viņš neaizies mājās, nepateicis: «Uz redzēšanos, Garone!» Un Garone tāpat. Ja mazajam Nelli nokrīt zemē spalvaskāts vai grāmata, Garone tūdaļ pieliecas un to paceļ, jo kuprītim tas grūtāk izdarāms; pēc stundām Garone palīdz Nelli novilkt uzsvārci un iebāzt to somā, un uzvilkt mēteli. Tāpēc Nelli ir ļoti iemīļojis Garoni un nenolaiž no viņa acis; kad skolotājs uzslavē draugu, Nelli ta staro, it ka pats būtu saņēmis uzslavu.

Vēlāk Nelli tomēr laikam bija visu izstāstījis mātei — gan to, ka zēni viņu mocījuši un kas viņam bijis jaizcieš, gan to, ka Garone, labais draugs, viņu aizstāvējis. Tā es spriežu pēc širīta notikumiem. Skolotājs lika man aiznest direktoram stundas plānu, un, kamēr es

biju direktora kabinetā, tur ienaca gaišmataina dāma melnas drēbes Nelli mate. Vii.ia teica:

— Direktora kungs, ja nemaldos, mana dēla klase mācās zēns ar uzvārdu Garone?

— Tā ir,— atbildēja direktors.

— Esiet tik laipns un lieciet pasaukt viņu šurp, es gribu ar viņu aprunāties!

Direktors aizsūtīja durvju sargu zēnam pakal, un pēc brīža uz sliekšņa parādījās Garone, ļoti izbrīnījies. Viņu ieraudzījusi, dāma piesteidzās pie viņa, uzlika rokas viņam uz pleciem un, skūpstīdama viņa lielo, skūto galvu, teica:

— Tad tads tu esi Garone, mana dēla draugs un aizstāvis, mīļais, brašais zēns!

Tad viņa sāka kaut ko meklēt somiņā un kabatās un, neko neat radusi, noņēma sev no kakla ķēdīti ar krustiņu un uzkāra Garonem kaklā, sacīdama: Valka šo krustiņu, mīļais zēn, par atmiņu no mazā

Nelli mātes, kura tev sirsnīgi pateicas un tevi svēti!

Labākais skolēns

Piektdien, 2b. novembri

Garoni visi mīl, bet Deroši — apbrīno. Pagājušajā gadā viņš saņēma klases pirmā skolēna medaļu un arī šogad bus pirmais — nevie nam nav pa spēkam ar viņu sacensties, visos mācību priekšmetos viņš neapšaubāmi ir pārāks. Viņš ir pirmais gan aritmētikā, gan gramatikā, gan sacerējumos, gan zīmēšanā; viņš visu aptver viena mirklī, viņam ir lieliska atmiņa, viss viņam padodas viegli un vienkārši, vārdu sakot, mācīšanās viņam ir drīzāk spēle nekā darbs.

Vakardien skolotājs viņam teica:

Deroši, Dievs tev ir devis izcilas spējas; pielūko, neaizlaid Viņa dāvanu posta!

Piedevām Deroši ir stalts un skaists, ar gaišu cirtu vainagu ap galvu; viņš ir tik veikls, ka viegli pārlec pāri solam, atspiedies uz tā ar vienu roku, un jau prot ari paukot. Viņam ir divpadsmit gadi, viņš ir bagātu vecāku dēls, vienmēr ģērbies tumšzilā uzvalkā ar zeltītām pogām. Deroši allaž ir možs, jautrs, vienādi laipns pret visiem, allaž palīdz citiem eksāmenos, un neviens vel nekad nav uzdrošinājies viņu pagrūst vai pateikt viņam rupjību. Tikai Nobiss un Franti raugās uz viņu šķībi, un Votīni viņu atklāti apskauž, bet viņš to it kā nemana. Visi uzsmaida viņam, kad viņš savā staltajā gaitā staigā pa klasi, vākdams burtnīcas. Viņš dāvina klasesbiedriem ilustrētus žurnālus un

skaistas bildītes, ko atnesis no mājas, mūsu kalabrictim viņš uzzīmēja Kalabrijas provinces karti, un visu to viņš dara it kā pa jokam, bez augstprātības un allaž pret visiem izturas vienādi. Nudien, nav iespējams viņu neapskaust—tu, cilvēks, vienmēr un visur juties zemāks par viņu.

Ari es, gluži tāpat ka Votīni, apskaužu mūsu labāko skolēnu. Reizēm mani pārņem rūgtums, gandrīz dusmas uz viņu, kad, mocīdamies ar mājasdarbiem, es iedomājos, ka viņš jau visu lieliski izdarījis, turklāt bez jebkādām pūlēm. Bet, kad nākamajā rītā es viņu atkal satieku—skaistu, dzīvespriecīgu, enerģisku—, kad dzirdu, cik brīvi un droši viņš atbild uz visiem skolotāja jautājumiem, kad redzu, kā visi skatās uz viņu mirdzošam aciin, viss rūgtums un dusmas man pāriet un es kaunos, ka esmu ļaunojies uz viņu. Tad man gribas vienmēr būt kopā ar Deroši, katru gadu mācīties ar viņu vienā klasē, jo viņa klātbūtne man piešķir spēkus, iedveš jautrību, patiku uz mācībām, stradātgribu.

Skolotājs iedeva Deroši ikmēneša stāstu — tā nosaukums ir «Ma zais lombardiešu izlūks», rītdien viņš to lasis—, lai Deroši to pārrakstītu. Deroši to paveica šorīt; stāsts viņu bija tik ļoti aizkusti nājis, ka vaigi viņam bija pietvīkuši, acis kļuvušas valgas un balss drebēja. Cik skaists un cels viņš man likās! Sai brīdī es labprāt būtu viņam atzinies: «Tu esi simtkārt labāks par mani, Deroši! Tu esi īsts vīrietis, nevis tads ka es! Tevi es cienu un apbrīnoju!»

Mazais lombardiešu izlūks (Ikmēneša stāsts)

Sestdien, 26. novembri

Tūkstoš astoņi simti piecdesmit devītajā gadā, kad franču un itāliešu karaspēks cīnījās par Lombardiju, dažas dienas pēc veiksmīgajām Selferino un Sanmartīno kaujām kādā skaista jūnija rītā neliela kavalērijas nodaļa lēni virzījās pa vientuļu taciņu pretī ienaidniekam, ceļā izlūkodama apkārtni. Nodaļu komandēja virsnieks un seržants. Visi kavalēristi klusēdami, saspringti pētīja apkārtnes ainavu — kuru katru bridi starp kokiem varēja parādīties ienaidnieku priekšposteņa baltie mundieri. Tā viņi nonāca pie lauku mājas, kurai apkart auga lieli koki. Majas priekšā sēdēja gadus divpadsmit vecs zēns un draza zaru, taisīdams sev nūju. Kāda logā plīvoja trīskrāsainais karogs, bet mājā neviena nebija; zemnieki bija izkāruši karogu un aizbēguši, baidīdamies no austriešiem.

Ieraudzījis kavalēristus, zēns nosvieda zaru un norāva no galvas cepuri. Zēns bija skaists — ar drosminieka seju, lielām, zilām acīm un gariem, gaišiem matiem; svārku viņam nebija mugurā, tikai krekls, un tas pats uz krūtīm vaļā.

— Ko tu te dari?— virsnieks jautāja, apstādinājis zirgu.— Kāpēc nebēgi prom kopā ar tēvu un māti?

Man nav ne tēva, ne mātes,— zēns atbildēja.— Es esmu atradenis. Palīdzu saimniekiem te vienam, te otram ... Es paliku, lai redzētu karu.

— Vai austrieši te nav gājuši garām?

— Ne, jau trīs dienas nav manīti.

Virsnieks bridi padomāja, tad, nolecis no zirga un pavēlējis kareiv jiem uzmanīties, iegāja mājā un uzkāpa uz jumta. Taču māja bija zema un no jumta varēja pārredzēt tikai nelielu daļu apkaimes.— Va jadzēs uzkāpt kokā,— virsnieks noteica un atkal iznāca pagalmā.

Tieši mājas durvju priekša auga garš, tievs osis; ta zari šķita iesniedzamies debesu zilgme. Virsnieks domīgi raudzījās gan uz šo koku, gan uz kareivjiem, tad pēkšņi uzrunāja zēnu:

— Nu, zeperi, vai acis tev labas?

Man?! zens iesaucās.— Es pat odu vai pusjūdzes attālumā varu ieraudzīt!

— Bet vai šā koka galotnē tu varētu uzkāpt?

Sā koka galotne? Vai es varētu uzkāpt? Tas man tīrais nieks!

Tad uzkāp un pastāsti, ko tu no turienes redzi vai nemani kur austriešu karavīrus vai pulvera dūmus, vai spīdošus durkļus, vai zirgus,- vai tu to varēsi?

— Skaidrs, ka varēšu!

Un ko tu gribēsi par palīdzēšanu?

Ko gribēšu? zēns smiedamies vaicāja. Neko! Tā tik vel trūka! Vāciešiem tiem gan es neparko nepalīdzētu, bet muse jiem! ... Es taču esmu lombardietis!

— Labi. Nu tad kāp augšāI

— Tūliņ, tikai noaušu tupeles.

Tupeles noāvis, zēns savilka stingrāk bikšu jostu, nosvieda cepuri zālē un aptvēra ar rokām oša stumbru.

Pagaidi!—virsnieks iesaucās it ka pēkšņās bailēs un gribēja zēnu aizturēt.

Zēns pagrieza galvu un ar zilajām acīm jautājoši uzlūkoja virs nieku.

Nekas, nekas,—virsnieks noteica,—kāp vien augšā.

Un zēns uzrāpās augšā pa stumbru tik veikli ka kaķis.

Uzmaniet apkārtni!— virsnieks uzsauca kareivjiem.

Pēc īsa brītiņa zens jau sēdēja koka galotnē, pieķēries pie stumbra; lapu zaļums aizsedza viņa kājas, bet ķermeņa augšdaļa ar kailajām

krūtīm rēgojās āra un gaišmatainā galva spīdēja saulē kā zelts. Viņš bija tik augstu, ka virsnieks nemaz īsti nevarēja viņu saskatīt.

Skaties taisni uz priekšu tālumā!— virsnieks sauca.

Lai saule nespīdētu acīs, zēns aizlika labo roku acīm priekšā, turēdamies tikai ar kreiso.

— Nu, ko tu redzi?— jautāja virsnieks.

Zēns pagrieza galvu pret viņu un, saliecis plaukstu taurītē, sauca lejup:

— Divi jātnieki uz lielceļa!

— Cik tālu no šejienes?

— Pusjūdzi.

Vai viņi kustas?

— Stāv uz vietas.

Ko vēl tu redzi?— virsnieks pēc klusuma brīža atkal jautāja.

- Paskaties pa labi!

Zēns paskatījās pa labi, tad teica:

Pie kapsētas starp kokiem kaut kas spīd. Laikam durkļi.

— Cilvēkus redzi?

Ne. Viņi laikam slēpjas kviešu lauka.

Tai brīdī griezīga lodes dzinkstoņa pāršķēla gaisu un noslāpa tālumā aiz mājas.

Кар zemē, puika! virsnieks iesaucās. Viņi tevi ieraudzījuši. Man viss skaidrs, kāp zemē!

— Man nav bail!— zēns atbildēja.

— Кар zemē . . .— virsnieks norūca.— Nu, ko vēl tu redzi pa kreisi?

— Pa kreisi?

— Jā, pa kreisi!

Zēns pagrieza galvu pa kreisi, un tobrīd otra lode nodzinkstēja vēl spalgāk un tuvāk nekā pirmā. Zēns nodrebēja.

Tas tik ir ko vērts!—viņš iesaucās.— Viņi tēmē tieši uz mani!— Lode patiesi bija nogājusi viņam pavisam tuvu garām.

Kāp lejā!— virsnieks dusmīgā balsi pavēlēja.

— Jā, tūliņ!—atbildēja zēns. Koks mani aizsedz, nebaidieties! Jus gribējāt zināt, kas pa kreisi?

— Jā, pa kreisi, bet kāp lejā!— virsnieks atteica.

— Pa kreisi . . .— zēns sauca, paliekdamies no stumbra uz kreiso pusi,— tur ir baznīcas tornis, man liekas . . .

Gaisu pāršķēla trešais nikni griezīgais svilpiens, un gandrīz tai pašā mirkli karavīri ieraudzīja zēnu krītam. Viņš vēl tvērās ar rokām pie stumbra un zariem, bet tad rokas atlaidās un viņš ar galvu pa priekšu krita lejā.

Nolādēts!— virsnieks iekliedzās, pieskriedams pie koka.

Zēns nokrita uz muguras un palika guļam plaši izplestām rokām; no krekla kreisajā pusē sūcās asinis. Seržants un divi kareivji nolēca no zirga. Virsnieks noliecās un atsedza zēna krūtis; varēja noprast, ka lode skārusi kreiso plaušu.

— Viņš ir pagalaml— iesaucās virsnieks.

— Nē, dzīvs!— seržants iebilda.

— Лк, nabaga puisīt, dūšīgo puisīt,— virsnieks murmināja, turies, turies!

Taču, kamēr virsnieks mudināja zēnu turēties un spieda pie brūces kabatlakatiņu, pēkšņi acis zēnam plati iepletās un galva noslīga uz vienu pusi — viņš bija miris.

Virsnieks nobālēja un brīdi kā sastindzis raudzījās uz zēnu. Tad viņš pavilka ķermeni tā, lai pagalvī butu zāle, un piecēlās, vel arvien nenolaizdams no zēna acis; ari seržants un abi kareivji klusēdami stāvēja pie mirušā.

Nabaga puisīt,— virsnieks atkārtoja,— nabaga dūšīgo puisīt!

Tad viņš iegāja mājā, iznesa trīskrāsaino karogu un ar to apsedza zēnu, seju atstājot vaļa. Seržants nolika zēnam blakus kurpes, cepuri, nūju un nazi.

Kādu brīdi viņi vēl pastāvēja klusēdami, tad virsnieks teica seržantam;— Mēs atsūtīsim pēc viņa sanitārus: viņš krita ka karavīrs, lai tad ari viņu aprok ka karavīru.

Tad viņš noskūpstīja mirušo zēnu un nokomandēja:— Zirgos! — Visi uzlēca zirgos, nodaļa sastājās un turpināja ceļu.

Zēnu pēc dažām stundām apbedīja — apbedīja ka īstu karavīru.

Saulei rietot, itālieši devās uzbrukumā, un pa to pašu taku, pa kuru rīta pusē bija jājuši kavalēristi, tagad divās rindas soļoja liels strēlnieku bataljons — tas pats, kurš pirms pāris dienām bija pašaizliedzīgi cīnījies par Sanmartīno kalnu. Ziņa par zēna nāvi bija sasniegusi strēlniekus jau pēdējās apmetnes vieta. Taciņa, pa kuru viņi soļoja, vijās gar strauta malu, un māja ar kokiem bija no tas tikai dažu soļu attālumā. Kad bataljona priekšgalā ejošie virsnieki ieraudzīja zem oša guļošo, ar Itālijas karogu apsegto mazo varoni, viņi salutēja tam ar durkļiem; viens no viņiem noliecās un, noplūcis dažas puķes—strautmalā to bija papilnam , uzsvieda uz karoga. Pēc tam ari visi pārējie strēlnieki, iedami garam, plūca puķes un svieda tās uz zemē guļošā augumiņa. Dažās minūtēs zēns bija viscaur pārklāts ar puķēm; garām soļojošie virsnieki un kareivji salutēja viņam un sauca:

— Ardievu, mazais lombardieti! Sveiks, varonil Ardievu, skaisto puisīt! Lai dzīvo Itālija! Urā! Ardievu!

Viens no virsniekiem nolika zēnam uz krūtīm savu medaļu, kuru bija ieguvis par drošsirdību, cits noskūpstīja viņu uz pieres. Bet puķes tikai lidoja un lidoja — uz kailajām kājām, uz sašautajām krūtīm, uz

zeltaino galvu. Nabaga zēns gulēja zālē, pārklāts ar tēvzemes karogu, gluži ka būtu aizmidzis; bālā seja šķita smaidām, it ka viņš justu, kā viņu godina, it kā viņš būtu laimīgs, ka atdevis dzīvību par dzimto Lombardiju.

Nabagi

Otrdien, 29. novembri

Ziedot dzīvību tēvzemes lubu tus ir augstas tikumības apliecina jums, tomēr, dēliņ, nevajag pamest novārta art mazāku tikumu izkopšanu. Šorīt, kad mēs devāmies mājup no skolas — Tu gāji man pa priekšu , mēs рада jum garam kādai mutei, kurai klēpi biju buls, vājš bērniņš un kura lūdza nabagduvanus. Tu paskatijies uz viņu, bet neko neiedevi, lai gan Tev kabata bija nauda.

Pielūko, dels! Nepieradinies vienaldzīgs paiet garam nelaimīgam cilvēkam ar pastieptu roku, jo vairāk mutei, kas ubago bērna dēļ! Iedomājies, ka šis bērns bija bada, iedomājies nabaga mates ciešanas!

Ka būtu, ja man kādu rītu ar izmisuma nopūtu vajadzētu sacīt: «Šorīt tev, Enriko, nebūs, ko est, mums vairs nav pat maizes gabaliņa!»

Kad es dāvinu ubagam soldo un viņš man saka: «Lai Dievs dod veselību tev un taviem bērniem!»— Tu nevari ne iedomāties, cik labi top manai sirdij no viņa vārdiem, cik pateicīga es jūtos šim ubagam! Es ticu, ka viņa svētība mums vel ilgi palīdzes, un, mājup iedama, domāju — cik maz es devu un cik daudz saņēmu pretī!

Tiesa, man ir gadījies dzirdēt, ka arī Tu izpelnies šos labos novēlējumus, kad mazpamazām izņem no sava maciņa te vienu, te otru soldo, lai to ieliktu roka vientuļam vecītim, trūkumā nonākušai mātei vai bārenim. Nabagiem patīk saņemt dāvanas no bērniem, jo tas viņus nepazemo,— bērni ielaižas darīšanas ar kuru katru un taper ir viņiem līdzīgi; ievēro, cik daudz cilvēku lūdz nabagdāvanas skolu apkaime! Darvina, ko sniedz pieauguša cilvēka roka, nozīme žēlsirdību, bet dāvana no zēna rokas ir ne vien žēlsirdība, bet ari glāsts sirdij, vai saprati? Nabagam ir tā, it kā kopa ar naudas gabalu viņa sauja but и iekritis zieds.

Padoma: Tev netrūkst nekā, bet viņiem trūkst itin visa; Tev nauda vajadzīga izpriecām, bet viņiem—lai nenomirtu bada. Padomā, cik tas ir briesmīgi, ka ielās, kuras ieskauj greznas pilis, ielas, pa kuram brauc karietes ar puisēniem samta uzvalciņos, klīst mutes ar beriliem, kam nav gluži tieku, ko esi! Bērni, kas cieš badu, ak Dievs! Zēni tādi paši kā Tu, gudri, labsirdīgi -, kas šīs lielas pilsētas vidu jūtas gluži ka tuksnesī apmaldījušies zvērēni! Ak, mīļais Enriko, nekad, nekad vairs nepaej garam mātei, kas lūdz nabagdāvanas, neielicis viņai sauja kaut vienu soldo!

Tava mate

DECEMBRIS

Komersants

Ceturtdien, I. decembri

Tēvs grib, lai brīvajās dienās es ikreiz aicinātu mājās kādu draugu vai ari pats ietu ciemos un tā pamazām ar visiem sadraudzētos. Svētdien iešu pastaigāties ar Votīni — to, kurš labi ģērbjas un allaž pievērš uzmanību savam izskatam, un apskauž Deroši. Taču šodien pie manis atnāca Garoti — kalsns, izstīdzējis zēns ar degunu kā pūces

4.4

knābi un mazam, viltībām ačelēm, kas ta vien šaudās uz visam pusēm. Viņa tēvam pieder koloniālpreču* veikals. Garofi ir dīvains zēns. Ik mīļu brītiņu viņš skaita savu naudu vai rēķina uz pirkstiem, vai zibensātri kaut ko rēķina galvā, reizināšanas tabulā pat neskatīdamies. Viņš krāj naudu — viņam jau ir pašam sava grāmatiņa Skolu krājbankā. Nav jau arī brīnums — iegūtos soldo viņš nekad neizdod, bet, ja kāda sīka monētiņa izslīd no rokas un paripo zem soliem, viņš meklē to nede|am ilgi. Deroši saka — Garofi esot īsta žagata, jo viņš pievāc il in visu, ko atrod: vecas spalvas, nederīgas markas, spraužam adatas, sveču galus un visādus citādus niekus. Garofi jau divus gadus krāj pastmarkas, liela albumā viņam ir simtiem dažādu valstu mārku. Kad albums būs pavisam pilns, viņš to pārdos grāmatnīcas īpašniekam. Tikmēr grāmatnīcas īpašnieks apdāvina Garofi ar burtnīcām, jo zēns ved savus skolasbiedrus pie viņa iepirkties. Skolā Garofi ik dienas kaut ko pērk vai pārdod, vai maina, turklāt maiņu bieži vien nožēlo un grib dabūt savu mantu atpakaļ. Ja viņš kaut ko nopērk par diviem soldo, tad pārdod par četriem un, ja spēlē uz spalvām, tad nekad nezaudē; viņš vāc vecas avīzes un pārdod tās tabakas bodītei; viņam ir burtnīciņa, kur viņš pieraksta visus ieņēmumus un izdevu mus. No mācībām viņu interesē vienīgi aritmētika, un viņš cenšas dabūt medaļu par labām sekmēm, bet tikai tādēļ, lai varētu par brīvu apmeklēt leļļu teātri.

Tomēr man patīk Garofi, ar viņu nav garlaicīgi. Šodien mēs paņēmām svarus un spēlējām veikalu; Garofi zina cenu jebkurai mantai un ar mūsu paštaisītajiem naudas papīriņiem rīkojas tik veikli kā īsts pārdevējs. Viņš stāsta, ka pec skolas beigšanas tūdaļ sākšot nodarboties ar tirdzniecību — ar kādu pavisam jaunu tirdzniecības veidu, kuru pats esot izdomājis. Kad es viņam uzdāvināju dažas ārzemju markas, viņš ļoti nopriecājās un tūliņ pat precīzi noteica, par kādu cenu varēs katru pārdot.

Mans tēvs izlikās, ka lasa avīzi, bet īstenībā klausījās un uzjautri najas.

Garofi kabatas vienmēr piebāztās pilnas ar sīkam «precēm», un viņš valkā garu, melnu apmetni, lai tās noslēptu; viņš allaž izskatās domīgs un norūpējies ka īsts komersants*. Tomer vismīļāk viņš nodarbojas ar savu mārku albumu, tas ir viņa lielākais dārgums; par albumu viņš runā tā, it ka nākotnē tas viņu varētu padarīt par miljonāru. Klasesbiedri sauc viņu par rausēju un sīkstuli. Nudien nezinu! Man viņš gluži labi patīk. Viņš ir man iemācījis daudz ko derīgu: dažā ziņā viņš ir gluži kā pieaudzis cilvēks. Koreti, malkas tirgotāja dēls, apgalvo, ka Garofi nešķirtos no savām markām pat tad, ja no tā bulu atkarīga viņa mates dzīvība. Tomēr mans tēvs tam netic.

Nevajag spriest pārsteidzīgi,— viņš man teica.— Garofi ir aizrāvies ar krāšanu, bet viņam ir vira dūša un prāts.

Lepošanās

Pirmdien, 5. decembri

Vakardien kopā ar Votlni un viņa tēvu devos pastaigā uz Rivoli bulvāri. Ejot pa Doras Grosas ielu, mēs satikām Stardi to, kurš sper ar kāju, kad viņu traucē. Viņš nekustīgi stāvēja pie grāmatvei kala loga, blenzdams uz ģeogrāfijas karti; kas zina, cik ilgi viņš tā bija nostāvējis, Stardi mācās ari uz ielas. Sis neaptēstais lauķis tik tikko atbildēja uz mūsu sveicienu.

Votini bija varcn uzcirties—safjānādas* zābaki ar sarkanam nošuvēm, veste ar zīda izšuvumu un bārkstitēm, balta velūra* platīna līte un pulkstenis. Viņš gāja, piepūties kā pāvs. Taču šoreiz viņa iedomība beidzas slikti.

Mes bijām aizskrējuši pa aleju uz priekšu, atstādami tālu aizmu gurē Votini tēvu, kas gāja lēnām. Apstājāmies pie akmens sola, uz kura sēdēja kāds pieticīgi ģērbts zēns; viņš sēdēja, noliecis galvu, un izskatījās noguris. Turpat netālu koku paēnā pastaigājās kāds vīrietis, laikam zēna tēvs, lasīdams avīzi. Ari mēs apsēdāmies. Votini ieņēma

vietu vidu starp mani un svešo zēnu. Un tūdaļ atcerējās, cik viņš smalki ģērbies; viņam vajadzēja, lai svešais viņu apbrīno.

Pacēlis vienu kāju augšup, Votīni man sacīja:

Redzi? Sie zābaki ir tādi paši ka armijas virsniekiem!— īste nībā tas tika teikts, lai ieinteresētu zēnu, bet zēns pat nepagrieza galvu.

Tad, nolaidis kāju leja, Votīni rādīja man vestes pušķīšus, caur pieri glūnēdams uz svešinieku; pušķīši viņam nepatīkot, viņš likšot to vietā piešūt sudraba pogas. Taču zēns neskatījās ari uz pušķīšiem.

Tad Votīni noņēma no galvas skaisto, balto velūra platmalīti un grieza to ap rādītājpirkstu, bet zēns it kā tīšuprāt nepievērsa tam uzmanību.

Jau gluži sapīcis, Votīni izvilka no kabatas pulksteni, atvēra vāciņu un rādīja man ritenīšus un atsperītes. Viss velti!

Tas ir sudraba pulkstenis, vai ne? Apzeltīts?— es jautāju.

— Ne, zeltai—atbildēja Votīni.

Bet ne jau no tīra zelta,— es iebildu,— kaut cik jābut ari sudrabam.

Ne taču! Votīni atcirta un, lai piespiestu svešo zēnu paskati ties, pabāza pulksteni viņam zem deguna, teikdams:— Paskaties tu un pasaki — tas taču ir no tīra zelta?

Zēns klusi atbildēja:— Nezinu.

Ai, ai! Votīni pārskaities iekliedzas.— Kas par iedomību!

Tikko šie vardi bija izskanējuši, pienaca Votīni tēvs; viņš visu bija dzirdējis. Cieši uzlūkojis svešo zēnu, viņš uzsaifca dēlam:— Ap klusti! un noliecies pačukstēja: Viņš ir akls!

Votīni satraukts pieleca kājās un ieskatījās zēnam sejā. Zēna acis bija tādas ka stiklainas, neizteiksmīgas . . . neko neredzošas.

Votīni stāvēja ka valodu zaudējis, briesmīgi nokaunējies, nedrik stēdams pacelt acis. Beidzot viņš nomurmināja:

Lūdzu piedošanu ... Es nezināju.

Taču aklais zēns jau visu bija sapratis.

Tas nekas, viņš atbildēja, skumji un labsirdīgi pasmaidīdams.

Votīni ir iedomīgs, tiesa kas tiesa, bet ļauns viņš nav. Visu ceļu līdz mājām viņš vairs ne reizi nesmējās.

Pirmais sniegs

Sestdien, 10. decembri

Ardievu, pastaigas pa Rivoli bulvāri! Tagad mums, zēniem, citi prieki. Uzsnidzis pirmais sniegs. Kopš vakarvakara no debesīm laižas

lielas, apaļas pārslas kā jasmīnu ziedi. Tik jauki bija šorīt skolā raudzīties, kā tās slīd gar rūtīm un krājās uz palodzes! Ari skolotājs paskatījās logā un saberzēja rokas. Mums visiem bija priecīgs prāts, domājot par gaidāmo pikošanos un slidināšanos, un par to, cik patīkami bus pēc tam atgriezties mājās siltumā. Vienīgi Stardi šķita neko neievērojam — sēdēja nekustīgs, dūres pie deniņiem piespiedis, un laikam domāja tikai par mācībām.

To skaistumu, to svinīgo baltumu, kad izgājām pa skolas durvīm! Visi klaigādami metās uz ielas, grāba sniegu ar saujām, skraidīja un lekaja pa sniega paklāju kā kucēni pa peļķi. Vecākiem, kas gaidīja ārpusē, lietussargi bija nosniguši balti, policistam bija balta ķivere, un ari mūsu skolassomas dažos mirkļos kļuva baltas. Mes visi bijām ka jukuši aiz prieka, pat kalēja dēls Prckosi — bālais zēns, kurš parasti nekad nesmejas,— pat nabaga Robeti, kas paglāba pirmklasnieku no omnibusa riteņiem,— ari Robeti lēkāja ar saviem kruķiem ka negudrs. Mušu kalabrietis sniegu līdz šim nebija redzējis; viņš saspieda piku un ēda to ka ābolu. Dārzeņu pārdevējas dels Krosi piebāza ar sniegu pilnu somu. Skatīdamies uz Ķclliti, mēs vai mirām no smiekliem: mans tēvs ielūdza viņu, lai atnāk rītdien pie mums, bet Ķcllitem bija pilna mute ar sniegu, un viņš neuzdrošinājās ne izspļaut to, ne norit; viņš stāvēja mūsu priekšā, grozīdams acis un nespēdams

pateikt ne vārda. Arī skolotājas nāca ārā smaidīgas; mana pirmās klases skolotāja, nabadzīte, metas skriet, aizsegusi seju ar plīvuru, klepodama. Pēc tam no kaimiņu skolas izspurdza meiteņu bars un sāka spiegdams lēkāt sniegā. Abu skolu skolotāji, durvju sargi un policists kliedza:— Mājās! Mājas!— bet sniegpārslas lidoja viņiem mute, ķērās ūsās un bārda . . . Arī viņiem bija jāsmejas, noraugoties, kā skolēni priecājas par pirmo sniegu.

Jās priecājaties par pirmo sniegu . . . Taču ir bērni, kuriem, ziemai atnākot, nav ne apģērba, ne apavu, ne uguns pavarda. Tūkstošiem zemnieku dēlu pēc gara kāpiena pa kalnu takarn ierodas skola, nesdami apsaldētās, asiņojošas rokās malkas klēpīti, lai varētu klasē iekurt krāsni. Mums ir simtiem tādu skolu, kas iegrimušas sniega kupenas, tumšas un drūmas ka alas; skolēni smok krāšņu dūmos vai klabina zobus no aukstuma, ar izmisumu noraudzīdamies uz baltajām pārslām, kas tikai krīt un krīt bez mitas, krādamās uz kalnu nogāzēm pieplakušo būdiņu jumtiem, draudēdamas ar lavīnu . . . Jūs, zēni, priecājaties par pirmo sniegu. Taču padomājiet par tiem daudzajiem cilvēkiem, kuriem ziema nes nelaimes un nāvi.

Tavs tēvs

Ķellite

Svētdien, 11. decembrī

Šodien atnāca Ķellite, ģerbies vecos tēva svārkos, kas bija notraipīti ar kaļķu un ģipša putekļiem. Tēvs gaidīja viņu vēl vairāk nekā es. Patiešām — Ķellītc ir jauks! Tikko ienācis pa durvīm, viņš pieklājīgi pacēla savu lupatu beniti — ta bija gluži slapja no sniega —, tad iestūķēja to kabatā. Pēc tam viņš noguruša strādnieka rāmajā gaitā iegāja viesistabā, grozīdams uz visām pusēm apaļo ģīmīti ar strupo degunteli; aplūkojis mēbeles, viņš pievērsās gleznai, kura attēlots kuprainais āksts Rigoleto, un savilka «zaķa purniņu»-. Kad viņš tā dara, nevar nesmieties!

Mēs spēlējāmies ar klucīšiem. Ķellītc brīnum veikli cēla torņus un tiltus, un nez kādēļ tie stāvēja un negāzās; viņš strādāja ļoti nopietni, pacietīgi, gluži kā pieaudzis. Pastarpām viņš stāstīja man par savu ģimeni: viņi mitinoties bēniņu dzīvokli, tēvs apmeklējot vakarskolu, mate esot dzimusi Bjellā. Laikam gan vecāki ļoti mīl savu Ķelliti — viņa apģērbs gan ir vecs, bet silts un labi salāpīts, un šalli aptinušas

ap kaklu mates gādīgās rokas. Ķellite stāstīja, ka tēvs esot varena auguma, īsts milzis —durvis viņam par zemu —, bet labsirdīgs; dēlu viņš saucot par Zaķēnu. Izskata ziņa Ķellīte neesot viņā at sities.

Pulksten četros mēs, sēdēdami uz dīvāna, ēdam launagu — maizi ar ievārījumu. Kad piecēlāmies, tēvs nez kādēļ neļava man notīrīt dīvāna atzveltni, uz kuras Ķellitcs svārki bija atstājuši kaļķu pēdas; viņš atturēja manu roku un velak slepus notīrīja atzveltni pats.

Spēlējoties Ķellitem notrūka poga, un mana mate to piešuva; kamēr viņa šuva, Ķellīte stāvēja viņas priekša, gluži nosarcis, un brīni damies, elpu aizturējis, vēroja viņu. Pēc tam mēs rādījām Ķellitem karikatūru albumu, un, to šķirstīdams, viņš neapzināti atdarināja karikatūrās attēloto cilvēku jocīgas sejas izteiksmes, turklāt viņam tas iznāca tik labi, ka smējās pat mans tēvs. Iedams prom, Ķellīte bija tik jautrā omā, ka aizmirsa uzlikt galvā cepurīti un kāpnēs, man par godu, vēlreiz savilka «zaķa purniņu». Ķcllites īstais vārds ir Antonio, uzvārds Rabuko, viņam ir astoņi gadi un astoņi mēneši.

Vai zini, dēliņ, kāpēc es neļāvu Tev notīrīt dīvānu? Tini to Tava drauga acu priekša nozīmētu pārmest viņam, ka viņš to padarījis netīru. Un tā rīkoties bālu nelāgi pirmkārt, tāpēc ka viņš to

nedarīja tīšam, otrkārt, tāpēc ka viņam mugurā bija tēva svārki, bet tei's šos svārkus notriepis darba; cilvēks, kas strādā, nav netīrs viņš var būt notriepies ar putekļiem, kaļķiem, līmi, bet tie nav netīrumi. Darba cilvēks neklust netīrs. Tāpēc par strādnieku, kas пак mājās pēc grūtas darba dienas, nesaki: « Viņš ir netīrs.» Tev jāsaka: « Uz viņa apģērba palikušas zinies, padarīta darba pēdas.» Iegaumē to! Un pret Ķellīti izturies labi, gan tāpēc, ka viņš ir Tavs klasesbiedrs, gan tāpēc, ka viņš ir strādniekā dēls.

Tavs tēvs

Sniega pika

Piektdien, 16. decembrī

Visu laiku snieg un snieg. Šodien pēc stundām notika briesmīgs gadījums — tieši sakara ar sniegu. Bariņš zēnu, izskrējuši no skolas, sāka pikoties. Sniegs šodien slapjš, pikas iznāca cietas un smagas kā akmeņi. Pa ietvēm gāja daudz ļaužu. Kāds virs uzsauca: — Izbeidziet, puikas! un tai pašā brīdī ielas otra puse atskanēja spalgs kliedziens; visi ieraudzīja večuku — tam bija nokritusi cepure, tas grīļojās, aizsedzis seju ar rokam, un večukam blakus zēnu, kas sauca: — Palīgā! Palīga!

Viņiem apkart saskrēja ļaudis. Sniega pika bija trāpījusi večukam tieši aci. Skolēni aizšāvās uz visām pusēm ka zaķi. Es stāvēju pie grāmatveikaia, kura bija iegājis mans tēvs, un redzēju, kā daži mušu puikas pieskrēja, iespraucas starp tiem, kas stāvēja man tuvuma, un

izlikās aplūkojam veikala skatlogu. Tur bija Garone, ka vienmēr, ar maizi kabatā, Koreti, Ķellīte un Garofi — tas, kurš krāj past markas.

Tikmēr večukam apkārt bija salasījies vesels pūlis; policists un vēl daži viri skraidelēja pa ielu un pratināja zēnus: Kurš tas bija? Kurš

to izdarīja? Vai tu? Atzīstieties, kurš to izdarīja! un aplūkoja zēnu rokas, vai tās ir mitras no sniega. Garofi stāvēja man blakus, un es

ievēroju, ka seja viņam bāla ka mironim un viņš viscaur stipri dreb.

Kurš tas bija? Kurš to izdarīja?— ļaudis turpināja klaigāt.

Tad es izdzirdēju, ka Garone klusu mudina Garoti:

— Nu ej taču, atzīsties! Tā bus nelietība, ja tavā vieta apvainos kādu citu!

Bet es taču to nedarīju tīšam! — Garoti atčukstēja, drebēdams ka lapa.

— Nav svarīgi, ej un izpildi savu pienākumu! — Garone uzstāja.

— Man nav dūšas!

— Saņem dūšu, iesim abi kopā!

Policists un pārējie kliedza arvien stiprāk: — Kur viņš ir? Kur viņš ir? Cilvēkam stikls acī, viņš kļūs akls! Bandīti! Man likās, ka Garoti turpat sabruks.

— Nac, es tevi aizstāvēšu! — Garone apņēmīgi teica un, satvēris Garoti aiz elkoņa, stūma viņu uz priekšu, balstīdams kā slimnieku. Ļaudis, to redzēdami, uzreiz visu saprata, un daži metās vainīgajam virsu paceltām dūrēm. Taču Garone aizstājās viņam priekšā un iesaucās: — Jus, tik daudzi pieaugušie, brūkat virsū vienam puikam? Uzbrucēji saminstinājās, un tikmēr viens no policistiem, satvēris Garoti aiz rokas, cauri pūlim ievilka viņu ēdnīcā, kur jau bija ievests ievainotais sirmgalvis.

So sirmgalvi ieraudzījis, es uzreiz to pazinu — tas bija vecais ierēdnis, kas dzīvo mūsu mājas ceturtajā stāvā kopa ar brāļadēlu. Patlaban viņš sēdēja ar mutautiņu uz acīm.

Es tā negribēju! Garoti caur elsām iesaucas, no bailēm tikko dzīvs.— Es tā negribēju!

Pāris vīriešu rupji iestūma viņu iekšā ēdnīcā un nogrūda uz grīdas, saukdami: — Meties ceļos! Lūdz piedošanu! Taču nakamajā mirkli kāds enerģiski satvēra viņu aiz padusēm un piecēla kājās, teikdams: — Ne, kungi! — Tas bija mūsu direktors — viņš bija visu redzējis.

Ja zēnam pieticis drosmes atzīties, neviens nedrīkst viņu pazemot! — Visi apklusa. — Lūdz piedošanu! — direktors pavēlēja Garoti. Garoti, izplūzdams asarās, apskāva vecā vīra ceļgalus, un večuks, sataustījis zēna galvu, to noglāstīja.

Tad visi sacīja: — Ej nu tagad mājās, zen!

Tēvs izvilka mani ara no pūļa un, kad jau gājām pa ielu, jautāja:

Ja ar tevi ta gadītos, Enriko, vai tev pietiktu drosmes izpildīt savu pienākumu — godīgi atzīties?

Es atbildēju, ka pietiktu.

Bet tēvs teica: — Dod man savu kārtīga puikas godavārdu, ka tu tā darītu!

— Goda vārds, tet!

Sestdien, 17. decembri

Garofi šorīt drebēja bailes, gaidīdams, ka skolotājs viņu sodīs, bet mūsu skolotāja vispār skolā nebija un ari vietnieka ne, tadeļ pie mums atnaca sinjora Kromi, visvecākā skolotāja; viņai pašai jau divi lieli dēli, un viņa ir mācījusi lasīt un rakstīt daudziem, kuru bērni tagad mācās mūsu skolā.

Šodien sinjora Kromi bija bēdīga, jo viens no viņas dēliem saslimis. Tiklīdz ieraudzījām, ka stundu vadīs viņa, klasē sacēlās troksnis. Bet sinjora Kromi lēni un klusi sacīja:

Protiet cienīt manu sirmo galvu! Es esmu ne tikai skolotāja, bet ari māte.

Un mēs visi apklusām, pat tas nekauņa Franti; viņš apmierinājās ar to, ka slepus savaikstīja izsmejošu ģīmi.

Skolotājas Kromi klasē stundu vadīja mana brāļa skolotāja Delkāti, bet viņu savukārt aizstāja tā, kuru mēs saucam par Mūķeni, jo viņa vienmer staigā tumšā kleita ar melnu priekšautu un mati viņai vienmēr gludi pieglauzti. Mūķenei ir šaura, bāla seja ar ļoti gaišam acīm un tik klusa balstiņa, ka liekas — viņa nevis runā, bet murmina lūgšanas. Mana māte vienmēr brīnās, ka tas var būt: šī Mūķene ir tik atturīga un bikla, balss viņai tik vāja un vienmuļa, ka gandrīz nevar saklausīt, un nekad viņa nekliedz, nekad nedusmojas, taču bērni viņas stundās sed tik klusi, ka mušu var dzirdēt lidojam, un vislielākajiem blēņdariem viņa tikai padraud ar pirkstu; par Mūķeni viņu sauc ari tāpēc, ka viņas stundas ir tik kluss ka baznīcā. Man tomēr labak patīk jauniņā skolotāja, kas māca vienu no pirmajām klasēm: viņai ir rožsārti vaigi ar bedrītēm, viņa nēsā cepuri ar lielu, sarkanu spalvu, un uz krūtīm viņai ķēdītē karājas dzeltens stikla krustiņš. Viņa allaž ir jautra, smaidīga, un klase pie viņas arī iet jautri; dažbrīd viņa rājas sidrabainā balsī, kas skan kā putna treļļi, un uzsit ar radāmo kociņu pa galdu vai paplaukšķina, lai bērni apklustu. Kad klase pošas uz majam, viņa skraida kā meitene no bērna pie bērna, salikdama tos pa pāriem; vienam viņa parausta apkakli, citam aizpogā mēteļa pogas un pavada visus vel uz ielas, uzmanīdama, lai mazie nesaķildotos. Sastapusi vecākus, viņa lūdz, lai tic mājās nesoda bērnus par pārkāpumiem; tiem, kuri klepo, viņa liek sūkāt anīsa* bonbongas un tiem, kuriem salst rokas, aizdod savu uzroci. Pirmklasnieki viņu ne bridi neliek mierā — tic glāsta viņu un lūdzas, lai viņa tos noskūpsta, rausta aiz mēteļa piedurknes un cepures plīvura, bet viņa to visu atļauj un smiedamās skūpsta mazos, un ik dienas atgriežas mājās sapluinīta un aizsmakusi, aizelsusies un

apmierināta, ar bedrītēm vaigos un sarkano spalvu pie cepures. Turklāt viņa māca meitenēm zīmēšanu un ar savu darbu abās skolās uztur mati un brālīti.

Apciemojums

Svētdien, IS. decembri

Zēns, kas dzīvo kopā ar veco ierēdni, kuram Garoti savainoja aci, mācās tieši pie tās skolotājas, kura nēsā cepuri ar sarkano spalvu. So zēnu mēs šodien satikām; vecais ierēdnis ir viņa tēvocis un audzina viņu kā paša dēlu.

līs tikko biju pabeidzis pārrakstīt skolotāja iedoto ikmēneša stāstu — šoreiz tā nosaukums bija «Mazais florenciešu rakstvedis»,— kad tēvs man sacīja:

— Uzkāpsim ceturtajā stāvā un apraudzīsim to veco kungu, ku ram savainoja aci.

Istaba, kurā mēs iegājām, bija gandrīz pavisam tumša. Vecais ierēdnis ar pārsietu aci gulēja gulta, atspiedies pret vairākiem spilveniem; pie gultas galvgaļa sēdēja viņa sieva, bet mazais brāļadēls spēlējās kaktā. Ieraudzījis manu tēvu, večuks ļoti nopriecājās, tūdaļ piedāvāja krēslu un pastāstīja, ka viņam jau esot labāk, acu gaismu nevajadzēšot zaudēt; pec dažām dienām viņš būšot pavisam vesels.

— Tas bija nelaimes gadījums,— večuks vel piebilda.—- Man žel tā nabaga zēna, viņš laikam loti pārbijās.

Pēc tam vecais vīrs ieminējās par ārstu, kuram tieši tobrīd vajadzēja ierasties. Kamēr viņš runāja, atskanēja durvju zvans.

— Tas ir ārsts,— viņa sieva sacīja.

Durvis atveras ... un ko gan mes ieraudzījām? Garofi ar visu viņa garo mēteli. Viņš stāvēja uz sliekšņa, nodūris galvu, neuzdrošinādamies nākt iekšā.

— Kas tur ir?— slimais vaicāja.

— Zēns, kurš svieda jums ar sniega piku, atbildēja mans tēvs.

Nabaga puisīt! večuks iesaucās.— Nāc vien iekšā! Tu laikam

gribi apvaicāties par manu veselību, vai ne? Man jau ir labak, nebēda, krietni labāk, drīz būšu pavisam vesels. Panac šurp!

Bezgala samulsušais Garofi tuvojas gultai, tik tikko valdīdams asaras; večuks viņu apglāstīja, bet Garofi nespēja izteikt ne vārda.

Paldies, ka atnaci mani apraudzīti— slimais turpināja.— Tagad ej pasaki tēvam un mātei, ka viss būs labi, lai viņi neraizējas.— Taču Garofi nekustējās no vietas; likās, ka viņš grib ko teikt, bet neuzdrīkstas.— Nu, ko tu man teiksi? Kas tev uz sirds?

— Man . . . nekas.

— Nu tad visu labu, puisīt, uz redzēšanos, ej vien mierīgi mājās!

Garoti aizgaja līdz durvīm, bet tad apstājās un atskatījās uz večuka brāļadēlu, kurš visu laiku bija viņu ziņkārīgi vērojis. Piepeši Garoti izvilka no mēteļa apakšas nelielu grāmatu, ielika to puisītim - rokas un, steigšus nomurminājis:— Tas tev,— aizskrēja ka plests. Puisītis pienesa grāmatu pie gultas, lai paradītu tēvocim; izrādījās, ka uz tās rakstīts: <Dāvana*-. Kad to atvēra, visi noelsās aiz pārsteigumā: tas bija slavenais Garoti albums — pastmarku kolekcija,

par kuru manam klasesbiedram tā patika runāt, kolekcija, ar kuru bija saistīts tik daudz cerību, kurā bija ieguldīts tik daudz darba! Tas bija Garoti lielākais dārgums, da|a no viņa sirds, un viņš šķīrās no tā, jo bija saņēmis piedošanu.

Mazais florenciešu rakstvedis (Ikmēneša stāsts)

Džulio mācījās pamatskolas ceturtajā klasē. Tas bija graciozs divpadsmit gadus vecs florenciešu puisēns ar melniem matiem un bālu seju, dzelzceļa ierēdņa vecākais dels; alga tēvam bija maza, bet ģimene — liela, tapec vecākiem grūti nācās savilkt galus kopā. Tēvs Džulio ļoti mīlēja un allaž bija pret viņu laipns un iecietīgs, ja vien nebija runa par mācībām; viņš lika uz Džulio lielas cerības, tādēļ šajā ziņa izturējās pret dēlu stingri: dēlam vajadzēja labi mācīties, lai drīzāk iegūtu izglītību un varētu palīdzēt ģimenei. Lai gan Džulio ļoti centās, tēvs viņu allaž skubināja un mudināja. Aiz lielas pārpūles darbā tēvs bija priekšlaikus novecojis. Ierēdņa algas nepietika, lai apmierinātu ģimenes vajadzības, tāpēc viņš uzņēmās dažādus papild darbus un naktīs ilgi sēdēja pie sava rakstāmgalda. Pēdējā laika viņš bija saistījies ar kādu aģentūru, kas piegādāja pircējiem grāmatas un žurnālus pa pastu. Tēva uzdevums bija lieliem un skaistiem burtiem rakstīt uz bandrolēm adreses; par katriem pieciem simtiem uzrakstu viņš saņēma trīs liras. Tomēr šāds darbs bija ļoti nogurdinošs; pie pusdienu galda tēvs bieži žēlojās:

Man jau pasliktinās redze. Sis nakts darbs mani nobeigs!

Kādu dienu dels viņam sacīja:

— Tēt, ļauj man rakstīt tās adreses! Tu taču zini, ka mums ir vienādi rokraksti.

Taču tēvs atbildēja:

Nē, dēliņ, tev jāmācās. Tavi skolas uzdevumi ir daudz svarīgāki nekā manas bandroles. Es mocītos sirdsapziņas pārmetumos, ja butu laupījis tev kaut stundu laika. Paldies, ka piedāvāji man savu palīdzību, bet man tā nav vajadzīga, un nerunāsim vairs par to!

Zinādams, ka strīdēties nav nozīmes, dēls arī nestrīdējās, bet, luk, ko viņš izdarīja.

Viņš zināja, ka tieši pusnaktī tēvs beidz darbu un no sava mazā kabineta dodas uz guļamistabu. Vairākas reizes viņš bija klausījies, ka tas notiek: pulkstenis nosit divpadsmit, tēvs atstumj krēslu un lēniem soļiem iziet no kabineta. Un tā kādu nakti Džulio nogaidīja, līdz tēvs apguļas, klusiņām saģērbās un aizlavījās uz kabinetu; viņš

iededza petrolejas lampu, apsēdās pie rakstāmgalda, uz kura atradās veidlapu kaudzīte un adrešu saraksts, un saka strādāt, mats matā atdarinādams tēva rokrakstu. Viņš rakstīja ar patiku, aizrautīgi, kaut gan īsti drošs nejutās; aizpildīto veidlapu kaudzīte auga; laiku pa laikam viņš nolika spalvaskātu, lai atpūtinātu roku, tad atkal ķērās pie darba vel čaklak, visu laiku ausīdamies un sevī smaidīdams. Džulio uzrakstīja simt sešdesmit adreses — gandrīz vesela lira! Tad nu gan vajadzēja beigt un viņš, nolicis spalvaskātu un izdzēsis lampu, un pirkstgaliem atgriezās gulta.

Nākamajā diena tēvs ieradās pusdienas labā garastāvokli. Viņš neko nenojauta. Adrešu rakstīšanas darbu viņš vienmēr veica mehāniski, domādams par ko citu, un aizpildītās veidlapas skaitīja tikai nākamajā dienā. Sēzdamies pie galda, viņš uzsita dēlam uz pleca un teica:

Paskat tik, Džulio, kas tavs tēvs vel par strādātāju! Vakar divu stundu laikā esmu padarījis par trešdaļu vairāk nekā parasti. Roka man vel veikla, un ari acis rāda gluži labi.

Džulio klusībā līksmoja, domādams: «Mīļais tētis, viņš ne vien priecājas par peļņu, bet ari jūtas jaunāks un sparīgāks. Man jāturpina, ko esmu iesācis.»

Tai paša vakarā, nogaidījis pusnakti, Džūlio, panākumu iedvesmots, atkal ķeras pie darba. Un atkal viņa tēvs neko nemanīja. Tikai reiz pie vakariņu galda iesaucās:

Savādi, cik daudz petrolejas mūsu ģimene pēdēja laikā izlieto!

Džulio stipri satrūkās, taču tēvs par šo jautājumu vairs nerunāja — un nakts darbs turpinājās.

Tomēr, šādi stradadams, Džulio nedabūja kārtīgi izgulēties, rītos ceļas augšā gurdens, bet vakaros, kad vajadzēja mācīties, tik tikko spēja noturēt acis vaļā. Kādu vakaru viņš pirmoreiz mūža iemiga, nolaidis galvu uz burtnīcas. Nesnaud! Pie darba! tēvs viņam uzsauca, un viņš atkal ķērās pie darba. Taču nākamajā un aiznaka-inaja vakarā notika tas pats, un mācības zēnam veicās arvien sliktāk un sliktāk: lasīdams grāmatas, viņš snauda, rakstu darbus sagatavoja šā tā, rītos nevarēja vien piecelties —šķita, ka skola viņam apnikusi. Tēvs to ievēroja un kļuva domīgs, un beidzot uzbruka dēlam ar pannetumiem — pirmo reizi mūžā!

Džūlio,— viņš kādu ritu teica,— es tevi vairs nepazīstu, mans dels, nudien! Tu esi pārvērties. Gluži kā būtu aizmirsis, ka esi mūsu ģimenes vienīga cerība. Tu mani ļoti apbēdini!

Tas bija pirmais nopietnais rājiens, ko Džūlio bija saņēmis no tēva; zēns stipri satraucās. « Tik tiešām,» viņš nodomāja, «ilgi ta nevar iet; bus jāmet miers šim darbam.»

Taču tas pašas dienas vakara tēvs ienāca ēdamistabā sevišķi priecīgs un teica:

— Vai varat iedomāties? Šomēnes, rakstīdams adreses, esmu nopelnījis trīsdesmit divas liras vairak nekā iepriekšējā menesi!— Un viņš izvilka no kabatas saldumu kārbiņu, ko bija nopircis, lai kopa ar bērniem nosvinētu šo gadījumu. Visi plaukšķināja. Ari Džulio garastāvoklis uzlabojās, un viņš domas sev sacīja: «Ja gan, mīļo tēt, es turpināšu tevi mānīt. Dienā mācīšos, cik vien spēšu, bet naktī strādāšu, lai palīdzētu tev un mums visiem.»

Tikmēr tēvs piemetināja:

Trīsdesmit divas liras! Ir par ko priecāties! Bet, luk, šis zeņķis,— viņš noradīja uz Džulio,— šis zeņķis man sabojā visu prieku.

Džulio norija apvainojumu līdz ar asaram, kas teju, teju draudēja izsprāgt no acīm, bet sirds dziļumos tomēr jutās glaimots.

Viņš turpināja strādāt, lai gan darboties kļuva arvien grūtāk; daudzajās naktis krājies nogurums vairs nebija pārvarams. Nu jau divus mēnešus viņš pusi nakts pavadīja bez miega, rakstīdams adreses; tēvs nebeidza zēnu rat un raudzījās arvien bargāk. Kādu dienu viņš ieradās skolā, lai aprunātos ar skolotāju. I'as teica:

— Zēnam ir gudra galva, bet agrākās centības vairs nav. Stundās viņš ir izklaidīgs, žāvājas, snauž. Sacerējumi — īsi, rakstīti steiga, neglītā rokrakstā. Ak vai, jūsu dēla sekmes varētu but labākas, daudz, daudz labākas!

Tovakar tēvs pa īstam ņēma dēlu priekšā un runāja ar viņu tik bargi ka vēl nekad.

— Tu taču redzi, Džulio, kā es strādāju, kā bojāju savu veselību ģimenes dēļ. Taču tu mani šai ciņa neatbalsti. Tas nozīmē, ka tu nemīli ne mani, ne ari savus brāļus un māsas, pat savu māti ne!

Ai nē, tā nesaki, tētiņ! zēns iekliedzās un, raustīdamies elsas, jau vēra muti, lai visu izstāstītu. Taču tēvs turpināja:

— Tu zini, cik grūti klajas mūsu ģimenei, zini, ka ikkatram jabut gatavam tas laba nest upurus. Ari man tagad būs jāstrādā divreiz vairak. Cereju, ka šomēnes saņemšu no dzelzceļu pārvaldes simt liru prēmiju, bet šorīt uzzināju, ka cerības ir veltas!

To padzirdējis, Džulio atturēja atzīšanās vārdus, kas lauzās par lupām, un nodomāja: «Ne, tētiņ, neko es tev neteikšu, glabašu savu noslēpumu, lai varētu tev palīdzēt. Pašlaik gan sagādāju tev ciešanas, bet tās es izpirkšu ar savu darbu. Skolā es mācīšos pietiekami labi, lai mani pārceltu uz nākamo klasi; patlaban svarīgākais ir palīdzēt tev naudas pelnīšanā, lai tu,galīgi nesabeidz veselību.»

Un Džūlio atkal metas iekša darbā; pagāja vēl divi nomoda nakšu un gurdenu dienu mēneši, vel divi mēneši, kuru laika viņš stradaja pēdējiem spēkiem, klausīdamies tēva rūgtos pārmetumus. Tomer visļaunākais bija tas, ka tēvs pamazām it ka atsala pret viņu, runāja arvien retāk un vispār izturējās ta, it ka Džulio butu nožēlojams vientiesis, no kura nākotnē nekas prātīgs nav gaidāms, pat acis viņam vairs negribēja skatīties. Džulio visu to manīja un ļoti cieta, un, kad tēvs uzgrieza viņam muguru, ilgi nolūkojās tēvā ar dzi|ām skumjām un pielūgsmi. Aiz noguruma un sirdssāpēm viņš k|uva gluži bāls un novājēja, un arvien vairak pameta novārtā mācības. Džulio gluži labi saprata, ka pienācis laiks izbeigt nakts darbu, un ik vakaru sev teica: «Šonakt vairs necelšos augšā,»— bet, tikko nosita divpadsmit un vajadzēja turēt solījumu, viņu piepeši sāka mocīt sirdsapziņa — šķita, ka, palikdams gultā, viņš vairs nepilda savu pienākumu, itin kā nozog tēvam un mātei to vienu liru, ko varētu nopelnīt. Un viņš cēlās augšā, domādams, ka varbūt kādu nakti tēvs atmodīsies un viņu pārsteigs vai arī atklās krāpšanu, saskaitīdams veidlapas gan vakarā, gan no rīta, tad viss izbeigtos pēc tēva gribas, nevis pēc viņa paša lēmuma, jo šādu lēmumu viņš nespēja pieņemt. Un tādēļ turpināja darbu.

Taču reiz pie vakariņu galda tēvs izteica vārdus, kam bija izšķiroša nozīme. Tai reizē māte cieši nopētīja Džulio, un dēls viņai likās vēl bālāks un vājāks nekā parasti.

— Džulio, tu esi slims!— viņa sacīja. Un, pievērsdamās tēvam, turpināja:— Džulio ir saslimis. Paskaties, cik viņš bāls! Džulio, dēliņ, kā tu jūties?

Bet tēvs uzmeta viņam paviršu skatienu un noteica:

Viņš nonīcis pats no savas nelietības. Agrāk viņš jutās daudz labāk - tad, kad vel godīgi mācījās un bija krietns zēns ar skaidru sirdi!

Bet viņam taču kaut kas kaiš!— māte iesaucās.

— Mani tas vairs neinteresē!— tēvs attrauca.

Nabaga zēnam šie vardi bija ka dunča dūriens. Tēvu tas vairs neinteresē! Tēvu, kurš agrāk satraucās, ja dzirdēja Džulio kaut reizīti ieklepojamies! Tātad tēvs viņu vairs nemīl, par to nav šaubu, tēva pēc viņš varētu but miris ... «Ai ne, mīļo tētiņ,» zēns sevi teica, sirdij sāpēs sažņaudzoties, «tagad nu gan patiešām beigšu, jo nevaru to izciest, gribu, lai tu atkal mani mīli; es tev visu izstāstīšu, vairs nemānīšu tevi un skolā atkal mācīšos kā agrak. Lai notiek kas notikdams, ja tikai tu atkal mani mīli, dārgo tētiņ!» Un viņš cieši apņēmās nakts darbu izbeigt.

Tomēr tai naktī viņš atkal piecēlās, vairak gan aiz paraduma, un, kad bija piecelies, viņam sagribējās nakts klusuma vēlreiz ielūkoties istabiņa, kur viņš, līksmu sirdi centīgi strādājot, bija aizvadījis tik daudzas nakts stundas. Un, kad lampa bija iedegta un Džūlio atkal sedeja pie galda, un priekšā gulēja kaudzīte pasta veidlapu, uz kurām viņš vairs nekad nerakstīs pilsētu nosaukumus un uzvārdus — viņš tos jau zināja no galvas —, zēnam kļuva gaužām skumīgi, un viņš strauji pastiepa roku pēc spalvaskāta, lai atsāktu ierasto darbu. Taču roka aizķēra grāmatu, un tā nokrita zemē. Zēnam gluži karsts pārskrēja par kauliem: ja nu pamostas tēvs! Tiesa, neko ļaunu jau viņš nedarīja

un tik un ta bija nolēmis visu izstāstīt, tomēr . . . dzirdēt, ka cauri tumsai tuvojas soļi, tikt pārsteigtam šeit nakts vidu, pilnīgā klusuma, k|ut par liecinieku mates izbīlim . . . Turklāt pirmo reizi viņam ienāca prātā, ka tēvs, uzzinājis patiesību, varētu justies pazemots ... To visu iedomādamies, zēns šausmās gandrīz pamira. Ripu aizturējis, viņš klausījās . . . Nekā. Piebāza ausi pie durvīm — klusums. Visa māja guļ. Tēvs nav dzirdējis. Džūlio nomierinājās un sāka rakstīt. Veidlapas gūlās cita uz citas. Leja aiz loga, tukšajā iela, aizskanēja policistu mierīgie soļi, tad aizrībēja kariete; pec brīža kļuva dzirdams, kā rindā aizbrauc vairāki smagie ormaņi; tad iestājās dziļš klusums, ko paretam iztraucēja tālīnas suņa rejas.

Džūlio tikai rakstīja un rakstīja, nemanīdams, ka tēvs jau stāv aiz muguras. Viņš bija izdzirdis darbistaba nokrītam grāmatu, nogaidījis piemērotu bridi, kad solu troksni un durvju iečīkstēšanos noslāpēja kariešu rīboņa, un tagad stāvēja, noliecis savu sirmo galvu par Džūlio melno galviņu. Ieraudzījis rakstāmspalvu slīdam pa tīro veidlapu, viņš vienā mirklī bija visu aptvēris, visu atcerējies, visu sapratis, un bezgalīga nožēla un bezgalīgs maigums tagad turēja viņu savā vara, neļaudami dēlu uzrunāt.

Džūlio satrukas un iekliedzas — tēva rokas piepeši bija nolaidušās viņam uz galvas.

— Ai, tētiņ! letiņ, piedod man, piedod!— viņš iesaucas.

— Nē, dēliņ ... Es esmu tas, kuram jalūdz piedošana . . . zēnu skūpstīdams, tēvs atbildēja no asarām drebošā balsī. Es visu zinu, visu saprotu, piedod, piedod man, mīļo dēliņ! Nāc, nu nāc, iesim!— Un, apskāvis zēnu, viņš to aizveda, pa pusei aiznesa līdz mates gultai — balsis dzirdēdama, mate bi ja piecēlusies un iestūma viņas apskāvienos, teikdams:— Noskūpsti šo mīļo zelta puisīti, savu dēlu, kas naktis neguļ, pelna naudiņu, lai man palīdzētu, bet es vel nomoku viņu ar pārmetumiem!

Nespēdama ne varda izteikt, māte apskāva Džūlio un piekļāva sev klāt; pēc brīža nomierinājusies, viņa sacīja:

Ej gulēt, dēliņ, tūliņ gulēt, tev jāatpūšas! Aiznes viņu uz gultu!

Tēvs pacēla zēnu rokās un aiznesa uz viņa istabiņu, apguldīja, glāstīdams viņu, un šņukstēdams sakārtoja segas un spilvenus.

Paldies, tētiņ, paldies, bet ej arī pats gulēt, zēns murmi nāja,— man ir labi, ej gulēt, tētiņ . . .

Taču tēvs vēl gribēja palikt pagaidīt, līdz Džūlio aizmieg; viņš apsēdās pie gultas, saņēma dēla roku un sacīja:

— Guli, guli, mīļo dēliņ!

Tad Džūlio nomierinājies iemiga un nogulēja ļoti ilgi; pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem viņš gulēja cieša, saldā miegā un redzēja jaukus sapņus. Kad Džūlio pamodās, spīdēja saule; vispirms viņš sajuta, pēc tam ieraudzīja sev blakus noslīgušu tēva sirmo galvu visu nakti nosēdējis pie Džūlio gultas, tēvs nu bija aizmidzis un miega šķita klausāmies, kā pukst viņa dēla sirds.

Gribasspēks

Trešdien, 28. decembri

No visas mušu klases vienīgi Stardi butu spējis paveikt to, ko paveicis florencietis.

Šorīt mums bija divi ievērojami notikumi: Garofi no prieka gandrīz sajuka prata, jo saņēma atpakaļ savu albumu, papildinātu ar trim Gvatemalas markam, kuras viņš jau trīs mēnešus bija meklējis,-un Stardi dabūja otra labāka skolēna medaļu. Stardi otrs labākais klasē, tūliņ aiz Deroši! Visi kļuva vai mēmi aiz brīnumiem. Vai kāds to varēja iedomāties oktobrī, kad tēvs viņu pirmoreiz atveda uz skolu, ieģērbtu platā, zaļa mcteli, un visas klases priekšā sacīja skolotājam: «Ar šito jums nebūs viegli, jo viņš ir gaužām neapķērīgs!»

Sākumā visi apsaukāja Stardi par cietpauri. Taču viņš paziņoja: «Es jus panākšu, lai tur lūst vai plīst!» un sāka dzīt zinības galvā dienu un nakti, gan skola, gan mājā, gan pa ceļam uz māju, sakostiem

zobiem un sažņaugtām dūrēm, pacietīgs kā vērsis un spītīgs ka ēzelis. Un tā, nemitīgi urbdamies grāmatās, zobgaļiem nepievērsdams uzma nību un traucētājiem sperdams ar kāju, šis biezgalvis beidzot bija aizgājis visiem garām.

Sakuma Stardi no aritmētikas nejēdza gluži nekā, sacerējumi viņam bija ar kļūdām, viņš nespēja paturēt galvā nevienu rindkopu, toties tagad viņš rēķina bez aizķeršanās, raksta pareizi un uzdoto vielu deklamē ka dzejoli. Pat viņa izskats — plecīgais augums, stūraina galva ar īso kaklu, īsās, spēcīgās rokas, tāpat ari rupjā balss — viss it kā liecina, ka šim zēnam ir dzelzs griba. Viņš lasa itin visu, ko tikai redz, pat avīžu strēmeles un teātru afišas, un, kad tiek pie desmit soldo, perk grāmatu; viņš jau ir sakrājis mazu bibliotēku un reiz, būdams labā garastāvoklī, pat ieminējās, ka varētu man to parādīt. Viņš ne ar vienu nepļāpā, ne ar vienu nedraiskojas, tikai sēž savā solā, atspiedis galvu dūrēs, nekustīgs kā bluķis, un klausās skolotajā.

Nabaga Stardi, viegli tas viņam nenācās! Lai gan mušu skolotājs šorīt bija sliktā omā, īgns, viņš tomēr teica, pasniegdams medaļu:

— Lieliski. Stardi! Ar tādu neatlaidību var daudz ko sasniegt!

Taču Stardi no cildinājuma nepiepūtās, pat nepasmaidīja; atgrie zies ar medaļu savā solā, viņš atkal atspieda galvu dūrēs un sēdēja vel nekustīgāks un klausījās vel uzmanīgāk nekā līdz šim. Taču visjaukākā aina norisinājās pie skolas durvīm, kur Stardi gaidīja tēvs tāds pats drukns un plecīgs, ar apaļiem vaigiem un rupju balsi. Viņš nemūžam nebija domājis, ka viņa dēls varētu izpelnīties medaļu, un neparko negribēja ticēt, līdz skolotājs to apliecināja,—tad viņš laida vaļā varenu smējienu un uzplāja ar roku dēlam pa pakausi, teikdams:

Vareni, vareni! Ak tu, mans mīļais āmurgalva!— Un brīnīdamies, smaidīdams uzlūkoja dēlu.

Ari visi pārējie viņiem apkārt smaidīja visi, tikai pats Stardi ne. Viņš savā stūrainajā galvā jau apdomāja rītdienas stundas.

Pateicība

Sestdien, 31. decembri

Tavs klasesbiedrs Stardi gan nekad nesūdzas par skolotāju — par to esmu pārliecināts. «Skolotājs bija sliktā oma, īgns!» Tu apgalvo. Padoma par tarn daudzu jam reizēm, kad pats esi bijis īgns — un pret ko? Pret tēvu un māti, kuriem katrs nelaipns vārds būtu nepiedodama pārestībā! Un skolotajam jau nu ir iemesls šad tad būt nelaipnam! Viņš strādā ar bērniem jau ilgus gadus, un, lai gan vairums no viņiem ir mīļi un jauki, vienmēr ir ari daudz nepateicīgo, kas ļaunprātīgi izmanto skolotāja labsirdību un neciena viņa darbu. Diemžēl ari ar jums viņš piedzīvo vairāk bēdu nekā prieka. Pat vismierīgāko, vissa naidīgāko cilvēku, ja viņš būtu Tava skolotāja vieta, dažreiz par ņemtu dusmas. Un vai esi iedomājies, cik daudzas reizes skolotājs atnak uz skolu slims, uzskatīdams, ka slimība nav tik nopietna, lai viņš pamestu novārtā savu pienākumu? Varbūt viņš ir nelaipns, jo slikti jātas un ļoti pārdzīvo to, ka jūs vienaldzīgi izmantojat viņa stāvokli.

Cieni un mīli savu skolotāju, dēliņ! Gan tāpēc, ka viņu ciena un mīl Tavs tēvs, gan tāpēc, ka viņš paver apvāršņus Tavam prātam un dod spārnus Tavam garam. Kādu dienu, pēc gadiem trīsdesmit, kad Tu jau būsi nobriedis vīrietis un ne tēva, ne skolotājā vairs nebūs pasaule, viņa tēls Tavās atmiņas nostāsies blakus manam tēlam, un Tu ieraudzīsi viņa cēlajos vaibstos gurduma un sāpju zīmes, ko tagad vēl neievēro; Tevi pārņems vainas apziņa, Tu kaunēsies, Tu skumsi par to, ka neesi skolotāju diezgan mīlējis, ka esi domājis par viņu

ļauni. Cieni savu skolotāju: viņš ir viens no milzīgas, piecdesmittūk stoš cilvēku lielās itāliešu pamatskolu skolotāju saimes, kas audzina miljoniem Tava vecuma zēnu, viens no daudzajiem, kas dara atbildīgu, lai gan maz ievērotu un maz atalgotu darbu — veido paaudzi, kura būs labāka par iepriekšējo. Man nebūs prieka no Tavas mīlestības, ja Tu netmlesi arī visus cilus, kas Tev dara labu, un galvenokārt savu skolotāju, kuram jābūt Tev pirmā ja vieta tūdaļ aiz mātes un tēva. Mīli viņu tā, it ka viņš būtu mans brālis: mīli viņu, kad viņš Tevi raj un kad slavē, kad viņš ir taisnīgs un kad Tev šķiet, ka viņš ir netaisnīgs, mīli viņu, kad viņš ir jautrs un laipns, bet vēl vairāk mīli viņu tad, kad viņš ir noskumis. Mīli viņu vienmēr un vienmēr ar cieņu izruna šo vardu —«skolotājs», jo tūdaļ aiz vārda «tēvs» tas ir vis cēlākais, vismaigākais vārds, kada viens vīrietis var nosaukt otru.

Tavs tēvs

JANVĀRIS

Jaunais skolotājs

Trešdien, 4. janvāri

Izrādījās, tēvam taisnība — skolotājs bijis nelāga omā tāpēc, ka juties slims. Viņa vietā ar mums trīs dienas nodarbojās cits skolotājs, tas, par kuru jau stāstīju,- maza auguma, bez bārdas, līdzīgs pusaudzim. Šorīt mums ar viņu iznāca gaužām nelāgi.

Jau pirmajā un otrajā dienā mēs nepārtraukti trokšņojam, jo jaunais skolotājs bija ļoti labsirdigs, tikai atkārtoja:— Ludzu, palieciet mierā!— Taču šorīt mes bijām pavisam satrakojušies. Klasē valdīja tads troksnis, ka vairs nevarēja saprast, ko skolotājs saka; viņš centās mus nomierināt, lūdza, lai savaldāmies, taču viss velti. Direktors divas reizes pavēra durvis un bargi mūs uzlūkoja, bet, tiklīdz viņš bija projām, atkal sacēlās tāda kņada kā tirgu. Garone un Deroši gan sašutuši grozījās uz visam pusēm, ar zīmēm radīdami klasesbiedriem, lai aprimst, bet viņus neviens neņēma vērā. Vienīgie, kas uzvedās klusu, bija Stardi — viņš sēdēja, atspiedies ar elkoņiem uz sola, balstīdams galvu sažņaugtās dūrēs, varbūt sapņodams par savu bibliotēku,— un Garofi — tas bija aizrāvies ar dalībnieku saraksta sastādīšanu gaidāmajai izlozei, kura par diviem čentēzimo varēs laimēt kabatas tintnīcu. Visi pārējie pļāpāja un smējās, dzinkstinaja

solos saspraustas spalvas un šaudījās ar papīra lodītēm. Palaikam skolotājs satvēra kādu aiz rokas, sapurināja — viss velti. Nezinādams vairs padoma, viņš žēlabaina balsi iesaucās: Nu kāpēc jūs tā

uzvedaties? Vai gribat, lai es saņemu rājienu? Pagāja vel brītiņš — un viņš nevaldāmā niknumā uzsita ar (lūri pa galdu un, gandrīz jau raudadams, iekliedzās:— Klusu! Klusu! Klusu!— Man bija briesmīgi neerti, to dzirdot. Taču troksnis arvien pieauga. Krauti meta skolota jam papīra bultu, kāds ņaudēja, daži zēni kavas; klasē valdīja neaprakstāms juceklis. Piepeši durvīs paradijas durvju sargs un paziņoja:

Skolotāja kungs, direktors lūdz jūs pie sevis!

Skolotājs piecēlās un, bezspēcīgā sašutumā atmetis ar roku, steigšus izgāja no klases. Troksnis kļuva vēl stiprāks. Pēkšņi Garone pielēca kājās — nikni sarauktu pieri, savilktām dūrēm — un, balsij dusmās trīcot, iekliedzās:

Izbeidziet, jus, zvēru bars! Jūs neklausāt viņam tāpēc, ka viņš ir par labu. Ja viņš jus sistu, jūs viņam laizītu rokas ka suņi. Gļēvulīgie nelieši! Ja kāds no jums kaut iepīkstēsies, pēc stundām es tam izdauzīšu visus zobus viņa tēva acu priekšā!

Klasē bija iestājies pilnigs klusums. Cik lielisks šai brīdī izskatījās Garone — dusmīgs jauns lauva liesmojošām acīm! Citu pēc cita viņš uzlūkoja visus lielākos dauzoņas, un cits pec cita tie nokāra galvu. Kad skolotājs ienaca apsarkušām acīm , klasē varēja dzirdēt mušu lidojam. Viņš izskatījās gaužām pārsteigts, bet tad, ieraudzījis pietvīkušo, dusmīgo Garoni, visu saprata un teica zēnam dziļas pateicības un mīlestības pilnā balsī— tādā balsī, kādā varētu uzrunāt brāli:

— Paldies tev, Garone!

Stardi bibliotēka

Biju aizgājis ciemos pie Stardi — viņš dzīvo pretī skolai; viņa bibliotēku nudien var apskaust! Viņš nav bagāts un nevar pirkt daudzas grāmatas, taču rūpīgi glabā skolas grāmatas un tās, ko uzdāvina vecāki, un, ja kādreiz tiek pie naudas, tad tērē to vienīgi grāmatām. Tā viņš jau ir savācis nelielu bibliotēku. Stardi tēvs, atbalstīdams dēla aizraušanos, ir nopircis riekstkoka plauktus ar zaļu aizkariņu un licis visas grāmatas skaisti iesiet tādu krasu vākos, kādas pašam Stardi vislabāk patīk. Kad Stardi parauj aukliņu, zaļais aizkars aizslīd sāņus, un skatienam paveras trīs rindas mirdzošu, kārtīgi saliktu grāmatu visvisādās krasās, ar zeltītiem uzrakstiem uz muguriņām; tur ir gan stāstu, gan dzejoļu krājumi, gan ceļojumu

apraksti, gan grāmatas ar ilustrācijām. Turklāt Stardi prot glīti sakārtot sējumus pēc krāsām — baltie blakus sarkanajiem, dzeltenie blakus melnajiem, gaišzilie blakus baltajiem, tā ka pa gabalu iznāk jauks skats; pēc kāda laika viņš, pats sev par prieku, tos atkal sakārto citādi. Gluži kā īsts bibliotekārs Stardi ir sastādījis katalogu; viņš visu laiku grozās ap savam grāmatām noslauka kādai putekļus, pašķirsta, apskata iesējumu. Un cik saudzīgi viņa strupie, resnie pirksti atver grāmatu, kā viņš papūš uz lapām, lai tas atšķirtos! Visas viņa grāmatas izskatās gluži kā jaunas. Bet kā es savas esmu novazājis . . .

Kad Stardi nopērk grāmatu, viņam ir īsti svētki: viņš to ap glāstā, noliek plauktā pie citām, tad atkal ņem ārā un groza rokas, aplūkodams no visām pusēm ka lielu dārgumu. Visu to stundu, ko pavadīju pie viņa, viņš man tā ari neko citu neparādīja. No ilgstošas lasīšanas viņam pat pasliktinājusies redze. Kamēr mēs sarunājāmies, istabā ienāca viņa tēvs tāds pats drukns un plecīgs, ar lielu galvu — un, pabužinājis dēlam matus, sava dārdošajā balsi man sacīja:

Nu, ko tu teiksi par šo cietpauri? Ko ieņēmis galvā, to ari panāks, vari man ticēt! — Juzdams tēva raupjo glāstu, Stardi tikai labpatika piemiedza acis ka liels medību suns.

Nudien nezinu, kāpēc, bet ar Stardi man nesanāk nekādā draisku ļošanās, lai gan viņš ir tikai gadu vecāks; kad šķiroties viņš ar parasto drūmi nopietno sejas izteiksmi teica «uz redzēšanos», es nez kadeļ tikpat nopietni atbildēju viņam «uz redzēšanos» gluži ka pieaugušajam. Velak mājas tēvam jautāju:

— Nez ka tas var but: Stardi nav atjautīgs, uzvesties ari lāgā neprot, patiesībā viņš ir pat smieklīgs — un tomēr es jūtos tā, it ka viņš butu pārāks par mani.

Viņam ir raksturs,— tēvs atbildēja.

Visu to laiku, kamēr mēs bijām kopā, viņš man neparādīja nevienu spēļlietu, ne reizi neiesmējās, pat neko daudz nerunāja, bet garlaicīgi man nebija.

— Tāpēc ka tu viņu cieni, tēvs atteica.

Kalēja dels

Jā, taču es cienu ari Prckosi, pat ļoti cienu. Prekosi ir kalēja dēls, bāls, maza auguma puisītis ar labsirdīgām, skumjām acīm un pastā vigu baiļu izteiksmi sejā; viņš ir tik bikls, ka vienmēr visiem atvainojas.

Prekosi daudz slimo, tomēr centīgi mācas. Viņa tēvs ir dzērājs un, kad pārnāk mājās kunga dūšā, bez mazākā iemesla sit dēlu un svaida pa gaisu grāmatas un burtnīcas; Prekosi tad ierodas skolā ar zilumiem, turklāt dažreiz viņam visa seja piepampusi un acis no raudāšanas gluži sarkanas. Taču nekad un neparko viņš neatzīsies, ka tēvs viņam dara pāri.

— Tēvs tevi atkal piekāvis,— klasesbiedri saka.

Nē! Nav tiesa!— Prekosi tūliņ kliedz pretī, bīdamies, ka viņa tēvs kritīs negodā.

— Tu pats taču nesadedzināji šo lapu,—saka skolotājs, pacēlis augšup nobrūnējušu mājasdarbu.

— Sadedzināju gan,— Prekosi atbild dreboša balsī,— tā man iekrita uguni.

Taču mcs labi zinām, ka piedzērušais kalējs ar kajas spērienu apgāzis galdu ar visu lampu, kuras gaismā Prekosi mācījies. Viņi dzīvo tepat mūsu mājā, tikai otrās kāpnes, un durvju sardze visu par viņiem izstāsta manai mātei; mana māsa Silvija reiz dzirdēja Prekosi kliedzienus — tēvs viņu nogrūda lejā pa kāpnēm, jo viņš bija lūdzis naudu, par ko nopirkt gramatikas gramatu. Prekosi tēvs pjeguro un nestrādā, un ģimene cieš badu. Nabaga Prekosi bieži ierodas skola izsalcis un paslepus skrubina smalkmaizīti, ko dabūjis no Garones, vai arī ābolu, ko iedevusi skolotāja ar sarkano spalvu pie cepures — pie šīs skolotājas viņš mācījies pirmajā klasē. Tomer nekad viņš neteiks: «Es esmu izbadējies, jo tēvs man nedod ēst.»

Dažreiz, ja tēvam iznāk iet uz to pusi, viņš pec stundām sagaida dēlu — nedrošs uz kājām, slimīgi bāls, ar drūmi saviebtu seju, izspūru šiem matiem, nošķiebušos cepuri. Tikko viņu ieraudzījis, Prekosi jau trīc kā apses lapa, tomēr smaidīdams steidzas tēvam pretī, bet tas izliekas, it ka būtu iegrimis domas un dēlu neredzētu. Prekosi labo saplēstās burtnīcas, aizņemas grāmatas, lai varētu izmācīties, ar adatam aizsprauž kreklā izrautos caurumus; vingrošanas stunda taisni žel skatīties uz viņa milzīgi lielajiem zābakiem, kas cilājās pie katra soļa, uz biksēm, kam gali velkas pa zemi, un izstaipīto jaku, kurai piedurknes atlocītas līdz elkoņiem. Par spīti visam, Prekosi cenšas; viņš butu viens no labākajiem skolēniem, ja mājās varētu mierīgi mācīties.

Šorīt viņš ieradās skola ar pamatīgu švīku pār vaigu; visi viņam teica:

— To tev tēvs nodarījis, nemaz neliedzies! Pastāsti visu direktoram, un tavu tēvu izsauks uz policiju.

Taču Prekosi, pietvīcis gluži sarkans, pielēca kājās un, balsij dusmas drebot, iesaucas:

— Nav tiesa! Nav tiesa! Tēvs mani nekad nesit!

Velak, kad stunda jau bija sākusies, viņš vairs nespēja valdīt asaras — tās ritēja pār vaigiem un pilēja uz sola, taču katram, kas uz viņu paskatījās, viņš pavērsa pretī smaida savilktu seju. Nabaga Prekosi! Rīt pie manis ciemos nāks Deroši, Koreti un Nelli; bus jāieludz ап viņš. Es gribu, lai mes kopā paēstu, gribu sadāvināt viņam daudz grāmatu un kārtīgi viņu uzjautrināt, kaut ari tādēļ visa māja butu jāapgriež otrādi, gribu piebāzt viņam kabatas pilnas ar augļiem, lai kaut reizi redzetu viņu priecīgu — mazo, lādzīgo Prekosi, kurš tik varonīgi pacieš visas savas likstas.

Jaukie viesi

Ceturtdien, 12. janvāri

Man tā bija viena no šīgada visjaukākajām ceturtdienām. Tieši divos ieradās Deroši un Koreti, un kuprītis Nelli; viņi pastāstīja, ka Prekosi nevarēšot atnākt, jo tēvs viņu nelaižot. Vel viņi smiedamies pavēstīja, ka pa ceļam satikuši Krosi, dārzeņu pārdevējas dēlu — nu, to ar rudajiem matiem un stīvo roku, — šis nesis par dot kāpostgalvu, lai varētu nopirkt spalvaskātu; Krosi bijis varen jautrā omā, jo tēvs šim esot atrakstījis no Amerikas, ka drīz braukšot mājas.

Ak, kādas lieliskas divas stundas mēs pavadījam kopā! Deroši un Koreti ir klases visjautrākie puikas; tēvs nevarēja no viņiem ne acu novērst. Koreti, ka vienmēr, bija ģērbies savā brūnajā jakā, ar neiztrūkstošo kaķadas cepuri galvā. Viņš ir īsts velnēns, allaž viņam vajag kustoties, rosīties, darboties; todien viņš uz saviem pleciem bija pārnesis pusvezumu malkas, tomēr, atnācis pie manis, šaudījās pa mūsu māju ka zivs, visu laiku runādams un visu ievērodams. Viņš pat iegāja virtuvē un apvaicājās virējai, cik mēs maksājam par steru malkas, un paziņoja, ka viņa tēvs ņemot četrdesmit piecus čentēzimo. Sarunās Koreti pastāvīgi piemin tēvu; viņš bijis četrdesmit devītā pulka kareivis un prinča Umberto vadībā piedalījies Kustocas kauja. Un cik smalki Koreti uzvedas! Tas nekas, ka viņš uzaudzis starp malkas bluķiem,- mans tēvs apgalvo, ka viņam piemītot iedzimts cēlums.

Ari Deroši mūs lieliski izklaidēja. Ģeogrāfiju viņš zina tikpat labi kā skolotājs; vienubrīd viņš aizvēra acis un sāka stāstīt:

— Es redzu savā priekša visu Itāliju: Apeninus, kas aizstiepjas līdz Jonijas jūrai, upes, kuras tek gan uz vienu, gan uz otru pusi, zilzilus līčus un zaļas salas . . .— Un tad viņš ņēmās pec kārtas uzskaitīt vietu nosaukumus, it kā lasītu tos karte; bija tik jauki vērot

viņu, kāds viņš tur sēdēja —stalts un skaists kā statuja, zilā uzvalkā ar zeltītām pogām, lepni paceltu galvu ar kuplajiem, zeltainajiem matiem un aizvērtām acīm; mēs visi viņu apbrīnojām. Stundas laika viņš bija iegaumējis četras lappuses teksta, kas bija jāiemācās no galvas par godu kara|a Viktora Emanuēla bēru dienas atcerei.

Arī Nelli raudzījās uz viņu apbrīnā un pielūgsmē, burzīdams melno uzsvārci, un viņa seja ar skaidrajām, skumīgajām acīm rotājās smaids.

Tas bija brinum jauks apciemojums; kad draugi aizgāja, man no viņiem palika tāds kā gaišums, it kā dzirkstelītes bulu iekritušas prātā un sirdi. Tik patīkami bija noraudzīties, kā abi lielie un stiprie zēni sadodas rokās, izveidodami sēdekli, un nešūs aiznes vargdiemti Nelli; vel nekad nebiju dzirdējis Nelli tā smejamies. Atgriezies ēdamistabā, es ievēroju, ka nozudusi glezna, kurā attēlots kuprainais āksts Rigoleto. Tēvs to bija noņēmis, lai Nclli neredzētu.

Karaļa Viktora Emanuēla piemiņas diena

Otrdien, 17. janvan

Pulksten divos, tūliņ pēc pusdienlaika, skolotājs paaicināja De rosi priekšā; tas nostājās mums pretī pie skolotāja galdiņa un pietvīkušiem vaigiem iesaka skandēt, saviļņojuma trīsošajai balsij ceļoties arvien augstāk un augstāk:

Šodien, tieši šai brīdī, aprit četri gadi, kopš Romas Panteonam* tuvojās katafalks* ar Itālijas pirmā karaļa Viktora Emanuēla mirsti gājām atliekām. Karalis Viktors Emanuēls 11 nomira pēc divdesmit deviņu gadu ilgas valdīšanas, kuras laika viņš apvienoja septiņas mazas, svešzemnieku apspiestas valstiņas vienā liela, brīva Itālijas valsti. Tie bija divdesmit deviņi gudras un svētīgas valdīšanas gadi, kuros viņš apliecināja tautai nelokāmu drosmi un uzticību, ka ari gudrību un pastāvību gan briesmās, gan triumfa brīžos.

Puķu lietus pavadīts, vainagiem noklātais katafalks brauca pa Romas ielām caur dziļas sērās klusējošo, milzīgo pūli. Ļaudis no visām Itālijas malām bija ieradušies pavadīt savu karali pēdējā gaita; priekšgalā gaja vesels pulks ģenerāļu un ministru, un citu augstmaņu, aiz tiem soļoja brīvības cīņās sakropļotie karavīri ar neskaitāmiem karogiem, tiem sekoja trīssimt pilsētu sūtņi un vel daudzi, daudzi citi, kuri pārstāvēja itāliešu tautas varenību un slavu. Sēru gājiens apstājās pie svētnīcas, kur augsto aizgājēju gaidīja kapavieta. Divpadsmit. kavalēristi nocēla zārku no katafalka. Sai brīdī Itālija atvadījas no miruša karaļa, no sava vecā karaļa, kurš to bija tik ļoti mīlējis, atvadījās no sava uzticamā karavīra un tēva, no divdesmit deviņiem laimīgākajiem un svētīgākajiem vestures gadiem.

Tas bija dižens un svinīgs bridis. Visu ļaužu skatienus un domas saistīja gan zārks, gan Itālijas armijas astoņdesmit pulku sēru karogi, ko turēja astoņdesmit rindā nostājušies virsnieki, jo šie astoņdesmit karogi bija visa Itālija: tūkstošiem kritušo, izlietas asins straumes, mūsu visspožākās uzvaras, ka ari mušu vislielākie upuri un visdziļākās sāpes. Kavalēristu nests, zārks virzījās uz priekšu, un pēdējā sveicienā par to noliecās visu astoņdesmit pulku, gan jauno, gan veco Goito, Pastrengo, Navarras, Santalučijas, Krimas, Palestro, Sanmartīno, Kastelfidardo — pulku karogi ar sēru plīvuriem; simtiem godazīmju atsitas pret zārku, un šis skanīgais, juceklīgais troksnis, kas visiem lika nodrebēt, atgādināja tūkstošbalsīgu sveicienu: «Ardievu, labais karali, drošsirdīgais, uzticamais karali! Tu dzīvosi savas tautas sirdī, kamēr vien saule spīdēs par Itāliju.»

Pec tam karogi lepni izslējās pret debesīm un karalis Viktors Emanuēls, nemirstīgas slavas apvīts, devās uz mūžīgo dusu.

Franti padzen no skolas

Sestdien, 21. janvan

Mūsu klase ir tikai viens puika, kurš spēja smieties, kad Deroši stāstīja par kara|a bērēm, un šis puika, protams, ir Franti. Es viņu neciešu. Viņš ir (auns. Ja kada zēna tēvs ierodas skolā, lai nostrostētu dēlu, Franti līksmo, ja kāds raud, viņš smejas. Garones priekšā viņš trīc un dreb, bet nerro Ķelliti, jo tas ir mazāks. Viņš moka Krosi, kam ir slima roka, un ņirgājās par Prekosi, kuru visi ciena; viņš pat at|aujas izsmiet Robeti, otrklasnieku, kas staigā ar kruķiem, jo ir glābis no omnibusa riteņiem bērnu. Viņš «piesienas* visiem, kas ir par viņu vājāki, un, kad izce|as kautiņš, sit nežēlīgi, lai sāpētu. Jau Franti izskats vien izraisa mani pretīgumu: zema piere, ļaunas, glunīgas acis, ko pa pusei aizsedz rūtainas cepures nags. Viņš nebaidās ne no viena, atklāti izsmej skolotāju, nelaiž garām gadījumu, kad var ko nozagt, un melo, ne aci nepamirkšķinādams; vienmēr viņš ar kādu ir naida un nes uz skolu adatas, lai durstītos, un, kad sadomā spēlēt uz pogām, rauj tas nost gan no saviem, gan citu svārkiem. Skolassoma, burtnīcas, grāmatas viss viņam ir netīrs, novazāts, saplēsts, lineāls — sagraizīts robu robos, spalvaskāts apkoš|āts, nagi nograuzti sarkani, apģērbs notraipīts, saplēsts, jo viņš pastāvīgi kaujas. Stāstā, ka tēvs jau trīs reizes esot izdzinis Franti no mājas, bet Franti mate aiz bēdām par dēla uzvedību saslimusi; viņa bieži nak uz skolu un katrreiz iet projām raudadaina.

Franti ienīst skolu, ienīst klasesbiedrus, ienīst skolotāju. Dažreiz skolotājs izliekas neievērojam Franti izlēcienus -j- un tad viņš sak uzvesties vel nejaukāk. Skolotājs ir mēģinājis runāt ar Franti pa labam, bet pretī saņēmis tikai izsmieklu; kad viņš dusmīgs Franti bar, tas aizsedz seju ar rokām, it kā raudatu, bet patiesībā ņirdz, glūnēdams pa pirkstu starpām. Reiz viņam trīs dienas aizliedza nākt uz skolu, un ceturtajā viņš ieradās vel drūmāks un nekaunīgāks kā jebkad. Kādu dienu Deroši sacīja: «Izbeidz taču, vai neredzi, ka skolotājs cieš tevis dē|?» Par atbildi Franti piedraudēja iedurt viņam naglu vēderā.

Taču šorīt Franti beidzot padzina no skolas. Kamēr skolotājs sniedza Garonem ikmēneša stāstu, lai Garone to pārrakstītu (šoreiz tas būs «Mazais sardīniešu bundzinieks»), Franti nometa uz grīdas petardi*, kura sprāga ar šautenes šāvienam līdzīgu troksni, ta ka visa skola norībēja; mūsu klasei, šķiet, pat nodrebēja sienas. Skolotājs pieleca kajas un iekliedzās:

— Franti! Arā no skolas!

— Es to nedarīju!— Franti atteica, ka vienmer ņirgdams.

— Vācies arā!— skolotājs atkārtoja.

— Ir netaisos!— atņirdza Franti.

Tad skolotājs, zaudējis savaldīšanos, metās viņam klāt, sagrāba aiz rokas un izrava no sola. Franti, zobus griezdams, turējās pretī, taču skolotājs bija stiprāks — tas viņu izstūma no klases un gandrīz vai nesus aiznesa pie direktora. Atgriezies klasē, skolotājs, smagi elsdams, apsēdās pie galda un saķēra galvu rokas; viņš likās tik paguris un satriekts, ka žēl bija skatīties.

Pēc trīsdesmit skolā nostrādātiem gadiem! viņš skumji izsau

cās.

Mēs sēdējām kā pamiruši. Skolotājam drebēja rokas, un stateniskā rieva pierē, jau tā dziļa, tagad izskatījās pcc rētas. Nabaga skolotājs! Mums visiem bija viņa žēl. Deroši piecēlās un teica: Skolotāja kungs, nebēdājiet! Jus mums visiem esat ļoti mīļš.

Skolotājs ta ka nomierinājās un sacīja:

— Turpināsim stundu, zēni.

Mazais sardīniešu bundzinieks (Ikmēneša stāsts)

Pirmajā Kustocas kaujas dienā, 1848. gada 24. jūlijā, itāliešu kājnieku pulka karavīriem — viņu bija ap sešdesmit, un viņi bija nosūtīti uz kādu augstieni ieņemt tur vientuļi stāvošu māju — piepeši uzbruka divas austriešu rotas, apšaudīdamas mūsējos no visam pusēm, La ka viņi, pametuši vairākus kritušos un ievainotos, tik tikko paspēja patverties mājā un aizbarikādēt durvis. Kad tas bija paveikts, mūsu karavīri metās pie pirmā stāva logiem un atklāja uguni uz ienaidniekiem, kuri, izvērsušies puslokā, šaudami nāca arvien tuvāk. Itāliešu kareivjus komandēja divi jaunākie virsnieki un kapteinis, kalsens, bargs pusmūža vīrs ar gluži baltu galvu un baltām ūsām; ar karavi riem kopa bija ari bundzinieks, apmēram četrpadsmit gadu vecs zēns no Sardinijas salas tiesa, spriežot pēc izskata, viņam nevarēja dot vairāk par divpadsmit gadiem,— sīks, tumsnēju seju, melnām, mirdzo šam acīm.

Kapteinis bija apmeties vienā no pirmā stāva istabām un no turienes vadīja aizsardzību, raidīdams pavēles kā pistoles šāvienus, un viņa dzelžainajos vaibstos neatspoguļojās ne vismazākais satrau kūms. Bundzinieks izskatījās pabāls, taču turējās braši; viņš uzkāpa uz galda un, pieplucis pie sienas, kaklu pastiepis, raudzījās pa logu ārā; cauri dūmu grīstēm, kas slīdēja par apkārtējiem laukiem, viņš redzēja lēni tuvojamies austriešu baltos mundierus.

Kalna nogāze aiz mājas bija loti stava, un uzbrukums no tas puses nedraudēja; uz to pusi izgaja tikai viens vienīgs mazs jumtistabas lodziņš. Austrieši apšaudīja tikai majas fasādi un abas gala sienas, bet tā bija ellišķīga apšaude — īsta ložu krusa, kas ārpuse izroboja mūrus un šķaidīja dakstiņus, bet iekšpusē dragāja un plosīja griestus, mēbeles, logu un durvju aplodas; skaidas, apmetuma gabaliņi, stiklu un trauku šķembas lidoja uz visām pusēm. laides svilpa, atlēca, ārdīja visu ar tādu troksni, ka cilvēkiem likās — pārplīsīs galva. Ik pa brīdim kāds no kareivjiem, kuri šāva no logiem, saļima uz grīdas, un viņu pavilka malā. Daži grīļodamies staigaja pa istabām, ar rokām spiezdami ciet savas brūces. Virtuvē jau gulēja viens kritušais, kuram bija iešauts galva. Ienaidnieku pusloks savilkās arvien ciešāk.

Tad kapteinis, kurš līdz šim bija izturējies pilnīgi aukstasinīgi, ar nepacietīgu kustību paaicināja seržantu un kopā ar viņu lieliem soļiem izgāja no istabas. Pēc brītiņa seržants skriešus atgriežas un deva zīmi bundziniekam, lai tas nāk līdzi. Sekodams seržantam, bundzinieks uzskrēja pa kāpnēm augšstāva; viņš ieraudzīja tukšo jumtistabu un kapteini — tas stāvēja, atspiedies pret palodzi, kaut ko rakstīdams, un viņam pie kājām gulēja virve.

Kapteinis salocīja papīra lapu un, cieši paskatījies zēnā ar savām pelēkajām, saltajam acīm — šis skatiens ikvienam kareivim lika nodrebēt—, strupi uzrunāja viņu: Bundziniek!

Bundzinieks piemeta roku pie cepures naga.

Vai tev dūša ir?

Zēnam iemirdzējās acis.

— Ir, kapteiņa kungs!

Skaties tur, lejā, kapteinis teica, pievedis viņu pie lodziņa, vai redzi, kur līdzenumā, netālu no Villafrankas* mājām, saulē spīd durkļi? Tie ir mūsējie, bet viņi nekust ne no vietas. Ņem šo zīmīti, izkāp pa logu un nolaidies pa virvi, noskrien leja pa krauju un meties pāri laukiem pie mūsējiem, un atdod zīmīti pirmajam virsnie kam, kuru satiksi! Jostu un somu atstāj tepat!

Bundzinieks nojoza jostu un nosvieda zemē kopā ar mugursomu, bet zirnīti iebāza krūšu kabatā; seržants nolaida virvi, un kapteinis palīdzēja zēnam izkāpt pa logu.

Ņem vērā,— viņš piekodināja,— vienības liktenis tagad atka rigs no tavas drosmes un ātrumā.

— Skaidrs, kapteiņa kungs!—zēns atteica, jau turēdamies pie virves.

Kad skriesi lejup, pieliecies! kapteinis vēl brīdināja.

Nebēdājiet, kapteiņa kungs!

I.ai Dievs tev stāv klāt!

Pēc dažiem mirkļiem bundzinieks bija sasniedzis zemi; seržants savāca virvi un aizsteidzās, bet kapteinis nepacietīgs pieplaka pie loga, vērodams zēnu, kurš lidot lidoja leja pa nogāzi.

Viņš jau cerēja, ka sūtnim izdosies aizskriet nepamanītam, taču nakamajā bridi ievēroja, ka zēna ceļā — gan priekšā, gan aiz mugu ras uzvirmo tādi ka mākonīši: tas nozīmēja, ka austrieši zēnu redz un apšauda no kalna un mākonīši ir sausā zeme, ko lodes uzsit gaisā. Taču zēns vel arvien joņoja, cik jaudas. Pēkšņi viņš pakrita.

Gatavs ir! kapteinis ierēcās, dusmās triekdams dūri pret palodzi. liet viņš vēl nebija to izteicis, kad bundzinieks jau cēlās kājās. Nu ja! Tikai pakritis, kapteinis nosprieda un atviegloti uzelpoja. Zēns skrēja tālāk, taču klibodams. «Lempis,» kapteinis nodomāja.

Mākonīši vel arvien uzsitās gan šur, gan t ur, bet tie vairs nevarēja zēnu sasniegt, viņš jau bija drošībā. Kapteinim izlauzās triumfa kliedziens. Viņš tomēr neizlaida zēnu no acīm, jo mirkļi tagad izšķīra visu: ja zīmīte netiktu tūdaļ nodota un visdrīzākajā laika neierastos papildspēki, visai viņa vienībai būtu jāiet bojā vai ari viņam kopa ar kareivjiem būtu jāpadodas gūstā. Kādu gabalu zēns noskrēja diezgan ātri, tad palēnināja gailu — varēja redzēt, ka viņš klibo, pēc tam atkal saņēmās, taču viņa solis kļuva aizvien gausāks un viņš bieži klupa. «Laikam lode būs mazliet skārusi,» nodomāja kapteinis. Tagad viņš drebēdams sekoja katrai zēna kustībai, uzmun drināja to ar saucieniem un sarunājās ar to, it kā tas varētu dzirdēt. Degošām acīm viņš mēroja attālumu, kas vēl šķira zēnu no durkļu spīduma tālē, kur saulē zeltojās kviešu lauks. Tai paša laika viņš dzirdēja ložu svilpšanu lejas istabās, virsnieku izkliegtas pavēlēs un lamas, ievainoto skaļās vaimanas, mēbeļu un apmetuma gabalu kritienu troksni.

— Ātrāk! Saņemies!— kapteinis mudināja, nenolaizdams skatienu no bundzinieka.— Skrien, skrien ātrāk! Viņš apstājas, nolādēts! Nē, skrien talak . . .

Jumtistabā aizelsies iedrāzās virsnieks un ziņoja, ka ienaidnieki, nepārtraukdami uguni, esot pacēluši balto karogu — laikam aicinot uz padošanos.

Neatbildēt!— kapteinis atkliedza, urbdamies ar acīm sikaja bundzinieka stāvā; zēns jau bija līdzenumā, taču vairs neskrēja, likās, ka viņš tikko velkas uz priekšu. Kusties ātrāk, nu, skrien taču! kapteinis murmināja caur zobiem, vīstīdams dūres. Skrien, nejēga, manis pēc kaut garu izlaid, bet skrien! Ak, viņš apsēdies, gļēvulis, nelietis!— Un pār kapteiņa lupām izlauzās briesmīgi lāsti.

Patiešām, zēna galvu līdz šim visu laiku varēja redzēt kustamies zeltainajā kviešu lauka, bet nu viņš bija pazudis, it kā iekritis kviešos; tomēr pēc brīža galva atkal parādījās, zēns iznira no labības un nozuda aiz dzīvžoga.

Kapteinis tūliņ devās lejā. Ložu svelpoņa nemitējās, istabas bija pilnas ievainoto — daudzi no tiem vēl turējās kājās, grīļodamies ka piedzēruši un tverdamies pie mēbelēm. Grīda un sienas bija asinīm notecējušas, pie durvīm gulēja kritušie; dūmi un putekļi koda acīs. Leitnantam bija sašauta labā roka.

— Turieties! kapteinis uzsauca.— Neatstājiet savas vietas! Tu līt mums nāks palīgā! Mazdrusciņ vēl jānoturas!

Austrieši jau bija pavisam tuvu, cauri dūmiem varēja redzēt viņu saviebtās sejas, un šāvienu troksnis nespēja noslāpēt viņu niknos kliedzienus — viņi lamājās, sauca mūsējiem, lai padodas, solīja aiz dedzināt māju. Daži itāliešu kareivji bailēs atkāpās no logiem, bet virsnieki viņus dzina atpakaļ. Tomēr pretošanās bija atslābusi, vīru sejās atspoguļojas izmisums — likās, ka cīņa ir veltīga. Tad preti nieku šāvieni apklusa un kāds no viņiem skaļi uzsauca vispirms vāciski, tad itāliski: Padodieties!

— Nē!— kapteinis atkliedza no loga, un abas puses atklaja vel niknāku uguni. Vel daži kareivji saļima zemē. Nu jau vairāki logi bija palikuši bez aizsardzības. Šķita, ka liktenīgais bridis ir tuvu.

— Viņi nenāk, viņi nenāk . . .— kapteinis aizsmakušā balsī caur zobiem čukstēja un, sažņaudzis rokā zobenu, gatavs mirt, ieskrēja istabā. Bet tad seržants no kāpņu gala uzsauca:— Nak!

Nak! — kapteinis priecīgs iekliedzās. Izdzirduši kliedzienu, visi — gan veselie, gan ievainotie, gan kareivji, gan virsnieki — metās atkal pie logiem, un atšaudīšanās sakas ar jaunu sparu.

Pēc brīža pretinieku rindās izceļas tāds kā apjukums, pat nekar tība. Kapteinis steigšus sasauca vīrus un lika doties ara tuvcīņā, bet pats metās pa kāpnēm augšup. Piepeši viņš izdzirda briesmīgu rīboņu un pērkonīgu «urā!» un pa logu ieraudzīja, ka dūmos parādas itāliešu karabinieru* cepures; tur bija vesels jātnieku eskadrons, kas no aizmugures aulekšoja tieši virsu austriešiem. Tad arī nama aizstāvju vienība ar paceltiem durkļiem metās ara. Ienaidnieku rindas pajuka, tie metās bēgt kur kurais. Māja un tās apkaime nu bija brīva; pēc neilga laika augstiene izvietojas divi kājnieku bataljoni ar diviem lielgabaliem.

Kapteinis ar veselajiem kareivjiem atgriezās savā pulkā, piedali jās nākamajā kaujā un pašā pēdēja uzbrukumā guva vieglu ievaino jumu rokā — to bija skārusi kāda atlēkusi lode.

Tā diena beidzās ar pilnīgu itāliešu uzvaru. Taču otrā dienā mūsējie, lai gan cīnījās varonīgi, tomēr nespēja pretoties austriešu pārspēkam un divdesmit sestā jūlija rītā bija spiesti atkāpties uz Minčo upes ļiusi. Par spīti ievainojumam, kapteinis soļoja kopā ar saviem pārgurušajiem, nerunīgajiem kareivjiem un pret vakaru ierādās Goito pilsētā, kas atrodas Minčo upes krastā. Kapteinis tūliņ sāka apvaicāties par savu leitnantu, kuram lode bija sadragājusi roku,— tam jau agrāk vajadzēja būt atvestam Goito. Viņam parādīja baznīcu, kurā bija iekārtots kara hospitālis. Kapteinis devās turp. Baznīca bija pilna ievainoto, tie gulēja divās garās rindās gan gultās, gan uz matračiem, kas bija noklāti uz grīdas. Par slimajiem rūpējās divi ārsti un vairāki sanitāri; šur tur no gultu rindām skanēja vaidi un apspiesti kliedzieni.

Iekša iegājis, kapteinis apstājās un sāka lūkoties pēc leitnanta. Pēkšņi viņš turpat blakus izdzirdēja kādu vārgu balsi, kas sauca:

— Kapteiņa kungs!

Viņš pagriezās un ieraudzīja mazo bundzinieku. Zēns gulēja gultā, apklāts ar rupjas drānas baltsarkani rūtotu loga aizkaru; rokas viņam bija virs segas. Viņš izskatījās novājējis, tikai acis mirdzēja bālajā sejā ka divi melni dārgakmeņi.

— Tu esi šeit? kapteinis pārsteigts strupi noprasīja.— Ļoti labi, tu esi izpildījis savu pienākumu.

Darīju, ko varēju,— zēns atbildēja.

— Tad jau tu esi ievainots,— kapteinis noteica, bet viņa skatiens klīda apkārt, meklēdams leitnantu.

Un ka vel!— atteica zēns. Aiz liela lepnuma par pirmo ievaino jumu viņš bija sadūšojies uz runāšanu, lai gan citkārt ši kapteiņa klātbūtnē neuzdrīkstētos ne muti atvērt.— Krietnu gabalu es noskrēju saliecies, bet viņi mani tik un tā ieraudzīja. Ja viņi nebutu man trāpījuši, es būtu tur ticis savas divdesmit minūtes agrāk. Labi vel, ka uzreiz sastapu galvenā štāba kapteini un varēju nodot zīmīti. Tas tik bija skrējiens — pēc tam kad biju saņēmis sveicienu no austriešiem! Man likās, ka nomiršu aiz sāpēm, es baidījos, ka pakritīšu un vairs nepiecelšos, un asaras man bira aiz niknuma, domājot par to, ka ikkatra manas kavēšanās minūte kādam maksā dzīvību. Lai nu kā, es tomēr pulējos, cik spēju. Un tagad esmu apmierināts. Vai, kapteiņa kungs, ja drīkstu aizrādīt, jums tek asinis!

Patiešām, kapteinim roka bija slikti pārsieta un caur marli bija izspiedušās dažas lāses asiņu.

— Vai gribat, es jums apsiešu ciešāk? Padodiet roku!

Kapteinis pastiepa kreiso roku, bet ar labo gribēja palīdzēt zēnam

atraisīt mezglu un savilkt ciešāk marli, taču zēns, mazliet pacelies no spilveniem, pēkšņi nobālēja un atslīga atpakaļ.

— Labi jau, labi,— kapteinis noteica atvirzīdamies,— tagad domā pats par savu veselību. Ari sīkumiem, ja tiem nepievērš pienācīgo uzmanību, var but nopietnas sekas.

Mazais bundzinieks painaja ar galvu.

Tu laikam esi zaudējis daudz asiņu, ja jau tik vārgs, sacīja kapteinis, ciešāk palūkodamies uz zēnu.

— Daudz asiņu? zēns smaidīdams pārjautāja. Kaut ko citu ari. Skatieties . . .

Un viņš pavilka nost apsegu.

Aiz šausmām kapteinis pakāpās soli atpakaļ.

Zēnam bija tikai viena kaja. Kreisa virs ceļgala bija amputēta, stumbenis pārsiets ar asiņainam lupatām.

Tai bridi garam steidzās ārsts — mazs un resns, bez svārkiem.

— Ja, kapteiņa kungs, tas ir bēdīgs gadījums,— viņš ātri sacīja, norādīdams uz zēnu. Kāju varēja izārstēt, ja vien tas puika nebūtu savu ievainojumu tik ļoti samocījis. Sākās iekaisuma process, un tā nu iznaca, ka vajadzēja griezt nost. Bet .. . bet puika ir apbrīnojams, goda vārds! Ne asaras, ne kliedziena! Nudien — es biju lepns, ka operēju itāliešu zēnu! Та ir vērtīga suga, varat man ticēt!

Un viņš aizsteidzas talak.

Kapteinis sarauca biezas, baltas uzacis un, vērīgi lūkodamies uz bundzinieku, apsedza viņu; tad lēni, it ka pats to neapzinādamies, pacēla augšup roku un noņēma formas cepuri.

— Kapteiņa kungs! - zēns brīnīdamies iesaucās.— Ko jūs darāt, kapteiņa kungs? Manis deļ? . . .

Un šis rupjais karavīrs, kurš saviem padotajiem nekad nebija sacījis nevienu laipnu vārdu, mīlestības un maiguma pilnā balsi klusi teica:

— Es esmu tikai kapteinis, bet tu esi varonis.

Tad nokrita ceļos pie gultas un apskāva zēnu, un piespieda viņu pie savas sirds.

Dzimtenes mīlestība

Otrdien, 24. janvārī

Stāsts par mazo bundzinieku Tevi aizkustināja, un šorīt Tev laikam pan nebija grūti uzrakstīt sacerējumu par tēmu «Kāpēc jūs mīlat■ Itāliju».

Карее Tu mīli Itāliju? Vai nav tā, ka Tev uzreiz ienāk prātā simtiem atbilžu? Es mīlu Itāliju, tāpēc ka mana māte ir itāliete un manas dzīslas tek itāliešu asinis, tāpēc ka Itālijas zemē aprakti tie, kurus apraud māte un ar godbijību piemin tēvs, tāpēc ka mana dzimta pilsēta ir Itālijā, es runāju itāliešu valoda un mačos no itāliešu grāmatām, tāpēc ka mans brālis un mana māsa, un mani draugi ir itālieši un dižā tauta, kuras vidū es dzīvoju, ir itāliešu tauta, tāpēc ka skaista daba, kas man apkārt, un viss, ko es redzu, ko uzvēmu sevī, ko apbrīnoju un mīlu — tas viss ir itāliešu.

Ak, Tu vel pilnīgi nespēj izjust šo mīlestību! Tu to izjutīsi, kad, būdams jau pieaudzis vīrietis, pēc ilgiem ceļojumiem tuvosies dzimta jam krastam un kādu rītu, atspiedies pret kuģa reliņu, ieraudzīsi pie apvāršņa iznirstam savas zemes cēlos, gaišzilos kalnus; Tu to izjutīsi kā bezgalīgu maigumu, kas sadzīs Tev asaras acīs, ka brāzmainu prieku, kas kliedziena lauzīsies Tev pār lūpām.

So mīlestību Tu izjutīsi, kad, liela, sveša pilsēta laužu drūzma paiedams garam kādam cilvēkam, dzirdēsi, ka viņš runa Tava valoda. Tu to izjutīsi sāpīgi, ka lepnu nicinājumu, kas liks asinīm saplūst seja, kad svešinieki nozākās Tavu tautu. Taču visspēcīgāko, visaugstāko dzimtenes mīlestību Tu izjutīsi tai diena, kad svešas tautas karaspēks uguns viesuļiem brāzīsies par Tavu zemi un Tu redzēsi, ka jaunieši stājas leģionos, ka veci viri apskauj jaunekļus, novēlēdami <?kauties hdz pēdējam», un ka mates atvadas no saviem mīļajiem dēliem, lūgdamas, lai tie atgriežas ar uzvaru. Tu izjutīsi šo mīlestību ka dievišķa prieka trīsas, ja laimēsies redzēt, ka dzimtenes aizstāvji atgriežas mājās retas rindas, noguruši, skrandaini, izskata diezgan briesmīgi, bet ar uzvaras mirdzumu acīs, ložu sakapātiem karogiem lepni plīvojot; veselajiem drosminiekiem nebeidzama gājienā seko ievainotie, kas lepni izslējuši apsaitētās galvas un roku stumbeņus, un gavilējošs pūlis no visam pusēm apber viņus ar ziediem un skūpstiem, un Dieva svētības vēlējumiem.

Tad Tu sapratīsi, kas ir dzimtene, Enriko, sapratīsi, kas ir dzimtenes mīlestība. Dzimtene — tas ir bezgala dižens un svēts vārds; ja kādreiz man vajadzētu piedzīvot, ka no kaujam par dzimtenes brīvību Tu atgrieztos sveiks un vesels — Tu, kas esi daļa no manas sirds,— un es zinātu, ka esi paglābies, gļēvulīgi vairīdamies no sava pienākumā,— tad es, Tavs tēvs, kurš ik dienas ar prieka saucienu sagaidu Tevi, kad Tu atgriezies tnajas no skolas,— es sagaifTttu Tevi ar rūgtam asaram un nekad vairs nemīlētu, un sāpīgā brūce mana sirdi nesadzītu ūdz pat nāves stundai.

Tavs tēvs

Skaudība

Trešdien, 25. janvārī

Protams, sacerējumu par dzimteni vislabāk uzrakstīja Deroši. Un Votini sapņoja, ka pirmā medaļa tiks viņam! Agrāk Votini man likās gluži ciešams zēns, lai arī viņš ir mazliet iedomīgs un par daudz greznojas, bet, kopš sēžam vienā sola, man pretīgi skatīties, ka viņš apskauž Deroši. Viņš cītīgi mācās un gribētu Deroši pārspēt, bet kur nu — Deroši par viņu visos priekšmetos desmitreiz pārāks, un tā nu viņš mokās ar skaudību. Ari Karlo Nobiss apskauž Deroši, taču aiz augstprātības nemūžam to neatzīs, turpretī Votini sevi nemitīgi nodod; mājās viņš žēlojas, ka skolotājs ir netaisnīgs un liek viņam zemākas atzīmes. Kad Deroši izsauc un tas, kā vienmēr, atbild veikli un pareizi, Votini sadrūmst, nokar galvu un izliekas neko nedzirdam vai arī skaļi, nedabiski smejas. Klasesbiedri to jau ievērojuši, un ikreiz, kad skolotājs slave Deroši, visi smīnēdami skatās uz nikno Votini, bet Ķellite viņam rada «zaķa purniņu».

Šorīt. Votini briesmīgi izgāzās. Stundas sākumā skolotājs paziņoja kontroldarba rezultātus:

— Deroši — desmit desmitdaļas un pirmā medaļa.

Votini skaļi nošķaudījās. Skolotājs palūkojas un uzreiz saprata, kas par lietu.

Votini,— viņš teica,— neaudzē sevi skaudības čūsku: tas ir nelabs tārps, kas saēd smadzenes un samaitā sirdi.

Visi pagriežas pret Votini, tikai Deroši ne. Votini sēdēja ka pārakmeņojies, nobālušu seju; šķiet, viņš gribēja ko atbildēt, bet nespēja. Vēlāk stundas laikā viņš paņēma papīra lapu un lieliem burtiem uzrakstīja: ES NEAPSKAUŽU PIELlDĒJUS, KURIEM NEGODĪGI PIEŠĶIR PIRMĀS MEDAĻAS. Та bija vēstule, ko viņš

gribēja nosūtīt Deroši. Tikmēr es ievēroju, ka Deroši solabiedriem ir kaut kas padomā: viņi sačukstējās, un viens no viņiem ar kabatnazi izgrieza lielu papīra medaļu, uz kuras bija uzzīmēta melna čūska. Votīni neko nemanīja. Tad skolotājs uz bridi izsteidzās no klases. Deroši solabiedri tūliņ piecēlās, piegāja pie Votīni un svinīgi pasniedza viņam «medaļu». Mēs visi gaidījām, kas nu būs. Votīni drebeja aiz dusmām. Pēkšņi Deroši iekliedzās:

— Dodiet to man!

Jā, ta būs labāk,— atsaucās solabiedri,— pasniedz to viņam

pats!

Deroši paķēra «medaļu» un saplēsa sīkos gabaliņos. Pēc tam atgriezās skolotājs un stunda turpinājās. Es paslcpus vēroju Votīni: kādu bridi viņš sēdēja sarkans ka vēzis, tad lēni paņēma savu vcsluli un nevērīgi, it ka aiz izklaidības to saburzīja, tad iebāza mutē, sakošļāja un izspļāva zem sola . . .

Ejot ara pa skolas durvīm, mēs redzējām, ka no Votīni somas izkrīt sūklis. Deroši, iedams viņam aiz muguras, paņēma to un pieklājīgi pasniedza viņam, un palīdzēja aizsprādzēt somu. Votīni visu laiku ne acis nepacēla.

Franti māte

Sestdien, 28. janvāri

Nē, Votīni ir nelabojams! Vakar ticības mācības stundā direktora klātbūtnē skolotājs izsauca Deroši un jautāja, vai viņš atceroties no galvas dzejolīti, kas sakas ar rindām: «Lai kurp es eju, kurp mans skatiens griežas, vien Tevi redzu, bezgalīgais Dievs.» Deroši atbildēja, ka neatceroties, bet Votīni tūdaļ iesaucas: Es to protu! — un

uzvaroši pasmaidīja, priecādamies, ka varēs izrādīt savu pārākumu pār Deroši. Tomēr viņam atkal nekas neiznāca.

Tikko Votīni iesāka skaitīt dzejolīti, klase straujiem soļiem ienāca Franti mate — satraukta, sirmie mati izspūruši, apģērbs gluži slapjš no sniega; viņa stūma sev pa priekšu nepaklausīgo dēlu, kurš uz astoņām dienām bija izslēgts no skolas. Cik bēdīga aina mums bija jāpieredzl Nabaga sieviete izstieptām rokām metās pie direktora un saka lūgties:

Ak, direktora kungs, esiet tik labs un ņemiet manu dēlu atpakaļ skolā! Visas trīs dienas, kopš viņš palicis mājās, es viņu esmu slēpusi; ja tēvs uzzinās—pasarg’ Dievs! — viņš puiku nositīs! Apžēlojieties, direktora kungs, es nudien nezinu, ko darīt; lūdzu jūs no visas sirds!

Direktors mēģināja izvest viņu ārā, bet viņa tikai raudāja un vaimanāja:

Ak, ja jus zinātu, cik daudz es esmu cietusi ši zēna dēj, jūs man justu līdzi! Apžēlojieties! Iis ceru, ka viņš labosies. Man nav vairs ilgi atlicis, ko dzīvot, direktora kungs, driz man jāmirst, bet pirms naves vel gribētos pieredzēt, ka viņam klājas labak, jo viņš tak . . .— na baga mate izmisīgi ieelsojās, viņš tak ir mans dēls, kuru es mīlu . . . Ja ne, tad man jānomirst žēlabās! Pieņemiet viņu vēlreiz, direktora kungs, lai mums mājās nenotiek nelaime, dariet to aiz līdzcietibas!-Un viņa elsodama aizklāja seju ar rokam.

Franti staveja, galvu nodūris, bet likās, ka notiekošais viņu diez ko neinteresē.

Direktors viņu uzlūkoja, mazliet padomāja un teica:

— Franti, ej savā vietā!

Franti māte, bezgala iepriecināta, ņēmās direktoram pateikties, nemaz nelaizdama viņu pie vārda; viņa devās uz durvīm, slaucīdama acis un satraukti runādama:

— Mīļo dēliņ, esi rātns! Esiet pret viņu iecietīgi! Paldies, direk tora kungs, par jusu žēlastību! Dēliņ, uzvedies godīgi! Uz redzēšanos, mīļie zēni! Paldies jums, skolotāja kungs, un uz redzēšanos! Piedodiet nabaga mātei!—Uz sliekšņa viņa vēl uzlūkoja dēlu ar ludzošu skatienu, tad aizgaja, tīstīdamas lakatā,— bala, salīkusi, drebošu galvu; kāpnēs atbalsojās viņas klepošana.

Klasē valdot pilnīgam klusumam, direktors bargi uzlūkoja Franti un draudīgā balsī teica:

— Franti, tu dzen savu māti kapā!

Visi pagriezās, lai uz viņu paskatītos.

Sis nelietis . . . smīnēja.

Cerība

Svētdien, 29. janvāri

Bija loti jauki, Enriko, ka Tu, pārnācis mājās no baznīcas skolas, apskāvi, māti. Patiesi, skolotājs ir runājis ar jums par augstām lietam, kuras spēj sniegt cilvēkam mierinājumu un pacilat sirdi.. Dievs, kas mūs savedis kopa, nešķirs mūs uz visiem laikiem; kad es miršu, kad mirs Tavs tēvs, mums nevajadzēs sacīt briesmīgos, neizturamos vārdus: * Mamin, tētiņ, Enriko, mēs nekad vairs neredzēsimies!* Jo mēs atkal satiksimies viņā saulē, un tas, kurš šeit daudz cietis, tur saņems savu algu, un tas, kurš virs zemes mīlējis, tur atradis savas dārgās dvēselītes tādā pasaule, kur nav vairs pāridarījumu, nav vairs asaru, nav vairs nāves. Taču mums visiem jāk(ūst šis nākamības cienīgiem. Tici man, dēliņ,— ar katru labo darbu, ar katru mīlestības apliecinājumu tiem, kuri mīl Tevi, ar katru laipnību pret draugiem, ar katru ceļu domu Tu tuvojies šai nākamības pasaulei. Ari katra nelaime, katras sāpes Tevi cel augšup, pretī šai pasaulei, jo katras sāpes izpērk kādu Tavu vainu, katra asara deldē kādu kauna traipu.

Apņemies katru dienu k(ūt krietnāks un atsaucīgāks, nekā biji iepriekšēja diena. Ik ritu saki: šodien es izdarīšu kaut ko tādu, lai sirdsapziņa mani par to slavētu un tēvs butu apmierināts, kaut ko tādu, kas sagādātu prieku skolasbiedram, skolotājam, brālim vai kādam citam. Un lūdz Dievu, lai Viņš Tev dod speķus izpildīt, ko esi apņēmies. Saki: «Augstais Dievs, es vēlos būt krietns, cels, drosmīgs, sirsnīgs un patiess; palīdzi man! Lai katru vakaru, kad mute mani pirms aizmigšanas noskūpsta, es varētu viņai teikt: šovakar tu skūpsti godīgāku un tevis cienīgāku dēlu nekā vakar vakara.» Vienmēr paturi prātā to nākamības Enriko — apskaidroto, laimīgo—, par kuru Tu vari kļūt, kad šīszemes gailas bus beigušās.

Un lūdz Dievu! Tu nevari ne iedomāties, kādu mieru un atvieglo jumu jūt māte, redzēdama dēlu ar lūgšanā saliktam rokām. Kad es redzu Tevi lūdzam Dievu, man šķiet — ta nevar but, ka Tevi neviens nesarga un neuzklausa. Tad es vēl ciešāk ticu, ka pastāv augstākā žēlastība un bezgalīga mīlestība, tad es mīlu Tevi vel vairāk un strādāju vēl čaklak, manas jūtas ir spēcīgākas, es varu no sirds piedot un bez bailēm domāju par nāvi.

Ak, augstais un žēlīgais Dievs! Ļauj man pēc naves atkal izdzirdēt males balsi, ļauj sastapt manus bērnus, ieraudzīt Enriko, manu svētīto, nemirstīgo Enriko, ļauj man viņu piespiest pie sirds, lai nekad vairs mums nebūt и jāšķiras — nekad vairs, mūžīgi mūžos! Lūdz Dievu, bērns, lūgsim visi Dievu un mīlēsim cits citu, būsim krietni un labi un lolosim sirdi šo debesu cerību, mīļais dēliņ!

Tava mute

FEBRUĀRIS

Pelnīta medaļa

Sestdien, 4. februārī

Šodien, lai pasniegtu medaļas, pie mums ierādās vecākais skolu inspektors, sirms kungs ar gluži baltu bārdu, ģerbies viscaur melna. Viņš ienāca pirms stundu beigām kopā ar direktoru un apsēdās blakus skolotajam. Iztaujā jis dažus skolniekus, viņš pasniedza pirmo medaļu Deroši, tad uzklausīja skolotāju un direktoru — tie viņam klusa balsī kaut ko stāstīja.

Mēs visi minējām: nezin, kurš dabūs otro medaļu?

Tad inspektors skaļi teica:

— Otro medaļu šonedeļ izpelnījies skolēns Pjetro Prekosi — ar mājasdarbiem, ar atbildēm stundās, ar glīto rokrakstu, ar uzvedību, vārdu sakot, ar visu.

Klase pagriežas uz to pusi, kur sēdēja Prckosi; visiem bija par viņu prieks. Prekosi piecēlās tik apmulsis, ka nezināja, ko darīt.

— Nāc šurp! — sacīja inspektors.

Prekosi izspraucās no sola un piegāja pie skolotāja galda. Jnspek tors uzmanīgi palūkojās uz viņa bālo seju un sīko augumiņu kulainajā jaka un lielajās biksēs ar uzlocītajām starām, ieskatījās labsirdīgajās, bēdīgajās actiņās — tās vairījās no viņa skatiena, bet tajās varēja izlasīt zēna ciešanu stāstu. Tad inspektors teica aizkustinājuma pilnā balsi, piesprauzdams Prekosi medaļu:

— So medaļu es piešķiru tev, Prekosi, jo tu to esi visvairāk nopelnījis. Tu to saņem ne vien par spējām un centību, bet ari par vīrišķību un ceļo sirdi, par to, ka savam tēvam esi labs un godīgs dēls. Kā jums šķiet,— viņš turpināja, pagriezies pret klasi, vai ari šo īpašību dēļ Pjetro Prekosi nebūtu pelnījis medaļu?

Būtu, būtu! visi sauca vienā balsi.

Prekosi šķita norijam kādu kamolu, kas sakupis kaklā; viņš pagriezās pret solu rindām un uzlūkoja mūs starojošām, pateicības pilnām acīm.

— Tagad ej, puisīt,— inspektors piemetināja. Lai Dievs tevi sarga!

Stundas bija beigušās. Mušu klase izgaja ara pati pirmā, un, ka jūs domājat, ko mēs ieraudzījām zāles viņa gala, pie durvīm? Kalēju Prekosi, Pjetro tēvu; viņš izskatījās ka parasti bāls, saviebtu seju, izspūrušiem matiem, nošķiebušos cepuri — un, ka parasti, tik tikko turējās kājās. Skolotājs, viņu ieraudzījis, kaut ko iečukstēja ausī inspektoram; tas steigšus sameklēja Pjetro, saņēma aiz rokas un pieveda klāt. Zēns no bailēm drebēja.

— Jus esat šī skolēna tēvs, vai ne?— inspektors laipnā balsī jautaja. Un, atbildi negaidīdams, turpināja:— Es jus apsveicu! Jūsu dels dabūja otro medaļu, tatad no piecdesmit četriem skolēniem viņš ir otrais labākais — gan sacerējumos, gan aritmētika, it visur. Pjetro ir gudrs zēns ar stipru raksturu, viņš dzīvē tiks tālu. Turklāt viņš ir ļoti labs zēns, visi klasesbiedri viņu mīl un ciena. Ar tādu dēlu jūs varat lepoties, patiešām!

Kalējs — to visu viņš bija klausījies pavērtu muti — saspringti palūkojās uz inspektoru, tad uz direktoru, pēc tam pievērsās dēlam, kas stāvēja viņa priekšā drebēdams, nodurtām acīm; šķiet, pirmoreiz mūžā viņš apjēdza, kā mocījis nabaga puisēnu un cik varonīgi, ar kādu labsirdīgu iecietību tas panesis visus pārbaudījumus. Nelaimīgā dzērāja sejā atspoguļojās vispirms pamuļķīgs izbrīns, tad skaudras ciešanas un, visbeidzot, pēkšņs, sāpīgs maigums; viņš strauji apskāva dēlu un piespieda sev klāt. Ara iedami, mes visi gājām viņiem garam. Es ielūdzu Prekosi, lai kopā ar Krosi un Garoni atnāk ceturtdien pie

manis ciemos; zēni atvadīdamies spieda viņam roku vai uzsita uz pleca, un katrs kaut ko labu teica, bet Prekosi tēvs noraudzījās uz viņiem visiem brīnīdamies, kļaudams sev klāt šņukstošo dēlu.

Labi nodomi

Svētdien, 5. februāri

Ikreiz, kad atceros, kā Prekosi saņēma medaļu, mani sāk mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Man taču tā vel ne reizi nav piešķirta! Pēdējā laika esmu pametis mācības novārtā; man pašam tas vairs nemaz nepatīk, un skaidrs, ka arī skolotājs, tēvs un māte ir neapmierināti. Pat spēlēšanās vairs nesagādā man tādu prieku kā tolaik, kad, visu centīgi izmācījies, drāzos pie savām mantām tā, it kā veselu mēnesi nebūtu tās redzējis. Arī pie pusdienu galda vairs neapsēžos blakus citiem ģimenes locekļiem tik līksms kā agrāk. Dvēseli arvien nomāc kāda tumša ēna, un kada balss manī nemitīgi atkārto: neesi izdarījis, neesi izdarījis . . .

Vakaros es pa logu redzu, ka tie zēni, kuri strādā, kopā ar pieaugušajiem atgriežas no darba. Noguruši, bet labā omā viņi steidzas mājup, lai ātrāk tiktu pie vakariņam,— skaļi sarunādamies, smiedamies, sizdami cits citam pa muguru ar rokam, kas melnas no ogļu putekļiem vai baltas no kaļķiem,— un man jadomā par to, ka viņi taču strādājuši no saules lēkta līdz rietam. Un cik gan nav tādu ka viņi un vel jaunāku, kuri visu dienu pavada grūtā darbā uz namu jumtiem, pie maizes krāsnīm, starp mašīnām, ūdenī, zem zemes, darba pārtraukumā apmierinādami izsalkumu ar trūcīgu maizes riecienu,— nudien man kauns, ka es šai laikā esmu paspējis tikai uzskricelēt nieka četras lappusītes un tas pašas negribīgi, kaudamies ar slinkumu. Nelāgi, pavisam nelāgi! Es redzu gan, ka tēvs ir neapmierināts un gribētu man aizradit, taču viņam tas ir nepatīkami, un viņš vēl gaida . . . Mīļais tētis, kurš pats tik daudz strādā! Viss, kas ir mūsu mājā, ir viņa nopelnīts, mans ēdiens un apģērbs, manas mācību grāmatas un spēles,— kā viņam bijis jāccnšas, lai to visu sagādātu, bet es necenšos nemaz! Tas viss viņam prasījis domāšanu un galvas lauzīšanu, un atsacīšanos no izpriecām, un sūru, grutu darbu,— bet es taču nemaz nestrādāju. Skaidrs, ka tas ir netaisnīgi, un man ir kauns, to apzinoties. Jau ar šodienu saņemšos un sākšu mācīties kā Stardi — sažņaugtām durem, sakostiem zobiem! Vakaros neļaušos snaudienam un rītos celšos labi agri un mācīšos, mācīšos, slinkumu dzīšu prom bez žēlastības, centīšos, lai ko tas man maksātu, kaut vai veselību,— lai tikai reiz beigtos šī trulā, gļēvā nīkšana, kas maitā man raksturu un apbēdina vecākus. Pie darba!

Vilcieniņš

Piektdien, 10. februāri

Vakar pie manis atnāca Prekosi kopā ar Garoni. Ja viņi butu bijuši divi svešzemju prinči, arī tad mēs nebūtu varējuši uzņemt viņus svinīgāk. Garone vispār bija pie manis pirmoreiz, tāpēc ka viņš pēc dabas ir diezgan noslēgts, turklāt kaunas par to, ka, būdams tik liels zēns, mācās trešajā klasē.

Kad atskanēja zvans, mēs visi devāmies pie durvīm sagaidīt ciemiņus. Krosi nebija atnācis, jo viņam beidzot — pēc sešiem gadiem — tēvs atbraucis no Amerikas.

Māmiņa tūlīt noskūpstīja Prekosi, bet tētis iepazīstināja māmiņu ar Garoni, sacīdams:

Skat, kas par zēnu! Ne vien labs skolēns, bet ari godavīrs un džentlmenis.

Garone pielieca savu lielo, nelīdzeni apcirpto galvu un paslepus man uzsmaidīja. Prekosi bija atnācis ar visu medaļu un priecīgs stāstīja, ka tēvs jau veselas piecas dienas nedzerot, esot atsacis darbu un gribot, lai dēls visu laiku uzturas pie viņa, un vispār esot kļuvis gluži cits cilvēks.

Es izvilku ara savas mantas, un mes sakam spēlēties. Prekosi bija sajūsmā par manu vilcieniņu: tam ir lokomotīvīte, kas pati kustas, ja to uzvelk; Prekosi nekad agrak tādu nebija redzējis un ka apburts lūkojās uz sarkandzeltenajiem vagoniņiem. Kad es iedevu viņam atslēgu, viņš nometās ceļos un aizmirsa visu pasauli. Tikai visu laiku atkārtoja: Atvainojiet! Atvainojiet! vēcinādamies ar rokām, lai

mēs neaizšķērsotu lokomotīvei ceļu. Vagoniņus viņš ņēma rokā tā, it ka tie būtu no stikla, nopūta no tiem puteklīšus un aplūkoja vilcieniņu gan no augšas, gan no apakšas, sevī smaidīdams. Mes, kājās stāvot, skatījāmies uz viņu uz viņa tievo kakliņu, uz ausīm, kuras viņa tēvs reiz bija sapluinījis līdz asinīm, uz lielo jaku ar uzlocītajām piedurknēm, no kuram stiepās ara vājās roķeles — cik reižu tās nebija cēlušās augšup, lai aizsargātu seju no sitieniem ... Ak, šai brīdī es labprāt, būtu atdāvinājis viņam visas savas rotaļlietas un grāmatas, novilcis no muguras pēdējo kreklu, atdevis pēdējo maizes gabalu! «Vismaz vilcieniņu vajadzētu uzdāvināt,» es domāju; taču to es nedrīkstēju darīt bez tēva atļaujas. Tai bridi tēvs man iespieda saujā papīra gabaliņu — zīmīti, kurā bija rakstīts: Sim puisītim ļoti patīk Tavs vilciens. Viņam nav rotaļlietu. Vai Tev nekas nenāk prata?

Es tūliņ paķēru lokomotīvi ar visiem vagoniņiem un ieliku Prekosi rokās, teikdams: — Ņem, tas ir tavs!

Prekosi skatījās uz mani un neko nesaprata.

— Tas ir tavs,— es atkārtoju.—Es tev to dāvinu!

Tad Prekosi pacēla acis uz maniem vecākiem un, galīgi apjucis, vaicāja man:

— Kāpēc?

- Enriko tev to dāvina tāpēc, ka tu esi viņa draugs, labs draugs ... un vēl — par godu tavai medajai! — tēvs sacīja.

Vai es to drīkstu . . . ņemt līdzi ... uz mājam?— Prekosi bikli apjautājās.

Jā, protams! — mēs visi reizē atbildējām.

Prekosi gribēja doties mājās, bet nespēja aiziet. Viņš bija laimīgs. Ik pa brīdim viņš teica «atvainojiet» un smaidīja drebošām lūpām. Garone palīdzēja viņam ietīt vilcienu lakatiņā.

Vai zini, Prekosi čukstēja man,— kādu dienu tev jāatnāk pie mana tēva uz kalvi — paskatīties, ka viņš strādā. Es tev uzdāvināšu naglas.

Māmiņā iesprauda Garonem pogcaurumā puķu pušķīti — svei cienu viņa mātei.

Paldies! — Garone noburkšķēja rupja balsī, nepaceldams galvu, bet viņa labsirdīgas acis staroja.

Iedomība

Sestdien, 11. februāri

Ja nebūtu redzējis, neticētu: Prekosi, garām iedams, pieskaras Karlo Nobisam — un tas tuda|, visiem redzot, notīra piedurkni! Karlo Nobiss slien degunu augstak par visiem un tikai tāpēc vien, ka viņa tēvs ir bagātnieks. Bet Deroši tēvs ari ir bagāts! Nobiss labprāt gribētu sēdēt solā viens pats, viņam šķiet, ka citi notraipa viņa drēbēs; lupas viņam vienmēr sašķiebtas nicīgā smīnā, vienmēr viņš noraugās uz citiem no augšas, un nedod Dievs uzkāpt viņam uz kājas, kad mēs, sastājušies pa pāriem, ejam ara no klases! Par katru nieku viņš uzbruk dzēlīgiem vārdiem un draud sūdzēties tēvam. It ka būtu aizmirsis gadījumu ar ogļu tirgotāja dēlu, kad tēvs viņam lika atvainoties! Nudien, nekad agrāk neesmu saticis tādu iedomīgu pūsli. Neviens ar viņu nesarunājas, neviens no viņa neatvadās, kad ejam ara pa skolas durvīm, un, ja kādreiz viņš nav iemācījies uzdoto, neviens, neviens pats viņam nesaka priekšā. Viņš neslēpj savu nepatiku pret klasesbied riem, īpaši pret Deroši, jo tas ir labākais skolēns, un pret Garoni, kurš klasē ir ļoti iecienīts. Taču Deroši nepievērš viņam uzmanību, bet Garone, kad mēs pastāstām, ka Nobiss par viņu izteicies, atbild tā: Viņa iedomīgais pauris ir tik dumjš, ka to pat dauzīt nav jēgas.

Reiz, kad Nobiss ņirgājās par Koreti kaķadas cepuri, Koreti viņam atcirta: — Ja gribi tēlot kungu, palūdz Deroši, lai viņš tev iemāca smalku uzvešanos!

Vakar Nobiss sūdzējās skolotājam — kalabrietis šim esot iespēris ar kāju. Skolotājs jautāja kalabrietim:

— Vai tu to darīji tīšām?

— Nē, skolotāja kungs,— tas godīgi atbildēja.

Tad skolotājs sacīja Nobisam:

— Nobis, jūs esat pārāk iedomīgs.

To es pastāstīšu tēvam! Nobiss atbildēja parastajā vizigaja

tonī.

Skolotājs sadusmojās un teica:

Tēvs atzīs, ka jums nav taisnība, tāpat kā iepriekšējā reizē. Turklāt tiesības spriest un sodīt skolā pieder vienīgi skolotājam.— Tad nedaudz maigāk piebilda: Atmetiet šo nejauko izturēšanos,

Nobis, esiet laipnāks un pieklājīgāks pret klasesbiedriem! Paskatie lies apkārt te ir gan strādnieku, gan ierēdņu bērni, gan nabadzīgi, gan bagāti, bet visi labi satiek savā starpā, visi ir ka brāļi. Kāpēc gan jūs nevarētu uzvesties tāpat? Ja jus izturētos pret klasesbiedriem ar cieņu, arī viņi jus cienītu un vai tas nebutu daudz patīkamāk? . . . Nu, vai jūs neko nevēlaties man sacīt, Nobis?

Nobiss, to visu noklausījies ar parasto nicīgo smīnu, sausi atbil dēja:

Ne, skolotāja kungs.

Sēdieties! Man jūsu žēl. Jums ir auksta sirds,— skolotājs viņam

teica.

Viss it ka bija beidzies, bet Ķellite no sava pirmā sola pagriezās pret Nobisu, kurš sež pēdējā, un parādīja viņam «zaķa purniņu»— tik skaistu un jocīgu, ka visa klase sāka skaļi smieties. Skolotājs apsauca Ķelliti un pats aizlika roku mutei priekšā: arī viņš nevarēja atturēt smaidu. Pat Nobiss pasmaidīja — tiesa, gaužām skābi.

Ievainotais strādnieks

Pirmdien, 13. februāri

Nobiss varētu draudzēties ar Franti, viņi abi ir vienādi: ne vienu, ne otru neaizkustināja traģiskais skats, ko redzējām šodien skolas priekšā. Mēs ar tēvu izgājām no skolas un apstājamies, lai paraudzi tos uz otrās klases blēņdariem tie. ceļos nometušies, tīrīja ledu ar cepurēm, lai būtu labāka šļukšana; piepeši ielas galā mēs ieraudzījām ļaužu pūli, kas strauji tuvojās; cilvēkiem bija nopietnas, tādas kā

izbiedētas sejas, un viņi sarunājās pusčukstus. Pūļa vidu gāja trīs policisti, viņiem sekoja divi vīri ar nestuvēm. Puikas skrēja turp no visām pusēm.

Pūlis jau bija nonācis iepretī skolai. Mēs redzējām, ka nestuvēs guļ kāds vīrietis, bāls kā līķis, izspūrušiem, asinīm pieķepušiem matiem; galva viņam bija noslīgusi uz vienu pusi, no mutes un ausīm tecēja asinis. Nestuvēm blakus streipuļoja sieviete ar zīdaini rokās; viņa izskatījās gluži kā ārprātīga un ik pa brīdim iesaucās:

Pagalam! Pagalam! Pagalam! — Viņai sekoja raudošs zēns ar skolas somu.

Tēvs apvaicājas, kas noticis, un kāds viņam paskaidroja, ka nestuvēs guļot mūrnieks darba laikā viņš nokritis no ceturtā stāva. Viri ar nestuvēm uz brīdi apstājās. Daudzi no ielas malā stāvošajiem aizgriezās, nespēdami izturēt briesmīgo skatu. Es redzēju, ka skolo taja ar sarkano spalvu pie cepures balsta manu pirmās klases skolo taju — tā gandrīz bija paģībusi. Nākamajā mirklī sajutu, ka mani kāds pavelk aiz elkoņa; izrādījās Ķcllite, viņš bija bāls un drebēja ka apses lapa. Skaidrs, ka viņam bija prātā savs paša tēvs. Tagad ari es viņu atcerējos un iedomājos, cik labi gan man ir sēdēt skolas solā, zinot, ka mans tēvs strādā mājās pie rakstāmgalda, kur viņam nedraud nekādas briesmas, bet dažs labs no maniem klasesbiedriem stundas laika varbūt doma par to, ka viņa tēvs strādā uz augsta tilta vai pie kadas zobainas mašīnas un viens neuzmanīgs solis, viena neuzmanīga kustība var maksāt viņam dzīvību. Tas ir gluži tapat ka but karavīra dēlam, kura tēvs devies uz fronti.

Ķellīte skatījās uz nestuvēm nenovērsdamies un drebēja arvien stiprāk, līdz mans tēvs to ievēroja un sacīja:

— Ej majas, puisīt, steidzies pie sava tēva, un tu redzēsi, ka viņš ir sveiks un vesels! Ej!

Ķellīte aizskrēja, ik pa brītiņam pagriezdams galvu un paskatīdamies atpakaļ. Tikmēr pūlis atkal bija sakustējies un virzījās tālāk, un sieviete atkal iekliedzas sirdi plosošā balsī:

— Pagalam! Pagalam!

Nē, ne, viņš vēl nav pagalam! — Mierinājumā vardi ska nēja no visām pusēm, bet sieviete tikai vaimanāja un nemaz neklausījās.

Tad es izdzirdēju niknu balsi, kas uzsauca: — Par ko tu smejies?— un ieraudzīju bārdainu vīru, kurš platām acīm raudzījās uz ņirdzošo Franti. Nākamajā mirklī vīrs ar sitienu notrieca manam klasesbied ram bereti no galvas, sacīdams:

— Cepuri nost, kad nes ievainotu strādnieku!

Pūlis jau bija pagājis mums garam, atstadams ielas vidū uz bruģa sarkanu asins svītru.

Cietumnieks

Piektdien, i 7. februāri

Sis nu gan ir visdīvainākais notikums visā gada laikā! Vakarrīt tēvs paņēma mani līdzi uz Monkaljēri* apskatīt vasarnīcu, kuru šovasar gribam īrēt, jo uz Kjēri* mēs vairs nebrauksim. Izrādījās, ka cilvēks, kuram bija vasarnīcas atslēgas, īpašnieka sekretārs, agrāk strādājis par skolotāju. Viņš izvadāja mūs pa visu māju un tad ieveda savā istaba, lai mēs varētu padzerties. Uz galda starp glāzēm mēs ieraudzījām neparastu, no koka izgrebtu konusveida tintnīcu. Pamani jis, ka tēvs uz to skatās, skolotājs sacīja:

— Tā man ir dārga tintnīca; ja jus zinātu tās vēsturi! . . .

Un viņš mums to pastāstīja. Pirms vairākiem gadiem viņš strādājis Turīnā par skolotāju un veselu ziemu mācījis cietumniekus Tiesas cietumā. Stundas notika cietuma baznīcā — apajā telpā ar augstām, kailām mūra sienām, kurās melnēja neskaitāmi daudz restotu lodziņu; aiz sienas pret. katru no šiem lodziņiem atradas šaura kamera. Skolotājs stāstīja mācību vielu, staigādams pa krēslaino, auksto baznīcu, bet viņa skolēni ar burtnīcām rokas stāvēja, piespiedušies pie restota-jiem lodziņiem; bija redzamas tikai viņu sirmās bārdas un matu pinkas, noliesējušās sejas un acis — zagļu un slepkavu acis, kas visu laiku vēroja skolotāju.

Visuzmanīgāk no visiem klausījās cietumnieks ar 78. numuru; viņš bija ļoti cītīgs skolēns, un viņa skatiens allaž pauda cieņu un pateicību. Tas bija gluži jauns vīrietis ar melnu bārdu, galdnieks; dusmu lēkmē viņš bija sviedis ar kaltu darbnīcas īpašniekam, kurš viņu allaž aizskāris ar piezīmēm. Darbnīcas īpašnieks no ievainojuma nomiris, bet galdnieks notiesāts uz ilgiem gadiem cietumā. Trīs menešu laika viņš bija iemācījies lasīt un rakstīt un nu lasīja caurām dienām, un, jo vairāk viņš iemācījās, jo vairāk šķita domājam par dzīvi un nožēlojam padarīto.

Kādu dienu stundas beigās viņš pamāja skolotājam, lai pienāk pie lodziņa, un skumīgs pavēstīja, ka nakamajā rītā viņu pārvietos uz Venēcijas cietumu, kur viņam jāizcieš soda atlikusi daļa. Skolotājs pastiepa viņam roku, un viņš to noskūpstīja, tad, nočukstējis: «Patei cos jums! Pateicos!» — nozuda kamera. Skolotāja roka bija kļuvusi mitra no asarām. Nākamajā reize ša ieslodzīta vairs nebija kamerā.

Kopš tas dienas bija pagājuši septiņi gadi,— skolotājs stās tija,— un, varat man ticēt, šai laikā es biju domājis par visu ko citu, tikai ne par šo nabaga nelaimīgo. Taču vakarrīt pie manis ierodas kāds trūcīgi ģerbies virs ar kuplu, melnu, nedaudz nosirmojušu bārdu un jautā — vai es esot skolotājs tāds un tads? «Jā,» es atbildu, «bet kas jūs pats esat?» «Es esmu cietumnieks numur septiņdesmit

astoņi,» viņš man atsaka. «Pirms septiņiem gadiem jūs man iemācījāt lasīt un rakstīt; vai atceraties, pēdējā stundā jus man sniedzāt roku? Tagad esmu izcietis sodu un atnācu pie jums . . . lai lugtu jus pieņemt par atmiņu šo tintnīcu, ko es izgrebu, sēdēdams cietumā. Vai jus pieņemsiet manu dāvanu, skolotāja kungs?» Es biju tik pārsteigts, ka nespēju bilst ne vārda. Viņš laikam nodomāja, ka negribu dāvanu ņemt, un paraudzījās manī, it ka teikdams: «Vai tiešām sešos ciešanu gados es savas rokas vēl neesmu nomazgājis tīras?» Viņa.skatienā bija tadas skaudras sāpes, ka es attapos un tūdaļ pasniedzos pēc dāvanas. Te tā ir!

Mēs uzmanīgi aplūkojām tintnīcu. Tā varēja būt izgrebta ar naglu; jādomā, ka tas bija prasījis ilgus pūliņus. Uz tās bija iededzināts attēls — burtnīca ar spalvaskātu un uzraksts: «Manam skolotājam. Atcerieties nr. 78! Seši gadi.» Un zemāk, mazākiem burtiem: «Zināša nas ir cerība.»

Nekā vairāk namīpašnieka sekretārs nestāstīja, un mes devāmies projām, taču visu ceļu no Monkaljeri līdz Turīnai man bija jādomā par cietumnieku, kas caur restēm atvadas no sava skolotāja, un par raupjo koka tintnīcu, kura viņam tik daudz nozīmējusi. Nakti es redzēju viņu sapņos, vēl no rīta viņš bija man prātā . . . Bet nemūžam es nebūtu varējis iedomāties, kāds pārsteigums mani gaida skolā!

