Kaņivecs Vladimirs

Zēns un brīnumputns

Vladimirs Kaņivecs

Zēns un brīnumputns

.

.

TĒVOČA trimdinieka dāvana

Visdrūmākais laiks Mintiņam ir pavasaris. Nevis tāpēc, ka viņam nepatiktu siltums un saule. Nē, viņš gaidīt gaida, kad beigsies sniegputeņi un strautiņi no visa ciema sāks irdzēt uz Susu, dzirkstīdami jautriem, zeltainiem Smaidiem. Taču, lūk, kas par nelaimi: Mintiņam nav zābaku. Ziemu viņš staigāja velteņos. Viņa tēvs ļaudīm darināja velteņus un, savācis vilnas atliekas, savēla arī dēlēnam. Parasti ļaudis nesa baltu, melnu un pelēku vilnu, tāpēc Mintiņam velteņi iznāca raibi. Toties viegli un silti. Pirmie velteņi viņa mūžā. Nu, bet zābakus šūt tēvs neprata, naudas viņam nekad nebija, jo viņš to nodzēra, un Mintiņam pavasarī nebija ar ko no sētas iziet.

Caurām dienām puisēns sēž pie žoga un, aiz skaudības vai degdams, skatās, kā citi zēni pa Šušu dzenā «spilvenus». Sastājas rindā un skrien, visi reizē piecirz-dami kājas. Upīte saslejas viņu priekšā ar burzguļainu, stiklaini vizmojošu vilni, kas draudīgi guldz uz viņiem, apšļākdams ar aukstu ūdeni. Taču tas zēnus nebaida, tikai uzjautrina: viņi zina, ka zem čaganā pavasara ledu-tiņa guļ ziemas ledus — biezs un izturīgs. Šušas upīte ir maza: vasarā Mintiņš tai viegli pārbrien pāri. Ziemā tā aizsalst gandrīz līdz dibenam, un pavasarī tai nepietiek spēka, lai paceltu un salauztu ledu, kā to dara Jeņi-seja, un aiznestu tālu prom, uz pašu jūru. Sušas upītē ledus nogrimst dibenā un tur guļ, kamēr izkūst, bet pavasara ūdeņi brāžas tam pāri.

— Miķeli, kur tu esi? — Mintiņš dzird mātes balsi.

— Esmu šeit!

— Nāc ēst!

— Tūlīt.

Mintiņš šorīt vēl nekā nav ēdis, tomēr viņam negribas iet istabā: viņš zina, ka šodien māte, tāpat kā parasti, nekā cita nedos kā tikai kartupeļus «mundierī». Tēvs jau otru nedēļu dzer bez attapas, un mājās nav ne kapeikas. Nav arī no kā aizņemties: kur vien bijis iespējams, tēvs jau ir izdiedelējis. Nav nekā vairs, ko pārdot, varbūt vienīgi Mintiņa veltenīši. Tēvs jau vairākkārt ir tīkojis tos pārdot. Tāpēc ikreiz, līdzko iztālēm padzird tēva balsi, Mintiņš aši ieskrien istabā, novelk velteņus un atdod mātei. Bet māte tos aiznes saimniecei Paraskai Olimpijevnai. Tēvs baras, piedraud Mintiņam un mātei, tomēr pie saimnieces iet baidās: jau vairāk nekā sešus mēnešus viņš nav maksājis par dzīvokli, tāpēc cenšas ne acīs viņai nerādīties.

Varbūt Mintiņš vēl bridi sēdētu — nupat puikas sāk dzīt jaunu «spilvenu», taču, pametis skatu uz ielas pusi, viņš ierauga, ka, pieturēdams zobenu, uz upīti dodas uradņiks Zausailovs. Šodien viņš te klaiņo apkārt kopš paša rīta, jo vakar tēvocis politiskais izsūtītais aizgāja uz medībām, un, raug, uradņiks visu laiku vēro, vai viņš jau nenāk. Baidās, ka neaizbēg. Kāds politiskais reiz jau aizmucis, tāpēc Zausailovs, kā māte stāsta, tagad ij naktīs neguļot. Viņš nepārtraukti staigā pa ciemu, vērodams, vai visi viņa politiskie ir uz vietas. Mintiņš nopūšas kā vecītis un pieceļas, taču netiek ne soli uz priekšu, jo pēkšņi zeme sāk zvāroties zem viņa kājām — gluži kā ledus upītē, Zausailovs sagriežas ar kājām gaisā un lido prom kaut kur debesīs. Mintiņš aizver acis, piespiežas pie žoga. Šādi ar viņu atgadījies jau vairākkārt, un viņš zina, ka jāstāv mierīgi, kamēr acu priekšā nozudīs sarkanie plankumi, tad arī zeme beigs līgoties. Māmiņa apgalvo, ka nevis zeme līgojoties, bet viņam reibstot galva, jo viņš esot pārāk novājējis. Taču Mintiņš netic mātei, jo pats nupat sajutis, ka zeme šūpojas.

Kad zeme rimst zvāroties, Mintiņš atver acis un redz: zēni pārstāj dzenāt «spilvenus» un skrien pretī diviem medniekiem, kas nāk no Jeņisejas līča uz Sušu. Zausai-lovs arī priecīgs steidzas uz upīti. Mintiņš pazīst medniekus — tie ir Sosipatičs un trimdinieks Uļjanovs, kurš dzīvo pie Zirjanoviem. Un Mintiņš vēlreiz apskauž zēnus: ja viņam būtu zābaki, arī viņš skrietu pretī medniekiem. Bet kā tu, cilvēks, ar velteņiem bridīsi pa ūdeni? Nu nekas: mednieki taču ies garām pagalmam. Šajā vietā arī vasarā visi iet un brauc pāri Šušai. Iela, uz kuru ar vienu aci blenž Mintiņa nelielā mājele, sniedzas tieši upē iekšā un iznirst tikai otrā krastā. Vasarā Mintiņš bieži tā darīja: uz vienu pusi aizbrauca ratos, protams, ja onkulis neuzšāva ar pātagu, bet atpakaļ pārbrida. Tā jau ir: mednieki nāk tieši uz Mintiņu. Un cik daudz viņiem zaķu! Ek, ja Mintiņam būtu bise! Tad viņš pārnestu mātei simtiem šādu zaķu! Tad viņi ēstu gaļu, bet no ādiņām viņam pašūtu kažociņu. Un viņš vairs nestaigātu šajā noplīsušajā mātes jakā ...

Līdzko tēvocis trimdinieks bija šķērsojis upi, Zausai-lovs, apstādinājis viņu, sāka kaut ko runāt, taču Mintiņš neko nevarēja sadzirdēt, tāpēc ka puikas, ielenkuši Sosi-patiču, čamdīja ar rokām zaķus un čaloja vienā gabalā. Tomēr, spriežot pēc tā, cik dusmīgi Zausailovs meta ar roku, Mintiņš saprata, ka uradņiks nav apmierināts ar tēvoci trimdinieku un, kas zina, rāj viņu, ka tik ilgi bijis medībās. Taču tēvocis trimdinieks acīmredzot nemaz nebaidījās no Zausailova: viņš tikai mierīgi un pat ar vienaldzīgu smīnu uzklausīja savu bargo sargu. Tad, kaut ko pateicis Zausailovam