Apsēdies sava jaunajā vietā — blakus Deroši — un norakstījis aritmētikas kontroldarba uzdevumu, es izstāstīju klasesbiedram par cietumnieku un tintnīcu — kadeļ ta darināta un kas uz tas rakstīts, lzdzirdis vārdus «seši gadi», Deroši aiz satraukuma pielēca kajas un pārmaiņus skatījās gan uz mani, gan uz Krosi, dārzeņu tirgotājas dēlu, kurš sēdēja mums priekšā, neko nenojauzdams, pilnīgi nodevies aritmētikai.

— Klusāk! — Deroši nočukstēja un pavilka mani aiz piedurknes. — Vai tad tu nezini? Aizvakar Krosi man stāstīja, ka viņa tēvam, kurš atgriezies no Amerikas, esot tāda savāda tintnīca — viņš to nevienam nerādot —, koka tintnīca, uz kuras iededzināts attēls, burtnīca ar spalvaskātu, un uzraksts — «seši gadi» . . . Tai jābūt tai pašai! Viņš domā, ka tēvs bijis Amerikā, bet patiesībā tas bijis cietumā . . . Kad tēvu notiesāja, Krosi vēl bija mazs, tāpēc neko neatceras; māte viņu mānījusi . . . Pamēģini tikai izpļāpāties!

Es sēdēju kā apstulbis, acīm urbdamies Krosi noliektajā mugurā. Tikmēr Deroši atrisināja uzdevumu un pa sola apakšu aizsūtīja Krosi, un vel aizdeva tam papīra lapu. Kad skolotājs pasniedza Krosi ikmēneša stāstu norakstīšanai šoreiz ta nosaukums bija «Pie slimā tēva»—, Deroši apgalvoja, ka pienākusi viņa karta darīt šo darbu. Starpbrīdī viņš uzdāvināja Krosi dažas jaunas spalvas un vairākkārt uzsita pa plecu, bet man vajadzēja apzvērēt, ka nevienam neko nestāstīšu.

Kad gājām ārā no klases, Deroši man steigšus pačukstēja: Vakar tēvs bija atnācis viņam pretī, varbūt arī šodien atnāks . . . Dari tāpat ka es!

Izgājuši pa skolas durvīm, mēs nedaudz attālāk ieraudzījām trūcīgi ģērbušos vīrieti ar bālu, nopietnu seju un iesirmu bārdu — Krosi tēvu. Deroši atvadījās no Krosi — skaļi, lai tēvs varētu dzirdēt,— paspieda viņam roku un uzsita uz pleca; es darīju tāpat. Taču Deroši bija nosarcis kā biete, un tāds pats laikam izskatījos ari es; Krosi tēvs mūs vērīgi nopētīja, un viņa laipnajās acīs es pamanīju tādas ka bažas, ka aizdomas, no kurām man sažņaudzās sirds.

Pie slima tēva (Ikmēneša stāsts)

Reiz lietainā marta rītā kādā Neapoles slimnīcā ieradās mazs zemnieku zēns, izmircis, dubļiem notašķījies, ar drēbju sainīti paduse; viņš parādīja lidziedoto vēstuli un teica, ka meklējot tēvu. Zēnam bija skaista, iegarena sejiņa — melnīgsnēja, taču pabāla, domīgas acis un apaļīga, allaž pavērta mute, kurā vizēja pērļaini zobi. Viņš bija kājām atnācis no kāda Neapoles apkaimes ciema. Viņa tēvs, kurš pirms gada bija devies uz Franciju peļņa, nesen bija atgriezies dzimtenē, taču Neapolē piepeši saslimis un ievietots slimnīcā; ģimene bija saņēmusi no viņa vēstuli. Taču māte nevarēja pamest mazos bērnus — viena meitenīte turklāt bija slima —, un tā nu viņa bija iedevusi vecākajam dēlam mazliet naudas un sūtījusi pie tēva «tētes», ka viņš sacīja,— un zēns arī bija nosoļojis kājām visas desmit jūdzes.

Uzmetis aci vēstulei, sargs pasauca kopēju un lika tam aizvest zēnu pie tēva.

— Kā tavu tēvu sauc?— vaicāja kopējs.

Baidīdamies izdzirdēt ļaunu vēsti, zēns drebošā balsī pateica uzvārdu.

Kopējs tādu neatcerējās.

— Varbūt tas vecais strādnieks, kas atbraucis no ārzemēm?— kopējs sprieda.

— Strādnieks, jā,— zēns atteica,— viņš nav pārāk vecs, bet viņš patiešām ir atbraucis no ārzemēm.

— Kad ievietots slimnīcā?

* Zēns palūkojās uz vēstuli.

Laikam pirms piecām dienām.

Kopējs bridi apdomājās, tad šķita kaut ko atceramies.

— Ak jā,— viņš teica,— ceturtā istaba, pati pēdējā gulta.

Vai viņš ir ļoti slims? Kā viņam klājas?— zēns satraukts jautāja.

Kopējs viņu uzlūkoja, bet neatbildēja. Tikai noteica:

— Nac man līdzi!

Viņi uzkāpa divus kāpņu posmus un pa garu gaiteni aizgaja līdz kādām vaļējām durvīm, pa kuram varēja redzēt divas rindās izvieto tas gultas.— Nac,— kopējs atkārtoja, ieiedams palātā. Zēns saņēma dušu un viņam sekoja, mezdams bailīgus skatienus pa labi un pa kreisi uz bālajām, vājajām slimnieku sejām; daži no slimniekiem gulēja aizvērtām acīm un izskatījās gluži kā miruši, citiem acis bija plati ieplestas, stingas, tādas kā stiklainas. Daži žēlabaini kunkstēja kā mazi bērni. Telpa bija patumšs un stipri oda pec zalcm. Divas žēlsirdīgās māsas apstaigāja gultas ar zāļu pudelītēm rokā.

Piegājis pie pēdējās gultas, kopējs atvilka aizkaru un teica:

— Te ir tavs tēvs.

Zēns skaļi ieraudājās un, palaidis vaļā drēbju sainīti, nometās ceļos pie slimnieka, piespieda galvu tam pie pleca un saņēma roku, kas gulēja uz segas. Slimais pat nepakustējās.

Zēns piecēlās, velreiz paskatījās uz tēvu, un atkal viņam izlauzās raudas. Tagad slimais pievērsa zēnam stingu skatienu; viņš likās to pazīstam, taču pār viņa lūpām nenāca ne vārds. Nabaga tete, ka viņš bija pārvērties! Zēns neparko nebūtu viņu pazinis. Mati viņam bija nosirmojuši un uzaugusi liela bārda, seja uzblīdusi, tumši sarkana, ar spīdīgu, it ka uzspīlētu ādu, acis aizpampušas, lupas satūkušas; viņš izskatījās pavisam svešāds, pazīstama šķita vienīgi piere un izliektās uzacis. Viņš smagi elpoja.

Tēte, mīļais tete! — zēns šņukstēja. — Vai tu mani nepazīsti? Es taču esmu Cičiljo, tavs Cičiljo, es atnacu no mājām, mamma mani atsūtīja. Paskaties uz mani — vai nepazīsti? Saki man kaut vārdiņu!

Taču slimais, ar ilgu skatienu uzlūkojis viņu, aizvēra acis.

— Tēte, tēte, kas tev kaiš? Es esmu tavs dels, tavs Cičiljo!

Taču slimais neatbildēja; varēja dzirdot tikai viņa sēcošo elpu.

Tad zēns šņukstēdams paņēma ķeblīti, apsēdās un, nenovērsdams

acis no tēva, sataisījās uz gaidīšanu. «Gan jau pie viņa atnāks ārsts,» zēns domāja, «tas man visu pastāstīs.»

Sēdēdams pie gultas, zēns atcerējās tos laikus, kad mīļais tēte vel bija mājās, tad aizbraukšanas dienu, pēdējās atvadas uz kuģa, gaidas un cerības, un mātes izmisumu, kad viņa bija saņēmusi vēstuli; viņš domāja par nāvi, redzēja tēvu mirušu, māti melna tērpā, raudošus brāļus un masas. Tā pagāja ilgs laiks. Tad kāda roka pieskārās zēnam pie pleca, viņš satrūkās un pacēla galvu: viņa priekšā stāvēja mūķene.— Kas tēvam kaiš?— viņš tūdaļ jautāja.

Tātad tas ir tavs tēvs?—žēlsirdīga māsa maiga balsī apvaicā

jas.

— Jā, tas ir mans tēvs, viņš atbrauca no ārzemēm.

Nebēdājies, puisīt! Drīz atnāks ārsts,— māsa sacīja un, neko

vairāk nepaskaidrojusi, aizgāja.

Pēc pusstundas zēns izdzirda zvaniņa šķindu; palātā ienāca ārsts kopa ar asistentu, tiem sekoja žēlsirdīgā māsa un kopējs. Viņi apstaigāja palātu, uzkavēdamies pie katras gultas. Zēnam šķita, ka tas velkas bezgala ilgi, ar katru ārsta soli pieauga viņa satraukums. Ārsts bija vecs, salīcis vīrs ar drūmu seju. Kad beidzot tas tuvojās pēdējai gultai, Cičiljo pielēca kājās un atkal apraudājās. Ārsts jautājoši uzlūkoja viņu.

Tas ir šā slimnieka dēls,— žēlsirdīgā māsa paskaidroja,— viņš šorīt ieradies no laukiem.

Ārsts mierinādams uzlika roku zēnam uz pleca, tad pievērsās slimniekam: pataustīja tam pulsu, aizskāra pieri, kaut ko jautāja māsai. Tā atbildēja: Bez pārmaiņām. Ārsts brīdi padomāja, tad

teica:

— Turpiniet to pašu.

Beidzot zēns bija sadūšojies un drebošā balsī apjautājās:

— Kas manam tēvam īsti ir?

Saņemies, dēliņ ... ārsts teica, atkal uzlikdams roku zēnam uz pleca.— Tavam tēvam ir sejas roze*. Stāvoklis ir smags, bet mes vel nezaudējam cerības. Tu vari viņam palīdzēt. Ja tu uzturēsies pie viņa, tas nāks viņam par labu.

— Bet viņš mani nepazīst! — zēns izmisis iesaucās.

Nekas, gan jau viņš nāks pie saprašanas — ja ne šodien, tad rīt . . . Cerēsim uz labāko.

Zēnam gribējās vel daudz ko pavaicāt, bet viņš neuzdrošinājās. Ārsts aizgāja tālāk. No tā brīža sākās zēna dzīve slimnīcā. Neprazdams nekā citādi palīdzēt tēvam, viņš ik pa brīdim sakārtoja tam segu vai noglāstīja roku, vai padzina nost mušas; kad vien tēvs ievaidējās, viņš tūdaļ pieliecās pie ta, bet., kad māsa atnesa dzērienu, viņš izņēma glāzi un karotīti tai no rokām un pats padzirdīja tēvu. Slimnieks ikreiz uzlūkoja zēnu, bet nedeva nekādu zirni, ka viņu pazītu. Tiesa, ar katru reizi viņa skatiens pakavējās pie zēna ilgāk, īpaši tad, kad puisēns bija piespiedis lakatiņu pie acīm. Tā pagāja pirmā diena. Nakti zēns pārlaida uz diviem kopā sabīdītiem krēsliem palātas kaktā, bet no rīta atkal stājās pie sava pienākuma pildīšanas. Tai dienā likās, ka slimniekam atgriežas apziņa. Par atbildi uz zēna laipnajiem vārdiem viņa acīs pavīdēja tāda kā pateicības atblāzma, un vienu brīdi viņš pat pakustināja lūpas, it kā gribēdams ko sacīt. Atmozda mies pec snaudiena, viņš ikreiz ar acīm meklēja savu mazo kopēju. Divas reizes atnāca ārsts un teica, ka manāma neliela uzlabošanās.

Vakarpusē, kad zēns cēla slimajam pie lupām dzēriena trauku, viņam šķita, ka pietūkušās lūpas savelkas tikko jaušama smaidā. Tas nedaudz uzmundrināja zēnu, un viņam radās cerība. Domādams, ka tēvs viņu varbūt jau mazliet saprot, viņš sāka ar to runāt, ilgi stāstīja viņam par majam, māti, mazajām māsiņām, mīļiem vārdiem lūdza tēvu nezaudēt ticību uz izveseļošanos. Un, lai gan dažbrīd viņam uzmācās šaubas, vai tēvs to visu apjēdz, viņš tikai runāja un runāja, jo bija ievērojis, ka, viņa balsi klausoties, slimajam kļūst tā ka vieglāk.

Та pagāja otrā, trešā, ceturtā diena; reizēm slimnieka stāvoklis uzlabojās, reizēm pēkšņi pasliktinājās; zēns bija tā aizņemts ar savam rūpēm, ka viņam tik tikko iznāca laiks apēst pa gabalam maizes ar sieru, ko atnesa žēlsirdīgā māsa, un neko citu viņš ne redzēja, ne dzirdēja ne mirstošo slimnieku vaidus, ne naktsmāsu pēkšņo ieraša nos, ne tuvinieku izmisumu, visas šīs drūmās ainas, slimnīcas ciešanu pilnā ikdiena slīdēja viņam garām, lai gan citkārt ta būtu viņu pagalam šausminājusi. Aizritēja stundas un dienas, bet Cičiljo neatgāja no sava tētes, līdzjūtības pilns, vienmēr uzmanīgs, atsaukda mies uz katru slimnieka vaidu un skatienu, ļaudamies gan priecīgai cerībai, kas pacilāja garu, gan baismām nojautām, kas lika sažņaug ties sirdij.

Piektajā dienā slimniekam pēkšņi kļuva sliktāk. Ārsts, paraudzi jies uz viņu, tikai nogrozīja galvu, it ka gribēdams teikt, ka tur nekas nav līdzams. Cičiljo elsodams sakņupa uz ķeblīša. Tikai viens mierina jums viņam bija atlicis: lai gan slimnieka stāvoklis pasliktinājās, likās, ka sajēga tam daļēji atgriezusies. Viņš ilgi maigam acīm nolūkojās uz zēnu un ne no viena cita negribēja pieņemt ne zāles, nc dzērienu, un arvien biežāk sakustināja lupas, it kā gribēdams ko sacīt; dažbrīd viņam tas izdevās tik izteiksmīgi, ka zēns, piepešas cerības iedvesmots, strauji satvēra viņa roku un gandrīz vai līksmi teica: — Saņemies, tēte, drīz būsi vesels un mēs atgriezīsimies mājās, tev tikai vel drusciņ jāsaņemas!

Pulkstenis bija četri pēcpusdienā, un zēns tieši tobrīd bija aizra vies šāda cerības un maiguma uzplūdā, kad soļu troksnis blakuspa lātā tur kāds iznāca pa durvīm — un skaļa, sulīga balss, kas teica: «Pateicos, māsa, un ardievu!» lika viņam pietrūkties kājās un aizžņaugta balsī iekliegties.

Nākamajā mirkli palātā iesteidzas kāds vīrs ar lielu saini roka; masa viņam sekoja.

Zēnam izlauzās spalgs kliedziens, bet viņš palika stāvām ka sastindzis.

Virs pagriezās, ieraudzīja zēnu, iesaucās: Cičiljo! un devās

pie viņa.

Puisēns šņukstēdams metās tēva apkampienos.

ll

Māsas, kopēji, arsta asistents saskrēja palatā un staveja brīnīdamies.

No saviļņojuma zēns nespēja izteikt ne vārda.

— Ak tu, manu Cičiljo! — tēvs izsaucas, apskaudams un skūpsti dams dēlu; tad viņš palūkojās uz gulta gulošo viru.— Cičiljo, manu puisīt, kas šeit noticis? Tevi atveduši pie cita slimnieka. IJn es visu laiku tā bēdājos! Mamma taču man atrakstīja, ka tevi sūtījusi šurp. Nabaga Cičiljo, cik ilgi jņu tu te nīksti? Ka tas varēja gadīties? Es gan viegli tiku cauri, nu jau esmu vesels kā rutks. Bet kā mammai ar

veselību? Un Končetai? Un mazajam? Redzi, mani jau laiž mājās. Ejam nu! Ak tu Dievs debesīs! Kas to butu domājis? . . .

Dažos nesakarīgos vārdos zēns pastastija par mājās palikušo ģimeni. — Vai, cik labi! — viņš murmināja. — Te bija tik briesmīgi! Vai, cik labi! — Un atkal metās tēvam ap kaklu. Nelikās, ka viņš taisītos uz iešanu.

— Nāc nu! — tēvs teica. — Jau šovakar būsim mājās. Ejam!

Taču zēns palika stāvam un skatījās uz savu slimnieku.

Paklau, vai tu nāksi vai nenāksi?— tēvs brīnīdamies vaicāja.

Zēns vēlreiz uzmeta skatienu slimniekam; tieši tai brīdī slimais atvēra acis un viņu cieši uzlūkoja.

Cičiljo ierunājās — steigšus, bērdams vārdus ka pupas:

Tēte, ne, pagaidi . . . saproti... es nevaru! Tas slimnieks ... Es te sēžu jau piecas dienas . . . Viņš visu laiku uz mani skatās ... Es domāju, ka tas esi tu! Viņš bija man tik mīļš . . . Viņš skatās uz mani, es viņam dodu dzert, viņš grib, lai es būtu blakus, tagad viņam ir sliktāk, saproti, man jāpaliek, es nevaru . . . aiziešu mājās rīt, atļauj man vēl drusciņ palikt, es nevaru viņu tā pamest, redzi, ka viņš skatas . . . nezinu, kas viņš tāds ir, bet viņš grib, lai es palieku, ja es aiziešu, viņš nomirs . . . ludzu, mīļais tete, ļauj man vel palikt!

— Tas tik ir puikai — iesaucās ārsta asistents.

Tēvs nevarēja vien nobrīnīties, raudzīdamies uz dēlu, tad atkal uzlūkoja slimnieku un jautāja:

— Kas viņš ir?

— Tāds pats laucinieks ka jus,— asistents atbildēja.— Viņš arī atbraucis no ārzemēm un ievests slimnīcā tai pašā dienā, kad jūs. Kad viņu atveda, viņš jau bija bez samaņas un nevarēja neko pateikt. Varbūt ari viņam kaut kur ir ģimene, bērni. . . Varbūt viņš noturējis jūsu dēlu par kādu no savējiem.

Slimais visu laiku nenolaida acis no zēna.

Tēvs uzlūkoja Cičiljo un teica: — Paliec!

— Ilgi jau tas nebūs,— asistents pusbalsī nomurmināja.

Paliec, dels! — tēvs atkārtoja. — Tev ir laba sirds. Es steigšos

uz mājām un pastāstīšu visu mammai, lai viņa neraizējas. Se tev mazliet naudas tēriņam. Paliec sveiks, mans dūšīgais puisīt! Uz redzēšanos! — Un, noskūpstījis dēlu, viņš aizgāja.

Zēns atgriezās savā postenī uz ķeblīša, un slimnieks likās apmieri nats.

Tā nu Cičiljo atkal ķērās pie saviem slimnieku kopēja pienāku iniem; viņš gan vairs neraudāja, tomēr bija tikpat līdzjūtīgs, tikpat rūpīgs ka agrāk — tāpat kārtoja slimajam segu, glāstīja roku, deva dzert un runāja klusā, maigā balsi, lai iedvestu viņam cerību. Visu to

dienu un visu nakti zēns aizvadīja pie svešā vīra gultas un palika tur arī nākamajā dienā.

Taču slimnieka stāvoklis arvien pasliktinājās: elpa kļuva gārdzoša, palielinājās uzbudinājums, un viņš lāgiem iekliedzās, seja bija uz tūkusi vel vairāk, tagad tā bija violeta, briesmīga. Ārsts pēcpusdienas vizītē izteicās, ka šo nakti slimais nepārcietīšot. To padzir dejis, Cičiljo no sava kopjamā vairs nenolaida acu. Un slimnieks raudzījās uz zēnu, raudzījās un kustināja lupas pēdējiem spēkiem, it ka ļoti gribētu kaut ko pasacīt, un viņa skatienā, kas reizēm aizmiglojās, staroja bezgalīgs maigums. Cičiljo nosēdēja pie viņa gultas visu nakti, līdz logā atspīdēja rītausma un palātā ienāca māsa. Piegājusi pie gultas, viņa uzmeta slimniekam skatienu un tūdaļ ātriem soļiem izsteidzās ara. lai atgrieztos ar asistentu un kopēju, kas nesa lampu.

Tas bridis ir klāt,— asistents teica.

Cičiljo saņēma slimnieka plaukstu. Tas atvēra acis, cieši uzlūkoja zēnu, tad atkal aizvēra acis. Tai mirklī zēnam likās, ka slimais tikko jaušami paspiež viņam roku.

— Viņš man paspieda roku!— zēns iesaucas.

Asistents bija noliecies par slimo; nu viņš izslējās un palika stāvam. Māsa noņēma no sienas krucifiksu*.

Viņš ir nomiris!— iekliedzās zēns.

Ej nu tagad prom, dēliņ,— asistents teica.— Tavs svētais darbs ir izpildīts. Ej mājās, un lai Dievs dod, ka tev dzīvē labi veicas to tu esi pelnījis! Ardievu!

Žēlsirdīgā māsa uz brīdi bija aizgājusi un tagad atgriezās ar vijolīšu pušķīti ziedus viņa bija noplukusi no podiņa, kas stāvēja uz palodzes.

Man nav nekā cita, ko tev dot, bet ņem šis vijolītes par atmiņu no mums visiem!

— Paldies, — zēns atbildēja, vienā roka turēdams puķes, ar otru slaucīdams asaras, — bet man garš ceļš priekšā . . . Tās no vītīs.

Viņš atraisīja pušķīti un nobirdināja ziediņus pār mirušo, saci dams:

Labāk lai paliek viņam. Paldies, māsa! Paldies, daktera kungs!— Pagriezies pret mirušo vīru, viņš nočukstēja:— Ar dievu . . .— Meklējot piemērotu vārdu, viņam ienāca prātā vārds, kura bija saucis svešo visas šīs dienas, un viņš noteica:— Ardievu, nabaga tēte!

Pēc tam zēns, gluži bāls aiz pārguruma, paņēma savu drēbju sainīti un lēniem soļiem aizgāja.

Arā ausa jauna diena.

KM

Kalvē

Prekosi vakar atgādināja, ka cs esot solījies apciemot viņu kalvē tā atrodas mūsu iela—, un šodien, kopa ar tēvu dodamies staigāt, mēs tur uz bridi iegājām. Tuvodamies kalves durvīm, pamani jam, ka pa tam izšaujas Garofi ar saini padusē; tad lūk, kur šis andelmanis ņem dzelzs skaidiņas, ko iemainīt pret vecām avīzēm! Iegājuši iekšā, ieraudzījām Prekosi — tas sēdēja uz ķieģeļu kaudzītes ar grāmatu klēpī un mācījās. Viņš tūdaļ pietrūkās kājās un aicināja mūs iet dziļāk.

Telpa bija pilna ar ogļu putekļiem, pie sienām karājās āmuri, knaibles, drāšu rituļi, visādi dzelzs gabali; kaktā kurējās uguns, kāds puika to uzpūta ar plēšam. Prekosi tēvs stāvēja pie kalēja laktas, bet viņa māceklis — palielāks zēns — ar knaiblēm turēja ugunī dzelzs gabalu.

Л, redz, tur viņš ir, tas varenais zēns, kas var uzdāvināt veselu vilcienu!— kalējs iesaucās, noņemdams cepuri. Atnāci paskatīties, kā mēs strādājam? Ludzu, tūliņ redzēsi!— Runādams viņš smaidīja, seja vairs nebija nīgri saviebta un acis neglūnēja no matu apakšas. Māceklis pasniedza viņam garu dzelzs stieni, kas vienā gala bija nokaitis sarkans, viņš to uzlika uz laktas, pacēla lielu āmuru un sāka kalt, grozīdams stieni gan uz vienu, gan uz otru pusi. Brīnumaini bija noskatīties, ka no viņa ātrajiem, precīzajiem sitieniem stienis izliecās, sagriezās un pamazām kļuva par lapainu stublāju ar ziedu galā; laikam viņš darināja balkona režģu gabalu. Tas viņam izdevās tik viegli un veikli, it ka viņš bulu izmīcījis (o no mīklas. Dēls lepni viņā noraudzījās, it ka gribēdams sacīt: «l ūk, kāds meistars ir mans tēvs!»

Nu, tagad redzēji, kā tādas lietas taisa? jautāja kalējs. Parādījis man savu darinājumu un nolicis to mala, viņš paņēma no uguns jaunu dzelzs gabalu.

Labi nostrādāts, patiešām, tēvs teica un piebilda:—Tad jau . . . drūmās dienas pagājušas? Darbaprieks atgriezies?

— Atgriezies gan, kalējs, nedaudz samulsis, atbildēja un noslau cīja sviedrus.— Un vai zināt, kas tam lika atgriezties?

Tēvs izlikās, ka nesaprot.

Sitas te, mans brašais puisītis!— Kalējs norādīja ar pirkstu uz dēlu.— Viņš centīgi mācījās, lai darītu godu savam tēvam, bet tēvs . . . tikai uzdzīvoja un apgājās ar viņu ka ar suni. Kad cs ieraudzīju šo medaļu ... Ak tu, manu sīkaliņ, nāc šurp, lai es par tevi papriecājos!— Prekosi tūdaļ pieskrēja klāt, kalējs saķēra viņu aiz padusēm, uzcēla uz laktas un teica:— Nomazgā nu muti savam nelādzīgajam tētim!— Un Prekosi ņemas bučot viņu uz abiem vai

giem, līdz pašam sejiņa kjuva tikpat melna kā tēvam.— Nu ir labi!— kalējs teica, palaizdams viņu atkal vaļā.

Tu patiešām esi brašulis, Prekosi!—mans tēvs izsaucās. Лп viņš likās priecīgs.

Mēs atvadījāmies no kalēja un gājām arā.— Pagaidi!— Prekosi man pačukstēja un iespieda saujā vīstokliti ar naglām; es savukārt ielūdzu viņu, lai nāk skatīties karnevālu* pa mūsu mājas logiem.

— Tu uzdāvināji viņam vilcieniņu, tēvs man teica, kad bijām āra uz ielas,— bet, ja šis vilcieniņš būtu darināts no lira zelta un piekrauts ar pērlēm, ari tad tā vel būtu parak niecīga dāvana tadam bērnam, kas pamudinājis tēvu sākt kārtīgā cilvēka dzīvi.

Mazais klauns

Visa pilsēta vēl dzīvo karnevāla noskaņa, lai gan tas jau iet uz beigām. Katrā laukuma paceļas pa cirka teltij, kur uzstājas akrobāti un cīkstoņi; ari zem mušu logiem stāv telts — tā pieder kādai nelielai venēciešu trupai, kas rāda dresētus zirgus. Ielas malā piebraukti trīs lieli furgoni, kur šī cirka mākslinieki atpūšas un pārģērbjas. īstenībā tas ir trīs mājas ar riteņiem — katrai vairāki lodziņi un skurstenītis, no kura vienmēr kāpj dūmi; lodziņos allaž rēgojas bērnu sejas. Trupā ir arī kāda sieviete, viņa dejo uz virves un pārtraukumos baro zīdaini. Nabaga cilvēki! Viņus nicinoši sauc par «kumēdiņu rādītājiem», lai gan savu maizi viņi nopelna godīga darbā, uzjautrinādami citus. Un tas nebūt nav viegls darbsl Cauru dienu viņi ■savos triko tērpos skraida no furgoniem uz telti un atpakaļ — tādā aukstumā! un, kājās stāvēdami, starp divām izrādēm iekož gabalu maizes. Reizēm, kad cirkā jau sanākusi publika, saceļas vcjš, norauj kupolu un apgāž lukturus, un tad — ardievu, izrāde! Tad viņi atdcxl skatītājiem naudu un pūlas vaiga sviedros līdz melnai naktij, kamēr saved visu kārtībā.

Cirkā strādā arī divi zēni; jaunāko no tiem tēvs atceras vēl no pagājušā gada, kad tas uzstājās Viktora Emanuēla laukuma, zirga mugura rādīdams visādus trikus. Viņam varētu but astoņi gadi; tas ir glīts puisītis ar apaļu, tumsnēju, šķelmīgu sejiņu un melniem, sprogai niem matiem, kas spraucas ara no smailās cepurītes apakšas. Viņš apģērbts kā klauns — melnbalta, maisam līdzīga tērpā, audekla tupelītēm kajas. Sis puika ir īsts velnēns. Visu viņš prot, un visiem viņš patīk. Pa logu mēs varam redzēt, kā viņš agri no rīta, šallē ietinies, nes pienu uz savu koka namiņu; pēc tam viņš atved zirgus no staļļa, aukle zīdaini, stiepj uz cirku rekvizītus, tīra furgonus un kurina uguni. Vaļas brīžos viņš allaž glaužas pie mates. Mans tēvs, vērodams viņu pa logu, ne vienreiz vien ir izteicies, ka šiem cirka māksliniekiem jābut kārtīgiem cilvēkiem, ja viņi ta mīl savus bērnus.

Kādu vakaru ari mēs iegriezāmies cirkā. Laiks bija auksts un skatītāju rindas — gandrīz tukšas, taču mazais klauns ļoti centās, lai izklaidētu kaut tos nedaudzos, kuri bija atnākuši: meta kūleņus, auļoja ar zirgiem, turēdamies tiem astē, staigāja uz rokam un dziedāja, un viņa skaistajā, melnīgsnējā sejiņā visu laiku rotājās smaids. Zēna tēvs, cirka īpašnieks, ari bija turpat — sarkanos svārkos un baltās bikses, augstiem jātnieka zābakiem kājās un pātagu rokā —, taču viņš neizskatījās diez cik priecīgs.

Manam tēvam bija žēl šo cilvēku, un nākamajā vakarā viņš par tiem pastāstīja Dēlī, māksliniekam, kurš bija atnācis pie mums ciemos.

Nabaga ļautiņi, tā nopūlas un nenieka nenopelna! Tik jauks puisītis! Kā viņiem varētu palīdzēt? Tad māksliniekam radās ideja.

— Tu esi rakstnieks,— viņš teica tēvam,—saceri rakstu avīzei, pastāsti par mazo klaunu, un es uzzīmēšu viņa portretu; tie, kas šo rakstu bus lasījuši, aizies kaut uz vienu izradi.

Sacīts darīts! Tēvs iesniedza avīzei rakstu, kurā attēloja visu, ko mēs pa logu redzējām, turklāt tik saistoši un asprātīgi, ka ikvienam, kas to izlasīja, radās vēlēšanās pašam iepazīties ar mazo klaunu,— un mākslinieks uzzīmēja nelielu, skaistu portretu.

Raksts un portrets parādījās avīze sestdienas vakarā; svētdien cirks bija stāvgrūdām pilns. Afišā bija rakstīts: «Maza klauna benefice*». Mēs ar tēvu apsēdāmies pirmaja rinda. Daudziem skatītā jiem bija rokā avīze ar tēva rakstu, un viņi rādija to mazajam klaunam, kurš, laimē starodams, skraidelēja no viena skatitaja pie cita. Arī zēna tēvs likās apmierināts. Kā nu ne! Nekad agrak avīzes nebija parādījušas viņam tādu godu, nekad agrāk naudas lādīte nebija piebildusi tik pilna ar monētām.

Skatītāju vidū mēs pamanījām vairākus paziņas. Netālu no ieejas arēnā stāvēja mūsu vingrošanas skolotājs, kurš cīnījies Garibaldi pulkos, bet tieši pretī otra rindā sēdēja sīkais Ķellīte kopā ar tēvu — īstu milzeni; mani ieraudzījis, Ķellīte uzreiz savilka «zaķa purniņu». Mazliet attālāk sēdēja Garofi — viņš skaitīja apmeklētājus, uz pirkstiem rēķinādams, cik naudas cirka mākslinieki ieņēmuši. Pirmajā rindā turpat blakus es ieraudzīju arī drosmīgo Robeti, kurš izglāba zēnu no omnibusa riteņiem,— viņš sēdēja, iespiedis kruķus starp ceļgaliem, un viņa tēvs, artilērijas kapteinis, bija aplicis viņam roku ap pleciem.

Sākās izrāde. Mazais klauns rādīja īstus brīnumus, veikli jādams ar zirgu, balansēdams uz trapeces un staigādams pa virvi, un katrreiz, kad viņš nolēca lejā, visi viņam aplaudēja un svieda serpentīnu. Pēc tam uzstājās vairāki citi akrobāti, burvju mākslinieki, klauni un jātnieki pieguļošos, ar sudrabu izšūtos tērpos,— tomēr, kad arena nebija mazā klauna, skatītāju uzmanība it kā atslāba.

Piepeši es ieraudzīju, ka vingrošanas skolotājs kaut ko čukst ausi cirka īpašniekam un tas pievēršas publikai, it kā meklēdams kādu. Viņa skatiens apstājās pie mums. Tēvs saprata skolotājs pateicis viņam, kurš ir raksta autors, un, pateicības nevēlēdamies, izdevīga bridi aizgāja, iepriekš man pačukstējis: Paliec, Enriko! Es tevi

gaidīšu ārpusē.

Pārmijis dažus vārdus ar savu tēvu, mazais klauns parādīja vēl vienu numuru: skrejoša zirga mugura četras reizes pārģērbās vis pirms par matrozi, tad par svētceļnieku, tad par karavīru un, visbeidzot, atkal par akrobātu; jādāms garām, viņš ikreiz mani uzlūkoja. Pec tam, nolecis no zirga, viņš paņēma cepuri un saka apstaigāt

skatītājus; tie meta cepurē naudu un konfektes. Ari es turēju gatavībā divus soldo, taču, nonācis līdz manai vietai, mazais klauns paslēpa cepuri aiz muguras. Es biju ļoti pārsteigts. Карее viņš mani tā apvaino? Izrāde beidzās, cirka īpašnieks pateicās publikai, visi piecēlās un devās uz izeju. Kopa ar pūli arī es virzījos uz izejas pusi, bet tad sajutu — kāds aizskar manu piedurkni — un pagriezos. Man blakus stāvēja mazais klauns ar konfekšu pilnām saujām. Tagad es visu sapratu.

Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaņemtu konfektes no klauna rokas?—viņš sacīja. Es dažas paņemu.—Atjaujiet man jūs reiziti nobučot!— viņš piebilda.

— Kaut divas reizes!—es iesmējos un pagriezu vaigu.

Mazais klauns notrina piedurknē savu miltiem nokaisīto sejiņu, apskāva mani un noskūpstīja uz abiem vaigiem, sacīdams:

— Viens tev, un otru aiznes tēvam!

Cik satraucošu ainu mes redzējām šodien masku gājienā! Viss beidzas labi, bet varēja beigties ar lielu nelaimi. Sankarlo laukumā, kas izrotāts ar dzeltenām, sarkanām un baltām ziedu vijam, bija salasījies milzīgs pūlis, kurā grozījās visvisādas maskas. Laukumam pāri rindā brauca karogoti rati, kas izskatījās gan pēc teltīm, gan pēc teātru skatuvēm, gan pēc laivām; tie bija pilni ar klauniem, karciv jiem, pavarzeniem, matrožiem un daiļām ganēm. Neiedomājams ļaužu ņudzeklis! Tauru un bungu skaņas plēsa ausis pušu, ratos braucošās maskas bravūrīgi apdziedāja skatītājus — gan tos, kas laukuma, gan tos, kuri raudzījās pa namu logiem,— un tie savukārt pilnā balsī bļāva pretī un apmētāja dziedātājus ar apelsīniem un konfektēm. Kad paraudzījos pāri pūlim — cik tālu vien skatiens sniedza, redzēju viļņojamies karodziņus un juceklīgi cilājamies bruņucepures, spalvu pušķus, milzīgas kartona galvas ar gigantiskiem cilindriem un tādām pašām aubēm un arī smieklīgi sīkas sarkanas un zaļas cepurītes; masku gājiena skatītāji dauzīja bundžiņas un strinkšķināja cimboles uz nebēdu, vārdu sakot, visi uzvedās ka jukuši.

Kad mēs savā karietē izbraucam uz laukuma, mums pa priekšu virzījās lielisks četrjūgs — zirgi bija pārsegti ar zeltītām segām un rati visgarām apvilkti ar mākslīgu ziedu vijām; ratos stāvēja četrpa dsmit vai piecpadsmit kungi, kuri bija pārģērbušies par franču galminiekiem,— visiem smalki zīda tērpi ar lentītēm un mežģīnēm izgreznotu krūtežu, balta parūka galvā, rokā pāva spalvām rotāta cepure un pie sāniem zobens — brīnum skaisti! Viņi dziedāja kādu franču dziesmu un meta pūlī saldumus, un ļaudis plaukšķināja un viņiem uzgavilēja. Piepeši drūzmā pa kreisi mēs ievērojam kādu vīru, kurš paceltās rokas turēja piecus sešus gadus vecu meitenīti — ta histēriski raudaja un ķepurojas rokām un kājām gluži ka krampju lēkmē. Vīrs spiedās uz «galminieku» ratu pusi, viens no kungiem pieliecās, un viņš tam skaļi teica:

Paņemiet šo meiteni, kura pūli pazaudējusi mati; ja meitene staves ratos, māte to ieraudzīs, viņa nevar būt tālu. Citādi es nudien nezinu, ko iesākt!

Kungs paņēma meiteni rokās. Dziedāšana apklusa; meitene rau daja un ķepurojās; tas, kurš viņu turēja, pacēla masku; rati lēnām virzījās tālāk.

Tikmēr laukuma pretejā pusē, ka mums vēlāk stāstīja, kāda nelaimīga sieviete plosījusies pūlī, saukdama: «Marija! Marija! Mana meitiņa pazudusi! Mana meitiņa nozagta! Atdodiet manu bērnu!» Kādu stundas ceturksni viņa tā vaimanāja, aiz bēdām gandrīz

zaudējusi sajēgu, un, ar elkoņiem lauzdama sev drūzmā ceļu, skraidelēja gan šurp, gan turp.

Smalkais kungs turēja meiteni, piekļuvis pie sava tērpa mežģīnēm un lentītēm, un, raudzīdamies pūlī, centās nomierināt. Rociņām aizklājusi seju, viņa žēli šņukstēja. Kungs izskatījās aizkustināts, varēja redzēt, ka meitenītes raudas viņam ķeras pie sirds; pārējie «galminieki» sniedza meitenītei apelsīnus un konfektes, bet viņa neņēma un satraucās arvien vairāk.

Meklējiet māti! kungs kliedza apkārtstāvošajiem. Meklē jiet mati!

Visi grozīja galvu gan uz vienu, gan uz otru pusi, bet māte nekur nebija ieraugāma. Beidzot tikai dažu soļu attālumā no Romas ielas sākuma kāda sieviete izskrēja no pūļa un metās pie ratiem . . . Ak, šo ainu es nemūžam neaizmirsīšu! Viņa vairs neizskatījās pēc cilvēciskas būtnes — pinkaini mati, pārvērsta seja, drēbes saplēstas skrandās; pieklupusi pie ratiem, viņa izgrūda aizsmakušu gārdzienu, kas varēja paust tiklab prieku, ka mežonīgas dusmas, un izpleta pirkstus kā kraukļa nagus, lai sakamptu meiteni.

Rati apstājās.

Te nu viņa ir,— kungs teica un, noskūpstījis meitenīti, pasniedza to mātei ta sažņaudza bērnu rokas ka neprātīga. Taču viena no meitenītes plaukstiņām kādu bridi vēl palika «galminieka» rokā; ātri novilcis sev no pirksta gredzenu ar lielu briljantu, kungs uzmauca to meitenei pirkstā, sacīdams: Nem! Tas tev pūram, kad

būsi līgava!

Mate sastinga plati ieplestām acīm, bet ļaudis visapkārt skaļi aplaudēja un sauca «urā!». Smalkais kungs aizsedza seju ar masku, viņa draugi uzsāka dziesmu, skaistie rati palēnām aizripoja un nozuda līksmojošā pūlī.

Aklie bērni

Ceturtdien, 24. februāri

Mūsu skolotājs ir nopietni saslimis, un viņa vietā mūs tagad māca ceturtās klases skolotājs, kurš agrāk strādājis Neredzīgo institūtā. No visiem skolotājiem viņš ir visvecākais; mati viņam lik balti, it ka galva būtu vates parūka, un runā viņš gaužam īpatnēji, it ka dziedātu bēdīgu dziesmiņu. Taču viņš ir labsirdīgs un ļoti gudrs. Ienācis klase, viņš ievēroja kādu zēnu ar pārsietu aci un apvaicājās, kas noticis.

— Acis jāsargā,— viņš teica zēnam.

Tad Deroši viņam pajautāja:

Vai tiesa, skolotāja kungs, ka jus esot mācījis aklus bērnus?

— Jā, ilgus gadus,— viņš atbildēja.

Tad pastāstiet mums kaut ko! Deroši klusākā balsi piebilda.

Skolotājs aizgāja un apsēdās pie sava galda.

Piecēlās Koreti un ska|i paziņoja:

Aklo bērnu institūts ir Nicas iela.

Jūs visi sakāt «aklie, aklie» gluži tā, it kā teiktu «nabadzi gie» vai «slimie», iesāka skolotājs. Bet vai jus maz īsti ap tverat, ko šis vārds nozīmē? Padomājiet mazliet! Akls! Neredzet itin neko un itin nekad! Neatšķirt dienu no nakts, neredzēt ne debesis, ne sauli, ne savus vecākus, neredzēt neko no tā visa, kas mums apkārt, visu milžu dzīvot pilnīga tumsībā gluži ka kapa! Ļaujiet sev aizsiet acis un pēc tam iedomājieties, ka tā jums būs jāstaigā visu mūžu, jus pārņems izmisīgas bailes un šausmas, jums gribēsies kliegt, jums liksies, ka sajuksiet prātā un nomirsiet. Un tomēr . . . . Kad es pirmoreiz ierados Neredzīgo institūtā — tas bija starpbrīdi mani pārsteidza vijoļu un flautu treļļi, kas skanēja no visam pusēm, līksmās balsis un smiekli, skolēni, kas ātrā gaitā devās augšup un lejup pa kāpnēm un brīvi staigāja pa gaiteņiem un guļamtelpam; grūti bija ticēt, ka visi šie bērni ir akli. Pirmajā bridi to pat, var nepamanīt. Viņu vidu ir septiņpadsmit astoņpadsmit gadus veci jaunieši, enerģiski un parupji, kuri izliekas, ka aklums viņus nepavi sam neapgrūtinātu, un pat it ka lepojas ar to. Taču pietiek uzmanīgāk ielūkoties viņu skarbajos, saspringtajos vaibstos, lai saprastu, cik daudz viņi pārcietuši, līdz samierinājušies ar savu nelaimi. Ir ari citas — bālas un maigas sejas, kurās ierakstīta pilnīga padevība liktenim; tādi bērni gan atstāj skumju iespaidu, šķiet, ka viņi pa reizei vēl slepenībā noraudas.

Ak, mīļie zēni! Padomājiet par to, ka daži no šiem beriliem ir zaudējuši redzi pēkšņi, citi — pēc gadiem ilgam mocībām un daudzām operācijām, bet vēl citi ir jau tādi piedzimuši — piedzimuši mūžīgā naktī, kurai nekad neausīs rīts, ienākuši pasaulē gluži ka melnās kapenēs, kur viņiem nekad mūžā nebūs lemts skatīt pat cilvēka seju! Iedomājieties, ka viņi ir cietuši un kā cieš joprojām, pulēdamies aptvert atšķirību starp sevi un tiem, kuri redz, un sevi jautādami: «Kāpēc mes esam tā nosodīti, ja nekā ļauna neesam darījuši?»

Esmu aizvadījis kopā ar viņiem daudzus gadus un, kad atceros to klasi, viņu acis gluži ka aizslēģotus logus—, acu zīlītes bez ska tiena un dzīvības, un pec tam palūkojos uz jums . . . nespēju ticēt, ka jelkāds no jums višpar varētu justies nelaimīgs. Padomājiet vien, Itālija ir divdesmit seši tūkstoši aklo! Divdesmit seši tūkstoši cilvēku, kas neredz dienasgaismu! Tas ir vesels karapulks, kas, ierinda sastājies, varētu maršēt gar mūsu logiem četras stundas no vietas.

Skolotājs apklusa; visa klase sēdēja kā sastingusi. Tad Deroši pavaicāja vai tas tiesa, ka aklajiem sajūtas labāk attīstītas nekā mums?

Tiesa gan, skolotājs atbildēja.— Visas pārējās maņas viņiem

ir stipri saasinātas, jo tām visām kopā jāaizstāj zaudētā redze; aklais las vingrina daudz vairak nekā redzīgs cilvēks. No rītiem guļamtelpa šie bērni jautā cits citam: «Vai šodien ir saulains?» un tas, kurš pirmais apģērbies, izskrien pagalmā un izpleš rokas, lai pārliecinātos, vai gaisā jut saules siltumu, un sajutis priecīgs skrien atpakaļ, saukdams: «Saule, saule!» Pec sarunu biedra balss viņi spriež par ta

ārieni. Mes lūkojamies cilvēkam acīs, lai atminētu viņa dvēseli, bet viņi ieklausās balsī; balss intonācijas viņi atceras gadiem ilgi. Ja istabā ir vairāki cilvēki, akls bērns to zina, pat ja runā tikai viens no viņiem. Aklajam pietiek pieskarties karotei, lai zinātu, vai tā ir tīra vai netīra. Meitenes prot atšķirt krāsotu dziju no nekrāsotas. Iedami pa ielu, aklie bērni pēc smaržas pazīst visus veikalus, pat tos, kuri, manuprāt, nekā īpaši nesmaržo. Viņi palaiž vilciņu un pēc trokšņa nekļūdīgi uzmin, kur tas palicis. Viņi dzenā stīpu, spēlē ķegļus, lec pār aukliņu, ceļ rotaļu namiņus, plūc vijolītes tā, it ka tās redzētu, ātri un veikli darina kārbiņas un groziņus no dažādu krasu salmiem — tik labi viņiem attīstītas visas pārejās sajūtas! Tauste viņiem ir redzes vieta; pieskarties, aptaustīt, ar pirkstu galiem visu izzināt — tas viņu lielākais prieks. Kad aklos bērnus aizved ekskursijā uz rūpniecības muzeju, viņi tur drīkst visu aiztikt ar rokām; ir aizkustinoši vērot, ar kādu sajūsmu viņi metas pie ģeometrisko figuru modeļiem, pie māju maketiem, dažādiem instrumentiem, cik priecīgi tausta, glāsta, cila rokas visas lietas, lai «apskatītos», kā tās veidotas. Viņi lieto vardu «skatīties»!

Garofi pajautāja skolotajam, vai tiesa, ka aklie bērni protot rēķināt labāk nekā redzīgie.

— I'ik tiešām, skolotājs atteica.— Viņi mācās gan rēķināt, gan lasīt. Speciāli viņiem tiek ražotas grāmatas ar izciļņiem burtiem, un, taustīdami tos ar pirkstgaliem, viņi pazīst burtus un vārdus; viņi lasa ātri. Viņi ari raksta, tikai bez tintes. Viņi raksta uz bieza, cieta papīra ar speciālu metāla irbuliti, iedurot papīrā caurumiņus, kas sagrupēti pec zināmas sistēmas, ko sauc par neredzīgo alfabētu. Dūrienu vietas papīra otrā puse parādās izcilnīši, un, apgriežot papīru otrādi, neredzīgais var taustīdams izlasīt, ko pats uzrakstījis, vai ari iedot to izlasīt kādam citam. Tā viņi raksta sacerējumus un vēstules. Tāpat viņi var ari pierakstīt skaitļus un veikt aprēķinus. Aklie prot neticami viegli rēķināt galvā, jo viņu uzmanību nenovērš redzes iespaidi ka mums. Bet ka viņiem patīk klausīties, kad lasa priekšā,— viņi ir tik uzmanīgi, pat mazakie, visu tik labi atceras un pec tam savā starpā pārrunā - gan vēstures notikumus, gan visu cilu! Mācībām viņi pievērš lielāku uzmanību nekā jūs — varat man ticēt!— un vairāk pieķeras saviem skolotājiem. Skolotāju viņi pazīst pēc soļu trokšņa un smaržas; skolotājs vēl nav bildis ne vārda, bet viņi jau zina, vai tas jūtas labi vai slikti, vai ir jautrā vai īgnā omā. Viņiem patīk, ka skolotājs slavēdams vai iedrošinādams viņiem pieskaras, un savu pateicību viņi izsaka, glāstīdami skolotājam rokas. Aklie bērni arī savā starpa labi satiek; starpbrīžos viņi vienmēr turas kopā. Meiteņu klasēs veidojas draudzeņu grupiņas, kuras apvieno mūzikas instru ments,— vijolnieces, pianistes, flautistes,— un šīs grupiņas nekad neizjūk. Ja akls bērns kādam pieķeras, viņam ļoti grūti no šī cilvēka

šķirties. Draudzībai viņu dzīve ir liela nozīme. Viņi ari loti dziļi un pamatīgi izprot laba un ļauna jēdzienu; neviens nejūtas tik pacilāts un sajūsmināts, dzirdot par varoņdarbu vai augstsirdīgu rīcību, kā aklie bērni.

Votini pajautāja, vai aklie berili protot labi spēlēt mūzikas instrumentus.

Viņi dedzīgi mil mūziku, skolotājs atbildēja. Mūzika tas ir viņu lielākais prieks, visa viņu dzīve. Pirmoreiz ieradušies institūta, aklie bērniņi spēj stāvēt un klausīties mūziku trīs stundas no vietas. Viņi viegli apgūst spēles prasmi un spēlē ar baudu. Ja skolotājs kadam skolēnam aizrāda, ka viņam neveicas ar muziķu, tas šim skolēnam ir sāpīgs trieciens, un viņš mācās divkārt čakli. Ak, ja jus būtu dzirdējuši, kā viņi spēlē, ja būtu viņus redzējuši saviļņojumā trīsošus, ar augšup paceltam sejām un smaidošām lupām; mūzikas harmonija, piepildīdama bezgalīgo tumsu, kas viņiem apkart, sagadā viņiem tādu prieku, kas līdzinās ekstāzei, tā dod viņiem nojausmu par dievišķo mierinājumu. Ja skolotājs aklam bērnam saka: «No tevis iznāks mākslinieks,» tas staro laimē. Skolēns, kurš vislabāk no visiem spēlē klavieres vai vijoli, klasē ir tikpat kā karalis — viņu mīl un ciena. Ja klasesbiedri strīdas un nevar vienoties, kuram taisnība, tie dodas pie viņa, un, ja divi draugi ir sanaidojušies, tad viņš tos samierina. Mazie, kuriem viņš māca mūziku, mīl viņu ka tēvu un vakaros pirms gulētiešanas visi iet novēlēt viņam labu nakti. Aklie bērni allaž runā par muziķu. Pat veļu vakarā, gultā gulēdami, noguruši no mācīšanās un dienas darbiem un jau miegaini, viņi vel sačukstas par skaņdarbiem, to izpildītājiem, instrumentiem, orķestri. Lielākais sods viņiem ir, ja viņiem aizliedz piedalīties mūzikas stundā vai lasīt par mūziku, taču viņi to tik ļoti pārdzīvo, ka skolotājiem gandrīz nekad nepietiek dūšas viņus šādi sodīt. Kas mūsu acīm ir gaisma, tas viņu ausim mūzika.

Deroši apvaicājās, vai nevar aiziet ciemos pie aklajiem bērniem.

Var gan, bet ne tagad,— skolotājs atteica.— Jūs aiziesiet pie viņiem vēlāk, kad spēsiet saprast viņu stāvokļa traģiku un spēsiet just viņiem līdzi tā, kā viņi ir pelnījuši. Zināt, tas nemaz nav viegli -sastapties ar viņiem vaigu vaigā. Piemēram, jus ejat gar zēniem, kas sasēduši pie loga, lai paelpotu svaigu gaisu. Viņu sejas ir pavisam nekustīgas, un vienu mirkli jums šķiet, ka viņu skatiens pievērsts zaļo lauku plašumam un zilganajiem kalniem pie apvāršņa visam, ko redzat jus; tad jus aptverat, ka viņi taču nekā neredz, ka viņiem nekad mūžā nebūs lemts skatīt šo brīnišķo skaistumu, un jums tā sažņaudzas sirds, it ka paši būtu kļuvuši akli. Ir bērni, kuri jau piedzimuši akli un nekad nav redzējuši šo pasauli,— viņi tik ļoti neskumst, jo viņiem nav, ko atcerēties. Taču ir arī tādi, kas zaudējuši redzi pavisam nesen un pilnīgi aptver savu traģēdiju; viņiem ir

visgrūtāk — viņi sāpīgi jut, k;t ar katru dienu arvien neskaidrāki un tumšāki viņu atmiņā kļūst pašu mīļāko cilvēku teli, it ka šie cilvēki bulu miruši. Viens tāds zēns man kādu dienu bezgala skumja balsi teica: «Kaut es reiz atkal varētu redzēt tikai mazu brītiņu, lai ieraudzītu mammu, es viņu vairs nemaz neatceros!» Kad pie tāda bērna atnak mate, viņš tai apglāsta ar rokām seju no pieres līdz zodam un aptausta ausis, it ka nespēdams ticēt, ka to visu nekad vairs neredzēs, un daudzreiz čukst mates vārdu, it ka lūgdamies, lai tā viņam parādās.

Cik daudz cilvēku izgājuši no Neredzīgo institūta, slaucīdami asaras, pat tādi, kuri citkārt nemaz nav tik jutīgi! Pēc tikšanās ar aklajiem bērniem šķiet, ka mēs visi esam kaut kādi izņēmumi, kuriem gadījusies gandrīz vai nepelnīta laime redzet cilvēkus, mājas, debesis. Ak, es esmu pārliecināts, ka starp jums neatrastos neviens, kuram, izejot no turienes, negribētos atdot kādu daļiņu no savas paša redzesspējas, lai uzdāvinātu kaut mazliet gaišumā šiem nabaga beriliem, kuriem nekad nebūs lemts skatīt ne saules gaismu, ne mates seju.

Slimais skolotājs

Sestdien, 25. februāri

Vakar pēcpusdienā, atgriezdamies no skolas, es aizgaju apciemot mūsu skolotāju. Viņš saslimis no pārpūlēšanās. Katru dienu viņam jāvada piecas stundas mušu klase un sestā — vingrošana, un pec tam vel divas stundas vakarskolā; tas nozīmē — maz gulēt, neregulāri est un raizēties no rīta līdz vakaram. Sadi mūsu skolotājs ir sabeidzis sev veselību. Tā apgalvo mana māte. Viņa palika lejā, pie vārtiem, mani gaidīdama, bet es viens pats kapu augšā. Kāpnēs satiku vienu no mūsu skolotājiem — to ar melno bardu, Koati, kurš zēnus baida, bet nekad nesoda; viņš pa jokam iepleta briesmīgas acis un lauvas balsī man uzruca, un man bija ta jāsmejas, ka visu ceļu līdz ceturtajam stāvam es nespēju rimties un smējos, pat zvanīdams pie durvīm. Taču, kad kalpone ieveda mani pieticīgajā, patumšajā istaba, kur šaura dzelzs gultiņa gulēja mūsu skolotājs, man uzreiz kļuva skumji. Skolotājs pielika roku pie acīm, lai labāk saskatītu, kas ienācis, un savā laipnajā balsi iesaucās:

— Tas esi tu, Enriko!

Kad es piegāju pie gultas, viņš uzlika roku man uz pleca un sacīja: Tas ir vareni, dēliņ, ka atnaci apraudzīt slimo skolotāju! Ka redzi, mīļais Enriko, es pašlaik esmu bēdīga stāvokli. Bet ka jums

klājas skolā? Ka iet taviem klasesbiedriem? Viss labi, vai ne,— ari bez manis? Jus taču lieliski iztiekat bez vecā skolotāja... - Es gribēju iebilst, bet viņš nelaida mani pie vārda:— Nekas, nekas, es jau zinu, ka jus man esat labi bērni.

Es palūkojos uz fotogrāfijām, kas karājās pie sienas.

- Vai redzi?— viņš teica. Daudzi skolēni, kurus esmu mācījis šo divdesmit gadu laika, dāvinājuši man savas fotogrāfijas. Ar tām saistītas manas labākās atmiņas. Pat mirdams es vēl skatīšos uz viņiem — mazajiem blēņdariem, kuru vidū pagājusi visa mana dzīve. Tu taču ari uzdāvināsi man savu fotogrāfiju, kad beigsi pamatskolu, vai ne?

Viņš paņēma no naktsskapīša apelsīnu un pasniedza man. Nekā cita man nav,— viņš teica.

Es raudzījos uz skolotāju, un man bija bezgala skumji ap sirdi — pats nezinu, kādēļ.

Paklau, — viņš turpināja,— es gan ceru izveseļoties, bet ja ne... Tev vairāk jāvingrinās rēķināšanā, tā ir tava vājā puse. Saņemies mazliet! Visgrūtāk ir saņemties, bet, ja iegalvosi sev, ka tev kāda priekšmetā nav dotibu, tad attaisnošanās kļūs par paradumu.

Skolotāja elpa kļuva smaga — varēja redzēt, ka viņš jūtas slikti.

Man ir augsta temperatūra, — viņš teica un nopūtās, — nezinu, vai atlabšu. Tomēr gribu dot tev vel dažus padomus. Cīnies ar aritmētiku, rēķini uzdevumus! Uzreiz neizdodas? Atpūties un rēķini atkal. Vel arvien neizdodas? Atpūties vēl mazliet un sāc atkal no

gala. Un ta pamazam tik uz priekšu — mierīgi, nepārspīlējot, taču neatlaidīgi. Tagad ej! viņš sacīja.— Pasveicini māti! Un nekāp vairs augšā pie manis, gan jau skola redzēsimies. Bet ja neredzēsimies . . . Atceries kādreiz savu trešās klases skolotāju, kurš tev vēlēja tikai labu!

Sos vārdus dzirdot, man asaras saskrēja acis.

— Noliecies pie manis!— skolotājs sacīja. Es noliecos, un viņš noskūpstīja mani uz matiem. Tad noteica: Ej nu!— un pagriezās uz

sienas pusi.

Es skriešus noskrēju lejā pa kāpnēm, jo pēkšņi man ļoti gribējās apskaut un samijot māmiņu.

Iela

Sestdien, 25. februāri

Šovakar es skatījos pa lopu, ka Tu nāci mājās no slima skolotājā un pagrūdi kādu sievieti. Tev jābūt uzmamgakam; arī uz ielas ir jāuzvedas pieklājīgi. Aizgājis pie kada maļas. Tu taču neskraidi un nevēcini rokas bez apdoma, vai ne? Vai gan tapat nevajadzētu darīt ari pilsētas iela, kas ir visu kopēja та ja? Atceries, Enriko: ik reiz, kad Tev nāk preti nevarīgs večuks, ubags, sieviete ar bērnu uz rokas, invalīds ar kruķiem, cilvēks ar smagu nastu, ģimene, kas tērpusies sēras,— pagriez viņiem ceļu! Mums jaizturas ar pienācīgo cieņu pret darbu un mates mīlestību, un tapai arī pret slimību, ciešanām, nāvi. Ja redzi, ka tūdaļ kāds nokļūs zem karietes riteņiem,— parauj viņu atpakaļ, ja tas ir bērns, vai uzsauc viņam, ja tas ir pieaudzis cilvēks. Ja ieraugi vientuļu, raudošu bērnu, allaž apvaicājies, kas noticis, un pacel kūju, kas nokritusi nevarīgam vecītim. Ja divi puišeļi kaujas, izšķir viņus; ja kaujas pieaugušie, ej prom un neskaties, ka viens cilvēks apliecina savu pārākumu par otru ar cietsirdīgu, pretīgu vardarbību. Un, ja redzi, ka policisti ved kādu cilvēku ar sasietam rokām, bet garāmgājēji apstājas, lai ļauna ziņkārē uz viņu nolūkotos,— neesi Tu starp viņiem, jo šis cilvēks var but nevainīgs. Nepļāpā ar draugu un nesmejies, kad pretī brauc slimnīcas kariete, varbūt cilvēks, ko ta tied, jau atvadas no dzīves,— un tad, kad satiec beru gājienu, jau rīt melni tērpti ļaudis var iziet no tavas maļas. Ar cieņu uzlūko bērnus, kas, pāros sastājušies, iet pa ielu audzinātāja pavadība — aklos, kurlmēmos, slimības sakropļotos, bāreņus, vecāku pamestos: lai viņi liek Tev domāt par cilvēces ciešanām un žēlsirdību. Atbaidošu vai smieklīgu kroplību allaž izlie cieš neievērojam. Ja ieraugi zeme nomestu degošu sērkociņu, samin

to,— atceries, ka sērkociņa s/ка liesma var izraisīt lielu nelaimi. Vienmēr pieklājīgi atbildi garāmgājējiem, kuri Tev jauta ceļu. Ne uz vienu nenoskaties izsmejoši; bez vajadzības neskrien un nekliedz. Cieni savas pilsētas ielu! Pēc tu. kā cilvēki izturas ielas, spriež par tautas kultūru. Ja kadas pilsētas ielās valda nepieklājībā un rupjība, tad var droši teikt, ka tada pati nepieklājība un rupjība valda ari namu iekšienē.

Savas dzimtas pilsētas ielas tu atradīsi daudz pamatoša — ielūko jies tajas uzmanīgi; varbūt jau rit liktenis Tevi aizvedis svešumā, un tad Tev bus priecīgāk ap sirdi, ja varēsi visos sīkumos atcerēties savu pilsētu savu mazo dzimteni, kura daudzus gadus Tev bija tikpat ka visa pasaule, kur Tu spēri pirmos soļus, turēdamies mātei pie rokas, kur Tu fnedzīvoji pirmos priekus un bēdas un ieguvi pirmos draugus. Mīli un cieni savu dzimto pilsētu, tas cilvēkus un ielas, neļauj to apvainot un, ja vajadzīgs, aizstāvi to.

Tavs tēvs

MARTS

Vakarskola

Ceturtdien, 2. marta

Tēvs aizveda mani paskatīties, ka notiek mācības mušu skolas vakara nodala. Visās klasēs jau dega gaisma un pulcējās strādnieki. Kad mēs tur ieradāmies, skolotāji un direktors bija loti satraukti un sašutuši: pirms brīža kāds ar akmeni bija izsitis logu. Durvju sargs bija izskrējis āra un saķēris zēnu, kurš tieši tobrīd gājis garam, bet tad atskrējis Stardi viņš dzīvo pretī skolai — un paziņojis, ka zēns nav vainīgs; viņš pats savam acīm redzējis, ka akmeni sviedis Franti. «Viņš man vel piedraudēja, ka es nedrīkstu nevienam teikt, citādi viņš mani piekaušot,— bet es no viņa nebaidos!» Dzir dēju direktoru sakām, ka tagad gan viņš izslēgšot Franti uz visiem laikiem.

Es tikmēr vēroju strādniekus, kuri pa diviem un pa trim ieradās skola,— kopa sanāca kādi divi simti. Nemūžam es nebūtu varējis iedomāties, ka vakarskola ir tik pievilcīga! Te bija gan zēni, ne vecāki par divpadsmit gadiem, gan bārdaini viri, kas ar visām grāmatām un burtnīcām nāca taisnā ceļa no darba, gan galdnieki, gan kurinātāji

melniem ģīmjiem, gan mūrnieki, nobiruši ar ka|ķu drumslām, gan maiznieku mācekļi miltiem pieputējušiem matiem; te oda pēc lakas, ādām, sveķiem, eļļas, vārdu sakot, pēc visiem amatiem uzreiz. Ienāca ari lielgabalu rūpnīcas strādnieku brigade kareivju formastērpos; to pavadīja kaprālis*. Visi steigšus sasēdās solos, iepriekš izņēmuši dēli, uz kura mēs atbalstām kājas, un ķērās pie mācībām. Te viens, te otrs piegāja pie skolotāja un lūdza kaut ko paskaidrot.

Es redzēju, ka ar vakarskolas audzēkņiem strādā jaunais, labi ģērbtais skolotājs, kas iesaukts par Advokātu, viņam apkārt bija sastājušies vairāki viri. un viņš laboja kļūdas to burtnīcās. Tur bija ari klibais skolotājs; kāds skolēns, krāsotājs, rādīja viņam savu ziliem un sārtiem pirkstu nospiedumiem izraibināto burtnīcu, un viņi abi smējās. Ieraudzīju, ka ari mūsu skolotājs ir atnācis viņš jau ir izveseļojies un ar rītdienu atgriežas darbā.

Stundai sākoties, klašu durvis nevēra ciet, un es ļoti brīnījos, vērodams, cik uzmanīgi vakarskolas skolēni klausās skolotājā, neno laizdami no viņa acu. Turklāt lielākā daļa no viņiem — ta mums pastāstīja direktors pēc darba pat nebija iegriezušies mājās, lai paēstu vakariņas, un viņus mocīja izsalkums. Tiesa gan, jaunākie jau pēc pusstundas sāka žāvāties, un dažs labs, nolaidis galvu uz sola, iesnaudās; tad skolotājs viņus modināja, kutinādams viņiem ausi ar spalvaskāta galu. Taču vecākie, tieši otrādi, modri un saspringti sekoja stundai, pavērtu muti klausīdamies, ko skolotājs stāsta. Tik jokaini bija skatīties uz šiem bārdaiņiem, kas sēdēja skolas soļosi

Mēs uzkāpām ari otrajā stāvā; piezadzies pie savas klases durvīm, es ieraudzīju, ka mana vietā sež vīrietis ar kuplam ūsām un nosaitētu roku — varbūt kāda fabrikas mašīna viņam to bija savainojusi . . . Viņš tomēr rakstīja, kaut arī ļoti lēni. Taču visvairāk man patika tas, ka Ķellites vietā—tieši tai pašā kaktā, tai pašā solā—, kamolā sarāvies, sēdēja milzīga auguma mūrnieks, viņa tēvs, zodu plaukstā atspiedis, acis nodūris grāmatā, aiz lielas uzmanības gandrīz neelpo-dams. Izrādījās — tā nav nejaušība, ka viņš sēž dēla vieta; jau pirmajā vakarā viņš bija piegājis pie direktora un sacījis; «Direktora kungs, man ļoti patiktu sēdēt turpat, kur sež mans Zaķēns . . .» Tā viņš sauc savu dēlu.

Mes ar tēvu palikām tur visu vakaru, līdz stundu beigām, un es vēroju, ka pie skolas durvīm salasījās sievietes ar bērniem uz rokas; kad vīrieši nāca ara, viņi mainījās: viri atdeva sievām grāmatas-un'burtnīcas un paņēma bērnus, un visi kopā gāja mājās. Kādu bridi iela bija ļaužu un trokšņa pilna. Tad viss noklusa, un pēdējais, ko mēs redzējām, bija direktora garais, gurdais stāvs, kas nozuda tumsā.

Svētdien, 5. martā

Tas jau bija gaidāms: Franti, ko direktors izdzina no skolas, bija nolēmis atriebties. Kādu dienu viņš uzglūnēja Stardi, kad tas nāca mājās kopā ar māsu, iepriekš iegriezies Doras Grosas iela. Mana masa Silvija, atgriezdamas no skolas, bija visu redzējusi un atskrēja mājās, galīgi pārbijusies. Lūk, kā viss bija noticis.

Franti, nošķiebis rūtaino cepuri uz vienas auss, no aizmugures klusiem soļiem piezagās viņiem klāt un, lai izaicinātu Stardi, parāva viņa mašeli aiz bizes, turklāt tik stipri, ka meitenīte gandrīz pakrita. Viņa iekliedzās; Stardi apgriezās un ieraudzīja Franti.

Franti, būdams daudz lielāks un stiprāks par Stardi, laikam gan sprieda ta: «Vai nu viņš nedrīkstēs ne pīkstēt, vai arī es viņam kārtīgi sadošu.» Taču mazais, neveiklais Stardi, ne brīdi nedomādams, ar dūrēm metas virsū pāridarītājam. Viņš tomēr bija vājāks par Franti un krietni saņēma pretī. Tobrīd tuvumā atradās tikai meitenes un nebija neviena, kas viņus izšķirtu. Franti notrieca Stardi zeme, bet tas vienā mirklī bija augšā, un viss sākas no gala; Franti sadauzīja Stardi ka kotleti — pāršķēla ausi, uzsita aci un ta iezvēla pa degunu, ka no tā sāka tecēt asinis. Tomēr Stardi nepadevās, tikai atkārtoja:

— Kaut nosit mani, bet es tev sadošu!

Franti, atkal nogāzis Stardi zemē, sita ar durem un spēra ar kājām, bet Stardi no apakšas bukņīja viņu ar galvu un ceļgaliem.

Kāda sieviete, kura skatījās pa logu, iekliedzas:

— Turies, mazais!

Citas teica:—Viņš aizstāv māsu.— No visām pusēm skanēja balsis, kas uzmundrināja Stardi:— Turies! Sadod viņam!— un lamāja Franti:— Huligāns! Nelietis!

Stardi atkal bija uzķepurojies augšā, bet Franti, galīgi saniknojies, aizlika viņam kāju priekšā un nogāza uz muguras, sēkdams:

— Padodies!

— Nē!

— Padodies!

— Nē!

Negaidot Stardi izlocījās, apsviedās apkārt un viena mirklī atkal bija augšā, saķēra Franti ap vidukli, norava uz ietves un uzlika viņam celi uz krūtīm,

— Nelietis tāds, viņam ir nazis! kāds vīrietis iekliedzas un metās atbruņot Franti. Taču dusmās iekarsušais Stardi jau bija saķēris Franti roku un tā iekodies locītavā, ka roka atlaidās un nazis izkrita. Tikmēr pieskrēja cilvēki, izšķīra kaušļus un piecēla viņus kājās. Franti tūlīt aizbēga; Stardi palika stāvām blakus raudošajai masai —

saskrāpētu seju, pietukušu aci, taču ka uzvarētājs. Dažas meitenes salasīja pa ielu izbirušās grāmatas un burtnīcas.

Dūšīgs puika! blakus stāvošie teica. Skat, ka aizstāvēja

māsu!

Taču Stardi jau domāja ne tik daudz par savu uzvaru, kā par mugursomu — viņš cilaja burtnīcas un grāmatas, pārbaudīdams, vai kāda nav pazudusi, vai kādai nav kas noticis, tad notīrīja tās ar piedurkni, aplūkoja rakstāmspalvu, rūpīgi salika visu soma un, ka vienmer nopietns, mierīgā balsī teica masai:

Iesim labi ātri, man jārēķina uzdevums ar četrām darbībām.

Zēnu vecāki

Pirmdien, 6. martā

Resnais Stardi tēvs šodien atnaca uz skolu dēlam pretī, baidida mies, ka tas ceļā atkal nesatiek Franti. Taču stāsta, ka Franti mēs vairs neredzēšot—viņš aizsūtīts uz labošanas iestādi.

Šodien pie skolas salasījās daudz vecāku. Starp viņiem bija ari Koreti tēvs, malkas pārdevējs,— viņi ar dēlu ir līdzīgi ka divas ūdens piles; ari tēvs ir tāds pats veikls un jautrs, tikai viņam ir smailas Ūsiņas un trīskrāsaina lentīte pogcaurumā. Es pazīstu gandrīz visu zēnu vecākus, jo bieži viņus te redzu. Te ir kāda salīkusi večiņa ar baltu aubīti galva; viņa vienmēr, lietus vai sniegs, gan rītā, gan pēc pusdienas pārtraukuma, atved savu mazdēlu, pirmklasnieku, uz skolu un aizved mājās; viņa patur puisēnam mēteli, sakārto viņam kakla lakatiņu, pieglauž matus un notrauš putekļus no uzvalciņa, un apskata viņa burtnīcas; var noprast, ka viņai nav citu domu kā tikai par mazdēlu, viņai savs puisītis ir labakais un jaukākais visa pasaulē. Dēlam pretī bieži atnāk arī Robeti, artilērijas kapteinis; visi dēla klasesbiedri, iedami garam, allaž viņu sveicina, un viņš nekad neaizmirst atņemt sveicienu, vienmer atbild laipnā balsi un jo laipnāk, ja katls zēns izskatās vājš un trūcīgi ģērbies.

Dažreiz pie mūsu skolas var novērot ari bēdīgas ainas. Kāds kungs nenāca šurp veselu mēnesi, jo viens no viņa dēliem nomiris; otram viņš kopš tā laika sūtīja pakal kalponi. Vakar viņš ieradās, taču, ieraudzījis miruša dēla klasi un klasesbiedrus, ieelsojas, nogāja gai teņa kaktā un aizsedza seju ar rokām; tad direktors paņēma viņu pie elkoņa un ieveda savā kabinetā.

Ir tevi un mates, kuri zina saukt vārdā visus dēlu klasesbiedrus. No kaimiņu skolas šurp nāk meitenes, lai sagaidītu savus mazos brālīšus, un lielie zēni nāk no ģimnāzijas. Te ir kāds vecs kungs,

atvaļināts pulkvedis, kurš mīl kārtību; ja kādam bērnam izkrīt burtnīca vai spalvaskāts, viņš to pace|. Eleganti ģērbušās dāmas pārspriež skolas dzīvi ar strādnieku sievām, kuras atnākušas šeit ar visu iepirkumu grozu. «Mājasdarba uzdevums gan bija briesmīgi grūts!» «Лк, cik ilgi šorīt vilkās gramatikas stunda, ne galu nevare jām sagaidīt!» Ja kāds no skolēniem saslimis, viņas visas to zina; ja viņš izveseļojies, visas priecājas. Šorīt astoņos viņas bija aplenkušas Krosi māti, dārzeņu pārdevēju, cerēdamas kaut ko uzzināt par mana brāļa klasesbiedru, nabaga mazo slimnieciņu, kura dzīvībai draud briesmas; ši zēna ģimene mitinās turpat, kur Krosi.

Man šķiet, ka šeit, skolas pagalmā, visu zēnu vecāki ir vienādi un visi vienādi mīl mušu skolu.

Cietumnieks H> 78

Trešdien, H. marta

Vakar notika aizkustinošs gadījums. Jau vairākas dienas, iedama garam Deroši, dārzeņu pārdevēja uzlūko viņu apbrīnas pilnām acīm, tāpēc ka Deroši, uzzinājis koka tintnīcas un cietumnieka numur 78 noslēpumu, sācis īpaši laipni izturēties pret viņas dēlu Krosi, sarkanmataino zēnu ar stīvo roku. Deroši palīdz viņam mācībās, dod viņam papīru, rakstāmspalvas, zīmuļus, vārdu sakot, izturas pret viņu ka pret brāli; to visu Deroši dara aiz līdzcietības, it kā gribēdams atalgot nabaga Krosi par dzīves pāridarījumu, ko viņš vēl nenojauš,— tēva negodu.

Vairākas dienas dārzeņu pārdevēja ta noraudzījās uz Deroši; viņa ir vienkārša sieviete, kura dzīvo tikai savam dēlam, un Deroši, kungu bērns un labākais skolēns, viņas acīs ir princis, gluži vai svētais. Likās, ka viņa visu laiku gribētu viņam ko sacīt, bet kautrētos.

Vakarrīt viņa beidzot saņēma dūšu un, notvērusi Deroši pie kādām durvīm, sacīja:

Atvainojiet, ka traucēju, jaunskungs, bet jūs esat tik laipns, tik labi izturaties pret manu dēlu,— vai jus nepieņemtu no manis šo mazo dāvaniņu? Un izvilka no dārzeņu groza balti zeltītu kastīti.

Deroši piesarka un apņēmīgi teica:

Paldies, nē! Atdodiet to dēlam! Es neko neņemšu.

Krosi māte apmulsa un sāka stostīties:

Piedodiet, es neko sliktu . . . Tās jau tikai konfektes.

Taču Deroši atteicās, sparīgi purinādams galvu. Tad Krosi māte izņēma no groza redīsu saišķīti un kautri sniedza zēnam, sacīdama;

Nu tad paņemiet vismaz šos, tie ir pavisam svaigi, aiznesiet

mātei.

Deroši smaidīdams atbildēja:

Paldies, man neko nevajag! Jūsu dēla labā es tāpat darīšu, cik varēšu, nekādas dāvanas man nedodiet.

Jūs taču neesat apvainojies? labsirdīgā sieviete izbijusies vaic āja. Deroši viņu pārliecināja, ka nav apvainojies, un aizgaja, bet Krosi mate sajūsmināta iesaucās: Лк, kāds brīnišķīgs jauneklis! Tik

skaists un tik gudrs!

Varētu domāt, ka ar to viss beidzies, taču ne pēcpusdiena mates vietā ieradās tēvs, melnmatainais vīrietis ar balo, skumīgo seju. Viņš apstādināja Deroši, iepriekš paraudzījies uz to ar tādu skatienu, ka man uzreiz kļuva skaidrs — viņš tur zēnu aizdomās, ka tas atminējis viņa noslēpumu, apstādināja Deroši un klusa, maigā balsī sacīja:

Jūs tā žēlojat manu dēlu . . . Kāpēc jūs viņu žēlojat?

Deroši nosarka sarkans kā vēzis. Viņš labprāt būtu atbildējis: «Man viņa žēl tāpēc, ka viņš jūsu dēj kritis negodā, lai gan jūsu nelaime bija lielāka par jūsu vainu un savu sodu jūs esat vīrišķīgi izcietis, pierādīdams, ka jums ir krietna sirds.» Taču viņam nebija drosmes kaut ko tādu pateikt, jo šis cilvēks, kas bija izlējis cita cilvēka asinis un ilgus gadus pavadījis cietuma, sirds dzijumos viņam tomēr iedvesa šausmas.

Krosi tēvs, to visu noprazdams, vēl klusākā balsī, pieliecies Deroši gandrīz pie pašas auss, sacīja:

— Pret manu dēlu jus esat labs . . . bet tēvu . . . jūs taču nenicināt,

vai ne?

Ai nē, nē! Nemaz nel— Deroši pēkšņā jūtu uzplūdā iesaucās.

Bālais, melnmatainais vīrietis strauji sakustējās, it ka gribēdams Deroši apskaut, bet savaldījās, tikai bikli ar diviem pirkstiem noglās tija zēna gaišo matu cirtu, lūkodamies viņā valgam acīm.

Pēc tam viņš paņēma dēlu pie rokas un ātriem soļiem devās projām.

Puisīša bēres

Pirmdien, 13. martā

Mana brāļa klasesbiedrs, pirmās klases puisītis, kurš dzīvo viena mājā ar dārzeņu tirgotāju, ir nomiris. Sestdienas pēcpusdienā pie mums saraudātām acīm ienāca skolotāja Delkāt.i un pavēstīja to mūsu skolotājam. Garone un Koreti tūlīt pieteicās par zārka nesējiem.

Tas bija labs puisītis; vel pagājušajā nedeja viņš dabūja medaļu par teicamām sekmēm. Viņš draudzējās ar manu brāli, reiz pat iedāvināja tam salauztu krājkasiti. Mana māte, viņu satikdama, vienmēr noglaudīja viņam galviņu. Viņa tēvs bija dzelzceļnieks, tāpēc viņš nēsāja bereti ar divām sarkanam svītrām.

Svētdienas pēcpusdienā (tas ir, vakardien) puspiecos mes aizgā jam uz viņa izvadīšanu. Ģimene dzīvo pirmajā stāvā. Pagalmā jau bija sapulcējušies daudzi pirmās klases zēni ar vecākiem; zēniem bija rokā svecītes. Turpat stāvēja ari piecas vai sešas skolotājas un daži kaimiņi. Skolotāja, kura nēsā cepuri ar sarkano spalvu, un skolotāja Delkati bija iegājušas iekšā, es redzeju viņas pa atvērto logu; abas raudāja. Varēja dzirdēt, ka skaļi vaimanā mirušā zēna māte. Divu klasesbiedru mātes bija atnesušas ziedu vītnes.

Tieši piecos gājiens devās ceļā. Pašā priekšā gāja zēns ar krustu, aiz viņa mācītājs, bet aiz mācītāja nesa zārku— pavisam maziņu . . . Ak, nabaga knauķis! Zārks bija apvilkts ar melnu drānu un izrotāts ziedu vītnēm. Pie melnās drānas vienā pusē bija piesprausti trīs

atzinības raksti un medaļa, ko puisēns bija nopelnījis šajā mācību gadā. Zārku nesa Garone, Koreti un divi zēni no tās mājas, kur viņš dzīvoja. Tūlīt aiz zārka gāja skolotāja Dclkāti — viņa raudāja tā, it ka nomirušais būtu viņas pašas dēls,— un aiz viņas pārējās skolotājās un skolēni. Daži no viņiem bija tik mazi, ka turējās pie mātes, vienā roka sažņauguši vijolīšu pušķīti, un pavērtu muti noraudzījās uz zārku, bet māte nesa svecīti viņu vietā; dzirdēju vienu jautājam: «Vai tad viņš vairs nenāks uz skolu?»

Kad zārku iznesa no pagalma, atskanēja sirdi plosošs kliedziens — mirušā puisīša māte bija pieskrējusi pie loga —, bet viņu tūlīt arī ieveda iekšā.

Iedami pa ielu, satikam koledžas* zēnus, kuri gāja pa pāriem; ieraudzījuši zarciņu ar piesprausto mcda|u, viņi noņēma cepures. Nabaga knauķi, nu tu varēsi dusēt mūžīga mierā ar visu medaļu! Nekad mēs vairs neredzēsim tevi un tavu dzelzceļnieka bereti . . .

Sis puisēns nebija no vārgajiem, bet piepeši saslima un pec četrām dienām nomira. Pēdējā dienā viņš vēl bija gribējis celties, lai rēķinātu uzdevumus, pēc tam lūdzis, lai atnes medaļu un noliek viņam blakus, baidīdamies, ka viņam to kāds atņems. Dusi saldi, mazais, to tev neviens vairs neatņems! Mes, kas mācāmies Barcti skola, vienmēr tevi atcerēsimies. Ardievu!

Četrpadsmita marta priekšvakara

Šodiena, paldies Dievam, ir jautrāka nekā vakardiena. Trīspadsmi tais marts! Rīt Viktora Emanuēla teātrī notiks apbalvošana — visa mācību gada lielākie un skaistākie svētki. Turklāt šoreiz zēnus, kuri uznes uz skatuves godalgotās liecības, lai pilsētas galva tās izsniegtu, vairs neizvelesies kā agrāk — uz labu laimi. Šorīt pie mums ienaca direktors un sacīja:

— Zēni! Man ir lieliski jaunumi.

Tad viņš uzrunāja Korači — kalabrieti. Kalabrietis piecēlās.

Vai tu gribi būt starp tiem, kuri rīt teātrī pienesis liecības?— direktors jautāja.

Kalabrietis atbildēja, ka gribot.

— Tas ir labi,— teica direktors,— tatad tu pārstāvi Kalabriju. Jauki izdomāts! Šogad pilsētas padome izteikusi vēlēšanos, lai tie desmit vai divpadsmit zēni, kuri pasniedz godalgotās liecības, būtu no dažādiem Itālijas novadiem. Mūsu pilsētā ir divdesmit lielo skolu un piecas mazākas, un visās kopā mācās septiņi tūkstoši skolēnu. Nemaz nešaubos, ka starp viņiem mēs atradīsim visu novadu pārstāvjus. Torkvāto Taso* skola jau sameklēti divi salinieki — sicīlietis un

sardinietis; Bonkompanji skola dod mums mazu florencicti, koktčl nieka dēlu, bet Tomaseo skolā mācās īsts romietis zēns, kas dzimis Romā. Venēcijas, Lombardijas un Romanjas zēnu pie mums ir vai cik; Monvīzo skolā ir kāds neapolietis, ierēdņa dēls; mēs paši dodam dženovieti un kalabrieti, tas ir, tevi, Korači. Vajadzīgs vēl tikai kāds no Pjemontas, un tad būs visi divpadsmit. Lieliski, vai ne?

Padomājiet tikai jūsu brāļi no visiem Itālijas novadiem piedali sies ju.su apbalvošana! Visi divpadsmit reizē uznāks uz skatuves.

Sagaidiet viņus ar kārtīgiem aplausiem! Viņi gan vēl ir tikai zēni. tomēr tādi paši mūsu dzimtenes pārstāvji kā pieaugušie. Vai tad mazais trīskrāsainais karodziņš nav tāds pats Itālijas simbols ka lielais? Tādēļ aplaudējiet viņiem, cik spēka! Paradiet, ka ari jūsu mazas sirdis kvēlo mīlestībā uz dzimteni!

To pateicis, direktors aizgāja, bet mūsu skolotājs smaidīdams teica:

— Tagad tu, Korači, esi Kalabrijas deputāts.

Mes visi smējāmies un aplaudējam, bet, tikuši ārā uz ielas, aplencām Korači, saķērām aiz rokām un kājām un pacēlām augšup, un nesām kā lielu varoni, kliegdami:

— Lai dzīvo Kalabrijas deputāts!

Protams, mēs to darījām aiz delverības, bet ne jau tādēļ, lai Korači izsmietu, tieši otrādi, lai apliecinātu, ka viņš mums patīk un mes priecājamies par viņu; Korači smaidīja. Tā mes viņu aiznesam līdz stūrim; tur mums ceļā trāpījās kāds melnbardains kungs, kurš, ieraudzījis mūsu gājienu, sāka smieties.

Tas ir mans tēvs,— teica Korači.

Tad mes ieceļam viņu tēva apkampienos un izklīdām uz visām pusēm.

Apbalvošana

Otrdien, 14. marta

Ap diviem milzīgais teātris jau bija stāvgrūdām pilns; parlors*, balkons, ložas, skatuves priekša — viss viena vienīga galvu un roku, cirtu un lentīšu, un cepuru spalvu jūra; te bija gan skolotāji, gan skolēni, gan viņu vecāki, gan lepni ģērbušies kungi ar dāmām, gan vienkārši strādnieki — simti un tūkstoši seju un līksma, nerimtīga kņada, kas manī rādijā svētku noskaņu.

Viss teātris bija izrotāts ar sarkanbaltzaļiem audekla pušķiem un lentēm. Skatuvei bija pierīkotas divējas kāpnītes: vienas labajā puse — pa tam izsauktajiem skolēniem bija jauzkapj uz skatuves —, otras kreisajā — pa tam viņiem pēc liecību saņemšanas bija janokāpj lejā. Uz skatuves stāvēja sarkanu mīksto krēslu rinda, tiem pretī, mazliet iesāņus,— zaļš galdiņš ar godalgotajam liecībām, kas pārsie tas ar trīskrāsainu lentīti; vienam no krēsliem uz atzveltnes gala bija uzkarināts neliels lauru vainags. Aizmuguri rotāja Itālijas karogi. Orķestra padziļinājuma pie skatuves gaidīja mūziķi. Pirmā balkona vidusdaļa bija pilna ar skolotajiem, jo šis vietas bija rezervētas tieši viņiem. Partera soliņus un vidējo eju starp krēsliem aizņēma simtiem skolēnu — kora dziedātāju; visi jau turēja rokās notis. Visapkārt

rosījās skolotāji un skolotājas, sakārtodami apbalvojamos bērnus rindās, un vecāki, kuriem gribējās pēdējoreiz pieglaust savam mīlulim matu cirtas vai savilkt ciešāk kakla lakatiņu.

Kad iegājām mūsu loža, es tūliņ ieraudzīju vienā no priekšējām ložām skolotāju ar vaigu bedrītēm un sarkano spalvu pie cepures un viņai līdzās — brāļa skolotāju un Mūķeni, kas bija tērpusies viscaur melnā, un turpat ari savu mīļo, labo pirmās klases skolotāju; tā, nabadzīte, bija gaužām bāla un klepoja tik skaļi, ka to varēja dzirdēt visā teātri. Lejā parterā es pēkšņi pamanīju Garones laipno seju un tai blakus Nelli gaišmataino galviņu lielajam draugam pie pleca. Mazliet tālāk šaudījās Garofi ar godalgojamo skolēnu sarakstiem rokā; kas zina, ko viņš atkal izdomājis! Pie durvīm ievēroju stāvam malkas tirgotāju ar sievu un dēlu; pieradis allaž redzēt Koreti brūnajā jaka, ar kaķādas cepuri galvā, es biju gaužām pārsteigts, ieraudzi dams viņu apģērbtu tik glīti kā kundzēnu. Kaut kur balkonā pavīdēja un nozuda Votīni — es paguvu tikai aplūkot viņa uzvalku un lielo mežģīņu apkakli; beletāžā*, kas bija stāvgrūdām pilna ar cilvēkiem, vel saskatīju artilērijas kapteini Robcti, kura dēls izglāba bērnu no omnibusa riteņiem un tagad staigā ar kruķiem.

Tieši divos atskanēja mūzika un, uzkāpuši pa labās puses kāpnī tēm, uz skatuves uznāca pilsētas galva, valdes pārstāvji un daudz citu melnās frakās tērptu kungu un apsēdās sarkanajos krēslos. Tad orķestris apklusa. Parādījās mūzikas skolas direktors ar nūjiņu roka; pēc pirmā mājienā tic koristi, kas sēdēja partera uz soliņiem, piecēlās kajas, pec otrā mājiena viss koris saka dziedāt. Viņu bija pavisam septiņi simti septiņsimt zēnu balsu, kas vienotas brīnišķa melodija! Zāle klausījās ka sastingusi; tā bija rāma un maiga, un ļoti skaista dziesma, kas atgādināja baznīcas korāli*. Kad tā bija galā, uzšalca un noklusa aplausi; tūlīt bija jāsākas apbalvošanai. Uz skatuves jau bija uznācis mans otrās klases skolotājs ar rudajiem matiem un možajām acīm; viņam pienācās izsaukt apbalvoto zēnu vārdus.

Visi gaidīja, kad parādīsies divpadsmit zēni — liecību pasniedzēji. Avīzes jau bija rakstījušas, ka tie būs visu Itālijas provinču pārstāvji; zālē sanākušie to zināja un ziņkārīgi raudzījās uz to pusi, no kuras viņiem vajadzēja ierasties,— arī pilsētas galva un citi kungi, kuri sēdēja sarkanajos krēslos,— visi gaidīja, aizturējuši elpu . . .

Piepeši divpadsmit zēni uzskrēja uz skatuves un smaidīdami nostājās cits citam blakus. Viss teātris — trīstūkstoš cilvēku — piecēlās kājās, un nodimdēja pērkonīgu aplausu vilnis. Likās, ka zēni pat mazliet apmulsa.

— Luk, kur Itālijā!— kāds teica.

Mums blakus ložā sedeja viens no pilsētas valdes locekļiem; viņš paskaidroja manai mātei, kuru provinci katrs no zēniem pārstāv:

— Mazais gaišmatis ir no Venēcijas. Slaidais, ar cirtainajiem matiem, no Romas . . .

Varēja manīt, ka divi vai trīs zēni ir kungu atvases, pārējie — strādnieku bērni, tomēr visi bija ģērbušies labi un glīti. Pašam mazākajam, florencietim, bija gaišzila zīda josta ap vidu. Zēni cits pēc: cita tuvojās pilsētas galvam, un viņš katru no tiem noskūpstīja uz pieres, bet kungs, kas stāvēja viņam blakus, pusbalsī nosauca pilsētas:— Florence, Neapole, Boīoņa, Palermo . . .— Katru zēnu, kas pārgāja pāri skatuvei, zāle sveica ar aplausiem. Pēc tam viņi visi sapulcējās pie zaļā galdiņa, gatavi pasniegt liecības; mans skolotājs saka lasīt sarakstu, minēdams skolu, klasi un uzvārdu, un nosauktie devās uz skatuvi.

Tikko pirmie skolēni tuvojās skatuvei, mēs izdzirdējām klusu vijoļmuziku, tā skanēja visu apbalvošanas laiku — liega un nedaudz vienmuļa; taja es it ka saklausīju bezgala daudzas balsis — bērnu mates, skolotājus un skolotājas, kas uzmundrina, miji norāj un dod neskaitāmus padomus . . . Tikmēr godalgotie cits pec cita nogāja gar sarkanajos krēslos sēdošajiem kungiem — tic pasniedza viņiem liecības un katram teica kādu laipnu vardu. Puikas partera un balkonā skaļi aplaudēja ikreiz, kad uz skatuves parādījās mazs knauķis vai arī zēns, kurš, spriežot pēc apģērba, varēja but nabadzīgs, vai ari zēns ar neparasti kupliem un cirtainiem matiem, vai ari zēns, kas ģērbies tikai sarkana vai tikai baltā. Daudzi pirmās klases mazuļi uzkāpa un nesaprata, uz kuru pusi griezties, un tad viss teātris smējās.

Viens tāds sprīža lieluma knauķis, uztrausies uz skatuves, paklupa pret paklāja malu un apvēlās; pilsētas galva piecēla viņu kaļas, un atkal visi smējās un aplaudēja. Kāds cits nokrita no kāpnītēm un pat iebrēcās, taču nekas nopietns viņam nebija noticis. Zēni, kas gāja pec godalgotajām liecībām, bija visvisādi — gan bikli, gan šķelmīgām nerātņu sejām, gan kautrība sarkstoši; daži no viņiem likās īsti jokdari, kam patīk citus smīdināt. Nokāpis lejā, godalgotais tūdaļ nokļuva tēta un mammas apkampienos un kopā ar viņiem aizgāja uz savu vietu.

Taču visinteresantākā skatīšanās man sākās tad, kad pienāca kārta mušu skolai. Nosauca daudzus no maniem paziņām. Luk, uz skatuves kāpj Koreti no galvas līdz kājām jaunā apģērbā, žilbinoši smaidīdams,— bet kas zina, cik malkas viņš jau šorīt sanesis! Pasniedzis liecību, pilsētas galva uzlika roku viņam uz pleca un apvaicājās, kas tas viņam par sārtu plankumu uz pieres. Es tūdaļ palūkojos parterā uz Koreti vecākiem: tie smējās, aizseguši muti ar plaukstu. Pec tam, ģērbies tumšzilā uzvalkā ar spīdīgām pogām, zeltainajām matu cirtām mirdzot, pa skatuvi nosoļoja Deroši slaids, pašpaļāvīgs, lepni paceltu galvu,— man viņš likās tik lielisks un tik jauks, ka es labprāt būtu viņam nosūtījis gaisa skupstu; visi kungi,

kas sēdēja mīkstajos krēslos, gribēja paspiest viņam roku un pateikt kādu vardu.

Pēc tam rudmatainais skolotājs izsauca:— Džulio Robeti!—un mēs redzējām, ka skatuvei tuvojas artilērijas kapteiņa dels ar kruķiem. Simtiem zonu zināja par viņa varoņdarbu, un vēsts par to tūdaļ aplidoja zāli; nodārdēja aplausu vētra, visi pieceļas kajas, dāmas vēcināja mutautiņus . . . 'l icis līdz skatuves vidum, zēns mulsumā apstājās. Pilsētas galva piegāja viņam klāt, pasniedza godalgu, noskūpstīja un apskāva viņu, tad noņēma no krēsla atzveltnes lauru vainagu un uzkāra viņam uz viena kruķa gala; pēc tam pilsētas galva pavadīja Robeti līdz priekšējai ložai, kur sēdēja artilērijas kapteinis,— tas satvēra zēnu un, skanot saucieniem «Bravo!», iecēla ložā.

Visu laiku skanēja liega vijoļmūzika, un zēni kāpa uz skatuves cits aiz cita - strādnieku, zemnieku, tirgotāju dēli no dažādām skolām; Ranjcri skola bija pēdējā. Kad apbalvošana beidzās, parterā piecēlās septiņsimt zēni un nodziedāja brinum skaistu dziesmu. Tad pilsētas galva uzstājās ar runu. Pēc viņa runāja skolu inspektors; viņš beidza ar šādiem vārdiem:

. . . Tomer nepametiet šo zāli, neapsveikuši tos, kuri tik daudz dara jūsu labā, kuri atdod jums savus gaišos prātus un siltās sirdis, kuri jūsu dē| dzīvo un mirst. Tur viņi ir!

Un viņš noradīja uz skolotājiem balkonā. Tad zēni visā teātrī — balkona, parterā, ložās piecēlās un gavilēdami māja skolotājiem, un ari viņi saviļņoti piecēlās un māja pretī ar rokām, cepurēm, lakatiņiem . . . Pēc tam orķestris atkal sāka spēlēt un publika sūtīja pēdējo trokšņaino sveicienu zēniem - Itālijas divpadsmit provinču pārstāvjiem; viņi stāvēja skatuves priekšplānā, sadevušies rokās, un pār viņiem bira ziedu pušķīšu lietus.

Ķilda

Pirmdien, 20. martā

Nē. ne jau aiz skaudības es šorīt saķildojos ar Koreti,— nepavisam ne tāpēc, ka viņš dabūja godalgu, bet es nedabūju. Manuprāt, skaudība ta nebija, tomēr es izturējos nejauki.

Skolotājs mūs abus sasēdināja kopa. Es rakstīju glītrakstīšanas burtnīcā, un Koreti ar elkoni man piegrūdās, tā ka man uz lapas uzkrita tintes traips; es tobrīd pulējos, pārrakstīdams saslimušā Ķelhtes vieta ikmēneša stāstu «Karsta asins», un nu lappuse bija sabojāta. Es saskaitos un nolamāju Koreti neglītā vārda. Es jau to nedarīju tīšām,— viņš smaidīdams atbildēja.

Protams, man vajadzēja apjēgt, ka viņš nemelo, es taču viņu labi pazīstu, tomēr viņa smaids mani aizkaitināja, un es nodomāju: «Dabu jis godalgu, paskat, cik varens!» Pēc brīža atriebdamies pagrudu viņu tā, ka viņam pārplīsa burtnīcas lapa. Koreti piesarka aiz dusmām, nošņācās:— Tas gan bija tīšām!—un atvēzējās, lai man iebelztu, bet, pamanījis, ka skolotājs uz mums skatās, nolaida roku.— Pēc stundām satiksimies!— viņš piebilda.

Man k(uva šķērmi ap dušu; apvainojums noplaka, un es jau nožēloju savu rīcību. «Koreti nevarēja to darīt tīšuprāt,» es nodomāju, «viņš ir labs puika.» Atcerējos, kā biju ciemojies pie viņa mājas, ka biju redzējis viņu smagi strādājam un palīdzam mātei; atcerējos arī to, cik labi viņš bija juties pie manis un cik atzinīgi mans tēvs par viņu bija izteicies. Ak, ka man nu gribējās, kaut es nebūtu pagrūdis! Kādu padomu man tagad dotu tēvs? «Tu biji netaisnīgs?»—«Jā.»—«Tad lūdz piedošanu.»

To man nepavisam negribējās darīt; bija kauns pazemoties. Galvu nepaceldams, es paslepus šķielēju uz Koreti. Redzēju tikai viņa jakas muguru — piedurkne bija atirusi, laikam no malkas nešanas; jutu, ka viņš man mījš, un mudināju sevi saņemties, taču vārds «piedod» man iestrēga kakla. Ari Koreti brīžiem sāņus uz mani paskatījās; viņš likās vairāk apbēdināts nekā dusmīgs. Bet nu es raudzījos viņam pretī ar spītīgu skatienu, lai parādītu, ka man nav bail.

— Pēc stundām satiksimies! — Koreti atkārtoja.

Ja, ja, satiksimies!— es attraucu.

Taču prātā man bija tēva vardi, kurus viņš reiz bija man teicis: «Ja esi vainīgs, aizstāvies, bet uzbrukt tu nedrīksti.» Un es iegalvoju

sev: «Es neuzbrukšu, tikai aizstāvēšos.»- Tomēr es biju neapmierināts, bēdīgs un no skolotāja stāstījuma necik daudz nedzirdēju.

Beidzot pienāca bridis, kad izgājām ārā. Palicis uz ielas viens, redzēju, ka Koreti man seko. Es apstājos un gaidīju viņu ar paceltu lineālu.

— Nē, Enriko,— Koreti sacīja, jauki pasmaidīdams, kā allaž, un ar roku atvairīdams lineālu,— būsim draugi tapat ka līdz šim!

Es sastingu aiz pārsteiguma, tad, it kā mani kāds no aizmugures butu pagrūdis, metos un apskāvu Koreti. Viņš mani nobučoja uz vaiga un teica:

— Nekad vairs neķildosimies, labi?

— Nekad, nekad!— es atbildēju.

Un mēs priecīgi atvadījāmies. Taču, kad aizgaju mājas un, cere dams saņemt uzslavu, pastāstīju šo notikumu tēvam, viņš ļoti sadusmojās un teica:

Tev pirmajam vajadzēja sniegt roku un aicināt uz izlīgšanu tu taču biji vainīgs!—Tad piebilda:— Kā tu drīkstēji pacelt lineālu pret klasesbiedru, kurš ir krietnāks nekā tu, pret karavīra dēlu!— Paķēris nelaimīgo lineālu, viņš to pārlauza uz pusēm un nikni aizsvieda projām.

Masa

Карее Tu, Enriko, biji pret mani tik rupjš, ja tēvs Tevi nupat bija sarajis par sliktu izturēšanos pret Koreti? Tu nevari ne iedomāties, cik tas man bija sāpīgi. Vai tad Tu nezini, ka es ik dienu stundām ilgi Tevi auklēju, kad biji maziņš, lai gan varēju pastaigāties ar draudze nēm, un, kad Tu slimoji, naktis kapu arā no gultas, lai paraudzītu Tev pierīti? Vai tad Tu, masu apvainodams, nezini, ka tad, ja mums uzbruktu vislielākā nelaime, es butu Tev mātes vieta un mīlētu Tevi ka dēlu? Vai tad Tu nezini, ka vēlāk, kad mušu vecāki jau dusēs Dieva mierā, es būšu Tev vistuvākais cilvēks, vienīgā, ar kuru Tu varēsi parunai par mušu mīļajiem aizgājējiem un bērnību? Ja Tev traks naudas studijām, Enriko, es strādāšu, lai to sapelnītu; es mīlēšu Tevi vienmēr, ari tad, kad būsi izaudzis liels, un, kad aizbrauksi tālu projām, domās es būšu pie Tevis — vienmēr, jo mēs esam auguši kopa un mušu dzīslas rit vienas asinis.

Mīļais Enriko, kad Tu jau būsi pieaudzis un kad Tev notiks kāda nelaime vai kad Tu jutīsies vientuļš, tici droši — Tu uzmeklēsi mani, atnāksi un teiksi: «Silvija, māsiņ, ļauj man pasēdēt pie tevis, parunāsi mies par tiem laikiem, kad bijām laimīgi — vai atceries?—par mati, par mūsu та jam, par senajām, jaukajām dienāmAk, Enriko, masai Tu vienmer būsi vismīļākais viesis!

Tā būs, dārgais Enriko, un piedod man, ka pašlaik Tevi saraju. Tavu pāridarījumu es vairs nepieminēšu, un, ja ari Tu vēl kādreiz mani sāpināsi, kas par to? Tik un tā Tu vienmēr būsi. mans brālis un es vienmēr atcerēšos, kā Tevi, mazu bērniņu, nēsāju rokās, kā mīlēju Tevi, kā vēroju Tevi uzaugam, ka ilgus gadus biju Tava uzticamāku draudzene.

Tagad uzraksti man tepat kādu labu vārdu, un vakara es atšķiršu burtnīcu un to izlasīšu. Lai pierādītu, ka neesmu dusmīga, es norak stīju Tavu ikmēneša stāstu «Karstā asins»; zinu, ka šo darbu Tu uzņemies darīt slimā klasesbiedra vieta, bet Tu vakar izskatījies noguris. Norakstīto stāstu atradīsi galdiņa kreisajā atvilktnē; es to rakstīju šonakt, kamēr gulēji. Lūdzu, uzraksti man kaut ko labu, Enriko!

Tava māsa Silvija

Neesmu cienīgs noskūpstīt Tev roku.

Enriko

(Ikmēneša stāsts)

Tovakar Feručo mājās valdīja klusums. Tēvs, sīkpreču veikala īpašnieks, bija aizbraucis uz Forlī iepirkties, un viņa sieva bija devusies līdzi, gribēdama aizvest pie ārsta mazo Luidžīnu — tai bija paredzama acs operācija; viņiem vajadzēja atgriezt ies tikai nākamajā rītā. Kalpone bija aizgājusi jau pievakarē, un mājās bija tikai vecmāmiņa, kurai bija paralizētas kajas, un trīspadsmit gadus vecais Feručo. Viņu namiņš bija pavisam mazs, vienstāva; tas atradās šosejas malā, šautenes šāviena attālumā no ciemata, no kura savukārt nebija vairs pārak tālu līdz Romanjas provinces pilsētai Forlī. Tu vumā pacēlās viena vienīga pusnodegusi eka, bijusī ceļmalas viesnīca, pie kuras durvīm vel vīdēja izkārtne. Pie Feručo mājas atradās neliels iežogots dārzs, kurā varēja iekļūt pa vārtiņiem; veikala un majas lielie vārti bija lielceļa pusē. Apkārt abām vientulīgajām ēkām pletās tirumi un zīdkoku dārzi.

Tuvojās pusnakts; lija lietus, un gaudoja vējš. Feručo un vecmāmiņa vēl bija nomodā; viņi atradās ēdamistabā, kuras vienas durvis veda uz mazu, vecām mēbelēm piebāztu istabiņu dārza puse. Feručo bija pārradies tikai vienpadsmitos pēc vairāku stundu ilgas klaiņošanas, un visu šo laiku vecmāmiņa viņu bija gaidījusi. Viņa sēdēja lielā atzveltnes krēslā, kura pavadīja gan dienas, gan arī daudzas naktis, jo gulta viņai trūka elpas.

Lietus ar vēju sitas loga, un nakts bija melnum melna. Feručo bija pārnācis mājās noguris, dubļiem notašķījies, saplēstiem svārkiem un pārsistu pieri; viņš bija klaiņojis kopā ar draugiem, kāvies, kā parasti, svaidījies akmeņiem, paspēlējis visu naudu un pametis cepuri grāvi.

Lai gan ēdamistabu apgaismoja tikai maza eļļas lampiņa, kas stāvēja uz galda stūra, nabaga vecmāmiņa uzreiz bija ieraudzījusi, kada nožēlojamā izskatā atgriezies viņas mazdēls, un pa daļai uzminējusi viņa gaitas, pa daļai izvilinājusi no viņa atzīšanos. Mazdēlu viņa mīlēja no visas sirds; uzzinājusi visu līdz galam, viņa labu laiku raudāja.

— Ai ne,— viņa beidzot iesaucas pēc klusuma brīža,— vecmāmiņa tev nemaz nav mīļa! Tikko tēva un mātes nav mājās, tu dari šitādus nedarbus un sagādā man sirdssāpes. Cauru dienu tu mani atstāj vienu pašu! Tev nav ne drusciņas līdzjūtības! Sargies, Feručo! Tu esi iesācis staigāt sliktus ceļus, kuri novedīs pie bēdīga gala. Esmu jau redzējusi tādus blēņdarus ka tu, kuriem tas slikti beidzies! Vispirms tie klaiņo, kaujas, nospēlē naudu . . . tad no akmeņiem pāriet pie nažiem, no spēlēm — pie citiem netikumiem, kamēr nolaižas līdz . . . zagšanai!

Feručo nodurtu galvu, vel arvien pietvīcis no pirmītēja kautiņa, stāvēja paris soju attāluma, atspiedies pret bufeti, un klausījās; viena kastaņbrūno matu cirta nokarājās viņam par pieri, gaišo, zilo acu skatiens bija nekustīgs.

— No spēlēm lidz zagšanai!— vecmāmiņa atkārtoja un atkal iešņukstējās.— Apdomā, Feručo! Atceries Vito Madzoni, kurš ir mūsu ciema negods! Divdesmit četrus gadus vecs jau divas reizes sēdējis cietumā; tagad aizklīdis uz pilsētu. Viņa māte nomira aiz sirdēstiem —

)

/abaga sieviete, es viņu pazinu!—un tēvs aiz kauna aizbēga uz Sveici. Padomā par Vito, šo nožēlojamo cilvēku — tavs tēvs pat kaunas atņemt viņa sveicienu; viņam nav citu biedru kā vien noziedznieki, vēl ļaunāki nekā viņš pats, un savu mūžu viņš beigs izsūtījumā. Taču es pazinu viņu ka mazu puisīti — un viņš iesāka tāpat kā tu! Padomā, ar ko tu gribi atalgot savu tēvu un māti!

Feručo klusēja. Viņam nebija Jauna sirds, nepavisam,— visu viņa nedarbu cēlonis drīzāk bija karstasiniba un pārdrošībā. Tēvs viņu bija izlutinājis, ļaudams viņam brīvu vāju, jo ticēja, ka sirds dzijumos Feručo ir krietns zēns, spējīgs uz varonību un cēliem darbiem; viņš cerēja, ka ar laiku dēls pats nāks pie prāta. Feručo jau nebija slikts, taču stūrgalvīgs un nepaklausīgs; lai arī viņu mocīja sirdsapziņa, viņš nekad nespēja pateikt: «Jā, esmu vainīgs, apsolu, ka tā vairs nedarīšu, piedodiet man!» Daudzreiz viņa sirdi parņēma žēlums un maigums, taču lepnība liedza viņam to izrādīt.

Ak, Feručo!— vecmāmiņa nopūtās, jo mazdēls klusēja kā mēms.

— Tev nav neviena vārdiņa, ko man sacīt! Tu redzi, kāda esmu kļuvusi, drīz jūs pametīšu . . . KādēJ tu sarūgtini manas pēdējās dienas, kadcļ raudini savu vecomāti, savas mātes māti, kura tevi vienmēr mīļojusi, kura caurām naktīm tevi šūpojusi, kad tu biji mazs zīdainītis, kura allaž tev taupījusi labāko kumosu,— tu nemaz nezini! Es vienmēr domāju: «Viņš bus manu vecumdienu prieks!» Bet tu mani dzen kapa! Es labprāt atdotu tos dažus mēnešus, kas man atlikuši, lai tikai tu atkal kļutu tāds pats labs un paklausīgs, kāds biji agrāk, kad vedu tevi uz baznīcu . . . Vai atceries, Feručo? Atceļa tu piebāzi man kabatas ar akmentiņiem un puķītēm, un beidzot es tevi aizmigušu nesu mājās. Tad tu vēl mīlēji savu nabaga vecmāmiņu. Bet tagad, kad esmu tik slima un tava mīlestība man vajadzīga kā gaiss, ko elpot, jo nekas cits man vairs nav atlicis ... ak Dievs, ak Dievs!

Feručo saviļņots jau gribēja mesties vecmāmiņai ap kaklu, bet piepeši viņam likās, it ka blakusistabā, kura bija dārza pusē, kaut kas viegli noklaudzētu; varbūt tur vējš dauzījās gar slēģiem.

Viņš ieklausījās.

Tikai lietus šalkoņa.

Atkal troksnis! Tagad to dzirdēja arī vecmāmiņa.

— Kas tur?— vecīte satraukta ievaicājās.

— Lietus,— zēns norūca.

— Mīļais Feručo,— vecmāmiņā turpināja, nosusinādama acis,

— apsoli man, ka labosies, ka vairs neraudināsi savu nabaga vecmāmiņu . . .

Atkal viegls troksnītis viņu pārtrauca.

— Tas nevar būt lietus! — vecenīte nobālējusi iesaucās. — Ej paskaties! — Tad steigšus piebilda: — Ne, paliec tepat! — Un satvēra Feručo aiz rokas.

Vecmāmiņa un mazdēls sastinga, aizturējuši elpu. Bija dzirdami tikai lietus šļaksti.

Tad abi notrīsēja.

Gan vienam, gan otram bija licies, ka blakusistabā nošvīkst soļi.

— Kas tur ir?— Feručo jautaja, balsij aizraujoties.

Klusums.

Kas tur ir?— Feručo vēlreiz jautāja, gluži stīvs no bailēm.

Tikko šie vārdi bija izskanējuši, abi šausmās iekliedzās. Durvīm atveroties, istaba parādījās divi viri; viens sagrāba Feručo un aiz spieda viņam muti, otrs saķēra vecomāti pie rīkles. Pirmais sacīja:

Ne vārda, ja gribi palikt dzīvs!

Otrs piebilda:— Klusu!— un parādīja dunci. Abiem galvā bija melnas maskas ar izgrieztiem acu caurumiem.

Kādu brīdi bija dzirdama tikai četru cilvēku smagā elpa un lietus plīkšķēšana; vecmāmiņa sāka rīstīties, acis viņai spiedās uz āru.

Tas ļaundaris, kurš turēja Feručo, viņam pie auss klusi vaicāja:

— Kur tavs tēvs glaba naudu?

Zobiem klabot, zēns izdvesa:

— T . . . tur, skapī.

Rādi!- laupītājs pavēlēja un, turēdams Feručo pie rīkles, iegrūda viņu blakusistabā. Tur uz grīdas stāvēja aptumšota laterna.

— Kur ir tas skapis?

Feručo slāpdams pastiepa roku uz skapja pusi.

Lai zēns netraucētu, ļaundaris nogrūda viņu zeme un iespieda viņa kaklu sev starp ceļgaliem, tad, vienā rokā paņēmis laternu, dunci iekodis zobos, ar otru roku izņēma no kabatas asu dzelzi un atlauza vaļā skapja atslēgu; atrāva durvis, nikni vandījās, piebāza kabatas un aizcirta durvis; vēlreiz atrāva tās vaļa un vēlreiz visu izvandīja, pēc tam atkal saķēra zēnu pie rīkles un iegrūda ēdamistabā; vecmāmiņa jau gandrīz bija noslāpusi.

Otrs ļaundaris klusi vaicāja:

— Dabūji?

Dabuju,— pirmais atbildēja un piebilda:— Paskaties ārā!

Tas, kurš bija turējis večiņu, izskrēja arā, aizlavījās līdz dārza vārtiņiem un atgriezies čukstus uzsauca:— Nāc!

Istabā palikušais laupītājs parādīja dunci Feručo un vecmāmiņai— tā bija atvērusi acis—, teikdams:

Netrokšņojiet, citādi es atnākšu atpakaļ un pārgriezīšu jums

rīkli!

Vienu mirkli viņš abus cieši uzlūkoja.

Tobrīd tālumā uz ceļa atskanēja daudzbalsīga dziedāšana. Laupītājs strauji pagriezās pret durvīm — un viņam nokrita maska.

Vecenīte iesaucās:

— Madzoni!

— Nolādēts!— iešņācās laupītājs, sapratis, ka pazīts.— Tev ja mirst!

IJn atvēzējās ar dunci pret večiņu; tā paģība.

Izmisīgi iekliegdamies, Feručo viena mirkli metās pie vecmāmiņas un aizsedza viņu ar savu augumu.

Laupītājs izskrēja laukā, pa ceļam pagrūzdams galdu un nogāzdams lampiņu; istabā iestājās tumsa.

Zēns lēni sakustējās, noslīga ceļos un, turēdams vecmāmiņu apskautu, nolaida galvu viņai klēpī.

Laiks ritēja; zemnieku dziesmas skaņas attālinājās un noklusa lauku plašumos. Večiņa tumšajā istaba atguva samaņu.

Feručo!— viņa trīcošā balsī, tikko dzirdami, pasauca.

— Vecmāmiņ . . . zēns atčukstēja.

Vecenīte gribēja ko sacīt, taču aiz pārdzīvotajām šausmām mēle viņai neklausīja. Tikai pēc krietna brīža viņai izdevās pavaicāt:

— Vai viņi . . . aizgāja?

Ja.

— Mani nenogaleja ... vecenīte nomurmināja.

Nē, jus esat glābta, Feručo varga balsi atteica. Jūs esat glābta, mīļo vecmāmiņ! Naudu viņi gan aiznesa. Bet tētis . . . tikpat lielāko daļu paņēma līdzi.

Vecmāmiņa atviegloti nopūtās.

Vecmāmiņ, Feručo turpināja, večiņu vel arvien apskāvis, dārgo vecmāmiņ . . . Vai jus vairs nedusmojaties uz mani?

Feručo, dēliņ! — večiņa atteica, glāstīdama viņam galvu. Ka das bailes tu esi izcietis! Žēlīgais Dievs debesis! Aizdedz lampu . . . Ne, paliksim vēl tumsā, man bailes.

Vecmāmiņ, zēns neatlaidās,— es jūs tik bieži esmu apbēdinājis . . .

— Ak, ko nu vairs par to, Feručo, pats zini, cik tu man esi mīļš!

Es jūs tik bieži esmu apbēdinājis,— Feručo drebošā balsī ar

mokām turpināja,— bet jūs . . . mani vienmēr esat mīlējusi . . . Vai jūs man piedodat? Piedodiet man, vecmāmiņ!

Jā, dēliņ, es tev piedodu — piedodu no visas sirds! Ka tad citādi? Piecelies, bērniņ ... Es tevi nekad vairs nerāšu. Tu esi labs, tu esi tik labs! Bet nu saņemsimies un iedegsim gaismu. Celies, Feručo!

Paldies, vecmāmiņ . . .— zēns atbildēja arvien vājākā balsī.— Tagad . . . man ir labi. Jus mani neaizmirsīsiet, vecmāmiņ . . . vai ne? Jūs atcerēsieties . . . savu mazdēlu Feručo?

— Feručo, mīļais!— Pārsteigta un satraukusies večiņa uzlika rokas zēnam uz pleciem un pieliecās, it ka gribēdama ieskatīties viņam acīs.

]

— Neaizmirstiet mani . . .— zēns čukstēja dziestošā dvesmā. — Noskūpstiet māmiņu . . . tēti . . . Luidžinu . . . Ardievu, vcemā miņ . . .

Zeligā debess, kas tev kaiš?— vecenīte iesaucās, taustīdama zēna galvu, kas jau bija noslīgusi uz pleca, tad iekliedzās izmisīgi, cik vien spēja: Fcručo! Feručo! Fcručol Manu bērniņi Mīlulīt! Dievs

debesis, palīdzi man!

Feručo vairs neatbildēja. Mazā romanjolieša karstā asins bija izlijusi, zēnam glābjot vecmāmiņu, un savu cēlo dvēseli viņš bija atdevis Dievam.

Saslimušais Ķellīte

Otrdien, 2/. marta

Nabaga Ķeihtc smagi saslimis. Skolotājs teica, lai mēs ejam viņu apraudzīt, un mes trīs — Garone, Deroši un es — nolēmām aiziet. Ari Stardi būtu gājis, bet, tā ka skolotājs mums uzdeva ap rakstīt grāfa Kavūra pieminekli, Stardi domā, ka viņam tas jaapskata, lai apraksts izdotos labāks. Joka pēc aicinājām līdzi to pūsli Nobisu; viņš tikai atbildēja: Nē!— bez jebkādiem paskaidrojumiem. Votīni

atvainojās, ka nevarot iet; droši vien baidās notraipīt drēbes ar ka|ķiem.

Ap četriem devāmies turp. īdētus gāza kā ar spaiņiem. Ceļā Garone ar maizes pilnu muti jautāja:— Ko pirksim?— un pašķindi naja kabatā naudu. Sametām katrs pa diviem soldo un nopirkām trīs lielus apelsīnus. Uzkāpām pēdējā stāvā. Pie durvīm Deroši atāķēja savu medaļu un iebāza kabatā. Pavaicāju, kāpēc viņš tā dara.

Pats nezinu,— viņš atteica.— Lai neizskatītos . . . Man šķiet, ka labāk bus iet bez medaļas.

Pieklauvējām; durvis atvēra Ķellites tēvs. Milzīgais mūrnieks izskatījās tāds ka pārvērties, ļoti skumjš.

— Ko jūs vēlaties?— viņš jautāja.

— Mcs esam Antonio klasesbiedri, atnesām viņam apelsīnus,— Ga rone atbildēja.

— Ak, nabaga Zaķēns!— mūrnieks noteica un, pagriezis galvu sāņus, slaucīja asaras.— Diez vai viņš vairs ēdīs jūsu apelsīnus!

Viņš aicināja mūs iekšā. Iegājuši jumtistabiņā, ieraudzījām Ķelliti guļam šaura dzelzs gultiņā. Viņa mate sēdēja blakus, seju plaukstās paslēpusi, un tik tikko uz mums paskatījās. Pie sienas karājās dažādi mūrnieka darba piederumi; kājas Ķellītem bija apsegtas ar balti notraipītiem tēva svārkiem.

Nabaga Ķellite bija novājējis un stipri bāls; viņa deguns izskatījās pavisam smails, un viņš ātri elpoja. Ak, mīļais Tonīno, mans mazais draudziņš, cik viņš agrāk bija labs un jautrs, un cik sāpīgi man tagad bija uz viņu skatīties! Ko gan es būtu devis, lai atkal varētu ieraudzīt viņa «zaķa purniņu»!

Garone nolika vienu apelsīnu uz spilvena Ķellītem pie paša vaiga; saodis smaržu, slimnieks atmodās un satvēra augli, bet tūliņ ari palaida to vaļā; viņa skatiens bija pievērsts Garonem.

— Tas esmu es, Garone,— mans klasesbiedrs teica,—vai tu mani nepazīsti?

Ķellīte mazlietiņ pasmaidīja, vārgi pacēla augšup balo rociņu un pastiepa pret Garoni. Tas saņēma rociņu plaukstās, piespieda sev pie vaiga un sacīja:

Nebēdā, Ķellīte, saņemies, tu drīz izveseļosies un atkal būsi pie mums skolā, un skolotājs sasēdinās mūs abus kopa — norunāts?

Taču Ķellīte neatbildēja. Mate apraudājās, caur elsām izdves dama:

— Tonīno, mans nabaga Tonīno! Tik mīļš un labs bērniņš, un nu Dievs viņu grib pieņemt pie sevis!

Izbeidz!— mūrnieks izmisuma iekliedzās.— Izbeidz, Dieva deļ, citādi es sajukšu prātā!— Tad viņš pievērsās mums, sacīdams: — Ejiet nu, zēni! Paldies, ka atnācāt, bet tagad ejiet. Ko jūs te varat līdzēt? . . . Ejiet vien mājās!

Antonio bija aizvēris acis un gulēja pavisam nekustīgs.

Vai jums nevajag kaut ko palīdzēt?— Garone jautāja.

Ne, paldies, labo puisīt!— mūrnieks atbildēja.— Ejiet vien mājās . . .

Ar šiem vārdiem viņš izvadīja mūs pa durvīm. Taču mēs vel nebijām līdz pusei nokāpuši lejā, kad atskanēja sauciens:

— Garone! Garone!

Steigšus visi trīs metāmies atpakaļ.

— Garonc, viņš sauca tevi vārdā!— mūrnieks teica, un viņa sejā atspoguļojās priecīgs pārsteigums.— Viņš jau divas dienas nerunā, bet tagad viņš tevi sauca — sauca divas reizes, nac tūlīt! Ak Dievs, kaut nu tā būtu laba zīme!

— Nu tad uz redzēšanos! Es palikšu,— Garonc mums sacīja un kopā ar mūrnieku iegāja dzīvokli.

Deroši acis bija pilnas asaru. Es jautāju:

— Vai tu raudi par Ķelliti? Viņš izveseļosies, ja jau sācis runāt.

— Cerēsim,— Deroši atbildēja.— Bet man jādomā par Garoni . . . Kāda viņam zelta sirds!

Trešdien, 26. marta

Tev jāapraksta grafam Kavūram uzceltais piemineklis. Protams, Tu to izdarīsi. Taču to, kas īsti grāfs Kavūrs ir bijis,— to Tu pagaidām vēl nespēj saprast. Pagaidām pietiks, ja zināsi: ilgus gadus viņš bija Pjemontas pirmais ministrs; viņš sūtīja pjemontiešu pulkus uz Krimu, lai ar Cernaijas uzvaru atjaunotu mušu militāro slavu, ko sakāve Novārās kauja bija iedragājusi; viņa vadībā mūsējie iztrieca no Alpiem simtpiecdesmit tūkstošu lielo frančti karaspēku un padzina austriešus no Lombardijas. Viņš bija tas, kurš pārvaldīja Itāliju mušu revolūcijas atbildīgākajā laikaposmā, kura spīdošais talants, nesatri cināmā izturība un pārcilvēciskās darbaspējas visvairāk spēcināja tēvzemes apvienošanas svēto ideju.

Daudzi ģenerāļi aizvadīja briesmīgus brīžus kaujaslauka, bet grafs Kavurs savā kabinetā aizvadīja vēl briesmīgākus, kad viss viņa milzīgais darbs draudēja viena mirkli pārvērsties drupās gluži ka trausla celtne zemestrīces laika; tas bija ladas izmisuma pilnas dienas un stundas, kas spēj aptumšot prātu un dot nāvējošu triecienu sirdij. Sis milzu darbs nemierpilnajos laikos saīsināja grāfa Kavūra mūžu vismaz par divdesmit, gadiem. Pat tad, kad viņu jau kratīja nāvīgais drudzis, kam bija lemts novest viņu kapa, viņš centās pārvarēt slimību, lai spētu vēl ko paveikt tēvijas labā.

«Cik dīvaini,* viņš sacīja, gulēdams nāves gultā, «es vairs neredzu lasīt . . . neredzu lasīt!*

Drudzis aizvien pieņemas, un ārsts nolaida grafam asinis, bet viņš, domādams par saviem pienākumiem, pavēloši teica: «Man aptumšojas prāts — izdziediniet mani! Man vajadzīgas visas spējas, lai varētu veikt svarīgo uzdevumu.»

Kad grafam jau tuvojas pēdējais bridis, kad visa pilsēta bija liela satraukumā un karalis stāvēja pie viņa gultas galvgaļa, viņš, speķiem zūdot, čukstēja: «Man jums daudz kas vēl sakāms, karali. . . Daudz ko vel gribu jums radīt, bet esmu slims, nevaru, nevaru . . .* Viņš bija izmisis par savu bezspēcību.

Drudža murgos viņš arvien pieminēja valsts darbus, jaunas provinces, kas nesen bija pievienojušas Itālijai, un visu to, ko viņš vēl nebija paspējis paveikt. «Audziniet bērnus,» viņš, murgos elsodams, iesaucas, «audziniet bērnus un jaunatni.. . . Valdiet, lai esam brīvi. . .»

Murgi kļuva arvien nesakarīgāki, grafam Kavūram tuvojās nāves bridis. Dedzīgiem vārdiem viņš piesauca ģenerāli Garibaldi, ar kuru bija strīdējies, un Romu un Venēciju, kuras vēl nebija atbrīvotas; viņš redzēja grandiozas vīzijas, kas attēloja Itālijas un visas Eiropas nākotni; viņam rēgojas ienaidnieka iebrukums, un, baiļodamies par

savu tautu, viņš jautaja, kur ir karaspēks un ģenerāli. Saproti, pats sāpīgākais viņam bija nevis nojausma par drīzo šķiršanos no dzīves, bet gan tas, ka jāpamet tēvzeme, kurai viņš vēl gribēja palīdzēt, kurai viņš bija ziedojis visus savus apbrīnojamos miesas un gara spēkus. Viņš mira, pēdēja elpā izgrūzdams kaujas saucienu; viņa nāve bija tikpat dižena kā dzīve.

Un tagad padomā, Enriko: kas gan ir mūsu darbs, kurš mās tik ļoti nomāc, kas gan ir māsu sāpes, pat mušu nāve,— kas gan tā ir salīdzinājuma ar to vīru rūpēm un milzīgajiem pūliņiem, ar to vīru pēdējā brīža dvēseles cīņām, kuru sirdis nomāc visas pasaules smagums! Atceries to, dēliņ, kad ej garam šim marmora tēlam, un savā sirdi saki tam: «Mūžīga slava!*

Tavs tēvs

APRĪLIS

Pavasaris

Sestdien, 1. aprīli

Jau pirmais aprīlis! Atlikuši tikai trīs mēneši, ko mācīties! Rīts bija vienreizēji skaists. Skola es biju ļoti priecīgs, jo Koreti uzaicināja mani aiznākošajā dienā iet skatīties, kā ierodas Karalis, kuru viņa tēvs pazīst, bet māte todien apsolīja aizvest uz bērnudārzu Valdoko ielā. Es biju priecīgs arī tāpēc, ka Ķellītem klājās labāk un ka vakar vakarā skolotājs, garām iedams, teica manam tēvam:

— Nu jau ir labāk.

Un piedevām bija skaists pavasara rīts. Pa skolas logiem bija redzamas zilās debesis, koku plaukstošie pumpuri, vaļējie māju logi ar sazaļojušām kastītēm un puķu podiem uz palodzēm. Skolotājs nesmaidīja, jo viņš nekad nesmaidīja, bet viņam bija labs garastāvoklis, tā ka pat bija izzudusi stāvā rieva pieres vidu, un viņš neskopojās ar jokiem, skaidrodams uz tāfeles uzdevumu. Bija redzams, ka viņam prieks ieelpot svaigo gaisu, kas plūst pa atvērtajiem logiem no dārza, kurš smaržo pcc zemes un lapām, un atsauc atmiņā pastaigas laukos. Kamēr skolotājs skaidroja, no tuvējās ieliņas bija dzirdams, kā kalējs dzied, sizdams pa laktu, bet pretējā maja kāda sieviete dziedāja, lai iemidzinātu bērnu. Tālumā, Cernaijas kazarmas, skanēja taures. Likās, ka visiem ir laba oma, pat Stardi. Vienubrīd kalējs sāka sist stiprāk, bet sieviete skaļak dziedāt. Skolotājs apklusa un ieklausījās. Pēc tam, raudzīdamies ārā pa logu, nosvērti teica:

Debesis smaida, mate dzied, krietns virs strādā, berili macas — cik tas ir jauki!

No klases izgājuši, redzējām, ka ari citi ir priecīgi, visi gāja viena solī, braši piesizdami kājas un dungodami, gluži ka pirms svētkiem. Skolotājās jokojās, bet skolotāja ar sārto spalvu pie cepures gaja palēkdamas aiz saviem bērniem ka skolniece. Bērnu vecāki smieda mies sarunājās sava starpā, un Krosi mātei, puķu pārdevējai, grozos bija tik daudz vijolīšu pušķīšu, ka tie ar savu smaržu piepildīja visu telpu. Es vēl nekad nebiju tā priecājies, ieraugot māti, kas mani uz ielas gaidīja. Un, steigdamies viņai pretī, es teicu:

Man ir tik priecīgs prāts! Nezin, kas šorīt noticis?

Māte smaidīdama atteica:

Tas tāpēc, ka atnācis pavasaris un tev ir tīra sirdsapziņa.

Karalis Umberto

Pirmdien, 3. aprīli

Tieši pulksten desmitos tēvs pa logu ieraudzīja Koreti, malkas tirgotāju, un viņa dēlu, kuri mani gaidīja uz laukuma, un man teica:

Re, kur viņi ir, Enriko! Ej nu skaties savu karali!

Es metos leja ka lode. Tēvs un dels šodien bija draiskulīgāki nekā parasti, un tikai tagad ievēroju, eik viņi viens otram līdzīgi. Tēvs pie uzvalka bija piestiprinājis medaļu par varonību un divas piemiņas medaļas. Osas viņš bija saskrullējis ka adatas.

Mes tūlīt sākām soļot uz dzelzceļa staciju, kurā karalim pusvien padsmitos bija jāierodas. Koreti tēvs pīpēja pīpi un satraukts berzēja rokas.

Vai zināt, viņš teica, ka neesmu viņu redzējis kopš sešdes mit sestā gada kara? Tāds nieks vien ir — piecpadsmit gadi un seši mēneši. Pirms trīs gadiem Francijā un pēc tam Mondovi es būtu varējis viņu satikt, bet iznāca tā, ka nebiju pilsētā, kad viņš ieradās. Tā tik bija sagadīšanās!

Viņš sauca karali vārdā, par Umberto, gluži kā savu biedru: Umberto komandēja sešpadsmito divīziju, Umberto bija divdesmit divi gadi un tik un tik mēnešu, Umberto jaja uz zirga gan tā, gan šitā.

Piecpadsmit gadi! viņš atkartoja, pielikdams soli. Ka man gribas viņu atkal redzēt! Toreiz viņš bija princis, bet tagad karalis. Un arī es esmu mainījies, no kareivja esmu paaugstināts par malkas tirgotāju!

Un viņš sirsnīgi iesmējās.

Dēlēns viņam pavaicāja:

— Vai viņš tevi pazītu, ja ieraudzītu?

Tēvs ņemas smiet.

— Traks neesi!— viņš atbildēja.— Ko vēl negribēsi! Viņš, Umberto, bija viens, bet mūsu tik daudz kā mušas. Pa kuru laiku lai viņš mūs visus pēc kārtās aplūkotu?

Mēs iznācām uz Viktora Emanuēla ielas, uz stacijas pusi plūda daudz ļaužu. Taurēm skanot, garam pagāja Alpu mednieku rota, aizauļoja divi karabinieri. Laiks bija jauks, spīdēja saule.

Jā,— Koreti tēvs izsaucas,— man patiešām bus liels prieks atkal redzēt sava pulka ģenerāli! Ak, cik ātri esmu kļuvis vecs! Tā vien liekas, ka vēl vakar ar mugursomu plecos un šauteni rokā es atrados tajā jucekli divdesmit ceturtā jūnija rītā, kad gatavojāmies durkļu cīņai. Umberto kopā ar saviem virsniekiem šaudījās kā atspoles no vienas vietas uz citu, bet tāluma skanēja lielgabalu dārdoņa. Visu skatieni bija pievērsti viņam, un visi raizējās, kaut viņam netrāpītu lode. Man ne prātā ncnaca, ka pēc brīža atradīšos viņam pavisam līdzās, kādu četru soļu attāluma austriešu ulanu* durkļu priekšā. Diena bija skaista, debesis kā spogulis, bet karstums neciešams. Paskatīsimies, vai nevar tikt iekša!

Mes bijām nonākuši līdz stacijai, tur pulcējās ļaudis, karietes, apsardze, karabinieri, biedrības ar karogiem. Spēlēja kāda pulka orķestris. Koreti tēvs mēģināja ieiet stacijā, bet viņu nelaida. Tad

viņš nolēma tikt cauri līdz pirmajām rindām, un ar elkoņu palīdzību viņam izdevās izlauzt ceļu ari mums. Taču pūlis nestāvēja miera, tas visu laiku viļņojās. Tad malkas tirgotājs devās uz pirmās kolonnas pusi, kur sardze nevienam neļāva uzturēties.

Nāciet, iesim! viņš uzsauca un, paķēris mūs aiz rokām, divos lēcienos šķērsoja brīvo telpu un nostājās ar muguru pret sienu. To tūlīt pamanīja karabinieru brigadieris un aizrādīja:

— Šeit nedrīkst stāvēt.

— Es esmu no četrdesmit devītā pulka ceturtā bataljona,— Koreti atbildēja, ar roku noradīdams uz savu medaļu.

Brigadieris paskatījās un teica:

— Palieciet.

Ko es jums teicu!— Koreti uzvaroši izsaucās.— Četrdesmit deviņi ir maģisks skaitlis! Vai tad man nebūtu tiesības redzēt savu ģenerāli, ar kuru kopā esmu karojis? Ja jau toreiz varēju viņu skatīt tuvumā, tad kāpēc es šodien to nevarētu? Bet ko es runāju par ģenerāli! Toreiz viņš veselu pusstundu, kamēr atradās mūsu vidu, bija mana bataljona komandieris, pie joda!

Pa to laiku uzgaidāmajās telpās un ārā saceļas liela kņada, durvju priekša piestāja karietes ar sarkanā tērpā ģērbtiem kalpotājiem. Koreti vaicāja savam tēvam, vai princim Umberto uzbrukuma laikā rokā bijis zobens.

Droši vien bija, lai atvairītu durkļus, kas varēja viņu ievainot ka jebkuru citu. Лк, nolādētie, viņi nāca mums virsū ka negaiss, drāzās uz mūsu pulkiem un lielgabaliem, gluži kā vētras nesti, un iznīcināja visu savā ceļa! Viss bija juku jukām Aleksandrijas kavalērija, Fodžas šķēpneši, infantērija*. ulāni, strēlnieki—, tā bija īsta elle, nekas vairs nebija saprotams. Es dzirdēju saucienus: «Augstība! Augstība!» pamanīju nolaistus durkļus, mēs izšāvām, pulvera dūmi visu aizsedza. Tad tie izklīda. Zemi klāja ulānu un zirgu līķi, gulēja ievainotie. Es atskatījos un redzēju Umberto zirga mugurā, viņš bija pilnīgi mierīgs, tikai ar skatienu it kā vaicāja: «Vai visi mani zēni ir veseli?» Un mēs saucām viņam: «I.ai dzīvo!» — gluži kā jukuši. Kas tas bija par brīdi! Re, piebrauc vilciens!

Orķestris sāka spēlēt, atsteidzās virsnieki, cilvēki cēlās pirkstga

los.

Tūlīt viņš nenāks,- kāds no apsardzes paziņoja,— vispirms viņam teiks runu.

Koreti tēvs vairs nespēja nostāvēt uz vietas.

Ak, kad es padomāju,— viņš teica,— tad redzu viņu vēl aizvien acu priekšā. Man viņš vienmēr palicis atmiņā tāds, kāds bija toreiz mūsu vidū,— mierīgu un nosvērtu seju. Un es esmu pārliecināts, ka arī viņš atceras četrdesmit devīto pulku pat tagad, kad viņš ir karalis,

un ka viņš priecātos pabūt kopā ar mums, kuri pārdzīvoja tos pašus brīžus. Tagad viņam ir ģenerāli ar uzšuvēm un tresēm, bet toreiz viņam bija tikai vienkārši kareivji. Ja mēs varētu pārmīt kādus vārdus zem četrām acīm! Ak, mūsu divdesmit divus gadus vecais ģenerālis, kuru bija lemts sargāt mūsu durkļiem! Jau pagājuši piecpadsmit gadi, kopš neesmu redzējis viņu, mūsu Umberto! Si mūzika liek manām asinīm straujāk ritēt, goda vārds!

Viņu partrauca skali kliedzieni, tūkstošiem cepuru lidoja gaisā. Četri melni ģērbti kungi iekāpa karietē.

Tas ir viņš!— Koreti iesaucās un palika stāvam kā sastindzis. Tad klusām piebilda: Ka viņš nosirmojis!

Mcs visi trīs noņēmām cepures, kariete lēnam brauca caur pūli, kas gavilēja un vicināja cepures. Es paskatījos uz Koreti tēvu. Man šķita, ka viņš ir pilnīgi pārvērties, kļuvis nopietns, bāls, izslējies, cieši piespiedies pie kolonnas.

Kariete nonāca līdz mums un atradās kada soļa atstatuma.

Lai dzīvo!—skandēja daudzas balsis.

— Lai dzīvo!— Koreti sauca kopā ar pārējiem.

Karalis ieskatījās viņam sejā, un viņa skatiens pakavējās pie trīs medaļām. Tad Koreti zaudēja savaldību un izsaucas:

Ceturtais bataljons no četrdesmit devītā pulka!

Karalis, kurš jau bija pagriezies uz otru pusi, pavērās atpakaļ un, Koreti acis skatīdamies, no karietes pastiepa roku.

Koreti traucās uz priekšu un to paspieda. Kariete turpināja ceļu, pūlis saplūda kopa un atšķīra mūs citu no cita, mes pazaudējām Koreti tēvu no redzesloka. Tomēr tas bija tikai uz bridi. Tūlīt viņš atkal parādījās, smagi elpodams, mitram acīm un sauca dēlu, augstu pacēlis roku. Dēlēns metās viņam pretī, un tēvs izsaucās:

Nac šurp, mazais, kamēr mana roka glabā viņa siltumu!— Un viņš noglāstīja dēla galvu, sacīdams:— Tas ir karaļa glāsts.

Koreti bija ka drudzī, viņš nevarēja atraut acis no karietes, kas attālinājās. Smaidīdams viņš stāvēja ar pīpi rokā starp ziņkārīgajiem, kas uz viņu skatījās.

— Viņš ir no četrdesmit devītā pulka,— tie runāja,— viņš ir viens no kareivjiem, kas pazīst karali, un karalis pazina viņu.

Viņš tam pasniedza roku.

Viņš iedeva karalim lūgumrakstu,— kāds skaļi noteica.

Ne,— Koreti, strauji pagriezies, sacīja,— es nedevu nekādu lūgumrakstu. Es viņam dotu, ja tas būtu vajadzīgs, pavisam ko citu.

Visi skatījās viņā.

Un viņš vienkārši piebilda:

— Es atdotu par viņu savas asinis.

Bērnudārzs

Otrdien, 4. aprīli

Vakar pec brokastīm, ka bija solījusi, mate mani aizveda uz bērnudārzu Valdoko ielā, lai tur uzticētu Prekosi mazo māsiņu. Es nekad nebiju bijis bērnudārzā. Cik gan berili ir jauki! Tur bija kādi pāris simti puisīšu un meitiņu — vel tik maziņi, ka mūsu pirmklasnieki tiem līdzās izskatītos pēc īstiem pieaugušajiem. Mēs atnācām tieši tobrīd, kad viņi zosu gājiena devās uz edamzali, kurā bija divi gari galdi ar ieapa|icm padziļinājumiem, un katra no tiem atradās bļodiņa ar rīsiem un pupiņām, bet līdzās alvas karote. Ejot iekšā, dažiem nokrita ābols, un viņi palika sakņupuši uz grīdas, kamēr piesteidzās audzinātājas, lai viņus pieceltu. Daudzi apstājās pie kādas bļodiņas, kuru uzskatīja par savējo, un tūlīt saka tiesāt ēdienu, līdz atnāca audzinātāja un teica:—Tālāk, tālāk!— Bērni pagāja uz priekšu par kādām trīs vai četrām vietām un atkal paķēra karoti, un tā tikmēr, kamēr nonāca līdz savai vietai, pa ceļam zagšus iztukšodami vai pusi no citu porcijas. Visbeidzot ar bīdīšanu un uzsaucieniem:— Pasteidzieties! Pasteidzieties! audzinātājas aizveda visus savās vietas, un sakas lūgšana. Taču tie bērni, kuri atradās iekšējās rindās un kuriem lūgšanas laika vajadzēja pavērsties ar muguru pret bļodiņām, grieza galvas atpakaļ, lai pārliecinātos, ka neviens no tām neko neņem, un pēc tam lūdza Dievu ar saliktam rociņām, acis pacēluši pret debesim, bet domas palika pie ēdiena. Tad viņi sāka ēst. Te tik bija ko noskatīties! Viens ēda ar divām karotēm uzreiz, cits ar rokām, daži lasīja pupiņas kabatās, citi turpretī ievīkstīja priekšautiņa un saspaidīja tā, ka iznāca putra. Bija ari tādi, kas neēda, tikai skatījās, ka lido mušas. Kādam uznaca klepus, un nolija vesels rīsu lietus. Likas, ka esam vistu kūtī, kur baro cālēnus. Un tomēr skats bija ļoti jauks! Abas meitenīšu rindas bija sevišķi glītas, visām mati bija sasieti pakausī ar sārtām, zaļām un zilām lentēm. Skolotāja vaicāja vienai astoņu meitenīšu rindai:

— Kur aug rīss?

Visas astoņas ar pilnam mutēm dziedošā balsī atbildēja:

— Rīss aug ūdenī.

Tad skolotāja lika pacelt augša rokas. Tas tik bija skats, kad mazās roķelcs, kuras vēl nesen atradās autiņos, šāvās uz augšu un plivinājās ka balti un sārti tauriņi.

Pēc tam bija starpbrīdis, bet vispirms visi paņēma savus groziņus ar ēdienu — tie karājās pie sienas. Viņi izgāja āra un aizspurdza ar saviem krājumiem — maizi, žāvētām plūmēm, siera gabaliņu, cieti vārītu olu, maziem ābolīšiem, vārītu zirņu saujiņu, vistas spārniņu.

Acumirkli viss dārzs bija nobērts ar drupatām, it kā veselam putnu baram Initu nokaisīta barība. Bērni ēda, ka kurš mācēja — gan kā trusīši, kā pelītes, ka kaķi: viņi grauza, sukāja, laizīja. Viens mazais, piespiedis maizes gabalu pie krūtīm, berzēja to ar augļiem, it kā spodrinātu zobenu. Dažas meitenītes spaidīja rociņās mīkstus biezpiena sieriņus, un tie tecēja caur pirkstiem ka piens aiz piedurknēm, bet viņas nekā nejuta. Bērni skraidīja un tvarstīja cits citu, pakampuši zobos ābolus un maizītes gluži ka kucēni. Es ievēroju tris bērnus, kuri ar salmiņiem bakstīja olas, it ka tajās atrastos kādi dārgumi, un izbārstīja tās zemē, bet pec tam pacietīgi drupatu pēc drupačas uzlasīja kā dārgas pērles. Ja kādam groziņā atradās kas neparasts, tad apkārt stāvēja astoņi, desmit bērni un raudzījās iekšā gluži ka uz mēness atspulgu akā. Ne mazāk ka pārdesmit bērnu drūzmējās ap knauķi, kuram rokās bija cukura tūta, un visi lūdzās, lai ļauj cukurā iebāzt maizi, bet viņš visiem nedeva, dažiem ļāva tikai iebāzt pirkstu un apsūkāt.

Pa to laiku māte bija iznākusi dārzā un apmīļoja te vienu, te otru bērnu. Bērni drūzmējās ap viņu, rapas klēpi un gribēja, lai tos noskūpsta; tie bija atgāzuši galviņas, it ka skatītos kaut kur augstu gaisā, un atvēruši mutītes, gluži kā knupīti gaidīdami. Viens deva mātei apkošļātu apelsīna daiviņu, cits maizes garoziņu, kāda meitenīte pasniedza lapu, bet cita lielā nopietnībā stiepa pretim rādītājpirk sta galu, kurā, labi ieskatoties, varēja pamanīt mazītiņu pūslīti, kas bija radies iepriekšējā dienā, kad viņa bija piedūrusies pie sveces liesmas. Bērni rādīja mātei tik mazītiņus kukainīšus, ka bija jābrinās, ka viņi bija tos saskatījuši un saņēmuši plaukstā, salauztus korķīšus, kreklu pogas, no vāzēm izvilktas puķes. Kāds puisītis ar pārsietu galvu gribēja, lai viņu par katru cenu uzklausa, un šļupstēdams stāstīja kādu notikumu ar kūleni, no kura māte diez vai kādu vārdu saprata. Vel kāds cits gribēja, lai māte noliecas, un tad iečukstēja viņai ausī: Mans tēvs taisa birstes.— Bet pa to laiku notika visādas

ķibeles, tā ka audzinātājām vajadzēja steigties palīgā — meitenītes raudāja, jo nevarēja atsiet lakatiņa mezglu, citas kliegdamas un brēkdamas strīdējās par divām ābola sēkliņām, vel kāds mazulis bija nokritis uz mutes, apgāzis soliņu un nu raudaja uz. šīm drupām, jo nevarēja piecelties.

Pirms došanās projām māte paņēma uz. rokam iris četrus mazuļus, un tad no visām pusēm citi steidzās viņai klāt, lūgdamies, lai paņem arī tos; kāds nu kurš bija, ar olu un apelsīnu sulu nosmulētām sejiņām, tie apstāja mati — viens ķeras pie rokas, otrs apbrīnoja gredzenu viņas pirkstā, cits raustīja pulksteņķēditi, vel kāds ķērās bizēs.

Uzmanieties, viņi jums nosmērēs drēbes!—audzinātājas sauca.

Taču māte nelikās ne zinis par drēbēm un turpināja viņus apmīļot, bet inazic tik spiedās pie viņas. Tie, kuri bija tuvāk, izstiepa rociņas, it ka gribēdami ierāpties klēpī, bet aizmugurējie centās piekļūt tuvāk caur drūzmu, un visi kliedza:

— Ardievu! Ardievu!

Beidzot mātei izdevās izsprukt no dārza. Tad visi pieskrēja pie žoga un caur to skatījās, ka viņa aiziet; stiepdami rociņas, lai no viņas atvadītos, vel aizvien piedāvādami viņai maizes gabalus, augļus un siera šķēlītēs, visi reizē sauca:

Ardievu! Ardievu! Atnāc rit atkal! Atnāc vel kādreiz!

Māte, tikusi ara, vēl pārlaida glāstošu roku pār izstieptajam roķelēm gluži ka pār dzīvu rožu virteni un beidzot sveika un vesela atradās uz ielas. Viņa bija nobērta ar drupačām, notraipīta, saburzīta un izspūrusi. Rokās viņa turēja puķes, acis bija pilnas ar asarām, bet viņa bija tik līksma kā pēc svētkiem. No dārza vel skanēja čalas, kas līdzinājās putnu čivināšanai:

— Ardievu! Ardievu! Atnāc vēl kādreiz!

Vingrošanas stunda

Trešdien, 5. aprīli

Та kā laiks pieturējās jauks, mēs vingrojām nevis iekšā, bet gan ārā. Vakar, kad Garone bija pie direktora, atnāca Nelli māte, gaišmataina dāma melnā apģērbā, lai lūgtu atbrīvot dēlu no vingroša nas. Katrs vārds viņai smagi паса pār lūpām, un runādama viņa turēja vienu roku uz dēla galvas.

— Viņš nevar . . .— viņa teica direktoram.

Bet Nelli ļoti ķērās pie sirds, ka viņš nevarēs tikt pie vingrošanas rīkiem un ka viņam atkal jācieš pazemojums.

Mamm, tu redzēsi, es varēšu tāpat kā visi,— viņš teica.

Mate klusēdama viņu uzlūkoja ar žēlumu un mīlestību. Tad vilcinādamās piebilda:

— Es baidos, ka klasesbiedri . . .

Viņa gribēja teikt:

«Es baidos, ka viņu izzobos.»

Taču Nelli sacīja:

Man vienalga, un bez tam — ir taču Garone. Man jau pietiks ar to vien, ka viņš nesmiesies.

Un tad viņam atļāva piedalīties stundā. Skolotājs, kuram uz kakla bija rēta un kurš bija cīnījies kopa ar Garibaldi, mus nostādīja rindā pie augstiem stabiem, kuros vajadzēja uzrāpties līdz pašam galam un

tad nostāties uz šķērsbaļķa. Deroši un Koreti uzrāpās tik. veikli ka divi mērkaķi, ari mazais Prekosi uzkāpa itin žigli, kaut gan traucēja garais kamzolis, un, kamēr viņš kapa, visi centās viņu sasmīdināt, atkārtojot viņa iemīļoto teicienu: — Atvainojiet! Atvainojiet! — Stardi elsa un piepūtās ka tītars, bet, zobus sakodis, turpināja kāpt, jo drīzāk bija gatavs pārsprāgt nekā palikt apakšā, un viņš patiešām tika augšā. Ari Nobiss nokļuva augšā un ieņēma imperatora pozu, bet Votini savā skaistajā, zili svītrotajā vingrošanas tērpā divas reizes noslīdēja zeme. Lai vieglāk būtu uzrāpties, visi ieberzēja rokas ar kolofoniju*, ko, zināms, bija sagadajis Garofi,

L

pārdodams mums tūtiņu par vienu soldo un tā nedaudz nopelnīdams. Tad pienāca Garones karta; viņš uzkāpa, mierīgi grauzdams maizes gabalu, un man liekas, viņš spētu uznest augšā arī kādu no mums tik spēcīgs un stiprs viņš ir, gluži ka vērsēns. Pec Garones bija Nelli karta. Tikko viņš ar savām garajām un vājajām rokām pieskārās stabam, daži sāka smieties un ķiķināt, bet Garone, sakrustojis rokas uz krūtīm, pameta visapkārt tik izteiksmīgu skatienu, ka kļuva skaidrs viņš laistu darbā dūres pat skolotāja klātbūtnē, un visi tūlīt apklusa. Nelli sāka rāpties; nabadziņš stenēja vien, seja piesarka, viņš strauji elpoja, un no pieres pilēja sviedri. Skolotājs teica:

— Pietiks, кар zemē!

Bet Nelli neklausīja, ietiepīgi pūlēdamies visiem spēkiem. Man jau likās, ka viņš kuru katru brīdi pusdzīvs novelsies zemē. Nabaga Nelli! Es iedomājos sevi viņa vietā un māti, kas mani redzētu, ka viņa ciestu! To iedomājoties, es tik ļoti mīlēju Nelli, ka butu devis nezin ko, lai tikai viņš uzrāptos; gribējās, nevienam nemanot, piepalīdzēt viņam no apakšas. Pa to laiku Garone, Deroši un Koreti sauca:

— Saņemies, Nelli! Vēl mazliet!

Nelli sasprindzināja visus spēkus, ta ka viņam izlauzās vaids, un drīz viņš atradās jau divu plaukstu attālumā no šķērskoka.

— Bravo! visi sauca.— Saņemies! Vēl mazliet!

Un nu jau Nelli bija satvēris kārti. Visi sita plaukstas.

Vareni!— skolotājs teica.— Bet tagad pietiek, kāp zemē!

Tomēr Nelli gribēja uzkāpt līdz augšai tāpat kā visi, un pēc nelielas piepūles viņam izdevās atspiesties ar elkoņiem uz šķērskoka, pec tam uzrāpties ar ceļiem un pēdīgi nostaties kājās. Smagi elpodams, bet smaidīdams, viņš skatījās uz mums. Mēs no jauna sākām sist plaukstas. Un tad viņš paskatījās uz ielu. Es ari skatījos uz to pusi un caur lapām, kas aizklāja darza režģi, pamanīju viņa māti, kura staigāja šurp un turp pa ietvi, neuzdrošinādamās pacelt skatienu. Nelli noslīdēja lejā, un visi viņu apsveica. Viņš bija satraukts un piesārtis, acis viņam spīdēja, viņu nevarēja ne pazīt. Pēc stundas pie skolas izejas mate nāca viņu sagaidīt un, nedaudz satraukta, viņu apskāvusi, apvaicājās:

— Nu, manu dēliņ, kā tev gaja?

Visi zēni viena mute atbildēja:

— Viņam gāja labi. Viņš uzkāpa tāpat kā visi.

Jums vajadzēja redzēt mātes prieku! Viņa gribēja mums visiem pateikties, spieda zēniem roku, noglāstīja Garonem galvu un tad aizveda dēlu. Mes redzējām, ka viņi attālinājās, dzīvi sarunādamies un rokas mētādami,— tik laimīgi kā vel nekad.

Mana tēva skolotājs

Otrdien, 17. aprīli

Cik skaists izbraukums mums vakar bija ar Ievu! Tas notika tā. Aizvakar pēcpusdienā, lasot avīzi, tēvam izlauzās izbrīna sauciens, un viņš teica:

— Un es biju iedomājies, ka viņš jau sen miris! Vai zināt, ka vel ir dzīvs mans pamatskolas skolotājs Vinčenco Krozeti, kuram tagad ir jau astoņdesmit četri gadi? Te rakstīts, ka par nopelniem sešdesmit gadu darbā ministrija piešķīrusi viņam medaļu. Sešdesmit gadi padomājiet tik! Vel pirms diviem gadiem viņš strādāja skola. Viņš dzīvo mūsu bijušās Kjeri vasarnīcas dārzniekā dzimtajā pusē Kondovē, līdz kurienei stundas brauciens ar vilcienu.

Tad tēvs piebilda:

Enriko, mēs aizbrauksim viņu apciemot.

Un visu vakaru tēvs runāja tikai par skolotāju. Pamatskolas skolotāja vārds atsauca viņam atmiņā tūkstošiem sīkumu no zēna gadiem, gan pirmos skolasbiedrus, gan mirušo māti.

Krozeti bija četrdesmit gadu, kad es pie viņa mācījos. Es vel tagad redzu viņu savā acu priekša. Jau tad viņš bija nedaudz sakumpis, gaišu skatienu, vienmēr gludi skuvies. Stingrs, taču taisnīgs, mīlēja mūs kā tēvs, bet bija ļoti noteikts. Viņš bija celies no zemniekiem, čakli mācoties un no daudz kā atsakoties, ticis par skolotāju. Mana māte viņu ļoti mīlēja un tēvs uzskatīja par savu draugu. Kā gan viņš no Turīnas nonācis Kondovē? Droši vien viņš mani vairs nepazītu. Bet tas nav svarīgi, es gan viņu pazītu! Pagājuši četrdesmit četri gadi! Ja, četrdesmit četri gadi, Enriko! Rīt aizbrauksim viņu apciemot.

Un tā vakar deviņos no rīta mēs stāvējām Suzas dzelzceļa stacija. Es butu gribējis, lai brauc ari Garone, bet viņš nevarēja, jo bija saslimusi mate. Bija skaista pavasara diena. Vilciens traucās caur zaļām pļavām un ziedošiem krūmājiem, gaiss bija smaržu pilns. Tēvs bija laba oma un laiku pa laikam, aplicis roku man ap kaklu, runājās ka ar draugu, raudzīdamies laukā pa logu.

Nabaga Krozeti!— tēvs teica.— Viņš darīja man labu un mīlēja mani gandrīz kā tēvs. Daudzus viņa padomus es esmu vienmēr paturējis prata un tapat atsevišķus rājienus, kas man lika atgriezties mājās ar asaru aizžņaugtu kaklu. Viņam bija spēcīgas un īsas rokas. Es vel tagad atminos, kā viņš ienāca skola, nolika kakta spieķi, pakāra meteli; viņa kustības palika nemainīgas. Viņš vienmer sagla bāja nosvērtu garastāvokli, vienmēr strādāja apzinīgi, centīgi un uzmanīgi, it ka katru dienu sāktu mācīt pirmo reizi. Man vel tagad

skan ausīs viņa balss: «Botīni, ak, Botīni! Atkal tu nepareizi turi spalvaskātu!» Viņš gan būs pārvērties pec četrdesmit četriem gadiem!

Iebraukuši Kondovē, mčs tūlīt devāmies meklet mūsu bijušā Kjcri dārznieka sievu, kurai nelielā ieliņa pieder veikaliņš. Mēs viņu sastapām kopā ar bērniem. Viņa mūs silti uzņēma, pastāstīja par vīru, kurš drīzumā atgriezīsies no Grieķijas, kur strādājis pēdējos trīs gadus, un par vecāko meitu, kas atrodas kurlmēmo skola Turīnā. Pēc tam viņa mums paradīja, pa kuru ielu jāiet pie skolotāja, kuru te visi pazīst.

Mēs izgājām no ciemata un devāmies pa taciņu, kas vijās kalnup gar ziedošiem krūmiem.

Tēvs nerunāja vairs ne vārda, likās, viņš bija iegrimis atmiņās, tikai laiku pa laikam papurināja galvu vai pasmaidīja.

Pēkšņi viņš apstājās un teica:

— Tas ir viņš! Varu derēt, ka tas ir viņš!

Balstīdamies uz nūjas, pa taciņu mums pretim nāca maza auguma vecītis ar baltu bārdu, cepurē ar platām malām. Viņš ar mokām vilka kajas, un viņam drebēja rokas.

— Tas ir viņš!—tēvs teica, pielikdams soli.

Kad bijām vecītim pavisam līdzās, mēs apstājāmies. Ari vecais vīrs apstājās un skatījās uz manu tēvu. Seja viņam vel bija svaiga un acis gaišas un dzīvas.

Vai man būtu gods runāt ar skolotāju Vinčenco Krozeti? tēvs vaicāja, paceldams cepuri.

Arī vecītis pacēla cepuri un atbildēja nedaudz drebošā, bet spēcīgā balsi:

— Ja, tas esmu es.

— Tad atjaujiet savam bijušajam skolniekam spiest jusu roku un apvaicāties, kā jums klājas,- tēvs teica, izstiepis roku.— Es atbraucu no Turinas, lai jūs apciemotu.

Sirmgalvis izbrīnījies skatījās tēvā. Tad teica:

Tas man ir pārāk liels gods, es nemaz nezinu . . . Atvainojiet, kad jus bijāt mans skolnieks? Kā jus, ludzu, sauc?

Tēvs nosauca savu vardu — Alberto Botīni, gadu, kad mācījies skolā, un piebilda:

Jus, protams, mani neatminaties. Taču es jūs joti labi atceros!

Skolotājs nodūra galvu un raudzījās zeme, mēģinādams atcerēties tēva vārdu un vairākas reizes to atkārtodams, bet tēvs tikmēr cieši skatījās viņā smaidošām acīm.

Tad sirmgalvis pacēla galvu un ieplestām acīm lēnam teica: Alberto Botīni? Inženiera Botīni dels? Tas, kurš dzīvoja Konsu lāta laukumā?

— Tas pats,— tēvs apstiprināja, rokas viņam pretī pastiepdams.

— Nu tad,— sirmgalvis teica, atļaujiet, cienījamais kungs . . .— Un viņš panācās uz priekšu, lai apskautu tēvu. Viņa sirmā galva tik tikko sniedzās līdz tēva plecam. Tēvs pieglauda savu vaigu pie viņa pieres.

— Esiet tik laipns un nāciet man līdzi,— skolotājs teica.

Un, vairs nebildis ne vārda, viņš pagriežas un devās uz savu māju. Pēc pāris minūtēm mēs nonācām pie lauku mājas, kurai bija divas durvis. Skolotājs atvēra otras durvis un mūs ieveda istabā. Sienas bija balsinātas, istabā atradās gulta, pārklāta ar balti zili rūtotu segu, galdiņš un neliels grāmatu plauktiņš, četri krēsli, un pie sienas bija piestiprināta veca ģeogrāfijas karte. Labi smaržoja pēc āboliem.

Mēs visi apsēdāmies. Tēvs un skolotājs brītiņu klusēdami viens otrā raudzījās.

Botīni! skolotājs izsaucās, paskatījies uz ķieģeļu grīdu, kur saule bija izveidojusi šaha galdiņu.— Atceros gan! Jums bija ļoti jauka māte. Pirmajā gadā jūs kādu laiku sēdējāt pirmajā solā pa kreisi pie loga. Redziet, cik labi es atceros! Man vēl acu priekšā jūsu sprogainā galva.

Tad viņš aizdomājās.

— Jūs bijāt kustīgs zēns. Otrajā gadā jus saslimāt ar difteriju. Es atceros, ka pēc tam jus atgriezāties novājējis, lakatā ievīstīts. Pagājuši jau četrdesmit gadi, vai ne? Tas gan labi, ka atminējāties savu nabaga skolotāju. Ari citi no maniem agrākajiem skolniekiem mani pirms kādiem gadiem ir apmeklējuši, reiz ieradās kāds pulkvedis, ari garīdznieks un vel citi kungi.

Viņš pavaicāja tēvam, kāda ir viņa profesija. Tad teica:

— Es priecājos, es priecājos no visas sirds. Pateicos jums, sen nebiju nevienu sastapis, un man ir bail, ka jūs, cienītais, esat beidzamais.

Ko jūs runājat!- tēvs izsaucās.— Jūs vēl esat stiprs un možs. Nesakiet tā!

Ak nē,— skolotājs atteica.— Vai redzat, ka man dreb rokas?— Un viņš parādīja savas rokas.— Tā ir slikta zīme. Tas sākās pirms trīs gadiem, kad es vēl mācīju skolā. Sākuma domāju, ka paries, un nepievērsu tam uzmanību. Taču tas nepārgāja, bet pieņēmās spēkā. Pienāca diena, kad vairs nevarēju parakstīt. Ak vai, tai dienā pirmoreiz uzmetu tintes traipu uz skolnieka burtnīcas, tas man bija ka dūriens sirdī, cienītais kungs. Vel kādu laiku iztiku, bet pēc tam vairs nevarēju. Pēc sešdesmit skolā pavadītiem gadiem man vajadzēja atvadīties no skolas, skolēniem un sava darba. Tas bija smagi, vai, cik smagi! Tajā diena, kad beidzamo reizi noturēju stundu, visi mani pavadīja mājās, sarīkoja svinības, bet es biju noskumis, jo sapratu, ka mana dzīve ir noslēgusies. Gadu pirms tam es biju zaudējis sievu un vienīgo dēlu. Man palikuši tikai divi mazdēli — zemnieki. Tagad es

pārtieku no pārsimt liru lielas pensijas. Es nekā vairs nedaru, un man liekas, ka dienas ir bezgalgaras. Vienīgais, ar ko es tagad nodarbojos,— es pāršķirstu vecās skolas grāmatas, avīzes, dāvātās grāmatas. Te tās ir,— viņš norādīja uz nelielo grāmatu plauktu,— tās ir manas atmiņas, visa mana pagātne. Nekā cita man pasaule vairs nav.

Tad viņa balss kļuva priecīgāka:

Es gribu jums sagādat pārsteigumu, Botīni kungs.

Viņš piecēlās un, piegājis pie galda, atvēra atvilktni, kurā bija daudz ar auklu pārsietu sainīšu uz katra bija uzrakstīts datums. Nedaudz pameklējis, viņš vienu atvēra, parakņājās, izvilka nodzeltē-

jušu lapu un pasniedza tēvam. Tas bija viņa klasesdarbs, kurš veikts pirms četrdesmit gadiem! Augšmalā bija rakstīts: Alberto Botini. Diktāts. 1838. gada 3. aprīli. Tēvs tūda) pazina savu skolas laika rokrakstu un smaidīdams sāka lasīt. Bet tad viņam acis saskrēja asaras. Es pieceļos un vaicāju, kas noticis.

Viņš aplika man roku apkārt un, pievilkdams mani sev klāt, teica:

— Paskaties uz šo lapu. Vai redzi? Tie ir manas mates izdarītie labojumi. Viņa allaž pārvilka manu «1» un «t». Un beidzamās rindas ir rakstītas ar viņas roku. Viņa bija iemācījusies atdarināt manu rokrakstu, un, kad es biju noguris un man паса miegs, viņa pabeidza darbu manā vietā. Ak, mana mīļā māmulīte!

Un viņš noskūpstīja papīra lapu.

Luk, te,— skolotājs teica, norādot uz sainīšiem,— ir manas atmiņas. Ik gadu es uzglabāju vienu katra skolēna darbu, un te nu tie visi ir sakārtoti un sanumurēti. Dažkārt es tos pārcilāju un izlasu pa rindai, tad man atmiņā uzpeld tūkstošiem sīkumu, man liekas, ka es no jauna pārdzīvoju aizritējušos gadus. Cik daudz to ir pagājis! Kad aizveru acis, tad redzu seju pēc sejas, klasi pec klases, simtiem un atkal simtiem zēnu, no kuriem daudzi jau varbūt nav starp dzīvajiem. Daudzus es labi atceros. Es labi atceros pašus labākos un pašus sliktākos, tos, kuri man devuši gandarījumu, un tos, kuri likuši pārdzīvot skumjus brīžus, man gadījies arī diezgan daudz palaidņu. Taču tagad, ziniet, es jūtos kā no citas pasaules un veļu visiem tikai labu.

Viņš atkal apsēdās un saņēma manu roku.

— Bet vai jus neatceraties kādu no maniem nedarbiem?— vaicāja tēvs.

— Jūsu nedarbu?— sirmgalvis pārjautāja.— Nē, neatceros gan. Tomēr tas nenozīmē, ka jus neblēņojaties. Jūs bijāt prātīgs un savam vecumam nopietns zēns. Es atceros, cik ļoti jus bijāt pieķēries savai mātes kundzei. Tas gan ir mīļi, ka atnācāt mani apciemot. Ka gan jūs spējāt atrauties no sava darba, lai atbrauktu pie vecā nabaga skolotāja?

Klausieties, Krozeti kungs,— tēvs dzivi ierunājās.— Es atminos, kā māte mani pirmoreiz aizveda uz skolu. Та bija pirmā reize, kad viņai vajadzēja šķirties no manis uz divām stundām dienā un atstāt mani ārpus mājas, nodot cita cilvēka, nevis tēva uzraudzībā. Manai mīļajai mātei skolas gailu sākums nozīmēja manu izvešanu pasaule, jo šis bija sākums garai šķiršanās brīžu virknei. Tā bija pirmā reize, kad sabiedrība atņēma viņas dēlēnu, lai nekad vairs pilnībā neatdotu. Viņa bija satraukta un es tāpat. Trīcošā balsī viņa mani jums uzticēja un aizejot pie izejas pamāja asaru pilnām acīm. Un tieši tobrīd jūs uzlikāt roku sev uz krūtīm, it ka sakot: «Sinjora, paļaujieties uz mani.» Sis žests, jūsu skatiens, kurā es saskatīju, ka esat

sapratis manas mates jutās un domas, pauda: «Neraizējieties!» Tas bija solījums aizstāvēt, mīlēt, pasargāt; es to nekad neesmu aizmirsis, tas ir iespiedies manā sirdi uz mužu, un šīs atmiņas man lika atbraukt no Turīnas. Un tc nu es esmu pec četrdesmit gadiem, lai jums teiktu: «Paldies, mīļo skolotāj!»

Skolotājs neko neatbildēja, viņš noglāstīja man galvu, un viņa roka drebēja tā, ka lēkāja no matiem uz pieres un no pieres uz pleciem.

Pa to laiku tēvs aplūkoja kailās sienas, nabadzīgo gultu, maizes gabalu, eļļas pudelīti uz loga, un likās, ka viņš gribētu teikt: «Nabaga skolotājs, tad tāda ir alga par sešdesmit darba gadiem.»

Bet labais sirmgalvis bija priecīgs un dzīvi sāka runāt par mušu ģimeni, par citiem tālaika skolotājiem un tēva skolasbiedriem, no kuriem viņš vienus atcerējās, bet citus bija piemirsis. Viņi palīdzēja viens otram atcerēties, līdz tēvs pārtrauca skolotāju, lai uzaicinātu paēst pusdienas ciemata. Skolotājs ar lielu pateicību teica:

— Pateicos, pateicos,— taču likās, ka viņš šaubas.

Tēvs saņēma viņa rokas savējās un atkārtoja savu lūgumu.

— Bet kā es ēdīšu,— skolotājs vaicāja,— ja rokas tik ļoti dreb? Tas sagādā liekas raizes citiem!

— Mes jums palīdzēsim, skolotāj!— tēvs teica.

Un tad viņš piekrita, galvu kratīdams un laipni smaidīdams.

Šodien gan ir skaista diena,— viņš teica, aizvērdams ārdurvis, — skaista diena, Botīni kungs! To es atcerēšos līdz savai pēdējai stundiņai.

Tēvs paņēma skolotāju zem rokas, bet tas savukārt paņēma mani pie rokas, un mēs gājām pa taciņu uz leju. Ceļā satikām divas baskājes meitenes, kuras veda govis, un skrejošu zēnu ar salmu nastu uz muguras. Skolotājs mums pastāstīja, ka tic ir otrās klases skolēni, kuri no rīta ved ganīties lopus un strādā uz lauka basām kājām, bet vakaros uzvelk kurpes un iet uz skolu. Bija jau gandrīz divpadsmit. Mes vairāk nevienu nesastapām. Pēc dažām minūtēm sasniedzām viesnīcu, apsēdamies pie gara galda, pa vidu nosēdinājām skolotāju un tūlīt ķērāmies pie ēšanas. Viesnīcā bija tik kluss ka klosteri. Skolotājs bija ļoti priecīgā noskaņojumā, un saviļņojums pastiprināja roku drebēšanu. Viņš gandrīz nemaz nevarēja ēst. Tēvs sagrieza gaļu, salauza maizi kumosos, piebēra sāli. Dzerot sirmgalvis paņēma glāzi abās rokas, bet arī tad tā sitās pret zobiem. Taču viņš nepārtraukti runāja, sajūsminājās par jaunība lasītām grāmatām, atcerējās talaika stundas, priekšniecības uzslavas, beidzamo gadu reglamentus*, un visu laiku viņam bija priecīga seja, tikai tagad vairāk piesārtusi. Bals.s skanēja jautri, un viņš jauneklīgi smējās. Tēvs neatņemdamies raudzījās viņā kā daždien, kad aizdomājies skatījās manī, galvu pieliecis uz sāniem. Skolotajam uz krulun izšļakstījās vīns, tēvs piecēlās un ar salveti noslaucīja.

Ko jūs, mans kungs, to nu gan nevajag!—skolotājs smējās. Viņš pateica dažus vārdus latīniski. Pēdīgi viņš pacēla glāzi, kas dejoja viņa rokas, un nopietni teica:

— Uz jūsu veselību, dārgais kungs, par jūsu dēliem, par jūsu mātes piemiņu!

Uz jūsu veselību, mīļais skolotāj!— tēvs atbildēja, paspiezdams viņam roku. Telpas otrā mala stāvēja viesnīcnieks un citi ļaudis, kuri skatījās un smaidīja, tā ka bija redzams ari viņi priecājas par viņu ciemata skolotājā svētkiem.

Pulksten divos ines izgājām no viesnīcas, un skolotājs vēlējas mūs pavadīt uz staciju. Tēvs atkal paņēma viņu zem rokas, un viņš

savukārt saņēma manu roku; es nesu viņa nūju. Ļaudis apstājās un atskatījās, jo visi viņu pazina. Daudzi viņu sveicināja. Ejot garam kādai mājai, mēs dzirdējām no logiem skanam zēnu balsis, kas burtoja grāmatā. Sirmgalvis apstājas; likās, ka viņam kļuva skumji.

— Redziet, Botīni kungs, kas mani skumdina,— viņš teica,— es dzirdu zenu balsis skolā un vairs neesmu tur, un iedomājos, ka manā vieta ir cits. Sešdesmit gadus biju pieradis klausīties šajā mūzikā, un tā mani uzmundrināja. Tagad esmu palicis bez ģimenes. Man nav vairs bērnu.

— Nē, skolotāj,—tēvs atbildēja, atsakdams soļot,— jums ir daudz bērnu, kas izklīduši pa visu pasauli; viņi atceras jūs, tāpat ka es vienmēr jūs esmu atcerējies.

— Nē, ne,— skolotājs skumji atteica,— man nav vairs skolas, un man nav vairs ari bērnu. Un bez bērniem es ilgi nedzīvošu. Drīz sitīs mana stunda.

— Nerunājiet tā, skolotāj,— tēvs teica,— jūs taču esat paveicis tik daudz laba! Jus tik skaisti mācījāt dzīvot!

Vecais skolotājs uz bridi piekļāva savu balto galvu pie tēva pleca un paspieda man roku. Mēs bijām ienākuši stacijas eka. Vilciens jau gatavojās atiet.

— Ardievu, skolotāji— tēvs teica, noskūpstīdams viņu uz abiem vaigiem.

— Ardievu, ardievu! Paldies! skolotājs atbildēja, saņemdams savās drebošajās rokas tēva roku un piespiezdams to pie sirds. Pēc tam es viņu noskūpstīju un jutu, ka viņa seja ir mitra no asarām. Tēvs mani iestūma vagonā un, pats kāpdams iekšā, izņēma no skolotāja rokām raupjo nūju un iespieda tajās savu skaisto spieķi ar sudraba rokturi un saviem iniciāļiem*, sacīdams:

— Paglabājiet par piemiņu no manis.

Sirmgalvis mēģināja to atdot atpakaļ un paņemt savējo, bet tēvs jau bija iekāpis, un durvis aizvērās.

— Ardievu, skolotāj!

— Ardievu, dels!—skolotājs atbildēja, kad vilciens jau sāka kustēties.— Un lai Dievs tevi svēti par nabaga sirmgalvim doto mierinājumu!

— Uz redzēšanos!— tēvs saviļņots sauca.

Bet skolotājs pakratīja galvu, it kā teikdams: «Mēs vairs neredzēsimies.»

— Jā, ja, tēvs atkartoja,— uz redzēšanos!

Tad sirmgalvis pacēla drebošo roku pret debesīm:

— Tur tiksimies!

Un tā — ar augšup paceltu roku — viņš izzuda mušu skatienam.

Izveseļošanās

Ceturtdien, 20. aprīli

Kas gan varēja iedomāties, ka pec jaukā izbraukuma ar tēvu es desmit dienas neredzēšu ne debesis, ne āru! Es biju smagi slims, pat dzivibas briesmas. Es dzirdēju, ka māte šņukstēja, redzeju, cik tēvs bija bāls un cik cieši mani skatijās un cik klusu sarunājās mana māsa Silvija un brālis, redzēju ārstu, kurš kaut ko teica, bet es nekā nesapratu. Es jau gatavojos visiem teikt ardievas. Ak, mana nabaga māmulīte! Trīs četras dienas pagāja gluži ka juceklīgā un ļaunā sapnī, tā ka es gandrīz nekā neatceros. Man likās, ka redzu savu labo pirmās klases skolotāju, kura centās mutautiņā apspiest klepu, lai mani netraucētu, tikpat neskaidri es atceros savu skolotāju, kas noliecās mani noskūpstīt un sabakstīja ar bārdu man seju. Kā pa miglu redzēju Krosi sarkanmataino galvu, Deroši gaišās cirtas, melna ģērbto kalab rieti un Garoni, kurš atnesa apelsīnu ar visu lapiņu un tūlīt aiz steidzās, jo viņa māte bija slima. Tad es pamodos ka no gara sapņa un sapratu, ka man klājas labāk, jo redzēju, ka tēvs un mate smaida, bet. Silvija trallina. Tas gan bija ļauns sapnis! Pēc tam es ar katru dienu kļuvu spirgtāks. Pie manis atnaca Ķellite un sasmīdināja ar savu «zaķa purniņu», tagad tas viņam izdodas vel labāk, jo pēc slimības seja nabadziņam ir novājējusi. Atnāca Koreti, atnaca Garofi un uzdāvināja divas biļetes uz savu jauno loteriju, kurā var laimēt kabatas nazīti ar pieciem asmeņiem — to viņš nopircis no kada krāmu tirgotāja Bertolas ielā. Vakar, man guļot, bija atnacis Prekosi un pieglaudis manai rokai savu vaigu; tā kā viņš паса tieši no tēva darbnīcas, viņš bija noputējis ar ogļu putekļiem un atstāja uz manas piedurknes melnu traipu. Kad pamodos, tas man sagādāja lielu prieku. Ka pa šīm dienām sazaļojuši koki! Kad tēvs pienes mani pie loga, es redzu zēnus, kas steidzas uz skolu. Kā es viņus apskaužu! Bet drīz arī es atgriezīšos skolā. Es tā ilgojos atkal redzēt visus zēnus, savu skolas solu, dārzu, ielas, uzzināt, kas pa šo laiku noticis, atkal sēsties pie savām grāmatām un burtnīcām, kuras, man šķiet, neesmu turējis rokās jau kādu gadu. Mana nabaga māte ir kļuvusi gluži vaja un bāla. Bet nabaga tēvam ir pavisam noguris izskats. Cik labi bija skolasbiedri, kuri atnāca mani apciemot un staigāja uz pirkstgaliem! Ir skumji iedomāties, ka reiz mēs šķirsimies. Ar Deroši un vēl pāris citiem mes droši vien turpināsim kopā mācīties, bet pārējie? Kad būs pabeigta ceturtā klase, tad — ardievu!— mēs šķirsimies uz visiem laikiem, nekad es viņus vairs neredzēšu pie savas gultas, ja gadīsies saslimt,— ne Garoni, ne Prekosi, ne Koreti, ne citus lieliskos zēnus un labos biedrus!

Draugi strādnieki

Ceturtdien, 20. aprīlī

Kāpēc, Enriko, «uz visiem laikiemTas būs atkarīgs no Tevis. Kad bus pabeigta ceturtā klase, Tu turpināsi mācīties ģimnāzijā, bet šie zēni strādās. Tomer jūs ilgus gadus dzīvosiet viena pilsētā — un kādēļ 9an jus nevarētu redzēties? Kad Tu studēsi universitātē vai liceja, Tu varēsi ieiet pie viņiem veikalos vai darbnīcas, un Tev bus prieks atkal tikties ar bērnības draugiem, nu jau pieaugušiem cilvēkiem, strādniekiem. Es neticu, ka Tu neuzmeklēsi Koreti vai Prekosi, lai kur ari viņi būtu. Tu pavadīsi ar viņiem kopā ne vienu vien stundu un iemācīsies daudzas lietas, kuras Tev nevarēs iemācīt neviens cits,— gan par viņu amatu, gan par sabiedrību, gan par Tavu dzimto pusi. Bet, ja Tu nesaglabāsi šo draudzību, tad Tev būs ļoti grūti iegūt līdzīgus draugus nākotnē, draugus, kas nepieder pie Tavas šķiras. Un la Tu dzīvosi tikai sava sabiedrībā, bet cilvēks, kas dzīvo viena šķirā, līdzinās pētniekam, kurš lasa tikai vienu grāmatu. Domā jau no ši brīža, ka saglabāt savus labos draugus ari pēc tam, kad nebūsiet vairs kopa, un pievērs tam īpašu uzmanību tieši tāpēc, ka viņi ir strādnieku bērni. Redzi, augstāko aprindu cilvēki ir kā virsnieki, bet strādnieki — kā kareivji. Sabiedrība, lapat ka armija, kareivis ir tikpat dižciltīgs ka virsnieks, jo dižciltību nosaka darbs, nevis peļņa, nozīmība un

nevis pakāpe; ja pastāv kādi augstāki nopelni, tad tie pieder kareivim, strādniekam, kurš saņem tnazako dalu. Tāpēc sevišķi cieni un mīli savus darba kareivju dēlus, cieni viņos vecāku pūles un ziedošanos, neņem vērā mantas un šķiras stāvokli, pec kuriem vadās vienīgi tukši ļaudis, atceries, ka tās bija strādnieku un zemesrūķu asinis, kas palīdzēja atgūt dzimteni. Mili Garoni, Prekosi, Koreti, savu Ķellīti, kuru strādnieku krūtis pukst prinču sirdis, un apsoli pats sev, ka nekāds mantas stāvoklis nespēs iznīdēt Tavā sirdi svētas bērnības draudzības saites. Zvēri: ja pēc četrdesmit gadiem, braucot caur kādu dzelzceļa staciju, Tu ieraudzīsi Garoni melnajā mašīnista apģērbā un nokvēpušu seju. . . Ne, nevajag zvērēt, es esmu pārliecināts, ka Tu kritīsi viņam ap kaktu pat tad, ja būsi senators*.

Tavs tēvs

Garones mate

Sestdien, 29. aprīlī

Kad atgriezos skolā, mani gaidīja skumja vēsts. Garone jau vairākas dienas nenāca skolā, jo viņa māte bija smagi slima. Sestdienas vakara viņa nomira. Vakar no rīta, kad ierādāmies klasē, skolo tājs teica:

Nabaga Garoni ir piemeklējusi pati lielākā nelaime, kada vien var bērnu piemeklēt. Viņam nomirusi māte. Rit viņš bus skolā. Es jūs lūdzu, zēni, cieniet viņa lielās sāpes. Kad viņš ienāks klase, sveiciniet viņu, bet nedraiskojieties, esiet nopietni, nejokojiet un nesmejieties viņa klātbūtnē.

Un šorīt, nedaudz vēlāk par citiem, ieradās nabaga Garone. Kad es viņu ieraudzīju, man salēcās sirds. Viņš bija bāls, ar saraudātām acīm un tik tikko turējās kajas; izskatījās, it ka viņš mēnesi bulu gulējis slims, viņu gandrīz vairs nevarēja pazit. Garone bija ģērbies melnā, un žēl bija uz viņu skatīties. Visi aizturēja elpu un tikai skatījās uz viņu. Atkal redzot savu skolu, uz kurieni mate katru dienu bija nākusi viņam pakaļ, un savu solu, pār kuru viņa neskaitāmas reizes bija noliekusies eksāmenu dienas, lai dotu beidzamos padomus, un kur zēns tik daudz par viņu bija domājis, kad nepacietīgi gaidīja bridi, lai skrietu viņai pretī, Garone izplūda asarās. Skolotājs pievilka viņu sev klāt, piespieda pie krūtīm un teica:

Izraudies, manu zen, tikai nezaudē dūšu. 'l avas mātes vairs nav šeit, bet viņa redz tevi, mīl tevi, ir tev līdzās, un pienāks diena, kad tu

viņu atkul satiksi, jo tev ir laba un godīga sirds — tapat ka viņai. Saņemies!

To pateicis, skolotājs aizveda viņu pie sola un apsēdināja man blakus. Es neuzdrošinājos viņā paraudzīties. Garone izņēma savas grāmatas un burtnīcas, kuras nebija cilājis daudzas dienas, un, atvēris grāmatu taja lapaspusē, kur attēlota māte ar bērnu pie rokas, atkal saka raudāt, iespiedis galvu rokās. Skolotājs pamāja mums, lai liekam viņu mierā, un sāka stundu. Es gribēju Garonem kaut ko teikt, bet neatradu īstos vārdus. Es pieskaros viņa rokai un iečukstēju ausi:

— Neraudi, Garone.

Viņš nekā neatbildēja, bet, galvu nepacēlis, ielika savu roku manējā un tā sēdēja kādu laiku. Ara ejot, neviens viņam neuzplijās, visi pulcējās ap viņu, bet bija saudzīgi un netrokšņoja. Es ieraudzīju māti, kas mani gaidīja, un skrēju viņu apskaut, bet viņa mani atturēja un raudzījās uz Garoni, kurš staveja viens pats un skatījās uz mani. Viņa skatiens bija tik skumjš, it kā paustu: «Tu vari apskaut savu māti, bet es savējo nekad vairs neapskaušu. Tev vēl ir māte, bet manējā jau mirusi.» Tad es sapratu, kāpēc mate mani bija apturējusi, un, ārā ejot, es viņai pat nedevu roku.

Džuzepe Madzini

Sestdien, 29. aprīli

Arī šorīt Garone atnaca uz skolu bāls un no raudāšanas aiztūku-šām acīm. Viņš uzmeta paviršu mirkli mazajām dāvaniņām, kuras bijām uzlikuši uz sola, lai viņu mierinātu. Skolotājs bija atnesis gramatu, lai izlasītu vienu lapaspusi, kas varētu Garoni uzmundrināt. Vispirms skolotājs mūs brīdināja, ka nākošajā dienā pulksten vienos mēs iesim uz municipalitāti*, kur pasniegs medaļu par varonību zēnam, kurš izglābis no Po upes bērnu, un ka pirmdien mēs rakstīsim šo svinību aprakstu parastā ceturkšņa stāstā vietā. Tad, pievērsies Garonem, kurš sēdēja ar nodurtu galvu, viņš teica:

— Garone, saņemies un raugi arī tu rakst.it to, ko es diktēšu.

Mes visi satvērām spalvaskātus. Skolotājs sāka diktēt:

— Džuzepe Madzīni dzimis Dženova 1805. gadā un miris Pizā 1872. gadā. Viņš bija cels, patriotisks gars, liels un talantīgs rakstnieks, pirmais Itālijas revolūcijas iedvesmotājs un apustulis, kurš dzimtenes mīlestības deļ četrdesmit gadus dzīvoja nabadzībā, izsūti jumā — vajāts un vientuļš, varonīgi palikdams pie savas pārliecības un mērķiem. Džuzepe Madzīni dievināja savu māti un no viņas stiprās un gudras dvēseles bija smēlies pašu labāko un tīrāko. Mierinot savu

uzticamo draugu vislielākajā nelaime, viņš rakstīja: «Draugs, Tu vairs ncsastapsi savu mati virs zemes. Tā ir sāpīga patiesība. Es neaizbraucu pie Tevis tāpēc, ka Tavas sāpes ir tik dziļas un svētas — tas Tev jāpārvar pašam. Vai saproti, ko es Tev gribu teikt ar vārdiem «japārvar pašam»? Tas nozīmē — jāpārvar tas, kas sāpēs nav svēts un šķīstījošs, tas, kas neapskaidro dveseli, bet gan padara to vāju un nomāktu. Bet otra sāpju daļa, šķīstījošā daļa, kas dvēseli padara lielu un ceļu, lai saglabājas Tevi un nekad Tevi nepamet. Šeit, virs zemes, nekas nevar aizstāt labu māti. Gan sāpēs, gan priekos, ko dzīve Tev sniegs, Tu viņu nekad neaizmirsīsi. Bet māte jāpiemin un jamil viņas cienīgā veidā. Draugs, uzklausi mani —nāves nav, tā nav nekas. To pat nevar aptvert. Dzīve ir dzīve, tai ir savi likumi, sava virzība. Vakar Tev vel uz zemes bija māte, bet šodien Tev ir eņģelis citā pasaulē. Tas, kas ir bijis labs, pārdzīvo zemes dzīvi, un tā spēks pieaug. Tāpat notiek ar Tavas mātes mīlestību. Viņa tagad Tevi mīl vairak nekā jelkad. Un Tev jāatbild par savu rīcību vēl lielāka mēra nekā agrāk. Vai Tu viņu kādreiz sastapsi un redzesi citā pasaulē, tas tagad ir atkarīgs no Tevis, no Taviem darbiem. Tatad aiz mīlestības un cieņas pret mati Tev jakļūst labākam, lai varētu viņu iepriecināt. Lai ko Tu ari darītu, kopš ši brīža Tev vienmēr sev jāvaicā: «Vai manai mātei tas patiktu?» Viņas pariešana citā pasaulē nozīmē, ka Tev ir sargeņģelis, kuram vari visu uzticēt. Esi stiprs un labs, nepadodies izmisumam un ikdienišķajām sapcm, lai Tava dveselc ir liela lielās ciešanās, to no Tevis gaida arī tava māte.»

— Garone,— skolotājs piebilda,— esi stiprs un mierīgs, tā vēlas ari tava māte. Vai tu saprati?

Garone pamāja ar galvu. Bet no acīm viņam cita pēc citas ritēja lielas asaras un krita uz rokam, burtnīcām un sola.

Varoņdarbs

(Ikmēneša stāsts)

Pulksten vienos mēs kopa ar skolotāju atradāmies pie pilsētas municipalitātes, lai noskatītos, ka pasniedz medaļu par pilsonisko drosmi zēnam, kurš izglāba savu biedru, kas slīka Po upē.

Ēkas priekšā plīvoja liels, trīskrāsains karogs. Mēs iegājām munici palitātes pagalmā. Tajā jau bija sapulcējies ļaužu pulks. Pagalma viņā gala atradās ar sarkanu tuku pārklāts galds un uz tā dokumenti, bet pie galda rindojās apzeltīti krēsli pilsētas galvam un pilsētas valdei. Tur stāvēja arī municipalitātes kalpotāji zilās vestes un baltas zeķes. Labajā pagalma puse stāvēja civilās gvardes pulks, kura

kareivjiem bija daudz meda|u; tiem līdzās — robežsargu pulks. Otrā puse atradās ugunsdzēsēji parādes tērpos un kareivju grupa — kavalēristi, strēlnieki, artileristi. Visapkārt drūzmējās pilsoņi, vienkāršie ļaudis, virsnieki, sievietes un bērni. Mes iespiedāmies vienā stūri, kur jau stāvēja citu klašu skolēni un skolotāji, bet mums līdzās bija strādnieku bērni vecumā no desmit līdz astoņpadsmit gadiem; viņi smējās un skali sarunājas, varēja noprast, ka viņi ir no Borgo Po ārpilsētas — medaļas saņēmēja draugi un paziņas. Pa municipalitātes ēkas logiem bija izliekušies ieredņi, pat bibliotēkas terase bija pilna ar cilvēkiem. Pretējā pusē, kas atradas virs ieejas durvīm, drūzmējās valsts skolu meitenes skaistos, debeszilos lakatiņos. Bija gluži kā teātri. Visi priecīgi tērzēja, laiku pa laikam pamezdami skatienu sarkani apklātā galda virzienā. Vārtu velve klusu spēlēja orķestris. Spīdēja saule, bija brinum jauki.

Pēkšņi visi sāka plaukšķināt gan pagalmā, gan galerijā, gan pie logiem. Es pacēlos pirkstgalos, lai kaut ko saskatītu. No pūļa, kas staveja ap sarkano galdu, iznāca vīrietis un sieviete. Vīrietim pie rokas bija mazs zēns. Tas bija zēns, kurš izglāba savu biedru. Vīrietis bija viņa tēvs, mūrnieks svētku drānās. Sieviete, zēna māte, bija maza, gaišmataina, melnā apģērbā. Zēns ari bija neliela auguma, gaišmatains, ģērbies pelēkā uzvalciņā.

Redzot visus sapulcējušos ļaudis un dzirdot aplausus, visi trīs neuzdrošinājās vairs ne pakustēties, ne pacelt acis. Municipalitātes kalpotāji piebīdīja viņus tuvāk galda labajai pusei.

Brīdi valdīja klusums, bet pēc tam aplausi sakās pa otram lāgam. Zēns skatījās uz logiem, pēc tam paraudzījās uz meiteņu pusi, tad uz galeriju. Viņš turēja cepuri rokā, likās, viņš nesaprot, kur atrodas. Manuprāt, pēc sejas viņš līdzinājās Koreti, vienīgi bija sārtāks. Tēvs un māte cieši skatījās uz galdu.

Pa to laiku visi zēni no Borgo Po, kuri bija mums blakus, spiedās uz priekšu un vicināja rokas, lai biedrs viņus pamanītu, un sauca:

— Pin! Pin! Pinot!

Beidzot zēns viņus izdzirdēja, paskatījās uz viņiem un pasmaidīja, aizsedzis seju ar cepuri.

Tad nacionālās gvardes ierinda ieņēma miera stāju. Atnāca pilsētas galva vairāku kungu pavadībā. Pilsētas galva, sirms kungs ar platu, trīskrāsainu lenti pār plecu, nostājās pie galda, bet pārējie viņam līdzās un aiz muguras.

Orķestris beidza spēlēt, pilsētas galva deva zīmi, un visi apklusa. Viņš sāka runu. Pirmos teikumus es labi nesapratu, bet skaidrs bija tas, ka viņš stāsta par zēnu. Pec tam viņa balss kļuva skaļāka un skanēja visā pagalma tik skaidri, ka es saklausīju katru vardu.

. . . Kad viņš, krastmalā stāvot, ieraudzīja savu biedru, kurš cimjās viļņos, jau nāves baiļu pārņemts, viņš norāva drēbes un

nešaubīdamies devās palīgā. Viņam sauca: «Tu noslīksi!»— bet viņš neatbildēja, viņu mēģināja aizturēt, bet viņš izrāvās, viņu sauca atpakaļ, bet viņš jau bija ūdenī. Upe bija dziļa un briesmas lielas pat pieaugušam vīrietim. Taču viņš devas cīņā pret nāvi ar visu sava mazā auguma un lielās sirds spēku. Viņš laika sasniedza un satvēra slīkstošo, kurš jau bija zem ūdens, un izvilka virspusē. Viņš nikni cīnījās ar vilni, kas rāva sev līdzi, un vairākas reizes pazuda skatienam, un tad, pielikdams pārcilvēciskas pūles, atkal iznira. Viņš bija neatlaidīgs un neuzvarams sava svētajā uzdevumā, tā ka līdzinājās nevis zēnam, kurš glābj savu biedru, bet vīram vai tēvam, kurš cīnās, lai glābtu dēlu — savas dzīves cerību un jēgu. Dievs nepieļāva, ka (ik cēla drošsirdība būtu veltīga. Zēns izrāva no milzīgās upes viļņiem tās upuri un nogādāja to uz sauszemes, kur kopa ar pārējiem sniedza

pirmo palīdzību, bet pec tam viens pats mierīgi atgriežas mājās, kur bez lielības izstāstīja notikušo. Kungi, skaista un godājama ir vīra varonība. Taču, ja bērns, kurš ir brīvs no godkāres vai citas ieinteresētības, ja bērns, kuru mes uzskatām par cēlu un piemīlīgu jau tad, kad viņš saprot citu uzupurēšanos, ja bērns parada varonību, tad tā ir dievišķīga. Tas ir viss, ko es gribu teikt, mani kungi. Es negribu ar pārspīlētām uzslavām greznot šo vienkāršo diženumu. Lūk, jūsu priekšā varonīgais un jaukais glābējs. Kareivji, sveiciet viņu kā savējo, bērni, atcerieties viņa vardu, neaizmirstiet viņa seju, lai viņš nekad nepagaistu no jusu atmiņas un sirds! Panāc tuvāk, zēn! Itālijas karaļa vārdā es tev pasniedzu medaļu par pilsonisko drosmi.

Visapkārt atbalsojās skaļš: Lai dzīvo!— Pilsētas galva paņēma

no galda medaļu un piesprauda pie zēna krūtīm. Pec tam viņš zēnu apskāva un noskūpstīja.

Mate aizklāja acis ar roku, bet tēvs stavēja, nodūris galvu uz krūtīm. Pilsētas galva paspieda abiem roku un, paņēmis ar lenti greznotu diplomu par medaļas piešķiršanu, pasniedza to mātei. Pēc tam viņš griezās pie zēna un teica:

Lai atmiņas par šo dienu, kas tevi padara tik ievērojamu, bet māti tik laimīgu, dod spēku tev nodzīvot dzīvi tikumīgi un ar godu! Ardievu!

Pilsētas galva aizgāja, orķestris nospēlēja, un likās, ka viss jau ir galā, bet tad pašķirās ugunsdzēsēju rindas un astoņus vai deviņus gadus vecs puisēns, kuru no mugurpuses pastūma kāda sieviete, kas tūlīt paslēpās, metās pie apbalvotā un apkrita tam ap kaklu.

Atskanēja jauni saucieni «Lai dzīvo!», un aplausi satricināja visu pagalmu. Visi tūlīt saprata, ka tas ir izglābtais zēns, kas pateicas savam glābējam. Noskūpstījis viņu, tas pieķērās viņam pie rokas, lai izvadītu ārā. Pa priekšu abi zēni, pēc tam tēvs un māte virzījās uz izeju caur cilvēku pūli, kurā bija sajaukušies kareivji, zēni, godasardze, sievietes. Visi spiedās gājējiem tuvāk un slejas pirkstgalos, lai redzetu zēnu. Tie, kuri atradās tuvāk, pieskārās viņam pie rokas. Kad viņi gāja garām skolēniem, gaisā uzlidoja skolas cepures. Zēni no Borgo Po sacēla lielu troksni, raustīja savu biedru aiz rokam un apģērba un sauca:

— Pin! Lai dzīvo Pins! Vareni, Pinot!

Es viņu redzēju pavisam tuvu. Viņš bija stipri sasārtis, laimīgs, medaļu rotāja baltzaļsarkana lente. Zēna mate reize raudaja un smējās, tēvs virpināja usu galus, un viņa roka stipri drebēja, it kā viņam būtu drudzis. Bet ļaudis, izliekušies laukā pa logiem un galerijām, turpināja aplaudēt. Kad viņi jau iegāja vārtu velvē, no augšas pēkšņi nolija vesels atraitnīšu, vijolīšu un margrietiņu lietus; tās krita uz zēna un mates galvas un piebārstīja zemi. Daudzi steigšus

sāka uzlasīt puķītes un spieda tās mātei rokas. Tikmēr orķestris pagalmā klusināti spēlēja ļoti skaistu melodiju, un likās, ka skan sudrabainas balsis, kas aizplūst līdz pat upei.

MAIJS

Kroplie bērni

Piektdien, 5. maijā

Šodien es negāju uz skolu, jo nejutos īsti vesels, un māte mani aizveda uz rahitisku* bērnu patversmi, kur viņa sarunāja vietu durvju sarga meitiņai. Man skolā ieiet māte nejāva.

Enriko, vai tiešām Tu nesaprati, kāpēc es Tevi neņēmu līdzi? Taper, lai Tevi veselu un spēcīgu — neizstādītu šo nelaimīgo bērnu priekšā. Viņiem jau tapai pietiek iemeslu sāpīgiem salīdzinājumiem. Cik tas ir skumji! Ieejot skolā, man bija grūti valdīt asaras. Tur bija kādi sešdesmit bērni, zēni un meitenes. Nabaga izmocītie kauliņi! Nabaga savilktas un sašķiebtas rociņas un kājiņās! Nabaga sakropļotie augumiņi! l£s tūlīt ievēroju daudzas gleznas sejiņas, gudras un jūtīgas acis. Kādai, meitenītei bija smails deguntiņš un izstiepts zods ka vecenītei, bet viņa debešķīgi smaidīja. Daži no priekšpuses izskatās skaisti un ne sakropļoti, bet, tiklīdz pagriežas, liek sirdij sažņaug ties. Tur bija ārsts, kas viņus apskatīja. Viņš lika tiem nogulties uz sola, novilka drēbītes un iztaustīja uztūkušos vēderiņus un piepampu šās locītavas, bet tie nemaz nekautrējās, bija redzams, ka tie ir pieraduši, ka tos izģērbj, izgroza un aplūko no visam pusēm. Un ja vel iedomājas, ka tagad viņi ir slimības labvēlīgākajā stadijā, kad nav jacieš sāpes! Bet. kurš izteiks tas ciešanas, kas viņiem bija jāiztur, kad slimība saka attīstīties un viņi juta, ka viņus mīl aizvien mazāk! Nabaga bērni, cik bieži viņus pamet stundām ilgi kāda istabā vai gaiteņa stūrī izsalkušus, dažkārt pat apsmietus un mēnešiem ilgi nomocītus ar nevajadzīgiem ortopēdiskiem* aparātiem un pārsējiem! Tagad, pateicoties ārstēšanai, labajam ēdienam un vingrošanai, daudziem kļuvis labāk. Skolotāja vadīja vingrošanu. Zēl bija skatīties, kā pēc komandas bija jāizstiepj kājiņās: tās bija nosaitētas, iešinētas un izliekušas. Sis kājiņās prasīt prasīja, lai tas apmīļo. Daži nevarēja piecelties un palika sēžot, galvas nokāruši, pieķērušies kruķiem, citi atbalstīdamies piecēlās, bet., sajutuši elpas trūkumu, atkrita atpakaļ

gluži bāli, tomēr smaidīgi. Ak, Enriko, jūs, citi bērni, nedomājāt par veselību, jums šķiet, ka ta ir parasta lieta. Kad man nāk prātā stiprie un ziedošie zēni, ar kuriem males lepodamās iedomīgi pastaigājas, tad gribas spiest visas šis nabaga galviņas sev pie krūtīm, un, ja es butu viena, bez ģimenes, tad teiktu: «Es vairs neiešu no šejienes prom, es gribu ziedot savu dzīvi jums, kalpot jums, būt mātes vietā līdz savai beidzamajai stundiņai.*■ Un tad viņi saka dziedat. Viņi dziedāju tik vārgās, maigas un skumjas balstiņās, ka bija vai jāraud. Skolotāju viņus uzslavēja, un viņi bija loti priecīgi. Skolotājai garāmejot, viņi skūpstīja tai rokas — tik pateicīgi šie bērni ir tiem, kas ir viņu labdari, jo viņi ir loti jutīgi. Skolotājā stāstīja, ka viņi ir arī gudri, šie eņģelīši, un labi mācās. Skolotāju ir jauna un jauka. Viņas labajā sejā lasāmas visas tas bēdas, kuras viņa mēģina maziņai un remdēt. Jauka būtne! Starp visam meitenēm, kas pelna sev izliku, nav nevienas tik svētas kā viņa!

Tava māte

Uzupurēšanas

Otrdien, 9. maija

Mana māte ir laba, un masa ir gluži tāda pati viņa ari ir augstsirdīga un maiga. Vakar vakara, kad pārrakstīju mēneša stāstu «No Apeniniem līdz Alpiem», kuru skolotājs pa daļai iedevis katram pārrakstīt, jo tas ir ļoti garš, Silvija uz pirkstu galiem pienaca pie manis un klusu nobēra:

Nac kopa ar mani pie mammas! Es dzirdēju, ka viņi šodien sarunājās; tētim nav veicies darbā, viņš bija noskumis, mamma centās viņu mierināt. Mums tagad ir ierobežoti līdzekļi, saproti? Nav vairs naudas. Tētis teica, ka vajadzēšot uzupurēties, lai tiktu atkal uz kājām. Ta ka ari mums vajag uzupurēties, vai nav tiesa? Tu esi gatavs? Labi, tad es runāšu ar mammu, bet tu dod savu piekrišanu un godavārdu, ka darisi visu, ko tev likšu.

To pateikusi, viņa paņēma mani aiz rokas un aizveda pie mammas, kura, iegrimusi domas, šuva. Mēs apsēdāmies katrs savā dīvāna pusē, un Silvija teica:

— Klausies, mammucīt, man ar tevi jārunā. Mums abiem ar tevi jārunā.

Mate izbrīnījusies paskatījās uz mums. Bet Silvija turpināja:

— Tētim nav naudas, vai ne?

Ko tu teici? mate nosarkusi pārvaicāja. Tā nav tiesa. Ko tu par to vari zināt? Kas tev to teica?

— Es to zinu, Silvija apņēmīgi atbildēja.— Klausies, mammucīt, ari mums jāuzupurējas. Tu man apsolīji maija beigās nopirkt vēdekli, bet Enriko gaida krāsu kasti. Mes nekā negribam, nevajag terct naudu, mēs tāpat būsim apmierināti, saprati?!

Mate mēģināja kaut ko iebilst, bet Silvija runāja tālāk:

— Tā būs, māmiņ. Mēs esam izlēmuši. Un, kamēr tētim nebūs naudas, mēs iztiksim bez augļiem un saldumiem, mums pietiks ar zupu, un no rītiem brokastīs ēdīsim maizi. Tā mēs ietaupīsim naudu, kuru tērējam pārāk daudz, un mēs apsolām, ka būsim priecīgi tapat. Vai ne, Enriko?

Es atbildēju — jā.

— Mēs tāpat būsim priecīgi,— Silvija atkārtoja, ar plaukstu aizklājusi mātei muti.— Un, ja bus vajadzīgs, varam uzupurēties ari citas lietas, apģērbā vai vel kur citur, mēs to darīsim mīļu pratu un varam pārdot ari savas dāvanas, es tev varu visu atnest no veikala, strādāt istabenes vietā, mes neko nedosim darīt ārpus mājas, es strādāšu kopā ar tevi visu dienu, es darīšu visu, ko vien tu velēsies, man nekas nebūs par grutu! Nekas!— viņa izsaucās, apķerdamās mātei ap kaklu.— Lai tikai tētim un māmiņai nav vairs jāraizējas, lai

jus abi atkal būtu mierīgi un priecīgi, tāpat kā iepriekš! Mcs jūs mīlam tik loti, ka esam gatavi, ja vajag, atdot dzivību par jums!

Es nekad vel nebiju redzējis māti tik priecīgu kā tad, kad viņa dzirdēja šos vārdus. Nekad vēl viņa nebija tā skūpstījusi mušu pieres — reize smiedamās un raudādama, nevarēdama izrunāt ne vārda. Bet pēc tam viņa nomierināja Silviju, teikdama, ka mēs, par laimi, neesam tik spiedīgos apstākļos, ka viņa nav pareizi sapratusi, un simtiem reižu mums pateicās, un visu vakaru līdz tēva atnākšanai bija priecīga, un visu viņam izstāstīja. Tēvs neteica ne vārda. Bet šorīt, sēžoties pie galda, pārdzīvoju gan prieku, gan skumjas, jo es zem salvetes atradu krāsu kasti, bet Silvija — vēdekli.

Ugunsgrēks

Ceturtdien, 11. maijā

Šorīt, kad biju beidzis pārrakstīt savu daļu stāsta «No Apenīniem līdz Audiem» un gudroju tematu brīvajam sacerējumam, ko skolotājs bija uzdevis izdomāt, pēkšņi izdzirdēju neparastu troksni kāpņu telpā, un pec brīža pie mums ienāca divi ugunsdzēsēji, kuri manam tēvam lūdza atļauju pārbaudīt krāsnis un kamīnus, jo uz jumta dega dūmenis un viņi nevarēja saprast, kam tas pieder. Tēvs teica:— Jā, protams!— un, lai gan mums uguns nekurējās, viņi izstaigāja istabas un klausījās pie sienām, vai nebūs dzirdama uguns rūkoņa kada no dūmeņiem, kuri ved uz augšējiem stāviem.

Kamēr ugunsdzēsēji apstaiga ja istabas, tēvs ierunājās:

Enriko, tas ir labs temats sacerējumam — raksti par ugunsdzēsējiem! Pamēģini uzrakstīt to, ko tev pastāstīšu. Pirms diviem gadiem es redzēju, ka ugunsdzēsēji strādā. Tas notika kādā vakarā, kad izgāju no Balbo teātra; bija jau vels. Iegriezies Romas ielā, ieraudzīju neparastu gaišumu un cilvēku pūli, kas steidzās tā virzienā. Dega māja, logi un jumts tinās liesmas un dūmos. Gan pie viena, gan otra loga parādījās vīrieši un sievietes, izmisīgi saukdami palīgā. Pie ieejas durvīm valdīja drūzma. Pūlis kliedza: «Viņi sadegs dzīvi! Palīdziet! Kur ir ugunsdzēsēji?!» Tobrīd piebrauca rati, no kuriem izlēca četri ugunsdzēsēji. Tie bija pirmie, kas atradušies municipalitātē, viņi tūlīt metās degošajā mājā. Un tad mūsu acīm pavērās šausmīgs skats — kāda sieviete kliegdama pieskrēja pie ceturtā slava loga, pieķērās pie balkona treliņiem, pārkāpa tiem pāri un palika karājamies gaisa ar muguru uz ielas pusi, bet viņai pāri vēlās uguns un dūmu mutuļi, kas nāca no istabas un gandrīz skara viņas galvu. Pūli atskanēja šausmu kliedziens. Pārbiedētie iedzīvotāji bija apturējuši ugunsdzēsējus tre-

šajā stava, un, kad viņi jau bija izlauzuši vienu sienu, lai iekļutu istabā, viņi izdzirda brīdinošus saucienus no ielas: «Uz ceturto stāvu!» Vienā mirklī viņi bija ceturtajā stava. Tur valdīja īsts elles juceklis — Kāzas jumta sijas, gaiteņi bija pilni ar liesmām un slāpējošiem dūmiem. Lai nokļūtu tajās telpas, kur bija iedzīvotāji, atlika tikai viens ceļš — pa jumtu. Ugunsdzēsēji tūlīt steidzās uz jumta pusi, un vēl pēc mirkļa bija redzama melna parādība, kas skrēja pa jumtu. Pirmais tur bija nonācis seržants. Taču, lai viņš tiktu dzīvoklī, kas bija uguns gūstā, viņam vajadzēja šķērsot šauru jumta strēli un ūdens noteku; viss pārējais dega, bet šaurā pāreja bija klāta ar sniegu un ledu, tā ka nebija, kur pieturēties. «Tur nevar tikt pāri!» pūlis lejā sauca. Seržants tuvojās jumta malai, visi nodrebēja un skatījās ar aizturētu elpu. Viņam izdevās tikt pāri, un atskanēja saucieni: «Lai dzīvo!» Seržants turpināja virzīties uz priekšu un, nonācis pie apdrau dētas vietas, ņēmās nikni skaldīt ar cirvi jumtu, sijas, baļķus, lai izsistu caurumu, pa kuru tikt iekša. Sieviete vel aizvien karājās pie loga, virs viņas galvas trakoja uguns, vēl mirklis — un viņa nokristu uz ielas. Kad caurums bija izcirsts, seržants noņēma siksnu un nolaidās lejā, viņam sekoja ari pārējie ugunsdzēsēji, kuri pa to laiku bija piesteigušies klāt. Tobrīd atveda garās kāpnes, un tās tika pieslietas pie logiem, no kuriem nāca liesmas un neprātīgi kliedzieni. Likās, ka viss nokavēts. «Neviens vairs neizglābsies!» pūlī skanēja saucieni. «Ugunsdzēsēji sadegs! Visam beigas! Viņi ir pagalam!» Pēkšņi pie loga paradijas seržanta melnā figūra, kuru no visām pusēm apspīdēja uguns. Sieviete apķērās viņam ap kaklu, viņš ar abam rokām apņēma to ap vidukli, uzvilka augšā, iedabūja istabā. Pūļa daudzbalsīgais kliedziens apslāpēja ugunsgrēka trakošanas troksni. Bet kas noticis ar pārējiem? Un ka viņi tiks lejā? Kāpnes, kas bija pieslietas pie jumta, atradās labu gabalu nost no loga. Kā viņi pie tam pieķersies? Kamēr cilvēki tā sprieda, viens no ugunsdzēsējiem izkāpa pa logu un nostājās ar labo kāju uz palodzes, bet ar kreiso — uz kāpnēm un, tā izslējies, palīdzēja iedzīvotājiem citam pēc cita nonākt līdz kāpnēm, kur viņa biedrs, kurš bija uzkāpis no ielas puses, tos sagaidīja un pa kāpnēm noveda zemē, un tur tos saņēma pārējie ugunsdzēsēji. Pirmā kapa sieviete, kas bija turējusies pie treliņiem, pcc tam meitenīte, vel kāda sieviete, vecītis. Visi bija glābti. Pec sirmgalvja nokāpa citi ugunsdzēsēji un beigas seržants, kurš pir mais bija nācis palīgā. Pūlis visus sveica ar aplausiem, bet, kad parādījās pēdējais — glābēju vadonis, kurš pirmais bija meties briesmas un licis savu dzīvību uz spēlēs,— pūlis viņu sagaidīja ka uzvarētāju ar gavilēm, ar apbrīnas un pateicības žesta paceltām rokam. Nepagāja ilgs laiks, kad visi jau daudzināja viņa vardu — Džuzepe Robīno. Vai nu tu saproti, kas ir īsta drosme? Та ir drosme, kas nāk no sirds un neļauj svārstīties, bet liek kā bultai traukties turp, no

kurienes skan nelaimē nonākušā cilvēka sauciens. Kādu dienu es tevi aizvedīšu paskatīties ugunsdzēsēju apmācības un parādīšu seržantu Robīno. Tu taču gribētu viņu redzēt, vai ne?

Es atbildēju jā.

— Tepat viņš ir,— tēvs teica.

Es strauji pagriezos. Abi ugunsdzēsēji, beiguši apskati, gatavojās atstāt istabu. Tēvs norādīja uz augumā mazāko, kuram bija uzšuves, un teica:

Sniedz roku seržantam Robīno!

Seržants apstājās, smaidīdams pastiepa roku, un es to paspiedu.

Viņš atsveicinājās un aizgāja.

— Atceries labi šo rokas spiedienu, jo no tūkstošiem roku, kuras tu spiedīsi savas dzīves laikā, labi ja desmit būs šīs rokas cienīgas.

No Apenīniem līdz Alpiem (Ikmēneša stāsts)

Pirms daudziem gadiem kāds trīspadsmit gadus vecs zēns, strādnieka dēls, viens pats devās no Dženovas uz Ameriku, lai meklētu māti.

Viņa mate pirms diviem gadiem bija aizbraukusi uz Buenosairesu, Argentīnas republikas galvaspilsētu, strādāt par kalpotāju kādā bagātā namā un tā īsā laikā nopelnīt pietiekami daudz, lai palīdzētu ģimenei, kas nelaimīgu sakritību dēļ bija nonākusi nabadzība un parādos. Maz ir šādu drosmīgu sieviešu, kas veiktu tik garu ce|u, lai, pateicoties lielajām algām, kādas tur saņem kalpotāji, pēc pāris gadiem atgrieztos dzimtenē ar vairākiem miljoniem liru. Nabaga mate leja karstas asaras, šķiroties no abiem — astoņpadsmit un trīspadsmit gadus vecajiem dēliem, bet ceļā viņa devās apņēmības un cerību pilna. Ceļojums laimīgi beidzās, un, nonākusi Buenosairesā, viņa sameklēja vira brālēnu, dženoviešu veikalnieku, kurš jau sen tur bija iekārtojies, un ar ta palīdzību atrada bagātu argentīniešu ģimeni, kas viņai labi maksāja un labi pret viņu izturējās. Kādu laiku viņa regulāri sarakstījās ar savējiem. Kā jau bija norunāts, vīrs sūtīja vēstules brālēnam, kurš tās nogādāja viņai, bet viņa savukārt brālēnam nodeva savas atbildes, un viņš tās nosūtīja uz Dženovu, pierakstījis klāt vēl kadas rindas no savas puses. Māte pelnīja menesī astoņdesmit liras un, neko sev neteredama, ik pēc trīs mēnešiem sūtīja uz māju apaļu naudas summu, ar kuru viņas virs, būdams godīgs cilvēks, nomaksa ja neatliekamākos parādus, līdz ar to atgūdams savu labo slavu. Vīrs pa to laiku stradaja un priecājās par savu veiksmi,

lolodams cerību, ka sieva drīz atgriezīsies: māja bez viņas šķita tukša, un īpaši pēc inātes skuma jaunākais dels, kurš viņu ļoti mīlēja un nespēja samierināties ar viņas prombūtni.

Kad bija pagajis gads kopš mates aizbraukšanas, pqc īsas vēstules, kurā viņa rakstīja, ka nejūtas īsti vesela, mājinieki vairs nesaņēma nekādas ziņas. Divas reizes viņi rakstīja brālēnam, bet viņš neatbildēja. Tad viņi rakstīja argentīniešu ģimenei, kurā kalpoja māte, bet laikam adresāta vārds nebija pareizi uzrakstīts un vēstulē nesasniedza mērķi, jo atbildes nebija. Baidīdamies, ka notikusi kāda nelaime, viņi rakstīja uz Itālijas konsulātu Buenosairesā, lai tas palīdzētu meklēt. Pēc tris mēnešiem viņi saņēma atbildi no konsulāta: lai gan avīzes ticis publicēts paziņojums, neviens nav atsaucies vai sniedzis ziņas. Un citādi nemaz nevarēja būt — gan citu, gan arī šādu apstākļu dēļ: lai pasargātu savas ģimenes godu, kuru māte negribēja aptraipīt, būdama kalpone, viņa argentīniešu ģimenei nebija nosaukusi savu īsto vārdu. Gāja mēneši, bet ziņu nebija. Tēvs un dēli bija pavisam nomākti, jaunāko mocīja nepārvaramas skumjas. Ko lai dara? Kam lūgt palīdzību? Pirmā doma, kas tēvam iešāvās prata, mudināja doties ceļa, lai Amerikā uzmeklētu savu sievu, liet kas notiks ar darbu? Kas uzturēs viņa dēlu? Ari vecākais dēls nevarēja braukt, jo tieši tobrīd bija sācis pelnīt un bija nepieciešams ģimenei. Tā raizēdamies, viņi dzīvoja, katru dienu atkārtojas tas pašas skumjās pārrunās vai arī viņi klusēdami skatījās cits cita. Bet kādu vakaru Marko, jaunākais dels, apņēmīgi teica:

— Es braukšu uz Ameriku meklēt mati!

Tēvs skumji nodūra galvu un neko neatbildēja. Teiktais nāca no sirds, bet tas nebija iespējams. Vai gan trīspadsmit gadu vecumā viens pats var doties uz Ameriku? Ceļā vien jāpavada vesels mēnesis! liet zēns bija pacietīgs un neatlaidās. Viņš pastavēja uz savu gan tajā, gan nākamajā, gan aiznākamajās dienās, rāmi spriezdams kā pieaudzis cilvēks.

— Arī citi ir braukuši,— viņš teica,— pat vēl jaunāki par mani. Kad būšu uz kuģa, tad nonākšu galā tāpat ka visi citi. Bet tur man atliks vienīgi sameklēt brālēna veikalu. Tur dzīvo daudz itāliešu, kāds man parādīs ceļu. Kad bušu atradis brālēnu, ari māte būs tikpat kā atrasta, bet, ja neatradīšu brālēnu, iešu uz konsulātu un meklēšu argentīniešu ģimeni. Ja ari kaut kas atgadītos, darba tur pietiek visiem. Ari es atradīšu darbu un nopelnīšu vismaz tik daudz, lai atgrieztos mājās.

Un tā pamazām viņam izdevās tēvu gandrīz pārliecināt. Tēvs viņu pietiekami augstu vērtēja, zināja, ka viņš ir prātīgs un drosmīgs, ka ir pieradis pie trukuma un ziedošanās un ka visas labās īpašības kļūs divkārt stipras, ja viņa svētais mērķis bus atrast māti, kuru dels dievināja. Bez tam kāda kuģa kapteinis, tēva paziņas draugs, kurš

bija dzirdējis par šo lietu, apņēmās izgādāt vienu trešās klases biļeti uz Argentīnu par velti. Un tad, pcc neilgas šaubīšanās, tēvs piekrita ceļojumam. Viņš dēlam sagatavoja pauniņu ar apģērbu, iedeva nedaudz naudas un brālēna adresi un kada jauka aprīļa vakarā uzsēdināja to uz kuģa.

— Marko, manu mīļo dēliņ,— tēvs pēdējoreiz teica, asaru pilnam acīm noskūpstīdams zēnu pirms aizbraukšanas,— nezaudē dūšu. Tavs mērķis ir cels, un Dievs tev palīdzēs.

Nabaga Marko! Viņa apņemšanas bija liela, un viņš bija sagatavojies pašiem grūtākajiem pārbaudījumiem, bet, kad viņš redzēja, ka attālinās Dženova un viņš atrodas atklātā jūra uz liela kuģa viens pats emigrējošo zemnieku vidū, ka nav neviena pazīstama un ka viņam ir tikai viens neliels sainis, kura ir visa viņa bagātība, tad viņam pēkšņi uzbruka mazdūšība. Divas dienas viņš notupēja kuģa priekšgala, sarāvies kā sunītis, gandrīz nekā needa, un viņam ļoti gribējās raudāt. Viņu bija pārņēmušas drūmas domas, bet pati drūmākā, pati briesmīgāka un pati neatlaidīgākā bija doma, ka māte ir mirusi. Savos saraustītajos un mokošajos sapņos viņš aizvien redzēja kādu svešinieku, kas līdzjūtīgi uz viņu raudzījās, bet pēc tam, pieliecies pie auss, čukstēja: «Tava māte ir mirusi.» I'atl Marko, apspiežot kliedzienu, pamodās. Tomēr, izbraucis cauri Gibraltāra jūras šaurumam un ieraudzījis Atlantijas okeānu, zēns atguva drosmi un cerības. Gan uz neilgu laiku, jo vienmuļais jūras plašums, pieaugošais karstums, apkārtējo nabaga ļaužu skumjas un paša vientulības apziņa viņu atkal noveda iepriekšējā stāvoklī. Dienas sekoja cita citai tukšas un vienādas, tā ka viņa atmiņa valdīja tads juceklis kā pēc grūtas slimības. Marko likās, ka viņš atrodas jūrā jau kādu gadu. Un katru rītu pamostoties viņš no jauna jutās izmisis par to, ka atrodas šajos udeņu plašumos ceļā uz Ameriku pilnigi viens. Lidojošās zivis, kas laiku pa laikam nokrita uz klāja, brīnišķīgie tropu saul rieti ar ugunssarkaniem un purpurkrāsas mākoņiem, fosforescejošais* ūdens klajs, kas naktī padara okeānu līdzīgu liesmojošai lavas masai, atstāja uz Marko nereālas vīzijas iespaidu. Bija dienas, kad slikta laika dēļ viņš palika sava guļvietā, kur viss juka un bruka cilvēku izbaiļu saucienu un lamu kora pavadījumā, tā ka viņam likās — pienākusi pēdējā stundiņa. Bija ari tadas dienas, kad iedzeltena jūra snauduļoja, valdīja nepanesams karstums un bezgalīgs apnikums, tas bija nebeidzamas un drūmas stundas, kad speķus zaudējušie pasažieri gulēja nekustīgi ka pamiruši. Ceļojumam neredzēja gala — jura un debesis, debesis un jura, šodien tāpat ka vakar, rīt tāpat ka šodien, vel aizvien, nepārtraukti, mūžīgi. Stundām ilgi viņš stāvēja, atspiedies pret parapetu*, un raudzījās bezgalīgajā jura, apdullis,

iegrimis domās par mati, līdz acis aizvērās un galva noslīga uz krūtīm. Miegā viņš atkal redzēja svešinieku, kurš līdzjūtīgi uz viņu skatijas un pie auss atkartoja: «Tava māte ir mirusi.» Sī balss viņam lika uztrukties no miega, lai sapņotu vaļējām acīm, raugoties nemainīgajā horizontā.

Ceļojums ilga divdesmit septiņas dienas! Pašas beidzamās dienas bija visjaukākās. Pieturējās patīkams, dzestrs laiks. Marko bija iepazinies ar lombardiešu zemnieku, kas devās uz Ameriku pie dēla — zemes kopēja netālu no Rosario pilsētas. Marko bija zemniekam visu izstāstījis par savu ģimeni, un vecais laiku pa laikam uzsita viņam uz pleca un teica:

— Turies, draugs! Gan tu atradīsi savu mati sveiku un veselu!

Zemnieka sabiedrība zēnu nomierināja, viņa tumšas nojautas izbalēja. Sēdēdams kuģa priekšgala līdzās zemniekam, kurš pīpēja pīpi, Marko jau simto reizi iztēlojās savu ierašanos Buenosairesā: viņš redzeja sevi ejam pa ielu, atrodam veikalu, metamies pie brālēna un jautajam: «Ka klājas manai mātei? Kur viņa ir? Ejam tūlīt pie viņas!» Viņi abi steidzas, uzskrēja pa kāpnēm, atveras durvis un . . . Te zēna mēmais monologs beidzās, viņu parņēma neizsakāms maigums, viņš slepus izvilka nelielu medaljonu, kas karājās kakla, un, klusi skaitot lūgšanas vārdus, to noskūpstīja.

Divdesmit septītajā dienā pec izbraukšanas viņi bija nonākuši galamērķī. Tas notika jaukā maija saulrietā, kad kuģis izmeta enkuru milzīgajā Laplatas upē, kuras krastos atradas plašā Buenosairesa, Argentīnas republikas galvaspilsēta. Lielisko laiku Marko uzskatīja par laba vēstnesi. Viņš bija ka bez prata no prieka un nepacietības. Līdz mātei bija tikai nedaudzas jūdzes! Pec paris stundām viņš to satiks! Un viņš atradas Amerikā, jaunajā pasaulē, un viņam bija pieticis drosmes atbraukt vienam pašam! Viss garais ceļš tagad likās sīkums. Marko šķita, ka viņš pa sapņiem lidojis un pamodies jau šeit. Zēns bija tik laimīgs, ka tikpat ka nebrīnījās un nenoskuma, kad neatrada kabatas pusi no savas nelielās naudas bagātības, kuru viņš tālredzīgi bija sadalījis divās daļās, lai nepazaudētu visu uzreiz. Viņš bija apzagts, un viņam bija palicis tikai nedaudz liru. Bet kas par to, ja viņš atradās tik tuvu mātei?! Ar saini rokās citu itāliešu pulka viņš uzkāpa uz tvaikonīša, kas viņus nogādāja tuvāk krastmalai, tad pārsēdās laiva ar nosaukumu <?Andrea Doria», un tā viņus aizveda līdz molam, kur viņš atvadījās no veca lombardieša un aši aizsoļoja uz pilsētu.

Nonācis līdz pirmās ielas sākumam, Marko apstādināja kādu garāmgājēju un lūdza parādīt, ka nokļūt Losartes ielā. Zēns bija saticis tieši kādu itāliešu strādnieku, kurš ziņkārīgi viņu nopētīja un vaicāja, vai viņš māk lasīt. Zēns apstiprinoši pamāja.

— Nu tad labi,— strādnieks teica, norādot uz ielu, pa kuru bija nācis,— ej pa šo ielu un uz katra stūra izlasi uzrakstu, tā tu nonāksi līdz vajadzīgajai ielai.

Zēns pateicās un aizsoļoja pa norādīto ielu. Iela bija taisna, bezgalgara un šaura, tas malās slejās zemas, baltas mājas, kuras atgadinaja villas*. Tur gāja daudz ļaužu, brauca rati un pajūgi, kas apdullinoši dārdēja. Visur karājās dažādu krasu karogi, kuru uzraksti vēstīja, kad un cikos uz nepazīstamām pilsētām atiet kuģi. Pa labi un pa kreisi stiepās citas tāpat apbūvētas taisnas un bezgalīgas ielas, pilnas ar ļaudīm un pajūgiem. Tās aprāvās kaut kur bezgalīgajā Amerikas līdzenumā, kas atgādināja juras plašumus. Zēnam likās, ka pilsētai nav ne gala, ne malas un ka tā var soļot, dienām un nedēļām ilgi, neredzot nekā cita kā vien ielas, un ka ar tām ir noklāta visa Amerika. Marko uzmanīgi lasīja ielu nosaukumus, lai gan tas nebija viegli — tie bija svešādi. Pie katras jaunas ielas sirds sāka straujāk sisties, jo viņš iedomājās, ka tā varētu būt īstā. Viņš vēroja sievietes, cerēdams satikt māti. Pēkšņi viņš priekšā ieraudzīja sievieti, kas lika asinīm straujāk ritēt, viņš pielika soli, ieskatījās tai sejā — tā bija neģeriete. Viņš gaja un gāja aizvien ašāk. Marko nonāca jaunās krustceles, izlasīja nosaukumu un palika stāvam ka pienaglots — tā bija Losartes iela. Viņš nogriezās taja, ieraudzīja 117. numuru — brālēna veikals atradās 175. numura. Viņš sāka iet vēl ātrāk, gandrīz skrēja, tā ka pie 171. numura vajadzēja apstāties, lai ievilktu elpu. Marko noteica pie sevis: «Ak, māmiņ, māmiņ! Vai tiešam pec brīža tevi redzēšu?» Viņš steidzās uz priekšu un nonāca pie nelielas preču tirgotavas. Tā bija īsta. Viņš ieskatījās: iekšā bija kāda sieviete ar brillēm un pelēkiem matiem.

— Ko tu gribi, puisīt?

— Vai šis būtu Frančesko Merelli veikals?— zēns ar grūtībām dabūja vārdus pār lūpām.

— Frančesko Merelli ir miris,— sieviete itāliski atbildēja.

Zēnam likās, ka krūtīs kaut kas salūst.

Kad viņš nomira?

— Tāds laiciņš ir pagājis,— sieviete atbildēja,—pirms kādiem mēnešiem. Viņam vairs neveicas ar darījumiem, un viņš aizbrauca. Runa, ka viņš aizbraucis uz Baijablanku. Tas atrodas ļoti tālu no šejienes. Driz vien viņš arī nomiris. Sis veikals pieder man.

Zēns nobālēja. Tad steidzīgi turpināja:

— Merelli pazina manu māti, viņa kalpoja pie sinjora Mekinesa. Vienīgi Merelli zināja, kur atrodas mana māte. Merelli sūtīja viņas

vēstules. Es atbraucu uz Ameriku, lai sameklētu māti. Man viņa jāatrod.

— Manu nabaga puisīt,— sieviete atbildēja,— es tiešām nezinu . . . Pagaidi, aiziešu pavaicāt izsūtāmajam zēnam pagalmā, viņš pazina puisi, kurš strādāja pie Merelli. Varbūt viņš kaut ko zinās.

Viņa iegāja dziļāk veikala un pasauca zēnu, kas tūdaļ ienāca.

— Saki man, lūdzams,— veikalniece viņam vaicāja,— vai tu atceries to puisi, kurš dažkārt nesa vēstules kādai kalpotājai šejieniešu ģimenē?

— Jā, sinjora, pie sinjora Mekinesa,— atbildēja zēns,— paša Losartes ielas galā.

— Liels paldies, sinjora!— Marko izsaucās.— Vai tu nezini tās mājas numuru? Pavadi mani! Ejam tūlīt, man vēl ir nauda!

Marko runāja tik dedzīgi, ka zēns, pat nesagaidījis sinjoras atļauju, noteica:— Ejam!— un pirmais ātriem soļiem izgāja laukā.

Gandrīz skriešus, nepārmijot ne vārda, viņi aizsteidzās līdz garās ielas galam, iegāja nelielas, baltas mājiņas priekštelpā un apstājās pie skaistiem dzelzs vārtiņiem, aiz kuriem vīdēja pagalms ar puķu dobēm. Marko piezvanīja.

Parādījās kāda sinjorīna.

Vai šeit dzīvo Mckincsu ģimene?— Marko satraukts vaicāja.

Šeit dzīvoja,— sinjorīna atbildēja, runādama itāliski ar spāņu akcentu,— tagad te dzīvojam mēs, Sebaljosi.

— Un uz kurieni aizbrauca Mekinesi?— sirdij dauzoties, Marko vaicāja.

— Viņi aizbrauca uz Kordovu.

Kordova!— Marko izsaucas.— Kur tā ir? Un kalpotāja, mana māte?! Kalpotāja bija mana māte! Vai viņi paņēma līdzi ari manu māti?

Sinjorīna paraudzījās uz viņu un tad teica:

— To gan es nezinu, bet mans tēvs varbūt varēs pastāstīt kaut ko vairāk, jo pirms Mekinesu aizbraukšanas iepazinās ar viņiem. Pagaidiet brīdi!

Viņa pazuda un atgriezās ar savu tēvu, gara auguma sinjoru ar sirmu bardu. Viņš cieši paskatījās mazajā dženoviešu zēna ar gaišajiem matiem un kumpo degunu un slikta itāliešu valodā vaicāja:

— Vai tava māte bija no Dženovas?

Marko atbildēja apstiprinoši.

— Nu tad klausies: kalpotāja aizbrauca kopā ar viņiem, to es zinu droši.

— Uz kurieni?

— Uz Kordovu, tā ir tāda pilsēta.

Marko nopūtas, tad samierinājās ar dzirdēto un teica:

— Tad es braukšu uz Kordovu.

— Ah, pobre ninol^1— līdzjūtīgi viņa skatīdamies, sinjors izsaucās.

— Nabaga zēns! Kordova atrodas simtiem jūdžu tālu.

Marko kļuva miroņbāls un atslīga pret vārtiņiem.

— Pag, pag, sinjors, līdzjūtības skubināts, atvēra vārtiņus,

— ienāc uz brītiņu, paraudzīsimies, vai nevar kaut ko līdzēt.

Viņš apsēdās, apsēdināja ari Marko un lika visu izstāstīt. Uzmanīgi noklausījies, viņš kādu bridi iekrita domās, tad apņēmīgi teica:

— Tev droši vien nav naudas, vai ne?

— Man vel mazliet ir,— Marko vilcinādamies atbildēja.

Sinjors vel kādu bridi padomāja, tad apsēdās pie galdiņa, uzrak

stija vēstuli, aizlīmēja to un, pasniegdams zēnam, teica:

Klausies, mazais itālieti! Ar šo vēstuli tu dosies uz Boķu. Tā ir neliela pilsētiņa, kura puse iedzīvotāju ir dženovieši; ta atrodas pāris stundu gājiena attālumā. Ceļu tev parādīs jebkurš garāmgājējs. Aizej uz turieni un sameklē šo sinjoru, kuru visi pazīst. Nodod viņam vēstuli. Viņš izkārtos tā, lai tu rit varētu doties uz Rosario pilsētu, un iedos ieteikuma vēstuli, lai tev palīdzētu turpināt ceļu līdz Kordovai, kur tu atradīsi Mekinesu ģimeni un mati. Bet pagaidam paņem šo te.— Un viņš iespieda Marko roka pāris liru.— Ej un nezaudē dušu, šeit visur dzīvo tavi tautieši, tie tevi nepametīs likteņa vara. Adios.2

Paldies,— Marko teica, neatradis citus vārdus, un izgāja ar saini pār muguru. Atvadījies no mazā pavadoņa, skumjš un apjucis viņš lēnām caur lielo un trokšņaino pilsētu devās ceļā uz Boķu.

Tas, kas notika no ši brīža līdz nākamas dienas vakaram, palika Marko atmiņa kā kaut kas neskaidrs un nenoteikts, gluži ka drudža murgi — tik noguris, izmocīts un nomākts viņš jutās. Nākamās dienas vakarā, pec tam kad nakts bija pavadīta kādas Bokas mājas istabā līdzās ostas krāvējiem, bet diena—sēžot uz baļķu grēdas un ka pa sapņiem skatot tūkstošiem kuģu, liellaivu un tvaikoņu, viņš atradās uz liela burinieka klāja. Burinieks, kas bija piekrauts ar augļiem, trīs saulē iedegušu, spēcīgu dženoviešu vadīts, peldēja uz Rosario pilsētu. Vīru balsis, kurās skanēja mīļais dialekts, mazliet remdēja Marko sirdi.

Tā viņi sāka ceļojumu, kas ilga trīs dienas un četras naktis un mazajam ceļotājam bija brīnumu pilns. Trīs dienas un četras naktis uz brīnišķīgās Paranas upes, pret kuru mūsu Po ir gatavais strautiņš!

1 — Ak, nabaga bērns! (Spāņu vai.)

2 Ardievu. (Spāņu vai.)

Pat četrkārtīgā Itālijas garuma nepietiktu, lai to izmērītu. Burinieks lēnām, bet neatlaidīgi virzījās uz priekšu pa milzigo ūdens klaju. Tas peldēja gar salam, kur mita čūskas, tīģeri un auga apelsīnu koki; salas līdzinājās peldošiem mežiem. Kuģis nonāca šauras ūdensteces, kuras, ka likās, veda strupceļā, tad tas izpeldēja ūdens plašumos, kas atgādināja mierīgus ezerus, līdz atkal iekļuva udenstcču labirintā starp salām, ko apņēma pamatīgi dažādu augu biezokņi. Valdīja dziļš klusums. Gadījās tādi ceļa posmi, kad vientulīgie un plašie krasti un ūdeņi likās neatklata pasaules daļa, kur ši niecīgā bura iepeldējusi pirmoreiz. Jo tālāk viņi brauca, jo vairāk milzīgā upe zēnu biedēja. Viņš iedomājās, kā māte varbūt atrodas upes iztecē un ka ceļojums ilgs gadiem. Divreiz dienā Marko kopā ar burātājiem ieēda mazliet maizes un sālītas gaļas. Viri redzēja, ka zēns ir noskumis, un neuzbāzās ar savām runām. Naktis viņš gulēja uz klāja un laiku pa laikam pamodās no spilgtas mēnessgaismas, kas apmirdzēja udeņu plašumus un tālos krastus. Sirds viņam sažņaudzās, viņš atkārtoja pie sevis vienu vārdu; «Kordova,»—gluži kā to noslēpumaino pilsētu nosaukumus, par kuriem bija dzirdējis pasakas. Bet pēc tam viņš nodomāja: «Mana māte ir braukusi pa šo pašu ceļu, redzējusi tas pašas salas un krastus.» Un tad apkārtne zēnam vairs nelikās tik dīvaina un vientulīga — to bija skatījusi arī mate. Nakti viens no burātājiem dziedāja. Dziesma atsauca Marko atmiņā mātes dziedāšanu, kad viņa bērnībā to iemidzināja. Pēdējā nakti, izdzirdis šo dziesmu, viņš saka raudāt. Burātājs apklusa un uzsauca: «Saņemies, saņemies, mazais! Pie joda! Kas tas par dženovieti, kurš raud tāpēc, ka ir tālu no mājām! Dženovieši ir lepni un uzvaroši ceļo pa pasauli.» Sie vardi zēnu sapurināja, lika atmosties dženoviešu asinīm, un, galvu lepni izslējis, viņš uzsita ar dūri pa klāju: «Lai ari man butu jāapceļo visa pasaule un jāklejo vel gadiem ilgi, ar kājām nosoļojot tūkstošiem jūdžu, es iešu uz priekšu, līdz atradīšu mati. Kaut vai es pusdzīvs sasniegtu mērķi un miris nokristu pie viņas kājām! Tikai vēl reizi redzēt viņas seju! Man jāsaņemas!» Та Marko pie sevis domāja. Šādā dvēseles noskaņojumā auksta un sārta saullēkta laika viņš nonāca pie Rosario pilsētas, kura slējās Paranas upes augstajos krastos un kuras tuvumā bija noenkurojušies simtiem dažādu valstu karogiem rotātu kuģu.

Vel pēc kāda laika viņš nokāpa no klāja un ar savu saini rokā iesoļoja pilsētā uzmeklēt argentīnieti, kuram viņa Bokas aizbildnis bija uzrakstījis vēstuli ar dažiem ieteikuma vārdiem. Ieejot Rosario pilsētā, viņam šķita, ka tā ir jau redzēta. Tadas pašas nebeidzamas, garas ielas ar zemām, baltām ēkām, pār kuru jumtiem visos virzienos stiepās zirnekļu tīklam līdzīgi telegrāfa vadi, tāda pati ļaužu, zirgu un

ratu gūzma. Marko galvā bija juceklis, likās, ka viņš ir atgriezies Buenosaircsā un ka viņam jameklē brālēns. Tā zēns klida gandrīz stundu, nogriezdamies gan pa vienu, gan pa citu ielu, bet viņu ncatslaja izjuta, ka viņš aizvien atgriežas tai pašā vietā, un tikai pec ilgas taujašanas viņš atrada sava jaunā aizbildņa māju. Marko piezvanīja. Durvis atvēra resns, gaišmatains vīrietis ar neapmierinātu seju. Viņš līdzinājās fermerim un rupji uzkliedza, runādams ar dīvainu akcentu:

— Ko tev vajag?

Zēns nosauca saimnieka vārdu.

Kungs vakar ar visu ģimeni aizbrauca uz Buenosairesu,— par valdnieks atbildēja.

Zēns zaudēja valodu. Tad nomurmināja:

Bet es šeit esmu viens. Pilnīgi viens!— Viņš pasniedza vēstuli. Pārvaldnieks to paņēma, izlasīja un īgni noburkšķēja:

— Es nezinu, ko tev darīt. Es varu nodot vēstuli pēc mēneša, kad atgriezīsies kungs.

Bet es taču esmu pavisam viens! Man vajadzīga palīdzība! — zēns lūdzoši izsaucās.

Ko gan tu iedomājies,— pārvaldnieks atteica,— Rosario ir pilna ar tādiem kā tu. Butu labak ubagojis sava Itālijā!

Un viņš aizvēra Marko deguna priekšā vārtiņus. Zēns palika stāvam ka sastindzis. Tad viņš lēnam paņēma savu saini un gāja projām, satrauktu domu tirdīts. Ko lai dara? Uz kurieni lai iet? No Rosario līdz Kordovai bija jābrauc vesela diena ar vilcienu. Viņam bija atlikušas tikai dažas liras. Bet, ja atskaitīja to, kas šajā dienā būs jaiztērē, tad pāri nepalika gandrīz nekas. Kur lai dabu naudu? Viņš varētu strādāt. Bet kur un kam lai prasa darbu? Varbūt lūgt žēlastības davanas? Ak nē! Lai atkal kāds viņu atgrūstu, apvainotu un pazemotu kā pirms brīža?! Nē, nekad vairs, tad jau labāk mirt! Kaudamies ar tādām domām un redzēdams savā priekšā garo ielu, kura iestiepās bezgalīgajā līdzenumā, zēns atkal juta, ka drosme viņu pamet, nolika saini uz ietves, apsēdās uz tā ar muguru pret sienu un, saņēmis galvu rokas, palika šajā izmisuma pilnajā pozā. Garāmgājēji viņu grūstīja, pajūgi apdullinoši dārdēja, puikas apstājās un noskatījās viņā. Tā viņš kādu laiku sēdēja, kad pēkšņi viņu iztraucēja kāda balss, kas pa pusei itāliski, pa pusei lombardiešu dialektā vaicāja:

— Kas tev kaiš, puisīt?

Izdzirdīs šos vārdus, Marko pacēla galvu un tūlīt pielēca kājās, izbrīnā iesaukdamies:

— Jus šeit?

Tas bija vecais lombardiešu zemnieks, ar kuru viņš bija sadraudzējies ceļojuma laikā. Zemnieks nebija mazāk izbrīnījies par Marko. Zēns neļāva sevi iztaujāt un tūlīt visu izstāstīju.

— Esmu palicis boz naudas, un man vajag darbu. Palīdziet man atrast darbu, lai varu sakrāt naudu. Esmu gatavs darīt visu iznēsāt preci, slaucīt ielas, iepirkties, strādāt uz lauka. Es būtu mierā ar sausu maizi, lai tikai ātrāk varētu doties ceļa un beidzot atrast māti. Apžēlojieties par mani, atrodiet kādu darbu! Dieva dej! Man vairs nav spēka!

Velns parāvis,— zemnieks, galvu nogrozīdams, teica un pakasīja pakausi.— Ir nu gan lietiņas! Sameklēt darbu . . . Viegli pateikt! Jāpadomā! Vai tiešām tik daudzu tautiešu vidu nebūs iespējams atrast trīsdesmit liras?

Zēns skatījās viņā ar cerībām.

Nac, iesim!—zemnieks viņam teica.

Uz kurieni?— zēns vaicāja, paņēmis saini.

— Nāc vien!

Zemnieks saka iet, Marko sekoja. Labu gabalu viņi nogāja, nepārmīdami ne vārda. Zemnieks apstājās pie kāda krodziņa; ta izkārtnē bija attēlota zvaigzne, bet zem tas vīdēja uzraksts «Itālijas zvaigzne». Zemnieks pabāza galvu iekšā, tad, pagriezies pret Marko, priecīgi noteica:

Mes esam atnākuši īstajā laikā.

Viņi icgaja lielā telpā, kur ap gariem galdiem sēdēja viri, kuri iedzēra un skaļi sarunājās. Vecais lombardietis piegāja pie pirmā galda, un zēnam, redzot, ka viņš sasveicinās ar sešiem sēdētājiem, kļuva skaidrs, ka vēl pavisam nesen viņš atradies to sabiedrībā. Vīru sejas bija sasartušas, un, skaļi smiedamies un sarunādamies, viņi saskandinaja glāzes.

Draugi,— palicis kajas stāvam, lombardietis teica un noradīja uz Marko,— te ir viens nabaga zēns, mūsu tautietis, kurš viens pats atbraucis no Dženovas līdz Buenosairesai, lai sameklētu māti. Buenos-airesā viņam pateica: «Viņas šeit nav, brauc uz Kordovu!» Trīs dienas un naktis viņš peld līdz Rosario uz burinieka klāja ar ieteikuma vēstuli kabatā, bet tur viņu padzen. Viņam nav ne graša pie dveseles. Un viņš ir viens pats. Bet zēnam ir drosmīga sirds. Padomāsim, vai mēs nevarētu sadabūt tik daudz naudas, lai pietiktu biļetei līdz Kordovai un viņš atrastu māti! Vai tiešam mēs viņu ka suni pametīsim nelaime?

Nekādā ziņā! Kas par runu!—vīri izsaucās, sizdami dūri uz galda.— Tas taču ir mušu tautietis! Nac šurp, mazais! Paskaties, cik jauks putnēns! Velciet ārā savus naudas makus! Brašs puisis — atbraucis viens pats! Tev tik ir iekšas! Iedzer kādu malku, tautieti! Mēs tev palīdzēsim tikt līdz mātei, neraizējies!

Kāds viņam ieknieba vaigā, cits uzsita uz pleca, trešais paņēma saini. No blakus galdiem piecēlās ari citi emigranti un pienāca tuvāk. Stāsts pan zēnu aplidoja visu krodziņu, no blakus telpas atsteidzās trīs

argentīniešu viesi, un nepagāja ne desmit minūtes, kad lombardiešu zemnieka cepure bija četrdesmit divas liras.

Redzeji,— viņš teica, pagriezies pret zēnu,— cik ātri tas iet Amerikā!

— Iedzer!— kāds cits sauca, iespiezdams viņam rokā viņa glāzi.

— Uz tavas mates veselību!

Visi pacēla glāzes, un Marko atkārtoja:

— Uz manas mates . . .— Zēnu smacēja prieka asaras, un, nolicis glāzi uz galda, viņš metas vecajam lombardietim ap kaklu.

t

Nākamajā rīta, tikko gaismiņai svīstot, Marko jau bija ceja uz Kordovu — dūšīgs un smaidīgs, laimīgu priekšnojautu pilns. Bet apkārtējā daba drīz vien mazināja zēna prieku. Laiks bija apmācies, vilciens gandrīz tukšs, tas skrēja caur bezgalīgu līdzenumu, kurā neredzēja nevienu cilvēka mājokli. Viņš bija viens garajā vagonā, kas atgādināja vilcienus, kādos ved ievainotos. Marko skatījās pa labi, skatījās pa kreisi: visapkārt bezgalīga vientulība, šur tur izkaisīti neredzētas formas kropli koki it kā dusmās vai šausmās izlocītiem zariem un stumbriem. Augu valsts bija biedējoša, skopa un drūma; tā padarīja līdzenumu līdzīgu kapsētai. Kādu pusstundiņu pasnaudis, zēns atkal skatījās pa logu — nekas nebija mainījies. Dzelzceļa stacijas bija tik tukšas ka vientuļnieku mītnes, un, vilcienam apstājo ties, nedzirdēja nevienu balsi. Marko pārņēma sajūta, ka viņš atrodas viens tuksnesī noklīdušā vilcienā. Viņam šķita, ka katra stacija ir beidzamā un ka viņš dodas arvien dziļāk mežoņu noslēpumainajās un šausmīgajās zemēs. Sals durstīja seju. Kad aprīļa beigās piederīgie uzsēdināja Marko uz kuģa, tad nemaz nepadomāja par to, ka Amerikā varētu but ziema,— Marko bija ģērbies vasaras drebēs. Pēc pāris stundām viņam sāka salt, un līdz ar aukstumu sevi lika manīt iepriekšējo dienu nogurums, kas bija sakrājies lielajos pārdzīvojumos un negulētajās, nemierīgajās naktīs. Viņš aizmiga un gulēja ilgi, bet pamodās gluži sastindzis un jutās slikti. Un tad viņu pārņēma neskaidras bailes no ta, ka viņš ceļojuma laikā varētu saslimt un nomirt un viņu izmestu nomācošajā līdzenumā, kur līķi saplosītu suņi un maitēdāji putni — tāpat ka to zirgu un govju ķermeņus, kurus viņš laiku pa laikam ieraudzīja, lai tūliņ pat šausmās novērstu skatienu. Stingā, drūmā apkārtne un zēna paša satrauktā nomāktība mudināja viņu nodoties tumšām domām. Vai viņš varēja but drošs, ka atradīs Kordovā mati? Un ja nu viņas tur nav? Un ja nu sinjors no Losartes ielas ir kļūdījies? Bet ja mate ir mirusi? Ar tādām domām viņš no jauna aizmiga, sapņoja, ka naktī atrodas Kordovā un ka no visiem logiem skan balsis: «Te nav! Te nav! Te nav!» Aiz šausmām viņš uztrūkās no miega un ieraudzīja vagona viņa galā trīs bārdainus vīrus, ietinušos daudzkrāsainos lakatos. Tie skatījās uz viņu un klusām sarunājās. Marko iešāvās prāta, ka tie varētu but laupītāji, kas grib viņu nogalināt, lai nozagtu saini. Aukstumam un nomāktībai pievieno jas bailes. Satrauktā iztēlē viņu maldināja; trīs viri vel aizvien skatījās uz viņu, tad viens no viņiem nāca uz Marko pusi, un zēns, vai prātu zaudējis, metās tam pretī un sauca:

Man nekā nav! Eš esmu nabags! Es atbraucu no Itālijas! Es meklēju savu māti, es esmu viens pats, nedariet man nekā ļaunai Viri tūlīt aptvēra, kas par lietu, iežēlojās par Marko un, runādami svešā valodā, viņu nomierināja; redzot, ka zēnam no aukstuma klab zobi, ceļinieki uzsedza viņam vienu no saviem lakatiem, lika apsēsties

un pagulēt. Vakaram satumstot, Marko iemiga. Kad viri viņu pamodi nāja, Kordovā bija klāt.

Ak, cik atviegloti viņš uzelpoja un ar kādu sajūsmu metās ārā no vagona! Viņš pajautāja stacijas kalpotājam, kur atrodas inženiera Mekinesa māja, kalpotājs pateica baznīcas nosaukumu — māja atradās tai līdzās —, un zēns steidzās prom. Bija nakts. Viņš iegāja pilsēta. Ieraugot mazo, balto māju rindas taisnajās ielās, kuras šķērsoja tādas pašas taisnas un nebeidzamas ielas, viņam likās, ka no jauna ieiet Rosario. Cilvēku bija maz, un nedaudzo lampu gaismā viņš saskatīja, ka tiem ir savāda ādas krāsa — kaut kas vidējs starp melnu un iezaļganu. Sur un tur bija redzamas neparastas melnas, milzīgas baznīcas, kas iezīmējas uz debesu fona. Pilsēta bija tumša un klusa, bet pēc plašā tuksneša tā šķita dzīva. Viņš pajautāja ceļu kādam garīdzniekam un, ātri atradis kā baznīcu, tā māju, ar drebošu roku piezvanīja pie durvīm, bet otru roku piespieda pie krūtīm, lai nomierinātu satraukto sirdi, kas lēca gandrīz vai pa muti ārā.

Durvis atvēra kāda večiņa ar gaismekli rokā. Zēns uzreiz nevarēja parunāt.

— Ko tu mekle?— viņa spāniski vaicaja.

— Inženieri Mekinesu,— Marko atbildēja.

Sieviņa sakrustoja rokas uz krūtīm un, galvu šūpodama, teica:

— Un ari tev vajag inženieri Mekinesu! Vienreiz taču vajadzētu but gana! Man jau ir apnicis! Pat avīzes to var izlasīti Laikam vajadzēs rakstīt uz visiem ielu stūriem, ka sinjors Mekiness ir aizbraucis uz Tukumanu!

Zēns izmisīgi sakustējās. Tad viņam uznāca dusmu lēkme.

— Tā ir īsta apsēstība! Man laikam vajadzēs nomirt uz ielas, māti neatradušam! Es palikšu traks, es nonāvēšos! Mans Dievs! Ka sauc to vietu? Kur tas ir? Cik tālu?

Ak, nabaga puisīt,— večiņa iežēlojas par viņu,— tāds nieks vien ir, apmēram četri pieci simti judžu.

Zēns paslēpa seju rokās un elsodams vaicāja:

— Ko lai es daru?!

Nezinu, ko lai tev atbildu,— sieviņa teica,— tiešām nezinu.

Pēkšņi viņai kaut kas ienāca prātā, un viņa steidzīgi piebilda:

— Paklausies, es kaut ko atcerējos. Dari tā: nogriezies pa labi un aiz trešajām durvīm tu atradīsi pagalmu, tur dzīvo tirgotājs, kurš rīt kopā ar saviem ratiem un vēršiem dodas uz Tukumanu. Mēģini viņam piedāvāt savus pakalpojumus, varbūt viņš tevi paņem līdzi un ierada vietu ratos. Tikai pastiedzies!

Zēns paķēra saini, skriedams prom, pateicās sieviņai un pēc mirkļa jau atradās plašā pagalmā, kuru apgaismoja laternas. Vairaki viri

krāva kviešu maisus milzīgos vezumos, kas atgādināja cirka mākslinieku kulbas ar apaļiem jumtiem un milzīgiem riteņiem, bet garš, ūsains vīrs mētelī ar melnam rūtīm un zābakos visu izrīkoja. Zēns viņam tuvojas un nedroši izklāstīja savu lūgumu, pastāstīdams, ka ir atbraucis no Itālijas, lai sameklētu māti. Pajūgu karavānas vaditajs nopētīja viņu no galvas līdz kājām un sausi atteica:

— Man nav vietas.

— Es varu dot piecpadsmit liras,— zēns lūdzās.— Es varu strādāt, nest ūdeni un auzas lopiem, padarīt visus sīkos darbus. Man pietiks ar kumosu maizes. Atrodiet kādu vietu, sinjor!

Vadītājs velreiz paskatījās uz viņu un jau laipnāk atbildēja:

Nav vietas, un bez tam mēs nebraucam uz Tukumanu, bet gan uz citu pilsētu — Santjago del Estero. Mums vajadzēs tevi pa ceļam izsēdināt, un tev nāksies lielu ceļa gabalu mērot kājām.

Ak, es esmu ar mieru soļot nezin cik tālu!— Marko izsaucās.

Neraizējieties, es varēšu paiet un nonākšu gala, tikai dodiet man vietu! Dieva dēļ, neatstājiet mani vienu!

— Ncm vērā, ka ceļojums ilgs divdesmit dienas!

Man vienalga.

— Tas būs grūts.

— Es visu pacietīšu.

— Tev vajadzēs ceļot ari vienam.

Man ne no kā nav bail. Lai tikai es atrastu māti! Apžēlojieties!

Vadītājs pacēla lukturi un ieskatījās zēnam sejā. Tad teica:

— Labi, lai iet!

Zēns noskūpstīja viņam roku.

Šonakt tu pārgulēsi vienā no pajūgiem,— vadītājs aiziedams sacīja,— rīt no rīta četros tevi pamodināšu. Buenas noches!'

Četros no rīta, kad vēl mirdzēja zvaigznes, garā pajūgu rinda ar lielu rīboņu devās ceļa. Katru pajugu vilka seši vērši, bet pašās beigas soļoja maiņas dzīvnieki. Pamodināto zēnu iesēdināja viena no paju giem uz maisiem, un viņš tūlīt atkal cieši aizmiga. Kad viņš pamodās, karavāna bija apstājusies vientuļa, saules pielietā vietā un visi vīri, pconi*, bija sasēdušies aplī ap vērsēnu, kas cepās uz iesma līdzas milzīgam, vēja dzirksteļojošam ugunskuram. Visi kopa paēda, pagu leja un tad atkal devās ceļā. Ceļojums turpinājās tik ritmiski kā kareivju pārgājiens. Katru ritu pulksten piecos viņi devās ceļā, apstājās deviņos, no jauna izbrauca piecos pēcpusdienā un desmitos vakarā atkal apstājās. Peoni jāja uz zirgiem un ar garām nūjām

1 Ar labu nakti! (Spāņu vai.)

mudināja vēršus. Zčns kurināja ugunskuru, baroja lopus, tīrīja lukturus, nesa dzeramo ūdeni. Apkārtne viņam paslīdēja garām kā neskaidra vīzija — plaši iebrūnu un zemu koku meži, ciemi ar izklaidus stāvošām mājām, kuram bija sārtas fasādes, lieli klajumi, kuros kādreiz varbūt bijuši sālsezeri,— tos viscaur klaja sāls kārtiņa. Cik vien tālu bija redzams, sniedzās lidzenums. Visapkārt valdīja vientu lība un klusums. Paretam viņi sastapa divus trīs ceļotājus zirga mugurā, kuriem sekoja auļojošs, viesulim līdzīgs zirgu bars. Visas dienas bija vienādās, tapat kā uz jūras — apnicīgas un nebeidzamas. Tomēr laiks bija skaists. Vienīgi peoni kļuva no dienas dienā prasīgāki, it kā zēns būtu viņu pakalpiņš. Daži izturējās pret viņu pavisam rupji, saka draudēt, bez kautrēšanās lika sevi apkalpot, nest milzīgas barības nastas, stiept ūdeni no liela attāluma, un zēns aiz noguruma bija tik salauzts, ka nevarēja pat pa nakti gulēt, viņu traucēja ratu kratīšanās un riteņu apdullinošā čīkstēšana, tiem berzējoties ap koka asi. Piedevām bija sacelies vējš, un smalka, sārta smilts putēja visās malās, iekļuva pajūgos, līda zem drānām, ķepeja ciet acis un muti, tā ka grūti bija redzēt un elpot. Tas nekad nebeidzās, kļuva nomācoši un neciešami. Pārguris no grūtībām un bezmiega, noplīsis un netīrs, lamāts un grūstīts no rīta līdz vakaram, nabaga zēns ar katru dienu kļuva nospiestāks un butu pavisam zaudējis dušu, ja karavānas vadītājs laiku pa laikam neapveltītu viņu ar kādu labu vardu. Bieži, kad neviens neredzēja, ierāvies pajūga stūrī, piespiedis seju pie sava saiņa, kurā atradas vairs tikai skrandas, viņš rūgti raudāja. Ar katru jaunu rītu Marko kļuva vājāks un grūtsirdīgāks, un, skatīdams apkārtējo ainavu, bezgalīgo un nepielūdzamo klajumu, kas līdzinājās okeānam, viņš sev teica:

— Ak, es neizturēšu līdz vakaram! Es neizturēšu!

Un viņam kļuva aizvien smagak, un citi pret viņu izturējās aizvien sliktāk. Reiz no rīta, kad Marko ar novēlošanos atnesa ūdeni un vadītāja nebija klāt, kāds no vīriem uzbruka viņam ar sitieniem, pēc tam tas kļuva par paradumu — līdzko viņam lika kaut ko darīt, tūdaļ sekoja arī belziens ar piebildi:

— Ieliec maisā, klaidoni! Aiznes savai mātei!

Zēna sirds neizturēja, un viņš saslima. Trīs dienas viņš gulēja pajūgā un cīnījās ar drudzi. Viņš nevienu citu neredzēja, tikai karavānas vadītāju, kurš pienesa ūdeni un pataustīja pulsu. Viņam likās, ka viss ir zaudēts, un neskaitāmas reizes viņš sauca māti:

Ak, māmiņ, māmiņ, palīdzi man! Nac šurp, es mirstu! Ak, māmiņ, es nekad vairs tevi neredzēšu! Ak vai, tu atradīsi mani mirušu ceļa vidu!

Viņš salika rokas uz krūtīm un lūdza Dievu. Pateicoties vadītāja rūpēm, viņam kļuva labak, taču līdz ar izveseļošanos pienāca klejo-

jumu pati briesmīgāka diena, kad viņam bija jāpaliek vienam. Karavāna virzījās uz priekšu jau vairak nekā divas nedē|as. Kad viņi sasniedza to vietu, kur ceļš uz Tukumanu nogriezās no ceļa uz Santjago del Estero, vadītājs paziņoja, ka jāšķiras. Viņš deva paris norādījumu par turpmāko ceļu, uzsēja saini zēnam uz muguras tā, lai ērti butu soļot, un strauji atvadijas, it ka baidītos no saviļņojuma. Zēns tik tikko paguva noskūpstīt viņam roku. Likas, ka ari citi viri, kuri tik cietsirdīgi bija izturējušies pret Marko, tagad, redzot viņu

paliekam vienu, jūt līdzi, un, braucot projām, tie māja ardievas. Zēns, pamājis tiem pretī, stāvēja un skatījās, līdz karavana izzuda sārtajos putek|os. Tad ar skumju prātu devas tālāk.

Tomēr jau pašā sakuma bija viens apstāklis, kas Marko uzmundrināja. Pēc tik daudzām dienam bezgalīgajā, vienmuļajā līdzenumā viņš redzeja tālumā paceļamies augstu kalnu grēdu, kas atgādināja Alpus un līdzinājās dzimtajām vietām. Tie bija Andi, Amerikas kontinenta mugurkauls, kas stiepjas no Ugunszemes līdz pat zicme|u Ledus okeānam simt piecu platuma grādu joslā. Viņa omu uzlaboja ari tas, ka gaiss kļuva aizvien siltāks, jo tālāk viņš virzījās uz dienvidiem, kur sākās tropiskā josla. Izklaidus, tālu cita no citas, atradās māju grupas ar nelielām bodītēm, kur viņš nopirka šo to ēdamu. Ceļā viņš sastapa jātniekus, palaikam redzēja sievietes un bērnus, kuri nekustīgi un nopietni sēdēja zemē. Tiem bija dīvainas sejas zemes krasā ar ieslīpām acīm un lieliem vaigu kauliem. Sie ļaudis nenovērsa no viņa skatienu un, lēnām kā automāti pagriezdami galvu, sekoja viņam ar acīm. Tie bija ļindiāņi. Pirmaja dienā viņš soļoja tik ilgi, kamēr pietika spēka, un pārnakšņoja zem koka. Otrajā dienā viņš jau nogāja mazāk un ne tik sparīgi. Kurpes bija noplīsušas, kājas nobrāztas, vēders slikta ediena sabojāts. Itālijā zēns bija saklausījies runas, ka šajās zemēs dzīvojot daudz čūsku, viņam likās, ka dzird tas rāpojam, viņš apstājās, vēroja ceļu, un viņam skrēja šermuļi par kauliem. Brīžam viņam sametas sevis žel, un viņš soļo dams klusu raudāja. Pec tam nodomāja: «Ka mana mate to pārdzīvotu, ja zinātu, cik ļoti baidos!» Si doma lika atgriezties drosmei. Lai kliedētu bailes, viņš domāja par māti, atcerējās viņas vārdus, aizbraucot no Dženovas, atcerējās, kā viņa sakārtoja segu, kad viņš bija mazs, ka viņu dažkārt paņēma klēpī, sacīdama: «Pasēdi pie manis!»— un viņš domīgs sēdēja, galvu pieglaudis pie mātes pleca. Viņš prātoja: «Vai es tevi vel redzēšu, mīļo ināmiņ? Vai kādreiz šim ceļam pienāks gals?» Tā viņš soļoja zem nepazīstamiem kokiem caur plašām cukurniedru plantācijām un bezgalīgām prērijām, bet tālumā pacēlās augsti, zili kalni, kuru virsotnes sniedzās debesīs. Tā pagāja četras piecas dienas, vesela nedēļa. Viņa speķi gāja uz beigām, kajas asiņoja. Beidzot kādu vakaru, saulei rietot, viņam pateica, ka līdz Tukumanai vel ir piecas jūdzes. Marko no prieka iekliedzās un pielika soli, it ka vienā mirklī būtu atguvis zaudētos speķus. Taču prieks bija īslaicīgs. Pēkšņi viņam uzbruka vājums, un viņš bez spēka nokrita grāvmalā. Tomēr sirds no prieka dauzījās. Debesis bija ka nosētas ar zvaigznēm, un viņam tās nekad nebija likušās tik skaistas. Atlaidies zāle un sagatavojies gulēšanai, zēns tas apbrīnoja un sprieda, ka

varbūt an mate tapat skatas zvaigznēs. Viņš murmināja: «Māmiņ, kur tu esi? Ko tu tagad dari? Vai tu par mani domā? Vai tu domā par savu Marko, kas ir tik tuvu?»

Nabaga Marko, ja viņš redzētu, kāda stāvokli bija māte, viņš pieliktu pārcilvēciskas pules, lai dotos uz priekšu un nonāktu pie mērķa dažas stundas atrak. Viņa bija slima, gulēja gultā pirmā stāva istaba mājā, kuru apdzīvoja visa Mekinesu ģimene. Mckinesi viņai bija loti pieķērušies un viņu rūpīgi kopa. Nabaga sieviete bija saslimusi jau tad, kad inženierim Mekinesam pēkšņi vajadzēja aiz braukt no Buenosairesas, un viņa nebija atlabusi ari Kordovas veselīgajā klimatā. Tas, ka viņa nesaņēma nevienu vēstuli ne no vīra, ne no brālēnā, pastiprināja nelaimes nojautu, pieauga neziņa — braukt vai nebraukt, jo viņa ik bridi gaidīja kādu bēdu vesti. Tas strauji pasliktināja viņas veselību. Visbeidzot viņu piemeklēja ļoti smaga slimiha bruka. Jau pāris nedeju viņa nespēja piecelties no gultas. Mātes dzīvību varēja glābt vienīgi ķirurģiska operācija. Un tieši tobrīd, kad Marko klusībā sauca māti, mājas saimnieks un saimniece centās viņu pierunāt, lai ļauj sevi operēt, bet māte raudā

dama atteicas. Jau iepriekšēja nedēļa kāds labs ārsts no Tukumanas bija veltīgi atbraucis.

— Nē, mani mīļie,— viņa teica,— tam vairs nav nozīmes, man trūkst speķa, lai pretotos slimībai, es nomiršu zem ķirurga naža. Ļaujiet man tāpat nomirt! Man nav vairs kam dzīvot, viss ir zudis. Labāk es nomirstu, pirms uzzinu, kas noticis ar manu ģimeni!

Saimnieki mēģināja iestāstīt, ka ta tas nav, ka viņa saņems atbildi uz beidzamajām vēstulēm, kuras tieši nosūtītas uz Dženovu,— lai viņa ļaujas operēties, lai to dara savu dēlu deļ. Taču dēlu pieminēšana tikai vairoja mates dziļo izmisumu, kas to jau ilgi mocīja. Sos vārdus dzirdot, viņa izplūda asarās:

— Ak, mani deli, mani dēli!— viņa izsaucās, rokas salikusi. Var būt viņu vairs nav starp dzīvajiem! Labak lai es arī nomirstu! Pateicos jums, mani labie, es pateicos no visas sirds. Tomēr labāk būs, ja es miršu. Arī operācija neko nepalīdzēs, es esmu par to pārliecināta. Vēlreiz pateicos jums. Lai ārsts rīt vairs nenāk, es gribu mirt. Liktenis ir lēmis, ka man jāmirst šeit. Esmu tam gatava.

Mājas saimnieki atkal ņemas viņu mierināt un nemitīgi atkārtoja:

— Tā nerunājiet!

Un, satvēruši viņas rokas, lūdzās viņu. Māte aizvēra acis, spēki bija izsīkuši, viņa ieslīga tik ciešā miegā, ka šķita viņa ir mirusi. Saimnieki vel kādu laiku palika un lampas vajaja gaismā līdzjūtīgi skatijas apbrīnojamajā mātē, kura, lai glābtu ģimeni, bija atbraukusi nomirt tūkstošiem judžu tālu no mājām, nomirt pec tik ilgam ciešanām. Nabaga sieviete — tik godīga, tik laba un tik nelaimīga!

Nākamajā dienā agri no rīta ar savu saini uz pleciem, salīcis un klibs, bet nezaudējis dušu, Marko ienāca Tukumanas pilsēta, kas bija viena no jaunākajām un plaukstošākajam Argentīnas republika. Vi ņam likās, ka no jauna redz Kordovu, Rosario vai Buenosairesu — tās pašas taisnās un bezgalīgās ielas, tās pašas zemās un baltās mājas, tomēr Tukumana varēja redzēt ari neparastus, brīnišķīgus augus, gaiss tur bija smaržīgs un saules pieliets, debesis tik skaidras un plašas, kādas viņš nebija redzējis pat Itālijā. Ejot pa pilsētas ielām, zēns atkal izjuta to pašu drudžaino satraukumu, kāds viņu bija pārņēmis Bucnosairesā. Viņš ieskatījās māju logos un durvīs, raudzi jās garāmejošo sieviešu sejās, satraukti cerēdams ieraudzīt māti. Viņš labprāt butu visus iztaujājis, bet neiedrošinājās to darīt. Visi, kas stave ja uz māju sliekšņa, ievēroja nabaga noplīsušo un noputējušo zēnu, kurš acīmredzot паса no tālienes. Marko meklēja kādu seju, kas iedvestu uzticību, lai izteiktu uz mēles degošo jautājumu. Viņa skatienu piesaistīja kāda veikaliņa izkārtne ar uzrakstu itāliešu

valodā. Tur bija vīrietis ar acenēm un divas sievietes. Viņš lēnām piegāja tiem klāt un, saņēmis dušu, vaicaja:

Vai jus nevarētu pateikt, kur dzīvo Mekinesu ģimene?

— Vai inženiera Mckinesa?— veikalnieks pārjautāja.

Jā, inženiera Mekincsa ģimene,— zēns tikko dzirdami izdvesa.

— Mekinesu ģimenes nav Tukumanā,— veikalnieks atteica. Kā atbilde uz šiem vārdiem atskanēja neaprakstāmi sāpīgs vaids, kāds izlaužas ar naža dūrienu savainotam cilvēkam.

Veikalnieks un sievietes pieleca kājās, piesteidzās tuvāk stāvošie (audis.

Kas noticis? Kas tev kaiš?— ievedis zēnu veikalā un licis tam apsēsties, veikalnieks prašņāja.— Ko tu tā uztraucies? Mekinesi ir pavisam netālu no Tukumanas, tikai dažu stundu gājienā attālumā.

Kur? Kur tas ir? Marko sauca, pietrūcies kājās, kā no jauna piedzimis.

— Kādas piecpadsmit jūdzes no šejienes,— virs turpināja.— Sala-dillo krastā. Tur, kur ce( lielo cukurfabriku. Tur ir vairākas mājas, un viena no tām dzīvo sinjors Mekincss. Visi viņu pazīst; pec nedaudz stundām tu jau būsi tur.

Es tur pirms mēneša biju,— ieteicas kāds jaunietis. Viņš bija atskrējis, kad izdzirda kliedzienu.

Marko raudzījās viņa lielām acīm un nobālis vaicāja:

Vai jus redzējāt Mekinesu kalpotāju? Itālieti?

— Dženovieti? Ja, es redzēju.

Marko izplūda nervozās elsas — asaras mijās ar smiekliem. Tad pēkšņā apņēmība zēns iesaucās:

— Kurp man jaiet? Ātrāk paradiet ceļu! Es tūlīt eju!

Bet tas ir veselas dienas gājums!—visi viena balsī apgalvoja. — Tu esi noguris, tev jāatpašas, varēsi iet rit!

— Tas nav iespējams,— zēns atbildēja.— Paradiet man, kurp jaiet, es nevaru gaidīt ne mirkli! Tūlīt došos ce|a, kaut ari man būtu jānomirst!

Redzot, ka viņš nav pierunājams pagaidīt, ļaudis vairs neuzstāja.

— Lai Dievs tev stāv klāt!— viņi sacīja. Esi uzmanīgs, ejot caur mežu! Laimīgu ceļu, dženovieti!

Kāds vīrietis pavadīja zēnu ārā no pilsētas, paradīja viņam ceļu, deva labus padomus un noskatījās, ka viņš aiziet. Pēc mirk(a klibojo šais zēns ar saini uz pleciem jau bija izzudis vira skatienam — gājēju aizsedza kuplie koki, kas za(oja ceļmalā.

Sī nakts slimniecei bija briesmīga. Viņu mocīja šausmīgas sāpes, tas izraisīja sirdi plosošus kliedzienus, likās, viņa zaudēs prātu. Sievietes, kuras slimo kopa, no satraukuma bija ka bez galvas. Laiku

pa laikam atsteidzās izmisusi kundze. Visi baidījās, ka pat tad, ja slimniece piekristu operācijai, ārsts no rīta ierastos par veļu. Tajos brīžos, kad slimā bija pie pilnas saprašanas, kļuva skaidrs, ka vislielākās ciešanas viņai sarāda nevis sāpes, bet gan doma par ģimeni, kas ir tālu prom. Pusdzīva, galīgi nomocījusies, ar pārvērstu seju — tāda viņa plūca sev matus tik stiprā izmisumā, ka sirds plīsa skatoties, un kliedza:

Mans Dievs! Mans Dievs! Kāpēc man jāmirst tik tālu no mājām, neredzot, viņus! Лк, mani nabaga dēli paliks bez mates! Mani dārgie, mana miesa un asinis! Mans Marko vēl ir tik mazs, viņš ir tik labs un mīļš! Es nevarēju viņu atraut no sevis — tik cieši viņš bija apķeries man ap kaklu, kad braucu projām, un kā viņš raudāja! It ka nojauzdams, ka vairs neredzēs savu māti, mans nabaga Marko, mans nabaga puisēns! Toreiz domāju, ka mana sirds to neizturēs. Kaut es jau tad butu nomirusi, kad viņš atvadījās no manis! Kaut es būtu saļimusi ka zibens ķerta! Nabaga bērns, viņš paliks bez mates, kuru tik ļoti mīlēja, kura viņam tik ļoti bija vajadzīga! Viņš paliks bez mates un trukumā, viņam vajadzēs iet ubagot, manam Marko! Viņš izsalcis stāvēs ar izstieptu roku. Ak vai, mūžīgais Dievs! Nē, es negribu mirt! Ārstu! Tulil sauciet ārstu! Lai viņš nāk, lai griež mani, lai uzšķērž manu vēderu, lai es sajūku prātā, bet palieku dzīva! Es gribu izveseļoties, gribu dzīvot, aizbēgt, jau rīt, nekavējoties! Ārstu! Palīdziet, palīdziet!

Sievietes saņēma viņas rokas, glāstīja viņu, runāja par Dievu un cerībām. Tad viņu parņēma pilnīga grūtsirdība, viņa raudāja, ar rokām saķērusi galvu, šņukstēja ka meitene, izplūzdama nebeidzamas vaimanās, un laiku pa laikam čukstēja:

Mana Dženova, manas mājas! Plaša jūra! Mans Marko, mans nabaga Marko! Kur gan tu esi, manu nabaga dēliņ?

Bija pusnakts, un viņas nabaga Marko, pavadījis vairakas stundas gravmala, jo bija pilnīgi zaudējis spēkus, pašlaik soļoja caur lielu mežu, kur auga milzīgi koki — īsti milži ar neizmērojami resniem stumbriem, kas līdzinājās katedrāļu pilastriem, un ar galotnēm, kuras sniedzās netveramā augstumā, kur tās apspīdēja meness. Pustumsā zēns neskaidri manīja stumbru miriades — koki bija izslejušies, sāgu muši, sašķiebušies, sakrituši cits citam virsū dīvaini draudīgās cīņas pozas. Vieni gulēja zemē ka visa garumā nogāzušies torņi, un tos klaja daždažādi augi, kuri līdzinājās trakojošam pūlim, kas cīnās par katru zemes pēdu; citi stāvēja ciešās rindās ka milzīgi šķēpi, kas duras mākoņos. Lieliska varenība, neaptverams, brīnumains juceklis, pats majestātiskākais un arī biedinošākais dabas veidojums, kādu zēns jelkad bija redzējis! Brīžam Marko juta dziļu izbrīnu. Zēna spēki bija izsmelti, kājas asiņoja, viņš bija viens milzīgā meža vidū; tikai pāris vietas viņš bija redzējis cilvēku mājokļus, kas lielo koku pakājē

izskatījās ka skudru pūžņi, un kādu vērsi, kurš snauduļoja ceļmalā. Marko speķi bija galā, bet viņš nejuta nogurumu, viņš bija viens, bet nejuta bailes. Meža diženums padarīja cēlāku zēna dvēseli. Mātes tuvums piešķīra drosmi un spēku, atmiņas par okeānu, par satrauku miem, par pārciestajām un pārvarētajām grūtībām, par izjustajām sāpēm, par dzelžaino neatlaidību lika augstāk pacelt galvu, un dženovieša karstās, dižciltīgas asinis pildīja sirdi ar lepnumu un drosmi. Marko juta kādu pārmaiņu: divu gadu atšķirība bija pabalina jusi viņa atmiņā mates teļu, bet nu tas atkal atguva spilgtumu viņš skatīja katru mātes acu un lupu kustību, katru žestu, ikvienu domas atspulgu viņas sejā un neatvairāmo atmiņu iespaidā paātrināja soli. Viņa brieda jauni jutu uzplūdi, neaprakstāms maigums, kas lika pār vaigiem līt laimes asarām. Marko murmināja vārdus, kurus drīzumā cerēja teikt mātei pie auss:

Mamiņ, es esmu šeit, es nekad vairs tevi neatstāšu! Brauksim abi mājās, uz kuģa es vienmēr bušu tev līdzās, neviens mani neatraus no tevis, neviens nekad, kamēr vien bušu dzīvs!

Un zēns nemanīja, ka milzīgo koku galotnes izdzisa mēnessgaisma un atmirdzēja pirmie rītausmas stari.

Tajā rītā pulksten astoņos Tukumanas ārsts, jauns argentīnietis, kopā ar savu asistentu jau stāvēja pie slimnieces gultas, lai pēdējo reizi mēģinātu pierunāt viņu piekrist operācijai. Arī inženieris Moki ness un viņa kundze neatlaidās. Taču viss velti. Nabaga sieviete juta, ka viņas spēki ir gala, viņa vairs neticēja operācijai, viņa bija pārliecināta, ka nomirs operācijas laikā vai tūlīt pēc tam, velti izcietusi vel lielākas sāpes nekā tas, kuras justu tad, ja mirtu dabīgā nāvē. Ārsts neatlaidīgi atkārtoja:

— Operācija ir pilnīgi droša, tas ir jusu glābiņš, tikai saņemiet drosmi! Bet, ja jūs atsakāties, jūs gaida droša nāve.

Taču viņi lieki tērēja vārdus.

— Nē,— slimniece vārgā balsī atbildēja,— man vel ir drosme nomirt, tikai nav spēka izturēt veltīgas mokas. Pateicos, ārsta kungs. Tā ir lēmis liktenis. Ļaujiet man mierīgi nomirt!

Ārstam nolaidās rokas, un viņš vairs neuzstāja. Neviens vairs neteica ne vārda. Tad nabaga sieviete pagriezās pret mājas saimnieci un dziestošā balsī izteica savu pēdējo vēlēšanos.

— Mīļa, labā sinjora,— viņa šņukstēdama ar grūtībām sacīja,

caur konsulātu nosūtiet šo nelielo naudas summu un manas lietas

manai ģimenei. Es ceru. ka viņi visi ir dzīvi. Sājos beidzamajos brīžos es jutu, ka viss ir labi. Esiet tik jauka un aizrakstiet, ka es allaž par viņiem domāju, strādāju viņu laba, savu dēlu dēļ; mani sāpināja vienīgi tas, ka nevarēju viņus vairs satikt, bet es drosmīgi skatījos

nāvei acīs un, samierinājusies ar visu, viņus svētīju. Es uzticu savam vīram un vecākajam dēlam jaunāko — savu nabaga Marko, kurš man bija prātā līdz beidzamajam brīdim.

Un, rokas salikusi, pēkšņā jūtu uzplūdā viņa iesaucās:

— Marko, manu dēliņ, mana dzīvība!

Atvērusi acis, slimniece ieraudzīja, ka kundze ir aizgājusi — viņa pēkšņi bija aizsaukta projām. Slimniece ar skatienu meklēja kungu, bet arī tas bija pazudis. Pie gultas stāvēja tikai abas slimnieku kopējas un ārsta asistents. Blakusistabā bija dzirdams steidzīgu soļu troksnis, klusinātas balsis un apspiesti izsaucieni. Slimniece aizmiglotam acīm gaidoši skatijas uz durvīm. Pec paris minūtēm viņa redzeja ienākam ārstu ar savādu izteiksmi sejā, pēc tam ari kungu un kundzi ar pārvērstām sejām. Visi trīs dīvaini skatījās uz viņu un klusām pārmija kādus vārdus. Viņai izklausījās, ka ārsts saka kundzei:

— Labāk nekavējoties.

Slimniece nekā nesaprata.

— Jozcfa,— mājas saimniece drebošā balsi teica,— man ir laba vēsts. Sagatavojieties jaukam pārsteigumam!

Sieviete vērīgi skatījās viņa.

Tā ir tāda ziņa,— kundze turpināja,— kas jums sagādās lielu prieku.

Slimniece iepleta acis.

Esiet gatava ieraudzīt kādu, kam jūs vēlat tikai labu.

Slimniece strauji pacēla galvu un ar degošām acīm raudzījās uz durvīm.

Sis cilvēks ieradās pirms brīža,— kundze turpināja,- pavisam negaidīti.

Kas viņš ir? slimniece izsaucās saspringtā un dīvainā balsi, gluži kā izbijusies.

Vel pēc brīža viņa skaļi iekliedzas, pieceļas sēdus un, acis iepletusi un rokam saķērusi galvu, palika nekustīgi sēžam, it kā redzētu parādību. Marko, noplīsis un noputējis, bija sastindzis uz sliekšņa ārstam pie rokas.

Nabaga sieviete trīs reizes izsaucas:

— Mans Dievs! Mans Dievs! Mans Dievs!

Marko metās uz priekšu, māte pastiepa izģindušas rokas un piespieda dēlu sev pie krūtīm kā tīģeriene, izplūzdama skaļos smieklos, kurus pārrāva elsas bez asarām, kas lika viņai atkrist spilvenos. Taču viņa tūlīt saņēmās un, ka bez prāta no prieka, apbēra Marko seju ar skūpstiem, saukdama:

Ka tu te gadījies? Kāpēc? Vai tas maz esi tu? Ka tu esi izaudzis! Kas tevi atveda? Vai tu esi viens? Vai neesi slims? Tas esi tu, Marko? Tas nav sapnis? Mans Dievs, runa taču!

Tad viņas balss noskaņa pēkšņi mainījās:

— Nē, klusē, pagaidi!

Un, pagriezusies pret ārstu, viņa steidzīgi nobēra:

Ātri, nekavējoties, dakter! Es gribu izveseļoties! Esmu gatava! Nezaudējiet ne mirkli! Aizvediet prom Marko, lai viņš nedzird! Marku, mīļais, tas nav nekas briesmīgs. Tu man visu izstāstīsi vēlāk. Ļauj man vel tevi noskūpstīt. Te es esmu, dakter!

l

Marko izveda no istabas. Majas saimnieki un slimnieku kopējas ātri izgāja, palika ķirurgs un asistents, kurš aizvēra durvis. Sinjors Mekiness centās aizvest Marko uz kādu attālāku istabu, taču tas nebija iespējams, zēns stāvēja ka pienaglots.

— Kas noticis? Kas kaiš mātei? Ko viņai darīs?— viņš taujāja.

Sinjors Mekiness, mierīga balsi runādams, mēģināja viņu aizvest

projām.

— Nu tad klausies. Tagad es tev visu izstāstīšu. Tava mate ir slima, viņai nepieciešama operācija. Nāc, tad visu dzirdēsi.

Ne,— Marko atbildēja, nekustēdamies no vietas,— es gribu palikt tepat. Pastāstiet šeit!

Inženieris tikai runāja un runāja, vilkdams viņu sev līdzi, bet zēnu pārņēma bailes, un viņš sāka raizēties. Pēkšņi atskanēja spalgs nāvīgi ievainota cilvēka kliedziens. Ari zēns izmisis iesaucas:

Mate mirusi!

Uz sliekšņa parādījās ārsts un teica:

Tava māte ir glābta.

Zēns paraudzījās ārstā un raudādams metās viņam pie kājām. Paldies, dakter!

Bet ārsts piecēla viņu, teikdams:

Piecelies, drosmīgais zen, tu pats izglābi savu mati!

Vasara

Trešdien, 24. maija

Dženovietis Marko ir priekšpēdējais mazais varonis, ar kuru šogad iepazīstamies, atliek tikai jūnijs. Palikuši vēl divi eksāmeni, divdesmit septiņas skolas dienas, sešas ceturtdienas un piecas svētdienas. Jūtams, ka tuvojas mācību gada nobeigums. Koki salapojuši un sāk ziedēt, dodami jauku paēnu vingrošanas laukumā. Skolēni jau ģērbušies vasaras drēbēs. Prieks skatīties: kad beidzas stundas, visi ir citādāki nekā iepriekšējos mēnešos. Garie mati, kas sniedzās līdz pleciem, ir pazuduši, tie ir īsi apgriezti, kājas un tāpat kakli ir kaili, redzamas dažādas formas salmu cepurītes ar lenteni, kas nokarājas uz muguras, dažādu krāsu krekli un kaklauti. Visiem mazajiem pie apģērba ir kaut kas sārts vai zils — kāds atloks, apkaklīte, piespraude —, ta ka pat paši nabadzīgākie ar kaut ko izce|as. Daudzi nāk uz skolu bez cepurēm, gluži ka butu izbēguši no mājām. Daži nēsā baltos vingrošanas tērpus. Pie skolotājas Delkati macas zēns, kurš no galvas līdz kājām ģērbies sarkanā un izskatās pēc vārīta vēža. Citi ir ģērbušies matroža blūze. Taču vispārākais ir Ķellīte, kurš uzlicis

galvā lielu salmu cepuri un atgādr ci ai 'S/ta ka jāsmejas

no visas sirds, kad viņš savelk «zaķa purniņu». Лп Koreti tagad nēsā nevis kaķādas cepuri, bet gan apvalkatu zīda ceļojumu cepuri. Votīni tērpies pieguļošā skotu uzvalka, Krosi staigā apkārt ar kailu kaklu, Prekosi lieliski jutās tumšzilā atslēdznieka blūze. Bet Garofi? Tagad, kad viņam jānovelk platais mētelis, kļūst redzamas piebāztās kabatas, no kurām spraucas ārā dažadas grabažas un loterijas biļešu gali. Tagad labi redzams, kas katram ir līdzi: vēdekļi no avīžpapīra, niedres caurulītes, bultas, dažādas zālītes, maijvaboles, kuras lien ārā no kabatām un lēnām rāpo pa jakām. Daudzi mazie skolēni nes skolotājām ziedus. Arī skolotājas ģērbušas vasarīgi, košos tērpos, tikai «mūķene» vienmēr ir melnā. Bet skolotājai ar sārto spalvu vel aizvien ir sārta spalva un ap kaklu sārts pušķis, kuru novārtījuši skolēnu krītainie pirkstiņi, kas viņai aizvien liek smaidit un skraidīt. Jau pienācis ķiršu un tauriņu laiks, kad uz ielu stūriem skan mūzika un ļaudis izbrauc uz laukiem. Daudzi no ceturtās klases jau peld Po upe, un visi ilgojas pēc brīvdienām, ar katru dienu atstādami skolu nepacietīgāki un priecīgāki. Man žēl vienīgi Garones sēru drēbēs un nabaga pirmās klases skolotājas, kura kļūst aizvien vājāka un bālākā un stiprāk klepo. Viņa iet salīkusi un skumji atņem manu sveicienu.

Poēzija

Piektdien, 26. maiju

Enriko, Tu esi sācis saprast skolas poēziju, bet pašlaik vel redzi skolu vienīgi no iekšienes; Tev ta šķitīs daudz skaistāka un poētiskākā pēc gadiem trīsdesmit, kad nāksi uz šejieni pavadīt samts bērnus un redzēsi to no ārienes tapai ka es. Gaidīdams stundu beigas, es pastaigājos pa klusajam ielām un cenšos uztvert skanas, kas nak no pirmā stāva logiem, kuriem priekšā ir žalūzijas. No viena loga skan skolotājās balss, kas saka:

— Ak, šis šķībais «t»! Tā neiet, manu draudziņ! Ko par to teiks tētis?

No blakus loga dzirdama skolotājā rupja balss — viņš lēnam diktē:

— Es nopirku piecus metrus auduma par četrām lirām piecdesmit, bet pārdevu . . .

Vel tālāk skafa balsi lasa skolotājā ar sārto spalvu:

— Tad Pjero Mika ar degošu lapu . . .

Blakus klase dzirdama tada ka putneļu čivināšana tas nozīme, ka skolotājs uz bridi izgājis. Eju talak un, nogriezies aiz stūra, dzirdu: kāds skolnieks raud, bet skolotājs viņu vai nu mierina, vai raj. No

citiem logiem dzirdami dzejoli, lielu un labu cilvēku vardi, sakaru i'ardi, kuri mača tikumību, dzimtenes mīlestību un drosmi. Gadās klusuma brīži, kad liekas — eka ir tukša, un tad grūti iedomāties, ka tajā ir septiņi simti bērnu. Pēc tam trokšņaini uzbrazmo līksmība, ko izraisa skolotājā joks. Garāmgājēji palēnina soli un sirsnīgi noskatās uz šo jauko eku, kura tik daudz līksmības, jaunības un cerību. Piepeši sacejas liels troksnis, dzirdama grāmatu un somu rīboņa, kāju dipoņa, balsu dūkoņa, tas izplātās pa visam klasēm no augšas līdz apakšai, it ka bulu pasludinātu kāda laba vēsts — skolas kalpotājs ir paziņojis stundu beigas! Izdzirduši šo troksni, pie durvīm sāk drūzmēties vīrieši, sievietes, meitenes un jaunekli, kuri gaida savus bērnus, brāļus, mazbērnus. Pa to laiku mazi zēni plūst lauka no klasēm, paķer mētelīšus un cepures, rada īstu ņudzekli un lēkā ka negudri, kamēr uzraugs tos pa vienam izdzen lauka. Beidzot viņi garas rindas nak pa durvīm, skafi dauzīdami kājas. Un tad sakas jautājumu krusa!

Vai tu labi zināji uzdoto? Kādu atzīmi dabūji? Kas tev uzdots uz rītdienu? Kad ir mēneša eksāmens?

Un pal tas nabaga mātes, kuras nemāk lasīt, atver burtnīcu, skatās uzdevumus un apvaicājas par atzīmēm.

Tikai astoņi? Desmit ar uzslavu? Deviņi par uzdoto?

Un viņas uztraucas un priecājas, un iztaujā skolotājus, un pārrunā eksāmenu uzdevumus. Cik tas viss ir jauki, cik cildeni, kadas milzīgas cerības te slēpjas cilvēceiI

Tavs tēvs

Kurlmēma

Svētdien, 28. maija

Sis apmeklējums bija labākais veids, kā noslēgt maija mēnesi. Izdzirduši zvana skaņas, visi skrējām skatīties. Dzirdēju, ka mans tēvs pārsteigts vaicāja:— Jus šeit, Džordžo? Tas bija mušu darz nieks no Kjcri mājas, Džordžo, kuram tagad ģimene ir Kondovā. Viņš tikko bija atbraucis no Dženovas, kur iepriekšējā dienā bija izkāpis krastā, atgriežoties no Grieķijas pēc trīs darba gadiem uz dzelzceļa. Rokās virs turēja lielu saini. Viņš bija k|uvis vecāks, bet tikpat sārts un dzīvespriecīgs.

Tēvs gribēja, lai Džordžo ienāk istabā, bet tas atteicās un nopietnu seju vaicāja:

Kā klājas manai ģimenei? Ka iet Džidžai?

— Vel pirms nedaudz dienam viss bija labi,— mate atbildēja.

Džordžo atviegloti nopūtās.

Lai slavēts Dievs! Man nebija drosmes taisna ceļa iet uz kuri mēmo skolu, pirms neesmu runājis ar jums. Es atstāšu savu saini un skriešu pie viņas. Trīs gadus neesmu redzējis savu meitu! I ris gadus neesmu redzējis nevienu no savējiem!

Tēvs man teica:

— Ej pavadi viņu!

Atvainojiet, vel kas . . . jau uz kāpnēm dārznieks ieteicas.

Tēvs viņu partrauca:

— Kā jums tur klājās?

— Labi, paldies Dievam. Kādu mazumiņu esmu nopelnījis. Bet ka manai mēmulitei iet ar mācībām? Kad es braucu projām, viņa bija ka kustonītis, nabaga radībiņa! Es gan neko daudz neticu visām skolām. Vai viņa ir iemācījusies zīmju valodu? Sieva man rakstīja, ka viņa mācoties runāt un esot panākumi. Bet es pie sevis nospriedu — ko tas līdzēs, ja viņa mācēs zīmes, bet es tās nesapratīšu? Kā gan mēs sazināsimies? Viņai gan tas noderēs, lai saprastos ar tādiem pašiem nelaimīgajiem. Nu kā tad viņai klajas?

Tēvs pasmaidīja un atbildēja:

Es jums nekā neteikšu, gan jūs pats redzēsiet. Ejiet, ejiet, netērējiet velti laiku!

Mēs izgājām uz ielas; skola atrodas netālu. Dārznieks gāja lieliem soļiem un nobēdājies runāja:

Ak, mana nabaga Džidža! Piedzimt ar tādu nelaimi! Nekad viņa nav varējusi saukt mani vārda par tēvu un nekad nav dzirdējusi, ka es viņu saucu par savu meitiņu, un nekad nav ne teikusi, ne sapratusi kādu vardu! Labi vēl, ka atradās žēlsirdīgs cilvēks un samaksāja pār skolu. Bet līdz tam . . . Skolu viņa varēja sākt apmek Iet tikai astoņu gadu vecumā, un tagad jau trīs gadus viņa nedzīvo mājās. Nu jau viņai būs vienpadsmit gadi. Viņa droši vien ir izaugusi, vai ne? Vai viņa ir laimīga?

Tūlīt jus redzēsiet, es atbildēju, pielikdams soli.

Kur atrodas skola?— viņš vaicāja.— Sieva viņu uz turieni aizveda tad, kad biju jau aizbraucis. Man šķiet, ka tā atrodas kaut kur netālu.

Mēs tobrīd bijām atnākuši. Tūlīt iegājām telpa, kur notiek satikšanās. Mums pretī nāca sargs.

Es esmu Džidži Vodži tēvs,— dārznieks teica, pasauciet labi ātri manu meitu!

Viņai ir starpbrīdis, sargs atbildēja,— es iešu pabrīdināt skolotāju.— Un viņš aizgāja.

Dārznieks vairs nespēja ne parunat, ne mierīgi nostāvēt, viņš skatījās uz gleznām, kas atradās pie sienas, bet neko neredzēja. Atvērās durvis, un ienaca melnā ģērbta skolotāja ar meitenīti pie rokas.

Tēvs un meita kādu mirkli raudzījās viens otra, bet tad, no prieka iekliegdamies, metās viens otra skavas.

Meitene bija ģērbusies balti svītrotā kleitiņā un baltā priekšau tiņa. Viņa bija garāka par mani. Viņa raudāja un cieši turējās tēvam ap kaklu. Beidzot tēvs atsvabinājās, mirdzošām acīm noskatīja viņu no galvas līdz kājām un, strauji elpodams, it ka būtu ilgi skrējis, izsaucās:

Kā tu esi izaugusi! Cik skaista kļuvusi! Mana mīļā Džidža! Mana nabaga mēmulīte! Vai jūs esat skolotājas kundze? Pasakiet viņai, lai rada savas zīmes; kaut ko es sapratīšu, bet velak pamazam iemācīšos. Lai viņa man kaut ko ar zīmēm pasaka!

Skolotāja pasmaidīja un klusā balsī meitenei pavaicāja:

Kas ir šis cilvēks, kurš atnacis pie tevis?

Un meitenīte dīvainā, dobjā balsī, gluži ka mežonis, kas izrunā pirmos vārdus, smaidīdama skaidri atbildēja:

— Tas ir mans tēvs.

Dārznieks soli atkāpās un iekliedzās kā neprātīgs:

Viņa runā! Vai tas var būt? Tiešām runā! Vai tu runā, meitiņ? Saki man tu runā?— Un viņš atkal to apskāva un trīs reizes noskūpstīja uz pieres. Vai tad viņi nerunā ar zīmēm, skolotājas kundze? Kā tas iespējams?

— Ne, Vodži kungs,— skolotāja atbildēja.— Tā bija vecā metode. Šeit mēs mācām ar jaunu metodi, ar orālo metodi. Vai tad jūs to nezinājāt?

Es nekā nezināju!— galīgi satriekts, dārznieks iesaucās.— Trīs gadus biju projām. Man gan rakstīja, bet es neesmu aptvēris. Esmu gan āmurgalva! Ak, manu meitiņ, tātad tu mani saproti? Vai tu mani dzirdi? Atbildi man — vai tu mani dzirdi? Vai tu dzirdi, ko es tev saku?

Nē taču, mīļais cilvēk,— skolotāja teica,— viņa nedzird jūsu balsi, jo ir kurla. Viņa saprot no jūsu lūpu kustībām, kādus vārdus sakāt, bet nedzird jūs un ari to, ko pati saka jums. Viņa izrunā vārdus pa burtiem — tā, kā esam iemācījuši, rādīdami, ka jākustas lūpām un mēlei, kā jādarbojas ar krūtīm un kaklu, lai izdotu skaņas.

Dārznieks nekā nesaprata un stāvēja ar pavērtu muti. Viņš vēl nespēja tam noticēt.

Saki, Džidža,— viņš meitai pie auss jautāja,— vai tu priecājies, ka tētis atbraucis?

Un, pacēlis galvu, viņš gaidīja atbildi. Meita domīgi skatījās viņa un nekā neteica. Tēvs uztraucās. Skolotāja pasmaidīja, tad

teica:

— Labais cilvēk, viņa jums neatbildēja tāpēc, ka neredzeja jusu lūpu kustības, jūs runājāt viņai pie auss. Atkārtojiet jautājumu tā, lai viņa redz jūsu seju.

Raudzīdamies meitā, tēvs atkārtoja:

Vai tu esi priecīga, ka tētis atbraucis? Un ka viņš vairs nekur nebrauks?

Meitenīte, kura bija uzmanīgi vērojusi viņa lūpu kustības, skatida mas ari mutē, no sirds atbildēja:

— Jā, es esmu priecīga, ka tu esi atgriezies un vairs nekur nebrauksi.

Tēvs viņu vētraini apskāva un pēc tam steidzīgi apbēra ar jautājumiem, lai kliedētu visas šaubas.

— Kā sauc mammu?

— Antonija.

— Ka sauc tavu mazo māsu?

— Adelaida.

— Kā sauc Šo skolu?

— Kurlmēmo skola.

— Cik ir divreiz desmit?

— Divdesmit.

Mes domājām, ka virs no prieka smiesies, bet viņš pēkšņi sāka raudāt. Taču ari tas bija no prieka.

— Saņemieties,— skolotāja teica,— jums tikai jāpriecājas, nevis jāraud. Redziet, ari jūsu meita sāk raudāt! Tātad jūs esat priecīgs?

Dārznieks saņēma skolotājas roku un vairākas reizes to noskūp stīja.

— Pateicos! Pateicos! Simtkārt pateicos! Tūkstoškārt pateicos! Mīļā skolotājas kundze! Un piedodiet man, ka nekā cita nemāku pateikt!

— Bet jusu meita prot ne vien runāt, bet ari rakstīt,— skolotājā viņam sacīja.— Viņa prot rēķināt, ir apguvusi priekšmetu nosauku mus. Viņa zina nedaudz no vēstures un ģeogrāfijas. Tagad viņa mācās parastajā klase. Kad viņa pabeigs divas nākamās klases, tad zinās daudz vairak. Pēc skolas beigšanas viņa varēs mācīties kādu amatu. Ir pat tādi kurlmēmie, kas strādā veikalos un apkalpo klientus, padarīdami savu darbu ne sliktāk par pārējiem.

Dārznieks pavisam apmulsa. Likās, ka viņam galva ir īsts juceklis. Viņš skatījās uz meitu un berzēja pieri. No viņa sejas varēja noprast, ka vajadzīgi vēl kādi paskaidrojumi.

Tad skolotāja teica uzraugam:

Paaiciniet kādu meitenīti no sagatavošanas klases!

Pēc kāda laika uzraugs atgriezās kopā ar astoņus deviņus gadus vecu kurlmēmu meitenīti, kura bija iestājusies skola pirms dažām dienām.

— Viņai mes mācām pašus pamatus,— skolotāja paskaidroja. — To dara tā. Es gribu, lai viņa saka «e». Skatieties uzmanīgi!

Skolotāja atvēra muti tā, kā to dara, izrunājot *e>, un pamāja meitenītei, lai viņa dara tāpat. Bērns paklausīja. Tad skolotāja ar zīmēm radīja, lai viņa šo skaņu izrunā. Meitenītei «e» vietā iznāca <a>.

— Ne,— skolotāja teica,— nav pareizi!— Saņēmusi abas bērna plaukstas, uzlika vienu sev uz kakla, bet otru uz krūtīm un atkārtoja.— E.— Tādā pašā veidā skolotāja lika viņai izrunāt «c» un «d>, aizvien turēdama mazas rociņas sev uz krūtīm un kakla.

— Vai tagad jus sapratāt?— viņa vaicāja.

Tēvs bija sapratis, bet likās, ka tagad viņš ir vēl vairāk pārsteigts nekā tad, kad nesaprata.

Un ta jūs mācāt runāt?— brīdi padomājis, viņš vaicāja, skati damies skolotājā.— Un jums pietiek pacietības pamazam visiem iemācīt? Soli pa solītim? Gadiem ilgi? Jūs taču esat īsti svētie! Jūs esat eņģeļi! Neviens nevarēs jums to atmaksāt. Ko gan es runāju! Atļaujiet man vienam pabūt ar meitiņu. Atstājiet mūs uz piecām minūtēm vienus!

Un, nogājis malā, virs pievilka meitu sev klāt, lika apsēsties un saka izvaicāt, bet viņa atbildēja. Acis vīram mirdzēja, viņš smējās un uzsita sev pa ceļgaliem, satvēra meitas rokas un skatijas viņā, kā bez prāta priecādamies par viņas balsi, it kā tā nāktu no debesīm. Pēc tam tēvs jautaja skolotājai:

— Vai es varētu pateikties direktora kungam?

Direktora pašlaik nav,— skolotāja atbildēja,— taču te ir kāds cits, kam jūs varat pateikties. Katrai mazajai meitenei par pavadoni ir kāda lielā audzēkne, kas reizē ir māsa un māte. Jūsu meita ir uzticēta septiņpadsmit gadus vecajai, kurlmēmajai maiznieka meitai, kurai ir laba sirds un kura ļoti mīl jūsu meitu. Jau divus gadus viņa tai palīdz no rītiem saģērbties, māca šūt un sakārtot drānas; viņa ir jūsu meitas draudzene.

— Luidžija, ka sauc tavu skolas mammu?

Meitene pasmaidīja un atbildēja:

— Katerina Džordāno.

Tad viņa piemetināja:

— Viņa ir ļoti, ļoti laba.

Uzraugs pēc skolotājas mājiena izgāja laukā un tūlīt atgriezās ar gaišmatainu, spēcīgu un no sejas jautru meiču, kura arī bija ģērbusies balti svītrotā kleitā ar pelēku priekšautu. Viņa sarkdama palika stāvam uz sliekšņa, tad smiedamās nodūra galvu. Viņa izskatījās pēc pieaugušas sievietes, bet viņā bija ari kaut kas no bērna.

Džordžo meita metās pie viņas, paņēma aiz rokas kā mazu meiteni un vilka pie tēva, sacīdama savā dobjajā balsi:

— Katerina Džordāno.

— Ak tu esi tā jaukā meitene!— tēvs izsaucās un pastiepa roku, lai viņu noglāstītu, taču atvilka to atpakaļ un atkārtoja:— Labo meitiņ, lai Dievs tevi svētī! Lai tev vienmer veiktos un tu vienmēr butu laimīga — un tāpat ari tavi tuvinieki! To tev no visas sirds vēl vienkāršs strādnieks.

Lielā meitene glāstīja mazo un vel aizvien stāvēja nodurtu galvu un smaidīja, bet dārznieks skatījās uz viņu kā madonnu.

— Šodien jus varat ņemt meitu sev līdzi,— skolotāja teica.

— To es arī darīšu!— dārznieks atbildēja.— Es viņu vedīšu uz Kondovi, bet rīt no rīta atvedīšu atpakaļ. Ka gan lai es viņu neņemtu līdzi!

Meitene aizskrēja saģērbties.

— Trīs gadus nebiju viņu redzējis,— dārznieks atkārtoja,— un tagad viņa runā! Es tūlīt vedīšu viņu uz Kondovi. Bet vispirms pastaigāšu pa Turīnu ar savu mazo mēmulīti pie rokas, lai visi redz, un aizvedīšu viņu pie četriem saviem paziņām, lai tie paklausās, kā viņa runā. Sī gan ir skaista diena! Esmu tik laimīgs! Dod roku, Džidža!

Meitenīte, kas atgriezās, mētelī un cepurītē tērpusies, sniedza viņam roku.

— Paldies visiem!— pie izejas tēvs teica.— Pateicos visiem no sirds! Es vēl atnākšu visiem pateikties.

Vīram kaut kas ienaca prātā, viņš palaida vaļā meitas roku, griezās atpakaļ un, taustīdamies pa svārku iekškabatu, izsaucās:

— Tas nekas, ka esmu nabaga velns, bet divdesmit liras, šo spožo un jauno monētu, es varu ziedot!

Un ar plašu žestu viņš uzlika to uz galda.

— Nē, nē,— skolotāja teica,— ņemiet atpakaļ savu naudu, es to nevaru paturēt, ņemiet atpakaļ! Man tā nepienākas. Atnāciet, kad būs direktors, bet viņš ari neņems, esiet drošs. Tā jums prasījusi pārāk daudz puļu, lai to nopelnītu. Mēs tāpat esam labi atalgoti.

— Nē, es atstāšu,— dārznieks tiepās,— bet pēc tam redzēsim.

Taru skolotāja, neļaudama vīram attapties, ielika naudu viņa kabata. Tad viņš nogrozīja galvu, vairs nepretojās un, nosūtījis skolotājai gaisa skupstu, metās ārā pa durvīm, sacīdams:

— Nāc nu, manu draudziņ!

Un meitene izsaucās savā dīvainajā balsī:

— Cik skaisti spīd saule!

JŪNIJS

Garibaldi

3. jūnijā. Rīt ir nacionālie svētki

Sadien ir tautas seru diena. Vakar vakara nomira Garibaldi. Vai Tu zini, kas viņš bija? Viņš desmit miljonus itāliešu atbrīvoja no Burbonu tirānijas*. Viņš mira septiņdesmit piecu gadu vecuma. Viņš ir dzimis Nica un bija kuģa kapteiņa dēls. Astoņu gadu vecuma viņš izglāba dzīvību kādai sievietei, trīspadsmit gadu vecumā izglāba no nogrimšanas laivu, pilnu ar vienaudžiem, divdesmit septiņu gadu vecuma izvilka no Marseļas ūdeņiem slīkstošu jaunekli, četrdesmit pirmā ja dzīves gada okeānā vidū no ugunsgrēka izglaba kuģi. Viņš desmit gadus Amerikā karoja par svešas tautas brīvību, piedalījās trīs karos pret austriešiem, lai atbrīvotu Lombardiju un Trentīno, 1849. gada aizstāvēja Romu pret frančiem, I860, gadā atbrīvoja Palermo un Neapoli, sešdesmit septītajā gadā no jauna cīnījās par Romu, 1870. gada cīnījās pret vāciešiem, aizstāvēdams Franciju. Viņa dega varonības uguns un kara mākslas talants. Viņš ir piedalījies četrdesmit kaujās un uzvarējis trīsdesmit septiņās. Kad Garibaldi nekaroja, tad stradaja, pelnīdams iztiku, vai arī, vientulībā noslēdzies uz savas salas, kopa zemi. Viņš bijis skolotājs, jūrnieks, strādnieks, tirgotājs, kareivis, ģenerālis un diktators. Viņš bija dižens, vienkāršs un labs. Viņš ienīda visus apspiedējus, mīlēja visas tautas, aizstāvēja visus vājos, tiecas vienīgi pēc labā, atteicās no pagodinājumiem, nicināja nāvi, mīlēja Itāliju. Kad atskanēja Garibaldi kaujas sauciens, no visām malām steidzās šurp drosminieku pulki, kungi atstāja savas pilis, strādnieki — savas fabrikas, jaunieši — skolas, lai ietu cīnīties viņa slavas paspārne. Karalauka viņš valkāja sarkanu kreklu. Pēc izskata viņš bija stiprs, gaišmatains un skaists. Kaujas lauka viņš bija kā zibens, savas jūtās — kā bērns, sāpēs — ka svētais. Tūkstošiem itāliešu ir miruši par savu dzimteni laimīgi, jo mirdami redzējuši viņu izcīnām uzvaru; tūkstošiem būtu gatavi atdot dzīvību viņa dēļ,

miljoni viņu ir svētījuši un svētīs. Garibaldi ir miris. Viņu apraud visa pasaule. Šobrīd Tu vēl to nesaproti. Taču Tu iepazīsi viņa mužu, visa dzīves laika dzirdēsi par viņu runājām, un, Tev augot, pamazām Tavu acu priekšā izaugs arī Garibaldi tēls. Kad Tu būsi vīrs, redzēsi viņu ka milzi, un tad, kad Tevis vairs nebūs pasaulē, kad būs miruši Tavu dēlu dēli un viņu pēcnācēji, nakamas paaudzes vel aizvien redzes paceļu mies par sevi tautu atbrīvotāja Garibaldi spožo tēlu, kura galvu rotās viņa uzvaru zvaigžņu vainags, un katram itālietim, izrunājot Garibaldi vārdu, iemirdzēsies acis.

Tavs tēvs

Karaspēks

Svētdien, 11. jūnija. Nacionālie svētki, kas Garibaldi naves deļ atlikti par nedēļu vēlāk

Mes bijām aizgājuši uz Kastello laukumu noskatīties karaspēka parādi, kas armijas pavēlnieka vadībā norisinājās starp divām skatītāju rindām. Kad, putēju orķestrim skanot, kareivji so | о ja mums garam, tēvs nosauca armijas daļas un goda zīmes pie karogiem. Pirmie gaja kādi trīs simti melnā ģērbti Kara akadēmijas audzēkņi, kas kādreiz kļūs par sapieru un artilērijas daļu virsniekiem. Viņi soļoja ar izveicīgu un pārdrošu studentu eleganci. Tiem sekoja kājnieku daļas: Aostas brigade, kura cīnījās pie Goito un Sanmartīno, tad Bergamo brigade, kura cīnījās pie Kastelfidardo, četri pulki, rota aiz rotas, tūkstošiem sarkanu pušķu, kas izskatījās pēc nebeidzamas

asinssarkanu ziedu rindas, kura stiepjas cauri pūlim. Kājniekiem sekoja sapieru rota, karalauka strādnieki ar melnu spalvu pušķiem un spilgti sarkanam mundieru nošuvēm, un, viņiem vēl soļojot, jau bija redzami simti izslējušos spalvu, kas pacēlās pāri skatītāju galvām,— tur паса Alpu strēlnieki, Itālijas robežu sargātāji, visi stalti, sārti un stipri, lielām platmalēm galvas, tērpušies skaisti zaļos apģērbos, kas atgādināja viņu kalnu zaļumu. Alpu strēlnieki vēl nebija pagājuši garām, kad pūli atskanēja šalkoņa, jo kā melna lavīna tuvojās bijušais divpadsmitais bataljons, kas pirmais ienāca Romā caur Portopijas cietokšņa vārtiem, melnīgsnēji, veikli, kustīgi strēlnieki ar plīvojošiem spalvu pušķiem. Viņi piepildīja laukumu spalgām taures skaņām, kas atgādināja prieka saucienus. Taču viņu taures skaņas nomāca saraustīta un dobja rīboņa, kas vēstīja par lauka artilērijas tuvošanos. Un tad skaistie kareivji ar dzeltenajām nošuvēm lepni slīdēja garam, apsēdušies uz augstajām munīcijas kastēm, kuras vilka trīs simti spēcīgu zirgu. Uz vieglajām lafetēm mirdzēja garie bronzas un tērauda lielgabali, kas lēkāja un drebēja tā, ka trīcēja zeme. Tad lēnām un smagi, bet skaisti sava skarbumā nāca kalnu artilērija ar saviem varenajiem kareivjiem, kas nes nāvi un sajukumu tik augstu, cik vien cilvēks var uzkāpt. Visbeidzot, bruņucepurēm mirdzot, zeltam un sudrabam saule dzirkstot, zvanu skaņām un zirgu zviedzieniem gaisu piepildot, ar izslietiem pīķiem un plīvojošiem karogiem aulekšos garam pajāja skaistais Dženovas kavalērijas pulks, kurš traucās ka vējš desmit kaujas laukos — no Santalučijas līdz Villafrankai.

— Cik viņi ir skaisti!—es izsaucos.

Taču tēvs mani par šiem vārdiem sarāja un teica:

— Neskaties uz karaspēku ka uz skaistu izrādi! Visi šie spekpilnie un cerību spārnotie jaunieši kuru katru bridi var tikt aicināti aizstāvēt mušu zemi, un nedaudz stundās lodes un granatas viņus var iznīcināt. Ik reizi, kad tu dzirdēsi svētkos saucam: •«Lai dzīvo karaspēks! Lai dzīvo Itālija!»—to pulku vietā, kuri soļo garām, iedomājies kaujas lauku, ka klāts ar līķiem un noplūdis asinīm, un tad tavs «Lai dzīvo!» sauciens nāks no sirds dziļumiem un tavs Itālijas tēls kļūs nopietnāks un diženāks.

Itālijā

Otrdien, 14. jūnijā

Svētku dienās sveic dzimteni ar šādiem vārdiem: «Itālija, mana dzimtene, dārgā un mīļā zeme, kur dzimis mans tēvs un māte un kur viņi tiks apglabāti, kur es ceru dzīvot un nomirt, kur augs un nomirs mani bērni, skaistā Itālijā, kas kopš daudziem gadsimtiem esi liela un slavena, bet vienota un brīva tikai kopš nedaudz gadiem, tu, kas esi lējusi pa visu pasauli savu dievišķo saprata gaismu un kā dēļ kaujas laukā miruši tik daudz drošsirdīgu un varonīgu patriotu, diža trīssimt pilsētu un trīsdesmit miljonu dēlu un meitu mate, es, bērns, kurš vēl nesaprot un nepazīst sevi pilnibā, es tevi cienu un mīlu no visas sirds un lepojos ar to, ka esmu te dzimis un esmu tavs dēls! Es mīlu tavu lielisko juru, tavus brīnišķīgos Alpus, es mīlu tavus svinīgos pieminek ļus un tavu dižo vīru nevīstošo piemiņu, es mīlu tavu slavu un tavu daiļumu, es mīlu un cienu tevi tikpat stipri kā to vietu, kur pirmoreiz ieraudzīju sauli un izdzirdu tavu vardu. Ar vienlīdz lielu mīlestību un pateicību es mīlu jūs visas, varonīgā Turīna, lepnā Dženova, gudrā Boloņa, burvīgā Venēcija, varenā Milāna, es jūs mīlu ar dēla cieņu — gan daiļo Florenci un iepaidīgo Palermo, gan plašo un skaisto Neapoli, gan brīnišķīgo un mūžīgo Romu. Es mīlu tevi, svētā dzimtene! Un es zvēru, ka mīlēšu visus tavus dēlus kā savus brāļus, ka sirds dziļumos vienmēr godināšu tavus dižos dzīvos un mirušos garus, ka būšu strādīgs un godīgs pilsonis, kurš pastāvīgi cenšas kļūt labāks, lai butu tevis cienīgs, lai ar saviem nelielajiem speķiem palīdzētu izdzēst no tavas sejas nabadzību, izglītības trūkumu, netaisnību, noziegumu, lai tu varētu mierīgi dzīvot un plaukt! Es zvēru, ka kalpošu tev tā, ka man tas būs lemts, ar savu prātu, ar savām rokām, ar savu sirdi, pazemīgi un kaislīgi! Un, ja pienāks diena, kad man vajadzēs par tevi atdot savas asinis un dzīvību, tad es miršu ar tavu svēto vārdu uz lūpām un sūtīšu beidzamo skūpstu tavam svētajam karogam!»

32 grādu karstums

Piektdien, 16. jūnijā

Karstums pēdējās dienās pec nacionālajiem svētkiem ir pieņēmies par trim grādiem. Tagad ir īsta vasara, mēs sākam pagurt un novārgt, kājas un kakli sākuši izdilt, galvas klanās, acis veras ciet. Nabaga Nelli, kurš slikti panes karstumu, ir kļuvis vaska bāls un, noliecis galvu par burtnīcu, dažkārt iekrīt dziļā miegā, savukārt Garone atvērtu gramatu noliek sev priekšā stāvus tada veidā, lai skolotājs neredzētu viņu guļam. Krosi noguldījis savu galvu uz sola ta, it kā tā būtu noņemta no pleciem un nolikta atsevišķi. Nobiss žēlojas, ka mušu ir pārāk daudz un mes bojājam gaisu. Cik stipri tagad ir japiespiežas, lai mācītos! Es raugos āra pa logu uz skaistajiem kokiem, kuru ena tik labprāt paskraidītu! Un mani mac skumjas un dusmas, ka jāsēž kā pienaglotam pie sola. Bet tad, pamanījis māti, kura vienmēr, kad iznāku no skolas, noskatās manī, pētīdama, vai neesmu pārak

bāls, es sasparojos. Arī tad, kad es izpildu mājasdarbus, māte apvaicājas: — Vai tu vēl vari? ... — Bet katru ritu, pulksten sešos mani modinādama, viņa saka:— Saņemies, vel atlikušas tikai dažas dienas, pēc tam būsi brīvs un varēsi atpūsties, staigāt aleju cnā!— Jā, mātei taisnība, kad viņa atgādina par tiem bērniem, kuri strādā uz lauka saules svelmē vai ari pie upes baltajā liedaga, kur smiltis žilbina un svilina, un par tiem, kuri strādā stikla fabrikas un visu dienu nekustīgi noliekušies par gāzes liesmu, un ceļas vel agrāk nekā mēs, turklāt viņiem taču nav brīvlaika! Tagad jāsaņemas! Un ari šajā ziņa izceļas Deroši: viņš iztur gan karstumu, gan nogurumu, vienmēr ir kustīgs un priecīgs, viņa gaišās sprogas viz tāpat ka ziemā, un viņš mācās bez grūtībām, visus ap sevi darīdams možus, jo viņa balss it ka atsvaidzina gaisu. Un ir vēl divi zēni, kuri vienmēr ir nomodā un nezaudē vērīgumu: viens no tiem ir stūrgalvīgais Stardi, kas berzē seju, lai nciemigtu; jo vairak viņš ir noguris un jo ir kārstāks, jo ciešāk viņš sakož zobus un tad iepleš acis tā, it ka gribētu ar tām apēst skolotāju. Braši turas ari mūžīgais tirgotājs Garoti, kurš nopūlas ar sārtu vēdeklīšu izgatavošanu, izrotājot tos ar sērkociņu kastīšu izgriezumiem, lai pārdotu par diviem čentezimo. Taču pats dūšīgākais ir Koreti, kurš ceļas piecos, lai palīdzētu tēvam iznēsāt malku. Vienpadsmitos viņš ir skolā un nespēj vairs noturēt acis vaļā, galva viņam bieži nokrīt uz krūtīm. Un tomēr viņš atkal sapurinās, pats sevi iedunkā un lūdz atļauju iziet, lai noskalotu seju ar aukstu ūdeni, vai liek, lai blakussēdētāji viņu sapurina un pabiksta. Tomēr šorīt viņš vairs nespēja izturēt un aizmiga kā nosists. Skolotājs skaļi sauca zēnu vaida, bet viņš nedzirdēja. Skolotājs saskaities atkar toja: — Koreti! — Tad piecēlās ogļu pārdevēja dēls, kurš dzīvo blakus Koreti, un teica:

— Viņš strādā no pieciem līdz septiņiem rītā, iznēsādams malku.

Skolotājs atstāja Koreti guļam un turpināja stundu. Pēc tam viņš

klusām piegāja pie sola un zēnu pamodināja. Ieraudzījis savā priekšā skolotāju, Koreti izbijās. Taču skolotājs noglastija viņam galvu un teica:

— Es tev nekā nepārmetu, manu puisēn. Tu gulēji nevis aiz laiskuma, bet aiz noguruma.

Mans tēvs

Sestdien, 17. jūnijā

Droši vien Tavi biedri Koreti vai Gar one nekad tā neatvērt savam tēvam ka Tu šovakar. Enriko, kā Tu ta varēji?! Tev jaapsola, ka nekad vairs tā nedarīsi, kamēr vien dzīvosi! Ikreiz, kad Tev uz meles

bus asa atbilde, ko atcirst pretī kādam tēva aizradi)urnām, padoma par to nepielūdzamo dienu, kad viņš sauks Tevi pie savas gultas, lai teiktu: «Enriko, es tevi atstāju.*■ Manu zēn, tad, kad pēdējoreiz dzirdēsi viņa balsi, un vēl ilgu laiku pēc tam, raudādams viņa tukšaja istaba starp grāmatām, kuras viņš vairs nekad neatvērs, Tu atminēsies tās reizes, kad viņam neklausīji, un vaicāsi sev: «Ka tas varēja notikt?* Tad Tu sapratīsi, ka viņš vienmēr bijis Tavs labakais draugs, ka tad, kad bija spiests Tevi sodīt, pats cieta vēl vairāk un ka viņš ir licis Tev raudāt tikai tapec, lai darītu Tev labu. Tad Tu visu nožēlosi un skumsi pie tā galda, kur viņš tik daudz strādājis un kur viņš pavadījis visu savu mūžu bērnu dēļ. Tagad Tu vel to nesaproti tēvs daudz ko noslēpj sevī, tikai savu labo sirdi un mīlestību ne. Tu nezini, ka dažkārt viņš ir ka salauzts aiz noguruma un ka viņš necer vairs ilgi dzīvot. Sājos brīžos viņš piemin vienīgi Tevi un baiļojas par to, ka tikai nebūtu Tevi jaatstaj bez aizstāvības un naudas. Un cik reižu viņš nav iegājis Tavā istabā ar lampu rokas, kad Tu guli, un noraudzījies Tevi, bet pēc tam saņēmies un, lai arī cik noguris vai skumjš būdams, sedies atkal pie darba! Un tāpat Tu nenojaut, ka bieži viņš iet pie Tevis, kad sirds ir pilna, kad viņam ir nepatikšanas, ka tas gadas visiem cilvēkiem; tad viņš rnekle Tevi kā draugu, lai nomierinātos un aizmirstos, viņam vajadzīga Tava mīlestība ka patvērums, lai atgūtu mieru un drosmi. Padoma, ka viņam sap, kad mīlestības vieta viņš atrod vienaldzību un bez kaunību! Nekad vairs neapkauno sevi ar tik šausmīgu nepateicību!

Padoma par to, ka pat tad, ja Tu būtu tik labs kā svētais, Tu nespētu atdarīt visu to labo, ko viņš Tevis dēļ darījis un aizvien dara. Padomā arī par to, ka dzīvē nekā nevar droši zināt — kada nelaime var atņemt tēvu, kad vēl esi zēns, jau pēc pāris gadiem vai mēnešiem, bet varbūt jau rit. Ak, manu Enriko, tad Tu redzētu, ka viss ap Tevi parmainitos, cik tukša un pamesta liktos та ja ar māti sēru apģērba! Ej, mans dēls, ej pie tēva, viņš strādā savā istaba, ieej pie viņa uz pirkstu galiem, lai viņš nedzird, pieglaud viņam galvu un lūdz piedošanu un svētību!

Tava māte

Laukos

Pirmdiena, 19. jūnijs

Mans labais tēvs piedeva man arī šoreiz un atjāva doties iz braukumā, kuru bijām iecerējuši kopā ar Koreti tēvu, malkas tirgotāju. Mums visiem bija vajadzīgs svaigs gaiss. Tie bija īsti svētki. Vakar pulksten divos mēs satikāmies Satversmes laukumā Deroši, Garone, Garoti, Prekosi, abi Koreti, tēvs un dēls, un es. Līdzi mums bija augļu, desu un cieti vārītu olu krājumi, mums bija arī alvas krūzītes un piena glazes. Garone nesa pudeli ar baltvīnu, Koreti sava tēva blašķi ar sarkanvīnu, bet mazais Prekosi, kurš bija ģerbies darba drēbēs, turēja padusē divus kilogramus smagu maizes kukuli. Mēs aizbraucām ar omnibusu līdz Svētās Dievmātes katedrālei un pēc tam mundrā soli devāmies augšup pakalnos. Ai, cik daudz koku, kāda paēna, kāds svaigums! Mes kūleņojām pa zaļi, mērcām sejas strautiņos, lēcām pār grāvjiem. Koreti tēvs mums sekoja, uzmetis kamzoli uz pleciem, pīpīti kūpinādams. Laiku pa laikam viņš mums padraudēja ar pirkstu, lai nesaplēšam bikses. Prekosi svilpoja, es nekad nebiju dzirdējis viņu svilpojam. Koreti dels pa ceļam visu ko meistaroja, viņš ar savu saliecamo nazi prot izgriezt visādas lietiņas sprīdi garus cilvēciņus, dzirnaviņas, dakšiņas, stabulītes. Viņš palīdzēja citiem nest. mantas un bija tā apkrāvies, ka sviedri lija aumajām, tomēr nezaudēja kazlēna veiklību. Deroši palaikam apstājās un nosauca augu un kukaiņu vārdus. Es nesaprotu, ka viņš to visu atceras. Bet Garone klusēdams eda maizi. Kopš māte mirusi, viņš vairs jautri nedzied ka agrāk. Nabaga Garone! Tomēr tas vēl aizvien ir tas pats labais Garone, kurš pastiepj pretī roku, lai palīdzētu citiem tikt pāri grāvim. Prekosi baidās no govīm (mazotnē zēns ticis sabadīts); tiklīdz kāda govs parādījās, Garone tūlīt aizstājās draugam priekšā. Mes uzkāpām Svētās Margaritas

kalnā un tad pa nogāzi, mezdami kuleņus un nobrāzdami ādu, lēkšus devāmies leja. Prekosi ieķērās krūmā un saplēsa kreklu. Zēns nokaunējies palika stāvam savā skrandainaja apģērbā, bet Garofi vienmēr nēsā līdzi kamzoli iespraustas adatas — viņš sasprauda kreklu ta, ka nekas nebija redzams. Prekosi spēja vienīgi izdvest:

Piedod man, piedod!— Un pēc tam skrēja atkal. Garofi velti nezaudēja laiku, viņš lasīja zālītes salātiem, vāca gliemežvākus un spīdīgus akmentiņus, kurus lika kabatā, cerēdams, ka tajos varētu būt zelts vai sudrabs. Mēs devāmies uz priekšu, te saulē, te ēna kūleņodami un augšup un lejup pa visiem pakalniem kāpaļādami, lai rastu īsāko ceļu, līdz sakarsuši un aizelsušies nonācām kalna virsotne, kur apsēdāmies zālē ieturēt launagu. Mušu acu priekša pletās līdzenums un slējās Alpu baltas virsotnes. Mirām vai nost aiz izsalkuma, un maize tīri vai izkusa ka sniegs saulē. Koreti tēvs dalīja maizi un lika to uz ķirbja lapām. Tad mēs visi vienā mutē sākām pļāpāt — par skolotājiem, par tiem, kuri nevarēja nākt līdzi, un par eksāmeniem. Prekosi kaunējās est, un Garone ar varu bāza viņam mutē labākos kumosus no savas daļas. Sakrustojis kājas, Koreti sēdēja blakus tēvam; viņi izskatījās kā brāļi, nevis kā tēvs un dels, abi ar sārtiem vaigiem, smaidīgi — baltie zobi spīdēja vien. Tēvs ar baudu dzēra vīnu, viņš iztukšoja ari tas krūzītes un glāzes, kuras mēs atstājām pusizdzertas, teikdams:

Jums jāmācās, jums vīns ir kaitīgs, bet malkas tirgotājam tas ir nepieciešams.

Pēc tam viņš saņēma dēlu aiz deguna un papurināja, sacīdams:

Zēni, turiet cieņā šo te, viņš ir īsts godavīrs! Kā es te sēžu!

Visi smējās, vienigi Garone nesmējās. Bet Koreti, iedzēris malku, turpināja:

Zel gan! Tagad jus vēl esat visi kopā kā labi draugi, bet pec gadiem kas zina? Enriko un Deroši būs advokāti un profesori vai vel kas, bet jūs četri strādāsiet veikala vai kādu amatu; tā jūs izklīdīsiet katrs uz savu pusi, un — ardievu, bērnības drau dzība!

Nekā nebija!— Deroši iebilda.— Man Garone vienmēr bus Garone, Prekosi vienmēr Prekosi un tāpat arī pārējie, kaut vai es kļūtu par karali! Tur, kur būs viņi, būšu ari cs.

Lai Dievs tevi svēti!— Koreti tēvs izsaucās, paceldams blašķi.

Tā ir īsta vīra valoda! Pieskandiniet! Lai dzīvo labi draugi un skola, kas jus padara par vienu ģimeni - gan tos, kam tā ir, gan tos, kam tās nav!

Mes visi pieskandinājām viņa blašķei ar savām krūzītēm un glāzēm un iedzērām beidzamo reizi, bet Koreti, piecēlies kājās, iesaucas:

Lai dzīvo četrdesmit devītais pulks! — un izdzēra pēdējo malku. — Un, ja jums nāktos dienēt, zēni, tad turieties tāpat ka mēs!

Bija jau vēls, un mēs dziedādami skrējām lejā. Lielus gabalus nogājām, saķērušies rokās, un nonācām pie Po, kas tinās vakara krēslā. Mirguļoja tūkstošiem jāņtārpiņu. Mēs izšķīrāmies tikai Satversmes laukumā, norunājuši satikties citusvētdien Viktora Emanuēla teātrī, lai noskatītos, kā izsniedz godalgas vakarskolas audzēkņiem. Cik tā bija skaista diena! Cik līksms es būtu atgriezies mājās, ja pa ceļam nebūtu saticis savu nabaga skolotāju! Es viņu sastapu uz kāpnēm, bija tumšs, bet, pazinusi mani, viņa saņēma manas rokas un klusu teica:

— Ardievu, Enriko, atceries mani!

Es pamanīju, ka viņa raud. Kad uzkāpu augša, pastāstīju to mātei.

— Es atkal satiku savu skolotāju.

— Viņa gāja mājās likties gultā,— mate teica. Ari viņai bija saraudātas acis. Un tad, cieši mani skatīdamās, viņa skumji teica:

— Tavai nabaga skolotājai ir ļoti slikti.

Godalgu izdalīšana strādniekiem

Svētdien, 25. jūnija

Ka jau bijām norunājuši, visi kopā gājām uz Viktora Emanuēla teātri, lai noskatītos godalgu izdalīšanu strādniekiem. Teātris bija izrotāts ka 14. marta un pilns ar cilvēkiem, bet šoreiz gandrīz visi nāca no strādnieku ģimenem. Zāle sēdēja skolnieku un skolnieču koris, kas nodziedāja Krimas karā kritušajiem kareivjiem veltītu himnu. Та bija tik skaista, ka nobeiguma visi aplaudēdami piecēlās kājās, un to vajadzēja nodziedāt velreiz. Pēc tam apbalvojamie kāpa uz skatuves, kur pilsētas galva, prefekts un citi valdības viri izdalija grāmatas, krājkases grāmatiņas, diplomus un medaļas. Zāles viena mala es redzeju Ķelliti līdzas mātei, bet otrā pusē sēdēja direktors un viņam blakus vīdēja mana otrās klases skolotājā ruda galva. Pirmie gāja zīmēšanas vakarskolas audzēkņi — zeltkaļi, akmeņkaļi, burtliči, ari galdnieki un mūrnieki. Pēc tam sekoja tirdzniecības skolas audzēkņi, tad mūzikas skolas audzēkņi. To vidū bija dažas strādnieku meitas greznos svētku tērpos; visi sveica viņas ar skaļiem aplausiem, un viņas smaidīja. Beigās nāca pamatskolu vakara nodaļas audzēkņi, un tas bija visinteresantākais. Tie bija dažāda vecuma cilvēki, viņi bija ģērbušies dažadas drānās un pārstāvēja dažādus amatus: tur bija sirmi viri, zēni no rūpnīcām, strādnieki ar garam, melnām bārdām. Mazie izturējās brīvi, bet vīri bija mazliet apmulsuši. Cilvēki aplaudēja pašiem vecākajiem un pašiem jaunākajiem. Bet neviens no skatītājiem nesmējās, ka tas bija mūsu svētkos, visu sejas bija uzmanīgas un nopietnas. Daudziem godalgas saņēmējiem zālē sēdēja sieva un bērni. Bija tādi mazuļi, kuri, ieraudzījuši tēvu uz skatuves, skaļā balsi sauca viņu vārdā un smiedamies rādīja ar roku. Gāja zemnieki un krāvēji, viņi nāca no Bonkompanji skolas. Citadeles skolu pārstāvēja apavu spodrinātājs, kuru mans tēvs pazīst, un prefekts iedeva viņam diplomu. Tad sekoja gara auguma virs, īsts milzis, kurš man likās pazīstams. Tas bija Ķellītes tēvs, kurš saņēma otro godalgu. Es atcerējos, ka biju viņu redzējis jumtistabiņa pie slimā dēla gultas, un tūlīt ar skatienu meklēju dēlēnu. Ķellīte mirdzošām acīm skatījās uz tēvu un, lai slēptu satraukumu, taisīja «zaķa purniņu». Tai brīdī atskanēja aplausu vētra, es paskatījos uz skatuvi — tur staveja neliela auguma skursteņslaucītājs darba drebēs, bet ar nomazgātu seju, pilsētas galva viņam kaut ko teica un paspieda roku. Skursteņslaucītājam sekoja pavars. Pēc tam godalgu saņēma sētnieks no Raineri skolas. Es jutu lielu sajūsmu un apbrīnu, domājot par to, cik daudz pūļu prasījušas šīs godalgas no strādniekiem, nopietniem ģimenes teviem. Cik daudz grūtību viņiem nācies parvaret, cik daudz stundu nācies atraut miegam, kas viņiem tik nepieciešams, cik stipri vajadzēja piepūlēt pratu, kas nav pieradis pie mācībām, un lielās, darbā sastrādātās rokas! Gāja kāds fabrikas zēns, svinīgajam notikumam par godu tēva kamzoli uzvilcis; piedurknes tā kuļājās, ka uz skatuves tās vajadzēja atlocīt, lai viņš varētu saņemt savu godalgu; daudzi smējās, bet smieklus apslāpēja aplausi. Tad sekoja sirmgalvis ar kailu galvu un baltu bardu. Gāja artilērijas kareivji, viņi nak vakarskolā mūsu sekcijā. Pēc tam kareivji no muitas, municipalitātes un mūsu skolas sargi. Noslēgumā vakarskolas audzēkņi vēlreiz nodziedāja himnu Krimas karā kritušajiem — šoreiz ar tādu iedvesmu un iejūtu, ka publika gandrīz nemaz neaplaudcja, visi saviļņoti klusam izgāja ara. Pāris minūtēs iela bija pilna. Pie teātra durvīm stāvēja skursteņslaucītājs, un ap viņu pulcējas «kungi». Daudzi skolotāji sasveicinājās pāri ielai ar strādniekiem, bērniem, kareivjiem. Mans otrās klases skolotājs iznāca no teatra divu artilēristu pavadībā. Bija redzamas strādnieku sievas ar bcrniem uz rokas; tās turēja tēvu diplomus un lepni rādīja tos citiem.

Manas skolotājās nave

Otrdien, 27. jūnijā

Kamēr mēs bijām Viktora Emanuēla teātri, mana nabaga skolotājā nomira. Viņa nomira divos dienā, nedēļu pec tam, kad bija apmeklējusi manu māti. Vakar no rīta mums to skolā paziņoja direktors. Viņš teica:

— Tie, kas bija viņas skolnieki, zina, cik viņa bija laba un kā mīlēja bērnus. Viņa tiem bija īsta mate. Tagad viņas vairs nav. Jau ilgi viņu mocīja briesmīga slimība. Ja nebūtu vajadzējis strādāt, lai nopelnītu iztiku, viņa varētu ārstēties un varbūt pat izveseļoties, viņa vismaz būtu pagarinājusi savu dzīvi par dažiem menešiem, ja paņemtu atvaļinājumu. Taču viņa gribēja līdz beidzamajam palikt kopā ar saviem bcrniem. Sestdienas vakara, 17. jūnija, atvadīdamās no skolēniem un skaidri apzinādamas, ka tos vairs neredzēs, viņa vel deva labus padomus, noskūpstīja visus un raudadama aizgāja. Tagad viņu neviens vairs neredzēs. Bērni, paturiet viņu mīļa piemiņā!

Mazais Prekosi, kurš bija mācījies pie viņas pirmaja klasē, nodūra galvu pār solu un sāka raudāt.

Vakar pēc stundām mēs visi gājām uz mirušas mājām, lai pava ditu viņu uz baznīcu. Uz ielas jau atradās beru pajūgs ar diviem zirgiem, kā ari daudz ļaužu, kuri gaidīja, klusā balsī sarunādamies. Tur bija direktors, visi skolotāji un skolotājas no mūsu skolas un citurienes, kur viņa bija mācījusi pirms tam. Tur bija gandrīz visi bērni no viņas klases — matem pie rokas ar svecēm rociņās —, daudzi skolēni no citām klasēm un kadas piecdesmit skolnieces no Bareti skolas, visi ar vainagiem un pušķiem rokas. Daudzi puķu pušķi jau bija uzlikti uz pajūga, pie kura bija piestiprināts liels vainags no dzeltenajām akācijām ar uzrakstu melniem burtiem:*Mūsu skolotajai no bijušajām ceturtās klases skolniecēm.» Zem liela vainaga bija piestiprināts mazāks, to bija atnesuši viņas bērni. Pūli bija redzamas ari daudzas kalpotājas ar svecēm un divi sulaiņi ar degošam lapām rokā. Kāds bagāts sinjors, skolotājas audzēkņa tēvs, bija licis piebraukt savu karieti, kas bija izoderēta ar zilu zīdu. Visi drūzmējās pie majas durvīm. Daudzas meitenes slaucīja asaras. Kādu bridi klusēdami gaidījām. Beidzot nesa zārku. Kad bērni ieraudzīja zārku, kuru novietoja uz pajūga, daži sāka skaļi raudat, bet citi kliedza un raudāja tik nevaldāmi, it kā tikai tagad aptvertu, ka skolotāja mirusi, un viņus nācās aizvest prom. Procesija lēnām sakārtojās un sāka kustēties. Pirmās gaja meitenes no Dievmātes patversmes, visas zaļos apģērbos, pēc tam — meitenes no Svētās Marijas klostera skolas, visas baltā ar zilām lentem, pec tam — priesteri, bet aiz pajūga skolotāji un skolotājas, l.a klases skolnieki un pašās beigas — visi pārējie. Cilvēki skatījās pa logiem, staveja pie parādes durvīm un, ieraudzījuši bērnus un vainagus, savā starpā runāja, ka tiek izvadīta skolotājā. Ari tās sievietes, kuras pavadīja pašus mazākos bērnus, raudāja. Kad nonācām pie baznīcas, zārku nocēla no pajūga un ienesa iekšā pie altāra. Skolotājas sakartoja vainagus, bērni noklāja zārku ar ziediem, un visi sastājās tam apkārt ar iedegtam svecēm rokās. Lielaja un krēslainajā baznīca atskanēja lūgšanas dziedājums. Pec tam, kad priesteris pateica beidzamo «āmen», sveces tika nopūstas un visi steidzīgi gāja ārā. Skolotāja palika viena. Labā skolotāja, kura bija tik mīļa pret mani un tik pacietīga un tik daudzus gadus bija grūti strādājusil Savu nelielo bibliotēku un lietas viņa bija atstājusi saviem skolēniem — vienam tintnīcu, otram glezniņu —, tas bija viss, kas viņai piederēja. Divas dienas pirms naves viņa bija teikusi direktoram, lai mazie neiet uz bērēm, jo viņa negribēja, ka tiem jaraud. Viņa darīja tikai labu, daudz cieta un nu ir mirusi. Nabaga skolotāja tagad ir palikusi viena tumšajā baznīcā! Ardievu! Ardievu uz mūžu, mana mīļā un labā skolotāja! Ardievu, manas bērnības saldās un skumjās atmiņas!

Paldies!

Trešdien, 28. jūnija

Mana nabaga skolotāja bija gribējusi pabeigt šo mācību gadu, tomēr aizgāja no mums trīs dienas pirms mācību noslēguma. Parīt vēl

iesim uz skolu, lai noklausītos šā mēneša stāstu «Kuģa boja eja», un tad viss bus galā. Sestdien, 1. jūlijā, būs eksāmeni. Un tā būs pagajis vel viens gads, jau ceturtais! Ja nebūtu nomirusi mana skolotāja, tad tas butu pagājis labi. Kad padomāju, ko es zināju pagājušā gada oktobrī, man liekas, ka tagad zinu daudz vairāk un esmu iemācījies daudzas lietas. Man labāk padodas pastāstīt un uzrakstīt to, ko domāju, es varētu palīdzēt rēķināšanā pat pieaugušajiem, kas to neprot. Es visu daudz labāk saprotu, ari to, ko izlasu. Esmu ar sevi apmierināts. Bet man jāpateicas tiem, kas mani ir mudinājuši un man palīdzējuši, viens tādā, otrs citādā veidā gan mājās, gan skola, gan uz ielas, visur, kur vien esmu bijis un kaut ko redzējis. Tagad es visiem saku paldies. Visvairāk es pateicos savam labajam skolotājam, kurš bija tik nesavtīgs un tik labs pret mani un kuram katras jaunas vielas iemācīšana mums prasīja tik daudz puļu; tagad es priecājos par panākumiem un lepojos ar tiem. Es pateicos ari tev, Deroši, mans apbrīnojamais klasesbiedr,— tu ar saviem kodolīgajiem un skaidrajiem paskaidrojumiem man palīdzēji izprast daudzas grūtas lietas un izkļīit no strupceļa eksāmenu laikā! Paldies ari tev, krietnais un stiprais Stardi,— tu man parādīji, ka ar dzelzs gribu var visu sasniegt,— un ari tev, labais un augstsirdīgais Garone,— tu visus, kas vien tevi pazina, padarīji labus un augstsirdīgus —, tāpat jums, Prekosi un Koreti,— jūs man vienmēr radījāt priekšzīmi, ka drosmīgi pārvarēt grūtības un dūšīgi strādāt! Es pateicos ari visiem citiem. Taču vislielāko paldies es saku tēvam, kurš ir mans pirmais skolotājs, pirmais draugs, kurš man devis tik daudz labu padomu un iemācījis tik daudz vērtīga, strādājis manis dēļ, aizvien slēpis savas bēdas, darījis visu, lai man mācības veiktos viegli un dzīve būtu patīkama. Un arī tev, nnļo māmiņ, mans sargeņģeli un aizstāvi, kas dzīvoji līdzi visiem maniem priekiem un bēdām, kas kopā ar mani mācījies, pulējies, raudāji, ar vienu roku glastidama manu galvu, bet ar otru norādīdama uz debesim! Es loku ceļus jūsu priekšā un pateicos no visas sirds par maigumu, kuru jus vienpadsmit ziedošanās un mīlestības gados esat ielējuši manā dvesele.

Kuģa boja eja (Pēdējais mēneša stāsts)

Pirms vairākiem gadiem kādā decembra rītā no Liverpūles ostas jūrā devās liels tvaikonis, uz kura klāja atradās vairāk nekā divi simti cilvēku, starp tiem —septiņdesmit apkalpes viru. Kapteinis un gan drīz visi matroži bija angļi. Pasažieru vidū bija ari daži itālieši: trīs

kungi, mācītājs un muziķu grupa. Tvaikonim bija jadodas uz Maltas salu. Laiks bija apmācies.

Starp trešās klases pasažieriem kuģa priekšgalā atradās kāds divpadsmit gadus vecs itāliešu zēns, savam vecumam neliela auguma, bet spēcīgu miesas būvi, ar patīkamu, apņēmīgu un nopietnu sicīlieša seju. Viņš turējās nomaļus netālu no fokmasta, apsēdies uz virvju kaudzes līdzas nobružātam koferim, kura atradās viņa lietas un uz kura viņš turēja roku. Viņam bija melnīgsnēja seja un melni, viļņaini mati, kas sniedzas gandrīz līdz pleciem. Zēns bija trūcīgi ģērbies, noplīsušā apmetnī un vecu adas somu pār plecu. Domīgi viņš raudzījās visapkārt, gan uz pasažieriem, gan uz kuģi, gan nemierīgo jūru. Zēns izskatījās tā, it ka ar viņa ģimeni nesen būtu notikusi liela nelaime — seja bija bērnišķīga, bet taja vīdēja pieauguša cilvēka izteiksme.

Neilgi pec tvaikoņa atiešanas viens no matrožiem, itālietis ar iesirmiem matiem, parādījās kuģa priekšgala, vezdams pie rokas meitenīti, un nostājās siciliešu zēna priekšā, teikdams:

— Mario, te tev būs ceļabiedre.

To pateicis, viņš aizgāja.

Meitene apsēdās uz virvju kaudzes līdzas zēnam.

Viņi saskatījās.

Uz kurieni tu brauc?— sicīlietis vaicāja.

— Uz Maltu — līdz Neapolei,— meitene atbildēja.

Pec tam viņa piebilda:

Es braucu atpakaļ pie tēva un mates, viņi mani gaida. Mani sauc Džuljeta Fadžāni.

Zēns klusēja.

Pēc brīža viņš izvilka no somas maizi un žāvētus augļus, meitenei bija līdzi sausiņi; abi paēda.

Saturieties!— uzsauca itāliešu matrozis, kas steidzās viņiem garam.— Nu jus dabūsiet pašūpoties!

Vējš kļuva aizvien spēcīgāks, tvaikonis šūpojās. Abus bērnus juras slimība nemocīja, un viņi nepievērsa tam uzmanību. Meitenīte smaidīja. Viņa bija apmēram vienos gados ar savu ceļabiedru, bet garāka auguma, melnīgsnēju seju, smalka, nedaudz novārgusi un ļoti vienkārši ģērbusies. Viņai bija īsi apgriezti cirtaini mati, sarkans lakatiņš un sudraba auskariņi.

Ēzdami bērni izstāstīja viens otram, kas ar katru atgadījies. Zēnam vairs nebija ne tēva, ne mates. Zēna tēvs, strādnieks, pirms paris dienām Liverpūlē bija nomiris, atstādams viņu vienu, un Itālijas konsuls sūtīja zēnu atpakaļ uz dzimto pusi Palermo, kur dzīvoja viņa attali radinieki. Bet meitenīte pirms gada bija aizsūtīta uz Londonu pie tantes, kura bija atraitnē un ļoti viņu mīlēja. Meitenītes vecāki bija nabaga ļaudis un uzticēja tantei savu bērnu, paļaudamies uz tas solījumu atstāt, mantojumu. Pec paris mēnešiem tanti sabrauca omnibuss, un viņa neatstāja ne čentēzimo. Arī meitenīte mekleja palīdzību Itālijas konsulātā, un viņa tika sūtīta atpakaļ uz Itāliju. Abi bija uzticēti itāliešu jūrniekam.

— Mani vecāki cereja, ka es atgriezīšos bagata,— meitenīte beidza savu stāstu,—bet es atgriežos nabaga. Viņi gan mīl mani tāpat. Un arī mani brāļi. Man ir četri brāļi, visi jaunāki par mani. Es esmu vecākā. Es viņus ģērbju. Viņi ļoti priecāsies, kad mani ieraudzīs. Es ieiešu klusu klusītiņām . . . Jūra gan ir briesmīga!

Pēc tam viņa pavaicāja zēnam:

— Vai tu dzīvosi pie saviem radiniekiem?

— Jā, ja viņi mani pieņems,— viņš atbildēja.

— Vai viņi tevi nemīl?

— Nezinu.

Ziemassvētkos man paliek trīspadsmit gadu, meitene stāstīja.

Pēc tam viņi sāka runāt par jūru un apkārtējiem cilvēkiem. Visu dienu viņi pavadīja līdzās, laiku pa laikam pārmīdami kādu vārdu. Pasažieri domāja, ka viņi ir brālis un māsa. Meitene adīja zeķi, zēns bija iegrimis domās, bet jura kļuva aizvien negantāka. Vakarā, kad viņi šķīrās, lai dotos pie miera, meitene teica Mario:

— Saldu dusu!

— Šonakt neviens negulēs, mani nabaga bērni!— izsaucās itāliešu jūrnieks, skriedams pie kapteiņa.

Zēns atbildēja savai draudzenei:

— Ar labu nakti!— bet tad negaidīta ūdens šalts notrieca viņu no kājām, un viņš pret krēslu sasita galvu.

— Vai dieniņ, tev tek asinis!— meitene izsaucās, mezdamas pie zēna. Pasažieri, bēgdami nost no klaja, nepievērsa bērniem uzmanību. Meitene notupās līdzās Mario, kurš no trieciena bija apdullis, slaucīja viņa asiņaino seju un, noraisījusi savu sarkano lakatiņu, apsēja to ap Mario pieri — piespieda viņa galvu sev pie krūtīm, sasēja mezglu un ta nosmērēja ar asinīm savu dzelteno kleitu. Mario atguvās un piecēlās.

— Vai tev ir labāk?— meitene vaicāja.

— Es nekā slikta vairs nejūtu, viņš atbildēja.

— Nu tad ar labu nakti,— Džuljeta teica.

— Ar labu nakti,— Mario atsacīja.

Pa blakus kāpnītēm viņi nokāpa uz savām kajītēm.

Jūrnieks nebija kļūdījies. Viņi vēl nebija aizmiguši, kad sacēlās briesmīga vētra. Satrakoti viļņi uzbruka kuģim, pēc maza brīža tika nolauzts masts un kā sīkas lapas atrautas nost trīs glābšanas laivas, ka arī no kuģa priekšgala aizskaloti jūrā četri vērši. Uz tvaikoņa izcēlās sajukums un panika, tas bija īsts posts — skanēja kliedzieni, raudas un lūgšanas, tā ka no šausmām mati cēlās stāvus. Visu nakti vētra pieņēmās spēkā un, saulei lecot, kļuva vel negantāka. Milzīgi viļņi triecas kuģim tieši virsū un, appludinādami klaju, visu sadragaja un aiznesa sev līdzi jura. Platforma, kas sargāja mašintelpas, tika salauzta, un ūdens ar drausmīgu troksni ielauzās iekša; ugunis nodzisa, mašīnisti metās bēgt, telpas strauji piepildīja ūdens. Spēcīga balss sauca:

Pie sūkņiem!

Tas bija kapteinis. Jūrnieki metās pie sūkņiem. Bet pēkšņi jūra uzbruka kuģim no mugurpuses, viļņi vēlas pār margām un lūkām, tā ka ūdens ielauzās tilpnēs. Visi pasažieri drīzāk miruši nekā dzīvi patvērās lielajā kopkajitē. Tajā brīdī parādījās kapteinis.

Kapteini Kapteini—visi vienā balsi sauca. Kas notiek? Kas ar mums būs? Vai ir kāda cerība? Glāb mūs!

Kapteinis nogaidīja, līdz visi apklust, un tad aukstasinīgi sacīja: Mums jāsamierinās ar likteni.

Tikai viena sieviete iekliedzās:

Žēlastību!

Pārējie klusēja. Visus stindzināja šausmas. Ilgu laiku valdīja kapličas klusums. Cilvēki nobālušām sejām raudzījās cits cita. Jura vēl aizvien trakoja, iedvesdama visiem šausmas. Tvaikonis smagi nosvērās uz vienu pusi. Kapteinis mēģināja nolaist jūrā glābšanas laivu, tajā iekāpa pieci jūrnieki, bet vilnis laivu apgāza, tā nogrima, un noslīka divi jūrnieki, arī itālietis, bet pārējie ar lielām grūtībām pa virvēm uzrāpās atpakaļ. Pēc ši notikuma arī citi jūrnieki zaudēja dušu. Vel pēc divām stundām tvaikonis bija iegrimis līdz pēdējai robežai.

Uz klāja tikmēr atklājās baismīgs skats. Mates izmisīgi spieda pie krūtīm bērnus, draugi apkampās un teica ardievas, daži nokāpa kajītes, lai mirstot neredzētu jūru. Kāds ceļotājs nošāvās un smagi nokrita zeme uz kopīgās guļamtclpas kāpnēm, kur arī nomira. Daudzi drudžaini apskāvās, sievietes raustījās drausmīgas konvulsijās. Citi, ceļos nokrituši, pulcējās ap garīdznieku. Bija dzirdams elsu, bērnu raudu, spalgu un dīvainu balsu koris; visapkārt kā statujas rēgojās nekustīgi stāvi apstulbušām, ieplestām, neko neredzošām acīm, tās bija īstas miroņu un jukušo sejas. Abi bērni, Mario un Džuljeta, apķērušies ap mastu, tukšu skatienu, ka prātu zaudējuši, skatījās jura.

Jura bija mazliet pierimusi, bet kuģis joprojām lēnām grima. Bija atlikušas tikai nedaudzas minūtes.

— Nolaist laivu! kapteinis uzsauca.

Ūdeni tika nolaista pēdējā laiva, un četrpadsmit jurnieki un trīs pasažieri iekāpa tajā. Kapteinis palika uz kuģa.

— Kāpiet pie mums! laiva sēdošie kliedza.

— Man jāpaliek sava vietā,— kapteinis atbildēja.

— Mes sastapsim kuģi,— sauca jūrnieki,— mēs izglābsimies! Kāpiet! Jus esat nolemts bojā ejai!

— Es palieku!

— Vēl ir viena vieta!— jūrnieki sauca, griezdamies pie citiem pasažieriem.— Lai nāk kada sieviete!

Uz priekšu panaca kāda sieviete, kuru kapteinis balstīja, bet, ieraudzījusi, cik tālu atrodas laiva, viņa nobijās un nokrita atpakaļ uz klaja. Pārējās sievietes jau bija paģībušas un gulēja gluži ka mirušas.

— Lai nak kāds bērns!— jūrnieki sauca.

Siciliešu zēns un viņa draudzene, kuri līdz šim bija stāvējuši kā pārakmeņojušies, dzirdot šo saucienu, pēkšņi atguva dzīvības instinktu; abi vienlaicīgi atrāvās no masta, lai mestos uz kuģa malu, un, grūstīdami viens otru ka mežonīgi zvērēni, sauca:

— Ņemiet mani!

— Lai nāk mazākais! jūrnieki kliedza. Laiva ir pārāk smaga!

Izdzirdusi šos vārdus, meitene kā zibens ķerta nolaida rokas un

palika stāvam, stingām acīm uz Mario raudzīdamās. Zēns mirkli paskatijas uz draudzeni, pamanīja asins traipu uz tās apģērba, visu atcerējās, un pār viņu nāca dievišķa apskaidrība.

— Lai nāk mazākais!— jūrnieki nepacietīgi sauca.— Mēs airējam prom!

Un tad Mario pārvērstā balsī iesaucās:

— Viņa ir vieglāka! Tev jābrauc! Tev ir tēvs un māte! Es esmu viens pats! Es tev dodu savu vietu! Lec!

— Metiet viņu lejāl—jūrnieki kliedza.

Mario satvēra Džuljetu ap vidukli un iemeta jūrā. Meitene iekliedzās un iekrita ūdenī, bet jūrnieki saķēra viņu aiz rokām un ievilka laiva. Zēns palika stāvam uz kuģa malas augsti izslietu galvu, vēja plīvojošiem matiem, nekustīgs, mierīgs un cēls. Laiva peldeja prom un tik tikko izbēga no ūdens virpu|a, kas sagriezās, kuģim grimstot dibena, un draudēja visu ieraut sev līdzi. Tad meitene, kura līdz tam neko nebija aptvērusi, paraudzījās uz zēnu un izplūda asarās.

— Ardievu, Mario!— rokas uz drauga pusi pastiepusi, viņa elsodama kliedza.— Ardievu! Ardievu!

Ardievu!—zēns atbildēja, pacēlis roku.

Kuģis strauji grima satrakotajā jūrā zem drūmajiem padebešiem. Uz kuģa neviens vairs nevaimanāja. Odens jau skalojās uz klaja.

Pēkšņi zēns, rokas lūgšanā salicis, nokrita ceļos un pacēla acis pret debesīm.

Meitene aizklāja seju.

Kad viņa to atkal atsedza un paskatījās jūrā, kuģis vairs nebija redzams.

JŪLIJS

Mates pēdējais ieraksts

Sestdien, I. jūlija

Mācību gads beidzies, Enriko, un ir jauki, ka pēdējais, kas Tev no tā paliks atmina, būs stāsts par cēlo zēnu, kurš ziedo savu dzīvību draudzenes labā. Nu Tev jašķiras no skolotajiem un draugiem, turklāt man Tev jāpaziņo skumja vests. Si šķiršanas ilgs ne vien trīs mēnešus, bet visu mužu. Tavam tēvam darba de[ jaatstaj Turtna, un mums būs jādodas prom kopa ar viņu. Mēs aizbrauksim rudeni. Tev bus jāiet citā skolā. Tas Tevi sarūgtina, vai ne? Jo Tu droši vien mīli savu veco skolu, kur četrus gadus diendienā izjuti prieku par savu darbu, kur tik ilgi biji pieradis noteiktās stundās satikties ar vieniem un tiem pašiem zēniem un viņu vecākiem un allaž ieraudzīt savu tēvu un mati, kas Tevi smaidot sagaida. Tu noteikti mīli savu veco skolu, kur saki krāt zina šanas, kur ieguvi tik daudz labu draugu, kur katrs skolotāja vārds kalpoja Tavai labklājībai un kur Tu vienmēr zināji, ka tas Tev noderēs. Saglaba sevi šis jutās un sirdī atvadies no visiem zēniemt Dažiem varbūt dzīvē neveiksies, viņi var zaudēt tēvu vai māti, paši var nomirt jaunībā, citi varbūt ziedos savas asinis kaujas laukā, bet daudzi būs kārtīgi un godīgi strādnieki un tādu pašu godīgu un strādīgu ģimeņu tēvi. Un kas to lai zina, vai kāds neveiks dižu varoņdarbu dzimtenes labā un līdz ar to neiemūžinas savu vārdu. Atvadies no viņiem sirsnīgi, atstāj pie viņiem daļiņu savas sirds, jo šai lielajai ģimenei Tu pievienojies kā bērns, bet tagad atstāj to kā pusaudzis, un Tava mate un tēvs mīlēja šo ģimeni tāpēc, ka tā mīlēja Tevi. Skola ir kā mate. Manu Enriko, tā paņēma Tevi no manām rokām, kad Tu vēl laga runāt neprati, toties tagad atdod man lielu, stipru, labu un zinātkāru. Lai tā ir svētīta, neaizmirsti to nekad! Ak, nav nemaz iespējams, ka Tu varētu to aizmirsti Tu kļūsi vīrs, apceļosi pasauli, skatīsi lielas pilsētas un brīnišķīgus pieminekļus, bet daudzus no tiem atkal aizmirsīsi. Taču šī vienkāršā eka ar aizvērtajiem slēģiem un nelielo dārzu ta būs Tev acu priekšā līdz pēdējai stundiņai, Tu to atcerēsies, tāpat kā es vēl tagad atminos to māju, kura pirmoreiz atskanēja Tava balss.

Тахт mate

Otrdien, 4. jūlijā

Beidzot pienācis eksāmenu laiks. Pie skolas visi — gan zēni, gan tevi, gan mātes un pat guvernantes — runā tikai par vienu: par eksāmeniem, atzīmēm, domrakstu tematiem, par to. ka katram gājis, kuram viduvēji, kurš pārbaudījumā izkritis, kurš to izturējis. Vakar no rīta notika eksāmens sacerējumā, bet šorīt aritmētikā. Bija aizkustinoši vērot, ka vecāki veda bērnus uz skolu un pa ceļam vel sniedza pēdējos padomus; daudzas mātes pavadīja savus bērnus līdz pašam solam, lai pārliecinātos par to, ka tintnīcā ir tinte, un pārbaudītu spalvaskātus, turklāt pie durvīm viņas vel pagriezās atpakaļ, lai uzsauktu: Saņemies! Esi uzmanīgs! Es lūdzu Tevi!

Mušu skolotāja palīgs ir Koati — tas virs ar melno bārdu un dārdošo balsi, kurš nevienu nesoda. Daži zēni bija gluži bāli no bailēm. Kad skolotājs atvēra municipalitātes sagatavoto aploksni, klasē nebija dzirdams ne elpas vilciens. Skaļa balsi diktēdams uzdevumu, skolotājs cieši skatījās te uz vienu, te citu, tomēr mēs sapratām ja vien būtu iespējams, viņš nodiktētu ari atrisinājumu un ar lielāko prieku parūpētos, lai eksāmena neviens neizkrīt. Pēc stundas darba daudzi sāka uztraukties, jo uzdevums bija grūts. Kāds saka raudāt. Krosi dauzīja ar rokām galvu. Daudzi nabaga zēni nemaz nav vainīgi, ka netiek galā ar uzdevumiem, jo viņiem nav bijis laika mācīties un vecāki par viņiem nav rūpējušies. Tomer glābējs atradās. Jums vajadzēja redzet Deroši, kas nemitīgi pulējas, lai viņiem palīdzētu! Viņš veikli pateica priekšā skaitļus un risināšanas veidus ta, lai nekas nebūtu manāms, un bija tikpat norūpējies par visiem ka mūsu skolotājs. Arī Garone, kuram labi padodas aritmētika, palīdzēja, kam vien varēja, pat Nobisam, kas grūtībās kļuvis gluži pieklājīgs. Stardi vairak nekā stundu nekustīgi sēdēja, ar acīm ieurbies uzdevumā, galvu rokās iespiedis, bet pēc tam visu atrisināja piecās minūtēs. Skolotājs staigāja starp solu rindām un teica: Mieru, tikai

mieru! Es jūs lūdzu, esiet uzmanīgi! — Un, kad viņš pamanīja kādu, kurš bija pavisam zaudējis dūšu, lai to uzmundrinātu, viņš ņēmās tēlot lauvu, kas, rīkli atpletis, grib kādu aprit. Ap pulksten vienpadsmitiem, paskatījies āra pa logu, es ieraudzīju vecāku pulciņu; viņi nepacietīgi staigaja pa trotuāru šurpu un turpu. Tur bija ari Prekosi tēvs sava tumšzilajā kreklā, nemazgātu seju, ka tikko nācis no fabrikas. Tur bija gan Krosi māte, zālīšu pārdevēja, gan melna ģērbta Nelli mate, kura nevarēja mierīgi nostāvēt. Pirms divpadsmi tiem atnāca mans tēvs un pacēla skatienu uz mana loga pusi. Ak, mīļais tētis! Pulksten divpadsmitos visi bija beiguši. Pie izejas gan bija ko redzet! Visi steidzas pretī saviem zēniem, apbēra tos ar

jautājumiem, šķirstīja burtnīcas un salīdzināja ar citu darbiem. «Cik paņēmienos tu atrisināji? Kada bija summa? Un kāda ir atbilde? Un kur ir komats decimālskaitļiem?» Skolotājs gāja no viena pie cita, viņu aicināja no visām pusēm. Tēvs tūda| paņēma manu melnrakstu un teica:

— Labi.

Līdzās stāvēja Prekosi tēvs, kurš ari skatījās dēla darbu, bet nekā nevarēja saprast. Viņš griezās pie mana tēva:

— Vai jūs nevarētu pateikt, kāds bija iznākums?

Tēvs nosauca skaitli, Prekosi tēvs paskatījās, parēķināja.

— Lieliski, dēliņ!— viņš priecīgi izsaucas, un viņi abi ar manu tēvu saskatījās, uzsmaidīdami viens otram ka divi draugi. Mans tēvs pastiepa roku, un viņš to paspieda. Abi šķīrās, sacīdami:

— Līdz mutiskajam eksāmenam!

Kad bijām pagājuši nedaudz soļu, izdzirdējām kādu augstā balsī dziedam un atskatījāmies tur aiz prieka dziedāja atslēdznieks Prekosi.

Piektdien, 7. jūlija

Torīt mēs kārtojām mutiskos eksāmenus. Pulksten astoņos visi jau bijām klase, bet. astoņos un piecpadsmit minūtēs saka saukt pa četriem skolēniem uzreiz blakus telpā, kur atradas liels, ar zaļu galdautu apklāts galds, pie kura sēdēja direktors un četri skolotāji, to vidu ari mūsējais. Mani iesauca iekšā vienu no pirmajiem. Nabaga skolotājs! Torīt es skaidri redzēju, cik ļoti viņš mūs mīli Kamēr iztaujāja pārējos, viņš nenolaida acis no mums, uztraucās, kad nemācējām labi atbildēt, nomierinājās, kad atbildējam labi, bija pati uzmanība un gan ar rokām, gan ar galvas mājieniem deva mums zīmes: labi, nepareizi, uzmanies, turpini, saņemies! Viņš mums visu butu pateicis priekšā, ja vien drīkstētu runāt. Pat zēnu tēvi, atrazdamies viņa vietā, nevarētu izdarīt vairāk. Es labprāt būtu uzsaucis «Paldies!» skaļa balsī. Kad citi skolotāji teica:— Labi, turpini!— viņam no prieka iemirdzējās acis. Es tūlīt atgriezos klase sagaidīt tēvu. Tur bija gandrīz visi zēni. Apsēdos blakus Garonem. Man nemaz nebija priecīgi ap sirdi. Domāju par to, ka mēs pēdējo reizi sēžam kopa. Es vel nebiju Garonem stāstījis, ka mēs nemācīsimies ceturtajā klasē kopā, jo man jābrauc prom no Turīnas tēvam līdzi. Garone vēl neko nezināja. Te nu viņš sēdēja, noliecis savu lielo galvu pār solu, un zīmēja ornamentus ap fotogrāfiju, kurā bija redzams viņa tēvs mašīnista apģērba, liels un plecīgs vīrs ar spēcīgu kaklu. Viņam bija tada pati nopietna un godīga seja kā Garonem. Kamēr viņš bija noliecies, es krekla spraugā uz viņa spēcīgajam krūtīm ieraudzīju zelta krustiņu, kuru uzdāvināja Nelli mate, uzzinājusi, ka Garone aizstāv viņas delenu. Tomer reiz man vajadzēja pateikt, ka aizbraucu, un es saņemos:

— Šoruden mans tēvs brauc prom no Turīnas. IJz visiem laikiem.

Viņš prasīja, vai es ari aizbraucu, un es atbildēju apstiprinoši.

Un tu vairs nemācīsies kopā ar mums ceturtajā klasē?— viņš vaicāja.

Es atbildēju, ka ne. Kādu laiku viņš klusēdams turpināja zīmēt. Tad, galvu nepacēlis, vaicāja:

— Bet vai tu neaizmirsīsi savus trešās klases biedrus?

Nē, un tevi es atcerēšos labāk par visiem. Tevi taču nav iespējams aizmirst!

Viņš mani cieši un nopietni uzlūkoja ar tādu skatienu, kas izteica visu, un, izlikdamies, ka ar labo roku turpina zīmēt, ar kreiso klusējot saņēma manu plaukstu, un es paspiedu viņa stipro un godīgo roku.

Tobrīd klasē žiglā soli ienāca skolotājs un klusā, steidzīgā balsī noteica:

Lieliski, zēni! Līdz šim viss gājis labi, ta tik turpiniet! Es esmu ļoti priecīgs.

Un, vēlēdamies parādīt savu prieku un mūs uzjautrināt, lauka ejot, viņš tēloja, ka rāpjas par mūri, turas pie tā, lai nenokristu,— viņš, kuru nekad nebijām redzējuši pasmaidām! Tas mums bija kaut kas tik neparasts, ka mēs nevis iesmējāmies, bet pārsteigumā

apklusām; visi tikai smaidīja, neviens nesmejas. Viņa bērnišķīgais prieks modināja manī grūtsirdību un maigumu. Sis prieka brīdis bija atalgojums par deviņiem labsirdības, pacietības un ari bēdu menešiem. Si mirkļa deļ viņš bija tik daudz pulējies un tik daudz reižu nācis uz skolu slims. Vienīgi šādi brīži varēja atsvērt viņa mīlestību un rūpes. Un man likās, ka es vienmēr, arī pēc daudziem gadiem, atcerēšos viņu šādā noskaņā. Ja viņš vel būs dzīvs, kad bušu izaudzis par vīru, un mes satiksimies, es viņam atgādināšu šo brīdi, kas aizkustināja mani līdz sirds dziļumiem, un noskūpstīšu viņa sirmo galvu.

Ardievas

Pirmdien, 10. jūlija

Pulksten vienos mēs visi pedejo reizi bijām skolā, lai uzzinātu eksāmenu iznākumu un saņemtu liecību. Uz ielas pulcējās vecāki, viņi bija ieņēmuši pat zāli, daudzi atradās ari klasēs un drūzmējās līdz pat skolotāja galdam. Mušu klasē viņi aizpildīja visu brīvo telpu starp sienu un pirmajiem soliem. Tur bija Garones tēvs, Deroši māte, atslēdznieks Prekosi, Koreti, sinjora Nelli, puķu pārdevēja, Ķellites tēvs, Stardi tēvs un citi, kurus es nekad nebiju redzējis. Visās malās skanēja čuksti un čaboņa, it kā mēs atrastos izbraukumā. Ienāca skolotājs, un iestājās dziļš klusums. Rokas viņam bija saraksts, un viņš tūlīt saka to lasīt.

Abatuči, pārcelts, Arkini, pārcelts, Ķellīte, pārcelts, Krosi, pārcelts.

Pēc tam skaļā balsī turpināja:

Deroši Ernesto, pārcelts nakamajā klasē ar pirmo godalgu.

Visi vecāki, kas viņu pazina, sauca:

Vareni, Deroši!

Deroši saglauda savas gaišās cirtas un atklāti un gaiši pasmaidīja, raudzīdamies uz savu māti, kura viņam māja ar roku. Garofi, Garone, Kalabrietis — pārcelti nākamaja klasē. Pec tam tika nosaukti t.ns četri skolēni, kuri bija izkrituši eksāmenos. Viens no viņiem sāka raudāt, jo viņa tēvs, kurš atradās uz sliekšņa, draudoši pavicināja dūri. Skolotājs teica tēvam:

Atvainojiet, mans kungs, ne vienmēr ta ir skolnieka vaina, dažkārt ta ir neveiksme, un šis ir tieši tāds gadījums.

Pec tam viņš turpināja:

— Nelli, pārcelts.

Beidzamais bija Votīni, kurš bija ieradies skola, skaisti ģērbies un gludi sasukājies. Ari viņš bija pārcelts. Beidzis lasīt, skolotājs pacēla galvu un teica:

— Zēni, ši ir beidzamā reize, kad mēs visi esam kopa. Veselu gadu mēs pavadījām plecu pie pleca un tagad atstājam labus draugus, vai ne? Man žēl no jums šķirties, mīļie zēni.

Viņš aprāvās, tad atsāka:

Neņemiet ļaunā, ja dažreiz man pietrūka pacietības vai citreiz negribot esmu bijis netaisns vai parak stingrs!

Nē, nē,— sauca vecāki un skolēni,— nē, nekad, skolotāj!

— Piedodiet man,— skolotājs atkārtoja,— un pieminiet mani ar labu. Nakamaja gadā jūs vairs nemācīsieties pie manis, bet mēs vēl redzēsimies, un jūs vienmēr paliksiet man atmiņā. Uz redzēšanos, zēni!

To pateicis, viņš panācās uz priekšu, līdz atradas mušu vidū, un visi, piecēlušies no soliem, ņēmās spiest viņam roku, ķērās klāt pie apģērba, daudzi viņu noskūpstīja, vairāki desmiti balsu sauca:

Uz redzēšanos, skolotāj! Paldies, skolotāj! Lai jums labi klājas! Neaizmirstiet mus!

Kad skolotājs gāja laukā, viņu smacēja saviļņojums. Mēs visi juku jukām metāmies ārā. Tāpat ari bērni no citām klasēm. Valdīja īsta kņada, skanēja skolēnu un vecāku balsis — visi sauca ardievas skolotājiem un skolotājām, kā arī sasveicinājās sava starpā. Skolotājai ar sārto spalvu četri vai pieci bērni bija ierāpušies klēpī, bet kādi pārdesmit spiedās apkārt tā, ka viņai jau trūka elpas, savukārt «mūķenei» bija norauta cepure un pie apģērba piespraustas un kabatās sabāztas puķītes. Daudzi apsveica Roberti, kurš šodien pirmo reizi gaja bez kruķiem. No visām pusēm skanēja:

Līdz nākamajam mācību gadam! Līdz divdesmitajam oktobrim! Uz redzēšanos!

Ari mēs atsveicinājāmies. Tobrīd aizmirsās visas nesaskaņas. Vo tīni, kurš vienmēr bija tik greizsirdīgs uz Deroši, pirmais metās viņam pretī ar atplestām rokām. Es atvadījos no Ķellītes tai bridi, kad viņš bija savilcis savu «zaķa purniņu». Atsveicinājos no Prekosi, kā ari no Garoti, kurš man paziņoja, ka esmu laimējis viņa loterijā, un iedeva man nelielu keramikas papīrspiedi ar nodauzītu stūri. Es atsveicinājos no visiem un nespēju atraut acis no nabaga Nelli, kurš tā bija apvijies Garonem ap kaklu, ka neviens nevarēja viņu atraut. Visi drūzmējās ap Garoni, sacīdami ardievas, spiedās pie viņa, apkampa viņu un visādi sumināja. Tur bija arī viņa tēvs, kurš sajūsmināts skatījās un smaidīja. Eieidzamo es uz ielas apskāvu Garoni un apspiedu asaras, kas man lauzās ārā pie viņa krūtīm. Pēc tam skrēju pie mates un tēva. Tēvs vaicāja:

— Vai tu atvadījies no visiem skolasbiedriem?

Es atbildēju, ka atvadījos.

-— Varbūt tu kādam esi nodarījis pāri, tad aizej, lūdz piedošanu lai viņš to aizmirst. Vai nav tāda?

— Nē, nav,— es atbildēju.

Nu tad ardievu,— tēvs saviļņotā balsī teica, pēdējo reizi paska tīdamies uz skolu. Mate atkārtoja:

— Ardievu!

Bet es vairs nekā nespēju izdvest.

HJŪ VOLPOLS. DŽEREMIJS

.

I nodaļa DZIMŠANAS DIENA

1

Pirms kādiem trīsdesmit gadiem Polčestra, Oraniešu* ielas labaja puse, paša gala atradas liela mūra maja. Es saku «atradās»; tās apvalks vel joprojām atrodas turpat, un ļaudis, kuri to tagad apdzīvo, man šķiet, nepavisam neapjauš, ka ar mājas iekšieni kaut kas noticis; viņi tikai ir cieši pārliecināti par savu mēbeļu pārākumu par prickšga jēju mēbelēm. Viņiem pieder gramofons*, pianola*, lifts, kas paceļ traukus no virtuves uz ēdamistabu, un neliela garaža sētas puse, kur reiz bija vecais ūdenssūknis, kā ari ļoti moderns akmensdārzs tai vietā, kur senāk atradās dīķītis ar strūklaku, kura nekad nedarbojās. Lai jau viņi gozējas savā apmierinātībā. Neviens nedomā to noskaust. Pēc moderniem standartiem, Koli bija vecmodīgi [audis un Akmens nams bija vecmodīgs nams.

Jaunais Džeremijs Kols tur bija piedzimis 1884. gada 8. decembri, loti agri no rīta. Turpat viņš joprojām bija 1892. gada 8. decembri, ļoti agri no rīta.

Viņš piecēlās gultā sēdus. Pulkstenis ar dzeguzi nupat bija nokūkojis piecas reizes, un viņš aptvēra, ka šaja bridi pirmoreiz mūža ir astoņus gadus vecs. Iepriekšējā vakarā pulksten astoņos zēns bija licies gulēt ar mokošu domu, ka nākamajā rītā pamodīsies, pārtapis par gluži jaunu būtni. Kaut gan viņš bija gulējis, mokošais satrau kūms bija ielauzies ari sapņos, un tagad, pavisam modrs, it ka butu licis dzeguzei viņu pamodināt, lai nenokavētu svarīgo brīdi, viņš lūkojas guļamistabas tumsa un, sirdij dauzoties, domaja par lielo notikumu. Nu viņš bija astoņus gadus vecs, un uz bērnistabas atpūtas krēslu ar caurumu tagad viņam bija tādas pašas tiesības ka Helenai.

Tā bija viņa drīzā triumfa pirmā skaidrā apjauta. Visu savu septīto mūža gadu ciņā ar Helēnu, kura pilnīgi netaisnīgi bija gadu vecāka par viņu un nemitīgi ar šo netaisnību lepojās, viņš bija aizstāvējis savas tiesības lietot pīto krēslu, kad vien viņam patiktos. Sie bezgalīgie čīkstini tik ļoti bija ārdījuši mājas mieru un vecāko radinieku apgalvojumi: «Kungi allaž piekāpjas dāmu priekšā!»— bija bijuši tik veltīgi, ka nācās ielaisties kompromisā. Kad Džeremijs būs astoņus gadus vecs, viņam ar Helenu būs vienādas tiesības. Lai notiek! Džeremijs padevās. Tas bija bērnistabas vienīgais ciešamais krēsls. Tanī vietā, kur stipras un sparīgas berzēšanas dēļ klugu pinums bija izdilis, augums varēja iegult patiešām ērti. Krēsls bija tieši pareizajā augstuma; kad taja šūpojās, tas brinum jauki čīkstēja, un galu galā — Helena bija tikai meitene.

Tomēr triumfa saldme pilnībā viņu vel nebija pārņēmusi. Sēdēdams gultā, žāvādamies un manīdams kutinošo sajūtu muguras vidu un sausumu rīkles gala, viņš vīlies apjauta, ka joprojām ir tas pats vakarējais Džeremijs. Viņš nezināja, ko tad īsti bija gaidījis, bet tobrīd neizjuta to pašapzinīgo, lepno uzvaras prieku, kuram bija gatavojies. Varbūt vēl bija pārāk agrs.

Zēns apgriezās apkart, ieritināja galvu rokas likuma un, pusnomodā, pussapm kaut ko murminādams par pīto krēslu, atkal aizmiga.

Viņu pamodināja ierastā skaņa, ko radīja ūdens tecēšana vanna. Istaba vizēja, saules pilna, un veca Zaptesburka, aukle, kurai bija Prestona kundzes vārds un «zaptes» burkas aprises, kā parasti, teica: Nu, Džeremija jaunskungs, pulkstenis ir astoņi; nav nekāda gulēšana, laukā ... no gultas . . . vanna . . . gatava!

Acis mirkšķinādams, zēns raudzījās viņa.

— Tev pienāktos sacīt: * Daudz laimes dzimšanas dienā, Džere mija jaunskungs!»— viņš piezīmēja.

Tad pēkšņi vienā stiepienā viņš bija laukā no gultas, istabai pāri un, bērnistabas durvis atgrūdis, nu sēdēja pītaja atpūtas krēsla, kailās kājas uzvaras dejā mētādams.

— Helēn! Helēn!— viņš sauca.— Es sēžu krēslā!

Ne skaņas.

— Esmu astoņus gadus vecs,— viņš kliedza,— un sēžu krēslā!

Prestona kundze aizelsusies steidzās pie viņa, saukdama:

— Ak tu, palaidņa puika! . . . Nāves aukstuma . . . Viena naktskreklā . . .

— Esmu astoņus gadus vecs,— Džeremijs sacīja, vīzdegunīgi aukle lūkodamies,— un varu te sēdēt, cik ilgi vēlos.

Peļastēm pār pleciem lēkājot un — ka parasti rīta agrumā — degunam sārtojoties, otra bērnistabas pusē parādījās Helēna.

— Aukle, viņam nav brīv, vai ne? Pasaki, ka nav! Man vienalga, cik tev gadu. Tas ir mans krēsls. Mamma teica . . .

— Nekā! Mamma teica . . .

— Jaka! Mamma teica . . .

— Mamma teica, ka tad, kad . . .

— Nemels niekus! Tu labi zini, ka mamma teica . . .

Te pēkšņi zēns juta, ka viņu pārņem jauns, stingrs, drošs cienī gums, itin ka ar vienu galvas pagriezienu viņš būtu sevi ieraudzījis zelta bruņās tērptu.

Nu viņš stāvēja pāri prastām ķildām. Tās lai paliek meitenēm. Viņš bija par viņam visām pārāks. Viņš piecēlās no krēsla un, galvu izslējis, nostājās uz vecā turku paklāja (sarkana ar dzelteniem papagaiļiem) rūcoša kamīna priekšā.

— Tu vari paturēt savu veco krēslu,— zēns Helēnai atļava.— Nu man ir astoņi gadi, un es to vairs negribu. Lai gan — tiklīdz es gribēšu, es to dabūšu,— viņš piebilda.

Džeremijs bija mazs, stūrains puika ar uzrautu degunteli. Viņa mati bija gaiši brūni, plāni un cieti — tā ka nenācās viegli tos saķemmēt; pat samitrināti tie slējās gaisā visnegaidītākajās vietās, it kā lūkotos apkārt. Viņa acis bija laipnas, tumši brūnas un ļoti lielas, tomēr viņu nekādā ziņā nevarētu saukt par skaistu: kakls un deguns bija smieklīgi. Mute pārlieku liela, un zods izspīlējies kā āmurs.

Zēns bija visai stūrgalvīgs un visbiežāk gan saīdzis, taču, viņam smaidot, sejā atplauka gaiša humora izjuta. Vienīgais skaistais Kolu bērns bija Helēna, kura šo faktu arī pilnām apzinājās. Koli nekad nebija piederējuši pie glītajām ģimenēm.

Nu viņš stāvēja kamīna priekša tā, kā bija redzējis tēvu stāvām: īsās kajas ieplestas, galva augšā, rokas aiz muguras.

— Nu, Džeremija jaunskungs,— Zaptesburka turpināja,— tev var būt astoņi gadi, bet tāpēc tak jau pirmajā brīdi nav jakļūst nepaklausīgam, turklāt vanna gaida, un ar plikam kajam tu vari sasaldēties līdz nāvei, cik reižu nav teikts, ka jāapaun čības un ka nevajag mazgāšanos vilkt garumā; ka tu pats labi zini, Helenas jaunkundze un Mērijas jaunkundze ari grib mazgāties, un pēc piecām minūtēm būs brokastis, šorīt pasniegs desiņas, jo i’ tava dzimšanas diena, un tās atdzisīs . . .

— Desiņas!

Viena mirkli viņš bija pārskrējis pāri istabai, nometis naktskreklu un iekāpis vanna. Desiņas! Viņš bija pārcelts satraucošā un brīnišķā pasaule. Desiņas viņi dabūja tik reti, pat katra dzimšanas dienā ne, un šodien, šajā aukstajā rītā, pie kamīna, ar marmelādi varbūt — un tad vel visas davanas!

Ai, viņš bija tik priecīgs! Kamēr zēns ar dvieli rīvēja muguru, brīnumaini mirdzoša kristīga labvēlība apvija viņu no galvas līdz papēžiem un piepildīja ik šūnu. Lai Helena sež krēslā, kad vien veļas; Merija drīkstēs apģērbt un izģērbt, cik vien bieži gribēs, lielo lupatu suni, vārdā īgņa, viņa neaizskaramo un dārgo īpašumu; Zaptesburka lai bāž viņam ausīs savītu dvieja galu un lai suka viņa matus ar asu suku —viņš neteiks ne varda. Emijtante varēs viņu bučot (ko viņa, protams, velcsies darīt), un viņš pat nenotrīsēs; un nu pati brašākā apņemšanas: viņš ļaus Merijai vienmuļā balsī lasīt «Alisi Brinum zeme»* tik ilgi, cik vien tā kāros . . . Desiņas! Desiņas!

Kreklā un īsajās, zilajās bikšeles ģerbies, cekulam slejoties gaisā, bikšturus nepacietīgi raustīdams, viņš nostājās durvīs un sauca:

— Helen! Bus desiņas — jo man ir dzimšanas diena! Vai nav jauki?

Un, kaut gan zēna līksmā aicinājuma vienīga atbalss bija Helenas

bargie pārmetumi Zaptcsburkai:— Ai, ka tu plēs! Sāp taču!— pat tas nespēja apslapēt viņa vēlīgumu.

Vēlāk, kad zēns, jau apģērbies, vēlreiz priecīgu pratu nostājās kamīna priekšā, viņu pārņēma biklums. Viņš zinaja, ka tūlīt nāksies skūpstīt un saņemt skūpstus no vesela ļaužu bara, ka vajadzēs vēl un vēlreiz sacīt: «Ai, paldies, liels paldies!»—ka viņu atkal pieveiks parasta izjūta: viņš nespēj pateikties tā, ka tiek gaidīts. Helēna un Merija par to nekad nebēdāja. Bučošanas, apkampieni un vārdu birums viņas iepriecināja. Ja viņš varētu paņemt dāvanas, izlavīties laukā, pateicis visiem tikai «paldies»,— un cauri!

Labsajūtai augot, viņš aplūkoja brokastu galdu — lielo tējkannu ar sarkanajām rozēm, tumšzilos putras šķīvjus, stikla burku ar sulīgi dzelteno marmelādi, dižo klaipu, kuram garozas plīsuma vietās vidēja mīkstums, pamatīgo sviesta kluci, kas bija tik skaistā krāsā un ko virspusē rotāja liela govs un koks (reiz virtuvē zēns bija manījis koka formu, ar kuru virēja šo jaukumu veidoja). Tur stāvēja arī viņa sudraba kausiņš, ko kristībās dāvājis viņa krusttēvs baznīckungs Trenčards, un sudraba karote, kuru taja pašā gadījumā veltijis tēvocis Semjuels. Visas šīs lietas spīdēja un laistījās pavarda gaisma, un tējkanna dziedāja kamīnā, un Marta, kanārīte, dziedāja pie loga būrītī. (Neviens īsti nezināja, vai kanārijputniņš ir viņš vai viņa, bet putna vārds bija Marta — par godu iemīļotai kalponītei, kura apprecējās ar dārznieku, un dzimums jau tika noteikts pēcvārda.)

Turpat atradās visas citas bērnistabā tik pazīstamās lietas. Cau rums turku paklājā netālu no grāmatskapja, šūpuļzirgs, kurš spoži spīdēja tajā vieta, kur sēžas mugurā, un kura astesgals atgādināja Ziemsvētku eglīti; leļļu namiņš, tagad tukšs pamests, jo Helēna tam bija par vecu un Merija — par gudru; kā ari bildes: «Baznīca Ziem svētku rītā» (visiem, svētku himnu dziedot, mute līdz ausīm vaļa un aslapju* zari roka), kāds Lendsīra* «Cienības un Nekaunības» variants, «Gani un eņģeļi» un «Vieglas kavalērijas uzbrukums». Bērn istaba Džeremijam saistījās ar tik daudziem notikumiem, ka būtu vajadzīga vai vesela nedēļa, lai tos visus izstāstītu. Tur bija vieta, kur zēns iekoda Zaptesburkai pirkstos, par ko tēvs viņam vēlāk sadeva; turpat ari kakts, kura lika stāvēt par sodu (viņš smalki zinaja, cik burukuģu, vilnīšu rindu un rietošu sauļu ir uz tapetem tajā kakta posma — trīs kuģi, divpadsmit viļņu rindas, divarpus saules); tur atradās ari tā vieta, kur viņš saplēsa tintes pudeli un aplēja kurpes un paklāju,— tur, pie loga, kur Merija lasīja viņam priekšā toreiz, kad viņam sāpēja zobi un viņš nezināja, kas nomoka vairak — masas lasīšana vai zobu sāpes; un ta joprojām — ievērojami notikumi rindojās nebeidzama virkne.

Viņa atmiņas aprāvās, Glcdisai ar putru parādoties. Gledisa, kura, lai gan bija spēcīga, ieņēma tikai izpalīdzes vietu, aizelsusies no stāvā kāpienā un jutu pārpilnības, izvilka no kādas dziļas kabatas netīru aploksni un nolika to uz galda.

— Daudz laimes, Džercmija jaunskungs,— atskanēja smiekliņš.

Nedo’ Dies, es tak nebūšu aizmirsusi karoti!—Un viņa nozuda. Davanu pasniegšana bija sākusies.

Bridi viņš mocījās šaubās, kā butu labak — pagaidīt, līdz sakrāju šās visas dāvanas, vai ari ņemt priekšā katru atsevišķi, tiklīdz tā pasniegta. Netīrā aploksne zēnu kārdināja. Viņš paspēra soli uz galda pusi un to satvēra. Neveiklais rokraksts nebija īsti labi salasams, bet zēns uzminēja, ka uz aploksnes stāv rakstīts: «Džeremija jaunskun gam no Gledisas.» Iekšā atradās burvīga kartīte, ko saturēja kopā spožs diegs un kas laistījās visas varavīksnes krāsās. Acīmredzot tā bija saglabājusies no iepriekšējiem Ziemsvētkiem — tajā bija redzama baznīca sniega un zvaniņu vija; tik un ta kartīte zēnu ļoti iepriecināja.

Pēc šada ievada notikumi attīstījās strauji. Vispirms parādījās Helena un Mērija, viņu sejas bija starojošas, svinīgas un noslēpumainas; Helēna izturējās bikli, un Mērija lūkojās caur brillēm kā vieda pūce.

Tā kā Džeremijs pazina Mēriju, cik vien tālu atmiņa sniedzās, viņš nemanīja meitene neko dīvainu. Bet, taisnību sakot, šis bērns izskatījās savadi. Ļoti tievajai meitenītei bija liela galva ar prāvam, atšautam ausīm, acenes un atpakaļ atglausti, dzelteni, «rupji* mati. Viņas lielās rokas vienmēr bija sarkanas un pieri klāja vasar-raibumi. Sis bērns bija tik neizskatīgs, cik vien var iedomāties, taču mute un acis liecināja par raksturiņu, un, būdama tikai septiņus gadus veca, meitene jau varēja lasīt visai sarežģītas grāmatas (tobrīd viņas prātu nodarbināja «Aivenho**), turklāt viņa bija nepārspējama rēķinos.

Viņas lielā kaislība, kā visa ģimene labi zināja, bija Džeremijs, taču tā bija nelaimīga un neērta kaislība. Ar savu neprātīgo greizsirdību viņa zēnu apgrūtināja un nogurdināja; līdzko meitenei šķita, ka viņš dod priekšroku Helēnai, dienām ilgi viņa staigāja sadrūvusi. Neviens Mēriju neizprata; viņa tika uzskatīta par «smagu bērnu*— atšķirībā no visiem citiem ģimenes locekļiem; vienīgais izņēmums, iespējams, bija Kola kunga svainis Semjuels — neizdevies mākslinieks un līdz ar to «savādnieks*.

Tā ka Mērijai tobrīd bija tikai septiņi gadi, apgalvojums, ka ģimene no viņas baidītos, būtu pārspīlējums. Emijtante mēdza sacīt: «Nu, galu galā Mērija, nabaga bērns, neapšaubāmi bus gudra, kad izaugs liela.* Un, kaut ari meitenes tēva draudzes locekļi allaž dēvēja viņu par «Kolu jocīgo bērnu*, viņi stastija cits citam godbijības pilnus, mazus nostāstus par viņas prāta spējām, vienmēr gan apmierināti piebilstot: «Tīrā laime, ka Alise (vai Džeina, vai Matilde, vai Anabela) nav tik gudra. Mazotnē viņi pārpūlas un tad, kad izaug lieli . . .*

Pa to laiku Merija kārtoja savu privāto dzīvi. Viņa pievērsās vienīgi Džeremijam; tā kā slimīgā meitene nepārtraukti bija saaukstējusies, daudz laika viņa pavadīja, bērnistaba lasīdama: lielās brilles pie grāmatas piebāzusi, tievās kājas sev apakšā pavilkusi vai ari pret kamīna aizslietni kā melnus spieķīšus atslējusi.

Helēna bija pavisam citāda. Viņai bija koši melnu matu vainags, lielas, tumšas acis ar biezām skropstām, slaiks, balts kakliņš, mazas kājiņas un jau ķeriens uz «efektīgu* ģērbšanos. Viņa valdzināja svešiniekus, savādos palīgmācitājus, kuri parādījās viņu mājas hallē, nabagos un bagātos, vecos un jaunos. Viņa bija sirsnīga — bet ne aizrautīga, attapīga — bet ne gudra, līdzjūtīga — taču ne jūtelīga, nepacietīga — tomēr nekad nezaudēja savaldību. Helēnai patika gan drīz visi un viss, taču neviens un nekas neskāra viņu īpaši dziļi;

meitene ar prieku gāja baznīcā, ik svētdienu viņas pirmais darbs bija lūgsnas iemācīšanas, un rīta kolektē* viņa ziedoja pusi savas kabatas naudas. Viņa bija devīga, bet nekad necentās pārspīlēt; spēja baudīt ēdienu, taču par gardēdi nek|uva. Helena it labi apzinājās, ka ir piemīlīga un, ļoti ticams, reiz būs skaista; šī apziņa viņu priecēja, taču viņa nekad nezaudēja pratu sava izskata dēļ.

Kad Emijtante, kura gan vienmēr bija kā bez prāta dažadu iemeslu deļ, meitenes klātbūtne viesiem teica: «Nu, vai Helēna nav burvīgākā būtne, ko jelkad esat redzējuši?»— viņa sava rāmajā pašapziņā atzina, ka patiešam ir glīta, ka Emijtante ir nejēga un ka dzīve visa visumā uzskatāma par tīri ciešamu, bet neviena no šim atziņām nav īpašas ievērības cienīga. Ar Džeremiju meitene bija labos draugos, taču brāļa dzīvē viņai nebija lielas vietas. Tai pašā laika viņa bieži cīkstējās ar zēnu — tāpēc vien, ka bija cieši pārliecināta par savu pārākumu. Viņa augstu vērtēja savu autoritāti un pastāvīgi centās to nostiprināt. Līdz pat pagājušajam gadam viņas autoritāte netika apstrīdēta, taču Džeremijs auga lielāks. Meitene vel nemaz neapzinājās, ka viņai gaidami grūti laiki.

Helēna un Merija паса ar savam dāvanām, nolika tas uz brokastu galda un atkāpās soli atpakaļ, lai novērtētu radīto efektu.

— Vai tūlīt?— Džeremijs pajautāja.

— Tūlīt gan,— atteica Helena un Merija.

Tur atradas trīs saiņi, viens no tiem — liels un «veikaligs», divi — mazi un majas papīra ietīti, mājinieku rokām ar mājas aukliņu apsieti. Vienā mirklī viņš visu aptvēra. Veikala sainis pirkts par mammas naudu, tas tikai «izliekas» par masu dāvanu; toties abas mazās paciņas ir pašu dāmu roku darinātas. Pēdējos sešos menešos šis process bija norisinājies visu acu priekša, reizēm, jāteic gan, zināmās noslēpumainības aizsega, bet biežāk — tad, kad māsas aiz noguruma vai dusmām zaudēja modrību,— pavisam atklāti.

Zēna interesi gandrīz pilnībā saistīja «veikalīgais» sainis, kura apveids vedināja domāt par zaldātiņiem, taču viņš zināja spēles noteikumus un, nepievēršot uzmanību prāvajai, lepnajai, brūnā papīrā iesaiņotajai davanai, veltīja savu apbrīnu abiem mazajiem, «neskaidrajiem» sainīšiem.

Viņš tos atvēra. Apaļa, zaļa galdsedziņa ar sarkanu rožu rakstu un biezs salvetes gredzens no dzeltenas vilnas dzijas — tads bija sainīšu saturs.

Ai!— zēns iesaucās.— Tieši tas, ko es gribēju! (Savā dzimšanas dienā tā vienmēr sacīja tēvs.)

— Patiesi?— Merija un Helēna vaicāja.

— No manis ir riņķis,— Mērija paziņoja.— Diezgan netīrs, bet tik un ta velak nošmulētos.— Viņa vērīgi pētīja, vai Helenas dāvanu brālis nenoveries augstāk.

Viņš savukārt satraukti pētīja māsas — vai tik tās negaida no viņa buču. Taču zēns tikai pārbrauca ar delnu par lupām un steidzīgi ierunājās:

— Tagad Zaptesburka zinās, kurš ir manējais. Viņa man vienmēr uzliek kādu svešu. Nu es vienmēr lietošu šito — un to zaļo arī.

— To klāj galda vidu,— Helēna brāli pārtrauca.

Ka tad, es zinu,— Džeremijs steigšus apstiprināja.— Es to vienmēr lietošu — tāpat kā Mērijas riņķi —, kad būšu pieaudzis un vispār. . . Klau, vai tagad neatvērt to trešo?

Dari to,— atļāva Helēna un Merija, kuras nu zaudēja galvenās lomas šajā izrādē un kļuva par kvēli satrauktām skatītājām.

Tomēr Mērija gribēja paturēt pēdējo vardu.

— Tev taču patīk mana dāvana, vai ne?

— Nu, protams, tāpat ka visas citas.

Viņai gribējās pajautāt: «Labāk par Helēnas galdautu?»— tomēr viņa apvaldījās.

— Es tik ilgi ap to noņēmos; nemaz necerēju laika pabeigt.

Ar šausmām zēns manīja, ka masa ieplānojusi uzbrukumu,— gaisa bija jaušams skūpsts! Viņa paspēra soli uz priekšu, bet to pašu brīdi, Džeremijam par lielu prieku, atvērās durvis un pieaugušo ierašanās viņu izglāba.

Ienāca tēvs ar mati, tēvocis Semjuels un Emijtante; visiem dāvanas rokā, sejā — dzimšanas dienas vēlīgā izteiksme, kas pauž: «Mīlulīt, šodien — dari — ko — vien — gribi.»

Četrdesmit gadus vecais reverends* Herberts Kols kalpoja par Polčestras Svētā Džeimsa draudzes ganu jau desmit gadus un tuvā kājā nākotnē gaidīja paaugstinājumu amatā. Kļūt par draudzes ganu trīsdesmit gadu vecumā tā vis nav parasta lieta, bet viņam piemita liels garīdznieka talants, viņa sprediķi brīnišķīgi runāja «no sirds uz sirdi», un pasaules noslēpumi viņa prātu īpaši nenodarbināja. Teorētiski Herberts Kols bija lielisks tēvs, taču draudze atņēma pārāk daudz laika, lai varētu nodoties jelkādam privātām jūtām.

Kola kundze bija vismiermīlīgākā dāma Eiropā. Viņas stāvs bija apaļīgs, bet ne drukns; šur un tur vīdēja pa jaukai bedrītei. Nekas nespētu viņu izsist no līdzsvara. Bērniem, kalpotājiem, vīra sprediķiem, ciemu gaitām visa apgabalā, «mājas otrdienām», gaļas tirgota jam, dekāna* kundzei, garīdznieku sievām, Polčestras klimatam, rēķiniem, tērpiem, citu sieviešu tērpiem — visam šim ikdienas dzīves juras zemūdens klintīm viņas laiva laimīgi tika pāri. Ļauni ļaudis Kola kundzi uzskatīja par padumju, bet jaunībsdienās viņa bija ar patiku lasījusi «Kornhila» publicētos Trolopa* romānus, rāmi iebil dusi «Džeinai Eirai»* un apjūsmojusi Tenisonu*, tā ka par neizglītotu viņu vis nevarētu saukt.

Māte bija saimnieciska un labsirdīga, viņa mīlēja savus bērnus, iesaistījās tikai pavisam nevainīgās tenkās, jutās pilnīgi laimīga — turklāt tas viss risinājās tik mierīgā garā, cik vien iespējams.

Viņas māsa Emija Trefuša jaunkundze bija gluži citāda — pasīks bija kā viņas augums, tā jutu krājums. Viņa vētraini slīdēja visam pa virsu, rādījās pati jūsmīgāka no ļaužu dzimuma, bieži lēja asaras grāmatu vai dabas spēku ietekme, juta dziļu dievbijību (gan visai paviršā veida) un — kaut ari būtu pagalam pārsteigtā, ja kāds to viņai pateiktu,— tā īsti rūpējās vienīgi pati par sevi. Viņa allaž tērpās tumšās, modernās drānās un valkāja elegantas cepurītes un mazas ķēdītēs, kas pie katras kustības nožvadzeja. Dvēseles dziļumos Emijas jaunkundze baidījās no bērniem un neuzticējas tiem, bet pati to nemaz neapzinājās. Toties viņa labi apzinājās, ka baidas no sava brāļa Semjuela un neuzticas tam.

Viņas brālis Semjuels iemiesoja visu to, ko Trefušu ģimene, šī konservatīvā* dzimta, kas cieši turējās pie tradīcijām, nu nekādi nespēja pieņemt. Viņš bija kļuvis par neveiksminieku jau ar pašu pirmo dienu Polčestras ģimnāzijā — trīsdesmit piecus gadus pirms šī stāsta notikumiem. Viņš bija turpinājis kļūdīties Vinčestrā un Oksfordas Kristus baznīcā. Semjuels bija sapņojis kļūt par gleznotāju, atšķēlies no savas dzimtas un devies uz Parīzi apgūt mākslu. Viņš bija badojies un badojies, nonācis pie nāves sliekšņa, tad atrauts inajas un, tik pēkšņi Polčestrā atgriezies, dzīvojis vispirms uz sava tēva, pec tam svaiņa rēķina, klīdis pa pilsētu un gleznojis: gleznojis — un apveltījis ciniskām piezīmēm pilsētas iedzīvotājus, gleznojis — un apveltījis zaimojošām piezīmēm bīskapu, dekānu un visus citus garīdzniekus, gleznojis — un atteicies atstāt svaiņa namu. Protams, viņš bija ģimenes kauna traips — resns, nesakopies; «iziedams* viņš lika galvā zilu skotu bereti un dažkart soļoja pa Orāniešu ielu istabas čībās.

Viņš bija kauna traips; bet ko tad lai dara, ja kāds radinieks stūrgalvīgi atsakās doties prom? Vismaz piespiediet viņu noskūties, saka mācītāju sievas. Bet Scmjuelu Trefusi neviens nemūžam nespētu piespiest darīt to, ko viņš negrib darīt. Dažreiz viņš staigāja neskuvies veselas trīs dienas.

Sā vai tā — te nu viņš ir. Un nav jēgas izlikties, ka viņa nav,— kā to mēģina darīt vairākas pilsētas dāmas. Semjuels vismaz neglezno dīvainas sievietes, viņš pievērsies puķēm un govīm, un Polčestras mežiem, lai gan dekāna dzīvesbiedre Sainsona kundze, kura kādreiz Akadēmija apguvusi akvareļtehniku, apgalvo, ka savu mūžu nav skatījusi kaut ko tādu, kas tik maz līdzinātos govīm, puķēm un mežiem. Semjuels Trefusis ir neveiksminieks, un, kas ir visšausmīgākais, viņam pašam par to ne silts, ne auksts; viņa gleznojumus neviens nejiferk, bet viņu tas nebūt nesatrauc, un — ļaunāk vairs nevar būt!— viņš pasmejas par saviem radiniekiem, kaut arī dzīvo uz to rēķina. Tur nu nav ko piebilst.

Helēnu, Mēriju un Džeremiju tēvocis vienmer bija saistījis, kaut arī — ka jau bērni, kuriem to jūtīgajā vecumā piemīt asa dzīves gudrība,— viņi apjauta, ka mātesbrālis ir neveiksminieks, «īpatnējs» cilvēks, kam bērni netīk. Viņš ļoti reti ar tiem aprunajas; reiz trakoti pārskaitās, ieraudzīdams Meriju laižam krāsas. (Ka apgalvoja masa Emija, viņš raizējas vienīgi par savam krāsām, ne jau nu par nabaga mazulītes veselību.) Visiem dzirdot, Semjuels bija izteicies, ka svai nim ir tādi berili, kādus tas pelnījis.

Tik un tā Džeremiju viņš vienmēr bija interesējis. Zēnam patika tēvoča tuklais stāvs, viņa pinkainie, nekārtīgie, sirmie mati, sārtās čības, zilā skotu berete, krasu traipi, kas reizein rotaja viņa vaigus, un naudas pažvadzināšana kabatā. Bez šaubām, viņš bija daudz pievilcīgāks par Emijtanti.

Un te nu viņi visi stāvēja ar dāvanām un dzimšanas dienas izteiksmi seja.

— Mīļumiņ, es palīdzēšu tev attaisīt, jā?— nu, protams, piedāvājās Emijtante. Džeremijs papurināja galvu (nepateikdams, ko par viņu domā) un turpināja piņķereties ap aukliņu. Viņam iedeva lielas šķēres. Zēns saņēma sudraba pulksteni (no tēva), krasu kasti (no mātes), ar zeltu apdarinātu tumšzilu lugšanu grāmatu biezos mīkstas ādas vākos (no Emijtantes).

Džeremijs bija sajūsma. Ka viņš bija ilgojies pec tieši tāda sīpolveida pulksteņa un pec krasu kastes! Kādus tik toņus viņš nu varēs sajaukt! Pat Emijtantes lūgšanu grāmata ar tas mīkstajiem vākiem un zīda šķirlentīti bija ko vērta! (Un tomēr — kalab gan Emijtante nekad nevarēja viņam uzdāvināt kaut ko jēdzīgu?!)

Tur viņš staveja, sejai kaistot, acīm mirdzot, pulksteni — vienā, krāsu kasti — otrā rokā.

Atskanēja visādas piezīmes: «Tikai nebaksti ar pirkstu, Džerij, draudziņ, tā tu nolauzīsi rādītājus!»— un: «Man šķita, viņam labāk derēs kubiciņi, ne tūbiņas. Tie ir tik mīksti,»—vai arī: «Džerij, mīļumiņ, nu gan tu viegli varēsi iemācīties lūgsnu — te ir tik prāvi burti. Cik laipni no tavas puses, Emij.»

Pa to laiku zēns bija atklājis, ka tēvocis Semjuels nav uzdāvinājis itin neko. Vilšanās uz mazu brīdi aizsita elpu — ne tapec, ka Džere mijs karotu dāvanas, bet tālab, ka viņam patika tēvocis Semjuels. Pēkšņi kaut kur aiz muguras zēns dzirdēja mātesbrāli sakam:

Aizver acis, Džerij. Un netaisi vaļa, pirms es teikšu,— tad visai asā tonī:— Ne, Emij, liecies nu miera! Es zinu, ko daru, paldies, nepūlies.

Džeremijs cieši aizvēra acis. Tik cieši, ka pašķīda sarkanas ugunis un šķita — plakstiņi apgriezīsies otrādi. Viņš stāvēja ta tumsā vismaz simts gadus; neviens nebilda ne vārda, tikai Merija reiz iesaucas «Ai!» un sasita plaukstas, un šis kliedziens zēnu tik traki satrauca, ka viņš būtu iecirtis nagus delnās, ja vien tie nebutu tik pamatīgi nograuzti, ka vairs nebija, ko cirst. Viņš gaidīja. Gaidīja. Gaidīja. Un bija kļuvis astoņdesmit, ne astoņus gadus vecs, kad tēvocis Semjuels beidzot atļāva:

— Nu tu drīksti skatīties.

Džeremijs atvēra acis un apgriežas apkart; kādu bridi arī istaba griezās riņķi, jo acis bija atradušas no gaismas. Tad viņš ieraudzīja. Bērnistabas paklāja vidu bija parādījies ciematiņš, īsts ciematiņš: sešas mājas ar sarkaniem jumtiem, zaļiem lodziņiem un baltiem lieveņiem, baznīca ar torni un sīciņu zvanu, dārzs ar ziedošiem augļu kokiem, zaļš maurs, iela ar gaļas tirgotavu, pastu un pārtikas veikalu. Ciemata iedzīvotāji — Noass, Noāsa kundze un mazie Noasiņi —, lauks ar govīm, zirgiem un suņiem, ferma ar cāļiem un pat divas cūciņas . . .

Viņš staveja, viņš skatījās, viņš dziļi ievilka elpu.

— Tas nāk no pašas Vācijas,— paskaidroja Emijtante, kura vien mer, kad vien spēja, centās visu padarīt neinteresantāku.

Saka raisīties līksmas valodas. Džeremijs klusēja. Bet tēvocis Semjuels viņu saprata.

— Man prieks, ka tev patīk,— viņš noteica un izgaja no istabas.

— Vai tu priecājies?— Helēna pavaicaja.

Džeremijs joprojām klusēja.

— Desiņas! Desiņas!— iesaucās Mērija, kad durvīs parādījās smai doša Gledisa ar bļodu, no kuras vēdīja brīnišķi patīkama smarža.

Bet Džeremijs pat nepagriezās. Viņš vienkārši stāvēja un skatījās.

2

Dzimšanas dienu būtība ir tāda, ka to rītausmas spožums nespēj saglabāties visu garo dienu. Pirms trīsdesmit gadiem Polčestrā nebija ne kinematogrāfa*, ne teātra, tikai reizumis draudzes nama notika kāda amatieru izrāde un laiku pa laikam tika rādītas burvju laternas* bildes. Pie tam šoreiz šajā dienā Kolu laulatais paris bija ārkārtīgi aizņemts, jo gatavojas draudzes tējas vakaram, Trefuša jaunkundze grasījās doties ciemos, un tēvocis Semjuels, protams, pie apvāršņa neregojās. Tā nu Dzimšanas diena pēkšņi no dzimšanas dienas pārvērtās par gluži parastu dienu — ar neparastām vēlmēm. Tālab arī tik daudzas dzimšanas dienas noslīkst asaras.

Bet Džeremijs, ka allaž, to uzņēma rāmā miera. Viņš gan varēja skaļi brēkt, alkdams uzvaras ciņa par pīto krēslu, jo tas viņu necik dziļi neskāra, bet par būtiskām lietām zēns klusēja. Un ciematiņš piederēja pie būtiskām lietām; visu rīta cēlienu jubilārs pavadīja, kopā ar to sava dvēselē ieslēdzies, no plašās pasaules tos šķīra daudzas biezas durvis. Kā gan tēvocis Semjuels zināja: sirds dziļumos, tik dzijos, ka Džeremijs to nebija atklājis pat sev, viņš bija karojis pēc tieši tadas dāvanas? Pirms trīsdesmit gadiem nebija to mantu, kuras bērniem var dāvināt tagad: ne tādu brīnišķīgu vilcienu, kas riņķo pa bērnistabu no Montekarlo uz Parīzi, neizlaižot nevienu staciju; ne tādu leļļu, kas ir tik līdzīgas īstām modes dāmām, ka netrūkst pat manikīra piederumu, lai varētu sakopt to nadziņus; ne tādu miniatūru mašīniņu, kas darbojas pašas no sevis un bez uzvilkša nas joņo pa grīdu jūdzēm* tālu. Tādas lietas Džeremijs nepazina, un labi vien bija. Tādam puikam tāds ciematiņš bija īsts brīnums. Tas nāca ne jau no Vācijas, kā apgalvoja Emijtante, bet no pašām debesīm. Un tomēr — vairāk nekā par ciematiņu viņš domāja par tēvoci Semjuelu. Kad viņi visi — Helena, Merija un Džeremijs — Zap tesburkas pavadībā devās pēcpusdienas pastaigā, zēna prātu joprojām nodarbināja tie paši jautājumi. Kā tēvocis Semjuels tik precīzi bija uzminējis? Vai viņam nācās grūti ciematiņu atgādāt šurp tādu gaisa gabalu? Vai tēvocis nebija ņēmis Jaunā, ka zēns nepateica paldies?

Šādās pārdomās zēns bija iegrimis ari tobrīd, kad Zaptesburka vaicāja, kurp viņiem doties pastaigāties,— viņš drīkstēja izvelēties ceļu, jo bija viņa Dzimšanas diena. Zēnam nevajadzēja ilgi prātot. Viens maršruts spožuma pārspēja visus pārējos: taisni projām pa Orāniešu ielu, tikpat taisni cauri tirgum, garām draudzes namam un rātsnamam, garam puķu un augļu kioskiem un vecajai bananu pārdevējai zem zaļā lietussarga, garām rotaļlietu veikaliņam ar krāsainiem baloniem, porcelāna sunīšiem un ezelīšiem, kuri klana galvu, tad kalnup pa Augšielu līdz katedrāles apkaimes bruģim, no kurienes var pamest skatienu lejup, cauri māju rindām līdz augļu dārziem, pēc tam apkart pļavu ieskautajai katedrālei, lejup pa Pola pļavas nogāzi līdz upei un tad pa Dārzu šķērsielu atkal atpakaļ Orāniešu ielā.

Sis maršruts ietvēra sevi visu brīnumaināko un jaukako, ko vien sirds var kārot, bet parasti tas netika atļauts, jo Džeremijs gribēja kavēties pie veikaliem un tirgus laukuma kioskiem un iegriezties ceļa aiz katedrāles, no kurienes reizumis var aplūkot laivas upe, aitas un govis pļavā un, ja īr īstais laiks, pašu debesu jaukumu —jēriņus.

Viņi devās ceļā . . .

Pirms trīsdesmit gadiem ziemas Polčestra bija brīnišķīgas. Tagad, protams, kārtīgu ziemu vairs nav — nav ne sala, ne sniega, ne Ziemsvētku dziedoņu, ne snicgaviru, ne slidošanas uz dīķa ledus. Toreiz tas viss bija. Džeremija dzimšanas dienā pieturējās stiprs, dzeldīgs sals; saule kā apaļa, sarkani lakota paplāte smagi un lēni

virzījās pa trauslajām, blāvajām debesim, kuras nespēja to noturēt. Gaiss apsvilināja rīkles galu ar piparmētru auksto, saldo dvesmu. Šķita, Polčestra ir uzgleznota uz zila audekla — katedrāles torņi sarkani vizēja pret debesim; smaržoja pcc degošām lapām, un pilsētas trokšņi dzidri un tvirti cēlās augšup, lai izskanētu un pagaistu kā mūzikas skaņas. Kaut kur spēlēja futbolu, un spēlētāju klaigas no tālienes atlidoja tik ritmiski kā kareivju ierindas soļu duna. «Trīs!» nosita katedrāles pulkstenis, it ka izsauktos: «Sezam, atveries!»* Citi mazākie pulksteņi sardzes apgaitas saucienu atkārtoja visā pilsētā. «IJhuhu!» skandināja vīrs, kurš Orāniešu ielas lejasgala tirgojās ar adām. Debesis, zilumu lēnam nomainīdamas pret zeltu, noslēpumaini mirdzēja caur ielu laternu stikla kupoliem, un saule saka tīstīties plīvuros, kas vizēja purpura un visās krokusu un īrisu nokrāsās. «IJhuhu!» spalgi iesaucās ādminis, pēkšņi parādīdamies ielas augšgalā.

Nu tik pasteidzies, Džeremija jaunskungs, Zaptesburka mudināja,— vai ari šovakar mēs mājā nemaz netiksim; man tak vaj’dzēja paredzēt, ka tu izvēlēsies pašu garāko ceļu. Ejam, ejam, Merijas jaunkundz, nav ko vilkt garumā!

Terpies tumšzila matroža uzvalciņā un cepurītē, ko rotāja uzraksts «V. M. K * Dēkainis», Džeremijs jutās galvastiesu pārāks par Zaptesburku, ta ka izmeta tikai. Ak, ko nu tu uztraucies, aukle, —- un tajā paša elpas vilcienā turpināja: — Mērij, es tevi noskriešu pa kalnu leja! Un, pirms kāds paspēja kaut vārdiņu bilst, šie jau stāvēja Orāniešu ielas lejasgalā, itin kā aka butu iekrituši. Saule bija pagaisusi, zeltītais apvārsnis bija pagaisis — tikai sārti atspulgi saka drūzmēties pie viņu kajāin un lēnam apņēma augstās, tumšas mājas.

Merija jutās apmierināta, jo tagad Džeremijs piederēja viņai vien. Lai nezaudētu ne brīdi, meitene žigli ierunājās:

— Džeremij, gribi — es tev pastāstīšu pasaku? Es zinu vienu pavisam jaunu. Reiz sensenos laikos dzīvoja trīs mazi puisēni, un viņi mita mežā, un veca ragana viņus aprija, un atnāca princese, kurai piederēja dārglietu kalni un balts zirgs, un burvīga zelta kleita, un sniga sniegs, un ragana . . .

Tāda nu Merija bija. Viņai ārkārtīgi patika stāstīt Džeremijam interesantus stāstus, un zēnu tas nebūt netraucēja, jo viņš nemaz neklausījās un pa to laiku varēja nodoties pats savām pārdomām.

Galvenais lēmums, ko zēns pieņēma pastaigas laika, bija šāds: ciematiņš piederēs viņam vienīgajam; cits neviens tam nedrīkstēs ne pirksta piedurt, nedrīkstēs iekārtot augļu dārzu ar krāsainajiem kociņiem, izlemt, ka saukt Noāsu ģimenes locekļus, piešķirt ciematiņa ielai galīgo veidolu, zvanīt baznīcas zvanu vai ari slaukt govis. To visu darīs tikai viņš viens. Un, šādi lemdams, zēns jutās pašam

Dievam līdzīgs. Dievs, kā viņš sprieda, varētu izpostīt Polčestru, te un tur iznīdēt pa majai, sagraut draudzes namu un notēmēt zibens šautru pret ābolu sieviņas lietussargu. Tātad — zēns tāpat varētu rīkoties ar savu ciematiņu. Viņš soļoja, aiz lepnuma vai plīsdams. Nonācis pie pirmās Kirkes saliņas*, proti, pie rotaslietu tirgotāja Tomsona veikala loga, viņš piespieda dcguntcli pie rūts un nemaz neklausījās, kad Zaptesburka viņam centās iegalvot, ka jādodas tālāk.

Zēna acu priekša bija dimanti kā rasas lāses saule un pērles kā piena lāses, un rubīni ka asins lāses, taču viņa prātu aizņēma ne jau dimanti, pērles un rubīni, bet vienīgi viņa ciematiņš. Viņš pašķindinās baznīcas zvanu, un tad visa Noāsu ģimene, pa durvīm iznākusi, caur dārzu dosies projām pa ciemata ielu . . . IJn nepavisam netiks ņemts vērā, ka viena no Noasu meitencm ir tāda sliņķe, kas grib palikt majas un atlaisties dārzā zem ziedošiem augļu kokiem. Tas viņai netiks Jauts. Viņš bus Dieva vietā . . . Viņš bus Dieva vieta . . . Arī gaļas tirgotājam bus jāiet (ja vien viņš nav pielīmēts pie sava veikala), un to varētu darīt pat dažas viņa govis . . . Viņš būs Dieva vietā . ..

Pie auss Džeremijs izdzirdēja Mērijas balsi.

— Un pēc tam viņi abi eda šokolādi ar baltu un sārtu pildījumu un to izsūca, un bija gan cieti, gan mīksti gabaliņi, un princese (tagad viņa bija varde — tu taču atceries, Džeremij, vai ne?—ragana viņu nobūra) karsēja plītskrāsni ar melnām durvīm tāpat kā virēja, un viņa karsēja un karsēja, bet pēkšņi atskanēja troksnis . . .

Un zēnam otrā pusē atskanēja Zaptesburkas balss:

— Palaidņa puika, šis tik stāvēs un rēgosies visiem acu priekšā — tāpēc vie’, ka šim i’ dzimšanas diena, labi butu, ja tādu dienu pavisam nebūtu, un nebutu ar’, ja es būtu pie teikšanas!

Novērsies no Tomsona kunga loga, Džeremijs veltīja Zaptesbur-kai nievīgu smaidu.

— Es esmu pārāks par tevi, aukle,—viņš sacīja.—Ja es skaļi pateiktu: -«Es nekur neiešu,»— tad neietu ari, un neviens mani nevarētu piespiest.

— Labi, labi, nāc tikai,— aukle mudināja.

— Neesi taču tāds nejēga, Džerij,— Helēna rāmi teica.— Ja pienāktu policists un liktu tev doties mājup, tev butu jāiet.

— Nē, es neietu vis,— Džeremijs atsacīja.

— Tad tevi ieliktu cietumā.

— Var gadīties.

— Varbūt tevi pakārtu.

— Var gadīties,— Džeremijs atkārtoja.

Tā ka vairs nebija, ko teikt, Helēna paraustīja plecus un sacīja:

— Tu patiesi esi muļķis.

Un visi kopā devās tālāk.

Dry/, vien zēns atklāja, ka jauna dievišķas visspēcības izjūta drusku mazina tirgus laukuma pārdzīvojumu spilgtumu — kaut arī puķu kioska ziedu klēpji žilbināja acis, rotaļlietu tirgotava bija parādījusies jauna veida cūciņa, kas pacēla un nolaida lejā astīti, un ābolu sieviņa, kura bija tikpat resna kā allaž, ap savu galvu bagātīgi bija sakarinājusi kuplus dzeltenu banānu ķekarus. Viņi uzgāja Augš ielā un nonāca katedrāles rajonā. Pulkstenis rādīja pusčetri, un katedrāles zvani saka skandēt vakardziesmu. Te visas mājas bija gaiši dzeltenas gaismas ietonētas; katedrāles priekšā, pār garo, zaļo zālienu guldamas, tievas, garas ēnas kā milžu pirksti norādīja uz dievnama durvīm. Te valdīja tik dziļš klusums, ka zvanu skaņas, pret namiem atsitušās, atleca nost un ilgi atbalsojās slaikajās gobas, ar krauķu rāmajiem ķērcieniem saplūzdamas.

Redz, kur iet Samsona kundze,— Džeremijs norādīja.— Emij tante apgalvo, ka viņa esot ļauna sieviete. Auklīt, ka tev šķiet — vai viņa ir ļauna?— Viņš ar interesi nopētīja drukno stāvu. Ja viņš patiesi būtu Dievs, tad pārvērstu to par trusīti. Sī doma zēnu ielīksmoja, un viņš sāka smieties.

— Tu, palaidņa puika, nu nāc tak reiz!— Zaptesburka ieteicās; Džeremija smiekli vienmer viņā modināja aizdomas.

Kad es būšu liels, es zvanīšu zvanus,— zēns apgalvoja,— un darīšu to nakts vidū, lai visiem ir jāceļas augša un jāiet uz baznīcu, kaut gan nemaz negribas. Kad būšu pieaudzis, varēšu darīt, ko vien vēlos.

Nevarēsi vis,— Helēna iebilda.— Tētis un mamma nevar darīt visu, kas ienāk prātā.

— Var gan,— Džeremijs strīdējās pretī.

— Nevar vis,— Helena nepiekrita.— Tad tak viņi darītu.

Un dara jau arī,— noteica Džeremijs,— muļķe tāda.

Pats muļķis,— Helena ļoti mierīgi attrauca, itin labi apzinādamās, ka viņa nu gan nav muļķe.

— Bērni, tagad vienreiz pietiek!— iejaucās Zaptesburka.

Speķa apjauta, ko Džeremijs tikai šodien bija guvis, augstāko

punktu sasniedza tajā brīdī, kad, iedami caur pilsētu, viņi nonāca katedrālei otra puse. Ir jau tā, ka tagad mūsu abu, Džeremija un manās, acīs šī ainava sarukusi līdz īstajam — pieaugušam cilvēkam tveramam — samēram, un tomēr — vai gan kāds cilvēks, kaut arī viņš nodzīvojis sešus, septiņus vai vēl vairak gadu desmitus, jelkad spētu aizmirst bērnudienu vīziju lielumu, lieliskumu un pārsteidzošo spilgtumu?!

Todien Džeremija acis skatīja veco pilsdrupu sienu, zaļo klājienu, kas pa katedrāles kalna nogāzēm šļācās lejup ka plats ūdenskritums, vakara saule zvīļojošo, kailo koku ieskauto zilo upes lenti, garās, melnas ēnas, kas palēnām ieņēma krāsu vietu, itin ka saritinātu tās.

lai noglabātu nākamajai dienai, brūngano, salā kalto Virves ceļu, upes otru krastu, ko klāja lauki un dzīvžogi, kas stiepās līdz pašai meža svītrai — tik melnai iepretim zeltainajām debesīm. Un kāds klusums visapkārt! Stāvēdami un skatīdamies bērni saklausīja putnēnu vāros čiepstus un sakaltušo lapu un zariņu čaboņu, putniem un zvēriem mājup dodoties; šķita, ka krauķu kraucieni melnajos zaros sola pasaulei mūžīgu mieru, itin kā tā uz laiku laikiem tiktu nometināta noma[ā klosterī; saule, par tumšo mežu sarkani kvēlodama, šur un tur izkarināja pa baltam miglas plīvuram, lai aizslēptu acīm savu aiziešanu. Kļuva vēl klusāks, pēdējā blāzma iekvēlojās un aizgrima aiz kalna.

— Nu, bērni, ejam tak,— ierunājās Zaptesburka, kurai gribot negribot nacas kavēties, par ko, kā viņa labi zināja, rītdien nāks atmaksa reimatisma lēkmēs formā. Un tad dievišķa spēka izjūta, kas Džeremijā bija pamodusies agri no rīta, kad zēns nosēdās pitaja krēslā, sasniedza virsotni. Tur nu viņš, kājas iepletis, stāvēja un noraudzījās uz tumstošo pasauli, juzdams, ka varētu darīt visu — itin visu . . .

Vienu jau nu gan viņš katrā ziņā varēja darīt — neklausīt Zaptes burkai.

— Es nekur neiešu,— zēns sacīja,— kamēr pats nesagribēšu.

— Ļaunais puika!— aukle iesaucās, un viņas dusmas pieņēmās spēkā līdz ar vakara drēgnumu, kāres pēc karstas tējas tases un kvēlām alkām apsēsties ērta krēslā.— Tas nu i’ kauns un negods — kur ikviens pret tevi bijis tik labs un sadevis mantas un vis’ kau’ ko!

Zaptesburka, kurai bija tā laime iztikt bez fantāzijām, savā priekšā redzēja mazu, izlutinātu palaidņa puiku, kurš prasīties prasās pēc kāvienā.

Kāds krauķis, kurš, kaila zara sēdēdams, pēdējoreiz pirms došanās pie miera pārlūkoja pasauli, pamanīja kādu mirstīgo metam izaicinājumu plašajam Visumam un juta tam līdzi.

Pateikšu mātei,— Zaptesburka piedraudēja.— Esi nu labs puika, Džeremija jaunskungs, un nāc!

— Ak, liecies reiz mierā, aukle,— viņš nepacietīgi atteica.— Ko tu vari ņemties!

Sājā mirkli viņa atskārta, ka pēkšņi zaudējusi varu par zēnu un nekad to vairs neatgūs. Astoņus gadus viņa Džeremiju bija lolojusi un mīlējusi, ka nu prazdama; tajā bridi un taja vietā Zaptesburka, kura, iespējams, nebija visai gudra pec visas pasaules mērauklas, bet kura bija gana apķērīga pēc aukļu pasaules standartiem, kas paredz nemitīgu padošanos un atkāpšanos, zēnu aizdeva projām plašākai dzivei . . .

Tu jau vari darīt, ko vien gribi, Džeremija jaunskungs,— viņa sacīja.— Pavisam drīz mums, paldies Dievam, bus jašķiras. Nākamo septembri tu dosies prom uz skolu, un tad jau redzēsim, kas notiks ar tavu velnišķo lepnību.

— Uz skolu!— viņš pagriezās un palūkojās aukle platam acīm.

Uz skolu!— viņš noraudzījās visās ceļabiedrēs.

Pasaule aizslīdēja projām. Zēna dveselē valdīja sajukums — tur jaucās triumfs un izmisums, satraukums un vientulības bailes, pēkšņi sairušo visu veco uzskatu un redzes apvāršņu paliekas, lepnums un pazemojums . . . Ciematiņš viņa acis kļuva tik mazs! Zēns paraudzījās līdzgājējās, lai redzētu, vai viņas to var saprast. Ne, nevarēja vis.

Pavisam rāmi Džeremijs sekoja pārējiem mājupceļā. Viņa dzimšanas diena bija sasniegusi augstāko punktu . . .

II nodaļa ĢIMENES SUNS

1

Tā ziema, kad Džeremijs kļuva astoņus gadus vecs, bija ievērojama ar sniega daudzumu. Glebšīra nekad nav piepildījusi bērnu ilgas pēc sniegainiem Ziemsvētkiem, un Polčcstra ir izdaudzināta mitrā siltuma un miglu, un dumaku dēļ, taču togad tradicionālas cerības piepildījās gluži neticamā veidā—1892. gadā visi bērneļi ar sniegu tika apveltīti tik dāsni, ka visu atlikušo mūžu varēs stāstīt: «Ai, kaut jus zinātu, kādas ziemas bija mūsu bērnu dienās! . . .»

Snigt saka tūdaļ nakamaja dienā pēc Džeremija dzimšanas dienas: sākumā lēni, it kā šaubīdamās krita mazas pārsliņas, pelēcīgas pret pelēcīgajām debesīm, pēc tam pavīdēja spožs baltums, un tad uz slapjas, neviesmīlīgas zemes nozibēja mitri traipi. Todien sniegs nokusa un kādu nedēļu vairs nesniga; pec tam zemi sagrāba putenis, kas neatlaidās divas dienas un naktis. Bērni tajā noraudzījās pa bērnistabas logu, ar degunteļiem rūtī mazus aplīšus atkausējuši; viņu līksmas acis tvēra brīnišķas ainas: vētras svaidītus stāvus, ormaņa ratus, kas lauž ceļu sniegā, ādmini, pieninieku, pastnieku—šos brašos dēkaiņus, kuri, kā bērniem šķita, cīnās ar puteni uz dzīvību un nāvi.

Divas dienas bērni neizgāja no mājām, un, gluži dabiski, otrās dienas pievakarē viņi jutās ka suņi, kas izmisīgi purina un rausta ķēdi.

Nevar noliegt, kopš tās pēcpusdienas, kad Džeremijs uzzināja par savu došanos uz skolu septembri, viņš visiem bija pagalam apnicis. Zēnam šķita, ka tuvojas pasaulsvarīgs notikums, pats Beigu Sākums. Pārējiem, kuri dzīvoja tikai tagadnē, šis pavērsiens likās tik tais, ka nemaz nebija pieminēšanas vērts. Merijai jau nu gan patiktos pajuti naties par gaidamo notikumu, taču viņai tas tika stingri aizliegts. Tur nu nekā nevarēja darīt . . .

Pēkšņi Džeremijs bija nošķirts no māsām. Viņu gaidīja īpašs liktenis. Viņas bija meitenes, viņš — zēns; viņas nesaprata nedz brāķu bailes, nedz centienus; viņam trakoti trūka biedra. Sniegs, ieslēdzis bērnus mājās, tikai smējās par viņu mēģinājumiem uzveikt vienmuļību. Kad bērnistabas pulkstenis nosita trīs reizes, viņi aptvēra, ka līdz nākamajai maltītei jāgaida veselas divas stundas. Merija, kuras deguns no spiešanās pie loga rūts bija pavisam sarkans, caur lielajam brillēm uz Džeremija pusi skumīgus skatienus raidīdama, ilgoties ilgojas piedāvāt viņam, ka palasīs priekša. Meitene zināja gan, ka brālis to nevar ciest, bet iestāstīja pati sev, ka nezina vis.

Džeremijs izmisumā palūkojās uz Helenu, kura cienīgi sēdēja pītajā krēsla, apmalodama mazu kabatlakatiņu.

— Mēs varētu uzspēlēt pirātus,— viegli ieklepodamies, lai piever stu Helēnas uzmanību, Džeremijs ierosināja. Atbildes nebija.— Vai ari meža būdu —ja kādam tas patīk labāk,— viņš laipni piebilda.

Zēns nevarēja saprast, kas tad ir noticis. Ja Zaptesburka nebūtu izstāstījusi par skolu, viņš šobrīd, prieka starodams, spēlētos ar savu ciematiņu. Tur tas pletās viņa priekša bērnistabas vidū: Noasu ģimene dārzā dzēra tēju, gaļas tirgotājs no sava veikala durvīm raidīja šurp stingu skatienu, trīs govis un viena aita bija iegrimušas baznīcas arhitektūras pētīšanā.

Nopūties zēns ierunājās atkal:

— Varbūt tomēr labāk pirātus?

Bet Helēna joprojām klusēja. Zēns vairs nemēģināja apvaldīt kvēlās jūtas.

— Ir tik nepieklājīgi neatbildēt,— viņš sacīja,— ja džentlmenis tevi uzrunā.

— Es te neredzu nevienu džentlmeni,— acu nepacēlusi, Helēna rāmi atteica, labi zinādama, cik tas izaicinoši.

Redzi gan, — Džeremijs iespiedzās. — Es esmu džentlmenis!

Neesi vis, — Helēna turpināja, — tev ir tikai astoņi gadi. Džentlmenis ir tas, kam pāri divdesmit — kā tēvam vai Dželibrenda kungam.

— Es ienīstu Dželibrenda kungu, un es ienīstu tevi!— Džeremijs attrauca.

— Man vienalga,— apgalvoja Helēna.

— Nav vis!— Džeremijs neticēja; tad pēkšņi, itin kā šī nomācošā pēcpusdiena nebūtu pat kārtīgas ķildas vērta, viņš rāmi sacīja:— Tu varētu gan uzspēlēt pirātus, Helen. Ja gribi, tu būsi sers Rodžers*.

— Man jāpabeidz šitas te.

— Veca, netīra lupata,— Džeremijs turpināja, atsākdams strīdiņu,— un drīz tā būs vēl netīrāka, un Zaptcsburka saka, tev visi dūrieni ejot šķērsām. Kaut es jau būtu skola!

— Kaut tu būtu!— Helena piekrita.

Sekoja klusuma bridis. Džeremijs bēdīgs devās uz savu vietu pie loga. Mērija juta, ka viņas laiks ir klāt. Sņaukadamas — ka vienmēr, kad kaut ko ļoti velējās,— viņa paskaļa čuksta ierosināja:

Džeremij, vai nebūtu jauki, ja es palasītu priekšā?

Džeremijs patiešām bija džentlmenis, kaut ari tikai astoņus gadus vecs. Viņš palūkojas uz māsu un aiz briļļu stikliem ieraudzīja acis, kas lūgtin lūdzās viņa atļauju.

Nu, nekā sevišķi jauka tur nav,— zēns sacīja,— bet ši pēcpusdiena jau šā vai ta ir nejēdzīga.

Vai es ari drīkstu sēdēt uz palodzes?— Mērija pavaicāja.

Tikai ne pārāk tuvu — tad man kutēs auss; sēdi, ja gribi.

Viņa piesteidzās pie grāmatplaukta.

Izvelies «Strupuļus» vai «Lupatas un Skrandas», vai «Bezbailīgo eņģeli», vai «Mazuļa kungu», vai «Alisi», vai . . .

Drīzāk «Alisi»,— Džeremijs nopūzdamies sacīja.— To tu zini labāk nekā citas.

Viņš ērti iekārtojās kaktiņa pie loga. No turienes zēnam pavērās jauks skats. Tieši apakšā — balts un pelēcīgs zem pelēcīgajām debesim — pletās dārzs; tā centrā kā sniegavīrs slējās salūzusī strūklaka. Vairs nesniga, un pasaulē valdīja dziļš klusums.

Aiz mazajiem dzelzs darza vārtiņiem, kas ikreiz nošķaudījās «apčī!», kad tos vēra ciet, bija Orāniešu ielas gals; lejāk pa nogāzi labajā pusē vidēja tēva baznīcas tornis: vārtiem tieši pretim sākās ceļš uz augļu dārziem, savukārt tā labajā pusē atradās Polčestras meiteņu ģimnāzija, kuru Džeremijs dziļi nicināja — it īpaši, jau iedomājoties, ka drīz vien par šīs skolas audzēkni kļūs Helēna: viņa spiegs līdz ar citām meitenēm un, pats ļaunākais, pēc. neilga laiciņa staigās apkārt, ar kādu citu skuķenu cieši apkampusies, tarkšķot un saldumus sūkājot . . .

Pasaule šķita izmirusi. Ne krāsu, ne kustību, ne skaņu. Zēns vēlreiz nopūtas.

«Es gribu saēsties ievārījumu — spaiņu spaiņiem,» viņš domāja. «Tik jauki būtu saslimt.»

Merija atgriezās un iekārtojās sēdekli pie loga.

— Tā ir «Aizspogulija»*. Es ceru, tev nekas nav pretim,— viņa bažīgi teica.

— Ak, bus jau labi,— zēns bija pieļāvīgs. Viņš pameta skatienu uz apgaismoto bērnistabu. Salīdzinājumā ar pelēcīgo ārpasauli šeit viss šķita apžilbinoši krāsains: tapešu sarkanais kuģišu raksts, «Vieglās kavalērijas uzbrukuma» spilgtās gaismas un ēnas, leļļu namiņa lašu krāsas fasāde, istabas vidu noliktais, ziedošu koku ieskautais ciematiņš, kura zaļums mijās ar sarkanumu, zilais galdauts, spīdīgais misiņa ogļu spainis, kas dzīvīgi atspulgoja liesmu un enu mirgu, ko meta aiz augsta, spoži zeltīta režģa iesprostotā kamīna uguns. Drīz satumsīs — nedzīvā baltuma priekša tiks aizvilkti aizkari, un jopro jām nebūs, ko darīt! Viņš atkal nopūtās.

— Te ir tā jaukā vieta par veikalu,— Mērija ieteicās. Tā kā Džeremijs klusēja, viņa ķērās pie lasīšanas. Meitene uzsāka straujā tempā:

—«Viņa paskatījās uz Karalieni, kas»— khe, khe «pēk — pēk pēkšņi it ka bija iev — iev — ievīs — tī — ju — ju — sies — ievīstī jusies . . .»

— Ievīstījusies?— Džeremijs pārjautāja.

— Es nezinu,— degunu berzēdama, Mērija sacīja,— ko tas nozīmē, bet varbūt mes drīz uzzināsim. «... Ievistījusies vil — vil — vilnā. Alise izberzēja acis un paskatījās vēlreiz viņa ...»

Paskatījās velreiz viņa?— Džeremijs brīnījās.— Vajadzētu but: «Viņa paskatījās vēlreiz.»

— Л! Te ir punkts,— Merija apķērās.— To es nepamanīju. Aiz «velreiz» ir punkts. «Viņa lāgā nesaprata, kas īsti noticis. . .»

— Es arī nesaprotu,— Džeremijs īgni izmeta.— Šķiet, butu labak, ja es lasītu pats.

— Tūlīt viss būs kārtībā,— Mērija pašpaļāvīgi solīja.—«Vai viņa iegājusi veikalā? Vai patiesi . . . vai patiesi uz letes sēž cita?»— viņa strauji pabeidza.

— Kas? Kas?— ievaicājas Džeremijs.

— Cita . . .

— Cita! Kas tad tā par tādu citu, kas sež uz letes?— zēns jautāja.

— Ak nē! Aita taču! Esmu gan muļķe!— iesaucas Mērija.

— Tu patiešām lasi slikti,— viņš atklāti atzina.— Es nekad neko nevaru saprast.

Un tanī mirklī zēns ieraudzīja Suni.

2

Pa daļai izklaidīgi, pa daļai domīgi Džeremijs bija lūkojies dārza, ar vienu ausi klausīdamies Merija, ar otru uztverdams kamīna uguns sprakšķus, pulksteņa smago gaitu un kanārītes Martas švīkstināšanos.

Viņš vēroja sniegoto dārzu, melnos vārtus un ce|u aiz tiem. Pieteikdams krēslas tuvošanos, varen liels bāli pelēkas gaismas vilnis pārslīdēja pāri apvārsnim, sniega klātajiem jumtiem un ielām, un savādā atmosfēra Džeremiju vedināja sajaust tās noslēpumainās zīmes, ar kurām ziemas pirmais sniegs piepilda visu zemi. Viņš raudzījās tā, it ka kaut ko gaidītu.

Mazais radījums |oti lēnam tuvojās Orāniešu ielas kalngalam. Nekā cita iela neredzēja — ne ratu, ne zirga, ne vēja pērta ceļinieka. Sākumā bija manāms tikai mazs, melns traipiņš sniegā; pēc tam kad suns sasniedza Kolu dārza vārtus, Džcremijs to varēja saskatīt pavisam skaidri. Izrādījās, tas ir gluži viens; varēja nomanīt, ka vētra to krietni apstrādājusi. Daba suni bija apveltījusi ar biezām pinkām, taču tagad Dieva un cilvēku priekšā stāvēja trīcoša, papluinīta radlbiņa, sniega izmērcēta un vēja svaidīta, notašķījusies un apjukusi. Un tomēr jau no tālienes, jau uzmetot pirmo skatienu, Džcremijs sajuta suņa patīkamo neatkarību. Tas bija neliels, pastrups šunelis, kas nu nekādā ziņā nevarēja cerēt uz cieņu pret sevi un kam nebija iemesla izrādīt augstprātīgu pārākumu pār citiem; un tomēr — lēnā gaitā klīzdams pa ielu, degunu gaisā paslējis, suns visai pasaulei paziņoja: «Vētra ir darījusi, ko vien varējusi, lai mani pieveiktu,— bet ta ir zaudējusi. Esmu palicis tas pats, kas biju. Es ne no viena negaidu žēlastības dāvanu. Es zinu savu dalu.»

Tieši tas valdzināja Džeremiju; viņš gluži tāpat bija juties pēc tēva sukām vai Zaptesburkas muļķīgajiem sodiem; tādos gadījumos Merijas vai Helēnas nelūgtie mierinājuma vārdi tika atraidīti ar tik traku skarbumu, ka visā radu lokā zēns bija izdaudzināts par gatavo īgņu.

Mērija lasīja: — «... Atzveltnes krēsla sēdēja veca Aita un adīja; ik pa brītiņam, pārtraukusi adīšanu, viņa caur mil — mil — milzīgām brillēm paraudzījās uz Alisi.»

Viņš piedūrās meitenei pie rokas un pačukstēja:

— Paklau, Mērij, apklusti uz bridi, re, kur lejā ir suns!

Abi divi vērīgi noraudzījās dārzā. Suns bija apstājies pie vārtiem; tas apošņāja dzelzs kalumus, apošņāja mūri un tad . . . Joti lēni, bet īsti cienīgi turpināja ce|u.

— Nabadziņš,— Džeremijs nopūtās.— Tas nu patiesi ir iekūlies nepatikšanās.

Tad — beriliem par pārsteigumu — suns apgriežas un, panācies atpakaļ uz ielu, itin ka tam nebūtu cita, ko darīt, kā vien augu dienu klejot apkārt, un itin kā tas nemaz nebūtu slapjš, trīcošs un izsalcis, vēlreiz apošņāja vārtus.

— Ai! — Mērija un Džeremijs reizē izdvesa.

— Nu gluži kā mamma,— Džeremijs ieteicās,— kad grib pie kada iegriezties, bet nav droša, vai tā ir īstā māja.

Tad nāca pavisam necerēti brīnišķīgs pavērsiens — suns piepeši sāka spiesties iekšā pa spraugu starp vārtu apakšējo stieni un zemi. Laimīga kārtā sprauga bija pietiekami liela — mirkli vēlāk dzīvnieks jau atradās Kolu darza.

Grūti pateikt, kāpēc Džeremijs rīkojas tieši ta, ka viņš rīkojās. Iespējams, vainīga bija pēcpusdienas visaptverošā garlaicība, iespē jams, zēna līdzjūtību izraisīja dzīvnieciņa nožēlojamais izskats, bet visticamāk — viņu ietekmēja ta pārgalvīgā neatkarība, kas tieši uz viņu strāvoja no ceļa.

Varēja manīt, ka suns nejūt lielu bijību pret Kolu namu. Tas klīda apkārt pa dārzu šņākdams un ošņādams, itin kā viss piederētu tam, un smieklīgais astes strupulis, ko sliktais laiks nebija spējis pārvērst, piešķīra dzīvniekam Malvolio* jocīgo cienīgumu.

— Noiešu lejā,— Džeremijs nočukstēja, piesardzīgi pamezdams skatienu uz Helēnu, kura bija iegrimusi šūšanā.

Merijas acis aiz šausmām un pielūgsmes iepletās.

— Tu taču neiesi laukā,— viņa čukstēja.— Sniega! Ak Dievs, Džeremij! Viņi būs dusmīgi.

— Man vienalga,— Džeremijs tāpat čukstus atbildēja.— Lai dusmojas.

Taisnību sakot, pirms Mērijas bailpilnā čuksta zēnam nebija prātā darīt ko vairāk kā nolavities lejā pieliekamajā kambarī un pavērot suņuku tuvumā; nu viņš itin ka bija pieņēmis Mērijas mesto izaicinā jumu. Zēns apzinājās, ka pats ļaunākais, ko viņš var darīt, ir — iziet sniegā bez meteļa, istabas čībiņām kājās. Kā apgalvoja Emijtante, no tā viņš varētu pat nomirt, bet šimbrīžam nāve viņam nozīmēja tikai ievērības cienīgu stāvokli un lielu daudzumu jāņogu želejas un čaļa cepeša, tāpēc šādas izredzes viņu necik nebaidīja. Zēns izslīdēja no istabas tik klusu, ka Helēna ne acu nepacēla.

Kāpņu galā Džeremijs apstājās un ieklausījās. Visa māja slīga sniegainās pēcpusdienas austajā, vizmaini trīsošajā krēslā; pilnīgs klusums — vienīgi pulksteņi tikšķēja. Kuru katru brīdi viņš varētu uzskriet virsū Zaptesburkai, bet šī bija taisni ta stunda, kad aukle virtuvē iebaudīja tasi tējas; zēns to labi zināja, jo pamatīgi un pastāvīgi bija pētījis viņas dienas režīmu. Laime bija viņa puse. Bez kavēkļiem viņš sasniedza šaurās, neapgaismotas kalpotāju kāpnes. Pa tam lejā nozadzies, zēns nonāca pie mazajām dārzniekā durtiņām. Kaut ari te valdīja tikai sniega izgaismota krēsla, drusku pataustījies, viņš atrada durvju aizbīdni un, dažus pakāpienus nokāpis, pec mirkļa jau stāvēja dārzā.

Te nu viņš pilnam izjuta šī pasākuma romantiku un bīstamību. Šausmīgi sala; veselas divas dienas Džeremijs bija pavadījis istabā — satuntulējies, siltumā; nu šķita, ka sniegotā pasaule metas virsū un ierauj viņu tada ka ledus akā. Pār dārzu lidinājās noslēpumainas ēnas;

pret debesīm iezīmējās tumšā strūklaka; sajutis sejai pieskaramies kaut ko pūkainu, viņš saprata — atkal sācis snigt.

Zēns pagājas dažus soļus; māja aiz muguras bija tik tumša, pasaule priekšā tik aizmiglota un neskaidra, ka sirdi uz bridi pārņēma šaubas. Iespējams, suns bus jamekle pa visu dārzu.

Tad zēns sadzirdēja ošņāšanos un pie kājām sajuta kaut ko slapju — viņš gandrīz bija uzminis virsū dzīvnieciņam. Noliecies Džeremijs sāka glaudit tā izmirkušo kažoku. Suns stāvēja pavisam mierīgi, tad devas uz majas pusi, apošņāja pakāpienus un visbeidzot rāmi iegāja pa atvērtajām durvīm — tā, it kā tas būtu viņa nams. Džeremijs sekoja sunim un aizvēra durvis; tur nu viņi abi stāvēja mazajā, tumšajā gaitenitī — zēnam sirds dauzījās kā bungas, zobi klabēja; un viņu mocīja traka vēlēšanās nošķavāties. Ja vien izdotos sasniegt bērnistabu un dabūt suni pie vietas, viss varētu beigties labi, bet, ja viņus abus, salā trīcošus, te, koridoriņā, kāds atradīs, tad nu suns izlidos pa durvīm. Zēns skaidri zināja, kam jānotiek. Viņš dzirdēja virtuve balsis skanam. Viņš saprata, ka tie tur sež siltumā pie uguns, bet kuru katru brīdi Zaptesburkai var ienākt prātā uzkāpt augšā palūkoties, «ko tad šie tur atkal perina». Viss bija atkarīgs no suņa. Ja tas ieriesies vai iegaudosies, tad tam jādodas atpakaļ naktī, iespējams, pat sala nāvē. Bet Džeremiju, kurš no visa bezgala sentimentālā angļu dzimuma vismazāk bija apveltīts ar jūtelību, tik ļoti nodarbināja draudošas šķavas, ka viņam nebija laika pievērst īpašu uzmanību šadam šaušalīgām iespējām.

Cibas novilcis, zēns devās augšā pa kāpnēm; cieši pa pēdām sekoja suns — ļoti nopietns un cienīgs, par spīti nelielajai sniega un ūdens sliedei, kas palika aiz viņa. Viņi sasniedza bērnistabas durvis, zēns tās klusām atvēra, un dēkainis ar savu guvumu nonāca Merijas un Helenas pārsteigumā plaši ieplesto acu loka.

3

Suns devās tieši kamīna virziena; tur, apsēdies uz turku paklāja pašā zeltaino papagaiļu pulka viducī, tas sāka sevi aplaizīt. To suns darīja, ļoti pamatīgi balstīdamies uz trim kājām un ceturto taisnu un stīvu izstiepdams gaisā, it kā tā būtu nevis kāja, bet kāds koka vai dzelzs priekšmets. No šuneļa pilēja kustošais sniegs, veidojot jauku, mazu dīķīti ap zeltainajiem papagaiļiem. Sis dzīvnieks jau nu jebkura laika izskatītos visai dīvaini — tas bija gluži četrkantains ka tads spēļu sunītis, stipri pinkains, ļoti īsām kajam un platu, stūrgalvīgu skaustu; tā acis bija bruņas un šimbrīžam ļoti skaidri saskatāmas, jo pinkas, kuras parasti acis aizklāja, tagad sniegs bija pieplacinājis pie sejas. Normālos apstākļos viņa acis spīdēja caur spalvas šķipsnām ka

saule caur biezu mežu. Sunim bija maza, smaila bārdiņā — to nu citādi nevarēja saukt kā tikai par ārišķīgu dižmanību; vārdu sakot, ja jus iztēlosieties smieklīgi mazu aitu suni bez kājām, ar franču bārdiņu un astes strupuli — tad būsiet trāpījuši istajain. Un, ja jūs gribat zināt ko vairāk, varu jums ieteikt iepazīties ar viņa maz-maz-maz mazdēla Džeikoba aprakstu Bīminstera ģimenes hronikās.

Bērni tikmēr skatījās un skatījās, un ilgu laiku neviens nebilda ne vārda. Tad Helēna ieteicās:

— Tētis būs dusmīgs.

Bet viņa to nevēlējās. Suņa parādīšanās vienā mirklī visus trīs bērnus bija saliedējusi aktīvā aizsardzības vienība. Viņi labi zinaja, ka pavisam drīz gaidāms Ārpasaules uzbrukums, un bez vārda runas, bez skatienu krustošanas viņi vienojās visiem saviem spēkiem aizstāvēt paši sevi un suni. Bērni vienmēr bija vēlējušies suni; sapni piepildīt bija traucējušas neiejūtīgo pieaugušo cilvēku muļķīgās un egoistiskās iebildes.

Nu te bija šis sunītis; viņi to paturēs.

— Ai, viņš ir tik burvīgs!— Helena pēkšņi iesaucās.

Suns uz mirkli partrauca mazgāšanās procedūru, pacēla acis un apveltīja meiteni ar vēsa nicinājuma pilnu skatienu, pēc tam turpi nāja uzsākto.

Neesi tāda muļķe!— Džeremijs sacīja.— Tu taču pati ciest nevari, ja Einijtante tā izsakās par tevi.

— Vai aukle redzēja?—jautāja Mērija.

— Nē, neredzēja vis,— Džeremijs atbildēja.— Bet tūlīt viņa būs klāt.

— Ko tu domā darīt?—muti plaši iepletusi, Mērija vaicāja.

— Ko darīt? Paturēt suni, protams,— Džeremijs braši paziņoja; tai pašā laika sirds zēnam drusku sarāvās, kad viņš ieraudzīja, kā sniegūdens peļķe plešas plašumā un postošie plūdi ierij papagaili pēc papagaiļa.— Mums vajadzētu viņu apslaucīt ar dvieli,— Džeremijs ierosināja.— Ja viņš butu nosusināts, pirms uznāk aukle, viņa varbūt mazāk bārtos.

Diemžēl dvieli meklēt jau bija par vēlu; durvis atvērās, un, svinīgu dziesmu dūkdama, ienāca Zaptesburka, ļoti līksma un gluži sasartusi no virtuves pavarda guns un nebeidzamiem nostāstiem par ļaužu vājībām un nelaimēm. Dziedāšana strupi aprāvās. Viņa palika uz vietas, kā pati vēlāk izteicās, «sasalusi par statuju». «Vismazākā vēja pūsmiņa būtu varējusi mani dabūt gar zemi!» arī to viņa apgalvoja.

Suns nepalūkojās uz aukli; viņš salocīja sev apakšā to kāju, kura bija izslieta taisna ka bises stobru slauķis, un pacēla gaisā citu. Bērni klusēja.

— Tā!— Kādu bridi auklei trūka vārdu; tad viņa saka runāt, rokas pastiepusi, it kā grieztos pie sufražistu* mītiņa dalībniekiem Trafalgaras laukumā*. (Zaptesburka—laimīgā sieviete!—gan nekā nezināja par sufražistem.)— Viens i’ skaidrs, Džcremija jaunskungs, tu to esi dabūjis gatavu, ka jau katrs varēja nomanīt no tavas uzvešanās pāra pēdējo nedēļu laikā, un nei es, nei kāds cits var pateikt, kas tev lēcies, un es vel vakardie’ sacīju tavai māmiņai, ka tur nu viens cilvēks ar savam divām rokām nevar vair’ tikt gala — kur tu esi tapis tik nevaldāms un samaitāts; un no kurienes ta’ tu izrāvi šito netīro kustoni, no kura uz bērnistabas tepiķa visapkārt, tek ūdens un kurš tik briesmīgi smird, es būšu spiesta rīkoties, katrs, kam i’ acis pierē, to redz, un tev gan vajadzētu zināt, ko tavs tē’s ar tevi darīs, kad šito visu padzirdēs, un to viņš darīs gan — tas nu i’ tikpat droši, ka mans vārds i’ Līze Frestona . . . Tiš, laukā, tu nejaukais, netīrais kustoni! 0, tu šausmīgais neradījum! Es tūlīt . . .

Taču viņas uzbrukums tika apturēts. To pārtrauca Džeremijs. Sunim priekšā nostājies, īsās, resnās kājas izaicinoši iepletis, rokas dūrēs savilcis, viņš vai kliegšus izkliedza:

— Tu viņam nepieskarsies! . . . Nē, nepieskarsies vis! Viņš neies lauka, lai tur nomirtu. Tu esi ļauna, nejauka sieviete!

Zaptesburkai aizrāvās elpa. Nekad, ne, nekad visa savā garaja aukles darba mūžā viņa nebija sastapusies ar tādu nepaklausību, tādu apvainojumu.

Aukles zobi klakstēja — ka vienmer, kad viņa dusmojās, jo pirms trīsdesmit gadiem zobārstu mākslā un prasme vel nebija sasniegušas mūsdienu augsto līmeni.

Turklāt viņa bija iegādājusies Ietu protēzi. Viņas zobi klakstēja. Viņa iesāka:— Tiklīdz atnaks tava māte, es viņai paziņošu, ka aizeju. Ja padomā, kā es visus šitos gadus esu vergojusi un vergojusi, lai beigās šitāds puika man pateiktu kauc ko tādu . . .

Tad nāca pavisam dramatisks pavērsiens. Durvis atvērās, gluži kā tas iederētos Sardu* lugas trešajā celienā, un, laipni smaidīdami, parādījās Kola kundze, Emija Trefuša jaunkundze un reverends Viljams Dželibrends, Oraniešu ielas Svētā Džeimsa baznīcas draudzes mācītājā vecākais palīgs.

Dželibrenda kungs bija ieradies uz teju, kā to darīja visai bieži. Viņš bija izteicis, ka to darīja visai bieži, kvēlu vēlēšanos satikt «mīļos bērniņus». Kola kundze, kurai patika parādīt savus bērnus viesiem, pat tik ierastiem un parastiem kā Dželibrenda kungs, tūdaļ dedzīgi steidza viņa vēlmi piepildīt.

— Mcs viņus vēl noķersim taisni pirms tējas dzeršanas,— viņa priecīgi teica.

Mūsu presei un teātrim piemīt nelāga tieksme kariķēt mūsu palīgmācītājus; šo tradīciju es labprat lauztu. Nebūtu grūti to izdarīt — es taču rakstu par Polčestru, pilsētu, kura vai čum un mudž — un ari pirms trīsdesmit gadiem čumēja un mudžēja — no vislieliskākajiem un visbrīnišķīgākajiem palīgmacītājiem. Bet Dželi-brenda kungs diemžēl nebija no tiem. Es viņu Joti labi atceros — redzu, kā tievais, melnais un — pēc mana toreizējā ieskata — milzīgais stāvs metas kalnup pa Orāniešu ielu" mētelim nopakaļ plandoties, zābakiem pa priekšu plakšķinoties un rokām kā milzīgas vārnas izplestiem spārniem gar abiem sāniem pledinoties.

Tie Polčestras iedzīvotāji, kuriem viņš patika, teica, ka viņam esot «bagātīgs balss tembrs». Tie, kuriem Dželibrenda kungs nepatika, dēvēja viņu par «jūsmīgu ēzeli». Viņa gamma parasti bija šāda:

Mana

darga

Kola

kundze.

Viņa zilganie vaigi, šķiet, bija aukstāki par jebkuru ledus kalnu. Taču jāatzīst, ka man ir aizspriedumi. Man viņš nepatika; nevienam bērnam viņš nepatika.

Kolu bērni Dželibrenda kungu necieta. Džeremijs tāpēc, ka palīg mācītājam bija miklas rokas, Helēna tāpēc, ka viņš nekad uz meiteni nepalūkojās, Mērija tāpēc, ka viņš reiz bija teicis:*Ņem vēra, ka mazām meitenītēm kā jāspēlējas, tā ari jāstrādā.» Viņš vienmēr runāja ar mums kā ar kādas citas, zemākas planētas iemītniekiem. Viņš to dēvēja par «saskarsmi ar mazajiem». Nē, viņš mums bija svešs.

Šinī īpašajā un dramatiskajā reizē palīgmācītājs stāvēja durvīs ļaužu pulciņa priekšgalā un blenza, cik spēdams. Nelaimigā kārtā šī tumšā figūra saasināja stāvokli, kas jau tā nebija spožs. Nevienā hronikā nav minēts, ka Dželibrenda kungs un suns jau agrāk butu tikušies; gluži vienkārši notika tā, ka, līdz ar durvju atvēršanos acis pacēlis un melni tērpto stāvu ieraudzījis, suns momenta aizmirsa savu pošanos, vēl joprojām slapjš piecēlās no paklāja un, zobus atņirgdams, ausis sasliedams un asti atšaudams, rūcot metās uz durvju pusi. Turpmāk viss norisinājās reizē. Dželibrenda kungs, kuram no suņiem bija bail jau kopš bērnu dienām, kad milzīgs medību suns viņu bija noturējis par kaulu, kāpdamies atpakaļ, uzgrūdās Emijtantei, kura spalgi iebrēcās. Kola kundze, savu parasto lēnīgumu gan nezaudēdama, izdvesa:— Aukle . . . Aukle . . .— Džeremijs iesaucās:— Viss kārtībā, viņš neko nedarīs, viņš tikai grib draudzēties!— Mērija un Helēna abas reize pagājās uz priekšu, itin kā Džeremiju aizsargat gribēdamas, savukārt no Zaptesburkas puses nāca nesakarīgas vaima nas:— Ne jau es, kundzīt . . . Tas trakais puika . . . Labāk atstāšu vietu . . . Nekad neklausa . . . Suns . . . Suns . . .

Taču dzīvnieks, tāpat kā ierašanās brīdi, ari tagad apkārtnei nepievērsa uzmanību. Viņš turpināja doties uzbrukuma un, tikai par mata tiesu no Dželibrenda kunga kārdinoši spīdīgajām, melnajām biksēm apstājies, kā tīģeris pieplaka pie zemes un — joprojām at ņirgtiem zobiem — drebinājās kā katliņš uz uguns. Emijtante, kura ienīda suņus, mīlēja Dželibrenda kungu un nepavisam nebija sajus-mīga tajās reizēs, kad tika apdraudēta viņas pašas drošība, spalga balsi iekliedzās:

— Aizvāciet taču suni! Vāciet projām! Alise, pasaki, lai viņš to vāc projām! Tas taču grasās kost Dželibrenda kungam!

Suns ar vienu aci atrāvās no bikšu sapņainās apceres un palūkojās uz Emijtanti; šo brīdi var uzskatīt par tāda naida sākumu, ko izbeigt var vienīgi pati nāve. Sis nu nebija tas suns, kurš kaut ko aizmirsis.

Džeremijs sāka rīkoties.

— Neuztraucieties!— zēns nicīgi izsaucās.— Suns nemaz netaisās kost.— Noliecies viņš saņēma dzīvnieku aiz skausta un veda to atpakaļ pie kamīna. Ne mirkli nesvārstīdamies, suns gāja arī; neva retu gluži teikt, ka tas būtu piemiedzis Džeremijam ar aci, bet kaut kas starp viņiem tomēr notika. Nonācis atpakaļ uz turku paklāja, suns atkal kļuva par stāvokļa noteicēju. Tas darīja vienīgo, kas bija iespējams: neveltīdams ne mazako uzmanību visam ļaužu pulkam, suns pievērsās tikai tai personai, kura bija īpašas uzmanības cienīga, proti, Kola kundzei. Uz grīdas nogulies, suns lūkojās viņai tieši sejā, atieza zobus — šoreiz smaida, nevis rūciena — un sāka luncināt smieklīgo ašteli.

Kola kundzes domu gaita bija pavisam vienkāršā: tā labā, kurš bija jauks pret viņu, Džeremija mate bija gatava darīt itin visu; tomēr ari lēnprātība reizumis nepasargāja viņu no ievainojuma vārīgā vietā. Sīs brūces viņa citiem nerādīja, neviens par tām neuzzināja, un tās patiešām sadzija ļoti ātri — tomēr laiku pa laikam brūces tika cirstas. Cik gan tievā pavedienā karājas suņu un mirstīgo ļaužu likteņi! To pašu pēcpusdienu Dželibrenda kungs savā nevainīgajā pašapzinīgumā bija vienojies ar Meipla jaunkundzi, padzīvojušu un skarbu vecmeitu, ka nākamais dāmu labdarības pulciņa rokdarbu vakars noturams viņas namā, nevis rektorātā*. Kāpjot augšā uz bērnistabu, viņš to bija pavēstījis Kola kundzei. Viņai ļoti patika labdarības pulciņa saieti rektorātā — patika līksma čaloņa, omulība, merenā patenkošana un viņas pašas saimnieces loma.

Viņai nepatika — un nekad nebija patikusi — Meipla jaunkundze, kura vienmēr tiecās izcelties, citus kritizējot un apmelojot. Dželi brenda kungam nevajadzēja šo lietu nokārtot bez aprunāšanās ar Kola kundzi. Paligmācītājs bija pieņēmis, ka- viņa neiebildīs. Viņš . bija teicis: «Es piekritu Meipla jaunkundzei, ka būs labak, ja vakars notiks viņas mājās. Esmu pārliecināts, ka jūs domājat tāpat.» Kāpēc

viņš par to bija pārliecināts? Vai tikai viņš drusku nesāka aizmirst savu vietu? . . .

Lai arī Kola kundze bija pati labvēlīgāka sieviete pasaulē, viņa ar dīvainu nekristīgu patiku vēroja suņa uzbrukumu melnajām biksēm. Tobrīd Dželibrenda kungs nepārprotami bija izbijies. Varbūt viņš iedomājās, ka viņa ari baidās? Varbūt viņš iedomājās, ka viņa nav saimniece savās mājās, ka māsa un aukle spēj viņu ietramdīt?

Kola kundze uzsmaidija viesim:

Nav ko baidīties, Dželibrenda kungs . . . Tāds mazs sunītis.

Un tad suns uzsmaidīja viņai.

— Nabaga mazā radībiņa,— viņa teica.— Sniegā droši vien vai galu dabūja.

Та nu Mcipla jaunkundze, visskarbākā no vecmeitām, gluži neviļus ietekmēja ne vien suņa un palīgmācītāja, bet arī visas Kolu ģimenes likteni un līdz ar to — neskaitāmu pagaidām vēl nedzimušu suņu un cilvēku paaudžu dzīvi. Sēdēdama savā mazajā viesistaba ar dzeltenajiem aizkariem un žultainā labsajūtā tukšodama pēcpusdienas tējas tasi, Meipla jaunkundze, protams, par to neko nezināja. Un labi, ka nezināja,— viņa jau tāpat bija gana iedomīga.

4

Pēc ši sprieduma, ko Kola kundze izteica ar smaidu uz lupām, viss tika ātri nokārtots.

— Bērni, runa var būt tikai par šo nakti, protams. Rīt tētis kaut ko izdomās. Nabaga maza radībiņa. Kur jūs viņu atradāt?

— Mēs ieraudzījām pa logu,— Džeremijs žigli teica.— Viņš bries mīgi stipri trīcēja, tapec mēs viņu iesaucam iekšā, lai sasildītu.

— Mana mīļā Alise, tu taču negribi teikt . . .— Emijtante iesāka, un ari Zaptesburka ierunājās:— Es, kundzīt, no tiesas domāju . . .— Un Dželibrenda kungs savā bagatigi tembrētajā balsi murmināja:

Dārgā Kola kundze, vai jums šķiet, tas būs īsti prātīgi darīts?

Iedomājoties Meipla jaunkundzi, viņa uzsmaidija Dželibrenda kungam.

— Nu, man liekas, vienu nakti mes tiksim galā. Rādās, tas ir tīrs, mazs sunītis, un mēs taču nekādā ziņā nevaram dzīvnieciņu tā uzreiz izmest sniegā. Tas butu pārak ļauni. Bet ņemiet vēra, bērni, ka runa ir tikai par vienu nakti! Tāds jauks, mazs sunītis . . .

Kad «augstākā sabiedrība» bija aizgājusi, Džeremija galvā jaucās bailes un prieks. Sai uzvarai, kuru viņš bija guvis par Zaptcsburku, uzvarai, kas iezīmēja jaunu pakapi neatkarības izcīņa, ko zēns bija uzsācis savā dzimšanas diena, varēja but šausmīgas sekas. Nu varēja gaidīt vienu no Zaptcsburkas īgnuma periodiem — tādu dvēseles stāvokli, kas Kolu ģimenei bija itin labi pazīstams un ilga no vienas dienas līdz veselai nedēļai— atkarībā no apvainojuma stipruma. Jā, tas jau bija klāt. Tur nu viņa krēslā pie kamīna sēdēja un tik šuva un šuva, un viņas tuklā, brangā seja bija sastingusi parodiskā dzijas nepatikas izteiksmē. Tagad dzīve kļūs ļoti nejauka. Vairs nebūs ne olu galiņu, ne grauzdiņu ar marmelādi, ne piena plēvju, ne nostāstu par laikiem, kad «biju jauna meitene», ne gulētiešanas atlikšanas par «piecām minūtītem», ne apstāšanās tirgus laukumā, lai aprunātos ar banānu sieviņu,— būs tikai ikdienas dzīves ikkatra soļa stingra pār raudzība un sods, ja kaut kas nebūs padarīts vai an bus paveikts aplam.

Džercmijs nopūtās; jā, gaidāmas tīrās šausmas, un vispārībās, tas ir, Merijas un Helenas labā viņam jārauga, vai nevar izmantot kādu mazu diplomātisku gājienu. Nometies zemē pie suņa, viņš palūkojās augšup aukles sejā ar meistarīgi nevainīgu skatienu.

— Tu taču nebūtu gribējusi, lai nabaga mazais sunītis sniegā nomirst, vai ne, auklīt? . . . Tas viegli varētu notikt. Es domāju, ka nav ko uztraukties . . .

Atbildes nebija. Zēns dzirdēja, kā Mērija un Helena saspringta uzmanībā ievelk elpu.

Tētis vienmēr ir teicis, ka mes varēsim reiz turēt suni, kad būsim lielāki,— un nu mēs esam lielāki.

Joprojām ne vārda.

Mes uzvedīsimies īpaši labi, ja tu, auklīt, neturēsies pretī. Vai tad tu neatceries, ka reiz mums stāstīji — tev agrā bērnībā piederējis sunītis un tu esot raudājusi, kad liels, negants suns nokodis tam ausi, un tava māte teikusi, ka nejaus tam plosīties apkart pa māju, un aizsūtījusi to prom, un tu esot raudājusi un raudājusi, un raudājusi, un vēl tu teici, ka varbūtās arī mums kādu dienu būšot sunītis . . . Un te nu viņš ir!— zēns triumfējoši pabeidza.

Aukle uz mirkli pacēla acis, viņus visus uzlūkoja, nokoda diega galu un tad dzijā aizkapa balsī teica:

— Aizies vai nu tas, vai es.

Trijotne saskatījās. Zaptesburka — aizies? Patiešām aizies? . . . Viņi varēja sadzirdēt savas sirdis dauzāmies citu caur citu. Zaptes burka — aizies?

— Ai, aukle, vai patiesi?— nočukstēja Mērija. Meitenes nevainīgā jautājuma tonis pauda tik priecīgas gaidas, kas laikam gan pārsniedza pieklājības robežas. Gluži dabiski, Zaptesburka to manīja; viņas sejā iesitās sārtuma vilnis. Aukle jau atvēra muti. Taču ta ari nav skaidrs, ko viņa gribēja teikt, jo tajā brīdī drāmas darbību uz priekšu pavirzija lēna durvju paveršanās — tajās parādījās puse no tēvoča Semjuela stāva, kas bija tērpts notraipītajā, zilajā gleznotājā uzsvārci, un viņa neglītā, tukla seja, ko rota ja parastais sarkastiskais smīns.

— Atvainojiet, es tikai uz brīdi,—viņš teica.— Dzirdēju, jums esot suns.

Kā to prasīja pieklājība, Zaptesburka pieceļas, taču neteica ne varda.

— Kur tad tas radījums ir?— viņš vaicāja.

Kolu ģimenes jaunais loceklis bija beidzis mazgāšanās procedūru; kvēlojošā uguns tā kažoku bija gandrīz izžāvējusi, un tagad spalva slējās gaisā mazos, stīvos, eža adatām līdzīgos kušķīšos, piešķirot dzīvnieciņam pavisam savdabīgu izskatu. Bārda darīja sunīti sūtnim līdzīgu, un tā nopietnās, sērigās acis atsauca atmiņa sevi iedziļināju šos spāniešu idalgo*, toties gaisa paslietā strupā, jocīgā aštele visu cienīgumu izbojāja.

— Te tas ir,— Džeremijs teica, pa daļai baiļpilnu, pa daļai iepriecinātu skatienu Zaptesburkai uzmezdams.— Vai nav burvīgs?

Burvīgs! Kas nu ir, tas ir!— tēvoča Semjuela smaids kļuva platāks.— Sis ir viens no visriebīgākajiem jaukteņiem, ko man jelkad bijis tas gods redzēt. Bet šai sunī kaut kas slēpjas. Prieks skatīties, kā tas jūs visus nicina.

Ka parasti, Džeremijs netika skaidrībā, vai tēvocis Semjuels runā atklatu valodu.

Šobrīd viņš izskatās pajocīgs,— zēns paskaidroja.— Viņš te uz paklāja žāvējas. Drīz viss būs kārtībā. Suns gribēja iekost Dželi brcnda kungam. Tas nu bija jocīgi. Dželibrenda kungs no bailēm tapa gluži stīvs.

— Ja, tam vajadzēja but jaukam skatam,— tēvocis Semjuels piekrita.— Kā viņu sauc?

— Neesam vēl iedevuši vārdu. Vai tev nav kāds padoma, tēvoci Semjuel?

Tēvocis aplūkoja suni. Suns ar sērīgām un nievīgām acīm — tēvocis novērtēja.

— Nu, ja jūs patiesi gribat dzirdēt manas domas,— džentlmenis teica,— es sacīšu: lai nodēvētu suni saskaņa ar tā dabu, vislabāk noderēs Hamleta* vārds.

— Kas tas Hamlets tāds ir?— Džeremijs pavaicāja.

Tagad nav nekas. Bet kādreiz viņš bija princis, kurš jutās nelaimīgs, jo pārlieku daudz domaja par sevi.

— Lai iet — Hamlets!— Džeremijs omulīgi piekrita.— Nav nācies dzirdēt, ka tā jelkad kādu suni sauktu, bet vārds ir viegli izrunājams.

— Tā, nu man jāiet,— noteica tēvocis Semjuels, ka parasti, visai pēkšņi dodamies projām.— Priecājos redzēt šo dzīvnieku. Visu labu!

Viņš pazuda.

— Hamlets,— Džeremijs domīgi atkārtoja.— Diez, kā viņam pašam tas patiks . . .

Tad viņa uzmanību saistīja pēkšņs Zaptesburkas dusmu izvirdums.

— Viņi visi,— aukle kliedza,— atbalsta jūsu nekrietnumu un nepaklausību! Es netaisos to ciest kauč minūti ilgāk! Tūdaļ pat šie dabūs manu atlūgšanos, un es nu to atpakaļ neņemšu, kauč ar’ šie mestos ceļos, nē, nekad ar’ ne, neņemšu — un cauril

Kādu brīdi viņa visus dusmīgi uzlūkoja, tad, durvis aiz muguras aizcirtusi, projām bija.

Viņi paskatījās cits uz citu.

Iestājās baiss klusums. Tikai Mērija nočukstēja:

— Un ja nu viņa to patiešām izdara . . .

Vienīgi Hamletu tas nesatrauca.

Pēc desmit minūtēm ieradās istabmeita Roze ar tējas traukiem. Viņa mirkli klusēja. Tad meitas zinīgais vēstījums lika visiem trim pavērst seju uz viņas pusi.

— Aukle bija pie saimnieces un iesniedza atlūgumu,— viņa stāstīja,— un kundze to pieņēma. Mēneša beigās viņa dosies projām. Tagad virtuvē raud.

Un viņi atkal palika vieni. Mērija un Helēna paskatījās uz Džeremiju, it kā viņa komandu gaidīdamas. Viņš nezināja, ko teikt. Te nu bija Traģēdija, Uzvara, Nožēla, Triumfs. Viņam bija žēl, un viņš priecājās. Zēna skatiens apstājās pie Hamleta, kurš tobrīd, uz paklāja izstiepies, purnu ķepās iebāzis, saldi gulēja.

Tad zēns palūkojās uz māsām.

— Nu,— viņš lēni novilka,— šā vai tā, ir šausmīgi jauki, ja tev ir suns.

Tā skan patiess un nesagrozīts vēstījums par to, kā Hamlets ienaca Kolu ģimenes loka.

III nodaļa ZIEMSVĒTKU UZVEDUMS

1

Dažkart man gribas nodoties pārdomām par to, vai tie Ziemsvētki, ko Polčestrā svinēja pirms trīsdesmit gadiem, patiešām bija tik brīnumaini, kā, pametot skatienu pagātne, tagad šķiet. Es varu minēt toreizējo jaukumu detaļas, faktus un darbojošās personas, kas vērotājam no malas nenozīmē itin neko,— cukurotu zilonēnu zeķē, eglītē iekārtu zīmuļu kastīti, dziesmas «Klau, ko eņģ’ļi vesti . . . skaņas zem loga trijos no rīta, mirdzošu plūmjO pudiņu, pastnieku, kurš, mugurai zem sainīšu nastas līkstot, ierodas četras stundas par veļu. Un aiz cukurotajiem ķiršiem, papīra cepurītēm un spožas eglītes slēpjas kas vairāk, joprojām apdvešot tās dienas ar burvību: gaidu noskaņa, krāšņuma un bijības noskaņa, Trīs Ķēniņu apciemojums, kas vēlākos laikos atkārtojās tik reti.

Džeremija mūža devītā gada Ziemsvētki pieskaitāmi pie pašiem labākajiem, kādus viņš piedzīvoja; iespējams, tie bija pēdejie maģis kie Ziemsvētki. Pec tam viņam jau bija jāzina pārlieku daudz, bija jāredz, ka Ziemsvētku vecītis sarūk aritmētikas uzdevuma priekšā un ka svētku zeķe pārvēršas par kaut ko tādu, kas «nepiederas zeniem, kuri iet skola»; šie bija pedējie dievišķīgi maģiskie Ziemsvētki, kad sniga sniegs un dziedāja apkārt staigājošie muzikanti, un zeķes tika piepildītas ar dāvanām, un tītari nobaroti, un sveces dega, un aslapju zari sprakšķēja no Dieva gribas, nevis cilvēka varas. Pagāja daudzi gadi, līdz viņš aptvēra, ka galu gala šajās bērnības dienas viņam bijusi taisnība . . .

Varētu sarakstīt biezu jo biezu gramatu par visu, kas tajos brīnišķajos Ziemsvētkos notika: par to, ka suns Hamlets — pašam par bezgalīgu pārsteigumu — noķēra žurku; kā Kolu ģimenes Ziemsvētku maltītei sekoja uzvedums, kura ar lieliem panākumiem piedalījās dzimtas jaunākie locekļi un kurš izraisīja neapmierinātību vienīgi palīgmācītājā Dželibrenda kungā; kā Emijtante parādījās jaunā tērpa, kas, pēc vispārējā atzinuma, viņu padarīja smieklīgu; kā kora vadi tā ja sievas Raita kundzes muļķīgās laipnības deļ Merija tika iepazīstināta ar Šarlotes Merijas Jongas darbiem un tā rezultātā kļuva pavisam nepanesama; kā Meiplas jaunkundze sarīkoja bērnu balli, kura nebija ko ēst, tā ka visi bērni aiz vilšanās sāka raudāt un kāds mazs zēniņš (kora vaditaja jaunākais dēls) Mcipla jaunkundzei pat iekoda; ka veselas divas dienas šķita, ka uz dīķa ledus patiešam varēs iet vaļa slidošana, un visi sapirkās slidas, bet tad, protams, ledus saplaisāja — un tā tālāk, un tā joprojām ... To lielisko, ārkārtējo laiku dramatisko notikumu virknei gala nav.

Taču manis apdziedātā tēma ir Džeremija Izaugsme, un, lai ari viņa attīstību ietekmēja pat tas, ka Hamlets noķēra žurku, tajos Ziemsvētkos bija kāds notikums, kas atšķiras un izceļas no visiem pārējiem, kāds atgadījums, ko viņš nekad mūža neaizmirsīs un kas vēl tagad — par spīti laika distancei un pieredzei — viņa sirdij liek stipri , sisties aiz atmiņu modinātā satraukuma un prieka.

Dažas nedēļas pirms Ziemsvētkiem uz pilsētas mūriem un afišu stabiem parādījās zīmējumiem rotāti paziņojumi, kas vēstīja, ka Polčestrā drīz vien viesosies Denija Lielā Ziemsvētku pantomīma ar uzvedumu «Diks Vitingtons». Dāvanu dienas* pievakare mūsu draudzes namā notikšot pirmā izrāde, un priekšnesums tikšot atkar tots ik pēcpusdienu un ik •Vakaru nākamo trīs nedeļu laikā.

Man šķiet, pantomīmas trupa mūsu pilsētu vēl nekad nebija apmeklējusi; protams, jau daudzus gadus pēc kārtas Lielā Ziemsvētku pantomīma uzstājas Drimutas Karaliskajā teātrī, bet vilcienu satiksme tolaik nebija diez cik ērta — tam, kurš gribēja doties uz Drimutas teātra pēcpusdienas izrādi, nācās celties ļoti agri no rīta sveču gaismā un atgriezties mājās veļu vakarā, turklāt pasūtītais važonis bieži vien bija aizmirsis ierasties stacijā, tā ka sekoja garš gājiens augšup pa Orāniešu ielu un galvassāpes un nelāga oma nākamajā dienā.

Gluži dabiski, vairums Polčestras bērnu nekad mūžā nebija pabāzuši degunteli pa teātra durvīm, un, kaut arī dekāna divas vecākās meitas, kurām tolaik bija desmit un vienpadsmit gadi, reiz bija apmeklējušas Londonu un devušās uz Drarijas ielas teātri, viņu slavas un pārākuma izjūta tik ļoti apēnoja spēju izteikties precīzi un skaidri, ka viņu palīdzība un autoritāte tomēr netuvināja mūs izpratnei par to, kas tad tā pantomīma īsti ir.

Man nav grūti atsaukt atmiņā «Dika Vitingtona» lieliskās afišas. Tieši aiz Martina konditorejas (kurā pārdeva citroncepumus), netālu no katedrāles atradas liels koka afišu dēlis, un pie tā bija pielīmēts pasakains gleznojums, kas atainoja Diku un viņa Runci pusdienojam pie Zanzibāras salu Ķēniņa. Ķēniņš, kurš bija mulats, ar visu savu galmu sēdēja zelta pīlāriem rotātā zālē, un žurkas drūzmīgā straumē plūda uz zeltīto vārtu pusi, kamēr Diks, sarkanā samta terpies un dimanta sprādzēm greznojies, karaliskas cieņas pilns, staveja savam Runcim līdzās. Cita brinum jauka bilde attēloja Krustcelēs dusošo Diku, par kuru nomoda stāv fejas, un tālumā purpura blāzmas apņemto Londonu, ka ari kādu no Vecpilsētas ieliņām ar smieklīgu, resnu dienestnieku, spoži mirdzošām logu rūtīm, bruģakmeņiem un stāvām māju dzegām.

Džeremijs šīs bildes pirmoreiz ieraudzīja pēcpusdienas pastaigas laika, un mājās viņš atgriežas, tada smacējoša satraukuma pievarēts, ka nespēja pat sēsties pie tējas galda. Kā parasti šādās reizēs, viņš bija kluss un atturīgs, neko daudz nejautāja un, lai arī drusku pie sevis parunāja, netraucēja bērnistabas vispārējo mieru. Mēriju un Helenu afišas bija ietekmējušas mazak. Merija dzīvoja līdzi gramatas * Margrietiņu vija» Meiju ģimenes piedzīvojumiem, un Helēna darināja sev kaklarotas, ņemdama krelli pēc krelles no kastītes, kas viņai bija iedāvināta.

Kad Džeremijs reiz ievaicājās:

— Kas bija tas virs sarkanajās, ar zeltu rotātajās biksēs?— neviens viņam nepievērsa uzmanību, tikai Hamlets pavēcināja asti, pieņēma gudru izskatu un drusku ierūcās.

Kurš gan spētu izstāstīt, kā Džeremijs kvēloja alkas un ilgās? Zēnam bija visai miglains priekšstats par to, kas ir teātra spele;

mājās viņi bieži vien bija pārģērbušies un tēlojuši dažadas parādības un personas, un, gluži dabiski, viņš zinaja no galvas visu Dika Vitingtona dzīvesstāstu, bet šīs viņa zinašanas un pieredze ne mazākajā mēra nelika apjaust, ka Denija kunga uzvedums ir tikai lielāka, izvērstākā «pārģērbšanās» un izlikšanās. Neizskaidrojami noslēpumainā un tomēr tiešā veidā Diks Vitingtons gatavojās ierasties Polčestrā. Tas bija tāpat kā ar Emīlijas tanti, kura dzīvoja Mančestra, — ilgu laiku zēns bija tikai dzirdējis par tās esamību, un tad kādu dienu ta bija klāt, melnu cepurīti galvā un šalli ap kaklu, un dalīja visiem valgas bučas un katram pa sešu pensu* gabalam.

Diks Vitingtons bija ceļā — laikam padzirdējis, ka Polčestrā ir ļoti jautra vieta. Gluži tāpat kādu dienu varētu ierasties Džeks Pupulaksts, Pelnrušķīte, karaliene Viktorija* un Dievs tas Kungs.

Pa to laiku Džeremijam bija radušies jautājumi, uz kuriem viņš labprat saņemtu atbildes, bet viņš jau bija kļuvis par upuri tipiski angliskajam bailēm izrādīties par muļķi, tāpēc nevaicāja neko. Zēns noņēmās ap savu spēļu ciematiņu, mēģinādams savā iztēlē to pārvērst par tiltu starp bērnistabu un Vitingtona pasauli. Tāpat ka ciematiņš atver kādas durvis, kas ved projām no bērnistabas, tāpat Vitingtons varētu atdarīt kadas durvis, kas ved projām no ciematiņa.

Džeremijs vēroja Hamletu, prātodams, vai tas par to visu arī ko zina. Lai arī Hamlets izskatījās pēc jaukteņa, tas bija ļoti gudrs suns. Tam bija savi īpašie kaktiņi dārzā, virtuvē un bērnistabā. Hamlets nekad neuzvedās peļami, nevienam nepinās pa kājām un stundām ilgi spēja pats sev kavēt laiku. Kaut arī suns gluži apzināti bija pieķeries Džeremijam, jelkādas jūtelības izpausmes izpalika; un allaž apvaldīts un pieklājīgs bija ari tā niknums pret Zaptesburku, Emijtanti un zēnu, kurš spodrināja zābakus un nažus. Emijtantei Hamlets uzrūca gan, bet vienmēr ar tādu humora izjūtu, kas savaldzināja ikvienu (tikai ne Emijtanti); Hamlets arī nekad faktiski neatbalstīja bērnu dumpi pret Zaptesburku, lai arī varēja redzēt, ka tādas lietas tam sagāda prieku un patikšanu. Zaptesburka suni ienīda ar tādu jūtu kvēli, kas lika drebēt bērnistabai. Vai gan šis dzīvnieks nebija par iemeslu aukles drīzajai aiziešanai no šīs mājas — tā pirmā parādīšanās taču bija izraisījusi viņas kaislību izvirdumu, kas lika «iesniegt atlūgšanos», lai arī viņa ne brīdi nespēja iedomāties, ka to varētu pieņemt. Vai gan tas nebija velnišķīgs suns, kura rāmās kustības un blēdīgās sejas izteiksmes liecināja par ko pārdabisku?

— Pieminiet manus vārdus, — Zaptesburka virtuvē sludināja, — tam kustonī iekšā sēž pats velis, un to šie atklās drīz vie’! Amlets — padoma tik!— viens ellīgs vārds un viens ellīgs zvērs!

Viņas ienaidnieks bija uzgājis bērnistabas kakta zīmes un simbolus, kas vēstīja par kaut ko pelei vai žurkai līdzīgu. Tas istabas

kakts sāka saistīt Hamleta visdēkainākās dziņas. Sanāca tā, ka tas ir tieši tas stūris, kur Zaptesburka glabā savu šujmašīnu, un, ja kāds svešinieks ienāktu bērnistaba un ieraudzītu, ka suns sēž, spīdošu skatienu šujmašīnai piekalis, asti izslējis, kādu muskuli te un tur noraustīdams, viņš nospriestu — vīrišķīgu jūtu mudināts, tas sarga Zaptesburkas īpašumu. Aukle gan zināja labāk; Hamleta ilgstošo, dompilno pievēršanos viņas mantai Zaptesburka, skaidri gan neizsakoties, uzskatīja par ironisku apvainojumu. Viņa darīja, ko spēja, lai dabutu suni projām no kakta; Hamlets bija atpakaļ kā likts, un, tā kā tas, auklei tuvojoties, vienmēr pagāja maliņā, nevarēja vis teikt, ka suns viņai maisītos pa kajam. Reiz Zaptesburka Hamletam iesita; tas palūkojās uz viņu tadam acīm, ka -«tirpuļi pārskrēja pār miesu» . . . Otrreiz viņa nesita.

Džeremijam suns sagādaja arvien vairāk un vairak prieka. Tas tik daudz ko aptvēra! Hamlets gan juta līdzi, gan apsveica, gan draisko jas — allaž īstajā bridi. Sunītis mēdza scdet Džeremijam pie kājām, ķermeni pie zcna liela piespiedis, vienu kāju taisni izstiepis, acis ziņkārīgi bērnistabai pievērsis. Tas nekustējās; tad pēkšņi kāda doma to itin ka elektrizēja — ausis saslējās, acis iemirdzējās, deguns noraustījās, aštele pakūļajas. Satraucošais mirklis pagāja; suns atkal nomierinājās. Tas nolaidās zemē uz grīdas; ķermenis it kā sabruka, galva noslīga uz Džercmija kājām; tas sapņoja par kaķiem, žurkām, putniem, Zaptesburku, liellopgaļu ar mērci, par cukuru, vannošanos, suņu Valhallu*, pavardu un siltumu, Džeremiju, pastaigām, kur ikviena vēja nesta papīra strēmele ir izaicinājums suņiem — tiem suņiem, kurus tas bija pazinis kucēna gados, sapņoja par aizliegtām lietām, sodu un saprātu, lepnumu un dusmām, jaumbsdienu mīlas gaitām, cīņu, dzīves nokārtošanu, nakamības milas gaitām, atkal par kaķiem un gaļu, un smakām — smakām — smakām, un tad atkal par Džeremiju, kuru mīlēja. Un Džeremijs, šuneli tā guļam skatīdams un par Diku Vitingtonu domādams, pratoja, kā gan tas nāk, ka suns tik viegli, bez kādiem paskaidrojumiem izprot viņa domas un alkas, turpretī visi pieaugušie nesaprot un pieprasa neskai tāmus paskaidrojumus, un viņu izsmej un žēlo, un nievā. «Kāpēc tā?» zēns sev jautāja.

— Zinu!— Helēnai pievērsies, viņš piepeši iesaucās.— Tas varētu būt tavs dzimšanas dienas prieks.

— Kas varētu but?— viņa nesaprata.

— Nu, gājiens pie Dika Vitingtona — mūsu visu gājiens.

Helēnai par lielu nelaimi, viņas dzimšanas diena iekrita tikai

nedēju pec Ziemsvētkiem; tālab, kā meitene stingri uzskatīja, viņa nekad nedabūja «kārtīgās dāvanas» nevienā no abām lielajām dāvina sanas reizēm. Toties viņai vienmer tika atvēlēts kāds «prieks»; parasti viņas prasības saistījās ar kaut ko ēdamu; reiz šī izklaidēšanās

bija brauciens vilcienā, citreiz — pat Polčestras muzeja apmeklējums . . . Tolaik Polčestrā bija grūti sameklēt «priekus*.

— Bet vai tad tev šķiet, ka viņi mus palaidis?— viņa jautaja.

— Varam pamēģināt,— Džeremijs ierosināja.— Es vakar dzirdēju Emijtanti sakām, ka, pēc viņas domam, bērniem nevajadzētu ļaut skatīties teātri, un, ta kā mamma vienmēr rīkojas preteji Emijtant.es teiktajam, varbutās mums izdosies. Kaut Hamlets varētu nākt līdzi,— viņš piebilda.

— Nerunā muļķības!— Helena viņu apsauca.

— Tās nav nekādas muļķības,— Džeremijs sašutis pretojās.— Tas ka nekā ir stāsts par runci, un Hamletam patiktos redzēt žurkas un visu pārējo. Viņš nemaz nerietu, ja mes viņu brīdinātu, un es turētu kakla siksnu.

— Ja Emijtante sēdētu blakus, rietu gan,— Merija sprieda.

— Лк, pie joda Emijtanti!— Džeremijs noteica.

Pēc tam Helēnu nācās vel krietni vien pamudināt; bet tad viņa saklausīja, ka iepriekšminētās dekāna meitas Lūsi ja un Andžela gatavojas iet uz izrādi, un sāncensības gars lika viņai doties uz priekšu.

Gadījās, ka pats dekāns kādu dienu Kola kungam bija ieminējies kaut ko par «ļoti cildināmu pasākumu atbalstīšanu»: «Kā es noprotu, viņi ziedos pirmā vakara ieņēmumus katedrāles bāreņu patversmei.»

Helēna bija pārsteigta par to, cik ātri viņas lūgums guva piekrišanu.

— Mes visi iesim,— savā liegi sirsnīgajā manierē teica Kola kungs.— Tas mums nāks par labu . . . nāks par labu . . . redzet, kā mazie līksmo . . . par labu mums visiem.

Vienīgi tēvocis Semjuels apgalvoja, ka «viņu nekas nepiespiedīs . . .».

2

Es aši pārslīdēšu pāri Ziemsvētku vakaram, svētku dienai un arī nākamajai, kaut gan labprāt pakavētos pie šiem krāšņajiem datumiem. Džeremijam bija krāšņs laiciņš; Hamletam bija krāšņs laiciņš (ar veselu cukura žurku, neskaitāmiem kaulu šķīvjiem un Emijtantes kurpi); Merijai un Helenai bija krāšņs laiciņš — viņu sievišķīgo prieciņu pārpilns.

Ziemsvētku vakarā, kad zemi apspīdēja sniega gaisma, ielu lam pas dzirkstīja vienos kristālos un uz sliekšņiem zem kajam gurkstēja sarma, Džeremijs devās mātei līdzi dāvanu dalīšanas ekspedīcijā. Cik tas bija satraucoši! Brīnumaino formu un izmēru sainīši, noslēpumainas ielas, durvju rokturi un durvju zvani, mirdzošās zvaigznes, dienestmeitas, apgaismotas majas, kas modināja izjutu, itin kā jūs atvērtu pārsteigumiem pilnu lādi un tad steidzīgi atkal aizcirstu tās vāku . . . Džeremijs trīcēja un drebēja — ne jau no aukstuma, bet no pacilāta prieka, kas sniedz pilnīgu apmierinājumu.

Tad паса Zeķe*, Muzikanti, Dziesmas, Tītars, Ziemsvētku Kūka, Eglīte, Dāvanas, Lauvmutīte, Gulta . . . Tad nāca Galvassāpes, Nelāga Oma, Mērijas Šmauksti, Pēcpusdienas Pastaiga, atkal Laba Oma, Pilnīgs Pagurums, uz Zelta Papagaiļiem noslīdzis Hamlets, Noguruma pieveikts Hamlets, Piecas minūtes apakšstāvā kopā ar Mammu, Gulta . . . Ziemsvētki bija cauri.

Kad Dāvanu diena bija garām, laiks līdz «Dikam Vitingtonam» jau bija rēķināms minūtes. Sešas dienas pec Dāvanu dienas. Teiksim, miegā paiet laiks no astoņiem līdz septiņiem — vienpadsmit stundas; paliek trīspadsmit; sešreiz pa trīspadsmit stundām, kā Helena teica, ir septiņdesmit astoņas. Septiņdesmit astoņas stundas, turklāt svet diena taču ir divreiz garāka par citām dienām, tātad jāpieskaita vēl trīspadsmit; kopa deviņdesmit viena stunda — Helēna, degunu gaisā pašāvusi, apgalvoja.

Nedeļa vilkās un vilkās, visus nomocīdama, un pat Hamlets sajuta vispārējo satrauktību un uzmanīja savu kaktu ar Zaptesburkas šujmašīnu vel saspringtak nekā jelkad. Pienaca diena pirms Tas Dienas, vakars pirms Tas Dienas, pēdējās vakariņas pirms Tas Dienas, pēdējā gulētiešana pirms Tās Dienas . . . Pēkšņi ka ķipars pati Tā Diena bija klāt.

Tad atgadijas kaut kas briesmīgs.

Džeremiju pamodināja apjauta, ka gaidāms kas šausmīgs. Kādu bridi viņš palika gultā prātodams — tad augšā bija un metās riņķot pa bērnistabu, it kā būtu jaunais cilvēks no Roseti* dzejoļa, un sauca:

— Helen! Mēri j! Merij! Helēni . . . Diks Vitingtons! Diks Viting tons!

Šādos gadījumos viņš pilnīgi zaudēja sev raksturīgo atturību un piesardzību. Zēns ģērbās ar traku steigu, it kā tādā veidā varētu paātrināt vakara pienākšanu. Viņš iebrāzās bērnistabā, turēdams rokā melno kaklasaiti, kas piederējās pie matroža uzvalciņa apkakles.

Džeremijs pastiepa to Zaptesburkai, kura viņā raudzījās ar nelab vēlību. Pec nedeļas auklei ši ģimene jaatstāj, un viņā dīvaini jaucās jūtelīgums un dusmjis, mīla un naids, ievainots lepnums un aizskarta cieņa.

Aukle! Ludzu! Apliec man to!— zēns nepacietīgi teica.

Та jau nu nav jaruna, Džcrcmija jaunskungs, un tev pašam tas it labi zināms,— viņa sacīja.— Vai zobus iztīrīji?

— Jā,— viņš bez kavēšanās atbildēja. Vārds vel nebija izteikts, kad zēns aptvēra, ka nav gan iztīrījis. Viņš nosarka. Zaptesburka vēroja viņu ar pēkšņām, stipram aizdomām. Gan tolaik, gan vēlāk melošana zēnam padevās ļoti slikti . . .

Viņš butu ņēmis izteikto vārdu atpakaļ, viņš gribēja to ņemt atpakaļ, bet kaut kas atturēja, it ka viņa mutei kāds, kas ir stiprāks, butu uzlicis plaukstu.

— Vai tu no tiesas iztīrīji?— aukle pārvaicāja.

— Jā, no tiesas,— acis nolaidis, zēns atbildēja. Visā pasaulē nebija otra tik skaidri sajaušama meļa.

Viņa neko vairs neteica; viņš devās uz kamīna pusi. Prieks bija vējā. Sirdi apņēma saltums un drēgnums. Lēnām, ļoti lēnām viņam piezagās apjausma, ka viņš ir melis. Kad viņš bija pirmoreiz atbildējis, viņš nebija iedomājies, ka melo; nu viņš to apzinājās.

Vel gan bija laiks. Ja Džeremijs pagrieztos atpakaļ un sāktu runāt, viss vel varētu beigties labi. Taču tagad zēnu atturēja stūrgalvība. Viņš nedomā Zaptesburkai dot iespcju triumfēt. Galu galā — viņš tos zobus iztīrīs, tiklīdz viņa bus aizgājusi Helenai sukāt matus. Un viena mirklī tas, ko viņš teicis, taps par patiesību.

Bet viņš jutās nelaimīgs. Hamlets parradas no zemieņu apgabaliem, kur bija pavadījis nakti, rādija zobus, luncināja asti un pat izvāļājās papagaiļos. Džeremijs sunim nepievērsa uzmanību. Nasta, kas spieda sirdi, kļuva smagāka un smagaka. Plakstus pievēris, viņš vēroja Zaptesburku. Tūliņ viņai jādodas uz Helenas istabu. Bet viņa neiet. Aukle brīdi pakavējās, piekārtodama brokastu galdu, tad pēkšņi, nesakot ne vārda, devās uz Džeremija guļamistabu. Zēna sirds saka dauzīties. Sekoja briesmīgs mirklis; vairākas jūdzes tālu viņš dzirdēja Meriju sakām:— Aizpogā, lūdzu, to pogu, Hclēn, es netieku klāti— Un Helēnu iesaucamies:— Sasodīts!

Tad — kā paša Dieva sods — atkal parādījās Zaptesburka. Durvīs iestājusies, viņa raudzījās uz zēnu.

Tu neesi iztīrījis zobus, Džeremija jaunskungs,— viņa sacīja.— Nei glāze, nei zobu birste nav aiztiktas . . . Negantais, negantais puika! Tātad par meli tu ar’ esi tapis — nepietiek ar visām tavam negantībām.

— Es aizmirsu,— viņš īgni nomurdēja.— Man likās, ka esmu iztīrījis.

Viņas sejā parādījās smaids, kas vēstīja par tuvo uzvaru.

— Ne, nelikās vis,— viņa teica.— Tu zināji, ka melo. Tavā sejā stāvēja rakstīts. Tas viss sader kopā — sader kopa.

Veids, kāda aukle runāja — kā pirāts, kurš skaita salaupītos dārgumus,— izraisīja dusmas. Džeremijs juta rīklē sakāpjam traku niknumu uz sevi, uz Zaptesburku, uz visu šo muļķīgo kļūdu.

Ja tu domā, ka es to tā atstāšu, tu smagi maldies,— aukle turpināja.— To nu es nedarītu, kauc tu man dotu visu šīszemes zeltu. Varbūtās es neesu laba diezgan, lai paliktu šajā vietā un uzpasētu tādus kā tu, taču es vismaz spēju uz kādu nedēļu vai divām apturēt tavu melošanu. Es zinu savu pienākumu, kauc ar šie doma, ka nezinu vis.

Zaptesburka apmierināta nosēcās; uztraukums, ko radīja viņas pašas attaisnošanās savās acīs un taisnīgais Džeremija nosodījums, bija tik stiprs, ka trīcēja rokas.

— Man vienalga, ko tu dari!— Džeremijs iekliedzās.— Stāsti, kam vien gribi! Man vienalga, ko tu dari! Tu esi šausmīga sieviete!

Viņa pagrieza pret zēnu piesarkušu seju.

— Nu vienreiz pietiek, Džeremija jaunskungs,— viņa sacīja paklusā un drebošā balsī.— Es te neesu tamdēļ, lai tādi kā tu mani apsaukātu. Tu to nožēlosi, pirms būsi tapis kauc dienu vecāks . . . Gan redzēsi!

Sekoja briesmīgs un pretīgs klusuma bridis. Džeremijam šķita, ka viņš dziļāk un dziļāk grimst drēgnā un saltā samaitātības dūkstī. Kas gan ir šī pasaule, ja no jautras un laimīgas līksmības vietas vienā rāvienā tā spēj pārvērsties par drumu, krēslainu soda un izmisuma mitekli?!

Viņa jūtas bija galīgi savandītas. Zēns domāja, ka ir šausmīgi Jauns. Bet nejutās ļauns. Viņš jutās nelaimīgs, vārgs un reizē arī iecirtīgs. Mērija un Helēna ienāca istaba, atklāja, ka stāvoklis ir saspringts, un vēlīgi noskaņojās uz to grēka un nozieguma gaisotni, ko sajauta it visā sev apkārt.

Tad bērnistaba — kā ik dienas bija paradis: uz mirkli pirms brokastīm — iegriezās Kola kungs.

— Te nu jūs visi esat,— viņš iesaucās.— Vai jau gatavi vakaram? Vēl neesat brokastojuši? Kāpēc jūs . . .

Tad vienā mirklī — kā jau pieredzējušam tēvam klajas — aptvēris, ka gaisā jaušams grēks, viņš mainīja toni un sāka runāt Svētdienas Pēcpusdienas Bērnu Dievkalpojuma balsī, kas ģimenei bija jo labi pazīstama.

— Kungs,— Zaptesburka iesāka,— ļoti žēl, bet man jums jateic, ka Džeremija jaunskungs šorīt nepavisam nav bijis krietnis.

— Nu, Džeremij,— viņš jautaja, pievērsdamies dēlam,— kas tad nu ir?

Džeremijs pacēla pret tēvu seju, kurā bija skarba, stingra un drūma izteiksme.

— Es meloju,— zēns sacīja.— Es teicu, ka esmu iztīrījis zobus, bet nebiju vis. Aukle aizgaja apskatīties, un tad es viņu nosaucu par šausmīgu sievieti.

Zaptesburka pauda sāpīgu un reize ari triumfa pilnu apstiprinājumu zēna teiktajam.

— Tu meloji?— Kola kunga balsī trīsēja dziļas skumjas.

— Ja,— Džeremijs apstiprināja.

— Vai tu to nožēlo?

— Man žel, ka es meloju, bet es nenožēloju to, ka nosaucu aukli par šausmīgu sievieti.

— Džeremij!

— Nē, nenožēloju vis. Viņa ir šausmīga sieviete.

Kola kungs allaž apjuka, ja viņam kāds nepakļāvās — kaut ari tas butu tikai astoņus gadus vecs puika. Nu viņš ņēma talkā savu garīdznieka un tēva autoritāti.

— Es esmu satriekts, es patiesi esmu satriekts. Ceru, ka sods tevi, Džeremij, pārliecinās par to, cik slikti esi rīkojies. Šovakar tu nevarēsi nākt mums līdzi uz pantomīmu.

Sim spriedumam atskanot, Džeremija seju sagrāba spējas trīsas, uz mirkli padarīdamas to bezveidīgu un vecu. Zēna sirds aiz šausmām un izmisuma mežonīgi salēcās. Bet viņš to neizrādīja. Viņš vienkārši stāvēja gaidīdams.

Kola kungu, ka allaž, mulsināja Džeremija garastāvokļa izpausmes, un viņš turpināja:

— Un, pirms tu neesi auklei atvainojies par savu rupjību, tev jādzīvo pa savu istabu. Es aizliedzu tavam māsām runāt ar tevi. Merij un Helēn, jūs nedrīkstat sarunāties ar brāli, iekams viņš nav atvainojies auklei.

— Jā, tēvs,— sacīja Helēna.

— Ai, tēt, vai viņš šovakar nedrīkstēs nākt?—jautāja Mērija.

— Ne, Mērij, diemžēl nedrīkstēs vis.

Par meitenes vaigu noritēja asara.

— Bez Džeremija nebūs nekāda prieka,— viņa apgalvoja. Merija grasījās nest ari lielāku upuri — paziņot, ka viņa neies, ja neies Džeremijs, bet dabiska piesardzība viņu no ta atturēja.

Skumju māktu vaigu Kola kungs devās projām.

Kad aukle ieraudzīja memo nelaimes izteiksmi Džeremija sejā, viņas sirdi — kas patiesība bija lādzīga un pat visai jūtelīga sirds — pārņēma- nožēla.

— Nu, nu, Džeremija jaunskungs, esi visu dienu krietnis zēns, un tad jau, man liekas, tēvs tevi galu galā paņems līdzi; un mēs vairs nedomāsim par to, ko tu man tamā dusmu karstumā teici.

Bet Džeremijs neatbildēja; viņš ari nereaģeja nedz uz šķiņķa smaržu, nedz Hamleta uzbrukumiem, nedz saules gaismu, kas ieplūda istabā no salā kaltās ārpasaules.

Pilnīga katastrofa. Neviens no viņiem nebija alcis redzēt pantomīmu ar tādu mokošu satraukumu, kādu viņš bija izjutis. Viņi nebija par to sapņojuši dienām un naktīm un naktīm un dienām — ka viņš bija sapņojis. Visa viņu nākotne nebija atkarīga no ta, vai viņi būs tur klāt vai ne, bet viņa nākotne — bija no tā atkarīga.

Visu rīta cēlienu viņš jutās ka izmisuma plosīts radījums, kas iesprostots krātiņā un tiek spīdzināts. Vai pašapmierināti, paveci filozofi spēj mus pārliecināt, k;i bērni ir bezrūpīgi un bezjūtīgi dzīvnieki? Viņiem vajadzētu likt izjust kaut ko no tām mokām, ko todien cieta Džercmijs. Visa viņa pasaule gulēja drupās.

Viņš bija Jauns, viņš tapa izstumts; viņa vārdiem nekad vairs nevarēs ticēt; uz viņu radis ar pirkstu — lūk, zēns, kurš ir melojis . . . Un viņš netiksies ar Diku Vitingtonu.

Zēnam likās tēva piespriestais sods mūžam karāsies viņam kaklā kā dzelzs ķēde. Bērnības traģēdijas ir briesmīgas traģēdijas, jo bērnam nav sajēgas par laiku; mirkļa izmisums šķiet mūžīgs; pieauguša cilvēka nepārdomāti izteikts vārds ir nepārsūdzams spriedums; mirkļa muļķība liekas mūža kļūda.

Laiks gausi vilkās uz priekšu, un zēns gandrīz neizkustējās no sava kakta kamīna tuvumā. Viņš nemēģināja ar kādu uzsākt sarunas. Vienu vai divas reizes Zaptesburka centās iekļūt aiz mazās dusmu un izbaiļu maskas:

— Nomierinies nu, nav jau tik ļauni, ka liekas. Ksi krietnis zēns, ej un pateic tēvam, ka visu nožēlo . . .— Vai arī:— Džeremija jaunskungs, nu pienāks tak noteikti vēl kāda reize, kad varēsi iet uz teijāteri.

Bet viņa neguva atbildi. Ja nu bija kas, ko aukle nevarēja ciest, tad ta bija īgņošanās. Te bija visļaunākā igņošanās, kāda vien iespējama,— un tad nu (tāpat ka daudzi, kas gudrāki par viņu) aukle runāja un runāja, lai nevajadzētu atzīties, ka viņa nespēj rast izeju no šī stāvokļa, un viss ritēja savu gaitu.

Tuvojās vakars; tika aizvilkti aizkari. Pienāca tējas laiks, bet Džeremijs, nabaga notiesātais, joprojām sēdēja turpat, acu nepaceldams, nerunādams. Merija, Helena un Hamlets bija pavadījuši nejēdzīgu dienu. Viņi visi juta zēnam līdzi.

Meitenes aizgāja ģērbties. Pulkstenis nosita septiņas reizes. Aukle, kurai pienācās brīvs vakars, noveda māsas lejā. Istabmeita Roze paliks pie Džeremija jaunskunga.

Durvis atvērās, durvis aizvērās, balsis izskanēja, ratu riteņi iedunejas.

Džeremijs un Hamlets tika atstāti vieni paši . . .

3

Durvīm pēdējoreiz aizveroties, pēkšņā apjauta, ka visi ir projām un nu viņš var uzvesties, kā patīk, Džeremijam ļāva nomest bruņas, kurās viņš visu dienu bija nocietinājies.

Zēns pacēla galvu, pārlaida skatienu tukšajai bērnistabai un tad, spēji iztēlodamies to otru — spoži apgaismoto un rosības pārņemto vietu, kur norisinās Vitingtona piedzīvojumi, izplūda asarās. Viņš

šņukstēja, galvu uz rokām nolicis, un viņa augums bija tā salocījies, ka deguns spiedās pie ceļgaliem un mati līda zābakos. Hamlets nodevās savām darīšanām. Jūtelīgs suns pūzdams, šņaukādamies un gaudodams būtu dalījies sava saimnieka bēdās, bet Hamlets nožāvā jas, izstaipījās un izlaidās uz paklaja. Suns neatzina jutu izvirdumus, un Džeremija nesavaldība to pārsteidza un ari varbūt lika tam vilties.

Džeremijs to juta, un pec maza brītiņa šņuksti jau atskanēja ļoti reti, līdz beidzot pārvērtās īsas trīsās, kas bija visai patīkamas un veselīgas. Zēns palūkojas apkārt, ar pretīgi netīru kabatdrānu noberzēja sarkano degunu un sajuta stipru miegainību.

Ne, viņš vairs neraudās. Uz bridi varētu ienākt Roze — un viņš nedomā raudat istabmeitu acu priekšā. Tomēr viņa pamestības izjūta bija ārkārtīgi stipra. Viņš bija melis. Arī agrak zēns bija melojis, taču nekad netika pieķerts — tatad tie nebija bijuši īsti meli . . . Šoreiz dīvainā karta viņa melu atklāšana bija parādījusi, ka meli patiesi ir kaut kas neciešams. Viņš bija redzējis, kādu iespaidu tie atstāj uz visiem apkārtējiem; viņš nebija domājis, ka ir tik ļauns. Pat tagad Džeremijs nejutās īsti ļauns, bet nu viņš pavisam skaidri saprata, ka ir divas pasaules: viena meļiem un otra — taisniem cilvēkiem. Zēnam gribējās, šausmīgi stipri gribējās, lai kāds atnaktu un pateiktu, ka viņš vel atrodas pareizajā pasaulē . . .

Bet, no otras puses, doma par to, ka Mērija un Helēna tieši tobrīd dzīvo līdzi Dika Vitingtona krāsainajam stāstam, šim stāstam, kas zēnu bija nemitīgi nodarbinājis pēdējās dienas un naktis,— gandrīz vai viņu pievārēja vēlreiz. Tomēr viņš savaldījās.

Viņš nošņaukājas, atstāja mierā netīro kabatdrānu un lēni un sērīgi gāja uz kaktu sadabūt spēļu ciematiņu un palūkot, vai ar to nav kas darāms . . . Galu galā septembri viņš dosies uz skolu. Sods nevarētu būt gluži neierobežots. Tikko Hamlets bija izradījis savu atzinību Džeremija vīrišķīgajai rīcībai, pieslejoties kājās un apošņā jot Noāsu ģimeni, kura, kā allaž, bija ceļā uz baznīcu,— durvis pēkšņi atveras, un ienaca tēvocis Semjuels.

Džeremijs tēvoci bija aizmirsis un nu, par saviem iekaisušajiem plakstiem un sarkano degunu pavisam apkaunējies, acis mirkšķinādams, raudzījās tam pretim no grīdas, kur viņš tupēja.

Tēvocim Semjuelam nebija laika iedziļināties sīkumos; bija redzams, ka viņš steidzas. Viņam mugura bija nevis zilais gleznotāja uzsvārcis, bet gan salīdzinoši tīrs, melns uzvalks un galvvidū turējās samīcīta, bruņa platmale.

— Ejam,— viņš teica,— citādi vēl nokavēsim.

Džeremijs gandrīz aizrijas.

— Nokavēsim?— viņš atkartoja.

— Tu taču nāksi, vai ne? Uz pantomīmu. Viņi mani atsūtīja tev pakaļ.

Istaba pēkšņi izslējās kājās — gluži kā visas lietas un radījumi, kuri bija Alises tuvumā Aizspogulijas svētku mielasta laikā,— un sāka griezties riņķi, zvalstīdamās no vienas malas uz otru un iemezdama kamīna liesmu gāzes lampa, bet lampas gaismu izlidinādama laukā pa logu.

— Es — es — nesaprotu,— Džeremijs stostījās.

— Nu, ja pusminūtē nesapratīsi,— sacīja tēvocis Semjuels,— tu no tas izrādes vispār neko neredzēsi. Pasteidzies! Nomazgā seju! Tā ir vienās netīrumu strīpās — it ka tu būtu izkrāsojies indiānis; uzbāz galvā cepuri, uzvelc ināteli un zābakus — un ejam.

Džeremijs kustējās tieši tā, ka kustas miegā. Reiz zēns bija redzējis brīnumainu sapni — viņš piedalījās mielasta, kur pasniedza it visu, kas viņam kārojās: cepumiņus, desiņas, saldējumu, zemeņu ievārījumu, biskvīta torti, šokolādi un gogelmogeli, un viņš varēja est un ēst, un nekad nebija gana, un nekad nekļuva nelabi. Burvīgs sapnis!

Zēnam tas bieži ienaca prata. Un nu līdzīga mulsumā viņš sameklēja zābakus, cepuri un mēteli un tad, piesardzīgi cenzdamies nedomāt par pantomīmu, lai pēkšņi nepamostos no burvības, teica:

— Esmu gatavs, tēvoc.

Semjuels Trefusis palūkojās uz zēnu.

— Tu esi savāds bērns,— viņš sacīja,— tu visu uzņem vienā mierā; bet, paldies Dievam, es jau bērnus neizprotu.

— Ka ar Hamletu?— norādīja Džeremijs, klusībā prātodams, vai sapnis nevarētu ietvert arī viņa draugu.— Laikam gan viņš nevar nākt līdzi.

— Nē, protams, nevar,— tēvocis Semjuels noteica nepielūdzamā tonī.

Un kā ar Rozi? Viņa nevares saprast, kur es esmu palicis.

— Es viņai pateicu. Neraizējies! Kas tu par apzinīgu bērnu! Gluži kā tēvs. Vai vēl ir kaut kas?

— Ne,— Džeremijs gluži bez elpas izdvesa un gandrīz nositās, ejot lejā pa trepēm, jo turēja ciet acis, lai sapnis turpinātos tik ilgi, cik vien iespējams. Tad aukstajā nakts gaisā, drudžaini satvēris tēvoča roku, viņš izmocīja:

— Vai tā patiešām ir tiesa? Vai mēs patiešām ejam?

Protams, ejam. Nac nu — pieliec soli, citādi neredzēsi Milzi.

Bet — bet — ai!— zēns dziļi ievilka elpu.— Vai tad viņi mani

vairs neuzskata par meli?

— Kuri — viņi?

— Tētis un mamma, un pārejie.

— Nelauzi galvu par viņiem. Labāk papriecājies pats.

— Bet tu tak teici, ka neiešot uz pantomīmu — neparko neiešot?

— Nu, es pārdomāju. Nerunā tik daudz! Tu taču zini, ka es neciešu bērnu pļāpāšanu. Jums vienmēr ir ko teikt.

Tad nu Džeremijs apklusa. Viņi drazas lejā pa Oraniešu ielu, un zēna kājas tik tikko skāra zemi. Viss bija gluži kā sapni. Sī aša kustība, un laternu stabu brāšanās pretī, it kā tie gatavotos nosist skrējēju gar zemi, un zvaigžņu spregašana un dzirksteļošana, un trīsuļošana virs galvas! Taču tēvoča Semjuela plaukstu veidoja miesa un asinis, Džeremija labas kājas kurpes papēdis spieda, un viņš juta, ka matroža uzvalka apkaklīte mugurpusē kutina skaustu — gluži tāpat ka tad, kad viņš ir nomodā.

Kad viņi nokļuva pie draudzes nama durvīm, Džeremijs bija tā aizelsies, ka tēvocim Semjuelam nācās viņu kādu mirkli saturēt, citādi viņš būtu nokritis.

— Druscīt par ātru priekš tevis, vai ne? Tev nevajadzētu būt tik resnam. Tu par daudz ed. Tagad tā — mēs nesēdēsim kopa ar tavu tēvu un māti, tur vairs nav vietas. Tāpēc nemēģini viņiem uzsaukt vai kaut ko tamlīdzīgu. Mēs sēdēsim beigās, un tu nedrīksti trokšņot, citādi tevi izmetīs laukā.

— Es būšu kluss,— Džeremijs izdvesa.

Tēvocis Semjuels pakavējas pie apgaismota iedobuma sienā un uzrunāja melnā zīda tērptu kuplu dāmu, kura dzēra tēju. Džeremijs saklausīja naudas šķindu. Pēc tam viņi devās tālāk, tumsā klupdami, uzkāpa pa vairākiem akmens pakāpieniem, pašķīra smagus, melnus aizkarus un pēkšņi nonāca mulsinošā gaismu, smaržu un krāsu ņirboņa.

Pirmais, ko Džeremijs, šinī jauna ja pasaulē iekļuvis, uztvēra, bija nejauka, spalga, toties jocīga balss, kas ļoti skaļi kliedza:— Лк tu manu dieniņ! Ak tu manu dieniņ! Ak tu manu dieniņ!— Zēnam apkārt saceļas tāda smieklu brāzma, ka gandrīz uzrāva viņu gaisā, un viņam pie auss kada balss ar Glebšīras akcentu elsoja:— Ak tētīt! Nabaga tārpiņš! Nabaga tārpiņš!

Tad Džeremijs manīja, kā stipri iesmaržojas pēc apelsīniem, kā tēvocis Semjuels stumj viņu uz priekšu, kā viņš klūp pār zābakiem un ceļgaliem, ka lielas plaukstas sasitas viņam pašā degungalā, kā viņš iekrīt krēslā un iekrampējas taja, it kā tā butu vienīgā cerība, uz ko paļauties šajā dīvaini mulsinošajā pasaulē. Augsta, jocīgā balss atkal atsāka:— Ak tu manu dieniņ!— Un to atkal pavadīja sajūsminātu smieklu griezīgā brāzma.

Pēc tam Džeremijs manīja, ka viņam abās puses sīc gāzes lampas, un tad, zēnam atgūstot elpu, viņa skatiens pievērsās lielajai, tālumā kvēlojošajai gaismai, kuras priekšā neskaidri kustējās figūras un no kuras serdes паса dīvainā balss. Zēns saklausīja sievietes balsi, tad vairākas balsis kopā; pēc tam vienā rāvienā visa aina ieguva asumu, viņa acis tapa piekaltas pie gaismas; apelsīnu un gazes, un drānu, un sakarsušo ķermeņu dvakas attālinājās — viņš palika pasaulē, pēc kuras bija ilgojies.

Zēna acu priekšā bija veikals — un viņam ļoti patika veikali. Sirds sāka strauji sisties, kad skatiens slīdēja augšup un augšup pa daudzajām plauktu rindām; tur gulēja audumu baķi — sarkani un zaļi, un zili; Austrumzemju paklāji, galdauti, palagi un segas. Aiz garajām, dzeltenajām letēm stāvēja jauni vīrieši savādā apģērbā. Skatuves centrā atradas jocīga, veca sieva cepurē, kas neturējās uz galvas, paplukušos, lempīgos lindrakos, milzu zābakiem kājās un ar sarkanu degunu. Ļoti nejaukā balss nāca no šī dīvainā radījuma. Vecā sieva bija pasitusi padusē vairākus auduma baķus un mēģināja tos visus aiznest, bet vispirms viens, tad otrs un pēc tam trešs izslīdēja zemē; viņa noliecās, lai tos paceltu, un tad nokrita cepure; viņa tvēra pec cepures, un nu visi baķi sakrita kaudzē. Džeremijs sāka smieties — smējās itin visi; dīvainā balss skanēja vel un vēl, tā žēlojas un gaudās; sievai izdevās satvert vienu baķi, neglītajā sejā jau piesardzīgi ievizējās uzvaras smaids, bet tad visi baķi atkal bija zemē un viņa vēlreiz nokrita ceļos. Tajā brīdī vai nu sievas balss, vai ari kāda kustība Džercmijam tik dzīvi atsauca atmiņā viņu veco dārznieku Džordanu, ka zēns pagriezās pret tēvoci Semjuelu un, pēkšņi šī džentlmeņa gurnu sagrābis, drudžaini iesaucās:

— Bet viņa taču ir vīrietis!

Kas tā par divaini ačgārnu pasauli, kur sievietes bija vīrieši un veikali (ka šis te — ar pēkšņu čīkstoņu, satumsumu un klabēšanu) pārvērtās piejūras dārzos! Džeremijs dziļi ievilka elpu un aizturēja to. Mute zēnam bija vaļā un mati stāvus sacēlušies . . . Nav iespējams tieši raksturot Džeremija kopiespaidu par sarīkojumu, kas turpinājās. Varbūt viņam tada kopiespaida nemaz nebija. Patiesībā jau uzvedums nevarēja but sevišķi jauks. Pirms trīsdesmit gadiem pat Drari-jas ielas teātrī viņi daudz ko neprata, un maz ticams, ka ceļojoša trupa, piemērodamās izrādēm tik neatbilstošā vecā ekā kā mušu draudzes nams, spētu sniegt kaut ko ļoti skaistu. Bet Džeremijs nekad vairs nepiedzīvos tik pilnīgu savu ilūziju īstenošanos. Lai kādas nepilnības bija sastopamas šajā uzveduma, zēns juta gandarījumu.

Izrādes pirmās daļas noslēgumā tika rādīts Dika sapnis krustcelēs. Viņš gulēja uz cietas zemes, galvu pret aizsainiti atspiedis, un runcis, kas bija tikpat liels kā viņš pats, turpat līdzās laipni sargaja viņa miegu. Tālumā vīdēja Londonas ugunis, un pustumsā, zvaigznītes un sudrabu mirdzinādamas, šurp un turp pa krēslaino ceļu sāka diet laumiņas, kamēr visi Londonas zvani skandēja: «Nāc reiz atkal, Vitington, Londonas lordmēr*!»

Ja Džeremijam būtu tēvoča Semjuela gadi un saprāts, viņš nu gan redzētu, ka Diks ir pakupla dāma, iespējams pat — plaukstošas ģimenes māte; ka laumiņas no dejošanas sajēdz gluži tikpat, cik Glebšīras sievas, kuras sēž zēnam aiz muguras; ka Londonas zvani ir divi ar roku darbināmi instrumenti, ap kuriem kreklā izmeties jaunek-

lis aiz skatuves ņemas tik dūšīgi, ka lielceļš un uzgleznotā Londona saskaņā ar tā kustībām svārstās uz priekšu un atpakaļ. Par laimi, Džercmijs nebija tik pieredzējis kā tēvocis. Toreiz tā aina modināja viņa nezūdoša skaistuma izjūtu, kas nekad nepagaisīs. Pec tās nakts pasaule būs kļuvusi vēl brīnumaināka nekā jelkad. «Nāc reiz atkal, Vitingtonl»—šie zvani turpināja to mācību, ko spēļu ciematiņš un Hamlets jau bija aizsākuši.

Kad gāzes lampas, sprakšķēdamas kā šķiņķis uz pannas, iedegās no jauna, zēns bija gluži balts no uztraukuma. Vienīgais, ko viņš bilda, bija atzinums:— Tas viss ir daudz labāks par tām bildēm pie Martina konditorejas, vai ne, tēvoci Semjuel?— uz ko tēvocis Semjuels, kurš nedēļām ilgi bija pukojies par atbaidošajiem plakātiem, kas maitā Polčestru, varēja no sirds atbildēt:— Daudz labāks.— Pamazām zēns atraisījās vaļā no tās citas pasaules valgiem un sāka apjaust pats savu. Viņš aptvēra, ka abi ar tēvoci nekādā ziņā neatrodas sabiedrības zieda vidū. Tuklas dāmas, kleitas malu virs ceļgaliem uzrāvušās, sūca apelsīnus. Tur bija lauku saimnieki ar milzīgiem, bumbuļainiem spieķiem un pat daži jūrnieki—droši vien iegriezušies pa ceļam uz Drimutu. Zēns pamanīja to dāmu, kuras pārziņa bija Oraniešu ielas mazā pasta nodaļa, un līksmā satraukumā pamāja viņai. Gaiss bija kļuvis biezs no gazes un apelsīnu izgarojumiem, un man gan liekas, ka tēvocim Semjuelam bija krietni ko turēt. Varu tikai uzteikt viņu par to, ka viņš, būdams patmīlīgākais no visa ļaužu dzimuma, neizdvesa ne pušplēsta vārdiņa, lai pažēlotos.

Viņi visi bija ļoti cieši saspiesti kopā tur augšā, galerija, kur pirms septiņdesmit gadiem orķestris — gluži tads, kā no Džeinas Ostinas* romāniem,— spēlēja deju mūziku Elizabetes Bennetas*, Emmas Vud hausas* un «Pārliecības»* dārgas dāmas laikabiedriem. Paies vēl trīsdesmit divi gadi, un tā pati galerija uzklausīs aicinājumus doties karā un atbalsos militārā orķestra bungas un flautas. Labākie laiki allaž ir vecie laiki.

Milzīgā kundze, kura sēdēja Džeremijam blakus, viņu bija itin ka ierijusi, tā ka zēns raudzījās lauka no viņas resnās rokas apakšas un dzirdēja kraukšķam un sprikstam ik piparmētru konfekti, ar ko viņa mielojas. Zēnam kļuva karstāk un karstak, līdz beidzot viņam likās, ka notiek tā, ka viņš reiz bija lasījis kādā Emijtantes iedotā pamācošā traktātā par ēdelīgu puiku,—«viņš peld pats savos taukos». Bet viņam bija vienalga. Neērtības tikai pastiprināja viņa prieku. Tad, palūkojies uz priekšu no resnās, melnas rokas apakšas, viņš pēkšņi dziļi lejā, neskaidrajā tālumā pamanīja mātes muguru, Merijas un Helēnas pakaušus, tēva balto, iecietināto apkaklīti un labi pazīstamo Emijtantes koraļļu kaklarotu. Uz brīdi zēnu sagraba izbailes — rīta meli, ko viņš jau bija pavisam aizmirsis, piepeši iznira viņa priekšā. Bet viņi taču bija zēnam piedevuši.

Es viņiem pamašu, jā?— viņš satraukti pavaicāja tēvocim Semjuelam.

— Nē, ne,— tēvocis ļoti steidzīgi atteica.— Kādas muļķības! Ja tu to darītu, viņi tevi neieraudzītu. Liec viņus mierā.

Tur, augšā, kur zēns sēdēja, viņš jutās nesalīdzināmi pārāks par viņiem un neparko nemainītos vietām. Viņš izdvesa mazu apmierinājuma nopūtu.

Es varētu ar apelsīnu iemest Emijtantei pa galvu,— viņš ieteicās.— Tad gan viņa uzlektu gaisā!

— Labāk paklusē,— tēvocis Semjuels sacīja.— Esi nu miera ar to, kas ir.

Es labprātāk sēžu te,— Džeremijs apgalvoja.— Te ir burvīgi karsts un pasakaini smaržo.

— Smaržo gan,— tēvocis Semjuels piekrita.

Tad gāzes lampas apdzisa, priekškars atvēras un Diks, tagad zelta pogām rotātā sarkana zīda tērpā ģērbies, devas jaunās gaitās. Man šeit trūkst vietas, lai sīki aprakstītu viņa dzīves turpmākos notikumus kā viņš, saņēmis no Zanzibāras ķēniņa telegrammu, kas vēstīja par žurku sodību, kapa kuģi līdz ar savu runci un pilsētas domnieku Ficvarrenu, un tā sievu; ka viņus visus aprija valis, ko laimīgā kārta izsvieda Zanzibarā, kur viņus iedzimtie gandrīz izcepa, bet Zanzibā ras ķēniņa daiļā meita — izglāba un kur viņiem par godu sarīkoja milzīgus svētkus ar dančiem un dziedāšanu; ka beigu beigas Diks, kaut ari tumsnējā princese viņu valdzināja, atteicas no lielas bagātības un atgriezās pie Istčīpas* Alises, savas īstenās sirdsdamas. Protams, netrūka ari daudz citu atgadījumu — tādu ka pūliņi un likstas, ko piedzīvoja Ficvarrena kundze, dāma ar zemo balsi, kura jau tik pamatīgi bija uzjautrinājusi Džeremiju. Un tad паса pārvērtību aina, kad rozes partapa par tulpēm un savukārt tulpes — par Zelta zāli, pa kuras mirdzošajiem pakāpieniem lejup soļoja braši visu tautu pārstāvji.

Sis pēdējās satraucošas ainas vidū, kad Džeremijam sirds kāpa pa muti laukā un viņš bija tik stipri uzbudināts, ka neapjēdza, vai piparmētru konfektes ēd viņš pats vai līdzās sēdošā dāma, tēvocis paraustīja viņu aiz piedurknes un pie auss bilda:

— Nāc! Tūlīt jau beigsies. Mums laiks iet.

Džeremijs ļoti negribīgi pieceļas un devās laukā, aizķerdamies aiz ceļgaliem un kajam un šādiem izsaucieniem: «Re, ku’ Japana!» «Nc-e, nava vis; tie i’ ķinizeri!»—«Kas pa jauku, frišu meiču!»— un ta talak. Viņš tika izrauts cauri melnajiem aizkariem, nostiepts lejā pa akmens pakāpieniem un atradās uz ielas.

— Bet tās tak nebija beigas!— zēns sacīja.

— Kuru katru bridi būs,— apgalvoja tēvocis.— Es gribu, lai mēs pirmie nokļūtu majas.

— Kādēļ?— Džeremijs gribēja zināt.

— Nav svarīgi. Nāc, jožam nu!

Mājās viņi nonāca, gluži aizelsušies, un, vecaja, pazīstamajā priekštelpā atgriežoties, tēvocis Semjuels sacīja:

— Tagad meties uz bērnistabu, un tad viņi nekad neuzzinās, ka tu esi bijis laukā.

— Nekad neuzzinās?— brīnījās Džeremijs. - Bet tu taču sacīji, ka viņi sūtīja man pakaļ.

Nu,— tēvocis Semjuels atziņas,— tā vis gluži nebija. Taisnību sakot, viņi nezina, ka tu biji tur.

— Ai!— Džeremijs iesaucās, mutes kaktiņiem noslīgstot.— Tad jau es atkal esmu melojis!

Muļķības!— tēvocis Semjuels to nepacietīgi noliedza.— Ne jau tu — es meloju.

— Un tas nekas, ka tu melo?— Džeremijs vaicāja.

Par laimi, tēvocim Semjuclam nevajadzēja atbildēt uz šo grūto jautājumu, jo tobrīd mājās pārradās visa saime tā bija drāzusies augšup pa Orāniešu ielu ormaņa ratos.

Kad Kolu laulātais pāris ieraudzīja Džeremiju priekštelpā stāvam joprojām ar mēteli mugurā un silto šalli ap kaklu, iestājās jauks neizpratnes un apmulsuma pilns bridis.

Tēvocis Semjuels paskaidroja:

Tā ir mana vaina, līs pateicu, ka jūs esat piedevuši un galu galā sūtāt viņam pakaļ. Pašlaik viņš ir briesmīgā stāvoklī — baidās, ka jus varētu nepiedot.

Lai ko arī viņi par tēvoci Semjuelu domāja, bija skaidrs, ka šis nav tas laiks un šī nav tā vieta, kad un kur to izteikt skaļi. Kola kundze palūkojas uz dēlu. Viņa augums bija izaicinošs, miegains, satraukts. Viņa mute — stūrgalvīga; bet acis aicināja māti atgriezties pie tā kopējā brīnumainā piedzīvojuma, kas viņus nupat vēl bija priecinājis.

Viņa zēnu apskāva.

Tu taču vairs nekad nemelosi, Džeremij, mīlulīt?

Ak nē!— Un tad steidzīgi:— Un kad tā vecā sieva kūleņoja lejā pa kāpnēm, tas tik bija jauks skats, vai ne, mammu? Un laumiņas Dika Vitingtona sapnī, un mebeles, kas sagāzās krustām šķērsām . . .

Viņš lēnām devās augšup pa kāpnēm uz bērnistabu, juzdamies pats laimīgākais zēns visa karalistē. Un tomēr šis prieks nespēja apslēpt kādu miklu: tēvocis Semjuels samelojās, bet neviens pats to neuzskatīja par kaut ko sevišķu. Tatad pastav labi meli un slikti meli. Vai varbūt pieaugušie drīkst melot, bet bērni — ne? . . .

Pa pusei aizmidzis, viņš ietenterēja siltajā, gaišajā bērnistabā. Hamlets stavēja sardzē Zaptesburkas šujmašīnas priekšā.

Džeremijam būs par ko domāt gadiem un gadiem . . .

Un tur nu bija Zaptesburka.

— Man žēl, ka nosaucu tevi par šausmīgu sievieti,— zēns sacīja. Viņa nošņaukajās.

— Nu, es ceru, tagad tu būsi labs zēns,— viņa teica.

— Ai, es bušu labs,— viņš pasmaidīja.— Bet saki, aukle,— vai daži cilvēki drīkst melot, bet citi — ne?

— Visi, kas melo, nonāk elle,— Zapteshurka apgalvoja.— Un nu, Džeremija jaunskungs, nāc un velcies tik nost. Ir jau pāri vienpadsmi tiem, un kāds ta’ tu būsi rītā . . .

IV nodaļa DŽOUNZA JAUNKUNDZE

1

Jaunā gada atnākšana nozīmēja Zaptesburkas aiziešanu, un Zap tesburkas aiziešana nozīmēja ierastās dzīves sabrukumu. Gaidāmā šķiršanas bija nomācoša un nepatīkama; laiks — ka jau allaž Glebšīrā janvārī — bija tik slikts, cik vien var būt, un Zaptesburka, to visu ļoti smagi izjuzdama, saglabaja šausminošu spartisku* savaldību, kam bija jāparāda vienaldzība un netaisnības izjūta. Līdz pēdējam brīdim viņa nebija noticējusi, ka patiešam bus jāaiziet. Vecaja Orāniešu ielas namā aukle bija pavadījusi astoņus gadus un domāja, ka paliks tur līdz nāves stundai. Viņai bija jāatzīst, ka netiek galā ar Džere miju, bet septembri viņš taču dosies projām uz skolu, un tad viņa varēs palīdzēt pie šūšanas un citiem mājas darbiem. Lietas būtība, patiesību sakot, bija tā, ka aukle nebija bijusi sevišķi laba kalpotāja, jo viņai piemita pārlieku daudz no Glebšīras lepnuma un neatkan guma un pārak maz no Glebšīras rūpīguma.

Kola kundzi iepriecināja iespēja, ko sagādāja Hamleta ierašanās viņas ģimenē. Tikai nedēļu pirms šķiršanas dienas Zaptesburka ieradās pie kundzes un, asarām plūstot, lūdza atļauju turpināt darbu. Taču Kola kundze, lai cik miermīlīga šķita, bija,nelokāma. Zaptesbur kai nācās aiziet.

Es labprāt uzburtu jauku ainu, kas rada ši aizkustinošā gadījuma izraisītās kvēlās Kolu bērnu jūtas,— iespējams, kaut ko tāda traģikomiskā noskaņā, kāda caurauž līdzīga notikuma tēlojumu Keneta Greiema kunga* slavenajā meistardarbā,— bet šaja reizē bija ļoti maz kvēlu jutu un ne smakas no traģēdijas. Bērni nedomāja par gaidamo notikumu, un, kad tas piepeši bija klāt, nāca visi tie satraukumi par to, ka viņus pieskata istabmeita Roze, ka nu viņi vakaros ar māti pavada ilgāku laiku un — pats labākais — ka viņi dodas burvīgā pastaigā ar Emijtanti, kuras šķisto dveseles mieru viņi apdraudēja, cik vien iespējams.

Zaptesburka atstaja šo namu, vareni sabozusies, virtuvē paziņodama, ka vēl nevienai sievietei nav nodarīta tāda pārestība, ka viņas precētajai masai Sarai Frānsisai no Refielas, pie kuras viņa tagad dzīvos, viss tiks izstāstīts un ka Refielas iedzīvotāji viņai dziļi jutīs līdzi. Bērni nebija bezjūtīgi, taču viņi necieta Zaptesburkas igņošanos, un, kamēr aukle bērnistabā kavējās, ilgodamās pēc kāda vārdiņa vai citas jutu izpausmes, bet saglabādama akmenscietu, noraidošu sejas izteiksmi, viņi turpat stāvēja, neveikli uz viņu raugoties un vēloties, kaut viņa aizietu projām. Jo nepieejamāka aukle likās tapec, ka tai mugurā bija svētdienas zīda kārta un galvā — smagnējā, melnā cepure ar spīdīgajām, grabošajām kaut kāda tumša metāla bumbiņām, kas maja, sveicināja un klanījās kā dzīvas būtnes. Hamlets, kurš, protams, vienmēr bija ienīdis Zaptesburku, šo cepuri neganti aprēja un būtu meties to plosīt, ja vien tiktu klāt. Aukle bija gribējusi viņus visus atstat, bilstot kādus mazus pateicienus par dzīvi un tikumiem, bet suņa trokšņošana, bērnu vienaldzība un visapkārt jūtamās gaidas pēc viņas aiziešanas apslāpēja šīs prātulas. Nabaga Zaptesburkal Viņa devās pie precētās māsas, kura nevēlējās viņu pieņemt un daudzkārt to apstiprināja; aukles izredzes dzīvē nebija spožas, un kļūst skumji, iedomājoties, ka neviens no Orāniešu ielas nama iemītniekiem neizjuta žēlumu, redzot melnās cepures pēdējo atvadu mājienu, kad aukle iekāpa vecajos, nemodernajos Polčestras ormaņa ratos.

Karalis ir miris — lai dzīvo karalis!* Zaptesburka vairs nebija vērā ņemams spēks Kolu ģimene.

Diena pēc Zaptesburkas aiziešanas atnesa jaunu ziņu — pirmoreiz Kolu dzimtas vēsturē gaidāma guvernante*. Vārdam «guvernante» piemita biedinoša skaņa, un bērni trīcēja, priekam un šausmām kopā jaucoties. Džeremijs tēloja vienaldzīgo.

— Tā būs tikai cita sieviete,— viņš apgalvoja,— līdzīga Zaptes-burkai, bet viņa būs dāma — tāpēc nevarēs mūs sodīt tā, kā Zaptesburka to darīja.

Es pieņemu, ka Kolu laulātajam pārim bija lielas grūtības ar piemērotas sievietes atrašanu. Pirms trīsdesmit gadiem guvernantes nebija diezin cik spējīgas būtnes, tās pārāk līdzinājās vai nu Bekijas Sarpas, vai Amēlijas tipam, lai varētu apmierināt prasības. Tolaik uz skatuves izbrāzās jauna tipa sieviete, bet viņu nevarēja atrast starp guvernantēm. Polčestrā vel neviena nebija iemācījusies braukt ar velosipēdu, saprātīgi ģērbties; līdz «Debešķīgo dvīņu» publicēšanai vēl bija japaiet vairākiem gadiem, un Trolopa kunga Lilijas un Lusijas vel joprojām tika uzskatītas par Anglijas meitenītes ideālu.

Tādēļ Kola kundzei nācās izšķirties starp dumjām jaunām sievietēm un īgnām vecām meitām, un beigu beigās viņa izvēlējās vecu meitu. Nedomāju vis, ka Džounza jaunkundze bija pati labākā, ko varēja izvēlēties, bet trūka laika. Džeremijs, Hamletam piepalīdzot, sāka kļūt trakoti neatkarīgs, un Kola kundzei pietrūka ka humora izjūtas, ta drosmes, lai ar viņu cīnītos. Nē, Džounza jaunkundze bija tālu no ideāla, taču dekāns bija viņu neatlaidīgi ieteicis. Tiesa gan, dekāns šo sievieti nekad nebija redzējis, bet viņas brālis, ar kuru kopa viņa bija dzīvojusi daudzus gadus, kādreiz kalpoja par dekānā palīgu. Tiesa gan, šis vīrs bija neizdevies mācītāja palīgs, bet tas tagad dekānam lika jo laipnāk parūpēties viņa piemiņas labā — Džounza kungs nesen bija nomiris, pastāvīgu dusmu un patmīlības pieveikts.

Džounza jaunkundze, kura pēdējos divdesmit gadus bija aprakta Glebšīras ielejas zaļajā dzīlē, tagad, piecdesmit gadu vecuma, attapās bez draugiem, bez naudas, bez radiniekiem. Viņa iedomājās, ka varētu but guvernante.

Dekāns viņu ieteica, Kola kundzi apmierināja viņas izcelsme, izglītība un atturība, Kola kungam patika viņas stingra seja, kad viņa ieradās uz pārrunām,— un viņa tika pieņemta darbā.

— Džeremijs prasās pec stingras rokas,— teica Kola kungs. — Nav jēgas pieņemt jaunu meiteni.

— Tas netikums Džounza jaunkundzei nu nekādi nepiemīt,— noteica tēvocis Semjuels, kurš priekštelpā bija viņu saticis.

Bērni tika gatavoti labai uzvedībai. Džeremijs juta, ka pienācis laiks dzīvi ņemt nopietni. Viņš novāca spēļu ciematiņu, par Mērijas adatu spilventiņa ēšanu sabāra Hamletu un izvilka laukā netīro burtnīcu, kura risināja matemātikas uzdevumus.

— Es ienīstu rēķināšanu,— nopūties zēns sacīja un saka aplukot netīros pirkstu nospiedumus un asaru traipus, kas izraibināja lapu.— Es nekad no tas neko nesapratīšu!

— Es tev palīdzēšu,— piedāvāja Mērija, kuru ļoti satrauca doma par guvernanti.— Es pati iemācīšos — ja vien papīrs tik ātri nekļūtu netīrs!

— Mamma saka,— piezīmēja Helēna,—ka Džounza jaunkundzei bijusi ļoti grūta dzīve un neviens nekad nav izturējies laipni pret viņu. Mamma saka, viņai trūkstot mīlestības.

— Es viņai došu savu salvetes riņķi, kuru tu, Mcrij, man pagāju šos Ziemsvētkos uzdāvināji,— Džeremijs nolēma. — Tev taču nav nekas pretim, vai ne? Tagad tas ir galīgi netīrs. Ceru, ka Hamlets viņu neapries.

Hamlets tobrīd plosīja Merijas adatu spilventiņu, to starp ķepām turēdams, izstieptajam ķermenim satraukumā trīsot, īsajai, kā tēvo cis Semjuels teica, «strupajai» astītei taisni gaisā slejoties. Dzirdot pieminam savu vārdu, viņš uz bridi aprima un papurināja vienu ausi.

— Mamma saka,— turpināja Helena,— ka jaunkundze dzīvojusi kopā ar brāli, kurš tai nekad nav devis ēst, cik gribas.

Džeremijs atvēra acis. Tas viņam šķita kaut kas šausmīgs.

— Viņa varēs dabūt manu putru, ja vien gribēs,—zēns teica. — Man tā diez ko negaršo. Un es viņai atdošu to šokolādi, kuru mums atsūtīja Dželibrenda kungs. Tur vēl ir drusku palicis, lai gan man šķiet, nu tā būs gluži savilgusi.

— Tu gan esi muļķis! — Helena nicīgi izmeta. — Skaidrs, ka mamma viņai dos visu, kas būs vajadzīgs.

Neesmu vis muļķis,— Džeremijs pretojās.— Varbūt viņa gribēs vairāk, nekā vajadzīgs. Es bieži vien gribu.

— Nu ja — tu! — Helena novilka.

— Un, ja tik ilgu laiku,— Džeremijs sprieda,— viņa nav varējusi kārtīgi paēst, tad viņai vajadzēs divreiz lielākas porcijas nekā citiem cilvēkiem — lai atgūtu nokavēto.

— Mamma saka, mums jātur prātā, ka Džounza jaunkundze ir dāma, Helena atgādināja.

— Kāda starpība, vaicāja Džeremijs,— starp dāmu un ne-dāmu?

— Ak, tu gan esi! — Helena pukojās. — Nu, Emijtante ir dama, bet Roze — nav.

— Roze ir jaukāka,— atzina Džeremijs.

Man diemžēl jāsaka — vienā ziņa Džounza jaunkundze bija samelojusi Kola kundzei. Viņa Džeremija mātei bija apgalvojusi, ka viņai «ar bērniem bijusi darīšana visu mūžu», bet patiesība tikai dažreiz daži mazi radinieki bija atnākuši paciemoties pie viņas un brāļa. Tajas reizes mazos radiniekus stindzināja šausmas, tādēļ kārtības uzturēšana pūļu neprasīja. Si pieredze mudināja Džounza jaunkundzi izteikt sev glaimojošu raksturojumu, ka «viņa saprot bērnus».

Tik nekaunīga pašpaļāvība ir lemta nicīgam dievu sodam.

Džounza jaunkundze ieradās lietaina janvāra pēcpusdienā, vienā no tām Glebšīras dienām, kad pilsēta slīgst dubļu vanna un miglā un visas notekcaurules tecina ūdeni, un no dzegām pil vien, un zirgi visus apšļāc, un tikai pīles ir priecīgas. No notašķītas, laternu apgaismotas krēslas izkūņojās Džounza jaunkundzes kariete, un no notašķītas, neapgaismotas karietes izkūņojās Džounza jaunkundze.

Kad jaunkundze stāvēja hallē*, pulēdamas izskatīties nenosalusi un pievilcīga, Kola kundze zaudēja dušu. Iepriekšējā apmeklējuma laikā Džounza jaunkundze bija izskatījusies gluži pieņemami savā labākajā kleitā tērpusies, viņa sēdēja Kola kundzes viesistabā un smaidīja, cik nu līksmi spēja, jo šis darbs viņai bija pilnīgi nepieciešams. Tagad no viņas nekas nebija palicis pāri; viņai bija nācies atstat. savu mazo ciematu agri no rīta, lai paspētu uz omnibusu*; viņa bija gaidījusi to pieturvieta uz ceļa, kā vienīgi Glebšīrā var gaidīt; viss pasaules ūdens bija uzlijis viņai uz galvas un apšļācis kājas.

Jaunkundzi mocīja neiralģija* un muguras sāpes; viņa bija apvilkusi vecāku kleitu, jo tada dienā nebūtu prātīgi doties ceļa goda drānās; un tad vel, lai mērs butu pilns, omnibusa viņa bija aizmirsusi lietussargu. Ka viņa tādā dienā bija varējusi kaut ko tādu izdarīt! Atmiņa nebija šis dāmas stiprā puse; tas bija labs lietussargs, un viņa nevarēja atļauties nopirkt citu. Var jau but, ka tas tiks sameklēts un atsūtīts viņai, bet maz gan ticams.

Jaunkundzei lietussargs bija kalpojis daudzus gadus.

Viņa bija maza sieviete — āda un kauli vien — ar apvītušiem, iekritušiem vaigiem, lielu, brūnganu degunu un atkarenām ausīm. Viņas seju bija veidojušas stingras līnijas, kas radušās, viņai aizsargā joties no brā|a, bet acis raudzījās maigi, un tad, kad viņa pasmaidīja, mute ieguva jauki aizkustinošu izteiksmi.

«Ai, viņa nemūžam netiks galā!» nodomāja Kola kundze, lūkodamās, ka hallē no jaunkundzes pil ūdens.

— Ka es varēju to aizmirst?!— sacīja nabaga dāma, kuras domas saistīja lietussargs.— Viņi teica, ka varbūt to man sameklēs, bet es atceros — karietē bija kāds virs, kurš droši vien to būs paņēmis,— un lietussargs bija tāds skaists, ar sudraba rokturi.

— Neuztraucieties!— uzmundrinoši sacīja Kola kundze. Esmu pārliecināta, ka viņi to atradis. Jums jānak augšā uz bērnistabu — vai mācību istabu, ka laikam gan tā tagad būs jasauc; tur jauki kuras kamīns, un mes abas šodien iedzersim tēju kopā ar berniem, lai mēs visi justos ka mājās — cik nu vien ātri iespējams.

Džounza jaunkundze vēlējās tikai vienu tumša istabā apgulties gultā un mēģināt tikt gala ar savu neiralģiju. Doma par apgaismotu bērnistabu modināja bailes. Taču pirmie iespaidi ir tik svarīgi. Viņa saņēmās.

Bērni bija dzirdējuši jaunkundzi ierodamies; viņi gaidija pulciņā pie kamīna, viņu skatienus pa daļai saistīja durvis, pa daļai — zemeņu ievārījums, ar ko viņi šodien tika apveltīti, par godu guvernan tei. Hamlets, tāpat ausis un acis durvīm pievērsis, varbūt žurku, varbūt Emijtanti gaidīdams, sēdēja grupiņas priekšā kā miesassargs.

— Viņa ir ballē,— Helēna teica.— Un mamma tagad saka: «Atģērbieties! Jūs droši vien esat cauri slapja». Un tagad viņa saka: «Man šķiet, jūs gribētu satikt bērnus»,— un tagad . . .

Un tur jau viņas abas, Kola kundze un Džounza jaunkundze, durvīs stavēja. Sekoja nomācošs klusums. Bērni nebija gaidījuši tik vecu un neglītu guvernanti ka Džounza jaunkundze. Hamlets nerēja — nekas nenotika.

Beidzot Kola kundze aicināja:

Nu, bērni, nāciet apsveicināties ar Džounza jaunkundzi. Si ir Helēna, mūsu vecākā, šī — Mērija un šis — Džeremijs.

Džounza jaunkundze izdarīja kaut ko briesmīgu. Dedzīgi vēlēdamās būt patīkama un draudzīga, viņa noskūpstīja meitenes un tad, pirms kāds paspēja viņu atturēt, noskūpstīja Džeremiju. Viņš turējās kā vīrs, nedz grieza projām galvu, nedz pec tam ar plaukstu slaucīja muti, bet zēna acīs, ja vien jaunkundze tajās ieskatītos, viņa gan varētu ieraudzīt, ko viņš juta.

Viņa sacīja:

— Es ceru, ka mums kopā ies jautri, mani mīļie.

Berili neteica neko, un drīz vien visi sēdās dzert tēju.

2

Diemžel abas puses bija pavisam nepieredzējušas. Džounza jaun kundze nekad agrāk nebija strādājusi par guvernanti, savukārt bērniem guvernante nekad nebija bijusi. Protams, tika pieļautas daudzas kļūdas. Džounza jaunkundze bija patiesi apbrīnojusi to, ko viņa sauca par «brāļa nelokāmo garu», šādi nodēvēdama ta patmīlību un nesavaldigumu. Pati viņa nebija nedz patmīlīga, nedz nesavaldīga, toties viņa bija nezinoša, nervoza, pārlieku bažīga un izmisīgi baidījās zaudēt vietu. Tik daudzus gadus viņai bija pietrūcis sirds siltuma, ka jūtu avoti viņā pašā bija izsīkuši, un tagad, lai gan viņa nepavisam nebija slikta sieviete, viņu gluži vienkārši parak nodarbināja neiral ģija, bez līdzekļiem nodzīvotā nedeļa un mirušā brāļa piemiņas iemūžināšana varonīga un allaž upurēties gatava ideāla veidolā.

Viņa bija tuvredzīga un mūžīgi apaukstējusies; viņa bija aizmar šīga un pavirša. Tomēr viņai bija ari patiesa sajēga par daudz ko, silta sirds, ja vien kāds viņu iedrošinātu to atkal atmodināt, un aiz rūpēm un raizēm dziļi ieslēpta humora izjūta. Pasaulē dzīvoja daudzi par Džounza jaunkundzi neciešamāki cilvēki. Bet nelaimīgā kaita jaunkundzes pieķeršanās brāļa piemiņai lika viņai turēties pie ta, ko viņa dēvēja par «stingrību».

Kola kundze guvernantei bija pateikusi, ka aukle «vairs netika galā» ar Džeremiju; viņa tuvojās zēnam ar tādām trīsām un tādu drebelīgu brašumu, it kā dotos pie lauka pasprukuša vērša. Viņa patiešām izskatījās biediga—ar milzu acenēm milzu deguna gala, stingri sakniebtu muti un lineālu rokā.

Es prasu absolūtu paklausību, ta skanēja viņas moto. Džere mijs paskatījās uz viņu, bet neteica ne varda.

Viņiem visiem bija darīts zināms, ka jaunais režīms stipri atšķir sies no bērnistaba agrāk valdošā. Regulāri notiks mācību stundas no deviņiem līdz divpadsmitiem un no četriem līdz pieciem. Pie sienas tika piestiprināta kaitīga, balta papīra lapa ar sarakstu: «Pirmdien: ģeogrāfija — 90ū—ĪO^00, aritmētika — 10°°—ll^00,» un tā tālāk. Tika

ieviesta rūpīgi izstrādātā sodu sistēma, ko veidoja tik un tik kopiju pārrakstīšana, stāvēšana uz krēsla, trīs sitieni ar lineālu pa plaukstu un — pats ļaunākais sods no visiem — sta vešana kaktā ar papīra āksta mici galvā. (Par to mici viņa bija lasijusi grāmatā.)

Sākumā, par spīti tam nelaimīgajam apskāvienam, Džeremijs bija cieši apņemies uzvesties labi. Zēna dzīve virzījās uz priekšu, un tas darīja viņu lepnu; viņš vairs nebija mazais bērns; bērnistaba nu kļuva par mācību telpu; vakarā viņš palika nomoda stundu ilgāk; viņam nedeļa tika atvēlēti divi pensi kabatas naudas; viņa sabiedriskais stāvoklis bija celies. Zēns sāka lasīt grāmatas sava prieka pēc un atklāja, ka tas ir vieglāk, nekā viņš bija gaidījis, tā ka viņš visai aši no «Lotiņas ciemošanās pie vecmāmiņās» nonaca pie «Strupuļiem» un tad pargāja pie «Nerātņiem». Viņš bija dzirdējis kādu pieaugušo sakām, ka ceļš uz lielu bagātību ved caur «rēķināšanas uzdevumiem», un, kaut gan šis paziņojums zēnam šķita galīgi miglains, viņš nolēma šo teoriju pārbaudīt. Jāteic, ka pirmajā diena viņš nosēdās mācību istabā pie galda — Mērijai un Helenai pa vidu, Džounza jaunkundzei pretī,— jauku nodomu pilns un lielu mērķu vadīts. Viņa priekšā gulēja tīra, balta lapa, kuras augšpuse slīpā raksta bija uzvilkti cildeni vārdi: «Lēnāk brauksi—tālāk tiksi.»

Viņš satvēra zīmuli, un Džounza jaunkundze, kuras intereses bija nekavējoties nostiprināt savu autoritāti, iesaucās:

— Bet ta taču nedrīkst turēt zīmuli, Džercmij! īkšķim jabūt tā, otram pirkstam ta.

Džeremijs sāpīgi saviebās un atklāja, ka pārcelt pirkstu pāri zīmulim ir tikpat grūti, kā pārcelt Hamletu pāri darza vārtiņiem. Viņš drosmīgi mēģināja to izdarīt, bet zīmulis negribēja kustēties.

— Tā es nevaru,— viņš noteica.

— Nekad nesaki «nevaru», Džercmij,— Džounza jaunkundze piezi mēja.— Tāda vārda nemaz nav.

Ai nē,— Merija dedzīgi ieteicās,— ir gan; es esmu redzējusi grāmatās.

— Nestrīdies ar mani, Merij, teica Džounza jaunkundze.— Es ar to gribēju teikt, ka jums jāizturas ta, it kā nebutu, jo nekas nav nesasniedzams tam, kurš patiešām papūlas.

Šitādā veidā zīmulis man griežas,— Džeremijs laipni paskaid roja.— Un es taisos turēt pa vecam, lūdzu.

Ir tikai viens veids, kā kaut ko darīt,— sacīja Džounza jaunkundze,— un tas ir pareizais veids.

Sis ir pareizais veids priekš manis,— Džeremijs teica.

— Ja es saku, ka tas nav pareizais veids . . .

— Bet tas griežas!— Džeremijs iesaucās.

Diskusiju pārtrauca Helēnas kliedziens:

— Ai, skatieties, Džounza jaunkundz, Hamlets ir paķēris jūsu briļļu maku! Viņš doma, ka tā ir pele.

Iestājās pilnīgs sajukums. Džounza jaunkundze pielēca kājās un, īsus šausmu kliedzienus izgrūzdama, metās vajāt Hamletu, kurš steidzas uz savu iemīļoto kaktu un sāka plosīt briļļu maku, ar vienu aci vērodams Džounza jaunkundzi, ar otru — savu laupījumu.

Džeremijs piesteidzās sunim klāt, saukdams:

— Met zemē, Hamlet, palaidņa suns, palaidņa suns!— un Mērija ar Helēnu aiz prieka drudžaini smējās.

Beigu beigas Džounza jaunkundze, kuras seja bija sasarkusi un mati nekārtība, atguva savu īpašumu un atgriezās pie galda, bet Hamlets pa to laiku luncināja asti, elsoja un raudzījās, vai nevarēs spēli turpināt.

— Nekādā ziņa,— Džounza jaunkundze paziņoja,— es nevaru pieļaut, ka šeit stundu laikā uzturas suns. Tas nav iespējams.

— Bet, Džounza jaunkundz,— Džeremijs iesāka.

— Ne vārda vairāk!— viņa zēnu pārtrauca.— Nerunāsim vairs par to. Izved suni no istabas, Džeremij!

— Bet, Džounza jaunkundz, viņam te jabūt. Viņš arī mācās. Pēc vienas divām dienām viņš bus tik labs kā neviens cits, patiešam būs. Viņš ir tik saprātīgs. Viņš patiešām domāja, ka tas briļļu maks ir domāts viņa spēlēm, un viņš taču to tūliņ atdeva, tiklīdz es teicu . . .

— Pietiek!— Džounza jaunkundze viņu pārtrauca.— Es vairs neko negribu dzirdēt. Es teicu, ka suns nedrīkst palikt. . .

— Bet ja es apsolos . . .— Džeremijs mēģināja iebilst.

Tad Džounza jaunkundze piclava smagu kļudu. Sajuzdama nogu rumu, gribēdama turpināt stundu un varbūt cerēdama apmierināt mocītājus, viņa lēnprātīgi sacīja:

— Nu, ja suns patiesi labi uzvedīsies, varbūt . . .

No tā brīža viņas liktenis bija izlemts. Bērni pārmija zinīgus skatienus. Džeremijs pasmaidija. Stunda turpinājās. Kāds spēks tagad vadīja Džeremiju? Kāds dabas dots spēks tad vada ikvienu maigu un pat jūtelīgu bērnu, kad tas saskaras ar kaut ko bezpalīdzīgu, kas nonācis viņa vara? Vai gan pieauguša cilvēka dzīvē sastopama tāda cietsirdība, un vai gan pastāv kaut kas varenāks, neizskaidroja maks un ļaunprātīgāks par labi aprēķinātajām mocībām, kādas mazi bērni izgudro tiem, kuri ir vājāki par viņiem? Džeremiju vadīja jauns spēks.

Tas bija kaut kas netverams; tas bija kaut kas nepieklājīgs, ļauns, noslēpumains, visai zēna būtībai svešs, tagad pirmoreiz izjusts, protams, neizskaidrojams; Džeremijs jau nezināja, ka šis spēks nak no tās pasaules, kuras atsevišķas ainas vēlāk viņš bieži manīs,— no pasaules ar spoži baltām sejām tumšās ielās, ar slapētiem kliedzieniem aiz slēģotiem logiem, ar neskaidriem, pa pusei uztvertiem, pa pusei

saprastiem izsaucieniem. Nekad vairs Džeremijam nebija lemts pilnīgi atbrīvoties no tās pasaules daļas turpat blakus; nekad vairs — līdz pašai nāvei — viņš nebija pilnīgi drošs par savu kundzību pār to.

Viņš agrak nekad nebija izjutis kaut ko šim spēkam līdzīgu. Zēna attiecības ar Zaptesburku bija bijušas pavisam vienkāršās; viņš bija dumpojies, palaidņojies, nepaklausījis un—saņēmis sodu; ar to tas bija beidzies. Nu sākās spēle — tikpat ka pēdu dzīšana indiāņiem prērijā vai tīģeriem džungļos.

Viņš pētīja Džounza jaunkundzi un daudz ko atklaja. Viņš atklaja, ka tanīs reizēs, kad viņa, bērnus mācīdama, kļūdījās, viņai bija bail kļūdas atzīt, un tas visu vel vairāk sarežģīja. Viņš atklaja, ka jaunkundze ir stipri nervoza un piepešs troksnis liek viņai salēkties, nobālēt un uzlikt roku uz sirds. Viņš atklāja, ka guvernante mēdza viņu sodīt un tad mēģināja pielabināties, paziņojot, ka sods nav jāizcicš līdz galam. Viņš atklāja, ka viņa zaudēja mantas, piemēram, brilles, kabatlakatu vai naudas maku, un baidījās nozaudēšana atzīties, tālab pūlējās bez tām iztikt. Viņš atklaja, ka jaunkundzei ļoti nepatīk ar lineālu sist viņam pa plaukstu (sitieni bija tik tikko jūtami). Viņš atklāja ari tādu interesantu faktu: ja istaba atradās mate vai tēvs, guvernanti šausmināja doma, ka viņš varētu ne klausīt.

Viņš atklāja, ka Džounza jaunkundzi nicināja kalpotāji, kuri gluži atklāti viņu apvainoja.

Tas viss stiprināja zēna spēka apziņu. Viņš nepavisam neuzskatīja šo sievieti par cilvēku; viņa gluži vienkārši bija kaut kas tāds, pie ka viņš varēja vingrināt savu atjautību un gudrību. Merija darīja visu to pašu, ko brālis; Helēna izlikās pārāka par tiem, bet patiesība nebija vis. Ja, Džounza jaunkundze bija nonākusi mocītāju rokās, un glābiņa nebija.

Noteikti pastāvēja kāds ārējs spēks, kas Džeremiju dzina uz priekšu. Berili to visu dēvēja par Džounza jaunkundzes «ķircināšanu», un viņu uzvedības pirmatnīgais mežomgums bija tikpat neapzināts kā viņu ikdienas runa vai ēšanas veids — to noteica instinkti, kas, iespējams, bija mantoti no tiem laikiem, kad džentlmenis ar vispamati gakajiem muskuļiem sava prieka pec izrāva zobus un nomauca nagus tiem draugiem, kuriem ar muskuļiem nebija paveicies.

Ar Džounza jaunkundzi varēja spēlēt daudzas spēlītēs. Rītu viņa vienmēr mēdza uzsākt, jauki demonstrējot autoritāti, kas, iespējams, bija uzkrāta spartiskas apņēmības kaldinašanas stundas, kamēr visa māja gulēja. «Rīt es raudzīšos, lai viņi dara, ko es lieku . . .»

Nu, bērni,— viņa mēdza sacīt, —- esmu apņēmusies šorīt neciest nekādu muļķošanos. Paņemiet burtnīcas. Pēc piecām minūtēm sa kas:— Ai, Džounza jaunkundz, es ar šito zīmuli nevaru parakstīt. Vai drīkst — es sameklēšu labāku?—Kad Merija dabūja atļauju, viņas

galva ar milzu brillēm pazuda mācību istabas skapī. Drīz vien Džeremijs ļoti pieklājīgi ieteicās:— Džounza jaunkundz, man šķiet, es zinu, kur tas ir. Vai drīkstu viņai palīdzēt sameklēt? Tad pazuda Džcrcmija galva. Nu паса ķiķināšana, čuksti, atkal ķiķināšana; pec tam no skapja izvēlās grāmata, tad vel viena un vēl.

Tai brīdī Džounza jaunkundze ieminējās:— Pietiek, Džeremij, nāc atpakaļ pie galda. Jums bija pietiekami daudz laika . . .— bet viņas vārdus pārtrauca vesela grāmatu lavīna. Mērija iekliedzās:— Ai, Džeremij!— Džeremijs iekliedzās:— Es ne, tu, tu!— Džounza jaunkundze:— Klausieties, bērni . . .

Tad atkal Džeremijs, ļoti pieklājīgi:— Lūdzu, Džounza jaunkundz, vai es drīkstu palīdzēt Mērijai savākt grāmatas? To ir krietni daudz.— Tad abi uz ceļiem, atkal čuksti un ķiķināšana. Džounza jaunkundze, balsij trīcot:— Bērni, es pavisam nopietni prasu . . .— Un atkal krītošas grāmatas, atkal čuksti, atkal iebildumi — un tā ad infinitum*. Jauka spēlīte visam rita cēlienam.

Vai arī nedzirdēšanas spēle. Džounza jaunkundze saka:— Un divreiz divi ir četri.— Merija skaļi atkārto:— Un divreiz divi ir pieci . . .

— Četri, Mērij.

— Ai, man šķita, jūs sacījāt «pieci».

Un mazu brīdi vēlāk Džeremijs ievaicājas:

— Vai jus teicāt «četri» vai «pieci», Džounza jaunkundz?

— Es taču Merijai teicu, ka sacīju «četri» . . .

— Ai, es esmu uzrakstījis «pieci»— un viss ir nepareizi. Vai tu neuzrakstīji «pieci», Merij?

Jā, es esmu uzrakstījusi «pieci». Jus taču teicāt «četri», Džounza jaunkundz, vai ne?

— Jā jau, jā. Un trīs dabūjam tad . . .

— Kā jūs teicāt — kā dabūjam pieci?— vaicāja Džeremijs.

— Es neteicu «pieci». Es sacīju «četri». Divreiz divi.

— Vai tas ir tapat, kā «pieskaitot trīs», Džounza jaunkundz? Man te ir divreiz divi, un tad japieskaita trīs, un tad divreiz divi . . .

— Nē, nē. Es tikai sacīju Džeremijam . . .

— Džounza jaunkundz, vai jūs, lūdzu, nevarētu sākt no sākuma . . .

Sī spēle dāmai, kura mokās ar neiralģiju, ir ļoti nepatīkama.

Vai arī trokšņu spēle. Bez kādiem ilgiem treniņiem un pieredzes

Džeremijs tajā kļuva par īstu meistaru. Visi trīs bērni sēž ļoti, ļoti rāmi, mācīdamies pirmo pantiņu no «Tīģer, tīģer liesmainais». Tik tikko saklausāma čīkstoņa pārtrauc klusumu—čīkstoņa, ko gana gudrs cilvēks var dabūt, berzējot zābaku pret zābaku. Tā atskan nevis nepārtraukti, bet reizi, divas, trīs, seko pauze, un atkal čīksts — vien reiz, otrreiz, atkal pauze.

— Kurš trokšņo?

Nāves klusums. Ļoti ilga pauze, un tad atkal iet vaļa.

— Tas troksnis jāizbeidz, es saku! Džeremij, ko tu dari?

Viņš paveras jaunkundzē padevības un mīlas pilnām acīm.

— Neko, Džounza jaunkundz.

Drīz vien viss atsākas no jauna. Šoreiz Džounza jaunkundze stāv klusu, un tad ierunājās Mērija.

— Lūdzu, pasakiet Džeremijam, lai viņš neberzē zābakus vienu pret otru. Es nevaru mācīties dzejoli . . .

— Es nezināju, ka es berzēju,— Džeremijs taisnojas.

Tad tas sākas vēlreiz. Džeremijs saka:

— Vai es, lūdzu, nevarētu novilkt zābakus?

— Novilkt zābakus? Kādēļ?

Tie berzējas viens pret otru, un es nevaru to izbeigt, jo pats nemanu, ka tā daru, un Merijai ir grūti mācīties . . .

— Protams, ne! Nekad neesmu kaut ko tādu dzirdējusi! Nākamreiz, kad tu to darīsi, tev nāksies stāvēt uz krēsla.

Drīz vien Džeremijs stāv uz krēsla. Un drīz vien viņa dzejoļu grāmata ar skaļu plakšķi nokrīt uz grīdas, bet Džounza jaunkundzes sirdī ieduras pieci miljoni adatu. Bālu seju un trīcošām rokām viņa saka:

Ej un stājies kaktā, Džeremij! Man būs jāruna ar tavu māti!

Nosmīkņādams tā, lai Merija redz, viņš iet un nostājas tur, labi zinot, ka viņa upuris vēro durvis, no bailēm pamiris, kaut tikai Kola kundze pēkšņi neienāk un nepainteresējas, ko Džeremijs nodari jis: līdz ar to izgaismotos visa viņa nepakļaušanās vēsture un Džounza jaunkundze zaudētu darbu, jo atklātos viņas nespēja pildīt pienākumu.

Kā gan viņš bija atklājis šo Džounza jaunkundzes visvājāko vietu? Neviens to zēnam nebija parādījis, tomēr viņš zināja, un, laikam ritot, viņa spēka un varas apziņa nemitīgi auga.

Tad tika sasniegta virsotne. Bērni nebija gluži pārliecināti, ka galu gala Džounza jaunkundze visu neizstāstīs mātei. Viņi negribēja, lai tas notiktu, un, kamēr vien šādas nelaimes iespēja pastāvēja, pilnībā nevaldīja pār nabaga dāmu. Tad picnaca kāds rīts, kad viņi palaidņojās īpaši aizrautīgi, izspēlēja ikvienu spēli un guva ikvienu uzvaru. Džounza jaunkundze, tuvu asarām, četrreiz bija draudējusi, ka dos ziņu Augstākai varai. Pēkšņi istabā ienaca Kola kundze.

Nu, Džounza jaunkundz, kā tad bērni šorīt uzvedas? Ja viņi bijuši labi, man viņiem ir kāds mazs prieciņš.

Bērni gaidīja, no guvernantes acu nenolaizdami. Viņas acis savukārt kavējās pie mocītājiem. Džounza jaunkundze žņaudzija rokas. Viņa cīnījās ar sevi. Kāpēc neaicināt palīgā Kola kundzes autoritāti? Ne, viņa zināja, ko tas nozīmē: «Man ļoti žēl, Džounza jaunkundz, bet šķiet, ka jaunāka guvernante . . .?>

Viņas rīkle kaut kas nokustējās.

— Šorīt viņi uzvedas loti labi, Kola kundze.

Merijas un Džeremija acis iezibējās triumfs.

Viņi bija izcīnījuši galīgo uzvaru.

3

bis zinu, ko Džounza jaunkundze šo nedēļu laikā izcieta. Viņa nebija paveca dāma ar sevišķi lielām pretošanās spējām, un viņu noteikti šausmināja atriebīgais naids, ko šie mazie bērni izrādīja. Viņa nespēja šajā attieksmē saskatīt neko citu kā vienīgi naidu, jo pilnīgi neko nezināja par bērniem un tiem dīvainajiem speķiem, kam tie pak|auti; un savā guļamistabā viņa gan laikam trīcēja, iztēlojoties bēdas un teroru, kas viņu sagaidīja. Daudz, daudz reižu viņai vajadzēja apņemties, ka neļaus sevi sakaut, un daudz, daudz reižu viņai nācās klusām atzīt, ka ir sakauta, kā vien cilvēku var sakaut.

Ar tiem, kuri rosījās pa apakšstāvu, guvernanti nesaistīja pietiekami siltas jutās, un tie jau ari nebija pietiekami iejūtīgi, lai kaut kur iedziļinātos un aptvertu, kas tad notiek.

— Es ceru, ka bērni jums sagādā prieku, Džounza jaunkundz,— reizi vai pāris reižu Kola kundze sacīja.

Ja, lielu prieku, paldies, Džounza jaunkundze atbildēja.

— Es domāju, viņi ir labi bērni, lai gan vecāki, protams, jau vienmēr noskaņoti savējiem par labu. Varbūt ar Džeremiju ta pagrū-tak. Nav iespējams noskārst, ko viņš īsti doma. Vai jums šķiet, ka viņš ir mierīgs, atturīgs puisēns?

— Ļoti mierīgs,— teica Džounza jaunkundze.

— Pec maza laiciņa, kad būsiet viņu pamatīgāk iepazinusi, viņš atklāsies vairāk. Jums jādod viņam laiks. Zēnam nepatīk, ka to piespiež . . .

— Ne,— Džounza jaunkundze teica.

Tajā pašā laika došanās uz mācību istabu no rīta jaunkundzei izvērtās par gatavo mocību. Viņai vajadzēja saņemt drosmi, staigājot šurp un turp pa guļamistabu, lauzot rokas un atsaucot atmiņā savu apbrīnojamo, tēraudeieto brāli, kurš gan, kā viņa labi zinaja, šādu drebināšanos nicinātu. Ja vien viņa varētu atklāt kādu brīnum līdzekli! Bet par siltām jutām, kareivīgu tirāniju, dusmām, nicinājumu — par visu to bērni pasmējās. Viņa nekā nespēja tikt viņiem klāt. Un Džcrcmijā viņa saskatīja īstu Ļaunuma iemiesojumu. Viņa nespēja aptvert, ka tik jauna būtne var but tik ļauna, tik cietsirdīga, tik ļaunprātīgi gudra, savas intrigas sīki izplānojot. Džounza jaun kundze vēroja zēnu ar patiesām šausmām, un tajas reizes, kad viņa manīja to laipni izturamies pret māsām vai kādu kalpotāju vai ari

ieraudzīja nopietni sarunājamies ar Hamletu, viņa izjuta bezgalīgu mulsumu un nosprieda, ka ar šiem labāku jūtu izpaudumiem gluži vienkārši tiek aizmasketa Džeremija velnišķa jaunā sirds. Viņa jau juta, ka lēnam tuvojas nenovēršama krīze, kad viņa būs spiesta meklēt Kola kundzes palīdzību. Tas nozīmēs viņas atlaišanu un nākotni bez cerībām. Viņai nebija pie kā griezties pēc atbalsta. Viņai nebija nedz radu, nedz draugu; un nu jau bija par veļu, lai ar kādu iedraudzētos.

Nākotnē viņa nespēja saskatīt itin neko.

Krīzi viņa sagaidīja gan, bet citādu, nekā domāja.

Pienaca rīts, kad tumša migla ārpusē un slikti pagatavotā putra iekšpuse bērnus pamudināja uz visļaunākajām negantībām. Džounza jaunkundze bija pavadījusi nomoda nakti, cīnīdamās ar neiralģiju un savu šaubpilno garu. Bērni bija zaudējuši pat savu parasto pa daļai zobgalīgo, pa daļai nicīgo atturību. Viņi pilnībā atklaja, kas viņi tādi ir mazi mcžoneni, kurus neapmierina ēdiens, laika apstākļi un mācībās.

Es sīki neapcerēšu tarīta sadursmes. Tie pasākumi, kas citos rītos bija rotaļas, taja dienā jau bija mocības. Cita citai sekoja Pazudušo mantu mocība, Nedzirdēšanas mocība, Trokšņu mocība, Pēkšņas trauksmes mocība, Pilnīgas nereaģēšanas mocība, Atklāta nicinājuma mocība. Kad pulkstenis nosita divpadsmit un bērni bija brīvi, Džounza jaunkundze nebija vairs tālu no tāda nervu sabrukuma, ko bez pārspīlējuma var devet par vājprāta sākumu. Neiralģija plosīja viņas galvu, nicība pret sevi pašu plosīja sirdi, stindzinoša bezspēcība mulsināja un aizmigloja prātu. Jaunkundze neatstāja mācību istabu līdz ar bērniem, bet gan piegāja pie platās palodzes un apsēdās, pievēršot skatienu drūmajai ainavai aiz loga. Un tad piepeši — ne jau kāda īpaša iemesla deļ, bet vispārēja spēku izsīkuma un fiziska un garīga sabrukuma pieveikta,— viņa sāka raudāt.

Džeremijs tika atzīts par apslimušu, tāpēc viņam nebija ļauts doties līdzi mātei un masam satraucoša iepirkšanās ekspedīcijā, kas katrā ziņa aizvedīs līdz vecā Pūla grāmatnīcai un varbūt pat sasniegs katedrālei blakus esošo Martina konditoreju, kur cep citroncepumus. Tapec viņš drūmi atgriežas mācību istaba, pavisam slikta garastā vokļa mocīts. Nemanīdams, ka istaba kāds ir, viņš mirkli stāvēja, apsverot, ko darīt — lasīt gramatu «Gludeklis par ceturtdaļpensu» vai arī sadzīt roka Hamletu. Piepeši zēns sadzirdēja elsošanu. Viņš pagriezās un ieraudzīja Džounza jaunkundzi.

Džeremijs mestos projām, ja vien tas kaut kādā veida būtu iespējams, bet. jaunkundze pacēla acis un zēnu ieraudzīja, un viņas pēkšņi aprautais šņuksts abus sasaistīja kopa kā trešais, neredzamais spēks. Zēns pamanīja, ka jaunkundze raud; viņš pamanīja tās sarkano degunu, plankumainos vaigus, izspūrušos matus. Tas bija viņa bērna

gadu briesmīgākais bridis. Nekad vēl zēns nebija redzējis pieaugušu cilvēku raudam; viņam nebija ne jausmas, ka tie vispār raud. Džeremi-jam patiesi nekad vēl nebija iešāvies prātā, ka lielajiem cilvēkiem vispār ir sava rosīga dzīve — sava dzīve tādā nozīmē, kā to izprot viņš un Mērija. Visi pieaugušie līdz šim bija fons, gluži vienkārši fons, kas — atkarībā no bērna vajadzības pēc tiem — padevās uz priekšu vai atpakaļ kā tāds gobelēns. Džounza jaunkundzi zēns spīdzināja, nemaz neapzinādamies, ka viņa ir dzīvs cilvēks; protams, viņa bija dumja, veca sieva — bet gluži tāda pati kā dzīves saliektā un nocietinātā Šallijtante, kuru varēja sastapt dārzā.

Džounza jaunkundzes raudāšana zēnu nobaidīja, šausmināja un izraisīja viņā pretīgumu. Viss bija tik drūms — briesmīgais laiks ārā, drudzis, kas jau bija ieperinājies zēna galvā, mācību istabas kamīnā gandrīz izplēnējusī uguns, sliktā oma, kas mocīja ikvienu, ari viņu, Džeremiju, un šis pēkšņais, šaušalīgais pieauguša cilvēka izmisums. Guvernante tobrīd bija pārlieku dziļi iemirkusi bēdu jūrā, lai īpaši raizētos par to, kurš viņu redz vai ko kurš viņai saka. Tiesa gan, viņa neskaidri juta, ka nevajadzētu raudāt maza, astoņus gadus veca zēna acu priekšā, ka būtu prātīgāk pazust savā guļamistabā, bet viņai bija vienalga — viņa nespēja to ņemt vērā, jo neiralģija mocīja pārāk stipri.

— Man galva plīst pušu no neiralģijas,— paklusā balsī viņa mulsi teica. To zēns varēja saprast. Arī viņam dažkārt sāpēja galva. Pametis ilgpilnu skatienu uz durvju pusi, viņš piegāja jaunkundzei tuvāk. Viņa saraustīti turpināja:— Pie visa vainīgas sāpes — cauru nakti pavadīju nomodā — un tad mācibstundas. Es nespēju viņus piespiest kļausities; viņi neko neiemācās. Viņi nebaidās no manis — viņi mani ienīst. Es patiešām nekad agrāk neesmu nodarbojusies ar bērniem . . .

Viņš nezināja, ko teikt. Ja viņa priekša būtu Mērija vai Helēna, sakāmais nebūtu tālu jāmeklē. Viņš nemierīgi paberzēja vienu kāju pret otru.

Džounza jaunkundze turpināja:

— Un tagad, protams, man jāiet projām. Nav taču iespējams palikt, ja es netieku galā . ..

Viņa pacēla acis un piepeši aptvēra, ka tas taču ir Džeremijs.

— Tu esi tikai mazs puika, bet tu ļoti labi zini, ka es ar tevi netieku galā. Un kurp tad lai es eju? Pec tādas izgāšanās neviens mani nepieņems darbā.

Džeremija vaigos iezagās sārtums. Viņš jutās ārkārtīgi lepns. Neviens pieaugušais vēl nekad agrāk nebija runājis ar zēnu tā, it kā viņš būtu pieaudzis cilvēks; lielie vai nu pasmējās par viņu — kā tēvocis Semjuels —, vai vērsās pie viņa no nesasniedzamiem augstumiem— kā Emijtante—, vai arī nievāja viņu — kā Dželibrenda

kungs. Džounza jaunkundze uzrunāja zēnu gluži tāpat, ka viens pieaugušais cilvēks uzbilst otru. Diemžēl Džeremijam nebija ne jausmas, ko teikt. Vienīgais, kas viņam tobrīd ienāca prātā:

— Es jums varu iedot savu kabatlakatu, ja gribat. Tas ir gluži tīrs . . .

Taču viņa turpināja:

— Ja mans brālis būtu dzīvs, viņš man dotu kādu padomu. Viņš bija lielisks cilvēks. Viņš cīnījās skolas airētāju komandā, kad mācījās Kembridžā, bet tas, protams, notika pirms četrdesmit gadiem. Viņš gan spēja bērnus valdīt. Man likās, ka tas būs tik viegli. Ja mana veselība nebūtu tik vāja, varbūt tas nebūtu bijis tik grūti.

— Vai sāpes jums uznāk bieži?— pavaicāja Džeremijs.

— Jā gan. Un ļoti stipras.

— Man arī,— Džeremijs teica.— Liekas, parasti tāpēc, ka es par daudz ēdu,— vismaz Zaptesburka tā apgalvoja. Dažkārt ari galva sāp. Un tad es esmu pavisam slims. Vai jūs jūtaties slima?

Džounza jaunkundze sāka saņemties. Viņa izslaucīja acis un saglauda matus.

— Pie visa vainīga neiralģija,— viņa vēlreiz teica.— Pa daļai tas saistīts ar acīm. Man pašai tā šķiet.

— Labāk ir slimot,— Džeremijs turpināja,— ja vien var . . .

Viņa uzmeta zēnam izmisuma pilnu vajāta dzīvnieka skatienu.

— Redzi, es nevaru aiziet,— viņa teica.— Man nav kurp iet. Man nav nedz draugu, nedz radinieku, un neviens mani nepieņems par savu bērnu guvernanti, ja Kola kundze teiks, ka es nespeju nodrošināt kārtību.

— Tādā gadījumā, man šķiet, jums jādodas uz nabagmāju,— Džeremijs sprieda, ar satrauktu interesi turpinādams iedziļināties savas guvernantes liktenī.— Zaptesburka allaž apgalvoja, ka vienā jaukā dienā viņa atjēgšoties nabagmājā; un tā, viņa teica, esot briesmīga vieta, kur nav nekā cita, ko ēst, vienīgi putra, un kur dažreiz viņi novelkot cilvēkam visas drēbes un beržot muguru ar tām asajām, dzeltenajām ziepēm, ar ko mazgā Hamletu.

Sī briesmīgā aina lika zēna acīm ieplesties.

— Ai, Džounza jaunkundz, jūs nedrīkstat tur nokļūt!

— Vai tu nebūtu tik laipns,— viņa palūdza,— un nepasniegtu man ūdeni tur no tās krūzes? Tur ir arī glāze.

Joprojām lepodamies ar to limeni, kādā nupat ticis pacelts, bet bezgala apmulsis no tā, ka ieraudzījis Džounza jaunkundzi gluži jaunā gaismā, zēns viņai atnesa ūdeni; tad, jaunkundzei pavisam tuvu nostājies, viņš teica:

— Jums jāpaliek pie mums — uz visiem laikiem.

Viņa pacēla acis uz viņu, un abi pārmijā skatienus. Un no šiem skatieniem Džounza jaunkundze par bērniem uzzināja vairāk, nekā jebkad agrāk bija zinājusi,— vairāk, nekā lielākā daļa ļaužu uzzina visā savā mūžā.

— Es nevaru palikt,— viņa teica un pat drusku pasmaidīja,— ja jūs visu laiku darāt palaidnības.

— Mēs vairs nedarīsim palaidnības,— viņš nopūtās.— Protams, tas bija jauki, bet mēs vairs tā nedarīsim. Mēs tak nezinājām, ka jūs to ņemat nopietni.

— Nezinājāt, ka es to ņemu nopietni?

— Katrā ziņā mēs par jums vispār nedomājām. Helena dažreiz iedomājās gan. Kad jūs no rīta bijāt ļoti dzeltena, viņa teica, ka jums sāpot galva, bet es sacīju, tas ir tikai tāpēc, ka jūs esat veca. Bet tagad mēs uzvedīsimies labi. Es viņām pateikšu . . .

Tad viņš piebilda:

— Bet jūs taču tagad netaisīsieties projām pat tad, ja mēs nebūsim labi vienmēr? Man liekas, vienmēr mes nebūsim vis; bet septembrī es došos uz skolu, un tad jau, man šķiet, jums ies labāk. Es patiešām esmu pārāk vecs, lai joprojām mācītos kopā ar meitenēm.

Viņai ārkārtīgi gribējās zēnu noskūpstīt, un, ja viņa to izdarītu, viss, kas sasniegts pēdējā stundas ceturksnī, būtu vējā. Zēns manīja viņas nodomu, viņš sajuta to gaisā. Džounza jaunkundze ieraudzīja viņa acīs brīdinājuma signālu. Riskantais bridis pa gāja.

— Jus taču neiesiet prom, vai ne?—viņš atkal vaicaja.

— Neiešu vis — ja jūs būsiet paklausīgi,— viņa atteica.

Pusstundu vēlāk, kad Mērija un Helēna atgriezās no pastaigas, Džeremijs vērsās pie viņām ar runu.

— Viņa raudāja, jo mēs bijām tik nepaklausīgi, un viņai sāpēja galva, un viņas brālis ir miris. Viņas brālis bija ļoti stiprs un pirms četrdesmit gadiem bieži sēdās pie airiem. Viņa man to visu izstāstīja, it kā es būtu Emijtante vai mamma. Un viņa teica, ka iešot no mums projām, ja mēs arī turpmāk neklausīšot, un neviens viņu negribēšot pieņemt darbā, jo visi būšot dzirdējuši par mūsu palaidnībām. Tad es viņai pastāstīju par nabagmāju un putru, un dzeltenajām ziepem, par ko Zaptesburka mums stāstīja, un tas tak būtu šausmīgi, ja viņa mūsu dēļ tur nonāktu, vai ne?

— Šausmīgi gan,— Mērija piekrita.

Bet Helēna teica:

— Viņa neietu uz turieni. Viņa noīrētu mazu mājiņu kā Dobelas jaunkundze un ceturtdienās rīkotu tējas vakarus — kaut kur tur, katedrāles tuvumā.

— Nē, tā vis nenotiktu!— Džeremijs satraukti iebilda.— Kā gan viņa varētu noīrēt mazu mājiņu, ja viņai nav naudas? Viņa man teica, ka neesot, un vispār neviena, un viņa raudāja kā . . .

Viņš atvilka elpu, tad sakāmo pabeidza:

— Tāpēc mums tagad viņa jāklausa, jārēķina uzdevumi un mēs nedrīkstam viņu uztraukt. Patiešām — mums jāpacenšas!

— Es jau sen domāju, ka ir muļķīgi taisīt tādu traci, kā jūs to darījāt,— ar pārākuma noskaņu balsī sacīja Helēna.— Jūs abi ar Mēriju esat sīkie!

— Neesam sīkie!— iekliedzās Džeremijs.

— Esat gan!

— Neesam vis!

Džounza jaunkundze vairs nebija viņu sarunas priekšmets.

Gadījās tā, ka tajā pašā dienā Kola kundzi — ar istabmeitas Rozes vai kāda cita starpnieka palīdzību — pirmoreiz sasniedza runas par Džounza jaunkundzes nespēju tikt galā ar bērniem.

Tajā vakarā Džeremijs mates istabā kādā kaktā priecīgi vadīja pēdējo pusstundu pirms gulētiešanas, rotaļājoties ar savu spēļu ciematiņu. Pēkšņi viņš izdzirda māti Emijtantei sakām:

— Man šķiet, Džounza jaunkundze tomēr nederēs. Es domāju, ka viņa tiek galā ar bērniem, bet nu dzirdēju — viņa nepavisam nespējot tos valdīt. Tiešām žēl — tik grūti kādu salīgt.

Džeremijs pielēca kājās no grīdas, sabiedēdams abas dāmas, kuras bija aizmirsušas, ka viņš ir turpat blakus.

— Ar viņu viss kārtībā!—viņš iesaucās.— Tici, mammu! Mēs būsim tik paklausīgi, cik vien iespējams, patiesi! Tu taču nesūtīsi viņu prom, vai ne?

— Manu mīļo Džeremij,— māte sacīja,— es piemirsu, ka tu esi tepat. Roze stāstīja, ka tu nekad nedarot to, ko Džounza jaunkundze liek.

— Roze ir muļķe!— zēns attrauca.— Viņa no tā neko nesaprot. Bet tu taču paturēsi viņu, vai ne, mammu?

— Nezinu gan, ja viņa ar jums netiek galā . . .

— Bet viņa taču tiek galā! Mēs būsim vispaklausīgākie bērni pasaulē. Es apsolu. Tu paturēsi viņu, vai ne, mammu?

— Bet Džeremij!—iesaucās Emijtante.— Tā uzplities mammai! Un tūlīt jau laiks iet gultā!

Viņš tanti atvairīja.

— Tu taču paturēsi viņu, vai ne, mammu?

— Dārgumiņ, tas būs atkarīgs . . .— Kola kundze smiedamās iesāka.— Redzi . . .

— Nē! Nevienai citai mes neklausīsim!— zēns iekliedzās.— Patiešām gan — nevienai citai! Un Džounza jaunkundzei mēs klausīsim.

— Nu tad — kamēr jūs viņai klausīsiet, tikmēr paturēšu, dārgumiņ,— māte teica.— Man nebija ne jausmas, ka jums viņa tā patīk.

— Ai, viņa ir uz goda,— zēns sacīja.— Bet ne jau tāpēc . . .

Tad viņš aprāvās; viņš taču nevarēja ņemt un skaidrot — turklāt

tepat stāvēja tā dullā Emijtante, kura tikai pasmietos par viņu vai arī mestos bučot, vai darītu kaut ko tikpat šausmīgu.

Vēlāk, lēnām dodamies gulēt, zēns uz mirkli domīgs apstājās tumša ja gaitenī. Viss nams bija klusuma pārņemts, tikai pulksteņi tikšķēja.

Cik tā Emijtante varēja būt apnicīga! Kā viņš alka, lai viņa jau būtu mirusi! Un cik nelāgi iznācis, ka tagad Džounza jaunkundzei būs jāklausa! Tajā pašā laikā zēnu dīvainā kārtā aizkustināja atmiņā ataususī doma par viņas personisko drāmu — par viņas brāli, kurš sēdējis pie airiem, par viņas neiralģiju, par to, ka viņai nav radinieku. Un ja nu Emijtantei arī ir satraucošs dzīvesstāsts! Un ja nu viņa ari raud!

Šķita, ka pasaule piepeši sāk ņudzēt un ņirbēt no cilvēkiem, kuriem katram ir savas rūpes.

Tas bija ļoti savādi.

Viņš atvēra mācību istabas durvis un apžilba no negaidīta gaišuma.

V nodaļa KAPTEINIS

1

Tikai daži no mūslaiku pasaules lietišķajiem ļaudīm sapratīs, kādu vietu jūra ieņema mūsu jauno dienu dzīvē Polčestrā pirms trīsdesmit gadiem.

Nav grūti uzmest acis kartei un pateikt, ka jūru no Polčestras šķir visai prāvs attālums un ka pat tad, ja kāds nostātos visaugstākajā vietā visaugstākajā pilsētas apkārtnes labības laukā, viņš nespētu saskatīt no jūras ne sprīdi. Var jau būt, ka tā tas arī ir, bet mani tas nemūžam līdz galam nepārliecinās, jo manī ir brīnum dzīva atmiņa par kādu dienu, kad mēs ar aukli stāvējām Mereizjonas mežmalā un, lūkodamies tālumā, ieraudzījām veselu floti kuģu pilnās burās slidām pa zilzilu jūru, un neviens man neiestāstītu, ka tur bija tikai

*

mākoņu virtene. Lai ari kā tas īsti būtu, fakts paliek fakts — Pol-čestra sajuta jūru pa gabalu; to skāra jūras brīzes un apmirdzēja jūras atspulgi; atkal un atkal pienāca vakars, kad katedrāle caur krēslu un ēnām slīdēja uz apvāršņa pusi kā liels, balts viduslaiku burinieka rēgs un to pavadīja jauno pilsētas iedzīvotāju apbrīnas pilnās acis. Bet pastāvēja arī par trauslajiem mākoņiem un atspulgiem jaušamāki iespaidi. Mūsu pilsētas lejasdaļā varēja sastapt jūrniekus, pie tam krietni daudz. Starp viņiem bija veci vīri baltām bārdām; viņi sēdēja uz apgāztām laivām un stāstīja kontrabandistu* stāstus, viņi bija apstājuši Polupi, makšķerēja zivis, no viena krasta uz otru ceļa pāri ļaudis un izīrēja laivas. Tur bija arī jaunāki jūrnieki, kurus garlaikoja rāmā dzīve mazajos ciematiņos un kurus biedēja patiešām smagais darbs jūrā,— tā nu viņi valkājās un slamstījās gar Polupes krastiem, pa druskai makšķerēdami, snauzdami, ēzdami un pa krietnam iedzerdami.

Un bija sastopami arī īstie jūrnieki, kuri, iespējams, dodamies uz Drimutu, kur viņus gaidīja kuģis, kādu dienu vai divas pavadīja Polčestrā, lai apciemotu savus radiniekus, vai arī gluži vienkārši kādu stundiņu pakavējās pilsētā, ar apbrīnā pavērtu muti nopētīdami katedrāli un tirgus laukumu, un svētos tēvus, un vecās sievas. Šiem vīriem dažkārt ausīs spīdēja zelta riņķi, viņu sejas bija tumši, sulīgi brūnas, un pār muguru viņi nesa aizsainīti — viss bija ieturēts tradicionālā garā.

Un pastāvēja arī tādi iespaidi, kas bija tveramāki kā par mākoņiem, tā par šiem vīriem. Tie bija iespaidi, kurus mēs paši vasaras brīvdienu laikā bijām guvuši dažādās vietās — Refielā un Sentlovā, Merionlīcī vai Borheizā, kā arī otrā krastā — Ņūbokā ar tās dzelteno smilšu plašo joslu, Sentborsā ar tās bangojošo jūras klaju un milzīgo Borsas Galvu vai Sentneilinkovā ar tās krāsainajām klintīm un mirdzošajiem gliemežvāciņiem. Katram bērnam bija pašam sava vietiņa; mana, tāpat kā Džeremija, vieta bija Refiela, un labāku, skaistāku vietu nevarētu atrast visā pasaulē. Un katram nostūrim bija sava leģenda: Refielai — par Pirātiem ar zelta tresēm rotātos ģērbos un Rāceņlauku; Polvintai — par Milzi nodokju iekasētāju; Borheizai — par Trezentklints Kontrabandistiem; Sentborsai — par «Zelta burinieka» bojāeju 1563. gadā un tā brīnumainajām bagātībām; Sentmeitsinas līcim — par slaveno Sentmeitsinas baznīcas Raganu, kura cilvēku kaulus pārvērtusi par ūdeni un baznīcā salaidusi čūskas. No vasaras brīvdienām atgriezušies, mes rūpīgi glabājām šos nostāstus — gluži tāpat kā mūsu gliemežvāku, jūraszāļu un sausu puķu kolekcijas; un tā nu šīs teiksmas iemājoja Polčestras ielās, iezagās Polčestras bruģakmeņu sirdīs, apmetās Polčestras kamīnu tuvumā un pat ieveda savus romantiskos, gaistošos, draiskos tēlus pašas katedrāles svinīgajās velvēs.

Jūra atbalsojās itin visā, un, kad vien ielu pāršalca brīze, nesdama līdzi salmu kušķus no lauka vai pieneņpūkas, vai nejķu smaržu, mēs, bērni, izslējām gaisā deguntejus un ošņājām un ošņājām, un ieraudzījām viļņus veļamies uz krastu vai bangas plīstam pret klintīm — un tad cits citam čukstus vēstījām par Trezentas Kontrabandistiem vai Refielas Pirātiem ar zelta tresēm rotātajā ģērbā.

Un tomēr es domāju, ka neviens no mums tā nedievināja jūru kā Džeremijs. Kopš paša pirmā brīža, kad gluži mazais Džeremijs Refielas līcī tika pacelts uz rokām, lai redzētu, kā viļņi, pret krastu veldamies, rīta gaismā mirdzina savas galotnes, viņš bija sācis jūru dievināt. Zēns no tās nekad nebija baidījies; peldēt viņš prata, kopš vien sevi atcerējās, un viņš dzīvoja tieši tādēļ, lai sagaidītu tās jūlija beigu dienas, kad viņi visi trakā steigā un sajukumā sēdīsies Refielas vilcienā un vakarpusē ieradīsies Govju fermā, kur jūras dunoņa velsies pār rāmajiem laukiem, ar govju māvieniem un aitu blējieniem sajaukdamās. Guļamistabā viņam stāvēja brīnišķīga putekļainu un lipīgu gliemežvāku kolekcija, kuru viņš pārlūkoja atkal un atkal, laizdams gliemežvāciņus caur pirkstiem, kā sīkstulis laiž zelta gabalus, tos skaitīdams.

Džeremijam uz ielas vajadzēja tikai pamanīt jūrnieka ēnas maliņu — un viņš jau metās tam pakaļ; reiz, kad zēnam bija tikai četri pieci gadiņi, šausmu pārņemtā Zaptesburka tik tikko paspēja viņu notvert, kad viņš bija paļāvīgi devies projām pār tirgus laukumu, roku neģēlīga paskata matroža milzīgajā ķetnā ielicis. Savās mājās zēns jutās ļoti laimīgs, tomēr itin bieži viņš apsvēra, vai nevajadzētu bēgt prom uz jūru; gluži dabiski, Džeremijs grasījās kļūt par jūrnieku, bet šķita, ka līdz trīspadsmit vai četrpadsmit gadu vecumam vēl tik ilgi jāgaida,— un jūra nemitīgi uzplūda un atplūda, aicinādama viņu pie sevis.

Kola kundze brīdināja Džounza jaunkundzi par šīm Džeremija slieksmēm:

— Nekad neļaujiet viņam runāties ar jūrnieku, Džounza jaun-kundz. Pilsētā sastopami daži šausmīgi vīri, un, ja darīšana ar jūrniekiem, uz Džeremiju gluži vienkārši nevar paļauties.

Tomēr Džounza jaunkundze nespēja vienmēr būt sardzes postenī, un Liktenis ir stiprāks par jebkuru guvernanti . . .

2

Pašā februāra sākumā pienāca viena no tām pavasara vēstīm, kas Glebšīrā vairak nekā jebkurā citā vietā uz pasaules satrauc un saviļņo sirdi. Parasti gan šīm vēstīm seko visai maz no gaidītā un turpinās nedēļām gari krusas, slapjdraņķa un vēja periodi, tomēr jau pats šī

kvēlā apsolījuma cēlonis paceļ to pāri itin visiem citiem vilinošiem solījumiem. Kādu rītu pamodies, Džeremijs juta — kaut kur aiz biezās, drēgnās rīta miglas slēpjas spoža saule. Pēc brokastīm, atvēris logu un izliecies ārā, viņš ieraudzīja, ka dārzā lapas vēl mirdz agrīnā, stingā spožumā un grambas un plaisas, kas vago zemi, zem sidrabainās sarmas ir tumšas un cietas; toties zem sasalušās augsnes garoziņas viņš jau samanīja rosāmies un ceļamies dzīvību, kas tiecas atsaukties saules aicinājumam. Tālumā virs ceļa, kas ved uz augļu dārziem, miglas sienu sašķēla blāvs zelta plīvurs; zvirbuļi mandeļkociņā pie viņa loga tērgāja kā ģimnāzijas meitenes, un nespodri pelēkajās debesis iezagās zilganas atēnas, gluži kā gaisma agrā rīta stundā atviz juras klaidā; gaiss ārpus tā mūra, kas apņēma sala stindzināto rītu, bija gluži silts, un viņa acis apstājās pie pirmā maigi zeltaina krokusa, kas bija izplaucis darza žoga pavēnī netālu no pieliekamā kambara durvīm, kur jau allaž uzziedēja pirmie krokusi. Kamēr zēns vēroja, kā saule pieveic miglu, koki nespodri pelēko toni nomainīja pret spoži melnu, zilgme pieplūdināja debesis, un katedrāle aiz kokiem sāka starot kā kristāla pils.

Tas viss nozīmēja pavasari, un pavasaris nozīmēja sniegpulkste-nīšu meklēšanu pļavās. Džeremijs to pavēstīja Džounza jaunkundzei, un Džounza jaunkundze, protams, bija ar mieru. Pēc pusdienām viņi dosies ceļā.

Plašās, zaļās nogāzes, kas stiepjas no katedrāles mūriem līdz Polupei, ir pļavām klātas. Garajās pļavu joslās ir izkaisīti koki, daži no Glebširas visvecākajiem ozoliem, un tās no visa pārējā norobežo līkumainais Virves ceļš, kas vijas gar upes krastu. Martā un aprīlī gar Virves ceļa malām vispirms narcises, pec tam prīmulas sazeļ tik kuplos puduros, ka, no katedrāles mūra puses lūkojoties, Virves ceļš šķiet zelta dīķīšu un ezeriņu ieskauts. Arī augļu dārzos, kas klāj pakalnu, plūst veselas puķu upes.

Tajā pēcpusdienā tur varēja ieraudzīt tikai viegli iesārtos kokus upes malā un plašo, zaļo vienlaidus paklāju. Džounza jaunkundze pastaigājās šurp un turp pa Virves ceļu, kamēr Mērija viņai stāstīja nebeidzamu un ārkārtīgi juceklīgu stāstu, kas bija uzsākts pirms vairak nekā nedēļas un nu bija sasniedzis tādu «Turpinājums sekos!» posmu, ka Džounza jaunkundze tikai neskaidri nojauta, par ko tas vēstīja. Tālab viņas domas klejoja apkārt, kā to parasti darīja Mērijas klausītāju domas, taču meitene to nemanīja — ar radītāja aizgrābto skatienu viņa caur savām milzu acenēm lūkojās apburtā pasaulē, kur vīdēja zelta ģērbtas princeses, balti ziloņi un neskaitāmas rubinu virtenes. Džounza jaunkundze pa to laiku pievērsās savām jaunības dienām, savam slimībām un kādai cepurei, kuru viņa bija ievērojusi Tornleja veikala skatlogā Augšielā. Džeremijs Hamleta pavadībā koku pakājē meklēja sniegpulkstenīšus.

Kopš vien Hamlets sevi atcerējās, viņu nodarbināja trušu problēma. Protams, vecāki bija stāstījuši par trušiem un pat iegalvojuši, ka no viņa iznāks varens trušu mednieks, tiklīdz viņš bus sasniedzis zināmu vecumu. Tas vecums nu bija pienācis, bet neviens trusis vēl nebija pagadījies viņam ceļā. Hamlets pat varētu nospriest, ka viss Trušu stāsts ir vienas vienīgas pasakas un teiksmas, ja vien viņa degunu mūžam nemocītu tadas smakas un dvakas, kas, ka ziņoja instinkti, nozīmēja Trusi un tikai Trusi. Sīs smakas tam uzmācās pašos nepiemērotākajos brīžos, trenkdamas to šurp un turp un modinādamas vistrakākās cerības, kam vēlāk nebija lemts piepildīties; trusīši vajāja Hamletu ta, ka rēgi vajā pārliecinātu un ticīgu garu izsaucēju. Hamlets sapņoja par Trusīšiem naktī, sagaršoja Trusīšus ēdienā, redzeja tos palecamies gaisā un peldam strautā — nu jau viņš mina tiem uz pedam, nu jau tie bija tepat, tepat aiz tā koka, tā kalna galā, tajā alā . . .

Mierīgi sēdēdams mācību istabas kamīna priekšā, suns tos saoda; tie allaž tika sveika cauri, tie smējās par viņu, ķircināja viņu, savas strupās ļipiņas tirinādami. Drīz vien tie vairs neatstājās no Hamleta ne dienu, ne nakti.

Sājā pēcpusdienā Trusītis bija ļoti stipri samanāms gaisā. Šķita, ka pļavas izdvašo Trusīti. Savu saimnieku pametis, suns šaudījās šurp un turp, rēja un smilkstēja, kašāja zemi, meta lokus ap kokiem, piesardzīgi nekustēdamies gulēja, pretinieku gaidot, un reizumis apsēdās un pasmējās pats par sevi — trušu apmuļķoto, smieklīgo dumiķi. Viņš aizvadīja brinum jauku pēcpusdienu . . .

Džeremijs bija pilnīgi atstāts savā vaļā, un viņš klīda apkārt, zem kokiem sniegpulksteņus meklēdams, gremdēdamies prātojumu jūklī, kur bija gan domas par ēdienu un jūru, un katapultām*, un sāpošu pirkstu, gan spriedelējumi par to, kāda tad būs ta skola un vai viņš varētu dabūt gar zemi dekānā jaunāko atvasi, Ernestu, kuru necieta, pats nezinādams — kāpēc.

Šādās pārdomas iegrimis, viņš gandrīz jau ieklīda mazajā mežiņa, kas atrodas netālu no augļu dārziem, te pēkšņi izdzirda zemu, sulīgu balsi sakām:

— Diez vai tev, jaunais cilvēk, atradīsies kauc kas tads kā sērkoks?

Zēnam bija tīkami, ka viņam prasīja sērkociņus, tatad uzskatīja — tada vīrišķīga lieta viņam varētu piederēt, bet — vecāko radinieku muļķības deļ — Džeremijam, protams, to nebija, tā nu viņš pacēla acis un pieklājīgi sacīja:— Nē, diemžel neatradīsies vis.— Ka taja brīdī viņa sirds zem vestes sāka dauzīties! Tepat zēna priekšā stāvēja visīstākais viņa sapņu iemiesojums! Džeremijam skatienu bija pievērsis kungs vidējos gados, kuru ļaudis, kas pasaulē šo to pieredzējuši, bez šaubīšanās dēvētu par «paplukušu».

Džeremijs nemanīja šo «paplukumu». Zēna skatienu saistīja vīra seja tumši brūnā vara nokrāsā, kas šur un tur mijās ar skaistu sārtumu; var jau būt, ka šī seja nebija gludi noskūta, toties to rotāja jauks, apaļš deguns un liela, smaidoša mute. Zēns redzēja melnus, sprogainus matus un burātāja cepuri, kas bija izbalojusi līdz pēdējam un no baltas pārtapusi par netīri pelēku, taču apbrīnojamā leņķī braši turējās galvā. Viņš redzēja tumši zilu uzvalku, kas arī bija izbalojis, daudzu traipu izraibināts, bikšu galos apdriskāts un kādā vietā virs elkoņa pat ieplēsts, turklāt tik cieši piegula augumam, ka šķita — tūlīt, tūlīt pārplīsis. Viņš redzeja tumši zilu lakatiņu vīram ap kaklu un svārku priekšā vara pogu rindu, kas trīcēja un drebēja, to īpašnieka krūtīm cilājoties.

Un kas tās bija par krūtīm! Džeremijs nekad nebūtu domājis, ka cilvēks var būt tik liels un plats! Vīra mugura, kas līdz pēdējai robežai izspīlēja svārku spīdīgās vīles, slējās kā mūris. Gurni bija kā spilveni, rokas — ka dīvāna ruļļi, taču — ņemiet vērā!—ne jau no resnuma, bet no vieniem vienīgiem muskuļiem. Ikviens uzreiz varēja redzēt, ka te nu ir vieni vienīgi muskuļi,— krūtis izrieztas, kājas plati ieplestas, vērša kakls lakatiņu plēš vai pušu; vairāk par visu pasaulē Džeremijs vēlējās būt tieši tāds. Jūrnieks, pats speķa iemiesojums, kura tabakas dvaka saožama veselu jūdzi tālu, un — ak jā, pats jaukākais!— kura ausīs mirdz zelta riņķi! Droši vien tetovējumi klāj viņa krūtis — un varbūt kajas arī!

Viņa plaukstas virspusē vidēja zils enkurs . . . Džeremijs palūkojās augšup, drebēdams aiz bailēm, kaut tikai šis tēls nepagaistu, tad steidzīgi aplaida acis apkārt, lai pārliecinātos, vai tuvumā nav Džounza jaunkundzes. Neviens nebija manāms. Viņš atradās aci pret aci ar savu mūža lielo kaislību.

— Patiešām žēl, ka man nav sērkociņu,— zēns sacīja.— Redziet, man jau nav atļauts ar tiem rīkoties.

— Ne, es nedomā’ vis,— teica sapņu tēls.— Г nu gan ķeza! Mājās apkārt mētājas simtiem mārciņu — sauciet mani par vieglprāti, ja gribat,— bet te es netieku pie viena sasodīta sērkociņa! Kas gan Г zelts priekš tada vira kā es? Taču sērkoks ... Tā nu tas i’ . . . Tāda F dzīve . . .

Vīrs lūkojās Džeremijā ar lielu interesi; zēns juta, ka tas nopēta ikvienu sīkumu viņa ārienē.

— Man patikas zēni,— vīrs apgalvoja.— Pašam bij’ divi — ņipri, mazi zeperi. Abi pagalam — šodie’ teit’, ritu jau tur, tā sacīt. Vai kauč kur tepatās neklīst apkārt tava aukle?

— Aukle?— Džeremijs sašutis pārvaicāja.— Man nav aukles. Tam es esmu par vecu! Guvernante gan ir, bet viņa — rau, tur!— saru najas ar Meriju. Mērija ir mana māsa; bet vēl viņas mani netraucēs — līdz sāks zvanīt katedrāles zvani.

— Nenāk ne prātā tevi aizskart, manu puis. Es jau, protams, nedomā’, ka tev, tādam lielam zellim, būtu vaj’dzlga aukle. Man tik likās — varbūtās tev i’ mazs brālīt’s vai kauc kas tāds. Nav ko apvainoties; kā rādās, tu vēl nav pasāc’s pīpot. Tāpēc es nepiedāvās savu tabaku.

Džeremijs nosarka. Virs smējās par viņu.

— Ja gribat zināt, esmu astoņus gadus vecs,— zēns paziņoja,— un septembri došos uz skolu.

— Uz skolu!— nievīgi nošņaukādamies, jūrasbraucējs atkārtoja. — Ja man i’ jāsaka, es pa’ skolu neko daudz nedo’. Es nemaz nav skolā gāj’s, un es nu nedomā’, ka tamdēļ es i’ sliktāks. Pavisam otrādīgi — es i’ redzēj’s vairākus daudzsološus puišus, kam pārāk lielā skološana i’ par samaitāšanu. Man domāt, vaj’ga tapt par varenu vīru — tas i’ īstais virziens, kurp stūrēt.

— Vai jūs patiešām nekad neesat gājis skolā?— Džeremijs jautāja.

— Tik ne es!— jūrnieks atbildēja.— Sešu gadu vecumā es jau bij’ ārā no mājām un iekšā kuģi, kas brauc uz Rietumindiju, un ar visu man bij’ pašam jātiek galā, un tā nu šodie’ es i’ kaptein’s uz tik skaista kuģa, cik nu vie’ skaists var būt,— ar zelta pillām lādēm un pāviem tilpenēs; tā teikt, greznības tur netrūkst.

Džeremijam spīdēja acis; viņa sejā dega spožs sārtums. Hamlets bija atgriezies no trušu medībām un, mēli izkāris, sēdēja, caur pinkām kvēlu, piedzīvojumu kāru aci uz sava saimnieka pusi mirdzinādams, taču sunim neviens nepievērsa uzmanību.

— Jums nu gan ir laimējies,— pielūgsmes pilnā balsī zēns noteica, tad aši turpināja:— Vai jūs nebūtu ar mieru — redziet, Džounza jaunkundze kuru katru mirkli būs klāt,— vai jūs nebūtu ar mieru . . .— viņam aizsitās elpa.

— Ko — nebūtu ar mieru?—kapteinis jautāja.

— Vai jūs nebūtu ar mieru man kaut ko atklāt? Vai jums uz ķermeņa ir tetovējumi — čūskas un kuģi, un viss kaut kas, kā tam dārzniekam, kas pie mums strādāja? Viņam pār visu muguru vijās jūras čūska. Reiz viņš to man parādīja.

Kapteinis lepni pasmaidīja.

— Tetovējumi! Papras’ vie’! Es tev tos parādīs — un kuram katram es vis tā par velti nerādu! Bet tu man patīc — tu atgādini manu mazo zeperi, kurš nomira.

Ar plašu žestu, itin kā Visuma durvis vaļā atvērdams, viņš lēnām atraisīja tumši zilo lakatiņu, kas bija apsiets ap kaklu, atpogāja svārkus, pēc tam arī netīru kreklu un atklaja tumšbrūnu krūšu mūri. Sī jaukā vieta nebija spalvām noaugusi, bet to greznoja visskaistākajā zilajā tetovēšanas tehnikā izstrādāta krāšņa aina, kas attēloja kuģi pilnās burās traucamies uz rietošas saules pusi. Džeremijam

aizrāvās elpa. Tādas lietas viņam ne sapņos nebija rādījušās. Zēns uzdrīkstējās piedurt kuģim pirkstu un sajuta kapteiņa vīrišķīgo sirdi kā āmuru zem ādas slāpēti dauzāmies.

Man i’ karaliene Viktorija uz labā gurna un Nelsons* uz kreisā, un Trafalgaras kauja mugurvidū. Varbūtās es tev to kādudic’ parādīs. Teitan tas nebūs zolīdi — pārāk atklāta vieta. Bet reiz tu atnāksi uz manu mazo alu, un es tev to visu parādīs.

Vai patiesi?— Džeremijs vaicāja.— Vai tas šausmīgi nesāpēja?

Vai nesāpēja?!— kapteinis izsaucas.— Es domā, ka sāpēja gani Man vaj’dzēj’ vati iekost starp zobiem, lai es nebrēcu. Bet tas i’ nieks. Ko tu teiktu, ja Kārību* iedzimtie katrudie’ pec brokasta tevi spīdzinātu veselus trīs mēnešus? Katrudie’ pa vienam zobam laukā . . .

Bet visi jūsu zobi ir vieta, Džeremijs iebilda.

Liekie,— kapteinis apgalvoja.—Visi līdz pēdīgam. Un ko šie izdarīs ar taviem kāju nagiem . . . Mati tev celtos gaisā, ja tu dzirdētu, ko es tev var’ pastāstīt . . .

— Лк, cik šausmīgi!— Džeremijs iesaucās.— Un kur tagad ir jūsu kuģis?

A, mans kuģis! kapteinis atsaucās, noslēpumaini ar aci mezdams.— But’ jau gan aizraujoši, ja es pastāstītu, kur tas stāv. Es jūtu, ka varu tev uzticēties; es i’ liels raksturu pazinējs, kas nu i’, tas i’, bet pat savai miesīgai mātei, kura nu jau divdesmit gadus nav vair’ šaisaulē un i' tik svēta dvēsele, kāda vēl nemaz nav matīta,— pat tai es neizpaustu šito noslēpumu.

Kāpēc tas ir noslēpums? Džeremijs gluži bez elpas apjautājās.

Dārgumi,— balsi pieklusinājis, kapteinis noteica.— Dārgumi — ne vairāk, ne mazāk. Starp mums runājot, uz tur tā kuģa i’ tik daudz zelta, ka pietiktos pašam premjerministram; dārgakmeņus — rubīnus, pērles, dimantus — es nemazam neminu. Tagadīt meklēju kādu pārīti brašu vīru, un tad — prom atkal; mans moto: ne čiku, ne grabu šurp un turp . . .

— Vai jums gadījumā nevajag kuģapuikas?— vārdiem kaklā sprūstot, Džeremijs izdvesa.

Mm, jā, tā nu i’ tāda jocīga lieta,— kapteinis sacīja.— Tā i’ viena svarīga lieta. Bet man šķiet, tu i’ drusku pa’ zaļu. Tomēr nav teikts . . . Mes varētu . . .

Viņš aprāvās, pēkšņi pielika pirkstu pie lupām un nočukstēja:

Turi acis vaļā. Drīz es atkal būšu klāt,— un pazuda.

Tūlīt ari Džeremiju iztraucēja Džounza jaunkundzes balss:

Bet Džercmij! Mēs nekur nevarējām tevi atrast. Metas vēsi, tējas laiks .. .

Kā dunku saņēmis, viņš ar būkšķi un brīkšķi atkrita atpakaļ ierastajā pasaulē.

Džeremijs bija pilnīgi normāls mazs puika, un es nepiekristu nevienam, kurš teiktu, ka atklājis zēnā tās dīvainās tieksmes un neaprēķināmās dziņas, kas sastopamas tādos nelaimīgos radījumos kā Dostojevska «Pusaudža* jaunais varonis* vai arī Džūdas un Sjū nepatīkamais dēls un mantinieks*. Tomēr astoņu gadu vecumā bērns jau var nodoties tik savādām iedomām un tik trakiem sapņiem, par kādiem vairumam vecāku nav ne jausmas, un šīs divas nedēļas, kas sekoja Džeremija un kapteiņa pirmajai tikšanās reizei, bija pats neparastākais un fantastiskākais laiks, kādu Džeremijam jelkad vēlākajā dzīvē bija lemts iepazīt.

Jo viņš bija apsēsts — patiesi apsēsts šī vārda vecajā, tiešajā, faktiskajā nozīmē, apsēsts tāpat kā Sintrams* un daudzi citi slaveni varoņi. Un zēnu vajāja ne vien kapteinis, bet arī tūkstoš citu lietu, kas ir cieši saistītas ar šo vīru. Džeremiju vajāja kāda ainava — viņš nezināja, kad tas bija sācies,— ainava ar nespodri baltu lielceļu, kas, pārvijies pāri kalnam, ieslīd ēnā, kur gaisma visapkārt aptumst un abās pusēs stiepjas melni, smagnēji dzīvžogi. No kalna pakājes augšup cēlās jūras duna — tieši tāpat, kā viņš to daudzkārt bija dzirdējis, stāvēdams kalnā, kas slejas pār Refielu, un viņš zināja, kaut arī nespēja to saskatīt, ka ieleja aiz ceļa līkuma atrodas zvejnieku ciemats, kura māju logos tikko sāk iedegties ugunis, un aiz ciemata plešas viļņojošais, akmeņainais Līcis. Bet zēns varēja saskatīt vienīgi nespodri balto ceļu, un tam tad arī allaž bija pievērstas viņa acis, it kā viņš kādu gaidītu. Un viņš sajuta jūras neļķu un vakara rasas slacītās zāles, un auksto ceļa putekļu, un vēja atnesto jūras smaržu. Un viņš gaidīja, zinādams, ka pienāks laiks, kad viņš tiks aicināts nokāpt lejā no kalna, iziet cauri ciematam un iznākt mazajā, oļainajā liedagā zem smagajiem, pelēkajiem padebešiem. Viņš zināja, ka jūrā, paisuma viļņu lēnītēm šūpots, slīd tumšs, melns kuģis un viena tā uguntiņa mirdz un zib pret dūmakainā apvāršņa blāvo spīdumu. Baznīcas pulkstenis kalna pakājē nosita četras reizes; viņš joprojām lielceļa vidū stāvēja gaidīdams, viņa acis meklēja kādus nācējus . . . Viņš bija sagatavojies ceļojumam, jo pie kājām gulēja aizsainis. Un viņš zināja, ka viņam tur nevajadzētu būt. Viņš zināja, ka gaidāms kas šausmīgs un ka tad, kad tas būs noticis, viņš uz visiem laikiem būs kļuvis atkarīgs no kaut kā vai kāda . . . Tad dzīvžogos iešalcās auksta vēja brāzma, un klusumā, kas bija iestājies, pulksteņa sitieniem izskanot, zēns varēja sakļausit vispirms aitas blējienus, tad pēkšņu jūras iekrākšanos, it kā bangas atbalsotu pēkšņo vēja pūtienu, un pēc tam zirga pakavu dunu, skaidru un tvirtu uz ceļa . . . Tajā brīdī ainava aizmiglojās un aptumsa. Vai tas bija sapnis? Vai to, kopā jaukdamies, radīja

Refielas vasaras brīvdienas, Mērijas sacerētie stāsti, attēli grāmatās (jauks, ilustrēts «Redgontleta»* izdevums bija zēna dārgums kopš zīdaiņa vecuma), satraucošais kapteiņa tēls un pavasara sākums? Un tomēr — šī vīzija bija tik dzīvām detaļām bagāta, ka pilnīgi atgādi nāja reiz atmiņā iespiedušos notikumu. Svarīgas lietas un norises zēna iztēle vienmer ietvēra skaidrās ainās: sods nozīmēja stāvēšanu kakta, skaitot kuģīšus uz tapetēm; vasaras brīvdienas nozīmēja Govju fermas sulīgi zaļās pļavas vai arī pēcpusdienas saules sārtotu dīķi; ticība nozīmēja došanos uz priekšu pa lielo, plašo katedrāles aili čīkstošiem zābakiem kājās un tīru veļu mugurā — un tā tālāk. Džere mijs jau bija ieradis izveidot kādu ainu un likt, lai ta pārstāv veselu viņa dzīves daļu. Bet kā ar šo te ainu? Kāds tai sakars ar kapteini, un kālab tā ir — un dziļi sirdī zēns juta, ka tā tiešam ir,— ļauna, nelāgā un slepena? Viss taču bija sācies ka dēkains piedzīvojumu romāns. Viņu pirmajā sarunas reizē pļavās, kad kapteinis bija parādījis zēnam savus tetovējumus, taču nebija nekā slikta. Ļaunums bija krājies daļēji līdz ar zēna augošajām ilgām atkal ieraudzīt kapteini, daļēji līdz ar satikšanos, kas patiesi sekoja, un daļēji līdz ar dienu ritumā arvien stiprāk un stiprāk jaušamo sajūtu, ka jūrnieks viņu vienmēr vēro.

So nedēļu laikā kapteinis, šķiet, bija itin visur. Nepagāja ne viena pēcpusdiena, Džeremijam ar Džounza jaunkundzi un māsām pastaigājoties, kad šis vīrs neparādītos. Nebija īpaši grūti notvert mirkli sarunai ar viņu. Tā kā joprojām pieturējās skaists pavasara laiciņš, bērni katru dienu gāja uz pļāvām pastaigāties, un vismaz tris reizes Džeremijs un kapteinis pailgi jaukā noskaņā patērzēja. Neviena no šīm sarunam gan nebija tik laba kā pati pirmā. Kapteinis vairs nebija nedz tik sirsnīgs, nedz tik bezrūpīgs; šķita, ka viņam kaut kas ir padomā. Dažreiz viņš uzlika roku Džeremijam uz pleca, un lielo pirkstu smagais spiediens zēnam lika nodrebēt — gan aiz bailēm, gan aiz prieka. Arī vīra seja nebūt nebija tik patīkama, kā pirmajā brīdī bija šķitis. Likās, ka milzīgais deguns kvēlo Džeremijam pretī kā postoša uguns. Viņa acis bija tik mazas, ka dažkārt pavisam pazuda aiz resnajiem vaigiem vai arī spīdēja zem biezajām, pinkainajām uzacīm kā spoži punktiņi. Kaut arī vīrs mēģināja padarīt patīkamu savu balsi, Džeremijs juta, ka pieglaimīgi draudzīgais tonis nav dabisks. Dažreiz izlauzās kāda asa, skarba skaņa, kas lika Džeremijam sarauties un viņa vaigiem nobālēt. Kapteinis vairs nestāstīja zēnam brīnišķus stāstus, un, kad Džeremijs gribēja kaut ko uzzināt par kuģi ar dimantiem un rubīniem un mazo piejūras ciematiņu, kur tas paslēpts, un Kārību iedzimtajiem, un viņa izredzēm kļūt par kuģapuiķu, un tetovējumiem — tad visas šīs tēmas kapteinis atvairīja, it ka tās viņu vairs nepavisam neinteresētu. Toties viņš pats tagad gribēja zināt, kur tad tieši Džeremijs

dzīvo, kāda ir zēna maja, kur atrodas sētas durvis, kā atverami logi, kur Džeremijs gu| un tā talak. Zēns, kuru iepriecināja šāda interese par viņa ikdienas dzīvi, izstāstīja vīram, ko vien varēja, cerēdams vēlāk pāriet pie satraucošākām tēmām; zēns, piemēram, pastāstīja, ka vakarā pēdējais darbs ir virtuves logu nostiprināšana, bet, ja vien grib, tos no dārza puses ar nazi var atdarīt; to Džeremijs zināja tāpēc, ka reiz kādu svētdienas vakaru, kad nevienas kalpones nebija mājās, tā izdarīja tēvocis Semjuels, kurš bija aizmirsis durvju atslēgu. Džeremijs būtu izstāstījis kapteinim itin visu par mācību istabu un spēļu ciematiņu, un Zaptesburku, un prieku, ko sagādāja Džounza jaunkundzes kaitināšana,— bet kapteinis zēnam stingri pateica, ka šīs lietas to neinteresējot un viņam gan labāk vajadzētu vienkārši atbildēt uz jautājumiem. Patiešām bija savādi verot, kā ar katru izprašņāšanas reizi kapteinis kļūst arvien stingrāks un stingrāks, asāks un asāks. Viņš vairs nepiesauca «savu mazo zeperi», nepiemi neja mates svēto dvēseli un nekad neteica, cik ļoti viņam patīk Džeremijs. Bija skaidrs, ka vīram kaut kas ir padomā, un pirmās tikšanās noslēpumainība šķita tīrais nieks salīdzinājumā ar to slepenību, ko viņš ievēroja tagad.

Un tomēr, par spīti visam, viņa vara par Džeremiju arvien pieņēmās spēkā. Sapnis par līkumaino, balto ceļu zēnu neatstāja. Viņš nespēja domāt par ko citu kā tikai par kapteini, un, būdams patiesi nobijies un no sīkākā troksnīša satrūkdamies, viņš bija ari patiesi sakairināts — tik stipri, kā nekad agrak nebija bijis. Naktī nomoda gulēdams, viņš ilgojās ieraudzīt kapteini. Zēnam šķita, ka acu priekšā vienmēr slejas vira vareno krūšu mūris ar zilo kuģi vidū, ruļļiem līdzīgas kājas un milzu rokas. Dīvainākais no visa bija ļaunuma dvesma, kas nāca līdzi pievilcības strāvojumam.

Zēns ilgojās pēc šī vīra sabiedrības, tāpat kā ilgojās darīt kaut ko tādu, kas viņam allaž aizliegts, un, kad vien viņš kapteini ieraudzīja, viņa sirdi pēkšņi saspieda karsta, žņaudzoša roka un viņš juta šausmas, prieku, bailes, kaunu vienlaikus. Kapteinis vienmēr runāja par to, ko kādu dienu zēnam izstāstīs, ko parādīs:— Kad tu atnāksi uz mano mazo mitekli, es tevim šo un to iemācīs.— Un tad Džeremijs stundām ilgi prātoja par to, kāds šis mazais miteklis būs un ko tad kapteinis viņam iemācīs. Zēns kapteini redzēja visur — ari tad, kad viņa tur nebija,— aiz laternu stabiem, ielu stūros, tirgus laukumā zem vecās sieviņas lietussarga, noraugāmies no katedrāles skulptūru aizsega, pašaujam galvu pāri skursteņa malai, ielūkojamies iekšā pa bērnistabas logu, tiklīdz sak krēslot, gaiteņos, patrepes, ārā, tumšajā dārzā,— un vienmēr līdz ar viņu parādījās briesmīgais sapnis par nespodri balto ceļu un akmeņaino Līci ... Jā gan, nabaga Džeremijs patiesi bija apsēsts.

Tas fakts, ka Džounza jaunkundzei nebija ne jausmas par šim tikšanas reizēm, daļēji izskaidrojams ar šīs dāmas paradumu pastaigu laikā iegrimt savas domas, daļēji — ar viņas dabisko tuvredzību. Reiz Mērija ieteicās, ka manījusi «šausmīgu vīrieti ar sarkanu seju» blenžam uz viņiem; bet Džounza jaunkundze, kaut arī nebija koķetiga sieviete, tomēr uzskatīja, ka, gluži dabiski, vīriešiem ir jāblenž, un iedomājās viņus to daram biežāk, nekā tas īstenībā notika.

Pa to laiku Džeremiju nodarbināja doma, ko iesākt, ja kapteinis patiešām gribēs, lai viņš dodas tam līdzi. Viņš apsprieda šo jautājumu pats ar sevi, bet nešaubījās, ko darīs: viņš ies. Un ies, kā viņš labi zināja, bailēs un šausmās drebēdams un ilgodamies palikt mācību telpas siltumā un saņemt ievārījumu pie tējas, Jorkširas pudiņu svētdienas un atļauju kādu pusstundiņu pavadīt kopā ar viesiem. Bet kapteinis varētu viņu piespiest uz visu . . . Jā, kapteinis varētu viņu piespiest uz visu . . .

Pēcpusdienas pastaigas viņam tagad nozīmēja ilgstošu agoniju. Katra kustība lika pagriezt galvu, viņš ielūkojās tumšos kaktos, satrūkās, soļu troksni izdzirdis. Džeremija miegu pāršķēla drausmi murgi; zēns lēca augšā no gultas un kliedza, un kādu nakti viņš patiešām sapņoja par savu nespodri balto ceļu un skaņām, kas atlido no kalnu pakājes, par zvanu un par jūru, un par mazo divriču riteņu attālo rību.

Tad kapteinis pietuvojās pašai mājai. Virs apsēda Oraniešu ielu; viņu varēja redzet stāvām atzvēlušos pret laternu stabu ģimnāzijas priekšā, reiz viņš ielūkojas tieši Kolu dārzā, kamēr Džeremijs pukstošu sirdi vēroja viņu pa mācību istabas logu. Džeremijs nespēja ticēt, ka neviens cits no mājas ļaudīm šo viru nemana; bet neviens nekad viņu nepieminēja, un tas padarīja visu šo lietu vel vairāk līdzīgu sapnim: it ka kapteinis būtu neredzams — visiem, tikai ne zēnam. Džeremijs sāka viņu ienīst stiprāk nekā baidījās no viņa, un tomēr šis naids nenoslāpēja patiku un satraukumu. Es atminos, kā Polčestra pirms ilga laika, kad man nevarēja būt vairāk par sešiem gadiem, arī mani parņema tieši tāda pati tīksmes un šausmu sajuta, ieraugot kupraino ielu tirgotāju, kurš mēdza iegriezties mūsu pilsētā. Daudzus gadus vēlāk es dzirdēju, ka viņš pakārts, jo nogalinājis to nožēlojamo sievieti, kura reizēm piebiedrojās viņa gaitām. Tas mani nepārsteidza; bet, šo stāstu klausoties, es atkal sajutu tos pašus vecum vecos, tīksmes un baiļu vienlaikus izraisitos tirpuļus.

Kādā vējainā pēcpusdienā, kad viņi, krēslas stundai tuvojoties, atgriezās no pastaigas, Džeremijs pēkšņi pie auss sadzirdēja pazīstamo balsi:

— Var gadīties, ka viena no tuvākajām naktīm es tevi apmeklēs. Ja tā notiekas, tad turi acis vajā un mēli aiz zobiem.

Džeremijs redzeja, ka Džounza jaunkundzes un viņa māsu stāvi pazūd ceļa līkumā.

— Kāpēc?— viņš izdvesa.

Šķita, ka pret dziestošajām debesīm kapteiņa aifgums samilst šausmīgi liels. Vējš svilpoja viņiem abiem gar ausīm.

— Lai tevi apmeklētu, un cauri. Jo tu manim paticies,— kapteinis noķiķināja un pagaisa . . .

Džeremijs pameta skatienu uz pelēko, tukšo ceļu aiz muguras un tad drazās, ko kājas nes, pārējiem nopakaļ.

Ko pēc šadas sarunas zēns varēja gaidīt? Viņš nezināja. 'Pikai kapteinis паса tuvāk un tuvāk, un tuvāk.

Tagad zēns ik brīdi varēja sajust vīra karsto elpu sev pie auss.

Divas dienas pēc ceļa vidū čukstus pārmītā dialoga pirmās pavasara vēsmas nomainīja vējš un lietus. Kolu māja Orāniešu ielā, kaut ari izturīgo, balto akmeņu deļ izskatījās visai stipra, patiesībā bija veca un nedroša. Tagad, vētras laikā, ta drebēja un krakšķēja, un brīkšķēja it visās salaidumu vietās. Parasti Džeremijam patika vēja saceltie trokšņi mājā —ja viņš pats jutās droši, silti un omulīgi, bet šis bija gluži cits gadījums. Gultā gulēdams, viņš dzirdēja vēja svelpās skursteni, pcc tam — triecienu pret loga rūti, grabināšanos gar koku, tad skrabināšanos zem gultas un tapešu švikstināšanu, līdz no kadas spraugas atskanēja tāds gaudulīgs, griezīgs brēciens, it ka blakusistabā kādu galētu nost. Citreiz, šo brēcienu dzirdēdams, Džeremijs nodrebinājās omulīgi šermuliga satraukumā; taču tagad viņš pabāza galvu zem segām, ļoti cieši aizspieda acis un mēģināja neredzēt kapteini ar tā nejauko degunu un sīkajām, urbīgajām ačelēm.

Viņš varēja būt pa pusei aizmidzis.

— Nāc,— kapteinis pie loga aicināja,— kuģis jau gaida! Tu tak apsolīji. Nāc, kāds esi,— nav laika ģērbties!— Un nabaga Džeremijs sajuta uz sava pleca lielo, smago roku un, no galvas līdz papēžiem trīcēdams un drebēdams, pamodās.

Trešajā dienā pec pēdējās sarunas ar kapteini zēns aizgāja gulēt, drusciņ nomierinājies un aprimis. Iespējams, kapteinis bija devies prom. Trīs dienas no viņa nebija ne ziņas, ne miņas.

Tā bija lietaina nakts — lietus kūla un patagoja māju tā, it kā gribētu nolīdzināt to līdz ar zemi. Mežonīgā niknumā lietus metās logu rūtis, kvēlas dusmās trīcēdams, sitās pret stiklu, pēc tam atkāpās un gatavojās jaunam triecienam; tikmēr iepriekšējā uzbrukuma atstātās straumītes locījās un slīdēja lejup kā tūkstoš rapuligas čūskas, līdz aprāvās un smagām lāsēm lēni nopilēja zeme, it kā katra no tām pareģotu draudošas briesmas. Džeremijs gulēja un klausījās, bet viņš bija apņemies šonakt nebaidīties un nedomāt par kapteini.

Zēns piecreiz nomurmināja tēvreizi*, tad saka skaitīt aitas, kas lec pār aploka vārtiem,— ta ir droša nodarbe bezmiega stundām. Viņš redzēja šīs aitas — vispirms vienu ļoti tauku, pēc tam citu ļoti kārnu; bet vārti atradās maza kalniņa piekājē, tā ka nabaga radījumiem klājās grūti — tie leca, taču atkrita atpakaļ uz nogāzes. Tad vesels bariņš aitu nolēma lēkt reizē, un viņš tik tikko spēja tās saskaitīt -četrdesmit piektā, četrdesmit sestā, četrdesmit septītā, četrdesmit astotā . . . Viņš aizmiga.

Pēc ilga, ilga laika, kad valdīja pilnīgs klusums un zēns dusēja jūrā, kas līdzinājās dūnu pēlim, un līksmi raudzījās dzidri zilā gaisā, viņš atkal uztvēra lietus skaņas. Jā, turpat tas bija ar savām švīkstošajām brāzmām, saviem plīkšķiem pret rūtīm, savu atkāpšanos, saviem pilienu pakšķiem un smagajām lāsēm, kas it kā skaita laiku. Jā, tas bija lietus, un tas . . . Kas bija tas?

Zēns bija pamodies un gulēja, pret spilvenu atbalstījies, taču viņa acis cieši raudzījās uz priekšu, līdz sāka sūrstēt. Māja grima pilnīgā tumsa, pilnīgā klusumā, bet lietus uzbrukumu starplaikos varēja jaust kādu skaņu, kam nebija sakara nedz ar šo māju, nedz ar šo laiku. Pietrūcies gulta sēdus, ar rokām iekrampējies apsegos, viņš piepūlēja dzirdi. Nu viņš saklausīja gluži skaidri. Bērnistabā kāds kustējās.

Uzreiz zēna galva bija pilnīgi skaidra, un, nešauboties ne mirkli, viņš pavisam gaiši aptvēra, kas noticis: kapteinis ir atnācis viņam pakaļ. Līdz ar šo apjautu viņu sagrāba ledainas bailes. Viņš negribēja iet līdzi! Ai, viņš negribēja iet līdzi! Zēns trīsēja no galvas līdz papēžiem —tā, ka gulta kratijas; īsie, svilinošie elpas vilcieni sprūda rīklē, un viņa acis aiz šausmām bija plati ieplestas. Viņš jutās bez spēcīgs. Kapteinis tikai pateiks: «Nāc!»— un viņam būs jāiet, būs jā-atstāj siltā māja un mīļie vecāki, un Mērija ar Helenu, un Hamlets, jā, un pat Džounza jaunkundze. Viņš tiks aizrauts prom pa garo, balto ceļu, caur apgaismoto ciematu, izvests akmeņainajā liedagā, laivā aiz gādāts uz tumšo kuģi — un tad viņš paliks viens kopā ar kapteini, viens tumšajā kuģī, uz viņa pleca gulsies kapteiņa smaga roka, vīra mute smīnēs, ar savām milzīgajam kājām tas vilks zēnu tuvāk, kā zirneklis velk mušu savā tīklā, un visi gulēs, nomodā būs tikai zvaigznes un melnais ūdens. Džeremijs mēģināja vēlreiz noskaitīt tēv reizi, bet neatrada vārdus. No degungala sāka pilēt sviedru lāses . . .

Tad zēns dzirdēja blakusistabā kaut ko atsitamies pret kādu mēbeli un neskaidru balsi murminām. Tas viņam lika izšķirties — la-bāk iet un sastapties ar to aci pret aci nekā gaidīt šeit; tā, it kā kustētos pa miegam, viņš izkapa no gultas, pārgāja pāri istabai un iegāja mācību telpā.

Pirmais, ko zēns saklausīja, bija bērnistabas vecā pulksteņa tikšķi, savādi pazīstama skaņa šajā šausmu pasaule,— tad, kaut arī istaba grima melna tumsā, viņš pēkšņi lūkojās žilbinošā gaismā.

Zēns pakāpās atpakaļ un īsi iekliedzās, bet tajā pašā bridi labi pazīstamā plauksta uzgula viņa plecam un labi zināmā balss pie auss sacīja:

— Tu tik pakusties, tu tik iepīksties, un es tev izsitīs smadzenes, es tev . . .— Un ļoti klusā balss pagaisa tumsā. Zēns skatījās uz lukturīti, un virs tā varēja manīt kapteiņa tumšo stāvu. Tad Džeremijs palūkojās augšup, un taja brīdī viņa pēdējā stundiņa patiesi bija gluži tuvu, jo, ja vien viņš nebūtu brašs un apņēmīgs puika, kas ir vecāks par saviem gadiem, viņš iekliegtos tik spalgi, ka saceltu kājas visu māju.

Kapteinim nebija sejas . . . Kapteinim nebija sejas . . . Tikai dziļajā tumsā kā sveču liesmiņas spīdēja mazās ačeles. Džeremijs neiz-dvesa ne skaņu.

Tad, ieķeries kapteiņa svārkos, jo pats traki trīcēja, zēns teica:

— Es tūlīt nāku—tikai neuzmodiniet Meriju un Helenu. Viņas nobīsies. Vai drīkstu uzvilkt mēteli, jo laukā līst?

— Viņš nak!— čukstēja kapteinis, un viņa balss plūda no tās vietas, kur bija viņa acis.— Tu tik izkusties kauč sprīdi no šenes vai iepīksties vie’, un es tevi nožmiegs, es tevi . . . Liec aiz auss, es tevi redzu!

Luktura gaisma pēkšņi pazuda. Istaba tapa tumša. Ne skaņas, tikai pulksteņa tikšķi, un tad arī lietus, kas šī briesmīgā dialoga laikā šķita norimis, atkal draudzīgi un nomierinoši sāka sisties pret rūtīm. Džeremijs stāvēja, tik tikko elpu vilkdams, un viņa augums bija ka dzelzs čaulas kopa saturēts. Vairs vispār nebija ne skaņas. Pavisam skaidri varēja saklausīt Merijas krācienus, kas atskanēja no viņas istabas.

Džeremijam galvā bija tikai viena doma — viena doma uz visas pasaules. Kapteinis viņu nav gribējis. Kapteinis ir devies prom un nav paņēmis zēnu sev līdzi. Viņš ir drošībā; viņš ir atpestīts; briesmas ir garam, un viņš ir atbrīvots.

Beidzot zēns devās atpakaļ uz savu istabu. Viņš iekāpa gultā. Viņš bija šausmīgi nosalis, un viņu kratīja sīku drebuļu lēkmes, bet viņam bija vienalga. Kapteinis ir projām un nav paņēmis viņu sev līdzi . . .

5

Zēns neaptvēra, vai ir gulējis vai ne, bet pēkšņi istaba bija saules pilna, vannā tecēja ūdens, kanārijputniņš dziedāja un Hamlets skrap stinajās pie durvīm. Tad zēns dzirdēja Rozes balsi blakusistabā sakām:

— ... Un šis i’ paņēmis visu, ta nu i’l Visus sudraba svečturus un to šķīvi, ko kungam pasniedza atturīb’s biedrība, un Džeremija jaunskunga kausu, kas viņam tika uz kristībām, un visus nažus un

dakšas — tā nu i’—, un zelta pulksteni no viesistabas,— un kā viss i’ savandīts! Nu gan, es teicu ķēkšai, šis nebūt’ varej’s vairāk savandīt, ja šis būt’ nācis ārdīties vie’, ka’ es tev saku! Viss sasmērēts — tā kau’ kas nav redzēts!— un visas atvilktnes atrautas va|ā, un papīri izmētāti visriņķī. Paldies Dievam, šis nav uzgājis ķēkšas auskarus. Tie tak tīra zelta, un tamos i’ tik daudz karātu*, un šās Džons tos i’ devis pirms tik daudziem gadiem . . . Nabaga sieviete! Sī tak satrauktos pēc traka, ja tos zaudētu . . . Un tik klusām nodarīts ne čiku, ne grabu, kur visi visriņķī guļ. Nu tīrais brīnums, kā šie to izdara! Es tik varu pateikties Tam Kungam, ka to nedzirdēju; es tak no bailēm būtu pagalam kā likts! Ja, un ķēkša saka, šī reiz bijusi kādā mājā . . .

Bet Džeremijs neklausījās, viņam bija viss vienalga. Hamletam lēkājot zēnam apkārt un laizot viņa roku, viņš domāja tikai vienu domu.

Kapteinis ir projām! Kapteinis ir projām! Viņš ir brīvs! Kapteinis nav paņēmis viņu sev līdzi, un viņš nu beidzot ir brīvs!

VI nodaĻa ĢIMENES GODS

1

Tā vien šķiet, ka pārlieku liela šīs grāmatas daļa veltīta vecām meitām, bet tam, kurš pazīst vienīgi rosīgo, plaukstošo mūsdienu pasauli, ir grūti aptvert, cik cieši mūs, bērnus, apņēma un ielenca vesels pulks padzīvojušu, vientuļu dāmu un baznīcas vīru. Es nedomāju, ka tas kādam no mums būtu nodarījis ļaunu, un es še publiski gribētu paziņot par savu lielo un neatmaksāto paradu tādām varonēm kā Džeina Meipla jaunkundze, Merija Trefuša jaunkundze un veca Džesamina Trenčarda jaunkundze,— un tomēr ši sabiedrība padarīja mūsu dzīvi drusku vienmuļu, drusku garlaicīgu, drusku ierobežotu, un, tā kā esmu nolēmis sniegt pilnu patiesību un tikai patiesību par to Džeremija mūža gadu, ko es attēloju, mani māc bažas, ka arī šī grāmata iznāks drusku ierobežota, drusku garlaicīga.

Padzīvojusī dāma, kura vispamatīgāk ierobežoja Džercmiju,— protams, izņemot Džounza jaunkundzi, kas strādāja par guvernanti un tādēļ neskaitījās,— bija Emijtante.

Emijtante laikam gan bija pati iedomīgākā sieviete Polčestrā. Protams, pastāv parasta cilvēciska iedomība, kuras daļiņa piešķirta ikvienam vai ikvienai no dzīvam būtnēm. Es nerunāju par to; Emij tante, varētu teikt, bija fanātiski iedomīga.

Kaut ari tagad viņa patiesi bija ikdienišķa, padzīvojusi sieviete, ļoti iespējams, ka, būdama maza meitene, viņa bija skaista. Lai nu kā, skaidrs ir viens — būdama maza meitene, viņa tika izlutinātā un tāpēc vien, ka bija trausla un patmīlīga, no vājiem un viegli ietekmējamiem pieaugušajiem saņēma krietni vairāk uzmanības un paklausības apliecinājumu, nekā bija pelnījusi.

Pieaugusi viņa kādu gadu vai divus rāmi nogaidīja un šai laikā vairākkārt tika bildināta, taču šos pielūdzējus atraidīja, jo tie nelikās pietiekami labi un visdrīzākajā laika taču bija jānāk kam labakam, bet tas, kas nu patiesi паса pavisam drīz, bija pusmuža vecums, un to, protams, ši dāma pilnībā neaptvēra. Viņa ģērbās un uzvedas tā, it kā joprojām būtu divdesmit gadus veca, kaut ari viņas brālis Semjuels ar zobgalībām mēģināja masu novērst no tadam mujķibām. Bet šādas lietas jau māsas nekad neklausa brāļiem; Emijtante valkāja krāsainas lentes un sezonu pēc sezonas gāja uz ballēm, kur no vedekļa aizsega raidīja apkart koķetus skatienus. Tad, laikam ritot, spogulis Emijtan-tei lika saprast, ka viņa vairs nav gluži tik jauna ka agrak, tālab viņa steigšus izdomāja sev aizraujošu pagātni, kur, ka viņa Java manīt, mīlas romāni sekojuši cits citam un no tiem nekas nav sanacis tikai tāpēc, ka viņa pati tos nežēlīgi pārtraukusi; jaunkundze sāka ģērbties piedienīgāk, bet ar sīkām zīmēm un mājieniem ķēdīšu, krāsainu lenšu un gredzenu veidā norādīja, ka viņa vēl varētu būt jauna, ja vien ļoti gribētu, un ka viņa ir pieejama bildinātājiem, kaut ari nevar tiem solīt ipašu pretimnākšanu. Jaunkundzei patika garīdznieku sabiedrība, un viņa bieži vien bija redzama blakus vecajam kanoniķim* Borlezam, kurš bija vienādi liels valšķis un egoists, tādēļ tam bija pilnīgi vienalga, ar ko flirtēt, vai ari viņa sēdēja pie kājām vecajam kanoniķim Morfjū, kurš bija tik traki aizrāvies, atklādams jaunas lappuses Ecekiela* dzīve, ka viņam nepavisam nešķita būtiski, kam viņš tas izklāstā.

No šiem klerikālajiem* augstumiem nolaižoties ģimenes lokā, viņa juta dabisku neapmierinātību. Brāli Semjuelu viņa nekad nebija ieredzējusi, jo tas par viņu smejas; savu māsu viņa neņema vērā, jo tā bija ļoti vientiesīga nabaga dāma, kas plātās ar precētas sievas pārāko stāvokli; svainis viņai nepatika tapec, ka tas allaž izturējās ta, it kā viņa būtu viena no daudzajām vecīgajām damam, kuras var palīdzēt baznīcas pasākumos, bet citādā ziņā ir gluži tukša vieta. Turklāt Emijtante necieta bērnus; viņa patiešām bieži vien prātoja, kālab turpina dzīvot svaiņa ģimenē, bet tas bija lēti, ērti un droši, un, kaut ari viņa iestāstīja sev un visiem citiem, ka neskaitāmas mājas trakoti alkst pec viņas, laikam gan labāk bija šis alkas pārlieku pēkšņi nepārbaudīt.

Kopš Džeremija dzimšanas starp Emijtanti un zēnu norisinājās karš, bet tas bija samēra rams un miermīlīgs karš, kas galvenokārt izpaudās tādā veida, ka Džeremijs rādija tantei meli, kad viņa to nevarēja redzēt, savukārt viņa sūtīja zēnu izmazgāt ausis, kad nebija nekādās vajadzības to darīt. Jaunkundze allaž bija jutusi Džeremija pastāvīgo nepatiku pret viņu, un, ta ka zēns viņai nešķita nedz sevišķi gudrs, nedz attapīgs, šī dama Joti viegli nomierinājās, pieņemot, ka zēnam viņa netīk vienkārši paša muļķības deļ. Tā tas bija ildzis līdz šim gadam, un tad pēkšņi viņi abi tika iemesti asākās sadursmes. Grūti pateikt, kas tam bija par iemeslu, varbūt tā notika tāpēc, ka Džeremijs no naiva, vienaldzīga maza bērna pēkšņi partapa aktivā, visās dzīves norisēs ieinteresētā zēna. Lai nu ka būtu, Hamleta ierašanās viņu abu attiecības noveda līdz īstam konfliktam.

Kopš paša sākuma Emijtante juta, ka Hamlets smejas par viņu. Ja Džeremijs mātesmāsai, pamatojoties uz viņas ikdienas pieredzi, liktu izteikt vārdos viņas patieso'ticību tam, ka suņi var smieties par cilvēkiem, viņa sašutumā noraidītu tik fantastisku iedomu, un tomēr — neanalizēta un gaismā neizcelta — tā bija šīs dāmas pārliecība. Suns smējās par viņu; tas aizskara viņu, dubļainām kājām ienākdams viņas guļamistabā un tad izlikdamies nezinām, ka tā ir viņas istaba, raidīdams viņai ironiskus un ļaunus skatienus caur savām pinkām, pēkšņi ieriedamies, ja viņa ko aizrādīja, it kā to ārkārtīgi butu ielīksmojis kāds lielisks joks, bet visvairāk, ka viņa juta, nicinādams viņu ta, ka mūris, ko viņa iedomājas ap sevi uzcēlusi, sagruva . . . Un šo mūri bija noārdījis radījums, kurš, kā Emijtante — par spīti saviem uzskatiem — apjauta, bija cilvēciskāks par daudziem cilvēkiem! Tālab Džeremija tante Hamletu ienīda, un nepagāja gandrīz ne diena, kad viņa nemēģināja panākt, lai suni izdzen no mājas vai vismaz nelaiž laukā no virtuves.

Taču Hamlets bija iekarojis visu ģimenes locekļu sirdis; Emijtante patiešām bija vienīgā, kam suns neuzskatīja par vajadzīgu izrādīt uzmanību. Tikai pie viņas tas nepiegāja, kad viņa sauca, tikai viņa nespēja to pielabināt — pat piedāvājot saldu teju, suņa lielāko kārumu. Ne, Hamlets sēdēja un raudzījās jaunkundze caur savām pinkām; tā kvēlas acis spīdēja, smailā bārdiņa bija izsmējīgi jocīga, ka ja slejās gaisā, it ka dodama zīmi, ka pienācis laiks zobgalībām.

Viņa nolēma pagaidīt izdevību, kad varēs uzveikt Hamletu un Džeremiju reize, bet, kamēr maja bija Kola kungs un kundze, viņas vara bija par vāju.— Ja vien bērni paliktu mana ziņā,— viņa mēdza teikt, — es no sirds ķertos pie viņu audzināšanas. Nabaga Alise! . ..— Un pēkšņi berili palika viņas ziņa! Maija sākuma Kola kungs tika uzaicināts noturēt dievkalpojumu Drimutas jūrniekiem, un Kola kundze, kurai Drimutā bija radi, devas vīram līdzi. Viņi uz veselu nedēļu atstāja Polčestru.

— Nu gan Emijtante sakritis mums uz nerviem,— apsvēris stāvokli, noteica Džeremijs. Tad, vērsdamies pie Mērijas, piebilda:— Iz

liksimies daram to, ko viņa liek, bet patiesība nedarīsim vis. Ta bus visvieglāk.

Nedeja ir īss laiciņš, īpaši jau saulaina un spožā maija sākumā, bet Emijtante darīja, ko varēja, pievērsdamās ne tikai berniem, bet ari kalpotajiem un pat vecajam Džordanam, dārzniekam, kurš divdesmit gadus bija bijis uzticīgs Kolu ģimenei. Sis īsās nedcjas laika virēja, istabmeita Roze, otra kalpone un izpalīgs iesniedza atlūgumu, un pēc atgriešanās Kola kundze spēja viņus atrunāt no promiešanas, vienīgi visiem pieliekot algu. Pēc tam kad Trefuša jaunkundze Džordanam, vecam vīram ar garu, baltu bardu, bija ieteikusi neļķes stādīt tur, kur viņš bija iestādījis tulpes, un tulpes tur, kur viņš bija iestādījis neļķes, un gribējusi uzzināt tuvāk, kāpēc puķukāposti ir tik slikti padevušies un kāposti — tik mazi, dārznieks sacīja: Lai nu paliek, jaunkundzi

Daba ir gudrāka par mums; jūs jau nekā ļauna nedomājat, abet lieka kņada nenāk un arīdzan nekad nenāks pa’ labu tur, kur iejaukta Daba.— Un tad, kad jaunkundze apgalvoja, ka virs pret viņu esot rupjš, viņš papurināja galvu un atteica:— Varbūtas jā, un varbūtās ne. Kas priekš viena i’ rupš, priekš otra nav rupš.— Un no šīs atbildes gudrākā viņa netika.

Mācību istaba Trefuša jaunkundze cieta pilnīgu sakāvi. Jau pašā sākumā Džounza jaunkundze viņu pieveica. Trefuša jaunkundze allaž bija nicinājusi Džounza jaunkundzi, uzskatīdama viņu par nabaga nelaimīgu sievišķi, kas krietnā vecumā spiesta mācīt bērnus, lai nopelnītu iztiku,— par dumju, juteligu, ietramdītu vecu sievieti, par kuru bērni smejas. Nu Trefuša jaunkundze atklāja, ka bērni nevis smejas par Džounza jaunkundzi, bet smejas kopā ar šo dāmu, viņai apkārt veidodami aizsardzības valni un atteikdamies guvernantei nepaklausīt. Izrādījās arī, ka Džounza jaunkundzei piemīt pasauss, diezgan dzēlīgs humors, kas Emijtantei šķita bezkaunīgs, bet ko viņa nespēja atvairīt.

— Džounza jaunkundz, un jūs tiešam viņiem tā mācat vēsturi? Tas nu nekādā ziņa nav vienkāršākais veids . . . Atceros, mums reiz bija lieliska guvernante . . .

Varbūt,—rāmi ieteicās Džounza jaunkundze,— jus pati, Tre fuša jaunkundz, varētu sniegt viņiem vēstures stundu. Es tā priecātos, ja varētu kaut drusku pamācīties . . .

— Man, protams, nav laika,— Emijtante viņu steigšus pārtrauca,— bet, lielās līnijas skatoties, man jaatzist, ka nepavisam nevaru pieņemt jusu sistēmu.

— Liekas gan, ta nav sevišķi laba,— Džounza jaunkundze nedroši piekrita.— Esmu pārliecinātā, ka bērni priecātos par dažiem jusu norādījumiem, ja vien jus varētu veltīt kādu brīdi . . .

Džeremijs, kurš bija klausījies šai sarunā, ieķiķinājās, mēģināja smiekliņu pārvērst šķavās un aizrijās.

— Džereinij!— Emijtante stingri noteica.

— Ai, skatieties, Emijtant!— iesaucās Mērija, mūžam uzticama Džeremija sabiedrota.— Visas jūsu matadatas knt lauka!

Tad jaunkundze pievērsās Džeremijam un, kā vien prazdama, nelika viņam mieru; pēc divām mocību dienām viņš pret tanti saka just dziju un rūgtu naidu, kas stipri atšķīrās no jutām, kuras izraisi ja Džounza jaunkundzes agrākā kaitināšana. Tās jūtas bija radījusi pēkšņa, patīkama varas apjauta, un tās nebija mērķētas uz kādu noteiktu personu. Toties šis naids bija īsti personisks; bērni, kuriem nepiemit tik viengabalains un spēcīgs temperaments kā Džeremijam, to izjust nespētu.

Viņš neizsmēja tanti, nekaitināja viņu, vairs neradīja viņai mēli. Nu zēns tam bija par vecu; viņš gluži vienkārši izturējās atturīgi un klusi un, druknajam stāvam nepakustoties, apņēmības pilns, raudzījās uz tanti ar savam lielajam acīm — it ka zinātu, ka pienāks viņa laiks.

Viņa izmēģināja vērst pret zēnu visdažādākos paņēmienus. Viņa Džeremiju sodīja, glāstīja, neievēroja, viņa nikni metās zēnam virsū; šķita, viņa gatava uz visu, lai tikai izspiestu no puikas sava spēka, savas varēšanas ^pierādījumu. Bet viņa to nespēja. Zēns tikai sacīja:— Jā, Emijtant. Nē, Emijtant.

Viņa dusmās iesaucās:— Tu esi īgns, nejauks puišelis, Džeremij! Vai tu maz zini, kas notiek ar maziem puikam, kuri īgņojas?

— Nē, Emijtant.

— Viņi izaug par skarbiem, nesavaldīgiem vīriem, kuri nevienam nepatīk un kuriem neviens neuzticas. Vai tu gribi but tāds, kad izaugsi liels?

— Man vienalga.

— Tu taču zini, kas notika ar «vienaldzīgo». Ja būsi rupjš pret mani, nāksies tevi sodīt..

— Ko tad rupju es esmu izdarījis?

— Tu nedrīksti ta runāt ar mani. Vai ar savu mati tu tā runā?

— Nē, Emijtant.

— Nu, ja ar savu mati tu ta nerunā, tad ar mani arī nedrīksti tā runāt.

— Nu tad .. .

Sis naids viņam bija kaut kas pavisam jauns. Reiz, pirms vairākiem gadiem, zēns bija ienīdis viņam uzdāvinātu lelli ar tumšu seju. Viņš nezināja, kāpēc to ienīda, bet ta nu tas bija. Zēns bija izmetis lelli laukā pa logu, bet dārznieks to bija atradis un atkal ienesis iekšā; lelle bija apdriskāta un saskrambāta, tomēr vesela un smaidīja savu briesmīgo, sarkano smaidu — zēnam tas bija iedvesis šausmas . . . Viņš bija lūkojis to dedzināt, bet aukle viņu bija pieķērusi un noslānījusi. Viņš bija sācis lelli apstrādāt ar šķērēm un tad, kad saka birt skaidas, bija izjutis vēl lielākas šausmas nekā iepriekš. Bet tā

lelle nebija salīdzināma ar Emijtanti. Tante zēnu nešausmināja. Viņš to ienīda. Ienīda viņas melno matu cirtas uz pieres, biezās skropstas, vieglas pūkas virs lūpas, to, ka pār viņas krūtīm cēlās un krita zelta krusts, viņas kalsnās rokas ar zilam vēnām, viņas melnās kurpes. Emijtante bija zēna pirmais ienaidnieks, un viņš gaidīja izdevīgu gadījumu, ka gaida tie, kas novēro un uzglūn no slēpņa . . .

2

Viena no mūsu jaukākajām vecmeitām, Medisona jaunkundze, katru gadu sarīkoja to, ko pati dēvēja par «vasaras sākuma viesībām*. Tās atšķīrās no visam citām viesībām, jo notika nevis vasarā vai ziemā, bet allaž tajās burvīgajās dienās, kad pavasari sāk nomainīt gada tveicīgākā laika spilgtās krāsas, sausā svelme un sulīgi zaļās ēnas. Medisona jaunkundzes viesības notika maija sākumā, un mēs gājām rotaļās viņas nelielajā, ieslīpajā zālienā, pār viņas sarkano ķieģeļu mūri nolūkojāmies uz to māju brūnajiem jumtiem, kas atradās zemāk par katedrāli, un vareni mielojāmies ar tēju, visvisādām kūkām un visvisādiem ievārījumiem jaunkundzes ēdamistabā, kura bija apšūta ar paneļiem un kuras augstie, atvērtie logi raudzījās uz dārzu.

Vecās mājas, kas puslokā ietver dievnamu un atrodas iepretī zaļajam mauram un katedrāles rietumpuses lielajām durvīm, ir pats Polčestras kodols. Soļojot pa bruģēto ielu, vēl šodien cauri atvērtām durvīm un krēslainām, mazam hallēm var ielūkoties reibinoši krāsainajos dārzos aiz majam. Kas tikai neauga šajos mazajos dārziņos! Kāršu rozes, neļķes, tulpes, kreses, atraitnītes, kreimenes, rozes, sausserži, turku neļķes, lefkojas — es tās visas atceros dažādos gadalaikos ziedam mulsinošā, neprātīgā izšķērdība. Es šobrīd jutu to smaržu, es redzu to ņirbošas krāsas, redzu pamatīgo, pelēko katedrāles mūri ar augstajām, kokā grieztajām durvīm un svēto tēliem, kas noraudzījās manī no mugurpuses, redzu saules starus krītam pret bruģi, samanu vasaras dienas slāpēto ritinu, pilsētas laiskos trokšņus, baložus, kas plānajā, papīram līdzīgajā debesu zilgme ievelk lokus, likumus un apļus, mazos namiņus režģotiem logiem, šķībiem skursteņiem un spīdīgām durvīm smaidām man pretī. Es jūtu ari to vasaras stundu īpašo smaržu — smaržu, kas atgādina sausu dzēšlapu, labības un magoņu laukus, bruģa akmeņus un svaigu maizi, un limonādi. Caur siltumu un krāsainību plūda katedrāles zvana vēsas skaņas, atbalsodamās visa pilsētā, visā Augšielā un pāri pļavām, pāri upei aizskanēdamas tumšo mežu dziļumā un vasarīgo lauku plašumā. Es redzu arī sevi soļojam kalnup pa Augšielu: cepure uz pakauša, sīkas sviedru lāsītes uz pieres, acis allaž skatas gaisā, tā ka es klūpu pret bruģa akmeņiem

un uzskrienu virsū sliekšņiem. Visam šim ainam ir kāds sakars ar Medisona jaunkundzes viesībām — viņas viesības mums, bērniem, iezīmēja šādu dienu atnākšanu; viņa gaidīja jauku laiku, un, tiklīdz tas bija sagaidīts, ielūgumi tika izsūtīti, puķu dobes tika uzpostas, mazie koka sēdekliši zem zīda koka tika notīrīti, un melnais pūdelis Pope tika apcirpts.

Sagadījās tā, ka togad Medisona jaunkundze viesības rīkoja tieši tajā nedēļā, kuru Kola kungs ar kundzi pavadīja Drimuta. Ielūgumus viņa izsūtīja tikai trīs dienas pirms lielā notikuma, jo vasara bija atnākusi patīkami pēkšņi. «Džeremija jaunskungs un Kola jaunkun dzēs . . . Vai jus neiepriecinātu Medisona jaunkundzi . . .» Ja, protams, viņi to darīs gan! Emijtante bērnus aizvedīs.

Lielās dienas rītā Džeremijs uzlēja Emijtantei uz galvas savas lejkannas saturu. Tas bija ārkārtīgi nelaimīgs gadijums, ko acīmredzot bija sagatavojis ļauns liktenis. Džeremijam bija uzdāvināts puķu pods ar neļķem, un katru ritu zēns neaizmirsa to aplaistīt. ,Viņam piederēja spilgti sarkana lejkanna, kas bija pirkta par paša naudu, un, tā ka taja satilpa vairāk ūdens, nekā nepieciešams neļķu aplaistīšanai, zēns bija paradis ik dienas atlikumu spožā šalti izšaut laukā pa pieliekamā kambara logu — uz to dobi, kas vistuvāk dārza mūrim. Tajā rītā viņam kāds uzsauca; viņš pagrieza galvu; ūdens joprojām plūda, un Emijtante, bez cepures, neaizsargata, saņēma to pēkšņo brāzmu, kas allaž lejkannai izlaužas tad, kad atlicis pēdējais šļāciens. Džeremijs tika aiztriekts uz savu guļamistabu, kur viņš izmantoja saulaino ritu, lai uz tapetēm zīmētu Emijtanti raganas izskatā. Par to pati Emijtante ar lineālu noslānīja zēnu. Kad šī operācijā bija galā, viņš tikai smejas un teica, ka viņa nepavisam neesot nodarījusi viņam sāpes. Lai atmaksātu par šo nekaunību, zēnam tika laupīts prieks baudīt launaga pudiņu — tieši todien, protams, bija marmelādes pudiņš,— un tad, kad atklājās, ka Merija ietinusi papīrā daļu savas porcijas, lai izdevīgā bridi nodotu to brālim, viņi abi tika ielikti dažādos istabas kaktos —«līdz jus lūgsiet piedošanu*.

Kad trijos pēcpusdienā ierādās pajūgs, viņi joprojām nebija atzinuši savu vainu, un Džeremijs apgalvoja, ka nekad ari to nedarīšot, «pat ja sasniegšu deviņdesmit deviņu gadu vecumu».

Ceturksni pēc trim Džeremiju varēja redzet ļoti stalti sēžam ratos; viņa seja bija tumši sarkana no mazgāšanās un dusmām. Viņš bija apvilcis jauno matroža uzvalku, kas kutināja ādu un bija silts un lipīgs; viņš sēdēja, visus spēkus veltīdams Emijtantes ienīšanai . . .

Kā jau teicu, Džeremijs nekad agrāk nevienu nebija ienīdis, un viņu pārsteidza nevainīgā uzvaras prieka kvele, ko jaunas izjūtas ielēja viņa augumā. Bija skaidrs, ka zēnam patika ienīst Emijtanti, un, kad ponijs Parks lēnām vilkās kalnup uz katedrāles pusi, Džeremijs

sēdēja lepns un smieklīgi stīvs aiz dusmām. Pēc tam kad rati pa sakarsušo, spožo bruģi iegriezās katedrāles apkaime un zēna skatie nam pavērās saulē mirdzošie, zaļie koki, viņa domas pievērsās viesī bām. Kādās rotaļās viņi ies? Kas tur būs atnācis? Kāds cienasts pie tējas gaidāms? Viņš juta piezogamies to stindzinošo biklumu, kas allaž pārņem, tuvojoties viesību vietai, un vēlējās, lai pirmā apsveicināšanās un mešanās viesu vērtējošo skatienu šaltīs būtu garām. Bet tas vairs zēnam nebija pats svarīgākais. Naids pret Emijtanti bija modinājis viņa drosmi; ja jau cilvēks ir spējīgs uz tik lieliskām un vīrišķīgām jūtām kā šis naids, nav ko uztraukties par citiem viesiem. Tad pajūgs apstājās pie mājas tieši pretī katedrāles lielajam rietumpuses durvīm; mazajā hallē stāvēja Medisona jaunkundze, un no mir dzošā dārza, kas atradas viņai aiz muguras, saules stari cauri mājiņai ielauzās ēnainajā ielā.

Ja vien Džeremijs papūlējās, viņa manieres sabiedrība bija gluži jaukas — jūtu pārpilni Kolu ģimenes draugi to dēvēja par «īstu veco laiku pieklājību». Šoreiz zēns gatavojās uzvesties ļoti labi, bet te pēkšņi viņš padzirdēja dekāna dēlu Ernestu dārza izrīkojam ļaudis. Viņš nebija sastapis dekāna Ernestu gandrīz trīs mēnešus tā jaukā iemesla deļ, ka šis džentlmenis bija vadījis savu pirmo ceturksni privātskolā. Iepriekšējā gada Ernests un Džeremijs visa visumā bija labi satikuši, kaut ari Ernests, kuram bija deviņi gadi un kurš bija spēcīgāks, nekā viņa vecumā parasts, vienmēr izturējās aizbildnie ciski. Džeremijs ilgojas draugam paziņot, ka drīz vien arī viņš dosies uz skolu un pēc pusgada starp viņiem abiem praktiski nebūs atšķirības. Taču šobrīd atšķirība bija . . . Ernests viņam bija priekšā par veselu ceturksni.

Jaunu viesu ierašanas vieglītēm ievirzīja Kolu ģimeni dārzā. Helēna, lepnīga un stalta, un Meri ja, acis mirkšķinādama un nervozo dama, stāvēja, kopā cieši saspiedušās, kamēr citas mazas meitenītes skatījās un ķiķināja, paiedamas uz priekšu un atpakaļ, līdz piepeši kanoniķa Laskera Emīlija, kurai bija piecpadsmit gadu un tik garas kājas, ka viņa bija pazīstama ar iesauku Žirafe, pienāca viņiem klāt un ieteicās:— Ir nu gan tveicīgs! Vai jūs spēlējat kroketu*? Lūdzu, uzspēlēsim! Es izvēlos — zilo — bumbu . . .— Un Koli bija ievesti sabiedrībā.

Pēkšņi Emijtante sacīja:

— Nu, Džeremij, mīlulīt, skrej un iepazīsties ar visiem!

Tas zēnu tā satracināja, ka viņam aizsitas elpa. Ak Dievs! Ja nu dekāna Ernests viņas teikto dzirdējis!

Un bija arī! Izsmējīga balss zēnam aiz muguras mudināja:

— Nu, Džeremij, mīlulīt. . .

Džeremijs apmetas apkart un sastapās ar dekāna Ernestu, kurš smīkņādams gaidīja atbildes reakciju. Džeremijs nespeja atbildēt.

Zēns neatrada vārdus un varēja tikai, vaigiem kvēlojot, klusi stāvēt un pārliecināties par to, ka šo trīs mēnešu laikā Ernests ir pamatīgi izaudzis, ka viņam galvā salmu cepure ar melnsarkanu lenti, ka viņa garo, neglīto kaklu apņem sastivināta, balta apkaklīte un pāri vestei vijas bieza sudraba pulksteņķēde.

— Sveiksi— Džeremijs teica.

— Sveiksi— nicīgi atmeta šis jaunais Ernests.

Ilgs klusums.

Tad Ernests, apsities apkārt uz papēža, kādam aiz muguras sacīja:

— Ejam prom no šitām meitenēm!

Džeremija acis sāka dedzināt asaras, karstas un sā|as. Rokas dūres sažņaudzis, zēns lūkojās dārzā, kas peldēja asaru migla un saules gaismā. Pēkšņi viņš izjuta savādu ģimeniskas mīlestības uzplūdu. Kā viņš gribētu sapulcināt aiz sevis tēvu un māti, Mēriju, Helenu, Hamletu, tēvoci Semjuelu ja, pat Emijtanti un doties cīņā ne vien pret Ernestu, bet pret visu dekāna dzimtu! Ar lielu prieku Džeremijs iecirstu zobus paša dekāna resnajā stilbā; viņš būtu laimīgs, ja varētu noraut cepuri dekāna kundzei no galvas . . . Nebija tādu mocību, kādas viņš aiztaupītu Ernestam.

Viņam jātiek gandarītam; viņš apņēmās neatstāt šo māju, pirms nav atmaksājis.

Laipna Mcdisona kundze, kura, rosīdamās apkart, saskatīja Džere mija matroža uzvalciņa tērptu, aizkustinošu puisīti bez viltus un ļaunuma, iestūma viņu kāda pēddziņu spēles grupiņā, ko veidoja galvenokārt mazas meitenītes, kuras krita zemē, sāka raudāt un teica, ka iešot mājās.

Aiz koka aizslēpies, Džeremijs vēroja Ernesta tievo muguru kundziski slejamies pāri diviem maziem puikām, kuri raudzījās uz viņu tādām acīm kā apakštasītes. Acīmredzot Ernests stāstīja par savu skolu. Nogrimis atriebības domās, Džeremijs aizmirsa spēli un pavisam viegli tika saņemts gūsta. Viņam bija vienalga. Sī pēcpusdiena viņam bija sabojāta. Pat ēst negribējās. Kāpēc viņš nevarētu jau rit doties uz skolu un pēc tam izaicināt Ernestu uz cīņu? Bet viņš varētu Ernestu izaicināt, ari skolā neiedams . . . Viņš vēl nekad nebija piedalījies īstā kaujā, bet ienaidnieka tievais, izstīdzējušais augums viesa drosmi.

— Nu, Džercmij, mīlulīt, — mudināja Medisona jaunkundze, — tava reize slēpties . . .

Drīz visi devās dzert tēju. Ap to laiku jau ikviens jutās pilnīgi kā mājās un spiedza un kliedza visdabiskākajā veidā uz pasaules. Garais galds stiepās cauri visai istabai — gandrīz no sienas līdz sienai; saules gaisma rotaļīgi applūdināja un apšļāca paklāju un puķes, un gleznas. Tika pasniegti visvisādi ēdieni — no plānām maizes šķēlītēm satītas mazas, krokainas sviestmaizītes, nelielas kūciņas un lielas kūkas,

magoņu un cukura cepumi un, protams, safrana maizītes, ievārījums mazās, spožās bļodiņās un karsti grauzdiņi, kas tik bagātīgi bija apziesti ar sviestu, ka tas pilēja uz pirkstiem.

Džeremijs sēdēja blakus Mērijai, un viņam aiz muguras grozījās Emijtante. Kādas dusmas tas viņam būtu aizdevis vēl pirms nieka pusstundasl Viņam nemitīgi būtu jādzird tantes apnicīgā runāšana: «Neņem divus reizē, Džeremij!»— vai: «Džeremij, pasniedz tai meitenītei cukuru — padomā par savām manierēm!»—vai: «Neņem tik lielu gabalu, Džeremij!» Bet tagad bija citādi . . . Tante piederēja pie ģimenes, un zēns jutās tā, it kā dekāna Ernests būtu izsmējis Emijtanti tāpat kā viņu pašu. Un Mēriju ari. Viņš izjuta pret Mēriju mīļumu un, kad viņa pačukstēja:— Vai tev te patīk, Džeremij?— atbildēja:— Jā. Un tev?— Ne tāpēc, ka viņam patiešām patiktu, bet tālab, ka zināja — tas ir tas, ko māsa no viņa grib dzirdēt.

No savas vietas Džeremijs varēja redzēt Ernestu, un viņš zināja, ka Ernests smejas par viņu. Zēns atcerējās, ka tieši pirms Ernesta došanās uz skolu bija dāvājis tam par piemiņu trīs lieliskas marmora bumbiņas. Ka viņš vēlējās, kaut būtu paturējis tās sev! Viņš vairs nekad nedāvās Ernestam ko citu kā vienīgi sitienus. Mērija dažkart varēja krist uz nerviem, bet viņa bija Džeremija māsa, un kā meiteni brālis viņu vērtēja daudzkārt augstāk nekā Ernesta māsas — ēdelīgus, neglītus radījumus . . .

— Džeremij, noslauki muti, sacīja Emijtante. Viņš nekavējoties paklausīja.

3

Kad tējas dzeršana bija galā, viņi atkal izgaja dārzā. Vakara gaisma tagad uz mazā, zaļā zālienā triepa savādas, trīsuļojošas ēnas — purpursārtais tonis tur mijas ar pelēko: likās, ka vecais, sarkanais darza mūris ir panācies uz priekšu, it kā gatavodamies māju un dārzu aizsargāt no nakts; un blāvi zilās debesis maigā vēlīgumā šķita svētījam kluso, krēslā grimstošo pilsētu zem tam. Zāliena vidus vel joprojām bija saules apspīdēts, un tur bija silti un gaiši. Taču ēnas no visām malām zaglīgi līda uz priekšu. Uz zeltainā fona rotaļājās bērnu bariņš; viņu baltie tērpi savijās rakstā, kas veidoja dažādas figūras, kuras pajuka un veidojās no jauna. Katedrāles zvans iezvanīja vakarlūgšanu, un tā skaņas ielavījās dārzā un lidinājās šurp un turp starp bērniem kā modrs sargeņģelis, kas parbauda, vai neviena netrūkst.

Juzdamies novārtā pamests un visai nelaimīgs, Džeremijs stāvēja ozola enā zāliena tālākajā malā. Viņam negribējās spēlēties ar šīm mazajām meitenītēm, bet viņu sāpināja tas, ka viņš netika uzaicināts to darīt. Sis viesības izvērtās par gluži nelaimīgu neveiksmi, bet pirms

gada tās būtu tāds sasniegums! Zēns neaptvēra, ka pašreiz, sava astota dzīves gada vidū, viņš stāv krustcelēs, ka vel vakar viņš bija bijis mazs bērns, bet nekad vairs nebūs mazs bērns. Džeremijs neizjuta savu neatkarību — viņš juta vienīgi vēlēšanos izraudāties un ilgas, ko nemūžam, nemūžam neatklātu, pat sev ne,— ilgas pec ta, lai kāds nāk un viņu nomierina! Un tomēr šaja bridi, kaut arī zēns to neapzinājās, viņš, brīvs, neatkarīgs vīrs, pirmoreiz stājās pasaulei pretī, pats uz savām kajam balstīdamies. Viņa māte to apjaustu, ja vien atrastos līdzas,— bet viņas tur nebija. Toties tur bija Mērija, un, paša spēles karstumā raudzīdamās pēc braļa, kā meitene allaž darīja, viņa atrada to ozola ēnā vientuļi stāvām. Meitene aizlavījās projām no rotaļniekiem un, pienākusi zēnam klāt, kautri un bailīgi — ka vienmēr, kad brālim tuvojās, jo tik ļoti viņu nnleja un viņš tik viegli spēja māsu ievainot,— sacīja:

— Vai tu nenāksi spēlēties, Džeremij?

— Mani tas neinteresē,— viņš asi atteica.

— Bez tevis nav necik jautri.— Viņa paklusēja un piebilda:— Varbūt es varētu palikt te?

— Labāk butu, ja tu ietu spēlēties,— Džeremijs atbildēja; un tomēr meitene viņu bija nomierinājusi, viņu, kurš bija pārliecināts, ka māsa to nekad nenojautīs!

— Labāk es palikšu,— Merija sacīja un caur savām milzīgajam brillēm raidīja darza sērīgus skatienus, kas Džcremiju vienmēr kaitināja.

— Man nekas nekaiš,— viņš atkal ierunājās,— tikai zeķe kutina kāju un es to vietu nevaru aizsniegt — tā ir mugurpusē. Paklau, Mcrij, vai tu neienīsti dekānā Ernestu?

— Ja, ienīstu gan,— meitene dedzīgi atbildēja, lai gan Ernests viņai nebija ne prātā, viņai pilnīgi pietika ar to, ka dekāna dēlu ienīst Džeremijs! Tad meitene izdvesa:— Re, tur viņš nāk . . .

Ernests tuvojas Koliem; viņa garais, dzeltenais kakls un tievais, garkājainais augums pauda tādu dižību, kas Džeremiju aizvainoja līdz sirds dziļumiem. Džeremijs «saslēja spuras», un Mērija to juta.

— Sveiks!— sacīja Ernests.

— Sveiks!— atbildēja Džeremijs.

— Kāda nejēdzība ir šitas muļķīgās rotaļas!— Ernests teica.— Kāpēc viņi nevar darīt kaut ko jēdzīgāku, piemēram, spēlēt kriketu*?

Kriketu Džeremijs nekad nebija spēlējis, tāpēc neko nesacīja.

— Mūsu skolā,— Ernests vēstīja,— krikets mums labi padodas. Mēs visās sacensībās gūstam uzvaras . . .

— Mani neinteresē tava skola,— Džeremijs izmeta, caur degunu vilkdams elpu.

Tas dekāna Ernestu manāmi pārsteidza; to viņš nebija gaidījis. Viņa bālais kakls metās sārts.

— Klausies, jaunais Kol,— viņš sacīja,— ka nenoraujies!

Džeremija ausīm tas bija jauns dialekts — viņam nebija draugu,

kuri ietu skolā. Tomēr, vilkdams elpu vel niknāk nekā iepriekš, zēns tikai noteica:

— Mani neinteresē . . .

— Ak neinteresē vis?— Ernests pārjautāja.— Tad klausies . . .

Viņš apklusa, acīmredzot bridi šaubīdamies par savu drosmi.

Tomēr, redzēdams Mērijas biklo satraukumu, viņš sadūšojās un turpināja:

— Sitas spēlēs ir tieši priekš tevis. Tev vajadzētu būt bērnistabā pie savas resnvaidzes aukles. Tādus sīkuļus ka tu nevajadzētu laist laukā no ratiņiem.

Mani tas neinteresē,— Džeremijs atkartoja, acu priekša iztēlodamies visu dekāna ģimeni. Es uzskatu, ka tava skola vispār diez kas nav, un septembrī es pats došos uz skolu un tad valkāšu tieši to pašu, ko tu, un . . .

Viņš gribēja pieminēt Ernesta māsu neizteiksmīgos vaibstus, bet džentlmeņa pieklājība viņu no tā atturēja. Zēns atvilka elpu, un tikmēr Ernests izmantoja izdevību.

Tev ir jāpiecieš veca tante, kura tevi neatlaidīgi pieskata,— neglīta, veca tante. Es neciestu, ja kāda veca tante mani visu laiku rīkotu: «Nu, Džeremij, mīlulīt! Izšņauc degunu, Džeremij, mīlulīt! Noslauki kājas, Džeremij, mīlulīt!» Paskaties, ko viņa velk mugurā un ka viņa staigā! Ja man vajadzētu visu laiku pieciest kādu tanti, es dabutu jēdzīgāku — ne jau tādu vecu lupatu tarbu!

Kas tajā brīdi ar Džeremiju notika? Vai zēns aptvēra, ka tikai pirms dažām stundām viņš bija jutis pret Emijtanti īsti traku naidu? Gandrīz nedēļu viņu bija tracinājusi tantes vara, viņš bija pretojies viņas komandām un nepildījis viņas rīkojumus. Džeremijs tanti bija redzējis tieši tādu, kā Ernests viņu nupat bija aprakstījis. Tagad zēns viņā redzēja tikai būtni, kam vajadzīga aizstāvība, būtni, kas viņam piederīga, būtni, kas pat ir atkarīga no viņa atbalsta. Lai tanti aizstāvētu, Džeremijs būtu gatavs izaicināt uz cīņu veselu pulku dekānu!

Zēns kaut ko teica, bet viņa vārdus neviens nesadzirdēja; tad viņš metās virsū pārsteigtajam Ernestam.

Tā nebija visai izcila cīņa; tā bija Džeremija pirmā kauja, un tolaik viņš nepavisam nepārzināja kara mākslu. Par spīti skolā pavadītajam ceturksnim, ari Ernests to nepieprata — turklāt Ernests bija gļēvulis . . .

Tas ilga tikai brītiņu, jo Mērija pēc šausmu pilnā pirmā apjukuma mirkļa, kad viņa apjēdza tikai to, ka Ernests ir divreiz lielāks par Džeremiju, aizskrēja paaicinat ietekmīgas personas. Pats Džeremijs nezināja ne laika, ne mēra. Viņš uzreiz aptvēra, ka Ernests ir gļēvulis,

un šis atklājums pildīja zēna sirdi ar līksmību un prieku. Viņš bija sagrābis Ernestu aiz garā, dzeltena kakla un ar otru roku blieza tam pa acīm, vaigiem un degunu. Džeremija sitieni nebija īpaši veiksmīgi, jo abu zēnu augumi atradās loti tuvu viens otram, bet viņš sajuta mīksto miesu padodamies un savu roku atduramies pret kaut ko mitru—tām, ka viņš jauta, vajadzēja but asinīm. Un visu laiku Džeremijs pie sevis domāja: «Es viņu mācīšu, ka runāt par Emijtanti! Emijtantc pieder man! Es viņam parādīšu! Emijtanti viņš man neaiztiks! . .*

Tikmēr Ernests sparīgi spēra un spēra; viņš mēģināja ari iekost Džeremijam rokā un paraut to aiz matiem. Taču izbilis viņu traucēja; ikviena viņa ķermeņa šūna bija uzbudināta, un šis uzbudinājums ne|āva locekļiem brīvi kustēties. Kad Ernests sajuta asinis nošķiežam vaigu, viņa pretestība bija galā; paniskas bailes apņēma viņu ka ūdens. Viņš beidza cīnīties, gaudojot nokrita zeme, spārdījās ar kājām un brēca: Tā nav godīgi! Viņš man iekoda! Aizvāciet viņu prom!

Ari Džeremijs neizskatījās diez cik jauki. Viņa mati bija mežonīgi izspūruši, matroža uzvalciņa baltā apkaklīte saburzīta un nosmērēta, svārku pogas norautas, zeķes nobrukušas, un uz zēna kājām jau varēja redzēt košsārtas skrambas. Bet viņu tas neuztrauca; nu viņš jutās labi; tagad viņš vairs nejutās nelaimīgs.

Viņš bija uzveicis Ernestu un nu bija vīrā; no savas pirmās kaujas viņš bija iznācis ar uzvaru, un ietekmīgas personas lai plosās, ka tik vēlas. Ietekmīgās personas drīz vien ieradās, un, protams, atskanēja neskaitāmi kliedzieni un izsaucieni. Ernestu joprojām gaudojošu aizveda; Džeremiju — iecirtīgu, stūrgalvīgu un klusu ari aizveda projām . . . Apkaunojošs atgadījums.

Emijtante, protams, jutās riebīgi. To puiku taču nevar ne bridi atstat vienu — viņš ņem un sacel traci, izjauc viesības, uzvedas ka mazs dauzoņa, kāds viņš ari vienmēr ir bijis! Viņa allaž ir teikusi, ka mate zēnu izlutinājusi, uti te nu ir tas muļķības augļi. Ka gan viņa varēs attaisnoties Medisona jaunkundzes priekšā? Viņas jaukās viesi bas pilnīgi pagalam! . . Cik šausmīgi! . . Tīrais ārprāts! . . Un Ernests, šis parasti tik klusais, uzvedīgais puisēns! Džeremijs bus bijis tas, kurš. . .

Kamēr Medisona jaunkundzes dzīvojamās istabas rimtajā pus krēslā viņas gaidīja notīrīto un savaldīto Džeremi ju, Merija pieskārās Emijtantes rokai un savā nervozajā balsī nočukstēja:

Emijtant, Džeremijs sita Ernestam tāpēc, ka tas rupji izteicas par jums.

— Par mani! Muļķības, bērns.

Ne, patiešām tā tas bija. Ernests briesmīgi par jums izteicās, un tad Džeremijs tam iesita.

— Par mani? Ko tad viņš teica?

— Ka jūs esat neglīta, dedzīgi turpināja Mērija, kura nekad nebija bijusi smalkjūtīga meitene un tobrīd domāja tikai par Džere-mija labo slavu,— un valkājot neglītas drēbes — un vēl ko briesmīgu. Patiešām viņš to sacīja. Es visu dzirdēju.

Emijtante juta dziļu aizkustinājumu. Viņas iedomība, viņas visaptverošā iedomība bija ievainota — jā gan, to spēja izdarīt pat tik neievērojams radījums ka dekānā Ernests, taču vienlaikus viņa bija negaidīti aizkustināta. Daudz labprātāk viņa šo aizkustinājumu nejustu, bet tas viņu bija pārņēmis, tur viņa nekā nevarēja darīt. Jaunkundze neapzinājās, ka visa viņas līdzšinējā mūžā neviens nekad nebija cīnījies viņas deļ un ka tagad no visiem čempioniem pasaule liktenis ņēmis un izvēlējies Džeremiju, kurš, kā viņa bija uzskatījusi, bija viņas ienaidnieks — ne jau nu aizstāvisl

Un tas briesmīgais dekānā bērns tas viņai nekad nebija pati cis — ar savu garo, dzelteno kaklu un ūdeņainajām acīm! Ka tas uzdrīkstējās par viņu kaut ko tādu teikt! Vienmēr tas puika bija bijis rupjš pret viņu. Viņai паса prata, ka reiz . . .

Ierādās Džeremijs — nomazgāts, sasukāts un iecirties. Protams, tagad viņu izdrebinās līdz pēdējai miesas šķiedriņai, bet tas viņu nesatrauc. Viņš ir redzējis Ernestu gaudojam un zemē spārdāmies; viņš ir notriepis tā salmu cepuri, sasmērējis ta iestivināto balto apkaklīti un licis asinim šļākties pa degunu. Džeremijs nikni palūko jās uz tanti (ap vienu aci aši sāka plesties zilums) un jutās lepns, triumfējošs un ļoti noguris.

Atvadīšanās — atkal daudzkārtīga atvainošanas.

— Tas nekas, ticiet man, tas nav nekas. Puikas ir puikas, es taču to saprotu,— Medisona jaunkundzes vārdi.

Tad viņi tika iesēdināti pajūgā, Džeremijs blakus Emijtantei, un viņš gaidīja bārienu. Tas neatskanēja. Emijtante meģinaja saņemties; viņa zinaja, kas būtu jasaka. Viņai pienāktos but ļoti dusmīgai, aizvainotai, apkaunotai. Viņa nespēja izjust nevienu no šim jutām. Tas briesmīgais puika viņu bija apvainojis. Viņa jutās tik aizkusti nāta un lepna, cik aizkustināta un lepna nekad vel sava mūžā nebija jutusies.

Džeremijs gaidīja, un tad, tā kā nekas nenotika, viņam uznaca vājums. Vecajam, resnajam ponijam gausi velkoties, ielas un debesu vakarīgajiem toņiem zēna acu priekša griežoties, miegs nāca tuvāk un tuvāk.

Viņš noklanīja galvu, atguvās, noklanījās vēl un vēl reizi. Zēna augums spiedās tuvāk Emijtantes augumam, līdz atzvila pret to. Viņa galva noslīga uz tantes pleca.

Mirkli kavējusies, viņa aplika Džeremijam apkārt roku — tā, zēnu turēdama, viņa izaicinoši un stingri nolūkojās pasaulē.

VII nodala RELIĢIJA

1

Turpmākajos gados Džeremijs vienmēr atminējās šīs Medisona jaunkundzes viesības — ne tāpēc, ka viņš toreiz bija izcīnījis uzvaru savā pirmajā kauja, bet gan tāpēc, ka kopš tas dienas viņa dzīves audumā bija ievijusies jauna krasa; vēl tagad, kad viņš iedomājas par tām stundām, kas sekoja Medisona jaunkundzes viesībām, viņš aiztur elpu un piesardzīgi palūkojas apkārt. Tovakar majas atgriezušies, bērni ieraudzīja, ka tēvs ar mati jau pārbraukuši no Drimutas. Džeremijs, pavisam miegains, traucas pie mates, satvēra viņas roku, paskaidroja, kāpēc viņam ir zila acs, un tad piepeši, kā jau ar viņu mēdza gadīties, uz vietas aizmiga, un viņu vajadzēja aiznest uz gultu.

Kad zēns nakamajā rīta pamodās, vispirms viņš iedomājās par māti. Viņš pats nezināja — kāpēc; mate bija tik neatņemama viņa ikdienas dzīves sastavdaļa, ka viņš jutās pilnīgi drošs par viņas mūžīgo un pastāvīgo klātbūtni un nebija nekādās vajadzības par viņu īpaši domāt. Taču torīt Džeremijs gribēja aši piecelties un māti sameklēt. Iespējams, viņas prombūtne lika zēnam izjust nedrošību, bet tovakar bija pavīdējis ari kaut kas cits kaut kas viņas sejā, kaut kas viņas rokas pieskārienā.

Un otra lieta, ko zēns aptvēra,— vasara patiesi ir klāt! Viņš tūdaļ pazina karsto smaržu, kas izspiedās cauri pat viņa istabas aizvērto logu rūtīm; gaismas režģi un plankumi uz grīdas, kad viņš izleca no gultas un uzkapa uz tiem, šķiet, dedzināja kāju pēdas, un saules stari griestos trīsēja ta, kā var trīsuļot vienīgi vasaras saules stari. Divi Džeremija guļamistabas logi ļava raudzīties ārā no Polčestras — par laukiem un dzīvžogiem līdz meža neskaidri mēļajai svītrai. Pirmos divus laukus šķērsoja sīks strautiņš, un tagad, rīta vejputas saviļņots, tas balli un kvēli mirdzēja. Zēns pieskrēja pie loga un to atvēra. Aiz mūra, kas iežogoja dārzu, vijas neliela, brūna taka, un pa to tieši tobrīd, kad zēns raudzījās pa logu, lēni soļoja govju bars. Tās jau laiski purināja ausis, paredzot mušu uzbrukumus, un zēns, kurš dzina lopus, svilpoja tā, ka svilpo tikai vasaras rītā. Tuvākajā laukā Džeremijs ieraudzīja gundegas; šķita, tās izšāvušās no zemes vienas nakts laikā. Kāds kaut kur vilka akas virvi, un kāds cits lēja ūdeni pagalma uz akmeņiem. Zēnam lūkojoties lauka, apmaldījusies bite pielidoja pie loga, bridi pakavējās un tad atkal aizdūca projām; un saules spožumam un mazās upītes mirdzumam cauri spiedās smaržas — neļķu un rezedu, un — kaut gan tas nebija iespējams — ari irbuleņu

smaržas. Debesis bija bāli zilas, tik bālas, ka šķita gluži bezkrāsainas, un sīki mākoņu pubulīši, pilnīgi balti kā vistīrākie dūmi, dejojošā virtene stiepās par sārti violeto pasauli. Saule cepināja zēna kailās kajas, galvu un rokas.

Sī jūtamā vasaras tuvošanās Džeremijam nozīmēja daudz vairāk nekā tikai pēkšņu prieku par to — tā nozīmēja Refielu un Govju fermu, un Līci, un zaļos dīķīšus ar krabjiem, un vēžošanu, un braukšanu ar laivu, un vakarā atgriešanos mājā siena ratos, un piena dzeršanu no skārda kannām, un govis un sivēniņus, un ābolu mizošanu, un gliemežvāku vākšanu, un zvejnieku tīklus, un sviestmaizes un safrāna maizītes, kas apbirušas ar smiltīm, un karstu iesala dzērienu, un ausis, no kurām lobās saules apdedzinātā āda, un svētdienas dievkalpojumu, kura laikā Rofielas aitas plūc zāli tieši pie baznīcas durvīm, un zvejnieku Diku Meriotu, un slīdēšanu pa zaļo ūdens klaju šī vīra laiva, velkot ar pirkstu pa ūdeni, un zivju dvaku pie dambja, un milzumu visādu mazu zivtiņu uz mola, un vēsumu, kas apņem, tiklīdz ielien lauku mājas gultas palagos,— vasaras tuvošanās Džere-mijain nozīmēja visu to un vēl daudz ko citu.

Taču šorīt zēns nejuta tādu prieku kā parasti. Aizvēris logu, viņš lēnām ģērbās un prātoja, kas tam par iemeslu. Kas gan varēja būt noticis? Ne jau viņa acs vainīga — protams, tā šorīt bija jocīgā krāsā un sāpēja, kad tai piedūrās, taču viņš jutās lepns par to. Nē, acs nebija vainīga. Un vainīgs nebija arī suns, kurš, paskrāpējies pie durvīm, ienāca Džeremija istabā un — kā parasti no rītiem — izlikās, ka iegriezies te jebkura cita iemesla dēļ, tikai ne tādēļ, lai satiktu savu draugu un saimnieku; vispirms tas paraudzījās zem gultas, tad piegāja pie loga un izlikās palūkojamies lauka (ko tas nemaz nevarēja izdarīt), ierējās, tad nometās uz saules apspīdētā paklāja laukumiņa, pec tam apveļas uz muguras, kājas stīvi izstiepis, savu smieklīgo «ķīļbārdiņu» dzēlīgi un ironiski izslējis, tad piepeši apgriežas apkārt, ar joni pielēca kājās un beidzot drāzās pie Džeremija, aprejot viņu, smejoties par viņu, laizot viņu un pat kožot zeķēs — beigu beigās satverot istabas čībiņu un nevaldāmi iejoņojot mācību istabā.

Ne, ar Hamletu tam nebija nekāda sakara. Tam nebija nekādā sakara ari ar Džounza jaunkundzi, kuru tobrīd laimīgā kārtā nemocīja parastā neiralģija un kuru bija iepriecinājis jauns «Baznicas Laika» numurs. Ari brokastis, kurās šodien bija pat šķiņķis un zemeņu ievārījums, nevarēja vainot. Galu galā vainojamas nebija ari Merija ar Helēnu, kuras, vasarīgā laiciņa iepriecinātas (turklāt Meriju priecināja arī <Mājas pīlāru» otrajā sējumā sīki aprakstītie Lānsa tikumi), bija visjaukākajā noskaņojumā. Ne, vaina jāmeklē paša Džeremijā.

Viņš sagaidīja brokastu beigas un pavaicāja:

— Vai es varu aiziet pie mammas, Džounza jaunkundz?

Merija un Helena ziņkāri paraudzījās uz brāli.

— Kāpēc tu tagad gribi satikt māti, Džeremij? Tu parasti satiecies ar viņu divpadsmitos. Acenes uz deguna zemāk nobīdījusi, Džounza jaunkundze turpināja lasīt.

— Es gribu.

— Tagad nevar.

— Kapčc ne?

— Tāpēc, ka es nejauju,— ar to pietiek.

Taču Džeremijs šodien bija rāms. Viņš piecēlās no krēsla, piegāja pie Džounza jaunkundzes un, lūkodamies viņā ar savu savainoto aci, visaizkustinošākajā balsī lūdzās:

Nu, ludzu, Džounza jaunkundz, man vajag. Patiešām vajag.

Tad viņa pateica to, ko viņš visu laiku bija gaidījis:

Man liekas, ka šodien tu mati nesastapsi, draudziņ. Viņa nejūtas labi. Viņa ir apgūlusies.

— Kādēļ? Vai viņa ir slima?

Man šķiet, viņu nogurdinājis vakardienas brauciens.

Džeremijs vairs neko neteica.

Visu to dienu zēns mēģināja nedomāt par mati un pirmoreiz mūžā juta, ka nespēj darīt neko citu kā tikai domāt par viņu. Rīta pusē viņš ļoti klusi sēdēja pie grāmatām, darīja visu, ko viņam lika, ne reizi zem galda neiespēra Mērijai, nelūdza Džounza jaunkundzi noasināt viņa zīmuli, nerādīja grimases Hamletam. Reizi vai divas, ka jau zēns bija radis, viņš atbalstīja galvu rokā, it ka būtu vecs profesors ar veselu bibliotēku dižu sacerējumu, un, kad Džounza jaunkundze apvaicājās, vai viņam sāpot galva, atteica:— Nē, paldies,— nemaz necenšoties izmantot ciešanu atvieglošanas brīnišķo iespēju, ko šāds jautājums piedāvāja. Kad viņi visi kopā devās pēcpusdienas pastaigā, uz mirkli viņā atplaiksnījās kaut kas no parastā dzīvīguma. Viņi uzdūrās kalsnam, bārdas rugājiem apaugušam klaidonim jūrnieka drēbēs, ar apsēju par vienu aci; tas izspieda no vijoles šausmīgi griezīgas skaņas. Sis dīvainis vienā roka turēja tumšu skārda krūzi, un viņam pie kājām bija pieplacis terjeru pasugas krančelis, kurš izskatījās tik notramdīts un paplucis, ka uzreiz modināja cerības pārlieku švītīgā Hamleta krūtīs. Sis pārītis bija apmeties tieši pie Pūla kunga grāmatu antikvariāta, blakus veco grāmatu stendam, un uz brīdi Džeremijs bija kā apburts. Zēns gribēja piešķirt šim varonim savu iknedēļas kabatas naudas peniju* un, atklājis, ka iknedēļas penijs iepriekšējās dienas saldo pirkumu deļ vairs nav savā vietā, ar Džounza jaunkundzi sāka neatlaidīgi kaulēties par nākotnē paredzamo peniju aizņemšanos. Pa to laiku Hamlets, visdažadakajā veidā likdams manīt savas līksmās cerības, lēkāja apkārt ubaga sunim; aklais jūrnieks saka ar spieķi neganti bliezt uz visām pusēm, Pūla kunga grāmatu stends apgāzās, un jūrnieka melnais acu apsējs nokrita, atklājot, ka šim

vīram ir divas skaistas acis kā visiem citiem džentlmeņiem un krietns, bagātīgs Glebširas labāko lamuvārdu krājums. Pūla kungs, viegli sakaitināms, vecs virs, iznāca no sava veikala, parādījās policists, divas vecas, Džeremijam labi pazīstamas dāmas jutās satriektas, klaidoni ieraugot, un katedrāles zvans, it kā tas tikai nupat būtu pamodies un mestos pildīt savus tiešos pienākumus, pēkšņi sāka zvanīt.

Tas viss, protams, Džeremiju ielīksmoja un pavēra viņam tik daudzas interesantu nodarbību iespējas, ka viņš butu varējis tur kavēties stundām ilgi. Zēnam trakoti gribējās jūrniekam pavaicāt, kālab tas pilnīgi veselu aci aizklājis ar melnu pārsēju, un viņš labprat redzētu, kā Hamletam veiksies ar Pūla kunga veco gramatu stenda izsvaidītā satura notiesāšanu; taču Džounza jaunkundzes satrauktā roka aizrāva viņu projām, un beigu beigas Džeremi jam nacas apmierināties ar acu pamirkšķienu, ko viņam veltīja dižens policists, Polčestrā pazīstams ar vardu Toms Vientiesis, laga dvesele, kas vēlīgi izturējās pret maziem džentlmeņiem, bet vajāja ielas puikas.

Uz mirkli šis satraucošais piedzīvojums Džeremiju aizrāva, un viņš pat kādas pāris minutes klausījās, kā Mērija, izmantojot gadījumu, steigšus sāk stāstīt:— Reiz sensenos laikos dzīvoja kāds jur nieks, kurš bija loti tievs un nekad nemazgājas, un tam piederēja suns un vijole . . .— Bet tūlīt ari zēns visu atcerējās, nopūtās, izdvesa: Dieva dēļ, MerijI— un turpināja ceļu, savās domās iegrimis. Un šī tveicīgā pēcpusdiena, kad pat Virves ceļš nedeva ēnu, kad Polupe bija tik dzidra, ka taja kā caur stiklu varēja saskatīt foreles, smaragd zaļus akmeņus un zeltainas smiltis, kad Hamlets bija spiests paskrie ties uz priekšu, lai sameklētu ēnas plankumiņu, kur, izkārtu meli elsojot, atlaisties un gulēt, līdz gājēji pienāk viņam klāt,-— pat ši pēcpusdiena ar tādam īstas un brīnišķīgas vasaras pazīmēm nespēja atslogot Džeremija smago sirdi. Bija gaidams kaut kas šausmīgs. Zēns to manīja tik skaidri, ka viņam bija japabrīnās, ka Mērija un Helēna var būt tik līksmi bezrūpīgas, un viņš meitenes par to nicināja. Kaut kāda ziņā laikam gan bija vainīga tveice; Džeremijam šķita, ka viņš atkal kļūtu priecīgs, ja vien pēkšņi uzbrāztu auksts vēja pūtiens vai uznāktu lietus. Koliem kaimiņos reiz bija dzīvojis resns, lempīgs, par Džeremiju vecāks puika, vārdā Džonijs Bcins. Kad vien radās iespeja, viņš Džeremiju terorizēja — knieba viņam rokās, ar kniepadatām dūra kājās, pēkšņi kaut ko iebļāva ausi. Džeremijs, kurš baidijas no Džonija Beina, vienmēr -«juta» brašuli tuvojamies, pirms tas parādījās. Šķita, debesis aptumst, gaiss sabiezē, putni sapulcējas «kovārņu» mežā.

Bez kāda īpaša iemesla zēns bija trīcējis un drebējis, viņa zobi bija klabējuši, rīkle — izkaltusi. Kādas izjūtas reiz bija modinājis Džonijs

Beins, tādas tagad izraisīja pati dzīve. Bija gaidāms kaut kas šaus nugs . . . Tas attiecās uz māti . . . Zēnam pa ceļu tuvojoties mājai, sirds sitas ta, ka viņš nespēja saklausīt pats savus soļus.

2

Viņi iegāja mājā, un pat Mērija, kura bija aizrāvusies ar stāstu par jūrnieku, tūliņ manīja, ka kaut kas nav kartībā.

— Roze! Roze!— viņa skaļi iesaucās.

— Kuš!— Džounza jaunkundze viņu klusināja. Tev jāizturas klusāk, dārgumiņ.

— Kāpēc?— vaicāja Mērija.— Es gribu, lai Roze . . .

— Tavai māmiņai nepavisam neklājas labi, mīļumiņ. Es...

Viņu pārtrauca Roze, kura pēkšņi nonāca pa trepēm ar tādu sejas

izteiksmi, kas pavisam atšķiras no viņas vienmēr līksmā vaiga, un kaut ko klusa balsi Džounza jaunkundzei pateica.

Džounza jaunkundze īsi iesaucās:

— Tik ātri? . . Meitene . . .

Tad viņa piebilda:

— Kā viņai klajas?

Tad Roze pateica kaut ko tādu, ko bērni nevarēja saklausīt, un pazuda.

Esiet pavisam klusi, bērni! — trīcošā balsi sacīja Džounza jaunkundze. — Un jus nedrīkstat atstāt mācību istabu, līdz es at jaušu! Jūsu māmiņa ... — Un viņa aprāvās, it ka baidītos iz paust jutās.

Kas noticis?— Džeremijs jautāja tādā balsi, kas visiem šķita gluži jauna — noteikta, nobriedusi, dīvaini prasīga tik jaunam zēnam.

— Džeremij, draudziņ, tava māmiņa ir ļoti slima. Tev jāuzvedas ļoti labi un jāpalīdz māsiņām.

— Vai es drīkstu uz mirklīti pie viņas ieiet?

— Nē, nekādā ziņā ne.

Viņi visi uzkāpa augšstāvā. Tur, mācību istabā, Džounza jaunkun dze paziņoja satraucošu vēsti.

— Bērni, man jums visiem jāpastāsta, ka jums nu ir maza māsiņa,— viņa sacīja.

— Maza māsiņa!— Merija iekliedzas.

Helena izdvesa:

— Ak, Džounza jaunkundzi

Džeremijs vaicaja:

— Kāpēc viņai bija jāpiedzimst tieši tagad, kad mamma ir slima?

Dievs vēlēja viņai piedzimt, dārgumiņ, Džounza jaunkundze

atbildēja.— Jums visiem jāizturas pret viņu ļoti mīļi un jadara viss . . .

Abas meitenes pārtrauca viņu ar veselu jautājumu straumi. Kā viņa izskatās? Kā viņu sauc? Vai viņa var paiet? No kurienes viņa radusies? Vai tētis un mamma viņu atrada Drimutā? Un tā tālāk. Džeremijs klusēja. Beigās viņš noteica:

— Mums te nav vajadzīga vēl viena meitene.

— Labāk par vēl vienu puiku jau nu ir,— apgalvoja Helēna.

Bet brālis neatsaucās uz izaicinājumu. Viņš apsēdās savā iemīļotajā vietā uz palodzes, uzvilka augšā ari negribīgo Hamletu lai tup līdzas!— un lūkojās lejā, dārzā, ko novakares zeltaina gaisma aizauda ar dūmaku: koki un zeme zem zeltījuma vīdēja gluži melni, un kovārņi lēnām parligoja pār debesīm virs ceļa tālākās malas. Hamlets locījās. Viņš necieta, ka viņu apkampj, un tādās reizes mēdza vispirms ar vienu, tad otru kāju atspiesties pret Džeremija svārkiem, uz mirkli nekustīgi apgulties un tad pēkšņi ar izslietu galvu pielekt augša — ce ribā izmantot zēna pārsteigumu, lai atbrīvotos, ka čūska izlocītos zem Džeremija rokas un ar būkšķi nolēktu uz grīdas. Šoreiz visi šie manevri neko nedeva; Džeremijs turēja suņa kaklu kā spīlēs un bija pamatīgi ieķēries ar pirkstiem tā ādā. Hamlets iesmilkstējās, tad mierīgi apgūlās un, niknajām pārdomām par cilvēka idiotisko tirāniju pārtrūkstot, pats sev par pārsteigumu, aizmiga.

Tā Džeremijs tur sēdēja, līdz uznāca krēsla, visas skaistas krāsas debesis apdzisa un kovārņi devās pie miera. Roze ienaca aizvilkt aizkarus, un tad zēns atstāja savu vietiņu pie loga, sadabūja spēļu ciematiņu un izlikās rotaļājamies ar to. Viņš pameta acis uz māsām. Tās izskatījās pavisam mierīgas. Helēna šuva, un Merija bija iedziļina jusics чMājas pīlāros». Pulkstenis tikšķēja. Hamlets, iegrimis miegā, kraca un ņurdēja; pasaulē viss ritēja ierasto gaitu. Vienīgi zēna paša kaut kas bija mainījies; viņš jutās nelaimīgs un nevarēja saprast — ka pēc. Iespējams, tas bija tāpēc, ka māte ir slima, bet viņa taču ari agrak bija slimojusi, un tad viņš tikai kādu bridi bija jutis nemieru. Galu galā pieaugušie vienmer izveseļojas. Piemēram, Emijtante, kurai bija masalas, un dekāna sieva, kurai ari kaut kas kaitēja, un pat bīskapam reiz . . . Bet tagad zēns bija nobijies. Pirmoreiz mūžā viņam mācās virsu nojauta, ka šī pasaule nav pilnīgi stabila — ka cilvēki to atstāj un cilvēki tajā ierodas, ka tajā sastopamas pārmaiņas un briesmas, un kaut kas spēcīgāks . . . Pamazām šī nojauta viņam tuvojās kā tāda tumša būtne, kas iekļuvusi mājā un tagad slāpētiem soļiem, aizklātu seju lēnām kāpj pa trepēm uz viņa pusi. Viņš aptvēra tikai to, ka māte nedrīkst aiziet, viņa nedrīkst aiziet. Mate ir — un vienmēr bus — viņa dzīves daļa. Tagad, par to iedomādamies, viņš saprata, ka bez mates neko nespēj iesākt; katru dienu viņam tai ir jaizstāsta, ko viņš izdarījis un ko iecerējis darīt, japarāda, ko viņš ieguvis, un jāpaskaidro, ko zaudējis; viņam jadodas pie tās, kad sāp

un kad ir bail, un kad viņš ir laimīgs . . . Par to visu viņš nekad agrāk nebija domājis.

Kamēr Džeremijs tur tā sēdēja, viņam saka šķist, ka māja k|ūst klusāka un klusākā. Zēns juta, ka labprāt nostātos pie mācību istabas durvīm un klausītos. Šausmīgi bija iztēloties visu māju aiz šīm durvīm pavisam klusu, itin kā pulksteņi būtu apstājušies; neviens nekāpa pa trepem, un leja, saimniecības telpās, neviens nesmējās. Viņam gribētos, kaut viņi saceltu lielāku troksni te, mācību istabā. Zēns apgaza baznīcu, augļu dārzu un Noāsa kundzi.

Bet klusums, kas iestājās pec ši trokšņa, bija vēl grūtāk paciešams.

Drīz vien Džounza jaunkundze aizveda abas meitenes uz savu istabu uzlaikot kādas jaunas drēbes; ta bija nodarbība, ko Helēna dievināja, bet Mērija necieta. Džeremijs palika viens pats, un viņam uzreiz uzmācās šausmīgas bailes. Viņš zināja, ka nav ko baidīties, un mēģināja turpināt rotaļāšanos, novietodams baznīcu ābeļu vidu un zem kokiem saguldīdams visu Noāsu ģimeni, taču ik bridi kaut kas lika pacelt galvu un pārbaudīt, vai tuvumā nav neviena, un viņš jutās tik mazs un vientuļš, ka labprāt zem kaut kā paslēptos.

Tad, iedomādamies, ka māte ir pavisam viena aprimušajā mājā un neviens pie viņas neieiet, zēns jutās tik nelaimīgs, ka novērsās no sava ciematiņa un sāka skumīgi raudzīties kamīnā. Prātā ienāca mazā māsiņa, bet šo domu viņš nepacietīgi atvairīja. Viņam nebija vajadzīga vēl viena māsa — Mērija ar Helenu sagadaja pietiekoši daudz nepatikšanu,— nu uzmācās jau aprastā, drusku apnikusī izjuta, ka patiešām pienācis laiks, kad jādodas uz skolu. Viss ir mainījies. Vienmēr jauni cilvēki. Ne bridi nav miera . . .

Zēnu iztrūcināja durvju atvēršanās troksnis, un pagriezies viņš ieraudzīja tēvu. Divata ar tēvu viņi nekad nejutās visai brīvi. Kola kungs, kurš bija aizņemts ar dveseļu glābšanu kopumā, maz laika varēja atlicināt atsevišķajam, un viņa līksmā, labsirdīgā kristietība dīvainā, biedējošā veida atsevišķu cilvēku priekšā bija bezspēcīga.

Kola kungs nerada kopēju valodu ar beriliem, ja tie viņa priekšā nebija sapulcināti barā. Kad viņa paša atvases nāca pasaulē, viņš tās dēvēja par «Dieva dāvanām»; tiklīdz bērni paaugās, viņu saites ar tēvu atslāba.

Bet šovakar tas bija pavisam cits cilvēks. Izbaiļu pilnām acīm viņš lūkojās pāri mācību istabai uz savu mazo dēlu. Nekas nevarēja būt vieglāks vai vienkāršāks par pieņēmumu, pie ka viņš bija turējies visu mužu: ta ka Dievs ir debesīs, ar pasauli viss ir kartība. Ik vakaru viņš bija pateicies par jau saņemto svētību un ik rītu — par to svētību, ko vel gatavojās saņemt, un viņam nebija iemesla žēloties. Viņam bija tāda sieva, tādi berili, tāds darbs, kādus viņš pelnījis, un viņa dzīvi apņēma drošība, tā ka viņam nepavisam nenācās grūti katra iespē

jama reize draudzei paust pārliecību, ka Dievs ir labs, redz tālu un «ne mats uz galvas . . .».

Un tagad viņš bija apdraudēts — šausmīgi apdraudēts. Kola kundze bija tik vārga, ka visus māca šaubas, vai viņa izdzīvos līdz ritam. Viņš jutās pavisam bezpalīdzīgs. Viņš bija lūkojies uz visam debess pusēm, vienkārši lūgdams, lai kāds vai kaut kas apsolītu, ka sieva netiks viņam atņemta. Neviens to nevarēja apsolīt. Dzīve bez viņas nebūtu iespējama; pat visvienkāršākajā gadījumā viņš nezinātu, ko iesākt. Dzīve bez viņas . . . Ak! Tas taču bija kas neiedomājams!

Ka aklais viņš bija uztaustījies augšup pa trepēm uz mācību istabu. Viņš negribēja redzēt nedz bērnus, nedz Džounza jaunkundzi, bet viņam vajadzēja kustēties, vajadzēja darīt kaut ko, lai pārtrauktu to šaušalīgo, ļaunu vēstošo klusumu, kuru, ka viņam šķita, tobrīd rada visa plašā pasaule.

Tad viņš ieraudzīja Džeremiju.

Kur ir Džounza jaunkundze?— viņš pavaicāja.

Viņa ir blakusistabā, — tēvā lūkodamies, atbildēja Džercmijs.

A!— Kola kungs sāka staigāt pa mācību istabu šurp un turp. Džercmijs pameta spēļu ciematiņu un piecēlās kājas.

— Vai mammai ir labāk, tēt?

l evs apstājās un raudzījās zēnā, it kā censtos apjēgt, kas viņš tāds ir.

Nē . . . Nē — tas ir — nē, puisīt, baidos, ka ne.

Vai viņai ir ļoti slikti, tēt,— kā dekāna sievai, kad to mocīja drudzis?

Tēvs neatbildēja. Viņš aizgāja līdz istabas galam, tad pēkšņi apgriezās, it kā tur būtu manījis kaut ko, kas iedveš bailes, un izsteidzās no istabas.

Džereinijs, pēkšņi atstāts viens, izjuta izmisīgu vēlēšanos kliegt, ka noteikti kādam ir jānāk, ka viņam ir bail, ka mājā notiek kaut kas briesmīgs. Viņš piecēlās un bālu seju, platām, asaru pilnam acīm skatījās uz aizvērtajām durvīm. Tad viņš nometās zemē pie Hamleta un, tam ap kaklu apķeries, čukstēja:

Man bail! Man bail! Rej taču — dari kaut ko! . . Te kāds ir!

3

Nākamajā rītā Kola kundze vēl bija dzīva. Pa nakti nekas nebija mainījies; ārsts teica, ka šī diena būšot izšķirošā. Tā bija svētdiena, un Kola kungs, kā parasti, baznīcā noturēja dievkalpojumu. Visu nakti viņš bija pavadījis nomodā; nu viņš izskatījās novājējis un bāls, un viņa sejā bija tāda izteiksme kā cilvēkam, kas apmaldījies tai

pasaulē, kurai allaž uzticējies. Bet savu pienākumu viņš nevarēja nepildīt. «Kad divi vai trīs ir saukti kopā Manā vārdā ...» Varbūt Dievs viņu sadzirdēs.

Todien valdīja brīnumaina maija tveice. Neviens nespēja atcerēties tik karstu dienu tik agra gadalaikā. Baznīcas logi stāvēja vaļā, bet ailes nciešalca ne vēsmiņa. Debesu zilgmes spraigais spožums iespiedās ari dievnama vēsajās ēnās, un šķita, ka draudze tur sēž zem vizoša stikla kupola. Gaisma plūda viļņiem — tie cēlās un krita par cepurītēm, platmalēm un neapsegtam galvām; visi mazie kora zēni ceremonijas laikā aizmiga.

Kolu ģimene neaizmiga. Viņi sēdēja bālām sejām un taisnam mugurām, raudzīdamies tēva un domādami par māti. Mērija un Helena bija nobijušās: mājās valdīja tik savads noskaņojums, visi sarunājās čukstus, un pa ceļam uz baznīcu daudzas dāmas apvaicājās, kā klājas mātei.

Meitenes jutās gan ievērojamas, gan noskumušas. Bet Džeremijs nejutās ievērojams. Viņš nebija dzirdējis dāmu jautājumus — un, ja ari butu dzirdējis, nebutu pievērsis tiem uzmanību. Ļaudis viņu allaž dēvēja par «savādu puisēnu»— tikai tāpēc vien, ka viņš izturējās neatkarīgi un vairāk domāja, nekā runaja. Tomēr īstenībā līdz šim zēns vienmēr bija bijis gana normāls. Šodien viņš patiesi bija «savāds» pirmoreiz mūžā viņš apjauta, ka līdzas reālajai pasaulei pastāv kāda cita, kuras eksistence vēlāk viņu tik bieži nodarbinās un tik mokoši apgrūtinās viņa dzīvi. Šausmas, kas zēnu bija pārņēmušas, kad tēvs viņu atstāja, šodien šķita pilnīgi iesūcamies paša viņa būtības kodolā. Viņa māte nomirs, ja vien kaut kas vai kāds to neglābs. Kas tad ir nāve? Viņam vienmēr bija stāstīts, ka nomirt — tas nozīmē ar zelta arfu rokas doties projām dziedāt slavas dziesmas svešā zemē. Bet šodien šī aina tik viegli neatplauka. Šoreiz nāve bija saistīta ar klusumu un tumsu, un sajukumu. Mate devās projām, negribēdama aiziet, un neviens zēnam nevarēja pateikt, kurp gan viņa dodas. Ja tikai viņš varētu apturēt nāvi, piespiest Dievu likt mati mierā, atstāt to viņiem, kur tā bijusi agrak . . .

Džeremija acis bija piekaltas tēvam, kurš lēnām uzkāpa kancelē un paziņoja sprediķa tēmu. Šodien viņš runas par Tzaka upuri. «Abraams, kā klausītāji atminēsies . . .»— un tā tālāk.

Džeremijs klausījās, un pamazām viņa acu priekšā izauga dīvaina un briesmīga Dieva tēls. Tas nebija jauns tēls. Zēns nekad nebija domājis tieši par Dievu, bet nu jau ilgu, ilgu laiku Dievs slējās pār viņa dzīvi, tāpat kā rātsnams slejas pār Polčestru. Un tagad zēns skaidri un sīki iztēlojās šo Dievu, Kurš viņa māti grasijas aizvest projām, lai nometinātu to kādā tumšā vietā, kur tā nevienu nepazīs. Tai jabut šausmīgai vietai, jo tēvs izskatījās tik nobijies, kāds neizskatītos, ja māte ar zelta arfu rokas vienkārši dotos dziedat slavas

dziesmas. Džeremijs vienmēr bija dzirdējis, ka Dievs esot mīlošs un laipns, un maigs, bet tam tēlam, ko tēvs pašreiz uzbūra draudzes locekļu acu priekšā, nepiemita neviena no šīm īpašībām.

Kola kungs runāja par Dievu, Kurš ir taisnīgs un briesmīgs, bet Kurš — acīmredzot tīrā untuma deļ vien — nolemj Savu uzticamo kalpu šausmīgām ciešanām un postam un tad, atsaucoties kadai citai kaprīzei, bēdas tam tomēr aiztaupa. Kola kungs uzsvēra, cik ncpiecie šams ir būt paklausīgam, but gatavam atdot jebko, kas mums varētu šķist dārgs, «jo mīlestībai uz Dievu jābut varenakai par visu citu, kas mūs šeit, uz zemes, saista». Bet Džeremijs neklausījās šajos pārsprie dūmos; zēna pratu nodarbināja kāda aina — viņš skatīja milzīgu, neskaidru teļu, kas sēdēja debesīs, baltai bārdai viļņojot un acīm no tumšu, cietu uzacu apakšas bargi nolūkojoties uz tādiem ka Džeremijs, kurš, lai darītu, ko darīdams, tomēr ir pakļauts katram untumam, kāds vien Viņam uznāktu. Sis briesmīgais tēls bija radījis svelmaino dienu, noklusušo māju, vizmaino, krēslaino baznīcu; tam bija radusies doma mati aizvest projām no itin visa, ko viņa mīl, un nometināt kādā vieta, kur viņa būs viena aukstuma un klusuma varā —«tālab vien, ka Viņš ta grib . . .».

No šī skaistā stāsta, pabeidza Kola kungs,— mēs uzzinām, ka Dievs ir taisnīgs un žēlsirdīgs, bet Viņš prasa no mums paklausību. Ik brīdi mums jābut gataviem atdot to, kas mums visdārgākais . . .

Pēc tam viņi visi devās laukā, saule.

4

Tad nāca briesmīgas svētdienas pusdienas ar klusumu, liellopgaļas cepeti un Jorkšīras pudiņu tveicē trīsuļojošā ēdamistabā, kur svinīgi pulksteņa tikšķi akcentēja katru mirkli; pusdienu laika Merija pēkšņi izplūda asarās, aizrijas ar ūdens malku un tika izvesta no istabas. Džeremijs cepeti un rīsu pudiņu eda klusēdams, vienīgi reizi vai divas zemā, piesmakušā balsī čukstus palūdza:— Pasniedziet man, ludzu, sinepes,— vai: Pasniedziet, lūdzu, sāli.— Džounza jaunkundzei,

kura vēroja zēna balo seju un drebošo augšlūpu, gribējās viņam pateikt kaut ko mierinošu, tomēr viņa bija gudra diezgan, lai klusētu.

Pēc pusdienām Džeremijs paņēma līdzi Hamletu un aizgaja uz siltumnīcu. Ka jau daudzas Anglijas siltumnīcas, arī šī bija pamesta un bezcerīga vietiņa, kur mētajās kastes ar zemi un sakaltuši kamol-veida sīpoli un — aizmirsti un nevienam nevajadzīgi — nīkuļoja paris nožēlojamu stādu. Pirms daudziem gadiem siltumnīca kopa ar māju nonāca Kolu īpašumā, un sākumā ģimene gribēja panākt, lai ta žilbina acis, gribēja audzēt tur visbrīnišķīgākās vīnogas, vissulīgākos tomātus un pat - kaut arī tas gluži nesaderējās ar Anglijas Baznīcas*

garīdznieka namu — visellīgākās orhidejas. Pavisam drīz mazā siltumnīca tika pamesta; apkures sistēma nedarbojās, stādi negribēja augt, tomāti neaizmetās, puķu sīpoliem krāšņi ziedi neizšķīlās.

Džeremiju šī vieta allaž bija ārkārtīgi saistījusi. Kad zēns bija pavisam mazs, viņš bez šaubīšanās ticēja tam, ka te viss augs, ka te jebkuru brīdi acu priekšā var atklāties visvisādi brīnumi. Kad nekādi brīnumi nenotika, satraukumu izraisīja tukšas zemes kastes, jocīgo sīpolu aptaustišana ar pirkstiem, lai uzzinātu, kas tie tādi, un vīnogulāja bālo dzinumu aplūkošana. Vēlāk atklājās vēl kāds šīs vietas pievilkšanas spēks — zēnu valdzināja savada un baisa gaisotne, ko viņš nespēja ietvert vārdos, jo bija tam daudz par jaunu. Džere-mijs apjauta, ka ši vieta atšķiras no visas mājas. Ka jau parasts, siltumnīca atradās tieši blakus viesistabai, taču pamatīgās durvis ar biezajiem sarkanā stikla logiem nošķīra to no visas pasaules. Tas visai netīrie, aizkvēpušie logi ļāva pārskatīt to pašu apkārtni, kuru at klaja Džeremija guļamistabas logi. Siltumnīca uztvēra visu saules versmi, tālab vasarā tur bija briesmīgi karsts. Bet Džeremijam svelme patika. Reiz sašutusi Zaptesburka ieraudzīja zēnu gluži pliku dejojam pa koka grīdiņu; turklāt viņa seja un rokas bija melnas no netīrumiem. Neviens nespēja saprast, «ko viņš i’ atradis tajā netīrajā vietā», un viņam nekavējoties tika aizliegts turp iet. Tad nu zēns tā raudāja, dauzīja kajas un brēca, ka viņam atjāva atgriezties. Visa tā vidu, ko Džeremijs tur skatīja, bija ari apkārtējās pasaules atspulgi stikla; reizēm rūtis krāsoja dīvaini, zaļi atspulgi, ko meta lauki, kas pletās aiz mūra; citreiz stikls uztvēra debesu zilumu vai rietošas saules sarkanumu un zeltu; dažkārt to pelēku padarīja pāri viļņojošās ēnas, kas zēnam lika justies tā, it kā viņš atrastos zem ūdens. Ja caur netīrajiem logiem lūkojās jaukas dienās, apkārtne atgādināja atstatus novietotu gobelēnu un tajā stiklā, kas klaja siltumnīcas attālāko sienu, vidēja savādi atspīdumi: govis, zirgi, mūri un koki —it kā tie rādītos kādā burvju spoguli.

Un vēl kāda izjūta, kas Džeremiju šai vietā pārņēma: viņš atrodas stikla būri, kurš šūpojas pār visu pasauli. Ja aizvēra acis, viegli varēja iztēloties, ka būris šūpojas — šūpojas — šūpojas un varbūt piepeši atrausies no mājas un kā burvju paklājs aizlidos uz Arābiju, Persiju un jebkuru citu vietu, kurp vien zēnam labpatiks pavēlēt. Šodien stikli kvēloja ka uguns un zaļie lauki, tajos atspoguļodamies, pārvērtās plūstošā ūdenī. Maja bija pilnīgi klusa; sarkanās stikla durvis nošķīra to no pasaules. Ar rokam cieši apkampis Hamleta kaklu, Džeremijs sēdēja uz netīrās grīdas, un viņa dvēselē savādi jaucās bēdas, nogurums, bailes un dusmas. Zēnā jau modās nepacietība — viņš nespēja ta vienkārši sēdēt un par kaut ko sērot, ka to, piemēram, šajā brīdī darīja abas māsas. Viņam kaut kas jāuzsāk. Viņi nespēs būt laimīgi bez mātes; zēns pats ilgojās pec viņas tik loti, ka pat tur,

liesmojošajā siltumnīcā, sēdētu un raudātu un raudātu, un raudātu, ja vien jautu sev vaļu. Bet viņš neraudās. Mērija un Helēna var raudāt — viņas ir meitenes; viņš kaut ko uzsāks.

Kamēr zēns tur sēdēja un viņam kjuva karstāk un karstāk, viņa acu priekšā aizvien lielāks auga Briesmīga Dieva tēls. Sis tēls, šis milzīgais Kāds, kurš, baltai bardai plandoties, sēdēja sarkani nokaitu-šās debesīs un raidīja lejup bargus skatienus, tapa arvien šausmīgāks un šausmīgāks. Acīm mirkšķinoties, Džeremijs raudzījās augšup stiklā, un sviedri sāka tecēt lejup pa viņa degunu, un viņa augums no bailēm trīcēja. Bet zēns bija sasprindzinājis visus spēkus, lai sastaptos ar Viņu. Kaut kādā veidā viņš izglābs māti un neļaus aizvest to projām. Tajā brīdi Džeremijs iekšēji kliedza: «Es gribu mammul Es gribu mammu!»— kā mazs puika, kurš apmaldījies uz ielas, un nākamaja brīdī viņš sauca: «Tu viņu nedabūsi! Tu viņu nedabūsi!»— it kā viņam kāds mēģinātu atņemt ciematiņu vai Hamletu. Viņa miegaino, apmulsušo, pārkairināto smadzeņu apstulbinātākas domas atgriežas pie tēva tārita sprediķa. Abraāms un Izaks! Abraāms un īzaks!

Abraams un Tzaks! Piepeši, it kā caur liesmojošo stiklu zēnam kaut kas būtu pasviests, viņam atausa doma. Varbūt Dievs, šis lielais, nejaukais Dievs, pārbauda Kolu ģimeni gluži tapat, kā reiz Viņš bija pārbaudījis Abraāmu! Varbūt Viņš gribēja redzēt, vai viņi ir patiesi tik paklausīgi, kā reiz, senos laikos, Zaptesburka bija vēlējusies. Iespējams, Viņš tikai izlikās. Varbūt Viņš gaidīja, ka viens no viņiem atdos kaut ko — kaut ko ļoti vērtīgu. Varbūt tas bus Džeremijs pats! . . .

Ja nu viņam nāktos kaut ko ziedot, lai glābtu māti, kāds butu smagākais upuris? Vai spēļu ciematiņš vai Merija un Helēna, vai zaldātiņi, vai krāsu kaste, vai zelta zivtiņa, ko viņš tur bļodā, vai ari . . . Protams, kopš paša pirmā brīža viņš zināja, kas butu smagākais upuris — tas katrā ziņa būtu Hamlets.

Sājā pārdomu posmā zēns atlaida roku no Hamleta kakla un palūkojās uz dzīvnieku. Tieši tajā bridi apdzisa gaisma, kas bija pildījusi siltumnīcu ar tik spēcīgu starojumu, ka sniedzās līdz pašām šīs vietas dzīlēm. Augšā, debesis, melni, dūmiem līdzīgi mākoņi — ik nakamais tumšāks par iepriekšējo — drūzmējās cits aiz cita, izmēz dami kroku pēc krokas, it kā ļauns gars tos sviestu pār debesim tā, kā ļaudis izritina paklāju. Gaisma pazuda; siltumnīcu pildīja bieza, spiedīga svelme, un no tālienes pāri laukiem, no melnā meža biezokņa atvēlās dobji pērkona dārdieni. Taču Džeremijs tos nedzirdēja; viņu nodarbināja paša domas. Viņš lūkojās uz suni, kurš gulēja izstiepies uz netīrās grīdas, purnu starp ķepam iebāzis. Nevarētu vis apgalvot, ka lēmums, kas brieda Džeremija prātā, butu skaista, ceļa ideālisma iedvesmots. Likās, kāds dauzoņa, pagrābis viņa labākās marmora

bumbiņas, būtu teicis: «Es tev tās atdošu atpakaļ, ja tu man atdosi savu šīsnedēļas kabatas naudu!» Viņa attieksmi pret šo dauzoņu, patiesību sakot, nevarētu dēvēt par cieņas un godbijības pilnu; drīzāk gan to iezīmēja dusmas un nevarīgs protests.

Zēns mīlēja Hamletu, bet viņš nebija jūtelības varā. Noteikti, kājas iepletis, acis cieši aizvēris kā tajos brīžos, kad viņš skaitīja lūgšanas, viņš izvirzīja savas prasības.

— Es tev dodu Hamletu, ja tu atstāj māti . . .— Klusuma brīdis. — Tikai es nespēju pārgriezt Hamletam rīkli. Bet es varu viņu palaist vaļā, ja ar to ir līdzēts . . . Tev jāpaņem viņš tūlīt — rīt es to nevarēšu izdarīt.— Viņa balss sāka tricēt. Zēns bija nobijies. Cauri aizvērtajiem plakstiem viņš juta, ka tumsa ir sabiezējusi. Šķita, ka telpa ir dūmu pilna, un māja bija tik briesmīgi klusa!

Zēns atsāka:— Tu vari ņemt Hamletu. Viņš ir labākais, kas man pieder. Tu vari ... Tu vari . . .

Un tad — tik precīzi kā apbrīnojami veikli iestudēta izrādes kulminācija — nāca tāds pērkona grāviens, kas satricināja māju ka milža dzelzs rokas tvēriens. Tam sekoja vēl divi grandieni, un tad uz mirkli iestājās klusums, kas bija nāvīgāks par visu iepriekšējo traci.

Džeremijs juta, ka Dievs viņu ir skāris. Zēns atvēra acis, pagriezās, it kā gribētu bēgt, un tad, sirdspukstam tieši uz vietas sastingstot, ieraudzīja, ka Hamlets ir pazudis.

5

Hamleta nebija!

Tajā trako, neizskaidrojamo šausmu bridi zēns guva tādu pārliecību par Dieva esamību, kuru vēlākajos gados nespēja izkliedēt nekādi prāta vingrinājumi.

Hamleta nebija! Bija tikai krēslaina, netīra telpa, ko no pārējās pasaules nošķīra melnas straumes. Ar tādu sparu, it kā gaisu šķeltu tūkstošiem pātagu cirtienu, pret stiklu triecās lietus. Džeremijs apgriezās apkārt un, kliegdams:— Mammu! Mammu! Es gribu mammu!— metās pret sarkanā stikla durvīm; izbaiļu neprātā tvarstīdams durvju rokturi, zēns jutās tā, it kā pasaules gals būtu klāt; viņu bija pārņēmusi tāda panika, kas parasti uzmācas tikai visjaunākajos murgos. Dievs viņam ir atbildējis. Hamlets ir projām, un kuru katru brīdi var notvert arī pašu Džeremiju . . .

Zēns neprātīgi taustījās gar durvīm; viņš sitās gar stiklu. Viņš kliedza:— Mammu! Mammu! Mammu!

Viņš atrada durvis, bet, tiklīdz bija nospiedis rokturi, uztvēra kādu jaunu skaņu, kas cauri lietus šalkām atplūda no tālienes. Pametis skatienu atpakaļ, zēns pamanīja, kā no putekļiem klātu

puķupodu vaļņa aizsega parādās vispirms galva, tad pinkains, kud-lains ķermenis un pec tam aste, kuru viņš atšķirtu no visām pārējām kristīgas pasaules astēm.

Hamlets, kurš bija apguvis māku izrādīt varenu drosmi, sastopoties ar jebkuru spēku, izņemot pērkonu, nokaunējies, savārtījies un smaidīgs zagās uz sava saimnieka pusi.

Dievs galu galā tikai bija izspēlējis savu joku ar Abraāmu un īzaku.

Pēc tam, jūtot patīkamu uzvaras un izaicinājuma uzplūdu, Džeremijs pagriezās, paskatījās uz lietus straumēm, palūkojas ārā uz tumsā slīgstošo apkārtni, beigu beigās satvēra Hamletu un, aiz pakaļkājām izvilcis to no slēptuves, nometās zeme putekļos un ļāva sunim sevi laizīt, līdz seja kļuva tik mikla, it kā to būtu nosliedējis gliemezis.

Negaiss pārgāja. Pelekaja padebesi ielauzās zilums. Pasaulē ieplūda vēss gaiss.

Un tomēr sirds dziļumos šausmas palika. Tobrīd zēns bija aci pret aci saticies ar Dievu; viņš bija metis savu pirmo izaicinājumu.

P. S. Neticīgajiem un ciniskajiem ļaudīm varu uzrādīt autoritatīvas liecības, kas apstiprina to, ka tās svētdienas vakarā Kola kundze saka atspirgt.

VIII nodaļa UZ GOVJU FERMU!

1

Nākamā epizode, ja vien to pareizi izprot, neiezīmē Džeremija gada īpašu pavērsienu vai kulmināciju — ta vienkārši pieder pie kādas odisejas*. Nevarētu ari sacīt, ka tā būtu kaut kas vairāk par ļoti parastu odiseju skatītājam no malas; ja šādam vērotājam pašam butu bērni, došanos uz jūrmalu kopā ar ģimeni viņš uzskatītu par pašu sarežģītāko norisi pasaule; savukārt tad, ja skatītājs piederētu pie vecpuišu vai vecmeitu pulka, viņš atzītu, ka nav iespējams atrasties vienā vagona ar citu cilvēku berniem, kuri dodas uz jurmalu, un ka likumdevējiem vajadzētu kaut ko teikt šajā sakarā.

Visu maiju, jūniju un juliju Kola kundze lēnām atguva kaut ko līdzīgu savam parastajam veselības stāvoklim. Viņas tikko dzimusi meitenīte, vārdā Barbara, bija tik dūšīga kā ponijs, šis bērns spārdījās, brēca un bļava ta, ka visa māja bija pavisam pārvērtusies. Barbaras parādīšanās bija krietni vien ietekmējusi Helēnu, kura līdz tam visu uzmanību pilnībā bija pievērsusi pati sev; nu viņa piepeši atklāja kaut ko pavisam jaunu, un visi atzina, ka viņa ir -«ideālā bērnu pieskati

tāja» un -«liels atspaids auklei». Helēna bija kļuvusi iejūtīgāka, un Barbara, kā jau mazs bērniņš, labi aptverdama, kurš viņu saprot, kurš — ne, Helēnas klātbūtnē uzvedas tik labi, kā neuzvedās neviena cita klātienē. Nevarēja gaidīt, lai Mērija atrautu Džeremijam savu uzticības pilno sirdi un pievērstos citam, turklāt Barbaru biedēja viņas brilles; Džeremijam, kuram piederēja Hamlets, nebija nekādas vajadzības pēc bēbīša!

Pienāca kāds skaists, tveicīgs rīts jūlija beigās, kad Džounza jaunkundze vēstures stundas vidū piepeši paziņoja: —Nākamajā sestdienā mēs dosimies uz Refielu.— Džeremijam aizrāvās elpa, viņš zem galda iespēra Merijai un atlikušo rīta daļu bija pilnīgi neciešams. Tā bija Džounza jaunkundzes vaina; viņai rūpīgāk vajadzēja izvēlēties īsto brīdi. Vakars vēl nebija pienācis, kad Džeremijs stāvēja kakta par to, ka uz savas guļamistabas tapetēm ar vismelnāko grafītu bija uzvilcis milzīgas zīmes. Tām vajadzēja atzīmēt dienas, kas atlikušas līdz nakamajai sestdienai, un, pēc Džeremija domām, tā darīt bija pilnīgi dabiski un tas nekaitēja vecajām tapetēm, kuras tāpat bija gana netīras,— māte jau sen runaja, ka būtu nepieciešamas jaunas.

Džeremija izjūtas nemaz nav iespējams aprakstīt. Ar katru gadu Govju ferma un Refiela kļuva arvien brīnišķīgākās; bija pienācis piektais gads, kad viņi tur tika laipni uzņemti. Pirmaja gada apvar šņus ierobežoja zēna fiziska nespēcība, pēc tam trešais gads bija bijis lietains un ceturtais — ak, šis ceturtais! Tas nu nebija diez ko jēdzīgs! Bet šis te bus labāks. Kas nu ir, tas ir: tāda vasara kā šogad vēl nekad nebija piedzīvota — naktī nolija lietutiņš, svelmīgākajā dienas stundā uzpūta vējiņš; viss bija īpaši radīts Džeremija labsajūtai. Turklāt, kaut ari zēns to vel neapjauta, šī viņam patiešām būs visbrīnišķīgākā vasara, jo pēc tam viņš kļūs par skolas puiku, un, kā tas labi zināms, tie jau netic nekam citam kā vienīgi tam, ko var redzet paši savām acīm un ko iestāsta citi, par tiem fiziski spēcīgāki, puiši.

Piecas vai sešas dienas pirms lielās došanās ceļa Džeremijs sāka rūpēties par savu ceļasomu. Pirms diviem gadiem viņam bija piešķirta maza, zaļa audekla ceļasoma, tieši tāda pati kā tēvam, vienīga atšķirība — šī bija tik viegla, ka to varēja nest roka. Džeremijs dievināja šo somu un labprāt ņemtu to līdzi visās pastaigās, ja vien viņam ļautu, taču viņš mēdza somu piepildīt ar smagiem akmeņiem un tad prasīt, lai Džounza jaunkundze to nes; tālab viņam tas tika aizliegts.

Bet uz Govju fermu viņš, protams, somu ņems līdzi, un tajā būs itin visas lietas, kas viņam ir dārgas. Pirmajā brīdī nemaz nešķita, ka «visu lietu, kas viņam ir dārgas», būtu tik ļoti daudz. Protams, vispirms jāmin Hotentots, melnais un daudzcietušais klauns, pret kuru zēnam jau labi sen nebija nekādu jūtu, bet muļķīga žēlsirdība

lika viņam iekļaut klaunu līdzbraucēju pulkā, gluži tāpat kā viņa māte iekļautu kādu neinteresantu vecu meitu, jo «viņai, nabadzītei, taču nav kur iet». Hotcntotam sekoja krāsu kaste, krasu kastei — zila rakstāmmape, rakstammapei — ģimenes fotogrāfijas (tēvs, māte, Mērija un Helēna), fotogrāfijām — spēļu pistole, pistolei — Hamleta bumba (sabojāta manta, zaudējusi formu un kļuvusi nelietojama), bumbai —«Alise Brīnumzemē» (Mērijas gramata, bet masa to nezināja), «Alisei»—«Mazuļa kungs», «Mazuļa kungam»— lūgšanu grāmata, kuru Emijtante bija uzdāvinājusi viņam pagājušajā dzimšanas dienā, lūgšanu grāmatai — sausās puķes, kuras tiks pasniegtas Monka kundzei, Govju fermas saimniecei (to nu varēja pielīdzināt ogļu vešanai uz Nukaslu*), puķēm — Bībele, Bībelei — četri valrieksti (ļoti izkaltuši un cieti), valriekstiem — dažas novelkamās bildītes, bildītēm — sešas marmora bumbiņas; tad soma bija pilna un vairak nekā pilna, bet viņš vel nebija tajā ielicis ne āmuru un naglas, ko tēvocis Semjuels reiz bija dāvājis, ne cigarešu kārbu (tanī vairs nebija ne miņas no cigaretēm, un tā bija pārtapusi, pirmkārt, par mājokli gliemežiem, otrkārt, par mirušu tauriņu kapu, treškārt, par peļu slazdu), ne tauriņu ķeramo tikliņu, ne «Pinkaini», ne karalienes Viktorijas portretu, kas bija izgriezts no šokolādes kārbas, ne — to nu atstāt bija pilnīgi neiespējamil—savu spēļu ciematiņu. Spēļu ciematiņš! Ko lai viņš iesāk ar to? Pilnīgi skaidrs, ka visu ciematiņu līdzi paņemt nav iespējams, un tomēr kāda daļa no tā viņam somā jāieliek. Noāsa kungs ar kundzi un varbūt arī baznīca — vai arī nē, Monka kundze gribēs redzēt dārzu; būtu pavisam nelāgi neparādīt viņai augļu dārzu ar ābelēm — un kur tad vēl Noāsa jaunkundze! Ar savu kārtīgo, zilo tērpu un košsartajiem vaigiem Džeremijam tā allaž bija šķitusi ļoti pievilcīga. Viņu zēns noteikti gribētu parādīt Monka kundzei. Un vēl taču ir miesnieka veikaliņš un aitas, un suņi, un govis!

Džeremijs bija patiesi izmisis. Viņš apsedas mācību istaba uz grīdas, apkārt salicis visus savus dārgumus. Istabā atradās vienīgi Helēna, un zēns zināja — nav jēgas vērsties pie māsas, jo kopš Barbaras ierašanās pasaule viņa kļuvusi vēl daudzkārt iedomīgākā; tomēr pie kada vērsties vajadzēja — un viņš meitenei ļoti pieklājīgi sacīja:

— Lūdzu, Helen, man ir soma, un tik daudz mantu tajā jāieliek, un sestdiena jau gandrīz ir klāt — un es gribu Monka kundzei parādīt Noāsu ģimeni.

Tas nu būtu grūti atšķetināms teikums pat tādam cilvēkam, kam prāts ne ar ko nav aizņemts, bet Helēna tobrīd centās uzrakstīt vēstuli kādai tantei, kuru nekad mūžā nebija satikusi un pret kuru nejuta itin nekādas jūtas, tālab viņa brālim atbildēja visai skarba tonī:

— Ak, liecies mierā ar savu somu, Džeremij! Vai neredzi, ka es esmu aizņemta?

— Tu varbūt esi aizņemta,— Džeremijs sacīja, sašutuma pielek dams kājās,— bet es ari esmu aizņemts, un manas darīšanas ir tieši tikpat svarīgas kā tava ņemšanās ap to muļķīgo, veco vēstuli!

— Ak, nu liecies mieral — atsvieda Helēna, bet Džeremijs tūdaļ piezagās viņai no mugurpuses un ieknieba zeķē. Sekoja cīņa, kas bija pārlieku ikdienišķa, lai būtu pelnījusi, ka to šeit apraksta. Japastāsta vienīgi tas, ka arī Hamlets iesaistījās kaujā un aizskrēja prom ar Helēnas vēstuli, kas cīniņa laika bija nolidojusi uz gridas, un to savā kaktā ar lielu patiku apēda. Pec tam kad viņu niknums bija sasniedzis kalngalu, Helēna piepeši sāka smieties, kā viņa reizēm — pati sev par lielām dusmām — mēdza darīt, ja viņai šausmīgi gribējās niknoties; tad arī Džeremijs sāka smieties un Hamlets atdeva vēstules pārpalikumu — tā ka viss beidzās labi.

Taču ceļojuma somas jautājums atrisināts netika — un galu galā vienīgais, ko Monka kundze no spēļu ciematiņa jelkad ieraudzīja, bija Noāsa jaunkundze un viena abele, zem kuras ta sedeja.

2

Ceļošana uz Govju fermu ap to laiku, protams, jau bija ieguvusi rituāla stingro formu, un šī rituāla pirmā daļa paredzēja celšanos trijos no rīta. Tomēr šajā gadā savāda, noslēpumaina iemesla deļ Džeremijs aizgulējas un nepamodās līdz pat pulksten astoņiem, kad atklājās, ka visi rosīgi kravajas, pošas un skraida apkart un viņa paša svētākie sagatavošanās darbi ļoti jāsasteidz, ja viņš laika grib but gatavs. Vecais Toma Kolinza omnibuss pienāca pulksten divpadsmi tos, lai paspētu uz vilcienu, kas devās ceļā pulksten vienos, tāpēc varētu iedomāties, ka Džeremijam darbiem palika viss rīta cēliens, bet ar to zēnam varēja nepietikt, ja vien viņš nebutu ļoti piesardzīgs. Pieaugušie ļaudis mēdza piepeši bērnam piesieties un likt izmazgāt ausis vai piespiest iztīrīt zobus, vai ari nosēdināt kaktā ar grāmatu rokās — tā ka pieaugušo nemanīta apiešana un apmanišana prasīja tikpat daudz aukstasinības un uzņēmības kā pēdu dzīšana indiāņiem. Kad viss bija nokārtots līdz pēdējam sīkumam, šķiet, viņam palika tikai divi «darbi»: viens — pieradināt Hamletu iet pie pavadas, otrs — aiztaisīt ciet zaļo somu; bet, protams, Mērijai bija nepieciešams padoms, un, ļoti iespējams, bija gaidāmi kādi paris disputi par īpašumu — un tie prasītu daudz laika.

Tas patiešām bija notikumiem bagāts rīts. Nepatikšanas sākas tad, kad Merija pēkšņi atklāja, ka pazudis viņas «Alises» eksemplārs, piebrāzās pie Džeremija somas un sa vandi ja visas viņa mantas, lai

pārbaudītu, vai grāmata neatrodas tur. Džeremijs iebilda, izrādot sašutumu, ko gandrīz tajā paša bridi nācās apvaldīt, jo Mērija atrada grāmatu, kas bija iespiesta blakus krāsu kastei; starp lapam gozējās izkaltis valrieksts. Viņa kliedza un protestēja — tad ar sev raksturīgo pretīgo jūtelību pilnīgi padevās, teikdama, lai Džeremijs ņem grāmatu, un pēc tam no jauna sāka kliegt, jo brālis savukārt sacīja, ka tā viņam nav vajadzīga.

Džeremijam nācās atkal likt visu atpakaļ somā, un šī procesa vidū Hamlets aizjoza projām ar sārtvaidzi Noāsa jaunkundzi zobos un sāka laizīt tās zilo tērpu, pēc katra mēles vilciena apveltīdams sanākušo ļaužu pulciņu ar smaidu, kas pauda brīnišķīgāko apmierinājumu. Un tad, kad soma gandrīz jau bija aiztaisīta, Helena tikumiskā sašutumā atklāja, ka Džeremijs nav ielicis savu Bībeli.

— Tur jau viena būs,— Džeremijs dusmīgi čukstēja, cerēdams, ka Džounza jaunkundze neko nemanīs.

— Kas par lietu, Džeremij, mīļais?— Džounza jaunkundze vaicāja.

— Ai, iedomājieties tikai, Džounza jaunkundzi— iesaucās Helena.— Viņš grib ņemt līdzi visas netīrās, vecās spēļumantas, pat veco klaunu, bet atstās mājās savu Bībeli!

— Neatstāšu visi— Džeremijs iekliedzās, to paķerdams un mēģinādams iespiest starp trīs valriekstiem un spēļu pistoli.

— Ai, Džeremij, ta taču nevar apieties ar Bībeli! Es tev iedošu papīru, kur to ietīt, un labak gan izņem visas mantas atkal ārā un ieliec Bībeli somas dibenā.

Jā, bija redzams, ka viņš laika nebūs gatavs.

Tā lieta ar Hamletu un pavadu ari bija ļoti nogurdinoša. Nekad mūžā Hamlets nebija bijis kaut kur piesiets. Protams, neviens neva rēja pateikt, kas ar suni noticis līdz tam, kad tas iekļuva Kolu redzeslokā; var jau būt, ka reiz, pavisam mazs kucēntiņš būdams, tas ir bijis pie kaut kā piesiets. Ļoti iespējams, viņa protesti šajā reizē tik kvēli bija tāpēc, ka liecināja par kādiem notikumiem pagātnē. Kola kundze bija nopirkusi skaistu melnas ādas pavadu; protams, sunim jau bija aplikta ar mazām sudraba nagliņām apstrādāta kaklasiksna, un vienkārši vajadzēja pavadu piestiprināt pie kaklasiksnas. Džeremijam bija apsolīts, ka viņš varēs Hamletu vest, un solīšanas brīdī likās, ka to izdarīt būs pavisam viegli. Tiklīdz Hamlets ieraudzīja saiti, viņš uzsāka izdomas bagātu pretošanos — apsēdās un nicinoši skatījās uz to, tad pēkšņi metās virsū zemē guļošajai Noāsa jaunkundzei un sāka riņķot ar lelli pa istabu, līdz beidzot paķēra zobos pašu pavadu un paslēpās ar to Džounza jaunkundzei zem svārkiem.

Galu galā notika tā, ka Toma Kolinza omnibuss ieradās, kad mācību istabā neviens vēl nepavisam nebija braucienam gatavs. Kāda jezga tad sacēlās! Kola kundze, kura ar cepuri galvā un plīvuru izskatījās tik savādi, it kā būtu saģērbusies kādas izrādes spēlēšanai,

mudināja viņus pasteigties, «jo tēvs taču gaida». Pēc tam Hamlets aptina pavadu ap galda kāju un piesēja sevi pie tās; tieši tajā bridi, kad Džeremijs pulējās suni atbrīvot, Merija visnejēdzīgākajā veida ne no ša, ne no tā pajauta ja:— Džcremij, tu taču mīli mani, vai ne?— un viņai sāka trīcēt lūpa, kad zēns atmeta:— Ak, liecies mierā!— ta ka viņš bija spiests piebilst:— Protams, mīlu!— Tad tēvs uzskrēja augšā pa trepēm, saukdams:— Tas nu patiešām ir kauns! Mēs nokavēsim vilcienu!

Tad parādījās tēvocis Semjuels, kurš izskatījās tik savādi, ka Džeremijs bija spiests blenzt uz viņu. Pēdējo menešu laikā zēns tēvoci Semjuelu bija saticis pavisam reti. Pēc tā brīnišķīga notikuma ar Ziemsvētku pantomīmu zēns bija cerējis, ka viņi kļūs draugi, bet tā vis nebija noticis. Tēvocis bija devies kaut kur projām un kada dīvainā vietā nodarbojies ar glezniecību, un pec atgriešanās mājās noslēpies pats un noslēpis ari savus jocīgos darbus kādā mājas nostūrī, kur neviens neieskatījās. Tēvocim bija sava dzīve un Džeremijam sava.

Tomēr Džeremijs priecājās viņu redzēt. Tas tik butu jauki, ja pa Govju fermu staigātu apkart tēvocis ar savu mīksto, bruņo platmali, tuklajiem vaigiem, zilo gleznotājā uzsvārci un milzu zābakiem īsajās kājās! Kaut kādā ziņā tēvocis atšķiras no visiem citiem cilvēkiem pasaulē, un Džeremijs, pat savas izglītošanās sākumposmā būdams, jau aptvēra, ka no tēvoča Semjuela viņš var mācīties vairak nekā no jebkura cita ģimenes locekļa.

Tobrīd tēvocis pabāza galvu pa durvīm un steidzināja:— Nu, mazie, vai tad vēl neesat gatavi?! Laiks doties ceļā!—Tad, Džounza jaunkundzi ieraudzījis, viņš noteica:— Labrīt!— un aizšavas projām ka trusis. Pat tajā bridi Džeremijs paspēja pamanīt, ka pirksti tēvocim notraipīti ar krāsu un divas vestes pogas nav aizpogātas.

Un leja, hallē,— kas tur bija par jezgu! Kastes te, tur un itin visur! Māte, tēvs, Emijtante, tēvocis Semjuels un, pats interesantākais, Barbara ar savu jauno aukli. Aukli sauca par Pečema kundzi, un viņa bija drukna, sārtvaidziga un smaidoša. Baltais tīstoklītis, ko dēvēja par Barbaru, laimīgā kārtā gulēja; bet Hamlets metās apriet Pečemas kundzi, tas Barbaru pamodināja, un viņa sāka brēkt. Tajā brīdī, kreklos izmeties, mājā ienaca Kolinzs un, plecu muskuļiem piepampstot, satvēra kastes, it kā tās būtu no papīra; virēja un Roze, un izsūtāmais zēns Viljams, un vecais dārznieks Džordans, un Prestona kundze — dama, kura dzīvoja netālu kaimiņos un reizem atnaca izpalīdzēt,— viņi visi ņemas klanīties un smaidīt, un tēvs sacīja:— Nu, mani mi|ie! Nu, mani mīļie!— un Hamlets aptina savu siksnu līdz ar sevi ap visu, kas vien bija redzams, un Helena satraucās un teica:— Nu, Džeremij!— un Džounza jaunkundze mudināja:— Nu, bērni!—un beigu beigas Kolinzs aicināja:— Nu, kundzīt! Nu, cienītais!— un tad viņi visi tika «iekravāti» omnibusā, kam sekoja rati ar bagāžu.

Brauciens pa ielām, protams, bija tik jauks, cik vien var būt,— nepavisam ne tāpēc, ka jel kāds varētu kaut ko saskatīt; tas nebija iespējams, jo omnibusa logi bija tik veci, ka stiklus klaja tada kā blāva miltrasa un mēģinājumi rūtis nospodrināt tomēr ainavu skatienam nepavēra; brauciens bija jauks tāpēc, ka omnibusa iek šiene — daļēji kustības, daļēji trokšņa un daļēji brīnišķīgas dvakas dēļ — bija cieši saistīta ar piedzīvojumiem. Tā, protams, domāja Džeremijs, un nevar jau strikti apgalvot, ka tāpat uzskatīja ari visi pieaugušie ļaudis. Bet, kad vien Džeremijs brauca šajā omnibusā, viņš juta, ka jānotiek kaut kam ļoti patīkamam. Braukšanas svārstībās ielīksmoja zēna sirdi, kaut arī omnibuss kratījās tik neganti, ka braucēji tika sviesti cits citam virsū: tēvocis Semjuels pēkšņi atsitās pret Džounza jaunkundzes cepurīti, Helena ietriecās Emijtantei krūtis, un pats Džeremijs uzkrita savai māsiņai Barbarai. Dvaka bija vienreizēja — tas bija labi pazīstamais, burvīgais sajaukums, ko veidoja peļu un salmu, slapju lietussargu un viskija, galošu un sveču tauku, putekļu un zaļās krasas smakas! Džeremijam tās ļoti patika, un tāpēc viņš ošņāja gaisu tik bieži, ka Džounza jaunkundze mudināja viņu izšņaukt degunu. Un troksnis! Kurš gan neatcerēsies to graboņu un klaboņu, to pēkšņo apdullinošo rībienu, it kā simt šaujamieroču izšautu reize, to piepešo pieklusuma brīdi, kad ikviens aizbīdnis, ikviena bulta un eņģe pūš un vaid ka vējš vai vētraina jura, un tad vel to grabošo logu negaidīto, spalgo iešķindēšanos, kas atsauc atmiņā satrakotu virēju, kura, darba atteikumu saņēmusi, virtuvē dauza porcelānu — visu līdz beidzamajam gabalam! Kurš gan neatminēsies to trako dārdu, kas atskanēja, braucamajam jau kratoties par pēdējo bruģa posmu,— šo dārdu, kas, pauzdams mežonīgu un pašapmierinātu uzvaras prieku, apslāpēja visus pēdējos norādījumus neaizmirst to, to un vel šito un apvaicāšanos, vai tas, tas un vēl šitais nav aizmirsts! Bruģa nu vairs nav, vecie omnibusi snauž pamestos pagalmos, un Kolinzs — ak vai!— sen ir zem zemes. Viņa jaunākajam dēlam ir garāža, un Polčestrai ir asfalts — sic transit gloria rnundi*.

Ar vienu roku savu zaļo ceļasomu aptvēris, otrā Hamleta saiti turēdams, Džeremijs jutās kā septītajās debesīs. Jo skaļāks troksnis, jo stiprāka šūpošanās, jo spēcīgāka smaka—jo labāk! — Vai nav jauki?— kādā drusku mierīgākā brīdī zēns nomurmināja Džounza jaunkundzei pie auss.

Iespējams, tieši šajā brīdī tēvocis Semjuels tika skaidrībā par savu attieksmi pret Džercmiju. Par spīti nepatikai, pat naidam pret berniem, pēdējo divu gadu laikā vīrs lēnām bija nonācis līdz mīlestībai pret savu māsasdēlu un interesei par viņu; Semjuela ciniskajam, egoistiskajam raksturam tas bija kaut kas gluži jauns. Sīs jūtas bijā

modušās Ziemsvētku laika, tad atkal pagaisušas. Nupat gleznotāja kungs bija ielidojis savas māsas Emijas kaulainajās rokās un pēc tam pietuvojies māsasmeitas Mērijas izbaiļu pilnajām brillēm, un tagad, kamēr Semjuels centās atgūties, viņa skatienu saistīja un vaļā vairs nelaida mazais māsasdēls, kurš sēdēja tēvoča priekšā stingrs un ducīgs savā zilajā matroža uzvalciņā; zēna kailie stilbi šūpojās, viņa roka bija satvērusi dārgo ceļasomu ar tādu sparu, kas pašam Liktenim spētu iedvest vēlēšanos to atņemt, viņa mute bija cieši sakniebta, acis raudzījās uz priekšu, priekā starodamas.

Kad braucēji ierādās stacijā, atklājās, ka vilcienam, kas vienos atiet uz Liskeinu, «tūliņ jābūt klāt» un viņi nedrīkst kavēties ne mirkli. Bija jasteidzas caur plašo, spraišļoto tērauda velvi, jāpaiet garam galvenajai dzelzceļa līnijai, augstprātīgi neliekoties ne zinis par ātro Truksas vilcienu, kas tieši tobrīd pienāca stacijā, un jāsameklē daudz necilākā sānu līnija, kas veda uz Liskeinu un Sentlovu. Tur nu Džeremiju gaidīja visvisādi satraukumi. Katrs, kam piemīt kaut mazākā tieksme uz vērošanu, jau sen bus atklājis, ka ikviens dzelzceļa sanu atzarojums ir daudz pievilcīgāks un saistošāks par galveno līniju. Galvenā līnija izturas nicīgi pret staciju, kura tā atļaujas pakavēties tikai īsu bridi, jo tās acis ir pievērstas tālajām pilsētām, kas to nepacietīgi gaida; toties sānu līnijai te ir īstās mājas. Sānu līnijas sliedes ik dienas uzklausa tik daudz valodu, ko tām no visas apkārtnes pienes pieci zaļi lauki, kāds zemesceļš un burbuļojošs strauts, ka tā labi pazīst visus savus pasažierus.

Ļaudīm, kuri braucienam izvēlējušies sānu atzarojumu, pats vilciens vien joprojām ir kaut kas brīnumains. Daudz pārliecinošāk gan šis apgalvojums skanētu pirms trīsdesmit gadiem! Sājā īpašajā dzelzceļa atzarojumā bija tikai divas stacijas — Liskeina un Sentlova, un, patiesību sakot, arī tās tagad vairs nedarbotos, ja vien Sentlova nebutu ļoti svarīgs zvejnieku centrs. Sī dzelzceļa līnija apkalpoja nelielu apvidu, kas ietvēra Sentlovu, Rouzlendu, Lusentu-Polvintu, Refielu un visus citus sīkākos apkārtnes ciematiņus,— un tomēr mazais vilciens nekad nebija pārpildīts. Tūristi toreiz nedevās un pat tagad nedodas nedz uz Polvintu un Sentlovu, jo «tur pārlieku stipri ož pēc zivīm», nedz uz Refielu, jo «ta atrodas par tālu no dzelzceļa», nedz an uz Rouzlendas ielejam, jo «tur nav ko darīt». Lai nu šie iemesli nezūd vēl daudzus, daudzus gadus!

Todien vilcienu gaidīja trīs fermeri, kam bija ādas getras*, pīpes un ļoti zaraini spieķi; divas vai trīs sievas ar groziem; viens vai divi bērni; kā ari patīkama, izklaidīga izskata mācītājs, kura reiz melnais tērps bija izbalojis zaļš un kurš, šurp un turp pa peronu staigādams un soļu ritmā galvu kratīdams, lasīja laikrakstu «The Times**. Vienam no fermeriem piederēja liels, pinkains aitu suns, kas, protams, līdz neprātam uzbudināja Hamletu. Tālab Džeremijam nacas visu laiku

savu suni uzmanīt; tomēr zcns izmantoja izdevību un noskatījās, ka viens no fermeriem izpūš dūmus no vaigiem kā lokomotīve; ka viena no sievām, kuras mugura ir mūra platumā, valkā sarkanas zeķes; ka mācītājs gandrīz nokrīt uz sliedēm ikreiz, kad viņš maina virzienu, un no nelaimes viņu paglābj tikai brīnums. Kad vilciens beidzot bija klāt, visi tajā sakāpa un tad veselu pusstundu, aiz karstuma vai izcepušies, gaidīja, līdz lokomotīve nolēma, ka nu ir vērts saņemties un atkal doties ceļā.

Ar stundas novēlošanos, ka es jums saku!— Kola kungs dusmīgi izmeta, kad beidzot ar krācienu un elsienu, rucienu un kaucienu vilciens izkustējās no vietas. Tas patiešām ir par traku! Man būs jāpasūdzas!— Ikvienam no klātesošajiem bija skaidrs, ka viņš pat netaisās to darīt. Džeremijs brauca vienā vagona ar tēvu, māti, tēvoci Semjuelu, Meriju un, gluži dabiski, Hamletu. Hamlets nekad vēl nebija bijis vilcienā, un visiem bija žel skatīties, kādas šausmas suni pārņēma, kad zeme tam zem kājām sāka drebet. Vispirms Hamlets apgulās zem sola un mēģināja turēties stingri, taču tad, kad tas neizdevās, suns neprātīgā satraukuma metās ikvienam klēpi (saite taja laikā bija noņemta); beigu beigās tas ieslēpās kaktiņa aiz tēvoča Semjuela, kurš, ka likās, suņa stāvokli izprata un juta tam līdzi. Kad vien vilciens apstājās (ta kā šis bija Glebšīras vilciens, tas notika nemitīgi), suns tūliņ atguva savu savoirfairē*, atjaunoja savu cienīgumu, raudzījās pa logiem uz laukiem un govīm tā, it ka tas viss piederētu viņam, un tad, kad pamanīja citu suni, sveica to ar draudzīgu un biedrisku rējienu.

Nākamais, kas nodarbināja Džeremiju, bija maltīte. Daudzi jūt nepatiku pret sviestmaizēm un banāniem, un magoņmaizītēm, un pienu, kas dzerams no alus pudeles. Džeremijs, protams, nepatiku nejuta. Viņu sajūsmināja itin viss, kas jāēd, tikko no papīra izsai ņots,— gan saldējums, ko Polčestras laukumā tirgoja kāds vīrs (zēnam tikai vienreiz bija laimējies pie ta Likt), gan ādas apņemtais, kārdinošais šķiņķis. Bet šie Refielas ceļojuma papīri! Pasaule nebija nekā tāda, kas spētu tiem līdzināties! Vispirms uz ceļgaliem tika uzklāta avīze, tad nāca papīrs, kas paklājams apakšā sviestmaizei (ar cāļa gaļu), tad vēl viens papīrs, kas paklājams apakšā sviestmaizei (ar cepeša šķēlītēm), un tad vel viens papīrs, kas paklājams zem sviestmai zes (ar olu); papīrā bija ietītas magoņmaizītes, un — pats jaukākais!— papīrs apņēma ari ievārījumā kūkas. Kūkas ar zemeņu ievārījumu, kas tiek ēstas, ingveralus* un olu čaumalu smaržām apkārt vēdījot! Vai gan dzīvē var būt kaut kas vēl lieliskāks?! Zēns glabāja savu kuku tik ilgi, cik vien spēja, līdz Kola kungs beigu beigās sacīja:— Nu, manu zēn! Pieliec nu punktu, pieliec punktu! Papīru pa logu laukā — lai viss ir tīrs un sakopts; tā būs labil—Tēvs runāja tajā balsi, kuru Džeremijs nevarēja ciest, jo tā tika lietota īpašās reizēs —

tad, kad bija jaiedzer zivju eļļa. Viena rāvienā zēns aprija savu kuku un tad, sērodams par tās pazušanu, sāka lūkoties lauka pa logu.

— Vai tev garšoja?— aizsmakuša balsi Merija čukstus pavaicaja.

— Tev deguna viena puse nosmērēta ar ievārijumu,— Džeremijs viņai aizrādīja.

Džeremijs sēdēja blakus Kola kungam, kurš bija ieņemis vietu stūrīti, un tagad zēns mēģināja sakopot visus spēkus, lai aizmidzis nenoslīgtu tēvam klēpī. Taču ingveralus, košie, mirdzošie lauki aiz loga, saules ņirbulīši, kas dancoja pa vagona grīdu, ediena un puķu smaržas, tveicīgās vēsmas, vilciena dūkšana un telegrāfa vadu trisuļo-šana — tas viss bija sazvērējies pret viņu. Zēna galva sāka klanīties un tad pēkšņi atsitās atpakaļ ar tik briesmīgu sviedienu, it kā to no mugurpuses butu parāvis kāds ļauns gars; vagons piepūtas ka balons, tad saruka par tievu, taisnu svītriņu. Ar Džeremija draugiem un radiem notika visdīvainākās lietas. Māte, kas lasīja «Ģimenes Bazni cas Avīzi», pēkšņi ieguva divas sejas un milzonīgu degunu, un tēvoča Semjuela galva, kurā parasti, skaidrām acīm skatoties, varēja redzēt divus zodus, sakrokojis un sakrunkojās kā balons, kad tas raustida mies saplok. Džeremijs cīnījās ar šiem iedomu tēliem; avīzē rakstu rindiņas divkāršojās un vēlreiz divkāršojās, pazuda un parādījās no jauna.— Es negulēšu,— zēns izdvesa, un tajā paša brīdi viņa galva noslīga uz tēva mīkstā gurna — un viņš bija aizmidzis.

3

Pa sapņiem Džeremijs sēdēja sārti zeltainā mākonī, un viņam nopakaļ rindā peldēja mirdzoši balti mākonīši, kas bija tik pūkaini, ka atgādināja vilnas ķīpas, kuru iekšpuse iedegtas laternas.

Zēna mākonis cēlās un grima, un kāda balss viņam pie auss apgalvoja: — Viss ir labi! Viss ir labi! Tu tā varēsi turpināt mūžīgi mūžos! Netrūks ne ievārījuma kuku, ne saldējuma, ne cepumiņu; un šādā veidā tu vari doties uz Ķīnu, kad vien vēlies.

Un Džeremijs jautāja: — Vai es nevarētu ņemt līdzi Hamletu?

Un balss atbildēja: — Hamlets jau ir pie tevis.— Un tiešām — rau, tur, sārtajā mākonī, sēdēja Hamlets ar stīvu zelta siksnu ap kaklu un luncināja asti! Un tad kāda balss iesaucās:— Liskeina! Liskcina! Liskeina! — tik skaļi, ka Džeremijs aiz pārsteiguma noleca nost no sārtā makoņa, nolēca un sāka krist un krist, līdz iekrita savam tēvam klēpī, un kāds zēnam kliedza ausi:— Mosties, Džercmij! Klāt esam! Klāt esam!

Vispirms zēns iedomājās par zaļo ceļasomu, kura, kā izrādījās, sveika un vesela bija viņam rokās. Tad Džcrcmijam ienāca prātā

Hamlets, kurš, ka zēns ar šausmām pamanīja, jau atradās uz perona -saite vilkās tam nopakaļ ka netīra sirdsapziņa; Hamleta kvēlojošās acis lūkojās caur pinkām, meklēdamas kādu citu suni, kuru tas saoda, bet nespēja saskatīt.

Izsteidzies no vilciena, Džeremijs satvēra saiti, sabāra savu atgūto īpašumu, kas izskatījās pec aizskartas un aizvainotas nevainības iemiesojuma, un paraudzījās apkart. Ja, šī bija Liskeina burvīga, lieliskā, brīnumainā Liskeina! Pagurušam un ciniskam pieaugušam cilvēkam Liskeina varētu šķist viena no pašām neglītākajām, tukšākajām Eiropas stacijām, kuras apkaimē nav nekā cita ka vienīgi neauglīgi, peleki klajumi, kur zāles vieta redzami akmeņi un pudeles un kuras vienīgā dekorācijā ir pamatīgs dzelzs tilts, kas šķērso sliedes un ved uz ceļu un tālāk kalnup — uz Liskeinas pilsētu. Lai cik neglīta šī stacija butu, šajā vasaras pusdienlaikā Džeremijam tā nozīmēja vārtus uz īstu, drošu paradīzi.

Kaut arī zēnam apkart rosījās visa ģimene, Barbara brēca, Kola kungs skaitīja:— Četri, pieci, seši . . . Bet kur tad melnais čemodāns? Tavs melnais čemodāns, Emij . . . Seši, septiņi . . . Vajadzēja taču būt astoņiem . . . Septiņi . . .— un Kola kundze sacīja:— Un tad vel mana bruņā soma. Tā mazā ar melno rokturi,— un Helena aušojās:— Tu tu, esam klāt! Cuk-čuk-čuk, stop!— un Džounza jaunkundze mudināja: — Nu, Merij! Nu, Džeremij! Nu, Helēn!— kaut arī tas viss gaja vaļā, ka jau allaž bija gājis vaļā, zēna acis lūkojas pēc ekipāžas. A, tur jau ta brauca! Zēns pamanīja karietes jumtu pavīdam zem dzelzs tilta: Džimam, fermas kalpotājam, vajadzēja ierasties, lai palīdzētu aizvest saiņus; jā, tur jau viņš pašreiz паса šurp pār tiltu — šis virs ar sarkano seju, platajiem pleciem un cepuri, kas bija Šķibi uzlikta galvā, ka viņš to vienmer valkāja. Džimu ieraudzīdams, Džeremijs izjuta dīvainu satraukumu, kas drusku aizžņaudza kaklu. Zēnam tā bija «mājās pārnākšana», viss, kas tobrīd norisinājās, iezimeja viņa dzīves lielo notikumu; paskatījies uz citiem, Džeremijs, lai cik jauns būdams, aptvēra, ka neviens nejūt to pašu, ko viņš, un ši atskārsme modināja pavisam savādas jūtas — pa daļai tās bija saistītas ar pateicību, pa daļai ar vientulību. Tur, pa gabaliņu no visiem citiem, viņš, savu ceļasomu satvēris, stāvēja un turējās pie Hamleta saites, un jutās tik dziļi satraukts, ka viņa sirds aiz vestes palēcās un — dangš, dangš — krita kā ciets, auksts akmens!

Tas ir Džims! Tas ir Džims!— aizsmakušā balsi viņš pačukstēja Džounza jaunkundzei.

— Nem vēra, dārgumiņ,— savā laipnajā, drusku nedrošajā balsī viņa atteica,— ja neuzmanīsies, uzkritīsi uz sliedēm!

Nez kāpēc zēnu aizvainoja tas, ka tēvs apsveicinājās ar Džimu ta, it ka viņš būtu kāds gluži parasts Polčestras iedzīvotājs. Džeremijs pats ar dīvainu saviļņojumu gaidīja, kad Džims viņu pamanīs.

Beidzot virs pagriezās, lai noliektos pēc kāda saiņa, ieraudzīja zēnu, piedūra roku pie cepures un uzsmaidīja ilgu, zīmīgu smaidu — un Džeremijs nosarka no prieka. Tas bija pirmais sveiciens, ko viņš saņēma no fermas, un tas viņu iepriecināja.

Visi devas uz augšējo ceļu. Tēvocis Semjuels, kurš beigu beigās viņiem bija pievienojies, sapņaini ļāvās untumam apstāties uz tilta, lai palūkotos lejup uz sliedem, un tad pēkšņi skaļi sacīja:

— Viņu prāti ir nodarbināti ar to, cik saiņu pavisam ir, vai viņi dabūs tēju, kuram par to jāmaksā un cik ļoti gribētos nomazgāties, un jau rīt viņi prātos, vai tik nevajadzētu atgriezties Polčestra. Kada niecība! Kāda niecība!

Viņš nerunāja ar Džeremiju, bet gan pats ar sevi. Taču Džeremijs uzrunāja tēvoci:

— Vai tu redzeji Džimu, tēvoc?

— Nē, neredzēju vis.

— Viņš kļuvis resnāks un sarkanāks nekā pern.

— Nav nekāds brīnums.

— Vai tu gleznosi, tēvoc?

— Jā.

— Ko?

— Ak, tikai svītras un apļus.

Džeremijs apklusa un, izskatīdamies samulsis, apstajas. Tad viņš jautāja:

— Tēvoci Semjuel, vai tev patīk zīdaiņi?

— Ne, nepatīk vis.

— Pat Barbara ne?

— Nē, nekāda ziņa nepatīk.

— Man arī ne . . . Карее tu neglezno govis un mājas kā visi cilvēki, tēvoci Semjuel? Es reiz dzirdēju tēvu sakām, ka viņš nevarot saprast, ko tavas gleznas nozīmē.

— Tāpēc jau es tās gleznoju.

— Kāpēc?

— Lai tavs tēvs neapjēgtu, ko tās nozīmē.

Kaut ari šos vārdus Džeremijs saprata tikpat maz, cik maz vispār saprata savu tēvoci, zēnu ši saruna iepriecināja. Kaut kādā ziņā tā labi saskanēja ar vietu un laiku; dīvainā veidā ta Džeremijam lika saprast, ka viss notiekošais tēvocim nozīmē to pašu, ko viņam. O, viņam patika tēvocis Semjuels!

Zēns bija cerējis, ka varēs sēdēt Džimam blakus uz bukas, taču šo vietu aizņēma bagāža; ta nu viņš bija iespiests starp māti un Pečema kundzi, un Hamlets ļoti neērta pozā atradās viņam starp kājām. Viņi brauca pa lielceļu; nāsīs iesitas sakarsušas zāles smarža; saule kvēloja viņiem virs galvas, pārvērzdama ceļu spidigā tēraudā, un augstie Glebšīras dzīvžogi, ko klaja plāna putekļu kārtiņa, slejās viņiem abās

pusēs, tikai reizi pa reizei paveroties, lai atklātu skatienam līganās ielejas un gaišzilos pakalnus, un varenos, tumšos kokus, kuru biezās, melnas ēnas nokrāsoja zāli.

Govis bija sagulušas bariņos, kur vien bija varējušas atrast ēnu; tālumā klusām iešķindējās aitu zvārgulīši, un šad un tad kāds strautiņš, iedzinkstedamies kā plīstošs stikls, itin kā iekliedzas, aizburbujoja garām un projām bija. Viņi icbrauea tumša mežā, kur saule caur kokiem kaisīja zelta gabalus un ēnas trieca gaismas bultu tūkstošus. Visapkārt dziedāja putni; kad vien zirgu pakavi un ratu riteņi uztrapija mīkstām sūnām vai zāles pudurīšiem, pēkšņo klusumu pieskanēja putnu balsis. Tas rādīja, ka diena slīgst uz vakara pusi; saule virs meža vairs nebijā augstu, un zilgmes jūrā peldēja stalts mākoņburinieks, ko nesa plandoša bura, kas atvizēja tīrā zeltā.

Viņi izbrauca lauka no meža, šķērsoja Garsas upi un nonāca tīreli. Tur Džeremijs pirmoreiz sajuta jūras aromatu; līdz šim uz cc|a bija bijis karsti, bet šeit pār tīreli pūta vējš, nesdams jūras neļķu smaržu un kaijas. Zāle bija īsa un asa, zeme — pavisam smilšaina. Pie apvāršņa slējās pelcks un skumjš pamestu raktuvju tornis. Tireļa smarža bija tik svaiga, it ka neviens cilvēks tur nekad nebūtu kāju spēris; tīrelis bija tuksnesīgs — bet ne vientulīgs, klajš — bet ne tukšs, neapdzīvots — bet laužu nepamests, kluss — un tomēr balsu pārpilns.

Džeremija satraukums auga augumā. Tagad viņš zināja, kas atklāsies katrā ceļa posmiņā. Viņi atstaja tīreli un nonāca uz ceļa, kas ved uz Reficlu. Sis brauciens notika laikā, kad no Liskeinas vel nebija ierīkots platais ce|š automašīnām un citiem briesmīgiem izgudrojumiem. Pirms trīsdesmit gadiem ceļš bija tik šaurs, ka mežrozītes un papardes sitās sejā, kad tām brauca garām, un ikviens varēja pastiept roku un noplūkt lauvmutītes un pienenes, un uzpirkstenites. Ceļi daudzviet krustojās un šķiras; pagriezieni bija tik asi, ka likās — griežoties sānis, ekipāža reizem noturas uz viena riteņa. Jura joprojām nebija redzama, bet tās smarža tagad valdīja it visur, un brīžam negaidītā ceļa līkuma auss uztvēra paklusu dunējienu, tādu melodisku un ritmisku dunējienu, kas atgādināja aizmiguša milža murdešanu miegā.

Viņi nokļuva ceļa likumā, kur bīstami stāva nogāze piepeši noved lejā, Refielā. Braucēji pagriezās pa labi, atkal nonāca starp augstiem dzīvžogiem, pēc tam izbrauca cauri nelielai birztalai un tad vienā stiepiena traucās tieši uz pašu Govju fermu.

Tā bija veca, pamatīga, sulīgi sarkanu ķieģeļu māja ar greiziem skursteņiem; tās priekšā pletās kaltiem akmeņiem klāts pagalms. Abās pagalma puses atradās šķūņi. Aiz mājas slējās kupli, bagātīgi sazaļojuši koki. Sētas vidu stāvēja ūdenssūknis, un pa bruģa akmeņiem graciozi pastaigājās baloži. Karietei piebraucot, baloži spēji

paceļas debesīs, kas tagad blāvi vizēja kā dzintars; no šķūņiem riedami izmetās suņi; ap stūri, riteņiem čikstot, izgriezās siena ore, un četri mazi bērneli tupēja vezuma augša. Tad atdarījās galvenās durvis un — rau!—parādījās Monka kundze, Monka kungs un, viņiem aiz muguras bikli bariņa saspiedušies, mazie Monkēni.

Notikumos, kas nu norisinājās, Džeremijs pavisam tika aizmirsts. Zēns pats nesaprata, kas viņam liek slēpties citiem aiz muguras, bet viņš palika pie ekipāžas, noliecas zemē un palaida Hamletu va)ā no saites, un pec tam, turēdamies karietes ēnā, nogaidīja. Džeremija prieks bija gandrīz nepanesams: viņš nespēja nedz ko pateikt, nedz pakustēties, bet šajā [trieka slēpās dīvainas skumjas, kādas zēns nekad agrak nebija manījis. Vientulīgums, ko Džeremijs bija sajutis Liskeinas stacijā, nu pieņēmās spēkā — un zēns jutās kā svešinieks, kurš savu tēvu vai mati, vai masas red^ pirmo reizi. Viņam apkārt itin viss pastiprināja šo vientulības noskaņu: vakara gaisma, kas lēnām iezagās debesis, skumīgi vienmuļie smilksti, ko, ferma darbodamās, izdvesa kāda mašīna, balss, kas ūjināja laukā, jūras duna, putnu vidžināšana dārza kokos, suņa rejas kaut kur tālumā un, pāri visam, izjuta, ka pasaule grimst arvien dzijak klusuma un visas skaņas bēg projām ka apmeklētāji, kuri steidz atstāt parku, pirms vārti tiek slēgti; tā nu zēns, visa ieklausīdamies, stāvēja, un viņu apņēma dzīve, kas piederēja viņam vien un par ko citiem nebija nekādas daļas. Paskatījies apkārt, viņš ieraudzīja, ka visi dodas iekša maja, Dzims un Monka kungs ņemas ap saiņiem un par viņu, Džeremiju, neviens neliekas ne zinis. Zēns zināja, ko grib.

Džeremijs izslīdēja cauri pagalmam un nozuda attālākā šķūņa melnajā, alai līdzīgajā ieejā. Pirmajā brīdī tumsa viņu apturēja, bet ce|u viņš zināja, atrada pakāpienus, kuri veda tieši sienaugšā, un drīz vien sēdēja augstu, augstu pie maza loga kvadrātiņa, kas vizmoja zilgs un zeltains iepretī samtainajam melnumam viņam aiz muguras. Si zēnam bija vismīļākā vietiņa visa fermā. Visu cauru gadu te tika glabati āboli, un gaiss bija smags no aug|u smaržas, saldas un stipras; tā bija iesūkusies ikvienā šīs vietas šķiedriņa, ta ka nevarēja izkusti nāt ne stiebriņu, ne zālīti, lai neieraiditu nāsīs atkal jaunu aromātu plūsmu. Visu gadu pēc šķūņa pirmā apmeklējuma Džeremijs bija ilgojies atkal sajust šo smaržu, un nu, to dziļi, dziļi ievilkdams, zēns atslīga pret lodziņu. Ar acīm viņš meklēja apvārsni. No šīs vietas varēja saskatīt dārzu ar saules pulksteni, lauku, kas pletās aiz dārza un pēkšņi pārgāja stāvā nogāzē, un vēja locītos kokus šī lauka malā un turpat, tieši blakus, tādā ka kausā, ko veido kopā sakļautas plaukstas, vīdēja jūra . . .

Džeremijs skatījās tā, ka acis draudēja izsprāgt lauka no pieres. Viņam aiz muguras cēlās tvanigais ābolu smaržas mākonis; viņa priekšā saule slīga uz tumšo gobu pusi. Drīz vien koki sauli satvers un

noslēps; mākoņburinieks, kurš bija peldējis virs viņu galvām, kamēr viņi brauca šurp, tagad, uz vienu pusi nosvēries, sārti zeltains staveja pie apvāršņa; putni laidās uz savam mājām.

Viņš dzirdēja kādu saucam:— Džercmij! Džcremij!— Pēdējo ska tienu visam uzmetis, viņš pamanīja, ka zilais kauss pielīst ar zeltu un saule sasniedz gobu galotnes; laukus apspīdēja tāda kā spoža spoguļa mesta mirga, un tad, viņam vērojot, tie vērtās violeti, pēc tam pelēki un tad blāvi kā dūmi.

Balss atkal sauca:— DžeremijI— Zēns atrāvās no loga, sameklēja mazās trepītes, pārskrēja pāri krēslainajam pagalmam un iegaja mājā.

IX nodaļa Šarlotes atmoda

ī

Otrajai nedēļai Govju fermā uz beigām ejot, tika paziņots, ka visdrīzākajā laikā Refielas licī bus sarīkots pikniks.

Džeremijs sen bija gaidījis šo paziņojumu; pāris reižu zēns bija apvaicājies, vai viņi dosies uz Līci, un viņam nācās dzirdēt, ka «nav ko uztraukties», «visam savs laiks», un uzklausīt citas smieklīgi vecišķas neapstrīdamas patiesības, bet viņš zinaja; tai dienai ir jānāk, kā tā ik gadus bija nākusi. Pikniks Reficla-vienmēr bija vasaras lielākais notikums.

Un šogad bija kāds iemesls, lai Džeremijs justu satrauktas gaidas,— bija paredzams, ka piknikā piedalīsies burvigā Šarlote Lepāža. Līdz šim Džeremijam par meitenēm nebija ne mazākās intereses. Mērija un Helēna, viņa māsas, saistījās ar nepieciešamību un nenovēršamību, bet tas nebūt nenozīmēja, ka zēns viegli nevarētu bez tām iztikt; jāteic, ka Mērijas greizsirdības lēkmes, viņas savadi īgnā oma un pekšņie, jūtelīgie nožēlas izpaudumi patiešām bija apgrūtinoši un neciešami. Savukārt Polčestras mazās meitenes, atklāti sakot, viņam šķita garlaicīgas un dumjas; tās domāja tikai par sevi, baidījās no visdabiskākajām parādībām un runa ja nepatiesību. Zēns vienmēr bija bijis neatkarīgs un pret visiem atturīgs, un nekad dzīvē viņš nebija iemantojis tuvu draugu, bet vienmēr, īpaši pēdējā laikā, Džeremijs bija saticis zēnus, ar kuriem var aizraujoši pavadīt kopā kādu stundiņu vai divas, un kopš kaujas ar dekāna Ernestu viņš domāja, ka visai interesanti būtu pamēroties spēkiem vēl ar kādu . . .

Meitenes bija dumjas, neinteresantas, iedomīgas un gausas. Vi ņam nekad mūžā nebūs nekā kopīga ar meitenem. Bet. ar Šarloti Lepāžu bija gluži citādi. Vispirms jāņem vērā, ka pret viņu visai Kolu ģimenei bija īpaša attieksme. Viņas tēvs bija bagāts zemes īpašnieks, kurš vasarā vienmēr atpūtās Refielā. Šarloti un viņas |oti daiļo, ļoti nepieejamo māmiņu Koli bieži bija redzējuši pa Glebšīras ceļiem braucam tik smalkā un rimta veidā, kādu Koli, kā viņi paši gluži skaidri zināja, nemūžam nevarētu sasniegt. Tad kādreiz pēc Kola kundzes ielūguma Lepāža kundze ar Šarloti bija ieradušās Govju ferma uz tēju. Tas notika pirms gada, kad Džeremijs bija tikai septiņus gadus vecs; tomēr zēns bija piedalījies šīs ceremoni jas pirmajā daļā, un Šarlote bija atstājusi uz viņu pārsteidzošu iespaidu.

Viņš gluži vienkārši, muti pavēris, bija blenzis uz meiteni, aiz mirsdams visas labās manieres. Tolaik viņai bija deviņi vai desmit gadi, viņa bija ļoti sīka savam vecumam, toties, kā tiek teikts par vismodernākajam lellēm, «nevainojama ik sīkumā». Šarlotei bija brīnišķīgas, spīdīgas zelta matu cirtas; viņas vaigi bija rožaini un acis — gaišzilas; un viņa bija tik skaisti ģērbta, ka nebija iespējams iedziļināties tērpa atsevišķas detaļās, bet bija tikai jāļaujas balti zila. gaisīga makomša valdzinājumam; šaja ģērbā itin viss bija tik ļoti savā vietā, ka parupji tēstajam Džeremijam tas likās debešķīgs. Protams, Šarlotei ļoti uzmanīgi bija jāraugās, ka spert soļus, ka apsēsties, kādā veidā kustināt rokas un kājas un kāda veidā izšņaukt degunu. Bija brīnišķīgi noskatīties, kā meitene šās darbības veica — viņa to darīja ļoti dabiski, tomēr allaž izrādīdama tādas pules, kas liecināja, ka viņa domā par visas cilvēces labumu. Māte nekad nemitējās apbērt meiteni ar cildinājumiem, vērsdamās pie ciemiņiem ar šadam frāzēm:— Ka jums šķiet, vai Šarlote šodien nav apburoša?— vai:— Kola kundze, vai jus jelkad esat redzējusi tādus matus kā Šarlotei?— vai ari: Paskatieties tikai, Kola,kundze, esmu

pārliecināta, ka jūs nekad nevienai dzīvai būtnei neesat, redzējusi tādas rociņas un kājiņās!— Nebija iespējams izprast, vai šie izteikumi Šarloti vispār skara, jo viņa tikpat ka nekad neteica ne varda. Meitene gandrīz vienmēr pilnīgi klusēja, un reiz, kad viesību laika Govju fermā viņa pēkšņi pateica:— Māmiņ, es esmu nogurusi,— Džeremijs aiz pārsteigumā tik tikko nepielēca no krēsla.

Tā gada laika, kas šķīra iepriekšējo ciemošanos Refielā no šīs, Džeremijs reizēm iedomājās par Šarloti, un tad viņa atmiņā atausa ne jau maza meitene, bet gan kaut kas dīvains, fantastisks, brīnumaini bas apdvests, ar ko būtu interesanti sastapties velreiz. Viņš nesaprata, kāpēc Merija un Helēna nevarētu būt tādas kā Šarlote — kāpēc viņām būtu jāskraida apkārt, jāspiedz un jāsasarkst gluži sarkanam! Reiz viņš pateica Mērijai, ka viņai vajadzētu pacensties līdzināties

Šarlotei, un tad nu sekoja briesmīga scēna. Kopš tā brīža Merija sāka just pret Šarloti nepārvaramu naidu.

Ari šajā gadā Refielā bija viņas abas — Lepāža kundze ar slaiko kaklu, skaistajiem perju auskariem, bāli ūdeņainajam acīm un (ieva jicm pirkstiem un Šarlote, klusa, skaista un smalka tāpat ka agrāk. Govju fermā atkal notika tējas vakars, un šajā reize Džeremijs tika aicināts parādīt Hamletu. Taču Hamlets uzvedās slikti tas lēca Šarlotei virsu un notraipīja viņas baltās kleitas gaišzilās lentes. Meitene iebrēcās tieši tā, kā iebrēcas lelle, kad tās vēderā kaut ko drusku paspiež, un šis negaidītais troksnis Hamletu tā pārsteidza, ka suns beidza uzvesties slikti, attupās uz pakaļkājām un neatņemdamies skatījās uz Šarloti ar satrauktu neizpratnes izteiksmi sejā. Sim nelaimīgajam starpgadījumam par spīti, ciemošanās norisinājās gluži labi; Kola kundze apgalvoja, ka nekad mūžā neesot redzējusi neko tik burvīgu kā Šarlote, un Lepāža kundze pārvaicāja: Neviens taču

neko tik burvīgu nav skatījis, vai ne? un Šarlotei tai bridi ne skropsta neietrīsējās. Beigās tika nolemts rīkot pikniku, pie tam nedrīkstēja kavēties, jo «Lepāža kungam vajadzēs atgriezties Varvik šīrā, lai pārraudzītu īpašumu, tas ir tik nogurdinoši, bet nav nekādu šaubu bez viņa viss sabruktu drupās».

Pcc tam kad viņi bija vienojušies par piknika rīkošanu, Kolu ģimenes locekli, atklāti sakot, jutās drusku neērti. Lepāžu ģimene nebūt, nebija tā, kurai visvieglāk pakavēt laiku, un Kolus patiesi satrauca doma par to, ka veselu «lienu vajadzēs pavadīt kopā ar Lepāža kungu ļoti melnu, ļoti klusu kungu, kurš izskatījās pcc tāda, kas nemitīgi galvā veic kaut kādus aprēķinus. Rīkojot pikniku, kura izdošanās taču tik ļoti atkarīga no laika apstākļiem, Koli parasti nebaidījās riskēt, jo lietus viņus, kā jau īstus Glebšīras iedzimtos, īpaši nesatrauca. Gluži citādi Initu, ja lietus samērcētu Lepāžus; doma par caurcaurēm samirkušu Lepāža kundzi bija neizturama, doma par caurcaurēm samirkušu Lepāža kungu bija pavisam nereāla, turklāt šķita, ka Kolu iemīļotie vienkāršie, taču lieliskie gardumi pīrādziņi, safrānkūciņas, āboli un limonāde — bija pārak ikdienišķi, lai ar tiem cienātu Lepāžus. Lepaža kundze — un limonāde! . . . Šarlote — un pīrādziņi! . . . Un tomēr ielūgums bija izskanējis un ticis pieņemts. Nu Koliem neatlika nekas cits ka satraukti pētīt debesis . . .

2

Bija vēl kāds iemesls, kas Džeremijam lika ar nepacietību gaidīt pikniku. Kāda jocīga, veca dāma, vārda Henhausa jaunkundze, kura gluži viena dzīvoja mazā namiņa netālu no Govju fermas, reizēm apciemoja Kolus un tad pastāstīja par šo apvidu un ta ļaudīm tādas

lietiņas, ka «bija jālec augšā no krēsla». Vecajai dāmai bija ass skatiens, melnas usiņas un dubultzods; viņa valkāja vecu, noplukušu cepurīti, pelēkus cimdus un milzīgas kurpes, kas noklaudzēja pie katra soļa. Henhausa jaunkundze atbalstījās uz spieķa ar sudrabā kaltu rokturi, un viņas krūtis rotāja liela kameja* ar viņas pašas miniatūru portretu. Sī jaunkundze bija no tām, ko romānos dēvē par «raksturu». Neviens cits nezināja stāstīt tik daudz par Refielu un tās apkārtni; Henhausa jaunkundze te bija pavadījusi visu savu mūžu, viņas tēvs bija bijis Velingtona* draugs un tuvu pazinis rekrušu vervētāju* vietējās nodaļas locekļus. Tieši no Henhausa jaunkundzes Džeremijs visos sīkumos uzzināja slaveno nostāstu par Sarkano admirāli. Protams, šis nostāsts bija plaši pazīstams, un Džeremijs to jau agrak bieži bija dzirdējis, tomēr Henhausa jaunkundze piešķīra tam jaunu, ārkārtīgi dzīvīgu un reālistisku skanējumu. Krēslā sēdēdama, vecā dāma paliecās uz priekšu, atspiedās pret spieķi ar sudrabā kalto rokturi; abi viņas zodi ceļas un ķrita, bet acis cieši jo cieši raudzījās tepat priekšā, itin kā visi stāstā pieminētie notikumi butu norisinājušies viņas klātbūtnē.

Kādu nakti atklāta jūrā pie Refielas līča bija plosījusies briesmīga vētra; nākamais rīts atausa brīnišķi vēlīgs un rāms, un ciemata muļķītis, savā agrajā apgaitā izgājis, ieraudzīja līcim garām slīdam lielisku kuģi — zelta kuģi ar zīda buram un dārgakmeņiem rotātiem mastiem. Muļķītis noskatījās, ka no kuģa tiek nolaista laiva un drīz vien liedaga smiltīs izkāpj brīnumaina ļaužu grupiņa — vīri ar zelta tresēm apdarinatas trīsstūrenēs, sarkanās samta īsbikses un briljanta sprādzēm greznotās kurpēs. Viņu vadonis bija mazs vīriņš ar milzīgu trīsstūreni galvā un lielisku zobenu, kas bija bagatigi nokaisīts ar dārgakmeņiem. Pa spraudziņu dzīvžogā glūnēdams, diimiķītis noskatījās, kā vadonis izkomandē savus vīrus un tad viens pats pa līkumoto taciņu dodas augšup klintis. Viņš паса tieši augšā pa taku, tad pagriezās uz labo pusi, pagāja garām muļķītim un beidzot apstājās pie rāceņu lauka, kas piederēja Edam, vienam no bagātākajiem apkaimes saimniekiem. Tur nu vīrs stāvēja un, rokas uz krūtīm sakrustojis, raudzījās jūrā, un viņa acis bija ļoti skarbas un ļoti, ļoti skumjas. Tad otra laiva atdalijas no zeltītā kuģa, šķērsoja spoguļgludo jūras klaju — un krastā izkāpa ļoti skaists jauneklis ar zeltu rotātā zilā tērpā; ne skatienu jūrnieku pulciņam neuzmetis, ari viņš lēnām uzkāpa pa taku, kas no juras vijās augšup, un arī viņš beigas sasniedza Eda rāceņu lauku. Un tur viņš un Sarkanais admirālis viens otram paklanījās — tas notika ļoti skaisti, ļoti skumji un ļoti, ļoti skarbi. Kamēr saule cēlās augstak debesis un govis pa lauka otras malas celiņu neveikli devas lejup, muļķītis stāvēja un, acīm ieplešoties un sirdij dauzoties, raudzījās, kā abi svešinieki izcīna asiņainu divkauju. Jau no pirmā brīža bija skaidrs, ka tas beigsies. Skaistais

jauneklis smalkajā, zilajā ģērbā un baltajā batista kreklā rādija izmisušu vaigu. Viņš zināja, ka viņa stunda ir situsi. Un Sarkanā admiraļa acis tapa arvien skumjākas un arvien skarbākas. Tad, savu veiklo augumu pagriezis, viņš ar pēkšņu kustību ietrieca zobenu jaunekļa krūtis. Jaunais vīrietis pasita gaisā rokas un iekliedzās; Sarkanais admirālis izvilka no viņa ķermeņa asinīm slacīto zobenu, un viņš atmuguriski pārkrita pāri klinšu kraujai un iegāzās jūrā. Noslaucījis zobenu zalc, Sarkanais admirālis lēni un skumji nogāja pa taku lejā, tapat ka bija uznācis augšā. Viņš pievienojās savu vīru pulciņam un kopa ar pārējiem devas uz laivu, un aizaireja līdz kuģim; tiklīdz viņš uzkāpa uz klāja, kuģis pazuda. Pēc mirkļa muļķītis jau redzēja Refielas baznīcas mācītāju paradāmies ap stūri, lai dotos uz rīta peldi, un pec pāris minūtēm par cilvēku klātbūtni atgādināja vairs tikai kailais mācītājs un mazais melnu drānu vīkšķītis, ko viņš bija kārtīgi nolicis uz akmens. Muļķītis skriešus aizskrēja uz mājām pie mātes, kas bija atraitne, iemetās kaktiņā un ņemas apraudāt skaisto, nogalināto jaunekli; dumiķītis nedz ēda, nedz pieskārās lieliskajam Refielas alum, viņš aiz bēdām sanīka un galu galā nomira, pirms nāves izstāstījis par redzeto savai mātei, kura, ka jau visas atraitnes, bija pļāpīga sieva un labprāt deva mēlei vaļu . . .

Nav iespējams iztēloties, kādu dzīvību un kvēli Henhausa jaunkundze šim stāstījumam iedvesa. Klausītājs pats savām acīm ieraudzīja zeltīto kuģi, Sarkana admiraļa kurpju spradžu briljantus, jaunekļa skumjās acis un mācītāja melnās drānas. Kad vecā dāma beidza stāstīt, Džeremijs bija pārliecināts, ka viss norisinājies tieši tā. Viņa zēnam atklāja, ka vēl tagad vasaras rītos vai vakaros var redzēt Sarkano admirāli pa klinšu taku augšup kāpjam, zobenu zālē slaukām vai skumjām acīm jūrā skatāmies. Džeremijs zvērēja pats sev, ka nākamreiz, kad viņi dosies uz līci, viņš vēros . . . viņš vēros — bet nevienai dzīvai dveselei zēns par to nebilda ne pušplēsta vārdal

Tas nu bija tas otrais iemesls, kadeļ Džeremijs tik dedzīgi gaidīja pikniku jūras krastā.

3

Ilgi gaidītā diena beidzot ari pienāca — un tā bija viena no tām brinum jaukajām augusta dienām, kad tveice valda pār pasauli, visu sastindzinādama un apklusinādama, taču tas varu vājina tik tikko manāma, vēsa trūdu dvesma, kas liecina, ka rudens vasarai jau min uz papēžiem. No juras nepūta vējš, gaisu netrīcināja ne vēsmiņa, debesīs nebija redzams ne mākonītis, un pasaulē nebija dzirdama ne skaņa.

Tajā rīta tieši pulksten vienpadsmitos Govju fermā ieradās lieliska Lepažu ekipāža. Jā, ta patiesi bija lieliska! Milzīga kariete, kam

uz bukas sēdēja drukns un augstprātīgs zellis, kurš rauca degunu, veselīgās lauku smakas manīdams, un uz Monka kundzi raudzījās tik nicīgi, it ka viņai vajadzētu just kaunu jau par to vien, ka viņa elpo šo gaisu. Koli bija nodrošinājušies ar savu parasto transporta līdzekli — mazu, neveiklu pajūgu, ko vilka mazs, neveikls ponijs, kuru sauca par Bobu; tas neparko negāja pret kalnu, iekams nebija dabūjis cukurgraudu, tomēr Džeremijs zirdziņu mīlēja un nemainītu to ne pret vienu rumaku pasaule. Cik nievīgi lepnajai karietei priekšā aizjūgtie lielie, melnie zirgi noraudzījās uz Bobu no saviem augstm miem, un cik lepnīgi Lepāža kundze, zem sava baltā saulessarga stalti sēdēdama, apsveicinājās ar Kola kundzi!

Dārgā Kola kundze! Kāds tveicīgs rīts, vai ne? Burvīgs, protams, bet bezgala tveicīgs.

— Lepāža kundze,— Džeremijs dzirdēja mati sakām,— es baidos, ka jūsu kariete netiks lejā pa Refielas ceļu. Mēs domājām, ka jums vajadzētu pārsēsties divričos. Tur vietas pietiks . . .

Bija vērts redzēt, ar kādām acīm Lepāža kundze noskatījās uz divričiem.

— Vietas pietiks mums visiem? . . . Dārgā Kola kundze, man negribas ticēt . . . Un Šarlotes tērps . . .

Tad Džeremijs pievērsa skatienu Šarlotei.

Viņa sēdēja zem mežģīnēm rotāta balta zīda saulessardziņa ka pats burvīguma iemiesojums. Viņa bija balti mirdzoša gaisma, mazs, balts mākonītis, kas uz mirkli apmeties karietes sēdeklī un ļāvis saulei sevi apspīdēt un apglāstīt ar ugunīgiem pirkstiem, līdz ar to uz mūžu mūžiem nošķirot no visas pasaules, jo tas taču ir pārlieku vērtīgs, lai tam pieskartos kāds cits. Džeremijs nekad vel nebija redzējis kaut ko tik apburošu.

Zēns nosarka un saka berzēt vienu zābaku pret otru.

— Un šis ir Džeremijs?— Lepaža kundze apvaicājās tādā toni, it kā jautatu: «Un tad šeit jus turat sivēnus, Monka kungs?»

— Jā,— Džeremijs nosarkdams apstiprināja.

— Šarlote, tu jau pazīsti Džereiniju. Jums jākļūst draugiem.

— Jā, pat nepakustēdamās, Šarlote sacīja. Pēc tam Džereiniju ar stingru skatienu nomēroja Lepaža kungs, kurš bija uzcirties gaužām smalkā visbaltākā vilnas flaneļa uzvalka, bet melnās bārdas un spuraino, melno uzacu deļ atgādināja nomaskējušos pirātu vadoni.

Ka jums klājas?— Lepāža kungs dobjā balsi apvaicājās.

— Pateicos, ļoti labi,— Džeremijs atbildēja.

Kad Kola kundze ieraudzīja visus Lepāžu ģimenes locekļus tik jaunos un krāšņos tērpos tik jaunajā un krāšņajā kariete sēžam, atklati sakot, viņas sirdi iezagas ļaunas priekšnojautas. Viņa iedomā jās par sagatavoto vienkāršo cienastu pīrādziņiem, safrānmaizītēm un limonādi; viņa pārlaida acis savas ģimenes Ietajam, toties praktis

kajam ietērpam: viņas virs bija apvilcis izbalējušas, pelēkas flaneļa bikses un kriketa kreklu, 1 lelēnai un Merijai mugurā bija visvienkaršā kās zilas kokvilnas kleitiņas, un Džeremijs bija ģērbies divus gadus veca matroža uzvalciņā. Viņa bija gribējusi ņemt līdzi saini ar peldkostīmiem un dvieļiem, bet atlika to sānis. Bija redzams, ka Lepāži pat nedomā peldeties. Kola kundze nopūtās un klusībā nosprieda, ka gaidāma smaga diena.

Bija skaidrs, ka Lepāži negrasās ienākt Govju fermā kaut soli dziļāk, nekā tas nepieciešams.

Mīļā Kola kundze, tik karstā dienā ka jūs varat paciest tas fermas smakas . . . Apburoša ferma, protams, ar visām tām gotiņām un cūciņām, bet šinīs laika apstākļos . . . Šarlote, mīlulīt, vai tev nav karsti? Ne? Turi saulessargu drusku vairak uz kreiso pusi, dārgā. Tā būs labi. Vakarvakarā viņa nejutās visai spirgta, Kola kundze. Es drusku šaubījos, vai vest viņu šurp, bet es taču zināju, ka citādi jus visi justos tik vīlušies . . . Šodien viņa izskatās jauka, vai ne? Jums jābūt iecietīgiem pret mates aklo mīlu ... Ai, jus taču netaisāties ņemt līdzi to šuneli?! Patiešam gan . . .

Džeremijs, kurš no paša sākuma nevarēja ciest Lepaža kundzi, pārvarēja biklumu un nikni izgrūda:

Skaidrs, ka viņš nāks! Hamlets vienmēr visur iet mums līdzi.

Hamlets!—Lepāža kungs sava zemajā basā noteica.

Cik savādi, ka sunim ielikts tads vārds! sacīja Lepaža kundze, un viņas balsī ieskanējās vieglas šaubas.

Beigu beigās tika nolemts, ka vienam no Kolu pulciņa locekļiem jābrauc kopā ar Lepāžiem, un izvēle krita uz Meriju. Nabaga Merijai Viņa nekļūdīgi Lika izraudzīta tad, kad vajadzēja darīt kaut ko nepatīkamu. Šodien meitenei klājās sevišķi grūti, jo viņa taču juta tik nepārvaramu naidu pret burvīgo Šarloti un, jāatzīst, tai blakus tiešam izskatījās pavisam blāva un necila. Patiesi, ikviens vērotājs, kam vien ir sirds krūtīs, justos aizkustināts, redzēdams, ka Merija tiek iesēdināta lieliskajā, melnajā kariete un ka viņa tur sež, izmisīgi naidīgu skatienu caur milzīgajam brillēm raidīdama, un cenšas sagla bāt līdzsvaru starp lielisko Lepaža kundzes saulessargu un mazāko, taču tikpat lielisko burvīgas Šarlotes saulessardziņu. Kola kundzei, uz meitas pusi paskatoties, atplaiksnījās apjausma, ka viņa nekad nespēs padarīt savus bērnus tik skaistus un laimīgus, ka viņai gribētos, bet ta patiešām bija tikai mirklīga apjausma.

Viņa nemainītu savu Mēriju pat pret veselu vezumu ar Šarlotēm!

Ari Džeremijs, divričos kratīdamies, pārdomāja atšķirību starp abām meitenem. Kādēļ gan Merija nevarētu salmu cepurīti likt galvā taisni, un kadeļ viņai vajadzīga gumija zem zoda? Kāpēc viņa izskatās tik īgna un dumja? Карее masa viņam vienmēr krīt. uz nerviem? Šarlote viņam nekad nekristu uz nerviem. Šarlote gluži

vienkārši sēdētu viņa priekšā'-- un izskatītos skaista ar saviem zelta matiem, zilajām acīm un rožainajiem vaigiem. Nākamajā nedēļā bija gaidāma Džounza jaunkundzes dzimšanas diena, un, gatavodamies tai, Džeremijs Polčestrā bija nopircis sudraba uzpirksteni. Viņš prātoja, vai labāk to nevajadzētu uzdāvināt Šarlotei. Viņš varētu sameklēt kādu vecu lietiņu, ko pasniegt Džounza jaunkundzei, vai arī iziet lauka un saplukt viņai puķes. Jaunkundze Initu pateicīga par jebko. Zēns prātoja, ko gan Šarlote teiktu, ja viņš tai pasniegtu uzpirksteni. Protams, viņai tas patiktu. Viņa pasmaidītu. Viņa atvērtu acis un palūkotos uz Džeremiju. Laimīgā karta uzpirkstenis zēnam bija kabata. Kad Džeremijs to bija pircis, viņam mugurā bija bijis šis pats uzvalks. Jā, viņš uzdāvinās to Šarlotei. Tā nolēmis, Džeremijs uzmeta Džounza jaunkundzei vainas izjūtas pilnu skatienu, taču jaunkundze, miegdama acis spožajā saules gaisma, savilka seju tik jocīgas grimases, ka Džeremijs nejuta kaunu.

Viņi nonāca pie stāvās nogāzes Garsas mežu pakājē, un Bobs, protams, atteicās kustēties. Krāšņā Lepāžu ekipāžā padrāzās divri čiem garām, kāds viņiem kaut ko uzsauca, un tad kariete pazuda aiz kalna kores. Pēdējais, ko Kolu ģimene redzēja, bija kariete ieslodzītās Merijas trakoti izmisīgas acis. Tajā pašā brīdi viņus pārņēma savāda atvieglojuma izjuta. Uz mirkli viņi palika vieni paši; viņi lēnām saka kāpt augšup kalnā, vilkdami sev līdzi nepakļāvīgo Bobu. Visapkārt valdīja pilnīgs un nesašķelts miers. Balto ceļu skāra dienas spiedīgā svelme, bet mežs viņiem aiz muguras stiepās tumšs un vēss, atgādinādams zaļu mākoni uz debesu fona. Aiz augstajiem dzīvžogiem kustējās ražas novācēji. Gaisā lidinājās cīrulis, un ceļmalas grāvīti burbuļoja mazs strautiņš. Un aiz šim skaņām bija klusums.

Koli kāpa kalnā ļoti lēnam, tikai Hamlets paskrējās uz priekšu, lai sameklētu vienmēr jaunus ēnas plankumiņus, kur elsojot pagulēt zemē. Koli neatzītos pat paši sev, ka šis rādījās būt dienas laimīgākais bridis. Viņi braši soļoja uz priekšu.

Ceļa līkumā kalna gala Lepāži viņus gaidīja. Tas, ko Kola kundze jau paredzēja, nu patiešām bija noticis. Lepāžu kariete netika lejā pa Refielas ceļu. Ne, netika vis . . . Tur nekas nebija līdzams.

Džeims,— Lepāža kundze vērsās pie sava brašā un augstprātīgā pavadoņa.

— Nekā, kundze,— atteica Džeimss.

— Ak Dies, ak Dies!— Lepāža kundze izsaucās.

Tad mums nāksies iet kājām,— noteica dobjā un bezcerīgā Pirātu vadoņa balss.

Un viņi gāja kājām.

Kā vēlāk izteicās Kola kundze, šis gājiens «izraisīja nožēlu», jo tas sabojāja Lepāžu ģimenes omu, kad diena vēl tikko bija sākusies. Drīz vien atklājās, ka Lepaža kungs nav radīts staigāšanai. Lai gan šķita,

ka viņš ir spēcīgs un izturīgs, tveice īsa brīdī viņu pieveica. Lepāža kunga balto bikšu nevainojami asās vīles pazuda, apkaklīte vairs nebija spodra, gandrīz pašā sakumā uz pieres izspiedās sviedru lāsītes, un melnā bārda vai pilēja no slapjuma. Lepāža kundze, svārkus sacēlusi, gāja tā, it kā šķērsotu Posta ieleju; katrs solis bija saistīts ar risku un briesmām, un piepūle, ko sagādāja nepieciešamība reizē saturēt svārkus un saulessargu un turklāt vēl uzmanīt, lai kurpes nenosmērētos un cepure neaizķertos aiz kāda uzbāzīga zara, piešķīra dāmas sejai izmisīgu baiļu izteiksmi.

4

Nelaimīgā kārtā ceļa pašā apakša bija kāda vieta, kur zeme nekad nenosusēja.

Taku tur šķērsoja mazs strautiņš, un zeme tā abās pusēs bija mīksta un mitra. Cenzdamās izvairīties no kāda zara, kas sitās sejā, Lepāža kundze iekapa dubļos; viena kāja tajos iestiga, un bija nepieciešama Kola kunga stiprā roka, lai dāmu no tiem izvilktu laukā.

— Šarlote! Šarlotei— viņa iekliedzas.— Nejaujiet Šarlotei tur iekāpt! Kola kungs! Kola kungs! Es jums uzticu manu bērnu!— Sar lote tika pārvestā pāri bīstamajai vietai, taču posts jau bija nodarīts. Viena no Lepāža kundzes kurpēm bija aplipuši ar biezu dubļu kārtu.

Visi juta sasprindzinājumu, tāpēc tad, kad ši mazā sabiedrība, tikusi nost no Refielas ceļa, pēkšņi nonāca uz takas, kas veda lejup uz līci, un ieraudzīja juru, kura atklājās skatienam ka zils mākonis, neviens neiekliedzās aiz sajūsmas. Skats bija ļoti skaists — tā bija viena no pašām jaukākajam tada veida ainavām visā Apvienotajā Karaliste*: augstās klintis apņēma līci, un zaļie pakalni apņēma klintis. Kalnā, kas atradās labaja pusē, stavēja Refielas Vecā baznīca ar kapsētu, kura stiepās līdz pašai klinšu kraujai, un līča otrā puse tecēja strauts un zaļoja augļu dārzs un neliels mežiņš. Līča liedaga smilts mirdzēja kā zelts, un zemās klintis katra tā puse spīdēja tumši sarkanas — ši bija skaistākā vieta pasaulē, ūdens te bija tik dzidrs, ka dziļuma, zaļā dziļumā varēja saskatīt sudraba smiltīm rotātās alas. Nelaimīga kārtā tam brīdī, kad Koli un viņu draugi ieraudzīja līci, tas saulē žilbinoši spīdēja; drīz vien saule pagrieztos, un pēcpusdienā viena līča puse butu ēnā, taču nevarēja jau gribēt, lai Lepāži to ņemtu vērā.

Kola kungs un Džims izcēla no divričiem piknika grozu un nonesa to lejā, liedagā. Džeremiju, kurš stāvēja blakus burvīgajai Šarlotei, stindzināja biklums, ko pastiprināja zēna apjausma, ka nelaimīgā Mērija greizsirdīgi spicē ausis. Šarlotei, kura soļus spēra «smalki», acīs vīdēja tik sāpīga izteiksme, it kā viņu vestu spīdzināt.

Džeremijs noklepojās un uzsāka sarunu: Mes šeit ierodamies

katru gadu. Vai jums te patīk?

— Jā,— meitene nelaimīga toni atbildēja.

Un mēs bradājam un peldamies. Vai jums patīk peldēties?

— Iet jūrā?

Jā.

Лк ne! Māmiņā saka, es to nedrīkstot darīt., jo tā varot sabojat matus. Vai jums patīk mani mati?

— Jā,— Džeremijs atbildēja un nosarka, samulsis par tik tiešu uzaicinājumu izteikt komplimentu.

Māmiņā saka, mati man esot ļoti jāuzmana, jo tie ir mans galvenais skaistums.

— Jā,— sacīja Džeremijs.

— Man ir kalpone Alise, un viņa man tos suka veselu pusstundu katru ritu un veselu pusstundu katru vakaru.

Vai jus tas nenogurdina?— Džeremijs apvaicājās.— Es butu pārguris.

— Māmiņā saka, ja ir tik skaisti mati, tad par tiem jāparūpējas,— Šarlote svinīgi atbildēja.

Meitenes balss Džeremijam tik dzīvi atsauca atmiņā papagaili, kurš reiz bija piederējis viņa vecmāmiņai, ka zēnam likās — tas nu nav cilvēks, kas blakus runā. Tagad viņi bija nonākuši liedaga tuvuma un varēja redzēt, ka zilie viļņi tuvojas krastam, sašķist baltos burbulīšos un tad atkal atkāpjas.

— Vai jums patīk mans tērps?—jautāja Šarlote.

— Ja,— Džeremijs atteica.

Tas ir pirkts Londonā. Visi mani tērpi ir pirkti Londonā.

Mērijas un Helenas kleitas nav pirktas Londonā,— sacīja Dže remijs, juzdams, ka māsas vajadzētu kaut ka aizstāvēt.— Tās ir pirktas Polčestrā.

Māmiņā saka,— Šarlote vēstīja,— ja tu neesi skaista, tad ir vienalga, kur tu pērc savas drānas.

Viņi nonāca liedaga un saka skatīties, kā iekārtoties. Uzreiz radās jautājums, kur varētu apsēsties Lepāža kundze. Viņa taču nevarēja sēdēt smiltīs, kas izskatījās mitras, un tapat, protams, nevarēja izmantot sēdeklim klinti, kura bija grubuļaina un cieta. Ko lai viņa iesāk? Lepāža kundze, joprojām svārkus sacēlusi, stāvēja liedaga un izmisīgi raudzījās apkārt — te uz vienu, te citu vietiņu.

Лк Dievs, kāds karstums!— viņa iesaucās.— Vai tad nekur nav ēnas?! Varbūt tajā maja tur, pāri pretī . . . Pilnīgi iespējams, nevienam no Kolu ģimenes locekļiem ncbutu žel aizraidīt Lepāža kundzi uz to māju, taču tas nozīmētu, ka visiem pārējiem ir jāpievienojas viņai. Tas nu nebija iespējams. Viņi bija devušies piknikā, un piknikam bija jānotiek.

Kola kundze vēroja situāciju, satraukumam pieņemoties spēkā. Vīra sejā viņa izlasīja, ka drīz vien viņš zaudēs savaldīšanos, un daudzi gadījumi viņai bija apliecinājuši — tad, kad vīrs zaudē savaldīšanos, viņš ir spējīgs uz visu. Tas, protams, nenozīmēja, ka viņš kļūtu tik nikns, lai lamātos vai vīstītu dūres,— nebūt ne; viņš gluži vienkārši kļuva arvien skumjāks un skumjāks, un šis sērīgums noveda izmisumā itin visus, kuri tobrīd bija tuvumā.

Ko jūs teiktu, ja mēs tagad ieturētu maltīti?— Kola kundze jautri iesaucās.— Pulkstenis jau ir pāri vieniem, un es esmu pārliecināta, ka visiem gribas cst.

Neviens nekā neteica, un sagatavošanas darbi sākās. Lepāža kundzei tika atrasts ēnas plankumiņš, un tur viņa apsēdās uz cieta klints bluķa un sēdēja, svārkus tik cieši ap kājām apņēmusi, it ka baidītos no žurkām un krabjiem. Smiltīs tika izklāts galdauts, un uz tā tika salikts ēdamais — pīrādziņi, sviestmaizes ar olu, magoņmaizī tcs un ievārījuma kūkas un vēl limonāde. Tas viss kopā izskatījās pec jauka dzīru galda, un, kad Kola kundze, klāšanu pabeigdama, galdauta vidū nolika glāzi ar diviem sarkaniem rožu pumpuriem, viņa jutās lepna par savu veikumu un cerēja, ka galu galā šis pasākums varētu izdoties itin braši. Bet — ak vai!—cik viegli vislepnākie plāni sairst pīšļos!

— Es ceru, Alise, jūs neesat aizmirsusi sali!

Kola kundze momentā aptvēra, ka viņa to ir aizmirsusi. Gara acīm viņa redzēja sevi stāvam Monka kundzes virtuvē un to aizmirstam. Ka gan viņa varēja aizmirst?! Un Monka kundze kā vitja varēja neatcerēties?! Agrāk nekas tads nebija atgadījies.

Ak ne,— viņa trakā satraukumā dvesa, ak nē! Nevar but, ka es esmu to aizmirsusi!

Viņa metas no vienas lietas pie citas, viņas sasarkusī seja pauda lielu nemieru, cepure bija noslīdējusi uz vienas auss, rokas taustījās itin visur — zem galdauta, grozā, starp nažiem un dakšiņām.

— Džim, vai jus neesat kaut ko izmetis?

Ne, kundze. Piedošanu, kundze, grozs bija ciet, tapec ja, grozs bija ciet.

Jā, viņa zinaja, ka sali ir aizmirsusi.

Man ļoti žel, Lepāža kundze, bet es baidos, ka . . .

Dārgā Kola kundze! Kāda tam nozīme! Nekādās, ticiet man. Sada karstumā taču nav iespējams sajust ēstgribu, vai ne? Ticiet man, es jūtu, ka nevarētu norit ne kumosa. Varbūt tikai kādu mazu auglīti — kādu ābolu vai bumbieri . . .

Kādu auglīti? Kāpēc gan Kola kundze nebija paņēmusi līdzi augļus? To nu viņa viegli būtu varējusi izdarīt, bet tas viņai nebija ienācis prātā. Viņiem pašiem augļi bija pavisam apnikuši, tāpēc . . .

— Mums diemžēl nav augļu, bet. sviestmaizīte ar olu . . .

Olai vajadzīgs sāls, vai ne? Nepiešķiriet tam ne mazāko vērību; nedomājiet, ka es esmu kaprīza. Dārgā Kola kundze, es patiešām itin nemaz neesmu izsalkusi. Man pilnīgi pietiks ar kādu piena lasi.

Džeremijs aizskries uz fermu pēc piena. Džeremij, dārgumiņ, tev taču nekas nebūs pretim, vai ne? Tas ir pavisam tuvu. Te tev, mīlulīt, bus naudiņa, un tu pasaki viņiem, ka pēcpusdienā aizgādāsi atpakaļ krūzi, ko viņi tev aizdos.

Džeremijam bija gan •«kaut kas pretim». Viņš baudīja maltīti un lūkojās uz Šarloti, un ar garšīgiem kumosiem ķircināja Hamletu — viņš jutās ļoti laimīgs. Tomēr zēns devās ceļā.

Tiklīdz Džeremijs atstāja liedagu, jūras šalkas noklusa, un zēns saka kāpt augšup pa to mazo, zaļo taciņu, pa kuru reiz svinīgiem soļiem bija gājis Sarkanais admirālis.

Pēkšņi Džeremijs visu atcerējās — satraukumā, ko bija izraisījusi Šarlotes klātbūtne, viņš bija aizmirsis admirāli. Kādu mirkli viņš stāvēja un ieklausījās. Zaļais dzīvžogs apslāpēja jūras dunu — tikai putni viteroja virs galvas. Zēnam šķita, ka viņš dzird soļu troksni, pēc tam likās — aiz dzīvžoga kaut kas kustas. Rādījās, ka pat putni ieklausās, kaut ko tuvumā jauzdami. «Kā nekā tagad taču ir pēcpusdiena,» Džeremijs nodomāja. «Viņš parādās tikai no rītiem un vakaros.» Tomēr zēns pielika soli, klusībā vēlēdamies, kaut butu pasaucis līdzi Hamletu. Kāpiens līdz fermai pa nogāzi, ko klāja zaļojošs augļu dārzs, bija ļoti patīkams, un pie mājas durvīm zēns satika vēlīgu sievu, kura, viņam pienu dodama, laipni uzsmaidīja. Džeremijam nācās iet lejā pa kalnu ļoti uzmanīgi, lai piens neizšļakstī-tos. Zēns bezgala priecīgs gāja pa taku, savā nodabā dungodams un vasaras pēcpusdienas drusku juceklīgajā noskaņā domādams par Šarloti, Hamletu, Lepāža kundzi un sevi. «Dot vai nedot viņai to uzpirksteni? Es varētu aizvest viņu līdz lāmām, kurās ir mazie vēzīši. Viņai tie patiktu. Diez vai mēs iesim peldēties? Lepāža kundze gan ūdenī izskatīsies jocīgi ...» Tad zēns atkal nonāca uz zaļās takas, un vienā mirklī atgriežas neomulīgā sajūta: viņš skatījās atpakaļ pār plecu un raudzījās caur dzīvžogiem, un reiz pat apstājās, lai ieklausītos. Pilnīgs klusums. Šķita, ka visi putni ir aizmiguši. Zēnam likās, ka dzīvžogi pienākuši viņam tuvāk. Bija ļoti karsts, gaisa nemanīja ne vēja pusmiņas, un no jūras puses nenāca neviena mierinoša skaņa. «Diezin vai viņš te patiešām nāk,» Džeremijs prātoja. «Ja viņš pienāk pavisam klāt — tam nu gan jābūt briesmīgam skatam . . .» Un zēnu baidīja ari doma par muļķīti. Par muļķīti ar izkārto mēli un grīļīgajam kājām, kurš atgādināja to garā vājo vīru, kas mita katedrāles apkaimē. To iedomājies, Džeremijs pēkšņi ņēma kajas par pleciem un, ar plaukstu piena krūzi apsedzis, laidās skriešus; nonācis pļavas strēlē, kas veda uz liedagu, zēns piepeši nokaunējās un apstājās. Sarkanais

admirālis! Sarkanais admirālis! Ka gan tādā pasaulē, kurā bija tik žilbinoša saule, tik zila jura un tik krāšņā Lepāžu ģimene, varētu uzrasties ari kāds Sarkanais admirālis! Sakarsis, lepns un smaidošs Džercmijs pienāca pie dzīrotājiem, un viņa līksmība, nosvērtība un laipnība pat Lepāža kundzei lika bilst šādus vārdus: Kola kundze,

tas jūsu mazais puisēns ir patiešām jauks. Panāc šurp, mazo draudziņ, parunāsimies!— Vienīgi Mērija un Helena zināja, kā viņš necieš, ka viņu sauc par «mazo draudziņu». Tāpēc meiteņu acis uzreiz pievērsās brā|a sejai, lai redzētu, ka viņš šos vārdus uzņems. Viņš uzņēma tos ļoti labi. Viņš apsēdās blakus Lepāža kundzei, kura ārkārtīgi graciozi un gurdeni malkoja pienu.

Džeremij, mīlulīt, cik vecs tu esi? viņa jautāja.

Man ir astoņi gadi,— viņš dīdīdamies atbildēja.

Cik jauks vecums! Un drīz vien tu dosies uz skolu, vai ne?

Septembrī.

Un kas tu būsi tad, kad būsi izaudzis liels?

Лк, es nezinu. Varbūt zaldāts.

Ai, es gan domāju, ka tu negribēsi but karavīrs un nogalināt cilvēkus!

Gribēšu gan. Ir vesels bars cilvēku, kurus es gribētu nogalināt.

Lepāža kundze pierāva drusku tuvāk savus svārkus.

Cik šausmīgi! Es gan domāju, ka tava māmiņa, to dzirdot, nepriecātos.

Taču Kola kungs, viņu sarunas pēdējos vārdus saklausījis, dāmu pārtrauca:

— Bet, Lepāža kundze! Kas gan varētu but jaukāks par savas zemes aizstāvību?! Vai tad jus gribētu, lai mūsu puiši izaug par gļēvuļiem un pieviļ savu tēvuzemi, kad tā aicina palīgā?! Kas gan varētu but jaukāks par iespēju nolikt galvu par savu karalieni un savu zemi?! Vai tad katra māte negribētu, lai viņas dels ziedo savas asinis brīvībai un neatkarībai? . . . (Ne, Džeremij, vairāk ne kumosa! Tev pilnīgi pietiks!) Tas nu būtu pavisam drūmi, ja mums, vecajai paaudzei, nāktos noskatīties, kā mūsu dēli un mazdēli zobenus pārkaļ lemešos . . .

Viņa vārdus pārtrauca spalgs Lepāža kundzes kliedziens:

Šarlote, dārgumiņ, turi saulessargu taisni! Visa sejas laba puse ir saulē! Tā būs labāk, dārgā! Piedodiet, Kola kungs.

Bet Kola kungs jutās apvainots.

Es ceru, ka neviens no maniem dēliem nekad nebūs gļēvulis, viņš stingri pabeidza savu runu.

Bija skaidrs, ka pikniks nelaimīgā kārtā ir izgāzies. Koli itin labi spēja atsaukt atmiņā trokšņainās, lieliski izdevušās dzīres, kas bija notikušas tajā pašā liedagā. Ka viņi bija līksmojuši! Kādas spēles

spēlējuši! Kā peldējušies! Šoreiz pietika uzmest acis Lepāža kunga melnajai bārdai, lai pat Džeremijs justu, ka kaut kas nav kārtībā. Tad zēns paraudzījās uz Šarloti un jutās apmierināts. Tur viņa sēdēja — stalta un stīva, rokas klēpi salikusi, matu zeltainās cirtas par muguru izlaidusi, acis tālei pievērsusi. Ak! Viņa bija tik skaista! Viņš darītu visu, ko Šarlote liktu: viņš atdotu meitenei Noasa jaunkundzi un ābelīti, viņš . . . Džeremija pielūgsmes pilnās pārdomas iztraucēja kāda dīvaina skaņa. Zēns apgriezās apkārt.

Lepāža kungs un Lepāža kundze bija cieši aizmiguši.

5

Bērni,— čukstēja Kola kundze,— tagad pavisam klusu, tā, lai nevienu netraucētu, skrieniet projām uz tālāko līcīti un tur paspēlējieties! Helen, tu uzmanīsi, lai viss būtu kartībā, labi?

Džeremijam paša pēdējā bridi izdevās Hamleta rējienu pārvērst sprauslojienā, un ari tad vēl visa Kolu ģimene ar milzu satraukumu mirkli vēroja gulētājus. Nē, tie nebija iztraucēti. Ja Lepāža kungs zinātu, pēc ka viņš, tur ta ar vaļēju muti gulēdams, izskatījās! Bet viņš to nezināja. Viņš, protams, sapņoja par savu īpašumu.

Bērni zagās projām. Šarlote un Džeremijs turējās kopa. Zēna sirds satraukti dauzījās. Beidzot viņa gādība nonākusi šī burvīga būtne! Tiesa gan, Džeremijam nebija īsti skaidrs, ko ar meiteni iesākt, toties pat tagad, pielūgsmes kvēluma, viņš pavisam skaidri vēlējās, kaut viņa nestaigātu ka pa nokaitētu dzelzi un kaut viņa pateiktu arī kādu vārdiņu, ne tikai bailīgi drebinātos uz katra sola.

«Jaatzist,» viņš pie sevis sprieda, «ka sava ziņā Šarlote ir diezgan dumja. Varbūt nebūtu nekādā prieka satikties ar viņu katru dienu.»

Bērni pagriežas ap asu klints stūri, un viņu priekša atklājās jauns līcītis.

— Klāt esam,— Džeremijs paziņoja.— Ko mēs spēlēsim?

Iestājās mēms klusums.

— Mēs varētu uzspēlēt pirātus,— zēns turpināja.— Es būšu pirāts, Merija lai sēž uz klints, kamēr apkart sakāpj ūdens, un Šarlote lai paslēpjas tajā alā . . .

Joprojām valdīja klusums.

Pametis skatienu visapkārt, zēns savu māsu sejās izlasīja skaidru apņemšanos neizrādīt brālim ne mazako atbalstu, un no tā viņš izdarīja vienkāršu secinājumu: māsas ienīst Šarloti un nekādā veidā nedomā šo naidu mīkstināt. Ak! Sis bija nelaimīgs pikniks. Sliktākais, ko Džeremijs jebkad piedzīvojis.

Ir pārāk karsts, lai spēlētos,— Helēna vīzdegunīgi paziņoja. — Es iešu un tepat tuvumā pasēdēšu.

— Es tapat,— Mērija viņai pievienojās.

Augstu paceltu galvu un smieklīgi stīvam kājām abas devās projām.

Džeremijs satraukts vēroja Šarloti. Viņa masas izturējās ļoti nejauki, ta aiziedamas projām, savukārt Šarlote uzvedās ļoti muļķīgi, tik nekustīgi stāvēdama un skatīdamas. Viņš jau sāka pārdomāt, vai uzpirksteni tomēr nedāvināt Džounza jaunkundzei.

— Vai jūs nevelētos apskatīt lāmu, kurā dzīvo mazie juras vēzīši?— viņš jautāja.

— Es nezinu,— meitene atbildēja, un viņas apakšlūpa trīcēja tā, it kā viņa gatavotos raudāt.— Es gribu kopā ar māmiņu doties uz mājām.

— Jūs nevarat doties mājup,— Džeremijs stingri noteica,— un jūs nevarat tikties ar mati, jo viņa ir aizmigusi.

Es esmu nosmērējusi kurpes,— uz kājām skatīdamās, viņa sacīja,— un es esmu nogurusi no saulessarga turēšanas.

— Es iesaku to aizvērt,— ne mirkli nešaubīdamies, Džeremijs deva padomu.— Es to uzskatu par mujķīgu priekšmetu. Priecājos, ka neesmu meitene. Vai jums tas vienmēr jāstaipa līdzi?

— Tikai tad ne, kad līst. Tad man ir lietussargs.

— Es domāju, labak aiziesim apskatīt vēzīšus,— viņš nolēma.

— Tie ir tepat tuvumā.

Meitene negribīgi viņam sekoja, nemitīgi atskatīdamās uz to pusi, kur vajadzēja atrasties viņas mātei.

— Vai jums te patīk?— Džeremijs pieklājīgi apvaicājās.

— Ne,— viņa bez kavēšanās atteica.—Es gribu mājās.

«Šarlote domā tikai par sevi,» zēns klusībā nosprieda. «Mēs

rīkojam izbraukumu, un viņai vajadzēja teikt «jā» pat tad, ja viņai te nepatīk.»

— Vai jums patīk mans suns?— Džeremijs jautāja, vclreiz mēģina dams uzsākt raitu sarunu.

— Nē,— viegli nodrebēdama, meitene atbildēja.— Viņš ir pretīgs.

— Hamlets nav pretīgs!— Džeremijs sašutis iebilda.— Iespējams, viņš nav no pašiem tīrasinīgākajiem, bet tēvocis Semjuels saka, tas nemaz neesot tik svarīgi, ja vien suns ir gudrs. Hamlets ir labaks par visiem citiem suņiem. Es viņu mīlu par visiem vairāk! Viņš nav pretīgs!

— Ir gan,— Šarlotes kliedzienā ieskanējās tādas ka vaimanas.

— Ak! Es gribu mājas!

Nu, mājās tikt tu nevari,— Džeremijs nežēlīgi atteica.— Nav nemaz ko domāt par to.

Viņi nonāca pie trīs nelielām lāmām, kurās ūdens bija kristal-tīrs, virspusē — zils, dzi|umā — zaļš, un tajā vidēja sarkanas klinšu radzes.

— Tagad apsēdieties šeit,— zēns līksmi aicināja.— Neviens jūs neaiztiks. Vēži netiks jums klāt.

Viņš palūkojās apkārt un pārsteigts atklāja, kur atrodas. Viņš sēdēja kādā nomaļā nostūrī tieši tajā liedaga, kur krastā bija izcēlies Sarkanais admirālis ar saviem vīriem. Tur, tai klintij ar līkumu apkārt apbraucis, bija parādījies brīnišķīgais kuģis ar zeltiem un zīdiem, ar dārgakmeņiem rotātajiem mastiem un mirdzošajiem sāniem. Zēnam tieši pretī vijās zaļā taciņa, kas veda kalnā, un kalna galā pletās zināmais lauks — zemnieka Eda lauks!

Ilgu, ilgu laiku viņi sēdēja klusēdami. Džeremija prātu nodarbināja viņa atklājums, un zēns bija pavisam aizmirsis Šarloti; viņš lūkojās apkārt un vēroja, cik ātri augusta pēcpusdienā norimst svelme un izbālē krāsas: smiltis jau rotaļājās rudenīgi salta vēsma, debesis bija zaudējušas košumu, un pār jūru lēnām vilkās tāds kā pelcks tīmeklis.

—- Tā,— viņš beidzot Šarlotei līksmi sacīja,— es pameklēšu vēzīšus.

— Es ienistu vēzīšus!—meitene atsvieda.— Es gribu mājās.

— Jūs nevarat tikt mājās,— Džeremijs nikni izmeta.— Kāda jēga to bezgalīgi atkārtot? Jūs taču vēl neejat uz mājām, tāpēc nav vērts skandināt, ka gribat mājās.

— Jūs esat briesmīgs puišelis!— viņa izgrūda, apspiesti iešņukstēdamās.

Zēns neko neatbildēja; viņš joprojām centās izturēties ka džentlmenis. Kā gan viņam Šarlote bija varējusi patikt? Galu gala, viņas mati nebija nekas sevišķs. Ja tā padomā — kas tad ir mati?! Merija gluži labi iztika ar saviem, kaut an tic bija neglīti. Šarlote bija dumja, dumja, dumja! Viņa bija tāda ka nedzīva. Lāmā meklēdams, bet nevarēdams atrast vēzīšus, zēns juta, ka viņa dusmas pieņemas speķa. Drīz vien viņš Šarloti aizvedis pie mātes un atstās to tur, lai nekad vairs nesatiktu.

Bet šīs pēcpusdienas augstākais punkts vēl nebija sasniegts.

Kad zēns, kurš bija uzmanīgi lūkojies lāmā, pacēla acis, viņam šķita, ka pasaule viss kļuvis citāds. Iespējams, viņu bija apžilbinājuši ūdens mestie atspulgi, un tomēr vainīgs bija ne tikai tas. Vainīgs bija ne tikai tas, jo pēcpusdiena nemanāmi pārtapa novakarē.

Laiskie vilnīši, kuri veļās pret krasta smiltīm un sašķīda putās; ēnas, kas arvien tālāk sniedzas no klints uz klinti; zaļganā blāzma, kura, no apvāršņa celdamās, ietiecās debesu blāvajā zilgmē; pelēkais tīmeklis virs jūras; kuplais pakalnu pulks, kas arvien ciešākā lokā ielenca mazo, tumstošo lici . . . Nē, ne jau tas . . .

Viņš steidzīgi sāka Šarlotei stāstīt par Sarkano admirāli. Runā dams zēns pats nonāca sava satraucošā stāstījuma varā. Viņš aizmirsa meiteni; viņš nemanīja Šarlotes nobālušos vaigus, šausmās paplesto muti, neredzēja, kā viņas acis iezogas gluži jauna izteiksme — tada, kada viņas sejā nekad vel nebija atspoguļojusies. Džere-mijs stāstīja, kā muļķītis bija ieraudzījis kuģi, ka admirālis izkāpis krastā, atstājis savus vīrus liedaga, bet pats uzgājis augšā pa mazo, zaļo taku, kā jauneklis viņam sekojis, ka viņi cīnījušies un ka jaunais vīrietis cīņā kritis. Kas tad tas?! Džeremijs noleca no akmens.

— Klau, vai jūs kaut ko dzirdējāt?

Tad nu Šarlotei vienreiz bija gana. Ar brēcienu—ar tādu bre cienu, kādu viņa vēl nekad mūžā nebija izlaidusi par lūpam, meitene apsviedās apkart un tad, skriedama tā, kā nekad mūžā vēl nebija skrējusi, klupdama krizdama metas projām, it kā uz papēžiem mītu visi pasaules spoki. Viņas brēcieni bija tik spalgi, ka tie varēja sabiedēt Refielas iedzīvotājus.

Džeremijs sekoja Šarlotei, taču meitene viņam nebija ne prāta. Vai viņš kaut ko ieraudzīs? Kas tas bus? Kurš tas bus?

Un tad nāca šis pēcpusdienas briesmīgā katastrofa. Pagriezdamās ap klints stūri, Šarlote zaudēja pamatu zem kājām un ievēlās tieši lamā. Džeremijs, Merija un Helēna bija klāt gandrīz tajā paša brīdī, kad viņa krita. Viņi Šarloti izvilka no lamas, bet — ak vai!—pēc kā viņa izskatījās! Skaistas un krāšņas Šarlotes vietā viņu priekšā stāvēja nošņurkusi un netīra maza meitene.

Toties kokainās, nedzīvās lelles vieta beidzot bija parādījusies dzīva būtne, pārbijies cilvēkbērns.

To, kas pēc tam sekoja, nav iespējams aprakstīt. Lepaža kundze iegaudojās kā spoks; Lepāža kungs kļuva tik rupjš pret Kola kungu, ka tapa skaidrs — šie abi džentlmeņi viens otram vairs nemūžam nebildis ne vārda. Kaut ari Kola kundze bija satriekta, zināmu mierinājumu viņai sniedza apziņa, ka viņa jau pašā sākumā bija zinājusi — šis pikniks nenovēršami piedzīvos briesmīgu izgāšanos; tagad ļaunākais bija noticis, nekas cits vairs nebija gaidāms.

Visi bija pārāk aizņemti, lai izbārtu Džeremiju. Viņi devās uz fermas pusi, un Šarlote pa ceļam uzvedās ļoti dīvaini: viņa pat sita mātei un nemitīgi kliedza:— Laidiet mani! Laidiet vaļā! Es negribu būt tīra! Man bail! Man bail!

Džeremijs vilkās citiem nopakaļ. Pie mazās taciņas nonācis, viņš apstājās un pagaidīja. Vai tur krēsla kāds nepavīdēja? Vai kāds nepagāja garām? Kāpēc viņš pēkšņi vairs nejuta bailes, kāpēc viņā modās savādi stingra pārliecība par to, ka šī taka, šis liedags, šis lauks tagad pieder viņam? Viņš nāks šurp un te dzīvos, kad izaugs liels. Viņš ieradīsies bieži. Vai Sarkanais admirālis bija pagājis viņam garām? Varbūt tas otrs, ne Sarkanais admirālis?

Galu galā pikniks pie jūras nebija pavisam izgāzies.

Džeremijs bija ticis vaļa no bailēm, ko iedvesa ši vieta.

Un Šarlote? Šarlote bija pamodusies, lai vairs nekad neaizmigtu.

X nodaļa MĒRIJA

1

Merija Kola bija tāds bērns, ko tā iemīļojuši sentimentāli rakstnieki,— nesaprastais bērns. Meitene bija vienīgais nesaprastais Kolu ģimenes loceklis, un, kā jau bieži gadas, viņu nesaprata tieši tāpēc, ka viņa bija tik parasta. Ja Mērija būtu apveltīta ar skaistumu ka Helena vai ar neatkarīgu raksturu ka Džeremijs, viņa vai nu piesaistītu visas apkārtējās pasaules uzmanību, vai ari daudz nebēdātu par to, kādu iespaidu uz citiem atstaj. Taču, būdama tada, kada nu bija, Merija ilgoties ilgojās savaldzināt itin visus, bet patiesībā nesavaldzi-nāja nevienu. Viņa varētu rast mierinājumu grāmatās vai savās krāšņajās fantāzijas, ja vien kopš agras bērnības nejustu tik kvēlas jūtas pret dzīviem cilvēkiem. Nu jau vairākus gadus Merijas dzīves centrs bija viņas brālis Džeremijs. Ja pie Kolu ģimenes piederīgie butu vērīgāki, tie droši vien pamanītu, ar kādu patosu uz savu vīrišķīgo un neatkarīgo brāli raudzījās tieviņa, kaulaina Merija ar dzeltenīgi bālo bumbierveida ģimiti, nespodri pelēkajam acīm, milzu brillēm un taisnajiem, bezkrāsainajiem matiem.

Tēvocis Semjuels to butu gan pamanījis, bet viņu nodarbināja gleznošana. Pārējie nebija vērīgi. Merija bija tikai septiņus gadus veca, bet jau tik uzņēmīga pret sapinājumiem, it ka viņai butu trīsdesmit gadi. Meiteni spēja sāpināt it viss un it visi. Ja kāds mudināja: — Mērij, pasteidzies taču! Tu vienmēr kusties tik lēni,— viņa jutās sāpinātā. Ja Helena māsai pateica, ka viņa doma tikai par sevi, meitene jutās sāpinātā un saka prātot, vai viņa ir egoiste vai nav. Ja Kola kundze aicinaja meitu rūpigāk izsukāt matus, meitene jutās sāpināta, un tad, kad Džeremijs viņai kaut ko asu pateica, viņa juta neciešamas mokas. Drīz vien Merija atklaja, ka viņas mokām neviens nepieverš uzmanību. Koli bija vienkārši, lietišķi ļaudis, kuri darīja savu darāmo. Viņi pat nedomāja iedziļināties savu bērnu izjūtas. Pirms trīsdesmit gadiem šāda iejūtība nebija tik izplatīta kā tagad. Bet meitenes pieķeršanās brālim pieņemas spēkā ar katru mēnesi. Viņa no visas tiesas domāja, ka Džeremijs ir pati brīnumainākā cilvēciskā radība pasaule. Merijas pielūgsme bija kas vairak par parastu sunisku padevību. Iemesli, карее viņa Džeremiju dievināja, bija īsti un patiesi: zēna neatkarīga daba, viņa stūrgalvība, humora izjuta, pēkšņa, negaidītā laipnība, pēkšņais bezpalidzigums un pāri visam — drosme. Merija uzskatīja brāli par visu laiku drosmi gako varoni, un sevišķi asi viņa ta juta tāpēc, ka pati sevī nesa visas

bailes un šausmas, kādas vien cilvēce jebkad pazinusi. Meitenei nepietika ar ikdienišķajām bailēm, kas ir cilvēka dzīves dabiska sastāvdaļa katrā tās attīstības posmā. Mērija baidījās no visa un visiem, tikai pastāvīgi slēpa savas bailes aiz gandrīz vai stūrgalvīgas muļķības maskas, kura zināmā mērā maldināja tuviniekus, bet nekādā ziņā neapkrāpa meiteni pašu. Viņa zinaja, ka ir necila, neveikla un gausa, bet viņa apzinājās arī, ka ir gudra. Mērija saprata, ka visu varētu paveikt divreiz ātrāk nekā Džeremijs un Helēna; brāļa un māsas lēnā uztveres spēja mācībstundu laika meiteni bieži vien uzbudināja tik ļoti, ka viņa aiz mokošas nepacietības bija gatava spert zemes gaisā. Viņa apzinājās, ka ir gudra, un dažkārt prātoja, kādēļ gudrība nenes vairāk labuma. Kāpēc, piemēram, Helēnas glītumu uzreiz ievēro ikviens ciemiņš, bet viņas gudrība paliek nepamanīta? Tādās reizēs māte, protams, sacīja:— Un kur ir Mērija? Šķiet, jūs vel neesat saticis Mēriju. Merij, nāc nu sasveicināties! Viņa ir mūsu ģimenes gudra galva!— bet tas vienmēr tika teikts it kā pielabinoties, it kā atvainojoties, un meitene tad nodūra galvu, sajuzdama asu naidu gan pret sevi, gan pret māti.

Merija iestāstīja pati sev, ka pienāks laiks, kad Džeremija liktenis bus pilnīgi atkarīgs no viņas spožo smadzeņu darbības, jo tās viņam palīdzes izvairīties no kaut ka briesmīga — no naves, mocībām vai negoda. Viņa gan bija spiesta klusībā atzīt, ka būs jāgaida vēl ļoti ilgi. Brālim no citiem nekas nebija vajadzīgs; nevarēja cerēt, ka viņam kaut kādā ziņa būs nepieciešama Mērijas palīdzība. Un meitenes kvēlajai mīlai, protams, līdzi паса greizsirdība. Pasaulē nav daudz priecīgas, nesarežģītas dabas cilvēku, kuri nekad mūžā nav jutuši greizsirdību. Tie ir apskaužami ļaudis. Pieauguša cilvēka greizsirdība ir nejauka; bērna greizsirdība ir šausmīga. Ja kāds Kola kundzei, kura taču bija laba māte, teiktu, ka viņas septiņus gadus vecā meitiņa Mērija cieš mokas greizsirdības dēļ, viņa censtos sarunu biedru pārliecināt, ka ciešanas izraisa ne jau greizsirdība, bet gremošanas traucējumi un tos var novērst ar zālītēm.

Mērija jutās gluži bezpalīdzīga. Ko gan bērns var darīt, ja viņš ir greizsirdīgs?! Citi bērni meiteni nesaprata, pieaugušie par viņu pasmējās. Būdama krietni gudrāka par saviem vienaudžiem, Merija ļoti ātri aptvēra, ka sirgst ar tādu kaiti, ar kuru jācīnās vienatnē. Galvenais, viņa nemūžam nedrīkst pieļaut, ka Džeremijs to uzzina! Protams, zēns pat nenojauta, ko māsa izjūt; reizēm viņš manīja, ka Mērija uzvedas pavisam muļķīgi, bet uzskatīja to par sieviešu dzimuma īpatnību; Džeremijs gāja savu ceļu, laimīgā kārtā nebūt nebēdādams, vai citiem ir kāda interese par viņu vai nav . . .

Mērija briesmīgi cieta, kad Džeremijs kādreiz sēdēja blakus Helēnai, roku viņai ap kaklu aplicis un vaigu pie viņas vaiga piekļavis. Viņa cieta tajos brīžos, kad pēkšņā mīlestības uzplūda pret visu

pasauli brālis noskūpstīja Džounza jaunkundzi. Un viņa cieta pat tad, kad zēns sēdēja pie mates kajam, kamēr viņa lasīja «Dūju ērgļa ligzda» vai arī «Bezbailīgo eņģeli».

Taču visvairāk ciešanu izraisīja Hamlets. Viņa labi zināja, ka Hamlets ir ta būtne, pret kuru Džeremijs tajā laikā izjūt viskvēlākās jūtas. Viņš mīlēja māti, taču ikdienība un pieradums šo mīlestību pieslāpēja un noplacināja, kaut arī kopš slimības, ko vasaras sākumā bija pārcietusi Kola kundze, zēns daudz uzskatāmāk un atklātāk izradīja savu pieķeršanos mātei. Tomēr Džeremija sirds valdnieks bija Hamlets, un Mērija to zināja. Stāvokli vēl ļaunāku padarīja neapšau bāmā patiesība, ka Hamletam Mērija bija gluži vienaldzīga, tas ir, suns nekad neizrādīja par meiteni interesi un bieži vien atstāja istabu, kad viņa tajā ienāca. Mērija mīlētu suni tikpat aizrautīgi kā Džere mijs, jo viņa allaž jūsmoja par dzīvniekiem, bet meitene netika pieņemta šajā savienībā; viņa zināja — tiklīdz viņa abiem draugiem tuvosies un sāks apmīļot un glāstīt Hamletu, Džeremijs sapīks, bet suņa ada izvairīgi slīdēs laukā no pirkstiem. Viedi ļaudis sacītu, ka tā nu bērnam nevar but nekāda liela bēda. Merijai Hamleta uzvedība sagādāja arvien lielākās raizes.

Laikam gan Džeremijs nebija tik iejūtīgs, cik iejūtīgs varētu būt.— Ak Dievs, Mērij!— viņš reizēm iesaucās.— Tu esi pamodinājusi Hamletu!—Vai arī:—Tā neglaudi Hamletu, Merij, suns to necieš!— Vai:— Nē, nē, mes ar Hamletu tagad iesim pastaigāties; neviens cits mums nav vajadzīgs!— Gadījās ari tā, ka Hamlets Merijai uzreja, it kā meiteni nevarētu ciest, vai atņirdza zobus un sava īpašajā, kaitinoši zobgalīgajā manierē viņu apsmēja. Sakumā Mērija ieņēma galvā smieklīgu domu — tiem abiem par spīti, viņa apgādāsies ar kādu citu dzīvnieku, un šī nodoma īstenošanai viņa izraudzījās virtuves kaķi—neizteiksmīgu, miegainu radījumu, no kura pieglaustās spalvas dvesa zagi īgums un kura zaļas, iešķībās acis izstaroja ļaunu viltu. Kaķis neizrādīja nekādas jūtas pret meiteni, un ari viņa pati, godīgi sakot, nespēja izjust nekādu dziļo pieķeršanos tam. Kad viņa paņēma kaķi sev līdzi mācību istaba, Hamlets izturējās pret to gaužām nicīgi un izsmējīgi; labak būtu, ja suns kaķim nikni uzbruktu. Minka bija netīrīgs un airi vien tika aizraidīts atpakaļ uz virtuvi. Merijas greizsirdība Hamleta dēļ pēc tam aši pieņemas spēkā, un līdz ar to nelaimīgā kārtā pieauga ari citu acīm apslēptā pielūgsme, ko meitene juta pret šo krāšņo suni. Viņa nespeja pretoties domai, ka Hamlets ir pats pievilcīgākais suns pasaulē. Reizēm, kad citi bija pārliecināti, ka meitene iegrimusi grāmatā, Mērija caur brillēm skatījās uz Hamletu un vēroja, kā suns, kājas pa gaisu mētādams, vāļājas zeme vai arī, melno, mitro purniņu pret ķepām atspiedis, guļ, izstiepies garšļaukus, spīdošo acu skatienu kā triecienam sagatavotu dunci pret kādu trofeju, ienaidnieku vai laupījumu pavērsis; citreiz

Merija nolūkojas, kā Hamlets — četrkantains, drukns, gaisā paslietu smailu bārdeli, aizbildnieciski piešķiebtam ausim — svinīgi un dižmanīgi sež pie sava saimnieka kajas; Džeremija vārdiem runājot, sados brīžos viņa draugs atgādināja pilsētas galvu, kas vada sapulci. Bet ar vislielāko patiku meitene suņuka noraudzījās tad, kad tas pavisam bērnišķīgi spēlējas ar papīra gabaliņiem vai kamoliņiem, virpuļodams, sprauslodams, rukdams, ņurdēdams, streipuļodams un kūleņodams tā, it kā viņš butu nupat kā atskrējis kucēntiņš. Tādos brīžos Mērijai atkal un atkal kārojās paspert soli uz priekšu un sarīkot suņukam ovācijās, taču nojauta, ka Džeremijs neļaus to darīt, meiteni apturēja.

Mērija labi zināja, ka Džeremijam par to visu nav ne jausmas. Viņam nepiemita slieksme analizēt citu cilvēku noskaņojumu — zēna neatkarīgā daba nevedināja īpaši raizēties par citiem. Zēns bija apveltīts ar visiem angļiem tik raksturīgo tieksmi iedomāties, ka citiem ir tīkams un nepatīkams tieši tas, kas tīkams un nepatīkams viņam. Džeremijam nebija ne kripatiņas iejūtības.

Vasarai tuvojoties, Merija juta, ka brālis itin ka aizslīd projām no viņas. Meitene nesaprata, kas viņam lecies. Senāk Džeremijs bija apvaicājies, ko māsa doma par daudziem un dažādiem jautājumiem; šķiet, zēnam bija patikuši garie stāstījumi, ko Mērija cēla priekša, vismaz viņš pieklājīgi tos noklausījās, un viņš lūdza māsu izvēlēties, ko spēlēt, vai ari aicināja parotaļāties ar viņa mantām. Kad vasara jau bija gandrīz klāt, Džeremijs vairs neko tādu nedarīja. Zēns neslēpa, ka Merijas stāstījumi viņam krīt uz nerviem, nekad nevaicāja māsai padomu un nekad nespēlējās ar viņu. Vai viņš sāk kļūt stipri iedomīgs? Vai ta notika tapec, ka viņš gatavojas iet skola un uzskatīja māsas par parak jaunām salīdzinājuma ar viņu? Nē, nelikās vis, ka Džeremijs butu iedomīgs,— zēns allaž bija bijis lepns, ne iedomīgs. Drīzāk šķita, ka pēdējā laika gandriz vai pats pret savu gribu zēns iegrimst dziļas domas, kas nošķir viņu no visiem apkārtējiem cilvēkiem.

Un tad, kad mate gulēja tik smagi slima un pasaulē tik pēkšņi parādījās Barbara, Džeremijs vel vairak noslēdzās sevi. Viņš nekad nerunāja par mates slimību, ka to darīja parejie, un tomēr Mērija zināja, ka brāli šis notikums ir skāris dziļāk nekā jebkuru citu no viņiem. Protams, meitene bija jutusies nelaimīga, bet Džeremiju šis pārdzīvojums it, ka bija ievedis pavisam jaunā pasaulē; Helēna un viņa pati atradās turpat, kur agrak, turpreti Džeremijs māsas bija atstājis.

Beidzot kādu dienu, pirms visi pārceļas uz Govju fermu, Mērija sarīkoja muļķīgu scēnu. Viņa to nedarīja apzināti. Šķiet, ka scēnas ka ļauni putni uzglūnēja Mērijai tieši no debesīm, satvēra meiteni, pirms viņa saprata, kur atrodas, savalgoja un aiznesa sev līdzi; pec tam kad nelabojamais jau bija noticis, uzveikta, izpluinīta un sāpīgi apkaunota, meitene atkal tika palaista vaļā. Kādu vakaru Merija sēdēja, iedziļinājusies grāmatā «Šarlote Merija», un Hamlets, pie saimnieka kājas piespiedies, meiteni cieši vēroja. Viņa jau pirms laba brīža bija sev teikusi, ka ir smieklīgi.uztraukties par to, ko dara Hamlets, ka tas nebūt neskatās uz viņu, ka tas galu galā ir tikai suns — un tā talak.

Bet šovakar Mērija jutās nogurusi — meitene bija lasījusi tik ilgi, kamēr galva saka sāpēt; Hamlets smējās par viņu, suņa acis caur pinkām raudzījās ciniski, augstprātīgi un nekaunīgi. Hamleta lupas bija savilktas smīnā, bārda izslieta. Pēkšņā neprāta uzliesmojumā Mērija paķēra «Pērļu viju» un svieda ar to sunim. Grāmata Hamletam trāpīja (gan ne visai stipri), un tas palaida to aso, melodrama Lisko kaucienu, kuru parasti lietoja tad, kad vairāk nekā suņa ķermenis tika ievainota tā cieņa. Džeremijs pacēla acis, novērtēja notikušo un sekoja jauka scēna. Mērija krita histērijā, spārdīja ar kājām zemi un gaudoja. Džeremijs, gluži balts nobālējis, stāvēja un neteica ne vārda, tikai skatījās tā, it ka masu ienīstu, un nav šaubu, ka tobrīd viņš to arī darīja. Sis skatiens bija tas, kas Mēriju biedēja vairāk par visu pasaulē.

Meitene raudāja, slima palikdama; tad viņa ņemas tik pazemojoši atvainoties, ka brālis vel vairak sadusmojas; visbeidzot jāteic, ka velak viņa mēdza atsaukt atmiņā ši notikuma vissīkākās detaļas vel ilgi pēc tam, kad Džeremijs to visu jau bija pavisam aizmirsis.

2

Dažas pirmās nedēļas Govju ferma Mērija aizvadīja laimīga noskaņojumā. Meitenei tur bija daudz pašai savu, īpašu prieciņu, piemēram, viņa ierāpās kādā no vecajam ābelēm aiz majas un, no visas pasaules droši noslēpusies, lasīja gramatu; citreiz augļu darza tumšajā pakrēslā vai saules pielietajos laukumiņos, iztēles vadīta, viņa devās brīnumainās dēkas, bet dažkārt iezagās bēniņos un šķūņos, iedomādamās, ka tie ir tādu traku briesmu un šausmu pilni, kādas uzveikt iespējams tikai ar viņas drosmi un pratu. Turklāt Monka kundze pret Mēriju izturējās ļoti laipni un klausījās viņas fantāzijās ar apbrīnojamu pacietību. Merija jau nevarēja zināt, ka pēc viņas runām Monka kundze vienmēr, galvu šūpodama, sacīja vīram: Та

vien rādās, ka sitas tārpiņš nav samā pasaule uz ilgu . . . Nav uz ilgu . . .

Pie tam sakuma Džeremijs izturējās laipni un iecietīgi. 7.ens jutās tik laimīgs, ka viņam bija vienalga, ko dara citi, un viņš klausījās Merijas pasakas gluži tapat ka senāk savā nodabā klusām svilpodams, ļoti iespējams, māsas stāstījumu nemaz nedzirdēdams, toties neizrādīdams ne mazāko nepacietību. Taču pec pirmajam nedēļām

zēns atkal aizslīdēja projām no Mērijas pasaules — un šoreiz tālāk nekā jebkad. Viņš devas garās pastaigās ar Hamletu un neņēma masu līdzi; viņš tik neskaidri atbildēja uz meitenes jautājumiem, ka viņa saprata — brālim viņa ir tukša vieta; viņš Merijai visādi darīja pāri un, ja viņa žēlojās, kārtīgi sadeva. Meitene bija pārliecināta, ka pie visa vainīgs tas šausmīgais suns. Tagad Džeremijs ne bridi nešķīrās no Hamleta. Brīvā dzīve laukos, kur nebija mācību un stingra dienas režīma un kur nevajadzēja īpaši rūpēties par savu izskatu, ļāva berniem vaļu un līdz ar to attīstīja viņu individualitātes. Helena tagad arvien vairak laika pavadīja kopa ar pieaugušajiem, kļuva par neaizstājamu -«mātes palīdzi» un kopa ar Kola kundzi divreiz pat apciemoja kaimiņmāju saimnieces — ar šiem apmeklējumiem meitene ilgi nebeidza lepoties. Turklāt Helena aizvien vairak uzmanības veltīja Barbarai, toties Mērijai tika liegts piedalīties šajos rituālos, jo viņa «Barbaru vienmēr saraudina».

Tālab Mērija bieži bija gluži viena un visas pārestības uztvēra divtik asi kā agrāk. Meitenes aizdomīgums pret Hamletu jau izvērtas par īstu māniju. Merija allaž pati pie sevis bija skaļi runājusi, un tagad reizem varēja dzirdēt, ka viņa sev stāstā: ja nebutu tā suņa, Džeremijs vienmer butu kopa ar viņu, Mēriju, viņš spēlētos ar māsu, viņi abi kopā ietu pastaigāties un kopa smietos, ka to bija darījuši senāk. Meitenei bija izveidojies nelāgs paradums raudzīties uz brāli ar kvēlu, ciešu skatienu. Bieži vien zēns pacēla acis un sastapās ar milzīgajām, mēnessveidīgajām brillēm, kuras izgaismoja ludzošu, pār metošu skatienu.

— Mērij, nākamreiz tu man dabūsi!

Meitene koši nosarka un trīcošām lūpām iebilda:

— Es taču neskatījos!

— Skatījies gan!

— Nē, neskatījos vis!

Skaidrs, ka skatījies — blenzi ta, it kā es būtu indiānis vai ķīnietis. Ja man seja ir netīra, tad tā ari pasaki.

— Nav netīra.

— Nu tad . . .

— Tu vienmēr esi tik skarbs.

— Es neesmu skarbs — tu vienīgi esi tik dumja . . .

— Senāk tu visu laiku neatkārtoji, ka es esmu dumja. Tagad tu to saki katru bridi!

— Tu jau arī esi dumja!— Tad, redzēdams, ka māsas acīs sariešas asaras, viņš piecēlās un aizgaja projām. Džeremijs negribēja but rupjš pret masu; viņš taču to mīlēja — bet nevarēja ciest scēnas.

— Merija tagad vienmer par kaut ko gaudo,— zēns gribēja dali ties domās ar Helenu.

Ej nu?— Helēna vienaldzīgi atteica.— Mērija vēl ir tik sīka.

Un Mērija itin visa saka vainot suni. Meitenei likās, ka viņa to sastop ik uz soļa. Govju fermai bija daudz piebūvju, tumšas, nelīdzenas trepes, zemi griesti, savādi, jocīgi nostūri un durvis, kas pēkšņi veras visnegaidītākajās vietās. Merijai šķita, ka šajā mājā mīt divi Hamleti. Bieži vien vakarā, kad meitene gribēja nokļūt savā istaba un steidzas pa gaiteņiem, baidīdamas tur nezin ko ieraudzīt, klupa uz nelīdzenās grīdas dēļiem un līdz ar sveces tauku smaržu ievilka nāsīs arī peļu un salmu smaku, viņas priekšā sazin no kurienes pēkšņi iznira Hamlets, kurš joņoja apkārt kā Baltais Trusis*, kas dodas svarīgās darīšanās.

Suns mēdza parādīties tik klusu un lika sevi manīt tik pēkšņi un stipri, ka meitenes sirds nerima dauzīties vēl krietnu bridi pēc tam, un tādos vakaros viņa neuzdrīkstējās kā parasti palūkoties, vai zem gultas neslēpjas laupītāji, bet, aizmigt nespēdama, gulēja, trīcēja aiz satraukuma un ausījās vien. Kad beidzot Mēriju pieveica miegs, pa sapņiem meiteni vajāja šaušalīgs suns, kas sastāvēja no vienām vienīgām pinkām un acīm un kas, kājām dipot, trenkāja viņu apkart pa visu istabu, no kuras nebija izejas. Viens no pašiem gudrākajiem suņiem būdams, Hamlets ātri vien atklāja, ka Merija to ienīst. Hamlets nebija jūtelīgs dzīvnieks un netērēja laiku, prātojot, ka pielabināties ienaidniecei,— suns meitenei gluži vienkārši nepievērsa uzmanību. Taču Hamlets nespēja atturēties no tās ciniskās un ironiskās baudas, kādu tam sagādāja meitenes acu priekšā izrādītā lielīšanās ar savu mīlestību pret saimnieku. Hamlets vēl neparprotamak nekā jebkad lika manīt savu pieķeršanos Džeremijam; suns leca zēnam virsu, laizīja viņa rokas un kūleņoja viņa priekšā, kad Mērija bija turpat tuvumā, un tad pēkšņi ļoti tieši un ļoti nopietni sāka raudzīties viņai acīs, it ka būtu pats godīgākais un paklausīgākais suns visa apkārtnē. Hamlets patiešam nevēlēja meitenei Jaunu; suns varēja atļauties neņemt vērā visas Mērijas pasaulē, jo par sievietēm nepavisam nebija augstās domās. Hamletam gluži vienkārši patika kādu paķircināt, un Merija tam labi noderēja. Meitenes deļ suns dabūja papriecāties.

Pēc tā atgadījuma pie jūras piknika dienā Džeremijs uz kādu laiku krita nežēlastībā. Pieaugušie pamanīja, ka zēns ir krietni paaudzies un neviens vairs netiek ar viņu galā. Viņš nebūt nebija ļauns vai negodīgs, viņš fermā nesapinās ar sliktiem puikām, nemeloja un nezaga — nē, par to nu nevienam nenācās raizēties; taču bija skaidri redzams, ka veidojas zēna paša griba un bez īpašas nepaklausības viņš dara to, ko veļas, un tas ļoti mulsināja vecākus. Nežēlastībā kritis, Džeremijs vel vairak nošķīrās no citiem; noteiktajā laikā viņš gan pārnāca mājās, bet nekad nestāstīja, kur bijis un ko darījis. Tēvam nebija ne mazākās ietekmes uz dēlu, turpretī tēvocis Semjuels spēja

panākt no Džeremija itin visu, ko gribēja,— un tas, Emijtantes vārdiem runājot, «bija patiešam bēdīgi».

Labi vien ir, ka septembri Džeremijs dosies uz skolu,— māte nopūzdamās atzina.— Sievietes roka viņu vairs nespej valdīt.

Mērija drudžaini alka piedalīties braļa piedzīvojumos. Ja tikai Džeremijs viņai atklatu, ko savu pastaigu laikā dara! Bet nē — to zinaja vienīgi Hamlets. Varbūt tad, ja zēns neņemtu līdzi suni, viņš ņemtu līdzi masu? Kad Mērijas smadzenēs atplaiksnījās ši doma, meitene tai pieķērās un vairs nelaida to projām. Brālim taču tikai bija vajadzīgs līdzgaitnieks. Ja Hamleta nebūtu, Džeremijs pasauktu viņu, Meriju. Ja Hamleta nebūtu . . . Meitene sāka šo jautājumu apcerēt. Viņa prātoja . . . Viņa kaut ko apsvēra. Viņu šausmināja pašas ļaunums; viņa centās izmest šo uzmācīgo domu no galvas, taču tā atkal bija klāt.

Galu galā, patiesība nevienam nav jauzzina. Kadas pāris dienas Džeremijs paseros — un tad Hamletu aizmirsīs. Meitene bija ievērojusi to viru, kurš staigaja apkārt, suņus pārdodams — suņus pārdodams un pirkdams.

Viņu šausmināja pašas Jaunums.

3

Pienāca augusta pēdējas dienas un līdz ar tam — brīvdienu beidzamā nedēļa. Gaisā jau vēdīja rudens smarža, lapas metās zeltainas un sārtas, un karstajām vasaras pēcpusdienām sekoja dzestri, strauji satumstoši vakari. Merija nebija īsti vesela — viņa bija saaukstējusies un tagad dzīvoja kaitinošā neziņa, jo vienu dienu tika lauka no istabas, bet otru—ne. Tas meitenei bojāja omu, un naktīs viņai murgos rādījās dūmu mutuļi, kas veļas iekšā pa logu, čūskas uz grīdas un sarkanas liesmas, kuras no griestiem šaujas uz viņas pusi. Tieši ši īpašā veselības stāvokļa deļ doma par to, ka ar Hamletu kaut kas ir jādara, ieguva par meiteni tādu varu. Viņa apsvēra šo jautājumu no visam pusēm. Merija negribēja nodarīt sunim ļaunu; viņa domāja, ka pēc paris nedēļām pie jaunā saimnieka tas jau jutīsies gluži laimīgs — ka nekā tas taču pavisam nejauši bija ieklīdis Kolu mājās, tātad bija pieradis pie klejotāja dzīves. Merija uzskatīja, ka nevienam nekas nav jāzina. Tas bus noslēpums, ko viņa glābās dziļi sevī.

Septembrī Džeremijs dosies uz skolu, un līdz tam laikam viņai jaatgūst braļa draudzība. Viņa iztēlojas visu garo rudeni, kuru nāksies pavadīt bez braļa, grimstot sāpīgās atmiņās par šo nelaimīgo vasaru. Merija bija ārkārtīgi jūtelīga meitenīte. Kā jau bieži gadās

к

tādas reizes, kad cilvēks, sirdsapziņas balsi noslāpējis, plāno ļaunu darbu, Mērijai pēkšņi radās izdevība savu nodomu īstenot..

Kādu ritu, negribēdams ilgāk klausīties kādā no Merijas garajām pasakām, Džeremijs zaudēja savaldu.

— Tu vienreiz izbeidz!— viņš iesaucās.— Tu visu laiku kriti uz nerviem. Emijtante saka, tu viņu padarīšot traku.

— Man vienalga, ko saka Emijtante!— Mērija atsvieda, gandrīz asarās izplūzdama.

— Mēs ar Hamletu ejam pastaigāties. Man tavas muļķīgās, vecās pasakas ir līdz kaklam!—Tad zēns pēkšņi apstājās un palūkojās uz Mēriju, kura, kā jau parasti, bija sakusi raudāt.

— Paklau, Merij, kas tev pēdējā laika noticis? Tu nepārtraukti raudi vai dari kaut ko tamlīdzīgu. Un skaties uz mani tadam acīm, it ka es būtu izdarījis nezin ko briesmīgu. Es taču neko tādu neesmu darījis!

— Es — jau — nesaku — ka — esi,— Mērija izstostīja. Zēns paberzēja degunu tā kā tajās reizēs, kad bija apmulsis.

— Ja es esmu vainīgs, tu man pasaki. Ir tik muļķīgi vienmer raudāt! Brīvdienas tūlīt būs cauri, un tu nebūsi darījusi neko citu kā tikai pinkšķējusi.

— Tu — tagad — nekad — neesi — kopā — ar mani,— Mērija šņukstēja.

— Nu ja, es taču esmu aizņemts.

— Neesi vis! Cilvēks nevar but aizņemts viens pats!

— Var gan!— Zēnam saka zust pacietība.— Lai vai kā — tu va rētu mūs ar Hamletu likt miera. Tu visu laiku vienam no mums mācies virsū!

— Ne, nemācos vis!— Meitenes rīkli aizžņaudza briesmīgas elsas, un tad viņa izgrūda:— Tagad tev prāta tikai Hamlets! Es gribētu, lai viņš nemaz nebūtu pie mums uzradies! Pirms tam bija daudz jaukāk!

Tad nu Džeremijs neizturēja.

— Ak, cik tu vel esi šika! Tu ar visām savām muļķībām esi man galīgi apnikusi!— zēns iesaucās un metās projām.

Mērijas apsarkušās acis, kas noraudzījās brālim nopakaļ, bija augošas apņēmības pilnas.

Un sagadījās tā, ka tajā pašā pēcpusdiena Džounza jaunkundze uzaicināja Mēriju iet pastaigāties; tiklīdz abas izgaja pa vārtiem, atjoņoja Hamlets un viņām piebiedrojās. Suns nemēdza viņas bieži pagodināt ar savu klātbūtni, jo sevišķi nicināja sievietes tad, kad viņas gāja pastaigāties, taču todien Hamleta saimnieks bija aizņemts ar tārpu rakšanu sakņu dārzā, un, kādu ceturtdaļstundu šai saistošajai nodarbei veltījis, suns devās projām pameklēt kādu dzīvāku rotaļu. Hamlets nolēma pievienoties Džounza jaunkundzei; viņš taču varēja darīt, ko grib: varēja izklaidēties, vērojot jaunkundzes bezcerīgos

pūliņus saukt viņu pie kārtības, un varēja pakaitināt Meriju; ta nu suns, asti gaisā izslējis, līksmi joņoja uz priekšu, iedomātas žurkas apriedams un degunu dzīvžogos bāzdams.

Sirdij piepeši cieši sažņaudzoties, Merija apjauta, ka liktenīgā stunda ir klāt. To aptvērusi, meitene jutās tik ļauna, ka nevarēja saprast, карее zeme neatveras un viņu neaprij kā tas bija noticis ar tiem nelaimīgajiem cilvēkiem Bībele. Bet ne, zeme bija pavisam mierīga. Debesīs svītras un apļus zīmēja mazi, pienbalti mākonīši, pa brīdim kāda lapa atravās no koka, drusku pakavējās gaisā un tad lēnām nolaidās zeme. Dzīvžogi slejas tumši zaļi, augsti un biezi gar putekļaino ceļu; nedēļām nebija lijis. īsti stabila pasaule. Dusmodamās uz Likteni, Mērija prātoja, kā tikt galā ar darāmo.

Džounza jaunkundze, kura todien bija priecīga un optimistiski noskaņota, liega tonī dalījās savās jaunības atmiņās. Parasti Mērijai ļoti patika šī atmiņu noskaņa. Todien no Džounza jaunkundzes sacītā meitene nedzirdēja ne vārda.

— Es tik labi atminos, kā māmiņa sacīja manam dārgajam brālim: «Dari, ko vien gribi, manu zēn. Es tev uzticos.» Un patiesi — Alfrēdam varēja uzticēties ka nevienam citam bērnam. Ta ir ievērības cienīga lieta; es nevaru atcerēties nevienu reizi, kad Alfreds butu bijis negodīgs. «Mazi meli,» viņš bieži atkārtoja, «arī ir meli, un meli ir grēki — vai nu tie ir lieli, vai mazi, tie vienmēr ir grēki.» Un es atceros, ka viņš bieži vien māmiņai radīja lielas neērtības, pateikdams apmeklētājiem, ka viņa ir mājās, kaut ari viņa bija lugusi to neatklāt. Zēns uzskatīja, ka viņa pienākums ir runāt patiesību, un ta māmiņai ari pateica. «Neliec man melot, mamiņ,» atceros brāli sakam, «to es nespēju.»

— Tāpat kā Džordžs Vašingtons*,— Mērija noteica, pēkšņi sadzir dējusi Džounza jaunkundzes pēdējos vārdus.

— Es biju pārliecināta, ka viņš līdzinās daudzām slavenām vestu riskam personībām. Atceros, reiz es lasīju par Olivcru Kromvelu* . . . Kur tad suns? Hamlet! Hamlet! Vai tikai nav sācis trenkāt kādu aitu?! A! Tepat jau viņš ir! Hamlet, tu palaidņa suns!

Gājējas tuvojās vienai no savam iemīļotākajām ši apvidus vietām — Mellota mežam. Te, šī meža malā, zeme itin ka metās skriešus: labības lauks pargāja mazā, zaļā ielejā, kur ciešos puduros auga koki, no kuriem bija redzamas tikai pašas galotnes — tik dziļi tie atradās; aiz ielejas vīdēja jūra. Izskatījās, ka tā ir turpat blakus, taču īstenībā līdz tai bija četras jūdzes. Si ainava atklāja vienreizēju gaismu un ēnu saspēli. Mākoņi kā milzīgi putni ar melniem spārniem traucās par gaišzaļo ieleju, un labības lauka iesarkani zeltaino blāzmu vējš itin ka uzsvieda dūmakainajā gaisā un tad ka zeltainu ēnu pārslīdināja par zemi, lai, brāzmai norimstot, ta atkal atgrieztos sava vietā. Aiz Mellota meža atradas Mellota ferma, veca astoņpadsmitā gadsimta

māja, ar kuru bija saistīts kāds jauks, traģisks nostāsts ar slcpkavibu un spoku; tas, protams, Mellota mežam piešķīra īpašu pievilcību. Kad viņas nonāca Mellota meža mala, Merija palūkojās apkārt. Tur, pie Refielas ceļa, kas vijās gar mežu, meitene reiz bija redzējusi suņu viru, kurš ieturēja maltīti, ēdamo uz sarkana kabatlakata izlicis. Šodien no vira nebija ne miņas. Viss bija tukšs un kluss. Vienīgi mazais mežs, kam pāri slīdēja mākoņi, izdvesa īsas apmierinājuma nopūtas. Hamlets, kuram bija apnicis dzīties pakal iedomātiem trusīšiem, mierīgi gaja Merijai blakus. Ko tad viņai bija darīt? Atkal uzmācās mokošā sajuta, ka viņu pārņēmis kaut kas daudz stiprāks par viņu pašu un tas spiež paveikt šo grēka darbu. Šķita, Mērijai vairs nav pašai savas gribas — viņa tikai vēro kādu citu cilvēku pastrādājam nežēlīgu nelietību, kas stindzina meitenes sirdi. Ka Merija to varēja? Bet viņai tas bija jādara. Kāds cits to darīja viņas vieta.

Patiesi likās, ka tas ir tā. Džounza jaunkundze ieteicās —ja jau viņas esot šurp atnākušas, viņa labprāt iegrieztos pie Endrjū jaunkundzes, Mellota fermas saimnieka māsas. Endrju jaunkundze esot viņai apsolījusi zoss olas. Viņas atvēra vārtus, pārgāja pāri pagalmam un pieklauvēja pie mājas durvīm. Netālu atradās liels šķūnis, kura smagas durvis bija vaļa. Hamlets attupās un, meli izkāris, apmieri nāti elsodams, sapņaini noraudzījās uz zosu bariņu.

— Pagaidi mirklīti, Merij, Džounza jaunkundze teica.— Es ilgi neuzkavēšos.

Jaunkundze pazuda. Joprojām savādā noskaņā, it ka darbotos kāds cits, nevis viņa pati, meitene aizgaja līdz šķūnim un klusītēm pasauca suni. Hamlets, šķūni žurkas smaku sajutis, meitenei sekoja. Mērija aši aizgrūda ciet durvis; suns, kuru vēl joprojām interesēja žurka, devās iekša šķūņa satraucošajā tumsā. Meitene zibenīgi nolie cas, nomauca sunim kakla siksnu, paslēpa to savas drēbēs un tad ieslodzīja Hamletu šķūnī. Mērija zināja, ka tas vel kādu brīdi dzīs pēdas žurkai, un, vainas pilnu atvieglojumu izjuzdama, viņa redzēja Džounza jaunkundzi iznākam no majas tieši tad, kad grēka darbs bija paveikts.

— Endrjū jaunkundzes nav mājās,— Džounza jaunkundze paziņoja.— Visi aizbraukuši uz Liskainas gadatirgu.

Viņas atstāja fermu un pa ceļu devās projām. Hamlets vel nebija sācis gaudot.

4

Džounza jaunkundze bija iepriecināta.

— Tik jauka kalpone!— viņa jūsmoja.— Viena no vecā kaluma dienestniecēm. Viņa man pastāstīja, ka kopā ar šo ģimeni aizvadījusi

piecdesmit gadus, šūpojusi uz ce|iem Endrjū kungu. Padomā tik! Го lielo, resno viru, kāds viņš tagad kļuvis! Laikam dzer par daudz alu. Man šķiet, visi tie salmi un siens, kas te ir visapkārt, liek just slāpes. Jā, patiešām jauka sieviete. Viņa pavēstīja, ka visa Glebšīrā nekur neesot tik laba krējuma ka viņiem. Domāju gan, ka viņai ir taisnība. Bet galu gala — nekad jau nevar skaidri zināt. Es atceros, ka mājās . . .

Tad jaunkundze aprāvās un iesaucās:

— Kur Hamlets?

Juzdamās ļaunaka nekā jebkad, Mērija caur brillēm skatījās uz ceļu, kas aizvijas tāluma.

Es nezinu, Džounza jaunkundz,— meitene sacīja. Viņas bija atstājušas aiz muguras mežu un fermu, un priekšā bija tikai gara, baltā ceļa lente, ko ieskāva augsti dzīvžogi.

Varbūt suns palika fermā?— Džounza jaunkundze pratoja.

Tad pār Mērijas lūpām nāca visnekaunīgākie meli.

Ak ne, Džounza jaunkundz! Viņš nesen paskrēja mums garam. Vai tad jūs nemanījāt?

Nemanīju vis. Man šķiet, suns būs aizskrējis mums priekšā. Dažreiz viņš pats dodas uz mājām. Palaidņa suns! Gan mes to panāksim.

Bet viņas Hamletu, protams, nepanāca. Viņas iegāja pa Govju fermas vārtiem, bet no Hamleta joprojām nebija ne miņas.

Ak Dievs, ak Dievs!— Džounza jaunkundze satraucās. Es ceru, ka suns ir mājas. Ko Džeremijs teiks, ja bus noticis kas slikts?!

Merija tagad smagi vilka elpu, it kā būtu skrējusi uz dzīvību un nāvi. Saja brīdī viņa atdotu visu, kas vien viņai piederēja, lai izdarīto pārvērstu par nebijušu. Ja meitene ieraudzītu Hamletu jožam pa ceļu uz māju pusi, viņa sāktu raudāt aiz atvieglojuma; likās, ka tas ārējais spēks, kas Merijai bija licis pastrādāt šo nedarbu, pēkšņi būtu palaidis viņu vaļā: kad meitene bija paveikusi, ko tas licis, tas pagaisa, atstādams viņu aci pret aci ar nodarījuma sekām. Mērijas jūtīgajā dvesele dīvaini mijās bailes no Džeremija dusmām un žēlums, ko izraisīja iztēles uzburtais nabaga Hamlets, kurš — pārbijies, izslāpis un gluži vientuļš — rēja, cik jaudāja. Meitenei sāka klabēt zobi, un viņa žņaudzīja rokas.

Džounza jaunkundze pagājās pa pagalmu, saukdama:— Hamlet! Hamlet!— Tā kā visa ģimene nupat bija sapulcējusies pie tējas galda, jaunkundzes saucieni izraisīja vislielāko satraukumu.

Vai tad Hamlets atskrēja atpakaļ? Mums likās, suns aizgāja jums līdzi.

Apgāzās kāds krēsls. Džeremijs apskrēja apkārt galdam, lai tiktu tuvāk Džounza jaunkundzei.

Kas noticis? Kur ir Hamlets?

— Mes domājām, k;i viņš aizsteidzies mums pa priekšu. Viņš uz ceja paskrēja mums garām, un mēs domājām . . .

Viņas domāja! Dumjas sievietes! Ka Dievs, kurš nopratina ikvienu, zēns nostājās Džounza jaunkundzes priekšā un apbēra viņu ar jautājumiem. Kur viņas bijušas? Pa kādu ceļu gājušas? Vai iegriezušas mežā? Kura vietā Hamlets viņām paskrējis garām?

— Es nezinu, Džounza jaunkundze uz pēdējo jautājumu atbildēja. Es viņu neredzēju, Mērija redzēja.

Džeremijs pievērsās māsai.

— Kur tu Hamletu redzēji?

Mērija nespēja atbildēt. Meitenes mēle nekustējās, lupas nevērās vaļā; viņa varēja tikai papurināt galvu ka gatavā idiote. Viņa nespēja novērsties no braļa sejas. Tā bija izmisusi seja. Daudz labāk par jebkuru citu meitene zināja, ko Hamleta zaudēšana brālim nozīmē. Mērija izprata Džcremiju daudz labāk nekā visi pārējie, un tā bija viņas nelaime.

Bet viņa nebija domājusi, ka tas Džeremiju varētu skart tik stipri.

— Es jau ne — es taču nevarēju . . .

- Tur ir suņu virs, — zēns izmocīja. Tas bus suni nozadzis!

Un vienā mirkli viņš bija laukā no istabas.

To nu Mērija vairs nevarēja izturēt. Meitene sekoja brālim, aptvērusi, ka viss tūlīt būs pagalam, jo viņa, kā jau vienmēr, ir vāja, kad vajadzētu but stiprai, pieļāvīga, kad vajadzētu būt cietai, laba, kad vajadzētu būt Jaunai, un Jauna, kad vajadzētu būt labai. Bet viņa nejaudāja neko sev padarīt. Lupām trīcot un sirdij dauzoties tik spēji, it ka tā gribētu saraustīt gabalos visu augumu, Mērija brālim līdzi izgāja no istabas. Viņa atrada Džeremiju hallē meklējam svārkus.

— Kurp tu iesi?— meitene nedroši vaicāja.

— Kurp es iešu?— zēns nikni atsvieda.— Un ka tu doma? Viņš dusmīgi noraudzījās māsā.— Jautājums tieši tavā gara.— Tad zēns apravās un pēkšņi sāka lūgties:— Mērij, vai tu nevarētu atcerēties? Drīz vien kļūs tumšs, un tad, ja mums jāgaida līdz rītrītam, suņu vīrs Hamletu notvers. Ka nekā viņam taču ir kakla siksna . . .

Tad nu Mērija vairs neizturēja. Viņa saka šņukstēt, iebāza roku kleitas kabatā un pasniedza brālim siksnu.

— Te ta ir! Te ta ir!— meitene histēriski sauca.

— Ta ir pie tevis?— Zēns skatījās uz māsu, un viņam lēnām pamodās aizdomas.— Ka tas var būt? Ko tu esi izdarījusi?!

Asarām netīras svītras seja ievelkot, Mērija neprātīgām acīm raudzījās uz brāli un izstiepa roku uz viņa pusi.

Es to noņemu. Es ieslodzīju Hamletu Mellota fermas šķūnī. Es gribēju, lai viņš pazūd. Es gribēju, lai tev vairs nav suņa. Es viņu ienīdu—jo tu vienmēr dzīvojies ar viņu, nevis ar mani!

Džeremijs pakāpās atpakaļ, un zēna acīs vīdēja kaut kas tāds, kas meitenes elsām piepeši lika aprauties; Merija ievilka elpu, viņas skatiens muļķīgā veida bija ka piekalts brāļa sejai — tā trīcošs trusītis nespēj atraut acis no čūskas.

Savā parastajā balsi Džeremijs pārvaicāja:

Tu Hamletu ieslodzīji? Tu negribēji, ka to atrod?

Mērija vairākkārt apstiprinoši pamāja ar galvu, it kā tagad viņai iespējami ātrāk vajadzētu brāli pārliecināt par šo . . .

— Ja, jā, jā! Es to izdarīju ... Es zinu, ka man nevajadzēja tā darīt, bet es nespēju . . .

Džeremijs sagrāba māsas roku un sāka viņu purināt tādā pēkšņu, mežonīgu dusmu uzplūdā, kas viņam nepavisam nebija raksturīgs, tālab šķita īpaši briesmīgs.

— Tu ļauna, ļaunā! . . . Tu, Mcrij, esi čūska!

Meitene spēja tikai nodurt galvu un šņukstēt. Brālis palaida viņu vaļā.

Kurā šķūnī tas bija?

Viņa aprakstīja to vietu.

Vel vienu nicīgu skatienu māsai veltijis, Džeremijs skriešus metās pār pagalmu projām.

Hallē vel joprojām neviens nebija ienācis; Merija varēja doties uz savu istabu, nebaidoties, ka viņu kāds traucēs. Meitene nokļuva istaba, kur, vakara krēslai aužoties, valdīja baltā un melna krāsa. Aiz loga vakarvējš šalca dārza tumšajos kokos, un tālumā tik tikko dzirdami dunēja jura. Merija apsēdās tur, kur, nelaimīga juzdamās, sēdēja vienmēr,— skapī, galvu pret drēbēm atspiedusi. Tas kaut kāda veidā meiteni nomierināja; tām pieglaudušies, viņa vairs nebija tik vientuļa, tik stipri neizjuta garās istabas tukšumu, logu rāmju balto starojumu, darza slaiko gobu galotņu noslēpumaini sazvērniecisko saskaršanos.

Merijai uznāca histērisku raudu lekme; viņa ar zobiem iekodās drēbēs, kas karājās virs galvas, un pēkšņi sajuta nelabumu, nogurumu un pilnīgu spēku izsīkumu; acis kaisa, rīkle bija izkaltusi. Kādēļ gan viņa bija pastrādājusi kaut ko tādu — viņa, kura tā mīlēja Džeremiju! Vai brālis jelkad viņai piedos? Nē, nemūžam; to viņa bija izlasījusi zēna sejā. Varbūt tomēr — tad, ja Džeremijs ātri atrastu Hamletu un tūlīt atgrieztos mājas? Varbūt Hamlets ir pazudis uz mūžiem! Tad Džeremija sirds salūzīs.

Pilnīgi pagurusi, meitene aizmiga, un māte viņu uzgāja tikai tad, kad istaba jau bija kļuvusi pavisam tumša un tanī šaudījās melnas ēnas.

— Bet, Merijl— Kola kundze iesaucās.— Ko tu šeit dari? Mes nesapratām, kur tu esi palikusi. Un kur ir Džeremijs?

Džercmijs!— Visu atcerēdamās, meitene uztrukas augšā.— Vai viņš nav pārnācis? Ak, tad viņš ir nomaldījies un viņu nogalinās, un tā būs mana vaina!— Un Mērijai uznāca vel viena histērisku raudu leknie.

Mate saņēma meitenes roku.

— Mērij, paskaidro man, ko tu esi izdarījusi?

Zobiem klabot, galvai sāpot la, ka skatiens aizmiglojās, Merija mātei visu paskaidroja.

Un tu to ieslodzīji? Kāpēc . . . Ak, Merij, ļauna meitene! Un Džeremijs . . . Viņš jau divas stundas ir projām . . .

Mate aizsteidzās, atstādama Meriju tumšajā istabā gluži vienu.

5

Mērija tika atstāta itin visām šausmām, kas vien var sagrābt vientuļu, histērijas pārņemtu bērnu, bailēm par Džeremija likteni, bailēm par pazudušo Hamletu, bailēm no pašas noziegumiem un, pāri visam, bailēm no tumšās istabas, vēja locītajām gobām un tumsas, kas sabiezēja arvien vairak. Viņa nespeja ne pakustēties, nespēja pat aizvērt durvis skapim, kurā, patvērumu meklēdama, atkal bija ielīdusi. Meitene raudzījās uz loga gaišo laukumiņu; tumšais rūšu šķeršļojums atgādināja restes, aiz kurām spokaini rēgojās mēness, kas drīz vien pacelsies virs koku galiem. Meiteni biedēja katrs troksnis; piena separatora dūkoņa fermas attālākajā daļā, kada laukstrādnieka svilpošana pagalmā, kāda paklusām dūdojoša zēna balstiņa, aizejošās dienas vēl dzirdamā atbalss — tas viss, ka meitenei šķita, viņu apsūdzēja, bakstīja viņai ar pirkstu acī, brīdinot no šausmīga, neizbēgama soda. «A! Tu esi ta maza meitene, kura pazaudēja Džeremija suni un salauza zēna sirdi!» visa apkārtne šķita sakam. Meitene bija pārliecināta, ka zem viņas gultas kāds ir paslēpies. Sis vecum vecās izbailes ar gandrīz jau smieklīgu neatlaidību Mērijai uzmācās katru vakaru pirms gulētiešanas, bet šovakar tās izstaroja tādas nenovēršamas šausmas un tādus draudus, ka asinis dzīslās sastinga. Viņa pieplaka pie skapi iekārtajam drēbēm un neatņemdamās skatījās uz melno joslu starp grīdu un baltajiem palagiem, kuru katru brīdi gatava ieraudzīt melnu masku, asinīm pielijušas acis vai rupju roku. Atmiņas par pavasari piedzīvoto ielaušanos viņu mājā Mērijai tagad uzbruka ar divkāršu speķu. Ak! Bez šaubām, bez šaubām tur kāds ir! Viņa sadzirdēja kādu kustību, zabaka švīkstu pret grīdu, kāda šaušalīga neģeļa biežos, sasteigtos elpas vilcienus . . .

Tad šo baiļu vietā паса daudz, daudz ļaunākas — tās radīja pārliecība, ka Džeremijs ir miris. Mērijai gar acīm, it kā ņirgādamās, slīdēja dažadas ainas: Džeremijs karājas koka; Džeremijs bez dzīvības

guļ meža vidu, uzticīgais Hamlets sastindzis zēnam pie sāniem; Džeremiju sadzēlusi indīga čūska, un viņš cieš briesmīgas mokas; Džeremiju ielenkuši mežonīgi viri, tie aizrauj no viņa projām Hamletu, iegāž zēnam pa galvu un pamet viņu beigtu zemē guļam.

Merijai šķita, ka šīs šausmīgas fantāzijas nomoka viņu stundām ilgi; viņa bija galīgi pārgurusi, gandrīz vai zaudējusi prātu aiz vientulības modinātā izmisuma, iedomām un sirdsapziņas ēdam; tad meitene ieslīga bēdu izraisītā stingumā, domāja tikai par Džeremiju, ilgojas pēc brāļa, lūdzās, lai viņš atgrieztos, stāstīja tukšajai, mēness pielietajai istabai, ka neko ļaunu nav gribējusi, ka darīs visu, ko brālis prasīs, ja vien viņš pārnāks, ka viņa ir ļauna meitene, ka nekad mūžā vairs nebūs ļauna . . . Un Merija vienatnē saņēma sodu.

Pec nebeidzamiem tumsas, šausmu un nelaimes gadiem meitene sadzirdēja balsis — un tad ari viņa balsi!

Merija izleca laukā no drēbju skapja un ieklausījās. Ja, tā bija brāļa balss. Viņa atgrūda vaļā durvis, izzagās cauri gaitenitim un pēkšņi uzskrēja virsu vairākiem mājiniekiem, kuri bija sapulcējušies trepju laukumiņā un kuru vidu atradās ari Džeremijs. Zēns bija ievīstīts tēva biezajos svārkos un, no tiem laukā lūkodamies, izskati jas ļoti maziņš un nebēdnīgs. Viņš bija ārkārtīgi satraukts acis mirdzēja, mute smaidīja, vaigus klaja sārtums.

Džeremija klausītāju pulciņu veidoja Helena, Kola kundze, Džounza jaunkundze un Emijtante. Viņš tām attēloja, ka bija skrējis pa ceļu «jūdzēm un jūdzēm, un jūdzēm tālu», ka beidzot bija atradis fermu, piezvanījis pie durvīm, apjautājies par Hamletu un ieraudzījis suni fermas virtuve lokam saldu teju; tam bija sekojusi vētraina tikšanas, un tad viņš bija braši paziņojis, ka atradis ceļu uz mājām bez citu palīdzības.— Viņi gribēja pārvest mani mājas divričos, bet es nebiju ar mieru. Viņi taču visu dienu bija pavadījuši gadatirgu un nepavisam nevēlējās atkal doties lauka no mājas. Es to labi redzeju.— Tā nu viņš ar Hamletu līksmi bija devies atpakaļceļā, bet sazin kādēļ nogriezies uz nepareizo pusi un pēkšņi viņi bija nonā kuši Mellota mežāl— Ziniet, tur bija tumšs ka pekle, kaut ari bija gaidāms mēness. Mes nekā nespējām saskatīt, un es nomaldījos arvien pamatīgāk. Beigās mēs gluži vienkārši apsēdamies zem koka. Neko citu nevarējām iesākt!— Pec tam, ka šķita, Džeremijs bija aizmidzis, un beigu beigās īsti romantiska veida Džims un zēna tēvs pazudušo bija atraduši.

Nu ja, viss ir labs, kas labi beidzas,— nošņaukādamās Emij tante sacīja. Kaut ari Džeremija uzvara pār dekāna Ernestu uz brīdi bija atmaidzinajusi šis dainas sirdi, jaunais māsasdēls viņai nepatika diez ko vairak par veco. Viņa karsti vēlējās, lai zēns par šo izlēcienu saņemtu sodu, bet, kad viņa ieskatījās Kola kundzes un Džounza jaunkundzes mirdzošajās acis, cerības saruka gauži mazas.

Mērija bija pavisam aizmirsta; neviens viņu nepamanīja.

— Gultā!— Kola kundze noteica.

Patiesi — kāds šausmīgs notikums!—sacīja Džounza jaunkundze.— Netieku vaļa no izjūtas, ka es esmu pie visa vainīga.

— Ko Mērija . . .— Kola kundze iesaka jautājumu. Un tad apklusa. Iespējams, mātei ienaca prātā, ka Mērija jau pietiekami sodīta.

Atslējusies pret gaiteņa sienu, Merija gaidīja. Džeremijs, kurš masu nebija pamanījis, nozuda sava istabā. Meitene pagaidīja vēl, tad saņēma visu savu drosmi un, rīklei satraukumā sažņaudzoties, kā cietumnieks, kurš paliek galvu zem giljotīnas* asmens, bikli pieklauvēja pie braļa durvīm.

Viņš sacīja:— Ienāciet!— un, istabā iegājusi, meitene ieraudzīja zēnu vienā kreklā un bikšturos stāvām uz krēsla un pūlamies pagriezt taisni pie sienas piekārto gleznojumu «Tētiņa Ziemsvētki*. Bildīte nekad nestāvēja taisni, kaut ari Džeremijs, kurš, lai cik dīvaini būtu, šādus trūkumus allaž pamanīja, bieži vien centās to iegrozīt pareizi,— un šis ierastais skats Mēriju drusku sapurināja.

— Vai tā negrib karāties taisni?— viņa tik tikko dzirdami pavai cāja.

— Ne, negrib vis,— zēns uzsāka un tad, pēkšņi aptvēris stāvokli, apmulsa.

— Man ļoti žēl, Džeremij,— nokardama galvu, meitene nomurmināja.

— Ak, bus jau labi,— viņš atteica, novērsās no māsas un pavilka gleznas aukliņu.— Un tomēr — tā bija gatavā neģēlība!— viņš piemetināja.

— Vai tu man piedosi?— viņa vaicāja.

— Ak, tas jau nav piedodams! Man šķiet, ka meitenes ir jocīgas. Es viņas nespēju saprast. Nu, šitā būs labāk ... Es tev saku, zem ta koka bija vienkārši šaušalīgi . . .

— Vai patiesi?

— Šaušalīgi! Tur tuvumā kāds gaudoja — kaķis vai ari kas cits.

— Tu taču man piedosi, vai ne?

Jā, jā... Klau, vai tagad ir taisni? Ak Dievs, tā taču pat netaisās palikt tur, kur vajag! Vainīga ir siena vai kaut kas tamlīdzīgs.

Žāvādamies zēns nokāpa no krēsla.

— Džims ir jauks,— viņš uzticēja māsai savu vērojumu.— Kādu dienu viņš mani paņems līdzi žurkas ķert!

Es nu iešu,— Mērija atkal sacīja un palika gaidot.

Džeremijs nosarka, tā kā gribēja kaut ko teikt, bet tad klusējot sniedza pretī ļoti netīru vaigu.— Ar labu nakti! viņš sacīja, izskati damies atvieglots.

Ar labu nakti!— brāli noskūpstījusi. Mērija atteica.

Meitene izgāja no istabas un aizvēra durvis. Viņa aptvēra, ka nu ir noticis pats ļaunākais. Brālis ir aizslīdējis projām pavisam projām no viņas pašas, no viņas pasaules, no viņas interesēm. Merija aizlavījās uz savu istabu un tur ar tik jaunam un nesavaldīgam bērnam pavisam neraksturīgu apņēmību un gara spēku sastapas aci pret aci ar vientulību.

XI nodaļa KARUSELIS

i

Brīvdienas bija beigušās. Kolu ģimene bija atgriezusies Polčestrā, un Džeremija dzīvē bija pienācis pats satraucošākais laiks. Vismaz ta viņam pašam likās. Varēja gadīties, ka vēlāk būs citi satraucoši notikumi,— piemēram, lauvu medības vai ari karš, vai nēģeru gūstīšana Āfrikas vidienē; zēns būs gatavs, kad pienāks laiks, bet šīs pēdējās nedeļas pirms došanās uz skolu viņam ļāva apjaust izredzes pirmoreiz mūža kļūt patiešām neatkarīgam. Otrreiz nebija iespējams kaut ko tādu pārdzīvot. Un tomēr viņam šķita, ka skolas laiks vel ir tālu, tālu. Tobrīd Džeremijs skaidri juta tikai to, ka ir kļuvis vīrišķīgāks, turklāt par pārmaiņām liecināja savādais nemiers un tāda kā nepacietība, kas nepameta viņu ne mirkli.

Septembris un oktobris Polčestrā bieži vien ir ļoti burvīgi mēneši; kā rādās, tur rudens atnes vairak siltuma un krāšņuma nekā jebkur citur. Meži gar visu Polupi līdz pašai jūrai ir kļuvuši tik izaicinoši grezni, ka to pārdrošība sajūsminātu ikvienu. Sis klusās upes ūdeņi plūst tik rāmi, ūdens līmenis ir tik gluds, ka zeltaino un liesmaini sārto piekrastes koku atspulgi visā savā krāšņumā iegulst pašā dzelmē, un tikai tad, kad kāda zivtiņa izlec no ūdens vai krastam pārkāries koks nomet kādu zariņu, spožais spogulis saplīst un visas krāsas sašķist un pārtop baltu zibšņu un peleku ēnu ņirbā. Pilnīgais klusums, kas apņēmis visu šo pasauli, katedrāles pilsētiņu padara miegainu, laisku; šķiet, visi to ir pametuši. Tā vien liekas, ka jau rudenī, katedrāles zvaniem zvanot, degošam lāpām smaržojot un baznīcas vīru klusajiem soļiem skanot, Polčestrā laižas ziemas miegā. Katru rudeni pilsētā notiek teoloģiska* konference, un jau ilgi pirms tās sākuma un tāpat arī ilgi pēc tas likumīga noslēguma pilsētiņu savā ziņa pārņēmuši baznīcas vīri — sveši baznīcas viri mīkstām, melnam cepurēm galvā; viņi ielūkojas Martina konditorejā, pasēž krēslainajā

katedrālē un paklausās ērģeļu balsis; galvas gaisa izslējuši, rokas aiz muguras saņēmuši, viņi dodas kalnup pa Orāniešu ielu, it kā pašās Debesīs kāpdami; viņi aptur mazus bērnus, glauda mazuļu paurišus un dala spožus grasišus; viņi apstājas pie Pūla grāmatnīcas un rakņājas pa veco grāmatu stendu, pirkstu nospiedumiem izraibinātus sprediķu krājumus pārcilādami; zinīgu izskatu pieņēmuši, viņi stāv un aplūko katedrāles lielās Rietumu durvis, cenšoties sazīmēt, kuri svetie un apustuļi uz tām attēloti; savos labākajos svārkos un cepurēs tērpušies, caur katedrāles rajonu viņi steidzas uz kādām dāmu viesībām vai arī, izskatīdamies svinīgi un satraukti, dodas iekšā paša bīskapa mītnē.

Tas viss, kā Džeremijs to ļoti labi zināja, pieder pie Polčestras rudens, taču galvenais notikums, kas nepārprotami iezīmē sezonas sākumu, vienīgā zīme, kas skaidri liecina, ka vasara ir cauri un pienācis rudens,— ir Nabagu tirgus.

Kopš neatminamiem laikiem šis gadatirgus ir bijis ievērojams notikums Glebšīras dzīvē. Pat tagad, kad gadatirgus vietu tautas izklaidēšanā ieņēmis kinematogrāfs. Nabagu tirgus katru gadu saviļņo visu apkārtni. Bet pirms trīsdesmit gadiem tas Polčestrā bija gada lielākais notikums. Mušu smalkajam aprindām tas, protams, ārkārtīgi nepatika. Vairākas dienas tirgus traucēja pilsētiņas mieru pilsētiņa šūpojās piedzērušu matrožu rokās; pilsētiņa kļuva par čigānu un blēžu, un neliešu mājvietu; šķita, ka pilsētiņā, kārtīgajā, piemīlīgajā, laimīgajā pilsētiņā, kādu nedeļu viesojas liesmojošas uguns un dejojošu ķiparu pasaule. Kāds tur brīnums, ka smalkie ļaudis šausminājās! Tikai vienreiz — tagad es runāju par mūsdienām bīskaps mēģināja to lietu izbeigt. Viņš aizrakstīja •«Glebšīras Rita Ziņotājam» un strikti apgalvoja, ka šaja apgaismes un kultūras laikmetā visiem tiem, kuriem patiesi rup mūsu dārgās dzimtenes veselīga attīstība, Nabagu tirgus nevar būt pieņemams. Ai, ikvienu pārsteigtu tā vētra, ko sacēla bīskapa protesti! Ļaudis rakstīja no grāfistes malu malām, un pienāca arī prasīgas vēstules no Jaunze landē un Dienvidāfrika mītošajiem Glebšīras patriotiem. Un kas notika pašā Polčestrā! Ikviens pat tie, kurus visvairāk šausmināja gadatirgus nekrietnības,— juta sašutumu. Atteikties no tirgus! Tā taču ir viena no retajām parādībām, kas vel saglabājusies no tās vecas, labas Anglijas, kuras jaukumus mēs (ik jūsmīgi paturam atmiņā un kuras atliekas tik vieglu sirdi sabradājami Ne, gadatirgum ir japaliek, un, es nešaubos, tas paliks līdz pašai pēdējai mūsu nācijas mūža dienai. Man diemžēl jāsaka, tirgus ir zaudējis ļoti daudz no ta spožuma, kas tam piemita pirms trīsdesmit gadiem. Tolaik notika grāfistes jūras ļaužu iebrukums Polčestrā. Visu ta apvidus mazo ostu un piestātņu zvejnieki un jūrnieki kājām un braukšus, dziedādami, smiedamies un lādēdamies ieradās pilsētā; viņi piepildīja ielas un ka paši mežonīgā kie no senajiem barbariem* blenza uz katedrāles noslēpumainajiem

krāšņumiem, un vēlu naktī, kad pilsētai vajadzētu grimt miegā, rokās saķērušies, staigāja gar tumšajiem logiem, dziesmas dziedādami, aurodami, kājas piesizdami un palaikam kadas kārtīgas mājas durvju zvanu prieka pēc nošķindinādami. Rets bija tas gads, kad netika nodarīts kas |auns. Reiz veco koka mājiņu pudurī pie upes izcēlās bīstams ugunsgrēks, kurā daži nameļi nodega līdz pamatiem, par ko gan neviens īpaši neskuma; citreiz vienā no upmalas šaubīgajiem kroģeļiem, kas bija nosaukts par «Suni un Sardīni», dzērāju ķildā tika nogalināts kāds jūrnieks; vel citu reizi sakaitināts ļaužu pūlītis izģērba un izpeldināja Polupes ūdeņos kādu garīdznieku, kurš neuzmanīgi tiem bija licis pie sirds, ka vajadzētu pamēģināt ierasto džinu apmainīt pret limonādi; jāteic, ka šie trīs arī bija vienīgie nelaimes gadījumi visā tirgus vēsturē.

Visu gadatirgus nedēju pilsēta oda pēc juras — pēc vēžiem un jūraszālēm, un darvas, un sālsūdens; un taja laikā Polčestrā tika stāstīti itin visi jūras stāsti, ko ļaudis jelkad pauduši.

Kārtīgie pilsoņi turēja durvis aizslēgtas, nelaida bērnus laukā no mājas un vērtslietas noglabaja ģimenes naudas lādē. Neviens Polčes-tras augstāko aprindu bērns no čigāniem nedabūja redzēt vairāk par ores ārpusi. Dekāna Ernests gan mēdza plātīties, ka reiz, kad aukle nav manījusi, kāds čigāns uzaicinājis viņu pajāties ar ēzeliti, bet neviens šo stāstījumu neņema par pilnu; detaļas, ar kurām zēns to papildināja, visiem šķita nepārliecinošas un neticamas. Visiem Polčes-tras bērniem tika pieteikts, ka tos nolaupīs čigāni, ja tie nebūs pietiekami piesardzīgi, un, kaut arī daži no bērniem ārkārtējo# dumpiguma vai nomāktības brīžos juta, ka ši apsolītā dēkainā dzīve varētu būt jaukāka par miegaino ikdienu, tomēr var teikt — brīdinājumi bija iedarbīgi.

Neviena no Polčestras dzimtām šaja ziņā netika rūpīgāk sargāta no Nabagu tirgus ka Kolu ģimene. Kola kungam gadatirgus iedvesa dzīvas šausmas. Ģimenes galvas apziņā jūrnieki un čigāni bija pats lāsta iemiesojums, un, kaut ari, kristīgs garīdznieks būdams, viņš mēģināja ticēt, ka šie ļaudis pelnījuši līdzjūtību to apstākļu dēļ, kādos tiem kopš paša sakuma nācies nopūlēties, saviem tuvākajiem drau giem viņš bija atzinies, ka saskata tikai ļoti mazu cerību to dvēseles glābšanai — ka šajā pasaulē, tā nākamajā. Gadatirgus nedēļas laika tika stingri uzmanīts, lai Džeremijs, Helēna un Merija dzīvotu pa māju; bērnu nodarbībām bija janotiek Kolu dārzā, un drusku pabāzt degunu ārā, pilsētā, viņi varēja vienīgi svētdienas rītā, kad devās uz Sv. Jāņa baznīcu. Izņēmums bija tikai viens slavens gadījums. Kad Džeremijs bija sasniedzis piekto mūža gadu, tirgus nedēļā zēnam uzbruka briesmīga zobu sāpju lēkme, kas pēc divām ciešanu naktīm tā bija nomocījusi un satraukusi visu māju, ka nācās cieteju vest pie Piltera kunga, kura moku kambaris atradās tirgus laukuma trešajā

namā. Tiesa gan, Džcrcmiju turp aizgadaja kariete, un sāpes un aptumšotie logi neļāva viņam neko daudz no līksmās pasaules saskatīt; un tomēr — par spīti Zaptesburkai, kura zēnu sargāja ka pūķis, viņš paguva saskatīt karogus, spožu putēju orķestri, leļļu teātra izrādes dalībniekus, saklausīt trompetes un bungas, mazu, satrauktu puišeļu kliedzienus un leļļu izrādes stabuļu skaņas, saost ceptu kastaņu, sliktas tabakas, alus un džina dvakas. Kad jauniņais Džeremijs, kuru Piltera kunga brutālie, kaut arī labi domātie pakalpojumi bija noveduši gandrīz līdz miroņa stāvoklim, atgriezās mājās, viņa smadzenēs skaidri bija iespiedusies histēriskas un netiklas pasaules aina.

— Es gribu iet turp,— viņš paziņoja Zaptesburkai.

— To tu nevari,— viņa atteica.

— Es iešu, kad man būs seši gadi,— zēns apgalvoja.

— Neiesi vis,— aukle atbildēja.

— Es iešu, kad man būs septiņi gadi,— viņš sacīja.

— Neiesi vis,— aukle atkartoja.

— Es iešu, kad man būs astoņi gadi, Džeremijs turpināja ap galvot.

— Ei, met nu vienreiz mieru, Džeremija jaunskungs!— Zaptes-burka noteica. Tagad viņam bija astoņi, pavisam drīz bus deviņi gadi, un pēc pāris nedēļām viņš dosies uz skolu. Šķiet, ka viņa pareģojums ir bijis liktenīgs.

2

Džeremijam nebija īpaša nodoma būt nepaklausīgam. Ja kāds, kura vārds zēnam būtu likums, reiz strikti pateiktu, ka nedrīkst iet uz gadatirgu, viņš ari nesapņotu par to. Zēnam nebija īpaša nodoma but nepaklausīgam — taču no Govju fermā pavadītajām brīvdienām viņš bija atgriezies pavisam savādā noskaņā.

Saja vasarā Džeremijs tur, fermā, bija izjutis daudz lielāku brīvību, nekā viņam bija ļauts izjust jebkad agrāk, un šīs brīvības avots bija ne tik daudz likumu nomaiņa, cik viņa paša attieksme pret ģimeni — zēns vienkārši bija gribējis kaut ko darīt un to ari darījis, bet ģimene tikmēr palika malā. Džeremijs bija sācis apjaust, ka viņam tikai jāpieliek roka — un ceļš būs brīvs; ta nu ir bīstama atziņa, un tās parādīšanās iezīmē jaunu posmu cilvēka dzīvē.

Likas arī, ka šīs vasaras laika Džeremijs ļoti noteikti izrāvies uz priekšu un masas atstājis tālu iepakaļ; līdz ar to tagad viņš ir daudz atšķirtāks no citiem nekā agrāk. Vienīgais cilvēks, kuru Džeremijs labprāt būtu iepazinis tuvāk, bija tēvocis Semjuels, un šis vīrs mudināt mudināja sacelties pret visiem un iet pašam savu ceļu. Džeremijs vairs nebija rupjš pret Emijtanti, kaut arī necieta šo dāmu

gluži tapat ka agrāk. Taču viņa vairs nešķita kaut kas ievērības cienīgs. Zēna attieksmi pret visu ģimeni tagad noteica viņa neatkarī-gums.

Ja, zēns tagad patiešām saka dzīvot neatkarīgu dzīvi. Iespējams, viņš bija pārāk mazs, lai viens pats dotos uz skolu, taču tolaik ta bija pavisam parasta parādība, ja astoņus gadus vecu bērnu bez jebkāda atbalsta, pat bez draudzīga brīdinājuma iesviež privātskolas vētrainajos ūdeņos. Džeremija tēvs, kuru satrauca apziņa, ka līdz šim dels savu mūžu vadījis gandrīz vienīgi sieviešu sabiedrībā, šo pēdējo nedēļu laika katru ritu sūtīja viņu pie Sv. Mārtiņa draudzes palīgmācī-tāja apgūt dažus latīņu vārdiņus, vienkāršās rēķināšanas iemaņas un pareizrakstības pamatus. So jauno palīgmacītāju, reverendu Vilfredu Somersetu, kurš nesen bija absolvējis Kembridžas Emanuēla koledžu*, nodarbināja tikai divas lietas — ceļa kriketa spele un Sartlsa kunga jaukie romāni. Viņš bija drukns un stiprs, sarkanu seju, resnam kājām; viņš vienmēr smēķēja prāvu, melnu pīpi un valkaja ļoti īsas un cieši apspīlētas bikses. Džeremijam šis vīrs neiedvesa bailes, tomēr atstāja uz viņu iespaidu. Savukārt zēns, kā rādījās, Somerseta kungu krietni uzjautrināja. Reizēm vīrs bez kada redzama iemesla auroja aiz smiekliem, plāja sev pa gurnu un izsaucas:— Nav peļami, jaunais cilvēk!— sazin ko ar to domādams, un Džeremijs, lūkodamies uz palīgmacītāju, ta pīpi un tā biksēm ar diezgan lielu patiku, taču bez vajadzīgās cieņas, kas tā īsti nostiprinātu ši cilvēka ietekmi uz viņu, uzdeva savam skolotājam dažādus jautājumus, kuri zēnam pašam šķita pavisam vienkārši un dabiski, bet reverendu Vilfredu uzjautrināja tik pamatīgi, ka tas nespeja kaut cik sakarīgi atbildēt.

Nav šaubu, ka šīs gaitas nostiprināja Džeremija neatkarību. Viņš devas uz palīgmācītāja mājokli un atgriežas mājās viens pats un tade] pa ceļam varēja novērot daudz interesanta. Dažkart vēla pēcpusdiena zēnam vajadzēja atrādīt savam skolotājam kādu mājasdarbu, un, ta ka paligmācītājs bija apmeties Orāniešu ielas lejasgalā, Džeremijam no Kolu nama līdz turienei bija ejams drošs un pazīstams ceļa gabals.

Emijtant.e, protams, iebilda:

- Tu laid Džeremiju vienu pašu naktī uz ielas, kaut ari viņam ir tikai astoņi gadi! Tas nu patiešām ir savādi!

Nu, pirmkārt, jatqic,— Kola kundze rāmi paskaidroja,— ka nav taču nakts — ir pēcpusdiena; otrkārt, viņam jāiet tikai mazs gabaliņš pa mūsu pašu ielu, un Džeremijs, kā tu, Emij, labi zini, vienmer ir bijis pavisam paklausīgs zēns.

Esmu pārliecināta, ka Somerseta kungs ir neaprēķināms,— Emijtante paziņoja.

— Bet, dārgā Emij, kāpēc tad tā?!

— Vajag tikai uzmest acis viņa sejai. Tā ir tik «uzkrītoša». Es to ta nosauktu.

— Nu nē, šis nav tas cilvēks, kas Džeremijam darīs ļaunu,— mātes viedas nojautas vadīta, Kola kundze sacīja.

Un Somerseta kungs patiesi nenodarīja Džeremijam nekādu ļau juimu; viņš zēnam neko neiemācīja — pat nekādas dzīves «gudrības» ne un pat to ne, kā rakstāms vārds «iegūts» vai ari «mežs». Vienīgais, ko šis kungs izdarīja,— nostiprināja Džeremija neatkarīgumu, un to galvenokārt panāca zēna gājieni uz palīgmācītāja mājokli un atpakaļ.

Kad Džeremijs tikai kādas pāris dienas bija apmeklējis Somerseta kungu, pilsētā uz sienām parādījās gadatirgus afišas. Zēns nevarēja tās neredzēt: liels plakāts klaja afišu stendu Oraniešu ielas vidus posmā, tieši pretī ārsta pieņemšanas telpām; tas bija «Vombvela cirka» krāsains attēls ar jauku ainu: vizuļiem rotātas dainas lēca caur apļiem, ziloņi sēdēja uz soliņiem, tīģeri bija sagatavojušies lēcienam, klauns plīkšķināja patagu, un — tas bija pats jaukākais no visa — kāds kungs ar rupju pilnu vaigu, paskopi, toties eleganti ģerbies, pūļa acu priekšā balansēja uz stingri novilktas virves. Turpat varēja arī iepazīties ar gadatirgus programmu, kas pauda, ka bits «Lopu tirgus, Zirgu skriešanas sacīkstes, Karuseļi, Šūpoles, Spekoša nās, Bokss, Resnas sievietes, Punduri un Divgalvainais Kaukāza milzis». Veselu nedēļu katru dienu Džeremijs izlasīja šo programmu no augšas lidz apakšai; nedēļas beigās viņš to varētu noskaitīt no galvas.

Zēns apjautājās Somerseta kungam, vai viņš ies uz tirgu.

Jā gan, šaubu nav — vienvakar es tur iegriezīšos,— šis džentlmenis atteica.— Bet nedēļu ilga jezga gan apniks līdz nāvei, turklāt traucēs strādāt.

— Netraucēs, Džeremijs sacīja,— ja vien paliksiet mājās.

Sie vārdi Somerseta kungu ārkārtīgi uzjautrināja. Viņš krietnu brīdi smējās.

— Mums vienmēr jāpaliek mājās,— drusku aizskarts, Džeremijs paskaidroja.— Mūs nemaz nelaiž ārā no dārza.

— Jā, bet es taču esmu vecāks par jums,— Somerseta kungs sacīja.— Kādreiz jau man bija tāds pats liktenis.

— Un ko jūs toreiz darījāt? Vai tomēr aizgājāt uz tirgu?

Vari būt drošs — aizgāju gan!—atbildēja varonis ar sarkano

seju, vairāk domādams par bērnības notikumiem, mazāk—par to iespaidu, ko šis paziņojums varētu atstāt uz viņa skolnieka morāli.

Pēc tam Džeremijs gaidīja, kad nāks vecāku rīkojums, kas tika izteikts katru gadu. Tas skanēja:— Klausieties, bērni, jums jāapsolās šonedēļ bez atļaujas neiet laukā no mājas!— Un vēl:— Nekāda ziņā nerunājiet ne ar vienu svešu cilvēku ne par vienu jautājumu!— Un tad:— Atcerieties, neskatieties laukā pa sētas puses logiem!—(No dažām guļamistabas vietām pa logu varēja saskatīt, kādu pļavas stūrīti, kur stāvēja čigānu ores.) Sie rīkojumi bija tikpat regulāri ka

pats tirgus, un bērni, gluži dabiski, allaž solījās būt paklausīgi. Džeremijs savai sirdsapziņai apgalvoja, ka tad, ja ari šogad tādu solījumu dotu, viņš to katrā ziņā turētu. Tajā pašā laika zēns prātoja, vai nevarētu pamanīties nebūt mājas taja brīdī, kad šie rīkojumi tiktu izziņoti. Zēnam izveidojas paradums pēkšņi izslīdēt no istabas, ja likās, ka tēva mute savelkas «rīkojuma» paušanai. Viņš darīja visu iespējamo, lai nekad nepaliktu ar tēvu divatā.

Bet Džeremijs velti uztraucās. Sājā gadā neviens rīkojums neatskanēja. Iespējams, Kola kungs uzskatīja, ka tas vairs nav nepieciešams; bija pats par sevi saprotams, ka bērni nedrīkst iet, un viņi, galu galā, jau bija pietiekami lieli, lai domātu katrs ar savu galvu. Vai ari Kola kunga pratu varbūt nodarbināja citi jautājumi; tieši tolaik viņš nomainīja vairākus palīgmācītājus un pie Kolu viesmīlīgā galda cits pēc cita parādījās jauni cilvēki ar bālu seju, klusu balsi un skaliem zābakiem.

— Nu tas apnicīgais gadatirgus atkal ir klāt,— noteica Kola kundze.

Velna būšanai— nepatikā drebinādamās, sacīja Emijtante.

Sātans šajā pilsēta patiešām atrod sev nodarbošanos!

Nedomāju vis, ka te bulu ļaunāk nekā citur,— atteica Kola kundze.

Tirgus priekšvakarā dodamies pie Somerseta kunga, Džeremijs paguva saskatīt pašu astes galu .no Vombvela cirka gājiena, kas drusku aizplīvurotā spožuma virzījās par tirgus laukumu.

Kaut ari zēns pakāpās uz laternas staba pamatnes, necik daudz vis viņš neredzēja; tomēr Džeremija acis iekrita Britānija*. kas šūpojās augstu gaisā, savu sudraba scepteri vakara blāzma mirdzinādama, un divi milzīgi un sērīgi ziloņi, kas to pavadīja. Apkārt lidinājās orķestra skaņas. Džeremijs iegaja Somerseta kunga mājokli ārkārtīgi satraukts, taču neteica ne vārda. Zēns juta, ka Somerseta kungs smiesies par viņu.

Tovakar viņš atgriezās mājās, Britānijas apsēsts. Viņš ēda Britā-niju vakariņas, redzēja Britaniju sapņos un no rīta, kad Roze viņu modināja, sveica Britaniju tās personā.

Todien jau pavisam agri inajas sirdī ieskanējās gadatirgus melodija. Nebija verts taisīt ciet logus, aizslēgt durvis un skaitīt lūgšanas. Melodija nepagaisa; debešķīga čalošana dažubrīd pārgāja slapēta spiedzienā vai saraustītā kliedzienā, kas sitas pret sienām ka romantiska atbalss, līdz noplaka klusinātās gaudas. Velti Kola kungs sacīja:

Mums jaizturas ta, it ka gadatirgus nemaz nebūtu.

Veselu nedeju tas bus gan — un visi to labi zinaja.

Džeremijam nebija nodoma būt nepaklausīgam, bet pec tam, kad viņš īsu brīdi bija skatījis Britaniju, viņš zināja, ka uz tirgu aizies.

Sakuma tika prātīgi spriests, ka gadatirgus nedēļā Džeremijam nevajadzētu iet uz Somerseta kunga mājokli. Varbūt Somerseta kungs var nākt pie Koliem? Ne, viņam nudien žēl, bet ne. Viņam tieši tajās stundās jābut majas, jo kādam draudzes loceklim var ievajadzē-ties padoma vai palīdzības.

— Butu ļoti žēl, ja zēns zaudētu visu šo nedēļu, īpaši jau tapec, ka tad paliek tikai četras dienas, ko mācīties. Es ļoti gribētu, lai viņš vismaz ieliek pamatus latiņu valodai.

Kola kundze paļāvīgi pasmaidīja.

— Es domāju, ka Džeremijam var uzticēties. Viņš nekad nedarīs neko tādu, kas mums var nepatikt.

Kola kungs nebija par to tik drošs.

— Džeremijs nav gluži tik paklausīgs, ka man gribētos. Viņš sāk kļūt neatkarīgs . . .

Tomer pec zināmas vilcināšanās tika nolemts, ka Džeremijam var uzticēties.

Bet ari pēc tam neviens negriezās pie zēna godaprāta. «Ja es neapsolos, man nav jāuztraucas,» Džeremijs sev teica un, elpu aizturējis, gaidīja, taču nekas nenotika. Vienīgi Emijtante sacīja:

— Džcremij, es ceru, ka tu uz ielas nepļāpāsi ar puišeļiem.

Uz to zēns nicīgi atbildēja:

— Skaidrs, ka ne!

Džeremijs izpētīja savas krājkasītes saturu, ar konservu griežamo iepriekš nošķēlis tas virsdaļu. Viņš tur atrada trīs šiliņus un trīsarpus pensus — pamatīgu summiņu, kuras pietiktu, lai varētu karaliski pavadīt laiku.

Merija brāli notvēra.

Ai, Džcremij! Ko tu dari?!

Es tikai saskaitu savu naudu,— bezrūpīgs izlikdamies, viņš atbildēja.

Vai tu grasies iet uz gadatirgu?— gluži bez elpas māsa čukstēja.

Zēns sarauca pieri. Ka viņa varēja zināt? Viņa vienmēr visu zināja.

— Varbūt,— viņš tāpat čukstus atbildēja.— Bet, ja tu kādam pateiksi, es . . .

Protams, neteikšu! dziļi apvainota, viņa atsvieda.

Si maza saruna zēna apņemšanos nostiprināja. Viņš tā īsti nebija sev atzinies, ka patiešam ies uz tirgu. Tagad viņš to skaidri zināja.

Tas notiks trešdien. Trešdienu vakaros tēvam bija dievkalpojums, kas viņam liedza atgriezties majas pirms pusdeviņiem. Džeremijs pie Somerseta kunga dosies puspiecos; mājās zēns tiks gaidīts pusseptiņos; līdz tēva pārnākšanai no baznīcas neviens par viņa pazušanu tādu īstu

trauksmi necels, tātad viņš var rēķināties ar divām svētlaimes stundām. Sekas viņam nemaz nerūpēja. Viņš taču nevienam un nekam netaisās nodarīt ļaunu. Iespējams, viņi būs dusmīgi, bet tas Džercmiju īpaši neskars, un, galu galā, pēc nedēļas viņš taču dosies uz skolu. Un skolā nevienam nebūs daļas par to, vai viņš ir bijis tirgū vai ne.

Zēns jutās tā, it ka bulu no visiem atšķirts, it ka neviens viņu nespētu aizsniegt. Viņš pat būtu gatavs vienkārši doties pie viņiem visiem un sacīt: «Es aizeju uz gadatirgu.* Bija skaidrs, ka Džeremijs tūlīt pat tiktu ieslēgts istaba un viņi piespiestu zēnu dot godavārdu . . . IJn solījumu viņš nelauztu.

Trešdiena bija brīnišķīga diena. Tieši aiz Kolu nama klajā laukā no kritušām lapām bija sakurts milzīgs sārts. Sākuma pacēlās tikai peleku, biezu dūmu stabs; tad izlauzās liesmas: vispirms parādījās plānam papīram līdzīgas zeltainas liesmiņas, tad piepeši sparīgi izšāvās sarkana mēle, kas metas laizīt gaisu, līdz saules gaismā nobālēja, kļūdama līdzīga brāzmainai ūdens straumei. No sārta ārējās malas cēlās plāni, pelēki dūmi, caur kuriem varēja skatīties kā caur stiklu. Smarža bija debešķīga, un pat aiz aizdarītiem logiem varēja dzirdēt degošo lapu sprakšķēšanu. Ugunskurs Džercmiju stipri satrauca. Viņam šķita, ka tā ir zīme saņemt dūšu, tas ir pamudinājums neatteikties no iecerotā. Visu rītu sprakšķēja liesmas un vīri stūma lapu pilnas ķerras un gāza ugunī kaudžu kaudzes. Katru reizi, kad tika iztukšota kada ķerra, uguns uz bridi noplaka, un lapām cauri spiedās tikai balto, biezo, ļaunīgo dūmu strūklas; tad iespīdējās liesmiņa, tad vel un vel viena; pēc tam gaisā izšāvās tāda ka zeltaina roka; un tad skaistas, augstas, plandošas liesmas uzmirdzēja pilnā spožumā.

Bet pusdienas saulē ugunskurs bija kļuvis tik blāvs, tik nedzīvs, vārgs un pat gaudens, ka gandrīz bija kauns uz to skatīties. Taču, pēcpusdienai aizritot, sārts atkal saņēma visus spēkus, un tad, kad bija pienācis gurdais, krēslainais vakars, tas jau atkal bija kļuvis milzīgs.

«Tagad ej!» ugunskurs mudināja Džercmiju. «Ej taču! Ej!»

Mammu, es dodos pie Somerseta kunga,— zēns sacīja, paņem dams divas mācību grāmatas un pavisam jaunu un spīdīgi zilu latiņu valodas grāmatu.

Vai tu aizej, mīlulīt? Es ceru, ka tu vari justies droši?—pa dzīvojamās istabas logu lūkodamās, Kola kundze vaicāja.

— Ak jā, viss kārtībā!— apgalvoja Džeremijs.

Liekas gan,— Kola kundze dēlam piekrita. Rādās, ka iela ir pavisam tukša. Neielaidies sarunās ar visādiem dīvainiem cilvēkiem, labi?

— Viss būs kārtībā!— zēns atkārtoja.

Viņš devās projām pa Orāniešu ielu, grāmatas padusē pasitis, naudu kabata paslēpis. Iela bija gluži tukša; taja vizēja vēsa, blāva gaisma; koki, nami, baznīca, dārzu žogi bija koši melni; kraujā, dūmaka tītā iela ietiecās zilgmē; drīz vien krēslu pāršķēla uguntiņas — viena, divas, trīs, tad jau vesels pulciņš.

Kad zēns piezvanīja pie Somerseta kunga durvīm, tās atvēra veca sieva.

Kungu aizsauca prom,— čerkstošā balsī viņa teica.— Uz bērēm. Viņam nebij’ laika tcvim palaist ziņu. «Pasakiet mazajam džentlmenim,» kungs sacīja, «ka es ludzu piedošanu.»

— Labi,-— Džeremijs atteica.— Paldies.

Viņš nokāpa pa trepēm, palika turpat uz ielas stāvam un palūkojās uz vienu un otru pusi. Kurš tagad ņemtos noliegt, ka viss ir nokārtots tieši viņam, Džeremijam, par labu? Lepni raudzīdamies apkārt, zēns vairāk nekā jebkad agrak jutās pašam Dievam līdzīgs. Viss kalpoja viņa iecerei.

Naudas žvadzoņa kabatā Džeremijam atgādināja, ka nav ko vilkt garumā. Zēns devas ceļa.

Pat gājiens pa pilsētu šķita brīnišķīgs: beidzot neviens pats Džeremiju nepavadīja, pec ka viņš ari visu mūžu bija ilgojies. Tiklīdz zēns no Orāniešu ielas nonāca tirgus laukumā, viņu ierija liels ļaužu pūlis. Tas mutuļoja un dūca, izdvesdams gluži tādas pašas skaņas, kadas visu dienu bija sacēlis degošais sārts. Si bija zēna pirmā iepazīšanās ar lielo pasauli nekad vēl viņš nebija atradies liela pūļa vidu; nevar noliegt, ka viņa sirds strauji sitas un ceļgali drebeja. 13et Džeremijs saņēmās. No kā viņam bulu jābaidās? Grāmatas, ko viņš nesa padusē, tikai traucēja. Pēkšņi viņš tas nometa ļaudīm zem kājām, zem smagajiem zābakiem.

Tirgus laukumā bija daudz interesanta, ko redzēt, bet Džeremijam nebija laika, un drīz vien zēns pārsteigts atklaja, ka slīd caur pūli tik mierīgi un viegli, it kā visu mūžu to vien būtu darījis; naudu gan viņš neizlaida no rokas, lai to nenozagtu un viņa dēkai pēkšņi nepienāktu Kals.

Džeremijs ļoti labi zinaja ceļu, un pavisam drīz viņš bija sasniedzis Žubīšu ielas galu, kas tolaik saskārās ar laukiem un dzīvžogiem.

Ari pat tagad — apliecinot to, ka trīsdesmit gadu laikā Polčestra nav diez ko pletusies plašumā,— lauki un dzīvžogi atrodas visai tuvu pilsētiņas centram.

Sājā vietā atradas tirgus ieeja, kurai abās pusēs stiepās augsta koka sēta, un tur kāds virs ar sarkanu seju visus aicināja:— Maksājiet sešus pensus! Sanāciet! Maksājiet sešus pensus!— Cits citu grustī dami, bīdīdami un bukņīdami, tirgu iekša spiedās pulkiem ļaužu, bet visi, kā rādījās, bija laba oma, jo visapkārt skanēja smiekli un joki.

No žoga otras puses pretī plūda skaņu straume, kura bija tik ncharmoniska, tik juceklīga, ka nebija iespējams izšķirt tas sastāvda ļas — spiedzienus, kliedzienus, lopu baurošanu, vienmuļas kāpjoši krītošas melodijas fragmentus — dažas taktis no vienas, dažas — no citas vietas; tad tas viss nogrima vispārējā jūklī; un gluži netālu, pa labi no sevis, Džeremijs ieraudzīja plašus laukus ar gremojošām govīm un tumšo, svinīgo mežu pie apvāršņa.

Vai viņam riskēt? Kādu mirkli zēns sajuta vājumu šķita, ka pa tirgus vārtiem viņam pretī veļas kāds draudīgs un briesmīgi spēcīgs vilnis, un ļaudis, kuri devas pa tiem iekša, izskatījās lieli un nikni. Tad Džeremijs ieraudzīja, ka vārtiem tuvojas divi mazi puišeļi, kuru izturēšanās liecināja par nekaunīgu drosmi. Viņš nedomāja padoties. Viņš sekoja kādam vīram, kura mugura bija plata ka mūris. Vienu biļeti, lūdzu,— Džeremijs teica.

Sanāciet! . . . Maksājiet sešus pensus! . . . Maksājiet sešus pensus! . . .— sauca virs. Džeremijs iegāja pa vārtiem. Viena mirklī viņš nonāca tādā pasaulē, kas viņa priekšstatos cieši saistījās ar pašu šausminošāko pasaku. Šķita, ka zēns ir ievests milžu zemē. Sākumā viņš nespēja saskatīt neko citu ka vienīgi garos un resnos ļaužu augumus, kas kustējās viņam abās pusēs; viņš raudzījās šiem ļaudīm azotē, maldījās starp kājām un rokam, pēkšņi uzdūrās kādas vestes pogām un tad tika uzgrūsts virsū spieķim.

Džeremijs nemaz nezināja, ka viņš izvelējies pašu burvīgāko diennakts stundu. Tajā bridi saule, aizgrimdama aiz mežiem un pakalniem, atstāj caurspīdīgās, dzidrās debesis un vienā mirklī pārvērš pasaules asas līnijas un taustāmās formas krāsainā dūmaka un kūpošos tvaikos. Pārvērtības skāra ari gadatirgu tur iedegās visas ugunis, un dienas izaicinošo spožumu nomainīja ēnas, negaidīti gaismas apļi un blāva krēslainiba.

Kamēr Džeremijs raudzījās apkārt, uguntiņas uzlēca gaisā, pašaudījās, ietrīsējās, pavilcinājās, līdz iešūpojās un saka vienmērīgi spīdēt, tikai drusciņ dūmakā izplūzdamas. Zēnam abās pusēs atradās rupji tēsti koka kioski, ko apgaismoja gāzes gaismekļi, kas šņāca kā saniknotas čūskas un sprakšķēja. Kioski bija pilni ar visu, ko cilvēka prāts izgudrojis; saldumu kioska varēja redzēt biezus, lipīgus, baltus, za[us un sarkanus marmelādes gabalus, stikla burkas ar piparmētru dražē, biezus mandeļu cepumus un ar sārtu kokosriekstu glazūru klātas plāksnītes, apaļas kārbiņas ar šokolādes krēmu un lakricas konfektes, ar krāsainiem zīmējumiem rotātas piparkūkas, safrāna maizītes, stikla traukā saliktas plumju kūciņas un mazu, apcukurotu cepumiņu virtenes, kas sakārtas uz garām, sarkanām auklām. Turpat blakus bija lietotu drānu kiosks ar svārkiem, biksēm un vestēm, kas paplukušas un izstaipījušās šūpojās zem gāzes gaismekļiem, un ar necilu, bēdīgu un pabalojušu drēbju kaudzēm uz letes; aiz ta

rindojās lauksaimniecības riku stends un aptiekas un puķu, un dārzeņu, un daudzi, daudzi citi kioski. Katrai vietai bija savs pārraugs ar ska|u balsi un sarkanu seju; viņš izkliedza preču nosaukti mus, brīžiem pieklusinādams balsi, lai glaimīgi pievilinātu pircējus, brīžiem to atkal paceldams, lai atsauktu atpakaļ kādu aizejošu klientu; reizēm viņš pēkšņi uzsāka kādu privātu sarunu ar kaimiņu tirgotāju — smejas, strīdējās un centās pierādīt savu taisnību.

Džeremijam tā bija milzīgu augstumu un dziļumu pasaule. Aiz kiosku rindām ceļa abās pusēs slēpās kaut kas krāšņs un reize ari draudīgs. Džeremijs iztēlojās, ka tur apkārt klejo savadi zvēri; zēnam šķita, ka viņš dzird lauvu rēcam un ziloni taurējam. Pārdevēju saceltais troksnis neļava saklausīt, kas tur īsti notiek; visapkārt jaucas gaismas zibšņi un zvanu skaņas, kliedzieni un spiedzieni, mulsinošas smaržas un attālu balsu rēkoņa.

Džeremijs gandrīz saka nožēlot, ka atnācis šurp — zēns jutās mazs un bezpalīdzīgs; viņš jau prātoja, vai spēs atrast ceļu laukā no šejienes, un, pametis skatienu atpakaļ, uz bridi krita izmisuma, jo ļaužu straume, kas plūda aiz muguras, neļāva saskatīt nedz tirgus ieeju, nedz koka nožogojumu, nedz viru ar sarkano seju. Pūlis nesa zēnu, līdz viņš attapās ceļa gala — laukumā, ko puslokā ielenca dīvainas, apgleznotas teltis; to priekšā atradās paaugstinājumi, uz kuriem veda koka pakāpieni. Un tad — tik negaidīti, ka Džeremijam izlauzās īss kliedziens,— viņam aiz muguras pēkšņi atskanēja skaļš troksnis. Viņš apsviedās apkārt šķita, ka pasaule patiesi kļuvusi traka. Vēl pirms mirkļa tur valdīja tumsa un neskaidras ēnas. Tagad piepeši tanī vietā bija uzradies milzīgs, svilpjošs, virpuļojošs gaismas un liesmu aplis; no ta vidus nāca asa metāla šķīvju šķinda, un šajā griezīgajā troksni zēns tomēr samanīja pazīstamu melodiju — dziesmiņu, ko Govju fermā bieži vien bija uzsvilpojis Džims. * Pār muguru tai zelta cirtas vijas.» Džeremijs nesaprata, no kurienes ši melodija atskan; šķita, ta rodas liesmojošā briesmoņa vēderā; kamēr zēns skatijas, viņš pamanīja, ka milzīgais aplis griežas arvien ātrāk un atrak un no tā liesmām krāsaini zirgi te paceļas augšup, te atkal noslīd lejā, no gaismas ienirstot tumsā, no tumsas — gaisma; likās, ka tie paši no sevis, aiz savas brīvas gribas dejo pērkondārdošās mūzikas pavadījumā.

Tas nu bija visšausmīgākais, ko Džeremijs jelkad bija redzējis. Pats šausmīgākais . . . Zēns stāvēja, cepuri pakausi atstūmis, kājas iepletis, muti pavēris; viņš bija pilnīgi aizmirsis, ka apkart ir ļaužu pūlis, viņš nedomāja nedz par laiku, nedz briesmām, nedz sodu — viņš vēroja ar visu savu ķermeni.

Tiklīdz Džeremija acis drusku aprada ar sprakšķošo gāzes gais mekļu spožumu, viņš ievēroja, ka apļa centrā uz pilara, kas nepār traukti griežas, stāv vairākas koši izkrāsotas figūras. Tur bija sieviete

ar sarkani kvēlojošiem vaigiem, zeltītu kleitu un blāvām, tādām kā putekļu klātam rokām, purpura tērpā ģerbies vīrietis ar zelta kroni galva — bet ari ar salauztu degunu — un ceļojošs dziedonis ar arfu. Sieviete un karalis uz augšu un uz leju stīvi kustināja rokas, tādā veida skandinādami mūzikas instrumentus: viens — šķīvjus, otrs — bungas.

Bet tad Džeremija sirdi pilnīgi savā varā pārņēma zirgi. Vismaz pusei no tiem mugurā neviens nesēdēja, un tie patētiski riņķoja pa apli, apskauzdami veiksmīgākos brāļus un negribīgi dejodami mūzikas ritmā. Viens no tiem izraisīja īpašas Džeremija simpātijas. Tas bija lielisks zirgs, mazāk nobružāts nekā citi, ar ogļmelnām krēpēm un lielām, melnām, izvelbtām acīm; tam bija zelta segli un sarkanas zirglietas. Šķita, ka zirgs, apkart riņķodams, cenšas notvert Džeremija skatienu un lūdzas, lai zēns nāk pie tā. Tas skrēja pašapzinīgāk nekā pārējie, celi celdamies ka izcilas sugas pārstāvis un atkal noslīgdams atpakaļ ar tādu apvaldīta speķa izteiksmi, it kā sacītu: «Man tikai jadod sev vaļa, un tad nu, goda vārds, tu redzētu, uz ko esmu spējīgs!» Zirga drošās, melnas acis lūdzoši raudzījās uz Džere-miju — tas nekādā ziņa nebija tikai plīvojošo gāzes liesmu izspēlēts joks; zēns gāja arvien tuvāk un tuvāk, nenovērsdams skatienu no zirgiem, kuri līdz tam bija traukušies neprātīgos auļos, bet nu, it kā butu dota slepena pavēle, pēkšņi aprima, pagausinaja gaitu, pārgāja uz lēnu riksīti, tad tik tikko vairs pacēlās un nolaidās, līdz pēkšņi apstājās uz vietas. Džeremijs redzeja, kas jādara, ja grib piedalīties izjādē. Drukns, netīrs virs nostājās starp zirgiem un, uzlicis rokas tiem uz muguras tā, it kā tie viņam itin neķo nenozīmētu, sauca:— Ta-gadīt jūsu kārta, damas un kungi! Nu, dainas un kungi! Sanāk, ka biezs! Sanāk, ka biezs! Tas tik bus jajiens! Puspenijs par reizi! Puspenijs par reizi — skaistākais jajiens jūsu dzīvē!

Cilvēki sāka kāpt augšā pa pakāpieniem, kas veda uz platformu, kur stavēja zirgi. Vispirms kāda sieviete, pec tam vīrietis ar zēnu, tad divi viri, tail divas meitenes, kuras nemitīgi savā starpa saķiķinājās, pēc tam vīrietis ar meiteni.

Un druknais puisis tikai sauca:— Sanāk, ka biezs! Sanak, ka biezs! Nu, damas un kungi! Puspenijs par reizi! Sanāk, ka biezs!

Džeremijs pamanīja, ka skaistais zirgs ar melnajām krēpēm apstājies viņam tieši blakus. Grūti pateikt, vai zirgs to darīja apzināti vai ne. Tagad tas raidīja apkart tik nevainīgi dumjus skatienus, kādus dzīvnieki prot notēlot, kad grib noslēpt savus patiesos nodomus. Bet Džeremijs jau redzeja — zirgs nemaz nešaubās par to, ka zēnam viss ir skaidrs. «Ja tu esi tāds muļķis, kas neko nesaprot,» zirgs šķita sakām, «tad tu man neesi vajadzīgs.» Džeremijs « raudzījās, raudzījās, līdz vairs nespēja izturēt zirga pārmetošo skatienu. Kuru katru brīdi kāds cits varēja uzsēsties šī skaistā rumaka

mugurā! Varbūt tā dumjā, resnā, ņirdzošā skuķe! Nē — viņa aizgāja citur. . . Džeremijs vairs nespēja nociesties un, sirdij dauzoties, naudas gabalam plaukstu dedzinot, uzkapa pa trepītēm.— Viens brauciens, mazo džentlmeni Te būs! Nu tik turas! A, jūs gribej’ uz šitenta zirdziņa, ja? Jusu darīšana—jus maksa, jus ari izveļas!— Viņš pacēla Džereiniju.— Apliek nu rokas šim ap kaklu — šis tak nekodīs!

Nekodis — padomā tikai! Apkampdams zirga vēso galvu un slidinādams roku par stingrajam, melnajam krēpēm, Džeremijs juta, ka zina par šo būtni daudz vairāk nekā tās īpašnieks. Zēns it kā manīja, ka zirga augums jūt viņa trīcošo ceļgalu spiedienu, tā galva uz brīdi paslejas augšup un viņam pamāj, bet acis saka: «Viss kartībā. Es par tevi parūpēšos. Es tev sagadašu visskaistāko izjādi mūža!»

Zēns juta, ka uz viņu raugās visa pasaule, un atbildēja uz to lepni — viņš braši skatījās apkārt, it kā to vien dzīvē būtu darījis, kā vizinājies karuseli. Varbūt kāds dīkajā pūli pazina viņu un teica citiem:— Ej, re, kur reverenda Kola puišelis!— bet tas nekas; doma par skandālu viņu nesatrauca. No tas vietas, kur zēns atradas, varēja redzēt visu apgaismoto, fantastiska spožuma apņemto gadatirgu. Nekas nebija skaidrs un noteikts — virs galvas vakara debesīs zvaig žņu apļi un virtenes saplūda kopā ar tirgus uguņu sārto blāzmu; zēnam iepretī slējās Kaukāza divgalvainā milža pils, pie kuras ārsienās karājās bilde, kur attēlots varen liels virs — gandrīz kails milzis, ko sedza tikai lāčādā; tam bija viena melna un viena dzeltena galva, un no abām mutēm rēgojās lauka balti zobi. Milzim blakus atradās zīlnieces telts, pie kuras mazs, kuprains vīriņš sita bungas. Blakus atradās «Traģēdijas un Līksmes teātris», kura durvju vienai pusei bija piestiprināts plakats, kas attēloja bezgalstraujā upe slīkstošu dāmu, kurai bija izredzes, ka to izglābs drukns kungs tas bija pārliecies pār krasta malu un sagrābis dāmu aiz matiem. Sai teltij sekoja «Resnās damas un sešu pundurīšu istaba», kuras durvis apsargāja netīrs, nīgrs sievišķis, kas grieza zobus uz neatsaucīgo publiku, tās acu priekšā apbrīnojamā mierā ēzdams no avīzes iztītas vakariņas.

Visas šis paradības Džeremijs ietvēra viena acu uzmetienā, bet aiz tām audas dūmaka, kurai cauri viņa skatiens nespeja izlauzties. Zēns zināja, ka tur ir plēsīgi zvēri: laiku pa laikam viņš pavisam skaidri sadzirdēja lauvas, ziloņa un tīģera balsis; no turienes skanēja arī mūzika — cauri trokšņu jūklim atplūda orķestra skaņas; tur bija pircēji un pārdevēji, bagātības un dārgumi, un visi pasaules iemītnieki — skaidrs, ka tur šovakar vajadzēja būt visai pasaulei! Un vel tur, aiz tās dūmakas, bija klusās un noslēpumainās čigānu ores. Tumšas, ar maziem logu kvadrātiņiem, ar krāsainām sienam un apaļiem riteņiem, un ugunskuru dumu smaržu, un katliņu sīkšanu, un

zirgiem, kas plūc zāli,— un visapkārt ir rāma nakts valstība ar bieziem mežiem un tumšu upi . . .

Zirga mugurā sēžot, zēns to visu neredzēja — viņš vel bija pārak jauns, lai to iztēlotos; taču Džeremijs izjuta lielo pretstatu starp troksni un spožumu viņa tuvumā un klusumu un tumsu drusku nostāk, un vēlāk, pamezdams skatienu atpakaļ, viņš saprata, ka tieši šajā pretstatā bija atklājusies pati romantikas būtība. Tobrīd zēns vienkārši aptvēra ar rokām zirga skaisto galvu un gaidīja, kad auļojums sāksies . . .

Un viņi devās ceļa! Džeremijs juta zirgu notrīcam, ieraudzīja divgalvainā milža un resnas dāmas mājokļus aizslīdam pa labi, un viņam šķita, ka gaisma šūpojas pār grīdu kā kleitas mala; no zeltainas sievietes, karaļa un ceļojoša dziedoņa izlauzās tāds kliedziens, it kā tie paziņotu par pasaules galu. Pēc tam viņš vairs neapjēdza, kas notiek. Zēns uzlidoja gaisā, un tas viss, kas bija stāvējis uz vietas teltis, ugunis, vīrieši un sievietes, un pat zvaigznes,— sāka virpuļot viņam līdzi, it kā gribētu viņu pamudināt; Džeremija zirgs auļoja uz priekšu, un, jo ātrāk tas auļoja, jo trakāk grandēja mūzika un jo vairak reibināja visa pasaule. Zēns jutās varens, visspēcīgs, par visiem pārāks. Džeremijs jau sen bija sapratis, ka viņu kaut kur gaida šāds spožums — ja vien izdotos to atrast; šķiet, visu mūžu zēns to bija meklējis; nu viņš sita zirgam pa skaustu un spieda kajas. tam pie sāniem.— Uz priekšu! Uz priekšu! Uz priekšu!— Džeremijs sauca. — Ātrāk! Ātrāk! Atrak!

Likas, ka zēna uzmanības loka iekļūst un no tā atkal izslīd visdīvainākās lietas — policista smailā cepure, puķes, piepešs gāzes gaismekļa uzliesmojums, zeltainās sievietes platās acis un blāvās rokas, zēnam pa priekšu lidojošie zirgi. Visa pasaule sēdēja zirga mugurā, visa pasaule auļoja augstak un augstāk, ātrāk un ātrāk. Džeremijs ieraudzīja savā tuvuma kādu cilvēku zirga mugurā pieceļamies kājās un stāvām uz tas, rokas vēcinot. Zēns labprāt darītu tāpat, bet juta, ka ir kļuvis par zirga daļu, it ka būtu tam pielīmēts. Viņš sauca, viņš skaļi kliedza, viņš bija tik laimīgs, ka ne par vienu un ne par ko nedomāja . . . Liesmas dejoja Džeremijam apkārt, šķita, zēns pacelsies tik augstu, kur valda negaidīts miers, likās, viņš jau nokļuvis pie pašām zvaigznēm; un tad nāca visspožākais mirklis, kam, ka jau Džeremijs vienmer bija zinājis, kādu dienu bija janāk,— viņš tapa par pasaules valdnieku... Un pēc tam — kā Lucifers*—viņš krita. Zvaigznes lēnam atkāpās, mūzika aprima, ļaudis grīļīgi atkal nostājās uz kājām . . . Divgalvainais milzis atkal atslīdēja atpakaļ sava vietā, zēns ieraudzīja ļaunīgo dāmu joprojām ieturam vakariņas, sievietes neatņemdamās lūkojas uz viņu, zirgs vēl pēdējoreiz drusku salēcas un tad sastinga.

So brīnišķīgo piedzīvojumu Džeremijs atkārtoja četras reizes, un neprātīgā sajūsma ar katru reizi kļuva lielākā. Zēns tiecas augšup, viņš krita leja, tiecās atkal un krita atkal, un katru reizi, kad Džeremijs atgriezās parastajā dzīvē, viņu pārņēma viena vienīga doma — tūliņ pat vēlreiz auļot projām rumaka mugura. Viņš bija gatavs doties ceļa piekto reizi, viņš bija samaksājis puspeniju, rokas uz melnajām krēpēm uzlicis, viņš bija paliecies uz priekšu, viņa platās acis jau pildīja droši gaidāmās uzvaras spožums, viņa vaigi kvēloja, cepure bija atstumta uz pakauša, mati plīvoja. Drusku zemāk par viņu, bet pavisam tuvu atskanēja kada rama un vēsa balss:

— Džeremij . . . Džeremij! Kāp nost! Tev jaiet mājās.

Zēns paskatījās lejup un ieraudzīja tēvoci Semjuelu.

Viss bija galā; Džeremijs uzreiz saprata, ka viss ir gala. Noslīdēdams no sava dārgā zirdziņa, zēns pēdējoreiz noglāstīja gludās, tumšās krēpes; tad, klusam nopūties, viņš nostājās uz kājām, nestreipuļoja leja pa koka pakāpieniem un attapās pie sava tēvoča sāniem.

Tēvocis Semjuels izskatījās visai dīvains — saņurcīta cepure galvā, melns mētelis uzmests uz pleciem, liela ķiršu koka pīpe mutē. Džeremijs izaicinoši paskatijas uz viņu.

Hm,— tēvocis Semjuels izsmējīgi novilka.— Man rādās, tev ne silts, ne auksts no ta, ka šobrīd pilsētas ziņotājs tirgus laukumā tevis dēļ šķindina zvanu!

— Vai tēvs zina?— Džeremijs aši pajautāja.

— Zina gan,— tēvocis Semjuels atteica.

Džeremijs pēdējoreiz aplaida apkārt skatienu; karuselis velreiz bija laidies trakajā auli, zirgi cēlās un slīga, zeltaina sieviete sita metālā šķīvjus, ceļojošais dziedonis, nedzīvās acis debesim pievērsis, spēlēja arfu. Visapkārt klaigāja ļaudis; kokosriekstu pārdevēju, cirka, orķestra, sīktirgotāju un šarlatānu* saceltie trokšņi, bērnu raudas, sieviešu smiekli — viss tirgus skamgums apņēma Džeremiju no galvas līdz papēžiem. Viņš pēdējoreiz ienira šajā troksnī. Viņš centās velreiz uzmest acis savam ogļu melnajam rumakam, tad nopūtās un, pagrie zies uz tēvoča pusi, sacīja:

— Man liekas, mums vajadzētu iet.

Jā, man arī tā liekas,— tēvocis Semjuels atbildēja.

Viņi izspraucās cauri tirgus burzmai, izgāja laukā no koka nožogojuma un, troksni un spožumu aiz muguras atstājuši, atkal nonāca tumšajās ielas, kas mēness gaisma šķita senatnīgas. Džeremijs klusībā sprieda: «Nav svarīgi, ko tēvs darīs, cik dusmīgs viņš bus; tas bija to vērts.» Likās savādi, ka viņš nepavisam nav nobijies. Vēl tikai

pirms «ada tēva sods bija briesmīgs pārdzīvojums. Šķita, ka tagad, kopš mates slimošanas vasaras sakuma, tēvam vairs nebija nekādas ietekmes uz zēnu.

— Vai viņi tevi sūtīja vai ari tu nāci pats, tevoc?— Džeremijs apvaicājās.

Sagadījas tā, ka es gāju uz to pusi,— tēvocis Semjuels atteica.

Es ceru, ka tev nebija jādodas projām no tirgus, pirms tu to velējies,— Džeremijs pieklājīgi sacīja.

— Ne, nebija vis,— tēvocis atbildēja.

— Vai tēvs ir ļoti dusmīgs?— zēns vaicāja.

— Dusmīgāks, nekā varētu iedomāties. Ziņotājam, kas staigā pa pilsētu, jāmaksā krietna summa.

— Es nedomāju, ka viņi dabūs zināt,— Džeremijs paskaidroja. — Es gribēju laikā but mājas.

— Tēvs neaizgāja uz baznīcu,— sacīja tēvocis Semjuels.— Tā tavi grēki ātri vien паса gaisma.

Džeremijs'klusēja.

Tad, kad viņi jau devas augšup pa Oraniešu ielu, zēns ierunājās:

— Tēvoci Semjuel, man liekas, es bušu zirgu treneris.

Vai patiesi?! Nu, pirms tu ķeries pie zirgu trenēšanas, tev vajadzētu patrenēt sevi. Padomā par tiem, kas tev līdzās. Savai mātei tu gan šovakar esi sagadajis jaukus brīžus!

Džeremijs izskatījās nomākts.

Ja jau es bulu beigts, viņa to uzzinātu, kāds aizietu pie viņas un paziņotu,— zēns sacīja.— Es pateikšu mammai, ka man ļoti žēl . . . Bet tēvam es to neteikšu!— viņš piebilda.

— Kāpēc ne?— tēvocis Semjuels gribēja zināt.

Tāpēc, ka viņš sacels tādu traci! Un man nemaz nav žēl. Viņš man neaizliedza iet.

— Neaizliedza vis, bet tu zināji, ka nedrīkst.

Es esmu ļoti paklausīgs,— Džeremijs paskaidroja,— ja kāds kaut ko teicis; ja ne, tad taču nav neviena, kam paklausīt.

Tēvocis Sems pakratīja galvu.

Ja tu, manu zēn, neuzmanīsies, no tevis vel iznāks blēdis, viņš brīdināja.

— Man liekas, tik lieliski būs strādāt par zirgu treneri,— Džere mijs prātoja.— Šovakar man bija brīnišķīgs zirdziņš . . . Un es izte rēju tikai vienu šiliņu. Man bija trīs un vēl trīsarpus peniji.

Pie majas durvīm tēvocis Semjuels apstājās un sacīja:

— Paklau, jaunais cilvēk, viņi uzskata, ka tev laiks doties uz skolu, un man šķiet, viņi daudz nekļūdās. Pastāv tādas lietas, kas saprotamas gudrākām galvām nekā tavējā, tādēļ tev nu gan vajadzētu paklausīt. Turpmāk, ja tev sagribas aizdauzīties projām uz kautkurieni, labāk apmierinies ar manu darbnīcu un taisi to traci tur.

Ai, vai tad cs drīkstu?!— Džeremijs iepriecināts iesaucās.

Darbnīca vienmēr bija bijusi bērniem aizliegta vieta, un tādēļ to apņēma valdzinoši noslēpumains plīvurs.

Vai tev tiešām nekas nebūs pretī, ja es iešu pie tevis?— Džeremijs jautāja.

Es droši vien nevarēšu to ciest,— tēvocis atbildēja,— bet nav nekā tāda, ko es ģimenes labā nedarītu.

Zēns devās uz tēva kabinetu un pieklauvēja pie durvīm. Klaudzienam atskanot, viņu uz mirkli sagrāba izbailes. Māja bija tik klusa, un viņš tik labi zināja, kas notiks tad, kad durvis atvērsies. Un visļaunākais bija tas, ka viņš nebūt nenožēloja padarīto. I.ikās, viņš ir vienaldzīgs un par visiem pārāks, tā ka sods viņu nemaz nespēj aizsniegt.

— Nāc iekšā!— tēvs sacīja.

Zēns atvēra durvis un iegāja kabinetā. Bridis, kas pēc tam sekoja, bija nopietns un skumjš, un galu gala tomēr savādi neiedarbīgs. Tēvs par daudz runāja. Viņam runājot, Džeremija domas atgriezās pie ogļu melnā zirga un ta mirkļa, kad viņš gandrīz, gandrīz ielidoja zvaigžņu pulka.

Ai, Džeremij, ka tu ta varēji?!—tēvs jautāja.— Vai tad tu nezini, ka Dievs soda nepaklausīgos? Padoma, kas nepaklausīgs cilvēks ir par šausmīgu radījumu!— Tad viņš pargāja uz drusku zemāku toni:— Es patiešām nesaprotu, ko ar tevi iesākt. Tu taču zināji, ka tai posta vietai nedrīkst iet ne tuvumā.

Tu man neteici . . .— Džeremijs pārtrauca tēva runu.

Nieki! Tu labi zināji. Tu mātei salauzīsi sirdi.

Es viņai pateikšu, ka man žēl,— zēns žigli iejaucās pa vidu.

— Ja tev patiešām ir žel . . .— tēvs sacīja.

Es nenožēloju, ka aizgāju uz tirgu,— Džeremijs paskaidroja, — bet man ir žēl, ka es sāpināju mammu.

Viss beidzās ar to, ka Džeremijs saņēma sešus cirtienus ar lineālu pa plaukstu. Sadas lietas Kola kungam īsti labi nepadevās, divreiz viņš vispār netrāpīja Džeremijam pa roku; no malas soda izpilde izskatījās muļķīgi. Augstu paceltu galvu, nesalauztu garu Džeremijs atstāja istabu; tēvs palika — apmulsis, nomākts, izsists no sliedēm; viņš dedzīgi vēlējās darīt tā, kā būtu vispareizāk, bet nepavisam nespēja tuvoties dēlam.

Džeremijs uzgāja augšā, sava istaba. Viņš atvēra logu un palūkojās laukā. Zēns sajuta ugunskurā sadegušo lapu smaržu. Liesmas vairs nebija redzamas, bet viņam šķita, ka to vietā viņš saskata gaišu ēnu. Tad vējš atnesa gadatirgus mūziku.

Tram ta-ram, tram-ta-ram . . . Virr-virr . . . Dang-dang . . .

Kaut kur iekliedzas pūce, un otra pūce tai atsaucās.

Džeremijs paberzēja pret biksēm sāpošo plaukstu; tad, atcereda mies savu melno zirgu, pasmaidīja.

Viņš bija brīvs cilvēks. Pēc nedēļas viņš dosies uz skolu, tad — uz koledžu, pec tam kļūs par zirgu treneri.

Zēns apgūlās; tumšajā istabā iezagās tik tikko manāma ugunskura smarža un apslāpēts gadatirgus troksnis.

— Tram ta ram, tram ta-ram . . .

Viņš aizmiga un sapnī milzīga rumaka mugurā auļoja pa bezgalīgiem līdzenumiem.

XII nodaļa HAMLETS GAIDA

1

Pēdējā diena! Pēkšņi pamodies, Džeremijs to aptvēra tādā jūtu mulsumā, it ka viņam būtu piespriests gājiens pie zobārsta, bet viņš — jocīgi gani—to gaidītu. Protams, jau sen bija skaidrs, ka skolā iešanai ir savas labās un savas sliktas puses, bet šobrīd līdzsvars starp tām bija zudis. Doties projām no majas nozīmēja spert soli uz brīvības un neatkarības pusi. Paldies Dievam! Šķita, ka nevienu ģimenes locekli Džeremija aizbraukšana neuztrauc, iespējams, tā skara Mēriju, bet māsa pēdējā laikā turējās pie malas un viņam lika mieru. Džeremijs jutās vainīgs meitenes priekšā. Viņš patiešām mīlēja māsu . . . Jocīgais meitēns ... Ja tikai viņa neceltu tračus!

Jā, viņa ģimenē nemēdza celt tračus. Ikviens devās savās parasta jās dienas gaitās, neļaujot noprast, ka rit gaidāms kaut kas īpašs. Varbūt visi slepus juta atvieglojumu, ka viņš dodas projām. Džeremijs apzinājās, ka šo pēdējo mēnešu laikā visus bija traucējis; nepatīk sanas virknējās rindā; gadatirgus apmeklējuma izraisītais skandāls šo rindu lieliski noslēdza. Zēns juta, ka visa šaja lietā slēpjas kada netaisnība. Viņš nepavisam netiecās but slikts vai dumpīgs, gluži otrādi, viņš gribēja darīt visu, ko vecākie radinieki lika, taču nespēja apslāpēt savu pamodušos individualitāti, kas pavisam skaidri noradīja, ko darīt un ko nedarīt. Likās, ka no iekšienes zēnu kaut kas grūž . . . Turpretī visi apkārtējie cilvēki viņu tikai apspieda.

Visvairāk Džeremijs mīlēja māti, un, redzēdams, ka dēla aizbrauk šanu viņa uztver kā pavisam parastu lietu, zēns slepus jutās vīlies. Ar saviem gadiem neraksturīgu vērīgumu viņš aptvēra, ka mazulīte Barbara tagad steigšus ieņem ģimenē to centrālo vietu, kas bija

piederējusi viņam. Visi runaja, ka Barbara esot neatvairāms bērniņš — savā ziņā visa māja riņķoja ap viņu. Bet nedrīkstēja aizmirst, ka Džeremija nošķiršanās no citiem bija viņa paša vaina. Vasaras brīvdienu laikā viņš bija gājis pats savu ceļu un aicinājis biedros tikai Hamletu. Džeremijam nebija tiesību žēloties.

Pec brokastīm viņš īsti nezināja, ko darīt, un bija redzams, ka citi savukārt nezina, ko īsti iesākt ar viņu.

Kola kundze ieteicās:

Džeremij, mīļais, Pontings nav atsūtījis papīru un aploksnes, kā bija solījis, un tēvam tās šodien nepieciešamas. Vai tu neaizietu un to visu neatnestu? Tēvs iedos līdzi zīmīti.

Liekas gan, neviens neaptvēra, cik milzīgu plaisu starp agrako laiku un šo dienu ievilka šis mātes ikdienišķais teiciens. Nevienam nešķita neparasti, ka Džeremijs viens pats bez pavadoņa varētu doties uz Pontinga tirgotavu, kas atradās pilsētas otrā malā; un tomēr tikai pirms sešiem mēnešiem nebija ko sapņot par pastaigāšanos bez Džounza jaunkundzes, un pirms viņas tikai deviņu mēnešu tāla pagātnē blakus vienmēr bija Zaptesburka! Viņš priecājās par to, ka tiek sūtīts ceļā, bet savu prieku, protams, neizrādīja.

Zēns pateica vienīgi:—Ja, māmiņ.

Džeremijs bija tērpies jaunās drānās: stīvos, melnos svārkos, melnās biksēs, kas sniedzās līdz ceļgaliem, melnās zeķēs, melnos zābakos. Vairs nekādu matroža uzvalciņu ar baltām tresēm un svilpīti kaklal Varbūt viņš satiks dekāna Ernestu. Tā bija viņa kvēlākā vēlēšanās!

Zēns devās ceļā, un rejot un lēkājot viņam piebiedrojās Hamlets, kurš neizrādīja ne mazāko pazīmi, ka zinātu, kāda nelaime draudēja nakl par viņa galvu. Hamleta atstāšana Džeremijam nozīmēja briesmīgu triecienu. Trīs mēnešu laika suns var mainīties daudz vairak nekā cilvēks, un Hamlets, nemaz nebūdams pārlieku edeligs suns, pedeja laika izrādīja arvien lielāku patiku pret labu ēdienu un līdz ar to nožēlojamu tieksmi pieglaimoties tā devējam — pat tad, ja tā ir Emijtante. Džeremijs šo suņa tieksmi bija apspiedis, reizēm pat piespriežot tam sodu, un Hamlets to bija pieņēmis bez kurnēšanas. Kamēr Džeremijs bija mājās, Hamleta raksturs bija nosargāts; bet drīzumā, zēna ilgas prombūtnes laika, varēja notikt itin viss. Nebija neviena, kam Džeremijs suni varētu atstāt, neviena, kam butu kaut kāda jēga par to, kas sunim jādara un kas nav jādara.

Šādas skumjas domas aizņēma Džeremija prātu, kad viņš devas ceļā, bet drīz vien zēns pilnībā nodevās apkārtnes vērošanai. Tagad viņš vēl asāk nekā tad. ja viņam kāds to teiktu, aptvēra, ka atvadas no pilsētas.

Tas nebija galīgas atvadas; pavisam Džeremijs neatvadīsies no pilsētas līdz savai naves stundai un varbūt ari tad ne, bet todien

pilsēta zaudēja savu burvju varu par zēnu; paldies Dievam, viņš uz visiem laikiem nezaudēja spēju izjust dzīves burvību!

Iedams pa ielām, Džeremijs sastapa tos, kurus vienmer bija saticis parastajās dienas gaitās, un zēns nevarēja neprātot par to, vai šie ļaudis maz aptver, kādas lielas pārmaiņas viņu sagaida. Bija jau muļķīgi iedomāties, ka tie pie sevis runā: «A, re, kur jaunais Džeremijs Kols! Rītdien viņš dosies projām uz skolu. Nez, ka viņš jūtas?...» Nē, tas nebija ticams, un tomēr — viņiem taču jābūt kādai nojēgai par šo notjkumu!

Viņš savukārt skatijās uz citiem ar jaunu interesi. Senāk šie cilvēki, īpaši neatšķirdamies cits no cita, bija veidojuši fonu, bez ka nemaz nevar iztikt. Bet tagad, kad Džeremijs grasījās tos atstāt un tie nu dzīvos tālāk bez zēna atļaujas, viņš bija spiests piešķirt tiem neatkarību. Orāniešu ielas lejasgalā Džeremijs satika Dousona kungu, katedrāles ērģelnieku; tas bija mazs, tukls vīriņš ļoti kārtīgu, tīru uzvalku mugurā, spīdīgu cilindru galva un mazītiņam getrām kājās. Viņš tā allaž bija ģērbies un roka nesa melnu nošu mapi. Džeremija šis vīrs izraisīja nedziestošu interesi, jo ikreiz, kad tas tika pieminēts, atskanēja izsauciens: Nabaga mazais Dousona kungs!— Zēns nesa

prata, kāpēc Dousona kungu vajadzētu žēlot. Vīrs izskatījās visai švītīgs un omulīgs un iedams savā nodabā svilpoja, tomēr vārds «nabaga» ir satraucošs apzīmētājs, un Džeremijs, šim kungam garam soļodams, juta dramatiskus tirpuļus par muguru pārskrienam.

Pie Pūla grāmatnīcas, protams, stāvēja Mokridža kungs. Mok ridža kungs bija pats nabadzīgākais no baznīcas vīriem; viņš bija tik trūcīgs, ka visā pilsēta bija izplatījusies paruna: «Nabadzīgs ka Mokridža kungs.» Un diemžēl viņš deva iemeslu ari kādai citai parunai: «Netīrs ka Mokridža kungs.» Viņš bija ļoti garš un tievs virs ar lielu, izciļņu degunu, kas allaž bija sarkans — ne gremošanas traucējumu un, domājams, arī ne dzeršanas dēļ, bet, manuprāt, vienkārši vēja iedarbības rezultātā. Sī vīra lielā kaislība bija grama tas, un katru pēcpusdienu starp pulksten trijiem un četriem viņš bija sastopams pie Pūla grāmatnīcas veco grāmatu stenda; no viņa garo, melno svārku stērbeles nokarājās netīrs kabatlakats, un zaļš, pama tīgs lietussargs, kas slējās laukā no viņa paduses, pastāvīgi apdraudēja ikvienu garāmgājēju. Džeremija acīm Mokridža kungs bija tik pierasts tēls, ka parasti ikdienības plīvurs to padarīja gandrīz neredzamu. Taču šodien viņš izskatījās jauns un dīvains. «Ari rītdien viņš tapat būs iebāzis degunu tajās grāmatās, bet es būšu . . .»

Pēc tam tirgus laukuma malā Džeremijs apstājās un palūkojās apkārt. Saja vietā viss bija tāpat kā vienmēr: koka galdi ar puķu podiem, ābolu sieviņa zem sava lietussarga, tukšie lopu aizgaldi, kur tirgus dienās stāvēja govis un aitas, un aizmugurē — tumšas, ieapaļās arkas, kas sedza īsto, tagad tukšo un pamesto tirgu. Saules pieliets,

laukums pletās gluži kluss un rāms; daži baloži knābāja graudus, pastaigājās pāris suņu, un ap tukšajiem lopu aizgaldiem skraidelēja bērni. Pakalnā, kas slējās pāri laukumam, katedrāle nozvanīja pilnu stundu, un visi baloži paeclas spārnos, drusku pariņķoja un tad atkal lēnam nolaidās zeme.

Džeremijs nopūtās un, sajuzdams sirdī savādu sāpi, ko pats nespetu izskaidrot, devas augšup kalna. Augšiela, protams, ir Polčes-tras Rietumpuse*, un starp pulksten desmitiem un vieniem priekšpusdiena tur var sastapt ikvienu pilsētas dāmu dodamies iepirkties. Kolu bērni vienmēr bija vēlējušies, lai rīta pastaigā viņi tiktu vesti uz Augšielu, bet ši velme ļoti reti tika piepildīta, jo viņi pārāk bieži apstājās un vienmēr maisījās citiem pa kājām. Un te nu Džeremijs šajā līksmajā stundā viens pats staigāja pa Augšielu! Viņš pacēla galvu, izrieza krūtis un lūkojas visai pasaulei tieši sejā. Kuru katru mirkli viņš varēja satikt dekānā Ernestu. Pirmie cilvēki, kurus Džeremijs sastapa, bija Kregu jaunkundzes, ko visi, protams, dēvēja par «Kregu meitenēm». Liekas gan, tas bija Polčestras visnemainīgākais un zīmīgākais vaibsts. Kopa bija četras jaunkundzes, visas neprecētas, visām bija sarkanbrūnas sejas un cietas salmu cepures, īsi svārki un varenas balsis; jāteic, ka viņas ir tagad ļoti izplatīta sieviešu tipa priekšteces. Viņas spēlēja kroketu un tenisu, bija loku šāvēju kluba ievērojamas pārstāves un labprat butu gājušas medības, ja vien tēvs ļautu. Džeremijam šķita, ka šīs jaunkundzes ir briesmīgas Diānas*. Vienu no tām zēns reiz bija saticis kada bērnu ballē, un tā bija griezusi viņu apkārt tik ilgi, līdz viņš ar izbaiļu brēcienu bija izrāvies tai no rokam un gaudodams meklējis patvērumu pie Zaptes-burkas kuplajam krūtīm. To atcerēdamies, Džeremijs allaž juta kaunu, un zēns nekad nevarēja jaunkundzes uzlūkot bez nosarkšanas; bet šodien, ka likās, viņš tik ļoti nebaidījās, un patiesi—jaunkundzēm garam iedams, viņš pielika roku pie cepures un raudzījās tām tieši seja. Visas «Kregu meitenes» smaidīja un pamāja zēnam, un tad, kad viņas bija aiz muguras, viņš jutās tik dziļi pārsteigts, ka nācās apstāties un visu pārdomāt. Ja jau Kregu jaunkundzes neko nenozīmēja, tad kas gan viņam varētu būt pretinieks!

— Pie manis, Hamlet! Ko tu uzdrošinies?!— Džeremijs pavēlēja tik asa un kareivīgā toni, ka Hamlets, kurš tikko bija uzmetis pavisam nevainīgu skatienu kadam uzpūtīgam un augstprātīgam baltam pūdelim, paraudzījās uz saimnieku ar izbrīnu.

Un tomēr Džeremija jaunatklātā bezbailība jau nākamajā brīdī sastapa nopietnu pārbaudījumu. Zēns pagadījās ceļā dekānā sievai.

Dekāna kundze nevienam nevarētu šķist liela auguma sieviete, bet Džeremijam viņa vienmēr bija iedvesusi bailes. Viņa bija bieza un stingra kā mūris un valkāja tādas zīda drānas, kas, viņai kustoties, vienmēr čaukstēja — it ka tramīgi sačukstētos vesels pulks garidz

nieku sievu. Dekāna kundzei bija spēcīga, nosodoša balss, un viņa vienmēr runāja tā, it ka vērstos pie kādas sanāksmes dalībniekiem; bet ļaunākais no visa bija viņas melnās, kuplās uzacis, kas Džeremi jam izraisīja baiļu lēkmes. Zēns, protams, nezināja, ka nabaga vecā dāma pastāvīgi cieta uzbudinošas galvassāpes.

Zēns pēkšņi pie auss sadzirdēja viņas balsi:

— Labrīt, Džeremij! Kurp tad tu tik agri iedams?— Visvairāk dekānā kundze biedēja tad, kad bija līksma, un Džeremijs, uzķēries uz viņas uzacīm kā uz aķiein, nu karājās gaisā visai ielai par apsmieklu, gandrīz zaudējis varu pats par savu meli. Bet vel tieši laika viņš balsi atguva.

— Uz Pontinga tirgotavu, viņš atbildēja.

Viens pats? Ak ne! Redzu, ka tev līdzi nak tavs sunītis. Jauks, mazs sunītis. Un ka klajas māmiņai?

— Paldies, gluži labi.

— Tas ir jauki, tas ir jauki! Pēdējā laika mēs neesam likušās. Tev ar māsiņām jāatnāk pie mums uz tēju. Diemžēl tu nesastapsi Ernestu, jo viņš ir devies atpakaļ uz skolu, bet man liekas, tu vel neesi par lielu, lai rotaļātos ar mazām meitenēm.

Džeremijs juta sirdī iezogamies uzvaras prieku.

Rīt es došos uz skolu,— zēns sacīja. Bet, ja viņš gaidītu, ka šis paziņojums izraisīs dekāna kundzes nožēlu, viņš smagi kļūdītos.

Patiešām? Zel gan, ka tu nevarēji braukt kopa ar Ernestu, bet viņš, protams, mācīsies augstaka klasē . . . Ardievu, ardievu! Sirsnīgi pasveicini māmiņu! Un viņa smagi aizgāja tālāk.

«Viņa tomēr ir briesmīga sieviete,» Džeremijs nodomāja. «Kaut man būtu ienācis prātā viņai ko pateikt! Diez vai viņa zina, ka vasarā es Ernestu nogāzu zemē un pieveicu?»

Bet Augšielas skati drīz vien |āva zēnam atgūt dveseles mieru. Citkārt vai nu Zaptesburka, vai Džounza jaunkundze izrāva Džere-miju cauri šai ielai tik aši, ka viņš guva tikai pavisam virspusējus iespaidus. Šodien zēns varēja te kavēties un kavēties; viņš to arī darīja. Divas pašas jaukākās vietas bija Menninga frizētava un Pontinga grāmatnīca, taču ari Rouza pārtikas preču tirgotava un Koultera konditoreja bija ļoti labas. Menninga kungs bija īsts mākslinieks. Viņam nepietika ar to, ka viņš ka visi citi izliktu frizētavas loga tikai muļķīgu bisti ar rūpīgi safrizētu galvu,— viņš ievietoja skatloga arī smaidošu dāmu ar brīnišķīgu, dārgakmeņiem rotātu ķemmi matos un mirdzošu zobu rindu, pie tam visapkārt izveidoja veselu brīnumainu pasauli ar sudraba sukām, bruņurupuču vāku ķemmem, esencēm, smaržām un pūderiem, trauciņiem, pudelītēm un kārbiņām. Mennings bija smalkākais meistars visā pilsēta. Pontings, kura grāmatnīca atradās ielas augšgalā tieši uz stūra, kur jau sākās katedrāles rajons, ari bija īsts mākslinieks, tikai viņa stils

bija pavisam citāds. Pontings bija visiecienītākais, «svētākais* un nopietnākais grāmatu tirgotājs visā apvidu. Tajos laikos, kad sensāciju bija sacēlis jaunais « Vcivcrlijs»*, Pontinga kungs, tagadēja Pontinga kunga vectēvs, bija uzturējis visai pastāvīgu saraksti ar Sautija kungu* un Kolridža kungu* un reiz, Londonā būdams, bija sarunājies ar pašu dižo lordu Baironu*. Sī aristokrātiska tradīcija bija saglabājusies, un tagadējais Pontinga kungs vienmēr ieteica bīskapam, ko lasīt, un no Lemba kundzes, mušu vienīgās autores, guva padomus izdevēju un apgādu, un dažādos citos tehniskas dabas jautājumos. Sava toreizējā attīstības pakapc Džeremijs neko daudz par to visu neinteresētos pat tad, ja viņš par šim lietām ko zinātu, taču zēnu interesēja gramatas ādas iesējumos ar zeltītām muguriņām, kas, veidodamas jauku mūri, rindojās pāri skatlogam un ietvēra senu gravīru, kura bija attēlota katedrāle un tas apkārtne. Pontinga grāmatnīcā valdīja tads kā reize darbistabas un baznīcas klusums. Tas bija diezgan patumšs veikals ar bezgaldaudzām grāmatu rindām, kas iesniedzās pašos griestos, un kādu drūmu un nedabiski vecu jaunocilveku aiz letes. Džeremijs nezināja, ko iesākt ar Hamletu, un ieveda to iekšā, tūlīt ar šausmām atkladams, ka tirgotava atrodas pats niknākais no visiem baznīckungiem — Voterberijs. Sim baznīcas vīram bija melna barda un dzēlīga mele. Reiz viņš pcrkondimdoša balsī Džeremiju bija aiztriecis no katedrāles zāliena, un zēns to nespēja aizmirst. Tagad šis vīrs noskatījās uz viņiem un paraustīja bardu, bet laimīgā kārtā Hamlets uzvedās labi un vecais jaunaiscil-vēks ātri sameklēja Džeremija prasīto rakstāmpapīru.

Tad pēkšņi baznīckungs ierunājās.

— Suņiem nav vietas veikala! — viņš sacīja tādā tonī, it kā piespriestu kadam nāvessodu.

Es zinu, Džeremijs atklāti atziņas.— Es jau viņu gribēju kaut kur piesiet, bet tur nebija nekā tāda, pie kā varētu piesiet.

— Карее tu vispār izvedi to laukā?— baznīckungs vaicaja.

— Tāpēc, ka viņam vajag izkustēties,— Džeremijs atbildēja, patīkami pārsteigts par to, ka itin nemaz nav nobijies.

— Ak tā? Es tiešam nezinu, kāpēc cilvēkiem vajadzīgi suņi!

Un tad viņš smagiem soļiem izgāja no veikala. Džeremijs uzskatīja to par savu uzvaru un aizsoļoja projām, galvu vel augstāk nekā jebkad izslējis. Tagad viņam vajadzētu steigties mājup. Dienas vidus zvani bija noskanējuši, un Džeremijam uzticētie pienākumi bija izpildīti. Bet zēns kavējas, pēdējās zvanu skaņās klausīdamies, uztverdams katedrāles kora zēnu klaigas, kad tie pār zālienu devās uz baznīcas skolu, un vērodams ļaudis steidzamies pa ielu uz vienu un otru pusi. Re, tur brauc pils kariete! Varbūt iekšā sēž veca grāfiene?! Zēns tikai reizi viņu bija skatījis katedrālē, kada dievkalpojuma, uz kuru māte viņu bija aizvedusi, un ši dāma ar sniegbaltajiem matiem

bija atstājusi uz viņu spēcīgu iespaidu. Džeremijs bija dzirdējis, ka [audis viņu dēvē par «ļaunu vecu sievu». Varbūt viņa tagad sež tanī kariete . . . Bet Džeremijs varēja saskatīt tikai pils kučieri un sulaini, kā ari kroni uz durtiņām. Kariete lēnām uzbrauca kalnā, izskatīdamās ta, it kā valdītu pār visu pasauli, tad pazuda ap stūri.

Džeremijs nolēma doties mājup par zālienu un pa ceļu, kas ved caur aug[u dārziem. Viņam uznāca vēlēšanās uz bridi ieiet katedrālē; tāds gājiens skaisti noslēgtu viņa piedzīvojumu apli. Zēns nekad vēl viens pats nebija spēris kāju katedrālē, un tagad, kad viņš ieraudzīja savā priekšā dievnamu tik stalti, vareni un rāmi slejamies pār saules pielieto za[umu, viņš piepeši izjuta bailes un bijību. Netālu no rietumpuses durvīm zēns atrada akmeni iestiprinātu riņķi, pie kura piesēja Hamleta saiti, un tad, lēnām atgrūdis smagās durvis, iegaja iekša. Katedrāle valdīja dzi|š klusums. Plaša telpa, ko izraibināja violeti, za[i un sārti atspulgi, bija gaisīga un netverama; visi mazie koka krēsliņi bija sastumti kopā labajā un kreisajā pusē, ta ka uz altari veda plata eja, ko pielēja gaismas šaltis, kuras kā starmešu kūļi krita no logiem. Krēsla neskaidri vīdēja kapakmeņi un skulptūras; šķita, ka austrumgala liela loga sulīgi violetā gaisma pievelk it visu plašo telpu un satur to kopā. Valdīja plašums un klusums, gaisma un krēsla; baznīcas kalpotājs tālumā kustējās ka maza lellīte, zēnam garam tik klusi kā ēna paslīdēja veca sieviete, kas ar slotiņu slaucīja putekļus no mazajiem krēsliņiem.

Džeremijam likās, ka viņš nekad agrāk katedrālē nav bijis; viņš slavēja, elpu aizturējis, it kā tūlīt, tūlīt kaut kam noteikti būtu jānotiek. Zēns jau to neapzinājās, bet šis mirklis bija viens posms visā pagājušā gada notikumu virkne — tapat kā gājiens uz teātri ar tēvoci, pirmā saruna ar kapteini, mātes smagās slimības laiks, novakars pludmale, kad Šarlote bija pārbijusies, ta reize, kad pazuda Hamlets un viņi abi bija gulējuši zem koka. Visi šie brīži glabāja sevi vairāk, nekā varēja saskatīt; aiz tiem vai tajos slēpās kaut kas tāds, ko tie iemiesoja, kā vārdi iemieso ainas. Pilnīgi vesels mazs puika būdams, Džeremijs tobrīd, protams, neko neanalizēja, bet vēlāk, pametot skatienu atpakaļ, šos brīžus viņš redzēja tā, kā ceļotājs redz dzelzceļa stacijas. Un kādreiz viņš uzzinās, ko tie nozīmē.

Tagad zēns vienkārši gaidīja, it kā kaut kam būtu janotiek. Prātā pazibēja gluži ikdienišķas domas: vai Hamlets tur, laukā, uzvedas labi; ko vecā dāma dara, kad viņai apnīk slaucīt putekļus; kas gan varētu būt tas tepat.tuvumā guļošais akmens tēls — ļoti jauks tēls ar kruzuļotu apkakli un smailu bārdiņu, ar kopā sakļautam delnām un augšup izslietiem kāju pirkstiem; vai mirušais ir ieslēgts akmenī kā mūmija vai arī atrodas kaut kur dziļāk zemē; cik ļoti baznīcas telpa tagad atšķiras no svētdienās skatītās; cik interesanti butu sarīkot skriešanās sacīkstes cauri visai baznīcai un pārbaudīt, kurš tad

pirmais nonāks līdz zeltītajiem eņģeļiem virs altāra. Džeremijs nejuta bijāšanu — un tomēr juta jo dziļu godbijību, nejuta baiļu — un tomēr juta cieņu; zēnam bija silti, labi un omulīgi — un tomēr, pēkšņi īsi nodrebinājies, viņš izslīdēja saules gaismā, atsēja Hamleta saiti un devās uz mājām.

2

Atgriezies ģimenes klēpī, Džeremijs juta, ka viņi sāk apzināties tuvo šķiršanos.

— Džeremij, ko mēs darīsim šovakar — tavā pēdējā vakarā?— mate ievaicājās.

Visi paskatījās uz viņu.

— Ak, es nezinu,— neērti juzdamies, zēns atteica.— Es domāju — to pašu, ko vienmer.

Tu viņam liec justies neerti,— piezīmēja Emijtante, kurai patika izskaidrot gluži pašsaprotamas lietas.— Draudziņ, tu gribi, lai mums biitu pavisam parasts vakars, vai ne?

— Ak, es nezinu,—viņš atkal atteica, juzdams naidu pret Emij-tanti.

Nedomāju vis, ka tas būtu īstais tonis, kada runāt ar savu tanti, dēls,— sacīja tēvs. Mēs tikai laipni painteresējāmies, gribēdami tevi iepriecināt. Ne, Merij, vairāk ne! Piektdienā tikai vienu porciju . . .

-Es ierosinu Džcremijam piešķirt otru, jo šī ir viņa pēdējā diena,— paziņoja Emijtante, kura bija nolēmusi izturēties laipni.

Es negribu vispār, paldies,— atteicās Džeremijs, kaut ari tas bija viņa iemiļotais pudiņš ar sīrupu.

— Es domāju,— ierosināja Kola kundze,— ka mēs pusastoņos pasēdēsim pie svētku tējas galda, bērni paliks ilgāk augšā, un tad mēs palasīsim -«Jautro mičmani».

Tajā brīdī Džeremijs juta ārkārtīgi stipru mīlestību pret māti. Kā viņa tik skaidri varēja zināt, ko vislabāk darīt? Viņa tik maz traucēja, izturējās klusi un nekad nedusmojās — un vienmēr viņai bija taisnība, kad citi kļūdījās! Māte zināja, ka vairak par visu pasaulē viņam patīk svinīga tējas dzeršana ar zivju maizītēm, vārītām olām, tēju un ievārījumu, un kūkām—briesmīgu mielastu, ko vēlāk viņš pilnīgi nosodīs, bet kas tomēr bija tik jauks un omulīgs, ka šajā ziņa to nevarēja pārspēt neviens cits mielasts, kurā viņam pēc tam nācās piedalīties.

— Ai, tas tik bus jauki!— viņš iesaucās, sejai priekā starojot.

Un tomēr, pēcpusdienai pienākot, Džeremijam arvien vairāk sāka mākties virsū savāda, vēl nebijusi nedrošības, skumju un pamestības izjūta. Viņš apjauta, ka rīta puse bija atvadījies no pilsētas, un tagad jutās tā, it kā nez kādā veida to būtu sāpinājis vai apvainojis.

Un visu pēcpusdienu zēns atvadījās no mājas. Viņš neklīda no vienas telpas cita, gluži otrādi — viņš sēdēja mācību istabā, izlikdamies labojam makšķeri, ko Monka kungs tovasar bija iedevis. Patie siba makšķere Džeremijam nepavisam nerūpēja — viņš pat nedoinaja par to. Tur sēdēdams, zēns dzirdēja visas mājas skaņas. Viņš spēja atšķirt visus pulksteņus: tas, kas klusām iedunējas ik pusstundu, stāvēja mātes guļamistabā; kaut kur iešķindejās un iedūcās — tas bija trepjutelpas pulkstenis ar dzeguzi; mazais pulkstentiņš uz mācību istabas kamīna malas ātri un bezrūpīgi pjapāja niekus; klusām čukstēja Džounza jaunkundzes rokas pulkstenis, kuru tā bija nolikusi uz galda, lai uzmanītu, cik ilgi Merijai jāšuj. Bija dzirdamas mājas visas parastās skaņas. Tālumā aizvērās durvis, kaut kur pašās mājas dzīlēs kāds darbināja šujmašīnu, balsis iznira no tukšuma un atkal pagaisa, kāds svilpoja, cits dziedāja. Džeremijs drūmās domas pieņēmās spēkā. Pasaule, kuru viņš labi pazīst, viņam jāmaina pret gluži nepazīstamu pasauli, un viņš nespēja atvairīt izjutu, ka savā ziņā aizvaino to pasauli, kuru grasās pamest. Visu pēcpusdienu Džeremijs meklēja visādas nevajadzīgas, muļķīgas nodarbības, lai noslēptu dziļo nemieru. Viņš bezrūpīgi un nepareizi svilpoja, viņš bikstīja uguni kamīnā un klejoja apkart. Zēna domas arvien vairak pievērsās Hamletam un Merijai. Māsa bija tik stingri apņēmusies neizrādīt nekādas jūtas, ka bija sāpīgi uz viņu skatīties. Viņa tik tikko runāja ar brāli un, ja viņš ko jautāja, atbildēja vienzilbigiem vārdiem.

Arī Hamlets pēkšņi juta, ka mājā valda neparasta gaisotne. Vispirms jau — suns velti gaidīja, ka pēcpusdienā to izvedīs pastaigāties; un tad vel — saimnieks bija ļoti aizņemts ar nekā nedarīšanu, un tas nu nebija pieredzēts. Tējas laikā Jaunākās aizdomas tikai pastipri nājās. Džeremijs pēkšņi pievērsa Hamletam īpašu uzmanību: ielēja tā tasītē teju, pasniedza maizīti ar ievārījumu un vēl cukurgraudiņu. Hamlets domīgi izdzēra tēju un apēda maizi ar ievārījumu. Tas viss garšoja ļoti labi, bet — kas tad ir noticis?

Paraudzījies caur savām pinkām, suns atklāja, ka saimnieka acis ir nemierīgas un skumjas un kaut. kas viņam nedod mieru. Hamlets aizgāja pie kamīna, atsēdās uz pakaļkājām un, savā ierasta ja filozofiskajā manierē liesmās lūkodamies, apsvēra notiekošo. Džeremijs pienāca pie suņa un, pievilcis draugu sev klāt. un noguldījis tā galvu sev uz ceļgala, to apkampa. Hamlets nekustējās, tikai dažkart nopūtās un pāris reižu piepeši, ka bija paradis, kampa pēc iedomātas mušas. Suns nosprieda, ka saimnieks laikam gan par nezin ko ticis sodīts, un dziļi juta viņam līdzi; Hamlets nevarēja saprast, kāpēc

saimniekam vienmer par kaut ko jasaņem sods, un tas piktojās uz laužu mūžīgo, muļķīgo tieksmi šāda vai tādā veidā apliecināt savu autoritāti.

Beigu beigās karsta kamīna priekšā abi — zēns un suns — aizmiga. Džeremija sapņi bija juceklīgi, mulsinoši, satraucoši; viņš pūlējās kaut ko sameklēt, kāpa augstāk un augstāk, lai to atrastu, bet galu galā vienmēr nonāca turpat, kur sākumā.

Hamlets sapni redzēja milzīgu, sulīgu kaulu, ko kāds viņam atrāva, tiklīdz viņš to bija sakampis.

Abi uztrūkās augšā un saprata, ka pienācis svētku tējas laiks.

3

Vakaram ritot, Džeremijs k|uva arvien vientuļāks un vientuļāks. Viņš vēl nekad nebija izjutis tik dziļu mīlestību uz visu savu ģimeni un reizē ar to — pilnīgu nespēju šīs jutās izpaust. Šķita, ka visu cauru gadu zēns pats aiz savas brīvas gribas bija slīdējis projām no tuviniekiem, un tagad tie jau bija parak tālu, lai viņš tos atsauktu atpakaļ.

Zēns sēdēja uz grīdas mātei pie kājām, kamēr viņa lasīja «Jautro mičmani». Tur bija tik omulīgi, istaba ar pazīstamajām gleznām, fotogrāfijām un grāmatām bija tik mājīga; Helēna un Mērija rāmi šuva, Hamlets, purnu uz ķepām uzlicis, gulēja izstiepies kamīna priekšā — pirms kāda pusgada Džeremijs justos pilnīgi un galīgi tam visam piederīgs. Nu viņš atradās ārpus ta visa un vienlaikus nekur citur nebija piesaistīts. Var jau būt, ka pec nedēļas viņš būs tā tuvinājies savai jaunajai pasaulei, ka jutīsies līksms kā sienāzis,— bet tas nebija skaidri zināms. Viņš zināja tikai to, ka šajā brīdi atdotu itin visu, lai varētu apmest rokas mātei ap kaklu un saņemt tas skūpstus un glāstus, un tai pašā laikā zināja ari to, ka drīzāk mirtu nekā īstenotu šo vēlēšanos.

Vakars gaja uz beigām. Meitenes piecēlās un novēlēja labu nakti. Māte zēnu noskūpstīja, iespējams, piekļaudama sev klāt drusku ilgāk nekā parasti, bet tūlīt ari sacīja;

— Ai, man taču jaatgadina Ellai, ka brokastim jābūt galdā pusastoņos; viņai nekad nepietiek ar vienas reizes teikšanu!

Meitenes gāja pa priekšu, Džeremijs ar Hamletu tūlīt viņam sekoja. Tad zēns ieraudzīja, ka viens pats atrodas mācību istabā, kur uguns kamīnā tik tikko sprēgā, pa brīdim izšaudama mazas liesmiņas, kas tumsā lokās kā čūskas.

Pēkšņas dziņas vadīts, zēns piegāja pie rotaļlietu skapja, atvēra to — un gluži nejauši viņa roka atdūrās pret spēļu ciematiņu. Spēļu

ciematiņš! Viņš izņēma to no skapja un izlika uz grīdas. Tumsa neko nevarēja redzet, taču viņš nekļūdīgi pazina katru lietiņu un izkārtoja sev apkārt itin visu: baznīcu un puķu dārzu, Noasa ģimenes māju un ciematiņa ielu, dzīvnieciņus un Noasu ģimeni. Cik ilgs laiks bija pagājis kopš viņa dzimšanas dienas, un kā pasaule bija pārmainījusies! Cik satraukts viņš toreiz bija, un tagad . . .

Ar pēkšņu, nepacietīgu kustību zēns visu apgāza un tad žigli, it kā būtu izbijies no tumsas, iegāja savā guļamistabā un sāka izģērbties.

4

No rīta notikumi risinājās tik strauji, ka nebija iespējams tos apdomāt. Sirdī Džeremijs joprojām juta to pašu vientulības sāpi, bet nu viņam gluži vienkārši nebija laika tai pievērst uzmanību.

Tēvs iesauca zēnu darbistabā. Viņš pasniedza dēlam desmit šiliņus un lūgšanu grāmatu. Džeremijs saprata, ka tēvs cenšas viņam tuvoties un noslēgt jauna veida draudzību.

It kā no tālienes zēns dzirdēja skanam šādus vārdus: — . . . Jauna pasaule, kurā netrūks pārbaudījumu un kārdinājumu . . . Dievs mūs redz . . . Kārtīgi mācies latiņu valodu . . . Krikets un futbols . . . Katru vakaru lūgšanas . . .— Bet Džeremijs nespēja izjust neko citu kā vienīgi šausmīgas bailes no tā, kaut tikai nesāktos kāds muļķīgs jutu izvirdums. Nekas nenotika. Viņš noskūpstīja tēvu un devas projām.

Un tikai tad, kad, mēteli uzvilcis un cepuri galvā uzlicis, zēns jau nāca lejā pa trepēm un dzirdēja, ka piebraukusi kariete, viņa atturība pēkšņi pagaisa: nu viņš bija brīvs un atraisīts, un dabisks. Noskūpsti jis Meriju, viņš māsai paziņoja:

— Tu vari ņemt manu spēļu ciematiņu. Es tā gribētu. Ja, ja, patiesi. Es nejokoju.

Džeremijs noskūpstīja Helēnu un Barbaru un tad pieplaka mātei pie krūtīm, nebēdādams par to, ka visa pasaule redz. Veca dzīve nāks viņam līdzi! Izrādās, ka viņš to nepamet. Pilsēta un mājas, un itin viss, no ka viņš bija gatavojies atvadīties, nāks viņam līdzi!

Hamlets! Džeremijs ieraudzīja suni mēģinām iekļūt karietē. Tas nu bija vairak, nekā zēns spēja izturēt. Viņš negribēja uzvesties muļķīgi, bet vienīgais veids, ka saglabāt pašcieņu, bija iekāpt ratos un tur paslēpties. Viņš satvēra Hamleta galvu, noskūpstīja to un tad ieleca kariete, vel pēdēja acu skatiena ietvēris tuvinieku pulciņu pie durvīm, kalpotājus pie loga, vītušām lapām klāto dārzu un Hamletu, kurš centās izrauties Mērijai no rokām.

Džeremijs apspieda elsas, aptaustīja kabatā savus desmit šiliņus un tad ar varenu piepūli, pret kuru Hērakla varoņdarbi* bija tīrie nieki, izliecās laukā pa lodziņu un pamāja atvadas.

Kariete devās ceļā.

Hamlets nogulas halle uz paklājiņa pie pašam ārdurvīm. Kāds mēģināja suni aizvilkt projām. Tas ierūcās, zobus nozibinadams. Saimnieks ir izgājis laukā. Suns gaidīs viņu atgriežamies — neviens lai nemēģina to dabūt no šejienes projām.

ITĀLIEŠU ZENS UN ANGĻU ZENS

Ja klasē vai sporta laukuma, bibliotēkas lasītavā vai diskotēkas zaļo latviešu bērnu pulciņā pēkšņi iesviestu jautājumu: — Kurš var nosaukt kādu itāliešu vai angļu bērnu grāmatu varoni? — laikam gan klusums nebūtu ilgs. Balsis cita caur citu vēstītu:

— Alise! — Pinokio! — Dželsomino! — Vinnijs Puks! - Piters Pens! — Sīpoliņš! — Doktors Dulitls! — Hobits!

Kāds bērns varbūt ari neko neteiktu. Balsīm apkārt skanot, viņš klusībā brīnītos:

«Vai tad Vinnijs Pūks nāk no tik tālas vietas kā Anglija? Savādi gan!»

Tādu bērnu var saprast. Patiesi, Alise un Vinnijs Pūks, Sīpoliņš un Dželsomino — gluži tāpat kā Sprīdītis un Ežulis taču nāk no Pasaku zemes, kas ir kaut kur tepat, tepat tuvumā! Nav nekāds brīnums, ja Pasaku zemes spilgtās krāsas, skaņas, paražas, burvestības, tikumi, notikumi lasītajam likuši aizmirst grāmatas autora dzimtenes ģeogrāfiju un vēsturi.

Ka itāliešu, ta angļu literatūrā ir ari tādi bērnu iemīļoti varoņi, kuru gaitas Itālijas un Anglijas ģeogrāfiju un vēsturi aizmirst neļauj. Viņi ir piesaistīti kādai konkrētai, karte atrodamai vietai (kas literārajā darbā varbūt ir pārdēvēta citā vārdā) tikpat cieši ka Annele Tervetei vai Marčs ar Janci Staburaga apkārtnei. So literāro varoņu portretus un raksturus, tāpat ka vidi, kurā viņi darbojas, rakstnieki veidojuši ar reālisma līdzekļiem un paņēmieniem.

Divi šādi literārie varoņi, kuri nākuši no konkrēta laika un konkrētas vides, itālietis Enriko un anglis Džeremijs, ir sastopami šajā «Sprīdīša bibliotēkas» sējumā.

Edmondo de Amičisa «Sirds» (188fi) un Hjū Volpola «Džeremijs» (1919). Kāpēc šie romāni iekļauti vienā grāmatā?

Ir vairākas — gan tīri ārējas, gan dziļāk meklējamas — iezīmes, kas abus darbus saista.

Arčjo līdzību pamanīt var pavisam ātri.

Abu romānu centrā ir zēns. Abi vesti par pagajuša gadsimta dzīvi pilsēta, pārtikušu, taču ne bagātu ļaužu nama. Abi veidoti līdzīgi laika pludums (nepilna gada garumā) it kā nes romāna varoni Uz priekšu, ik pa brīdim «apstādamies» kada zīmīga notikuma «pieturā». Katrs visai sīki un pamatīgi aprakstītais notikums saasina zēna dzīves izjūtu un sniedz viņam kādu atklāsmi — par sevi, par cilvēka dabu, par pasauli.

Un te jau ir jārunā par abu darbu dziļāko līdzību.

Tēlodami dažādus notikumus, virzīdami galveno varoni no notikuma pie notikuma, abi rakstnieki atklāj katra zēna izaugsmi. Gan priecīgie, gan skumjie, gan satraucošie, gan bērna prātam īsti neizprotamie atgadījumi Enriko un Džeremijam liek ieskatīties sevi un apkārtējos cilvēkos, izvērtēt savus un citu bērnu, ka ari pieaugušo uzskatus, priekšstatus, maldus, nodomus, iedziļināties savas un citu cilvēku īpašībās, vērtības, jūtās. Katrs no šo romānu varoņiem nemitīgi atklāj jaunas attiecības, kas veidojas starp viņu un viņa tuviniekiem, draugiem, ka arī gandrīz svešiem ļaudīm, apjauš jaunas prasības, ko dzīve izvirza cilvēkam, aptver arvien jaunus pienākumus pret sevi, savu ģimeni, apkārtni, dzimteni.

Kā Amičiss, ta Volpols mīl savus zēnus un šo mīlestību nemaz nemēģina slept. Tomēr ne Amičisa, ne Volpola mīlestība nav akla. Gan Enriko, gan Džeremijs romānā atveidota laika gaita ir saskaries ar labo un ļauno, cēlo un zemisko, dižo un sīko un mācījies atšķirt vienu no otra arī tad, ja, piemēram, zemiskais izpaudies sīku, «ikdienišķu» melu formā. Vai vēstījuma beigās, kad zēni ir nogājuši autora nosprausto izaugsmes ceļu, viņi abi ir kļuvuši bezgala pareizi, labi, diženi, gudri? Vai lasītajs var būt drošs, ka Enriko «nekad vairs» nebūs neiecietīgs pret tēvu un Džeremijs «nemūžam» nemelos? Nē, rakstnieki nav pārkāpuši reālistiskā raksturojuma likumības — no dzīviem puikām viņi pārsimt lappusēs nav «iztaisījuši» nedzīvus ideāltēlus. Ar mīlestību savus zēnus «audzinādami», rakstnieki tomēr spējuši saskatīt un atklāt viņu trūkumus, spējuši vērtēt viņus kritiski. Iespējams, galveno varoņu raksturu un rīcības ticamību visa romāna gaitā saglabāt palīdzējuši autobiogrāfiski motīvi . . .

Un tomēr — par šīm grāmatām nevar spriest, nerunājot par abu autoru skaistajiem, lielajiem, cēlajiem ideāliem. Ka vienā, ta otrā darbā tieši un atklāti izskan rakstnieka ilgas pec krietna, spēcīga, neatkarīga, labsirdīga, gudra cilvēka. Amičisa patoss ir skaļaks, temperamentīgāks; itāliešu rakst nieks t iecas pieminēt gandrīz visas pozitīvās īpašības — patriotismu, nesavtību, uzupurēšanās spēju, mīlestību un cieņu pret vecākiem un vēl, un vēl . . . Anglis Volpols ir apvaldītāks; viņš izceļ neatkarīgu, iekšēji brīvu personību, kura spēj pārvarēt dažādus aizspriedumus. Abus vieno sirsnīga vēlēšanās; kaut nu jauns cilvēks būtu labs, brīvs, godīgs!

Ne «Sirds», ne «Džeremijs» nav «tīri» bērnu literatūras darbi, katrā ziņā mūsdienu vērtējumā ne. Kā Amičiss, tā Volpols — katrs saskaņā ar savu rakstnieka temperamentu un stilu atklāti vēršas arī pie pieaugušajiem: vecākiem, skolotajiem, visas sabiedrības. Pieaugušajiem viņi tiecas likt pie

sirds, ka bērna pasaulei, bērna izaugsmei nemitīgi jābut visas sabiedrības interešu lokā. Mūsdienās tik tieša un neslēpta pieaugušo «audzināšana» var šķist vecmodīga, taču nedrīkst aizmirst, ka ir pagājuši vairāk nekā septiņdes mit gadi, kopš sarakstīts «Džeremijs», bet no «Sirds» tapšanas laikiem mūs šķir jau gadu simtenis. Tolaik rakstnieks vēl varēja padraudēt ar pirkstu ka bērnam, tā pieaugušajam — un palikt kritiķu un lasītāju nesodīts. (Protams, kratīt pirkstu katrā lappusē jau nu nedrīkstēja ari toreiz!)

Reālistiski tēloto zēna izaugsmi un atklāti pausto rakstnieka ideālu — šis būtiskās abu darbu iezīmes laikam gan nebūs grūti saskatīt nevienam lasītājam. Romānus vienu pēc otra izlasot, katrs droši vien atklas vēl citas sīkākās un lielākas līdzības un sakarības.

Taču nedrīkst aizmirst to, ka abus romānus vienā sējumā iek|aut ļauj ne tikai to lidzigās iezīmes, bet ari atšķirīgās — tās, kuras veido īsta mākslas darba savdabigumu.

Jā, kā E. de Amičisa «Sirds», tā H. Volpola «Džeremijs» ir pilnvērtīgi, oriģināli mākslas darbi — rakstnieku radītas pasaules, kurās valda katrā savi likumi. Un tāpēc ir jāruna ari par katru darbu atsevišķi.

Edmondo de Amičisa (1846—1908) romāns (dažkārt darbs tiek dēvēts par garstastu) «Sirds» (1886) ir viens no itāliešu nacionālajiem dārgumiem. Vairāk nekā gadsimtu ilgi ši gramata tiek lasīta priekšā maziem bērniem, apcerēta skolēnu domrakstos, analizēta literatūras vestures apskatos. Tās tēlus un motīvus pazīst kā izglītotie, tā mazizglītotie itālieši. Sis darbs, kurā atspoguļoti daudzi Itālijas vēstures un ģeogrāfijas fakti, kā ari tautas dzīves un rakstura būtiskas iezīmes, ir tulkots vairāk nekā trīsdesmit valodās; tas ir viens no ceļiem, pa kuriem cittautieši ātri un vienkārši «nonāk» itāliešu vidū.

Ari latviešu lasītājiem, īpaši vecākās paaudzes pārstāvjiem, ši grāmata nav gluži sveša. 1927. gada J. Dravnieka un M. Ariņas fulkojumā ta laista klajā A. Raņķa gramatu tirgotavas apgādība.

«Sirds» patiesi ir E. de Amičisa dzīves un daiļrades centrs. Sājā darbā, kas autoram atnesis pasaules slavu un tautiešu mīlestību, pat pielūgsmi, ieplūduši gan rakstnieka biogrāfijās būtiskie fakti, gan visas viņa daiļrades galvenie motīvi, gan viņa dārgākās atmiņas, idejas, jutās un vēlmes.

E. de Amičiss ir viena no izcilākajam personībām itāliešu literatūrā pagajuša gadsimta beigas un šī gadsimta sākuma. Liela ietekme uz viņa daiļradi bija tautas cīņai par nacionālo atbrīvošanos un vienotas, neatkarīgas Itālijas valsts nodibināšanu. Četrpadsmit gadu vecumā nakamais rakstnieks, kurš auga turīga baņķiera ģimene, aizbēga no mājām, lai kopā ar draugiem iestātos Garibaldi pulka. Tas neizdevās, toties vclak, pēc karaskolas beigšanas, E. de Amičiss nokļuva fronte un piedalījās kaujās pret austriešiem, ari slave-

naja Kustocas kaujā 1866. gada. Savos pirmajos stāstos topošais rakstnieks ir attēlojis armijas dzīvi, karavīru pašaizliedzību un dzimtenes mīlestību. Karam beidzoties, E. de Amičiss pameta aktīvo dienestu un pievērsās literārai darbībai. Viņš daudz ce|oja pa Eiropu, un viņa lieliskie svešu zemju dabas un iedzīvotāju apraksti guva pelnītu ievērību. Apmeties Turina, viņš nodarbojas ar žurnālistiku un rakstīja reālistiskus stāstus, kas atspoguļoja dažādu Itālijas tautas pārstāvju dzīvi. Mūža beigās rakstnieks pievērsās niansētākam cilvēku savstarpējo attiecību tēlojumam.

Visu rakstnieka mužu E. de Amičiss jutis īpašu interesi par izglītības un audzinašanas jautājumiem; ta atspoguļojas vairākos viņa sacerējumos par skolas tēmu («Romāns par skolotāju», «Bērnības un skolas atmiņas» u. c.), visspilgtāk un bagātīgāk — darbā «Sirds».

E. de Amičisa darbs «Sirds» ir veidots trešās klases skolnieka Enriko dienasgrāmatas forma. Zēna, tapat ka viņa klasesbiedru, dzīve aizrit skolā, majas, pilsētas ielās. Autors krāsaini, reālistiski apraksta dažādus «lielus» un «mazus» notikumus, kas veido klases, ielas vai visas pilsētas ikdienu. Grāmatas lappusēs parādās arvien jauni un jauni tēli —skolēni, skolotāji, bērnu vecāki, pilsētnieki — dažādu profesiju pārstāvji. Taču autors nav tikai aizrautīgs notikumu un cilvēku aprakstītājs, attēlotājs. Katrs rakstnieka atveidotais notikums, katrs tēls ir saistīts ar kādu slavējamu vai peļamu rīcību, nodomu, īpašību. Daudzveidīgais, plašais, «raibais» dzīves materiāls kalpo vienam mērķim — jaunā lasītāja tikumiskajai audzināšanai. Grāmatas galvenajam varonim Enriko, kā ari viņa klasesbiedriem rakstnieks ikdienas dzīvē liek sastapties ar līdzcietību, čaklumu, biedriskumu, izpalīdzību, mīlestību. E. de Amičiss atklāj, kā skola un vecāki pacietīgi un rūpīgi izglīto bērnu dveseles. Romans «Sirds» ir slavas dziesma skolai un slavas dziesma labiem vecākiem.

E. de Amičiss neaudzina savus lasītājus tikai harmoniskai ikdienas dzivei. Vēsturiskie notikumi, kurus autors pieredzējis, modinājuši viņa vēlēšanos, lai katrs jauns itālietis būtu kvēls patriots, lai viņš spētu veikt varoņdarbu, spētu uzupurēties cita cilvēka un dzimtenes laba. Lai sava darbā aptvertu gandrīz visas cildenās, skaistas cilvēka īpašības, rakstnieks izmanto īpatnēju paņēmienu — Enriko dienasgrāmatā iekļauj ari «ikmēneša stāstus», t. i., skolotāja vēstījumus par leģendāru itāliešu zēnu varonīgo rīcību dramatiskos, pat traģiskos apstākļos — kara laika, kuģa bojā ejas brīdī, svešas zemes ceļos.

Sie stāsti, kas it kā mehāniski «pārtrauc» dienasgrāmatas plūdumu, piešķir darbam plašumu un dziļumu. Romāns «Sirds» nav tikai vienas klases, vienas bērnu grupas portrets. Ar lielu mīlestību autors veido visas itāliešu jaunās paaudzes koptēlu.

«Ikmēneša stāsti» ir ļoti aizkustinoši un patētiski. Aizkustinoša un patētiska ir visa E. de Amičisa grāmata «Sirds». Tiekdamies ieaudzināt lasitaja lielas, cēlas jūtas, autors nevairās sentimenta, sajūsmas, «skaļu» emociju. Rakstnieks ļoti tieši novērtē savu literāro varoņu rīcību; viņa tonis ir neslēpti pamācošs. Romāna būtiska iezīme ir ta, ka vienlīdz lielu lomu autors piešķīris

pilnasinigiem, reālistiski veidotiem raksturiem un — pats sev, savai attieksmei pret lasītāju (ta tiešu pamācību veida atklājas Enriko vecāku un māsas vēstules zēnam, ka ari paša zēna pārdomās par pieredzēto un uzzināto). Pamācītāja, audzinātāja pozīcija, kuru ieņēmis autors, liek dēvēt romānu ■♦Sirds» par didaktiskās literatūras darbu.

Mūsdienu literatūras apskatā apzīmējums «didaktisks» laikam gan vienmēr butu saistīts ar daiļdarba negatīvu vērtējumu. Pagājušā gadsimta rakstniecība pieļauj citādu attieksmi pret pamācošu sacerējumu — var teikt, ka romāns vai stāsts ir izcils audzinošās literatūras darbs. Tādu nav daudz. E. de Amičisa kvēli emocionālais, dažādām jutām pārpilnais, meistarīgi izveidotiem raksturiem un aprakstiem bagātais romāns «Sirds» ir viens no Šādiem daiļdarbiem.

Hjū Volpola (1884—1941) romānu «Džeremijs» (1919), ka ari ar to saistītos darbus «Džeremijs un Hamlets» (1923) un «Džeremijs Kreilā» (1927) Anglijā iemīļojuši vairāku paaudžu dažāda vecuma lasītāji. Sie darbi piedzīvojuši daudzus atkārtotus izdevumus angļu valoda, tie tulkoti daudzās citās valodās. Romāna saīsināti varianti un atsevišķi fragmenti bieži vien izmantoti angļu valodas mācīšanai.

Trīsdesmito gadu beigās grāmatas par Džeremiju bija visai populāras ari Latvijā—1935. gadā romānu triloģiju V. Gaitnieka tulkojuma izdeva Valtera un Rapas akciju sabiedrība.

Kādā romāna «Džeremijs» lappuse Hjū Volpols ironiski apspēlē apzīmē jumu «tipiski anglisks». Taču daudzu savas zemes un arī citu tautu lasītāju apziņā viņa daiļrade saistās tieši ar šo apzīmējumu, protams, bez ironiskas attieksmes pret to. Gadsimta pirmajā puse H. Volpola daudzie romāni un stāsti bija ļoti populāri. To tradicionālās, stabilās kvalitātes — psiholoģiskums, stiprais varonis, nesteidzīgais, krāsainais vēstījums, sulīgais katra tēla portretējums un raksturojums, iedziļināšanās cilvēka dveselē, humors un, galvenais, autora mīlestības pilna attieksme pret saviem varoņiem un savu zemi — valdzināja daudzus lasītājus, kuriem bija tuva reālistiskā angļu proza.

Laikam gan ikviens romāna «Džeremijs» lasītājs ir jutis to, ka rakstnieks darbā ievijis autobiogrāfiskus motīvus.

H. Volpols ir dzimis Jaunzēlandē, taču audzināts angļu garīdznieka ģimenē īsti angliskā garā. Izglītību nākamais rakstnieks guvis Anglijā. Grāmatās par Džeremiju ieplūduši ari tie vērojumi, ko autors uzkrājis neilgajās skolotāja gaitās pec Kembridžas universitātes beigšanas. Netiešāk ar Džeremija dzīvesstāstu saistīts kāds cits būtisks H. Volpola mūža posms. Pirmā pasaules kara laikā viņš darbojās Krievijas Sarkanā Krusta organizācijā, vairākus gadus pavadīja Krievijā, pamatīgi iepazina krievu literatūru un mācījās no tās to

detalizēto cilvēka psiholoģijas atklāsmi, kas ir ari viena no romānā «Džeremijs» vērtībām.

H. Volpols ir bijis ražīgs rakstnieks. Viņa daiļrades pirmajam gadu desmitam būtiski divi atzari: romāni par vecas aristokrātiskas ang|u ģimenes tradīciju iziršanu («Vreksas hercogiene», «Zaļais spogulis») un «krievu romāni» («Tumšais mežs», «Noslēpumainā pilsēta»). Šķiet, tieši romāns «Džeremijs» aizsācis trešo zīmīgo atzaru tas savā ziņā ierosinājis rakstnieku radīt romānu ciklu, ko saista Džeremija dzimtās pilsētas fons un no ģimenes dzīves smeltā viela («Katedrāle», «Vecas dāmas»).

Darbā «Džeremijs» Hju Volpols ir šķietami pieticīgs laika, vietas, personāža izvelē. Romans aptver tikai nepilnu gadu galvena varoņa dzīvē. Tā darbība gandrīz visu laiku risinās nelielā provinces pilsētiņa. Džeremijs cieši saskaras tikai ar saviem tuviniekiem, aukli, guvernanti.

Taču — tapat ka daudzi citi 19. un 20. gadsimta psiholoģiskā reālisma pārstāvji — H. Volpols pierada, ka neilgs laiks un šaurs tēlu loks neliedz radīt bagātu daiļdarbu; viņš meistarīgi atklaj, ka pats galvenais, nozīmīgākais, interesantākais, pārsteidzošākais norisinās pašā cilvēkā, šaja gadījumā — mazā zēna, viņa rakstura, dveselē, garā un prātā.

Smalki un niansēti autors tēlo ļoti sarežģītu un grūti atveidojamu laiku cilvēka dzīvē — laiku, kad visu apčubināts mazs bērns, pārdzīvodams milzīgas iekšējas pārvērtības, pārtop par puiku, kurš jau ir gatavs doties pasaule — atstāt dzimtās majas un uzsākt skolas gaitas.

Cauri gadalaikiem, cauri satraucošiem svētkiem un vienmuļai ikdienai, pret kļūdām un maldiem klupdams, ar jaunām atziņam un uzvarām celdamies, Džeremijs dodas pretim skolai — pretim pasaulei, kas plešas aiz bērnistabas, aiz mācību istabas, aiz Kolu nama durvīm.

Rakstnieks netelo tikai tipiskas pārvērtības, kas skartu kuru katru zēnu līdzīgā dzīves posmā, līdzīgos apstākļos.

Kautrīgajā, noslēgtajā resnīti Džeremija rakstnieks saskata stipras, neat karigas, lepnas personības metus. Jau romāna sakuma, Džeremija astotajā dzimšanas dienā, aukle ir spiesta atzīt, ka zaudējusi varu par zēnu. Romānā gaitā varu pār viņu zaudē arī citi. Tas nenotiek nejauši. Zēns cīnās par sevi, un dievišķa speķa — savas neatkarības, patstāvības apziņa, ko viņš pirmoreiz iz jūt dzimšanas dienas rītā, — kļūst pa viņa dzīves un ari grāmatas vadmotīvu.

Tieši romānam tik būtiskajā Džeremija neatkarības izcīņas tēmā vislielis-kak atklājas Volpola psiholoģiska tēlojuma meistarība. Atceroties savas bērnības pārdzīvojumus, rakstnieks spējis dziļi iejusties savā varonī un izteikt tik netveramas, gaistošas, neskaidras izjūtas, noskaņas un atklāsmes, ko parasti grūti ieterpt vārdos ka bērnam, ta pieaugušajam.

Džeremijs ir nemitīgā kustībā. Ta ir iekšēja kustība, kas izlaužas uz āru emociju veida. Džeremijs klusam skumst, neprātīgi priecājas, trīc aiz niknuma, bezgalīgi ilgojas, jūtas ļoti vientuļš; viņu māc šausmīgas bailes, liels kauns, dažādas pretrunīgas izjūtas. Rakstnieks skaidri parādu: tam, kuru pati daba

grib izveidot par stipru, neatkarīgu personību, dzīve nevar būt viegla, ari bērnība ne. Krizdams no zirga, viņš sasitas varbūt vel sāpīgāk nekā vajais.

Sākdams apjaust sevi kā neatkarīgu, patstāvīgu cilvēku, Džeremijs it kā atšķejas nost no mīksta un silta ģimenes kamola, attālinās no mātes, māsām, visiem pārējiem. Attālums viņam Jauj citus cilvēkus labāk saskatīt. Tikpat spēcīga kā zēna «dievišķā spēka» apjauta ir arī viņa pēkšņā atskārsme, ka citiem cilvēkiem, arī pieaugušajiem, ir sava dzīve — ne guvernante Džounza jaunkundze, ne māte nav tikai bērnu fons. Sis romāna motīvs atsedz Hju Volpola humānās daiļrades novatorismu: viņš ne tikai mudina pieaugušos atzīt, ka bērnam piemīt individualitāte, bet ari tiecas atklat bērnam, ka individualitāte piemīt lielajam cilvēkam . . . Romānā viscaur jūtams, ka rakstnieka prātu nodarbina un sirdi nomāc tā plaisa, kura bērnu pasauli šķir no pieaugušo pasaules un kurai aizvērties nejauj cilvēka nespēja, neprasme un negribēšana iedziļināties līdzcilvēkā. Iedziļinādamies Džeremija, rakstnieks saviem speķiem mēģina šo plaisu sašaurināt. Iespējams, tieši viņa sirsnīgā vēlēšanās satuvināt abas pasaules ir vainīga pie tā, ka romāna žanrs nav «tīrs»—šajā darbā sajaukušies bērnu literatūras un «pieaugušo» literatūras elementi.

H. Volpola tēlotā pieaugušo pasaule, kurai Džeremijs reizēm pietuvojas, ir ārēji rosīga un cienīga, bet — autora skatījumā un vērtējumā — būtībā daudz tukšāka un ikdienišķāka par bērnu pasauli.

Rakstnieks neslēpj, ka Kola kundze ir mazliet, bet Ernijtante — visai stipri aprobežota, savukārt cienījamā baznīckunga Kola gudrības tikpat kā nav izmantojamas dzīvē.

Tāpat kā Džeremijs, autors pavisam atklāti pauž simpātijas tēvocim Semjuelam — gan tāpēc, ka šis vīrs ir savdabīgs, neatkarīgs mākslinieks, gan gluži vienkārši tāpēc, ka viņa dzīves veids un māksla ērcina kārtīgos un «pareizos» ģimenes locekļus un kaimiņus.

Lai cik kritisks ir rakstnieka vērtējums, to mīkstina viņa mīlestība pret saviem necilajiem Polčestras varoņiem. Neviens no Džeremija tuviniekiem nav kalpojis par satīras objektu. (Rakstnieks nav saudzējis tikai dažus epizodiskus tēlus — augstprātīgos Lepāžus un patrulo Dželibrendu.) Skaidra, kritiska vērtējuma un cilvēkmīlestības līdzsvars veido šī darba patiesīgo un reizē silto noskaņu.

Romāna noskaņas radīšanā liela vieta ir arī slavenajam angļu humoram, ko grūti formulēt vārdos, bet viegli izjust daudzos angļu rakstnieku darbos. Volpola romānā tas izpaužas cilvēku un suņa pamatīgajos portretos, pilsētiņas sadzīves tēlojumos, rakstnieka žirgtajā, nesamākslotajā valodā. Daudzviet humors ir savijies ar smeldzi, rūgtumu, ironiju, klusu patosu, dziļu nopietnību.

Rakstnieks bieži vien atļaujas pasmaidīt par savu astoņus gadus veco varoni. Tas nav visgudra pieauguša cilvēka pārākumā smaids. Rakstnieka smaida reizem pavīd maiga ironija, reizēm tajā jaušama līdzjūtība, bet citkārt tajā atplaiksnās apbrīna.

«Džeremijs» ir darbs, ko mudinājušas rakstīt bērnības atmiņas. Brīžam autors atklāti atkāpjas no tiešā notikumu tēlojuma un uzrunā lasītāju no

«vēlāku laiku» pozīcijām. Vai Hjū Volpols apjūsmo savas bērnu dienas, kā to dara vairums rakstnieku? Viņa smeldzīgas ilgas pec laika dziļumos nogrimušas bērnības pasaules galvenokārt atspoguļojas smalkajās, maigajās dabas ainās — Polčestras ziemas dienas vai Refielas jūrmalas tēlojumos. Džeremija dzīvi autors neapjūsmo vis — tā ir grūta, vētraina, negaidītiem, mokošiem pavērsieniem bagāta. Reizēm zēna problēmas nojauš māsa Mērija, kura brāli dievina, reizēm viņu saprot vienīgi suns Hamlets. Palīdzēt nespej neviens — ari rakstnieks ne. Viņš tikai cenšas dziļi un patiesi atklat zēna pārdzīvojumus un alkas, lai drusku palīdzētu citiem zēniem un meitenēm varbūt arī tiem, kuri šo grāmatu lasīs pec septiņdesmit vai astoņdesmit gadiem un kuru augšanas laiks tāpat nebūs viegls.

Māra Cielēna

KOMENTĀRI

EDMONDO DE AMlClSS Sirds

8. Ipp.

omnibuss — zirgu vilkti daudzvietīgi rati ar slēgtu virsbūvi un soliem; tika izmantoti regulārai pilsētu un starppilsētu satiksmei.

9. Ipp.

jūdze — garuma mērvienība; ang|u jūdze—1,609 km.

11. Ipp.

trīskrāsainais karogs — Itālijas valsts karogs, kurš ir trīs krāsās: zaļā, baltā un sarkana.

bentte— maza, apaļa cepurīte.

18. Ipp.

konsuls amatpersona, kas savas valsts interesēs oficiāli darbojas kādā citā valstī, aizstāvot tur dzīvojošo savas valsts pilsoņu intereses. otrās klases biļete — tā ļāva ceļot ar ērtībām.

20. Ipp.

Lapzeme Somijas ziemeļdaļa, kur dzīvo lāpi jeb sārni.

21. Ipp.

soldo— Itālijas monēta (1/20 liras), kas bija apgrozībā līdz 1947. g.

22. Ipp.

čentēzirno Itālijas monēta (1/100 liras). puslira — Itālijas monēta.

26. 1pp.

sinjors — kungs; sinjora — kundze; sinjorīna — jaunkundze, meitene.

34. Ipp.

. . . cīnījās tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotajā gadā.— Sis gads saistīts ar itāliešu tautas ciņu par nacionālo neatkarību, kas ilga no 1830. līdz 1870. g. Pirms vienotas Itālijas valsts izveidošanās (1870) zeme bija sašķelta daudzās sīkās valstiņās. 1848. g. Pjemontas apgabals, kas ietilpa vienā no sīkvalstiņām — Sardinijas karalistē, pieteica karu Austrijai, taču šajā kara cieta sakāvi.

44. Ipp.

koloniālpreces — tā agrāk sauca preces, ko Eiropā ieveda no kolonijām, galvenokārt no tropu un subtropu zemēm,— piemēram, kafiju, tēju, kakao, garšvielas u. tml.

komersants — tirgotājs.

45. Ipp.

safjānada — smalka, mīksta, krāsota kazāda vai aitāda. velūrs — plāns, mīksts augstākā labuma filcs.

53. Ipp.

anīss — augs, kura augļi satur smaržīgu eļļu, ko lieto kā garšvielu un ari medicīnā.

71. Ipp.

Panteons — monumentāla celtne, kurā apglabāti slaveni cilvēki. katafalks — šeit — grezni līķrati.

72. Ipp.

petarde — šeit — ar pulveri pildīts papīra lādiņš, kas rada sprādzienus.

74. Ipp.

Villafranka — Ziemeļitālijas pilsēta.

77. Ipp.

karabinieri — ar karabīnčm bruņotu armijas daļu karavīri; Itālijā tie palīdz policistiem.

93. Ipp.

Monkaljēri, Kjeri — mazas pilsētiņas netālu no Turīnas, Pjemontas provincē.

99. Ipp.

roze — šeit — infekcijas slimība, kurai raksturīga ļoti sārta, spīdīga āda iekaisuma vietā.

104.1pp.

krucifikss — krusts ar krustā sistā Jēzus Kristus atveidu (skulptūru).

106. Ipp.

karnevāls — dažās zemēs — līksmības laiks pirms Lielā gavēņa; tas sākas 7. vai 17. janvāri un ilgst līdz Vastlāvjiem; to svin ar dejām, rotaļām, masku gājieniem zem klajas debess.

108. Ipp.

benefice — izrāde vai koncerts, kura ienākumus pilnīgi vai daļēji iegūst viens no māksliniekiem vai mākslinieku grupa.

121. Ipp.

kaprālis — jaunāko komandieru dienesta pakāpe dažu valstu armijās. 127. Ipp.

koledža — šeit — vidējā mācību iestāde.

Torkvāto Taso (1544—95) — slavens itāliešu dzejnieks.

129. Ipp.

parters — skatītāju zāles apakšējais stāvs.

130. Ipp.

beletāža — šeit — pirmais balkons virs partera.

korālis — kora dziesma, ko dzied katoļu un protestantu dievkalpojumos. 148. Ipp.

ulāni — vieglās kavalērijas karavīri.

150. Ipp.

infantērija — kājnieku karaspēks (novecojis nosaukums).

155. Ipp.

kolofonijs — viela, ko iegūst no skujkoku sveķiem; to lieto stigu instrumentu lociņu ierīvēšanai.

162. Ipp.

reglaments — noteikumu kopums.

164. Ipp.

iniciāļi — vārda un uzvārda pirmie burti.

167. Ipp.

senators — šeit — senāta (parlamenta augšpalātas) loceklis.

168. 1pp.

municipalitāte — vietējās pašvaldības iestāde, ari ēka, kura tā atrodas. 173. lpp.

rahitisks — slims ar rahītu, slimību, kam raksturīgi kaulu attīstības traucējumi, kuri rodas minerālvielu trūkuma dēļ.

ortopēdisks — tāds, kas attiecas uz ortopēdiju — cilvēka kaulu un skeleta defektu un deformāciju ārstēšanu.

180. lpp.

fosforescējošs — tāds, kas apgaismots tumsā spīd. parapets — šeit — margas, kas pasargā cilvēkus no krišanas.

182. lpp.

villa — grezna savrupmāja vai muižas nams.

192. lpp.

peons — agrāk laukstrādnieks, kas iekļuvis parādos un kļuvis pat par muižnieka vergu.

213. lpp.

Burbonu tirānija — karaliskās Burbonu dzimtas vienvaldība, kas gad simtu gaitā aptvēra vairākas Rietumeiropas zemes. Itālijā Burboni 18. un 19. gs. valdīja Sicīlijas karalistē un Pannas un Pjačencas hercogistē, veicinot valsts sadrumstalošanu.

HJD VOLPOLS Džeremijs

239. lpp.

oranieši — valdnieku dinastija, kuras nosaukums cēlies no Orānijas pilsē tas Dienvidfrancijā. Sīs dinastijas pārstāvji valdīja vairākās Eiropas zemēs; Anglijā oranieši guva troni 1689. g., kad pie varas nāca Vilhelms III. gramofons — aparāts skaņuplašu mehāniskai atskaņošanai. pianola — ierīce mehāniskai klavieru spēlei; darbojas ar saspiesta gaisa palīdzību.

242. lpp.

«Alise Brīnumzemē* — angļu matemātiķa un rakstnieka Luisa Kerola (1832—98) fantastiskā pasaka «Alises piedzīvojumi Brīnumzemē» (1865), viena no angļu bērnu iemīļotākajām grāmatām.

243. lpp.

aslape (angļu holly) — aslapainā palma, augs ar koši zaļām, asām lapām un sarkanam vai dzeltenām ogām: tās zari ir tradicionāls Ziemsvētku rotājums Anglijā (arī citās zemēs).

Lendsirs Edvīns (1802—73) — angļu mākslinieks, kura akadēmiski «pareizā», tradicionālā glezniecība apmierināja plašu aprindu prasības.

244. lpp.

*Aivenho» — skotu izcelsmes angļu rakstnieka Valtera Skota (1771 —18.32) populārs romāns (1820) par Anglijas senatni.

245. lpp.

kolekte — ziedojumu vākšana.

246. lpp.

reverends — garīdznieka goda tituls.

dekāns — šeit — vecākais garīdznieks, kas pārrauga vairākas draudzes. Trolops Antonijs (1815—82) — populārs un ļoti ražīgs angļu rakstnieks, kura romānos liela vieta ierādīta provinces pilsoņu tikumu un sadzīves aprakstiem.

<tDžeina Eira» — angļu rakstnieces Šarlotes Bronte (1816—55) romāns (1847), kas vēsta par aizkustinošu mīlestību.

Tenisons Alfreds (1809—92) angļu dzejnieks romantiķis, kura muzikālā, vienkāršā, sentimentālām noskaņām bagātā dzeja bija ļoti iecienīta 19. gs. lasītāju, īpaši sieviešu, vidu.

247.lpp.

konservatīvs — tāds, kas tiecas saglabāt veco dzīves kārtību un piesardzīgi izturas pret jaunievedumiem.

249. lpp.

kinematogrāfs — kinoteātris.

burvju laterna — šeit — projekcijas aparāts, ko izmanto attēlu demonstrēšanai uz ekrāna.

250.lpp.

jūdze — sk. 9. lpp.

252. lpp.

Sezam, atveries! — burvju vārdi, ar kuru palīdzību arābu pasakā «Alibaba un četrdesmit laupītāju» varēja pašķirt spraugu klintī, lai iekļūtu dārgumu krātuvē.

V. M. K. — Viņas Majestātes kuģis; šie burti apliecina piederību angļu flotei.

253.1pp.

Kirkes saliva — sengrieķu mitoloģijā burves mājvieta. Tos. kuri nonāca Kirkes salā. viņa apbūra — pārvērta par dzīvniekiem; noburtie vairs nespēja turpināt savas gaitas.

258. lpp.

sers Rodžers — pirātu vadonis.

*Aizspogutija* — L. Kerola grāmatas «Alises piedzīvojumi Brīnumzemē» turpinājums; pasakas pilns nosaukums ir «Alise Aizspoguli jā, un ko viņa tur redzēja» (1871).

261. lpp.

Malvolio — slavenā angļu rakstnieka Viljama Šekspīra (1564 — 1616) komē dijas «Divpadsmitā nakts» varonis — bagātas grāfienes nama pārvaldnieks, bezgala pašapmierināts, iedomīgs cilvēks, kurš cer tikt kungu kārtā.

265. lpp.

sufražistes — sieviešu kustības (sufražisma) piekritējas, kuras centās panākt, lai sievietēm piešķir tadas pašas vēlēšanu tiesības kā vīriešiem.

Trafalgar as laukums Londonas centra laukums, kura nosaukumā iemūži

nāta angļu flotes uzvara pār apvienoto spāņu un franču floti Trafalgaras kaujā 1805. g.; populāra dažādu demonstrāciju vieta.

Sardū Viktorēns( 1831 —1908) — franču dramaturgs, kura veikli uzrakstītajās lugās notikumus bieži vien virza nejaušības, kas atgadās «tieši laikā».

267. lpp.

rektorāts — šeit — draudzes mācītāja (rektora) mītne.

270. lpp.

idalgo — spāniešu muižnieks.

Hamlets — V. Šekspīra pasaulslavenās traģēdijas «Hamlets» (1601) varonis — dāņu princis, humāns domātājs; iepazīšanās ar pasaules un cilvēka «tumšo pusi» pildīja prinča sirdi ar sāpēm un nicību.

272. lpp.

Dāvanu diena — 26. decembris, svētku diena Anglija un daļā Kanādas; senāk šajā dienā kalpotājiem tika pasniegtas dāvanas.

274. lpp.

penss— sīka Anglijas monēta, 1/12 šiliņa.

karaliene Viktorija (1819—1901) — Anglijas valdniece, kuras valdīšanas laika (1837—1901) risinās romānā attēlotie notikumi.

276. lpp.

Valhalla — skandināvu mitoloģijā — debesu valstības daļa, kur dzīro un atpūšas karā kritušie karavīri.

278. lpp.

Zeķe — Anglijā (ari citās zemēs) Ziemsvētku dāvanas bērni (reizēm ari pieaugušie) atrod zeķē, ko vakara piekāruši pie kamīna malas vai kādā citā vietā.

Rasēti Dante Gabriels (1828—82) — izsmalcināts ang|u gleznotājs un dzejnieks.

286. lpp.

lordmērs — pilsētas galva Londonā un dažās citās Anglijas pilsētās.

288. lpp.

Džeina Ostina (1774—1817) ievērojama ang|u rakstniece, kuras morales temarn un cilvēka rakstura izpētei veltītos romānus pazina gandrīz katrs izglītots 19. gs. cilvēks.

Elizabete Benneta — Dž.Ostinas romāna «Lepnums un aizspriedums» varone.

Emma Vudhausa Dž.Ostinas romāna «Emma» varone.

«Pārliecībā» — Dž.Ostinas romāns.

289. lpp.

lstčipa — iela Londona.

291. lpp.

spartisks — stingrs, skarbs, raksturīgs spartietim — cilvēkam, kurš attei cieš no greznības un sevis lutināšanas.

Kenets Greiems (1859—1932) — angļu rakstnieks, kura poētisko garstāstu «Vējš vītolos» (1908) iemīļojuši ka bērni, tā pieaugušie.

292. lpp.

Karalis ir miris — lai dzivo karalisl — kopš seniem laikiem ar šādu frāzi tautai tiek ziņots par valdnieka nāvi un reize par jauna karaļa nākšanu pie varas; pārnestā nozīmē tā izsaka vecā nomaiņu ar kaut ko jaunu.

guvernante — mājskolotāja un audzinātāja, kas dzīvo ģimenē, kur māca un audzina bērnus.

294. lpp.

halle — šeit — pirmā lielāka telpa, kura tradicionālajā angļu mājā atrodas aiz parādes durvīm.

omnibuss — sk. 8. lpp.

295.1pp.

neiralģija — lēkmjveidīgas sāpes kāda nerva vai ari vairaku nervu rajonā.

301. lpp. '

ad infinitum (latīņu vai.) — līdz bezgalībai.

310. lpp.

kontrabandists — cilvēks, kurš nodarbojas ar preču slepenu pārgādāšanu pāri valsts robežai un to pārdošanu.

313. lpp.

katapulta — šeit — rotaļu ierocis akmeņu u. c. priekšmetu mešanai.

316. lpp.

Nelsons Horeišio (1758—1805) — angļu flotes viceadmirālis, kura vadībā tika gūta uzvara Trafalgaras kaujā; nacionālais varonis.

Karibu jūra — jūra Atlantijas okeānā; tās salās kapteinim bija iespējams sastapties ar dažādiem «iedzimtajiem».

318. lpp.

Dostojevska «Pusaudža» jaunais varonis — izcilā krievu rakstnieka Fjodora Dostojevska (1821—81) romāna «Pusaudzis» (1875) varonis Arkādijs, kuru audzinājusi pati dzīve ar tās tumšo un baismo īstenību.

Diūdas un Sjū nepatīkamais dēls un mantinieks — angļu rakstnieka Tomasa Hārdija (1840—1928) romāna «Džūda Neievērojamais» (1895) galvenā varoņa Džūdas dēls un galvenās varones Sjū audžudēls, slims zēns, kura psihi iedragājusi cietsirdīgās un netikumīgās mātes mājā pavadītā bērnība.

Sintrams — izcilās zviedru rakstnieces Selmas Lāgerlēvas (1858—1940) romāna «Gesta Berlings» (1891) tēls, ļaunas mantkāres apsēsts vīrs.

319. lpp.

*Redgontlets»—V. Skota romāns (1824) par Skotijas pagātni.

323. lpp.

tēvreize — kristīgās reliģijas galvenā lūgšana, kas sākas ar vārdiem «Mūsu tēvs debesīs ...» un ko reliģiski audzināti cilvēki parasti skaita katru vakaru pirms gulētiešanas, kā arī citās reizēs.

326. lpp.

karāti — šeit — mērs zelta satura noteikšanai sakausējumos.

327. lpp.

kanoniķis — garīdznieku kolēģijas loceklis katedrālē.

Ecekiels — senebreju pravietis; Bībeles Vecaja derībā lasami viņa prāvie tojumi par draudošo Dieva sodu.

klerikāls — šeit — tāds, kas saistīts ar baznīcu.

333. lpp.

krokets — divu dalībnieku vai divu komandu spēle, kurā katrs spēlētājs ar koka āmuru cenšas pirmais izvadīt savu bumbiņu cauri vairākiem stiepļu vārtiņiem.

336. lpp.

krikets — spele, kura divu komandu dalībnieki, sizdami bumbu ar koka veseri, cenšas to iedzīt pretinieka vārtos.

343. lpp.

penijs — penss, sīka Anglijas monēta.

351. lpp.

Anglijas Baznīca — domāta valsts reliģiskā sistēma kopumā.

355. lpp.

odiseja — ilgs, piedzīvojumiem bagāts ceļojums; sengrieķu eposa «Odiseja» varonis Odisejs un viņa clņubiedri, pēc Trojas kara dodamies uz dzimteni, sastapās ar negaidītiem šķēršļiem.

357. lpp.

. . to nu varēja pielīdzināt ogļu vešanai uz Ņūkāslu. — Sājā salīdzinājumā izmantots izplatīts angļu sakāmvārds. Tā kā iŅlūkaslas pilsēta ir ogļu ieguves centrs, ogļu vešana uz turieni būtu tīrā muļķība.

361. lpp.

sic transit gloria mutuli (latiņu vai.) —tā paiet pasaules godība.

362. lpp.

getras — apģērba piederums, kas sedz kājas no pēdas virspuses līdz potītēm vai ceļgaliem un ko valka virs apaviem.

«The Times» (angļu vai.; «Laiki») — populāra angļu dienas avīze, kas iznāk kopš 1785. g.

364. lpp.

savoirfaire (franču vai.) — šeit — iznesība.

ingveralus — putojošs, bezalkoholisks dzēriens, kura sastāva ietilpst ingvers (garšviela).

374. lpp.

kameja — apstrādāts dārgakmens vai minerāls ar reljefu attēlu.

Velingtom Arturs (1769—1852) — angļu hercogs, maršals, ministrs; komandējis sabiedroto armiju cīņas pret Napoleonu Pireneju pussala un pie Vaterlo; nacionālais varonis.

rekrušu vervētājs — cilvēks, kas nodarbojas ar jauniesaukto iesaistīšanu armijā.

379. lpp.

Apvienota Karaliste — Lielbritānijā, Anglija; oficiālais nosaukums: Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste.

395. lpp.

Baltais Trusis — L. Kerola pasakas «Alises piedzīvojumi Brīnumzemē» tēls; Karalienei padevīgais Trusis vienmēr steidzas.

398. lpp.

Diordžs V using tons (17 32—99) — pirmais ASV prezidents, armijas virspavēlnieks Neatkarības kara; krietna vira simbols.

Olivers Kromvels (1599—1658) — Anglijas politiķis, karavadonis, viens no Anglijas 17. gs. buržuāziskās revolūcijas īstenotājiem; nelokāmā, stingra cinītāja simbols.

406. lpp.

giljotīna — ierīce galvas nociršanai, izpildot nāves sodu.

407. lpp.

teoloģisks — tāds, kas attiecas uz reliģiju, tās uzskatu sistēmu.

408. lpp.

barbars — senajiem grieķiem un romiešiem — jebkuri cittautieši, kas nerunāja viņu valoda, atradās ārpus viņu kultūras ietekmes.

412. lpp.

Kembridžas Emanuēla koledža — mācību iestāde, kur sagatavo garīdzniekus.

414. lpp.

Britānija — viens no senajiem Anglijas nosaukumiem. Cirka uzvedumā Britāniju, kas valda pār citām zemēm, tēlo cirka māksliniece.

422. lpp.

Lucifers — elles valdnieks, sātans, velns, kritušais eņģelis.

424. lpp.

šarlatāns — blēdis, krāpnieks, kas izliekas par speciālistu, piemēram, dziednieku, nākotnes pareģoni u. tini.

430. lpp.

Rietumpuse (angļu The West End) — Londonas «smalkākā* daļa ar pilīm, muzejiem, teātriem, dārgajiem veikaliem; sava Rietumpuse ir katrā pilsētā, ari Polčestrā.

Diāna — seno romiešu mitoloģijā auglības, medību un mēness dieviete. 432. lpp.

* Veiverlijs»—V. Skota vēsturiskais romāns (1814).

Šauti ja kungs— Sautijs Roberts (1774—1849) angļu dzejnieks romanti

ķis.

Kolridžs Semjuels Teilors (1772—1834) angļu dzejnieks romantiķis. Bairons Džordžs Gordons (1788—1824) izcils angļu dzejnieks romantiķis, angļu kultūras lepnums.

438. lpp.

llērakla varoņdarbi —12 varoņdarbi (Augeja staļļu iztīrīšana, nezvēra Cerbera sagūstīšana u.c.), ko veica sengrieķu mitu varonis Hērakls.

un A. Smite («Aprīlis*—«Jūlijs*) Oktobris

SATURS

EDMONDO DE AMIČISS

SIRDS

Tulkojušas T. Liseka («Oktobris*—«Marts*)

Pirmā skolas diena Mūsu skolotājs Nelaimes gadījums Zēns no Kalabrijas Mani biedri . .

Cēlsirdība . .

Mana pirmā skolotāja Jumtistabā ....

Skola ......

Mazais padujiešu patriots

Novembris

Skursteņslauķis ...

Mirušo piemiņas diena Mans draugs Garone . .

Og|u pārdevējs un kungs Mana brāļa skolotāja

Māte .......

Mans klasesbiedrs Koreti Mušu direktors ....

Karavīri ......

Mazā Nelli aizstāvis . .

Labākais skolēns . . .

Mazais iombardiešu izlūks Nabagi.........

Decembris

Komersants...... ■

Lepošanās........

Pirmais sniegs......

Ķellīte.........

Sniega pika.......

Skolotājas .......

Apciemojums ......

Mazais florenciešu rakstvedis

Gribasspēks.......

Pateicība........

Janvāris

Jaunais skolotājs .....

Stardi bibliotēka .....

Kalēja dēls .......

Jaukie viesi.......

Viktora Emanuēla piemiņas diena Franti padzen no skolas . . .

Mazais sardiniešu bundzinieks Dzimtenes mīlestība ....

Skaudība........

Franti māte.......

Cerība.........

Februāris

Pelnīta meda|a......

Labi nodomi.......

Vilcieniņš........

Iedomība........

Ievainotais strādnieks . . .

Cietumnieks.......

Pie slimā tēva ......

Kalvē .........

Mazais klauns ......

Karnevāla pēdējā diena . . .

Aklie, bērni .......

Slimais skolotājs .....

Iela..........

Marts

Vakarskola

Kautiņš ..........

Zēnu vecāki.........

Cietumnieks nr. 78

Puisīša beres.........

Četrpadsmita marta priekšvakara

Apbalvošana.........

Ķilda ...........

Masa ...........

Karsta asins.........

Saslimušais Ķellite ......

Grāfs Kavurs ........

Aprdis

Pavasaris..........

Karalis Umberto .......

Bērnudārzs .........

Vingrošanas stunda ......

Mana tēva skolotājs......

Izveseļošanās ........

Draugi strādnieki.......

Garones mate ........

Džuzepe Madzīni .......

Varoņdarbs.........

Maijs

Kroplie bērni ........

Uzupurēšanās ........

Ugunsgrēks.........

No Apenīniem līdz Alpiem ....

Vasara...........

Poēzija ..........

Kurlmēmā..........

Jūnijs

Garibaldi..........

Karaspēks..........

Itālija...........

32 grādu karstums ......

Mans tēvs..........

Laukos ...........

Godalgu izdalīšana strādniekiem

Manas skolotājas nāve .....

Paldies! ..........

Kuģa ķojā eja ........

Jūlijs

Mates pēdējais ieraksts Eksāmeni . . . •

Pēdējais eksāmens Ardievas ....

VOLPOLS HJŪ

D7.EREMI.IS

Tulkojusi M. Cielēna

I n о d a 1 a. Dzimšanas diena II n о d a 1 a. Ģimenes suns . .

III noda|a. Ziemsvētku uzvedums

IV n о d a 1 a. Džounza jaunkundze

V n od a 1 a. Kapteinis • • ■ •

VI n о d а 1 a. Ģimenes gods VII nodaļa. Reliģija

VIII nodala. Uz Govju fermu!

IX n о d а 1 a. Šarlotes atmoda

Xnoda ļa. Mērija .....

XI nodaļa. Karuselis • • • •

XII n о d a 1 a. Hamlets gaida

CIeLENA MĀRA . Itāliešu zēns un angļu zēns

Komentāri

SPRĪDISA BIBLIOTĒKA

10. sējums

Edmondo de Amičiss SIRDS

Hju Volpols DZEREMIJS

Redaktori Māra Cielēna un Ingus Liniņš Mākslinieciskais redaktors Modris Adumāns Tehniskā redaktore Viktorija Blaua

Formāts 60x84/16. Ofseta papīrs. Kudrjašova garnitūra. Ofsetspiedums. Izdevniecība «Sprīdītis», LV 1836. Rīga. Aldaru ielā 2/4. Izdcvn. .4* 11(182) S-3. Reģistrācijas apliecības >6 2-0375. Salikta v/u «Poligrāfijas skaitļošanas centrs». Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā,

LV' 1004, Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. 102167.

Content

de Amičiss Edmondo, et al Sirds. Džeremijs

EDMONDO DE AMIČISS. SIRDS

OKTOBRIS

NOVEMBRIS

DECEMBRIS

JANVĀRIS

FEBRUĀRIS

MARTS

APRĪLIS

MAIJS

JŪNIJS

JŪLIJS

HJŪ VOLPOLS. DŽEREMIJS

I nodaļa DZIMŠANAS DIENA

II nodaļa ĢIMENES SUNS

III nodaļa ZIEMSVĒTKU UZVEDUMS

IV nodaļa DŽOUNZA JAUNKUNDZE

V nodaļa KAPTEINIS

VI nodaĻa ĢIMENES GODS

VII nodala RELIĢIJA

VIII nodaļa UZ GOVJU FERMU!

IX nodaļa Šarlotes atmoda

X nodaļa MĒRIJA

XI nodaļa KARUSELIS

XII nodaļa HAMLETS GAIDA

ITĀLIEŠU ZENS UN ANGĻU ZENS

KOMENTĀRI

SATURS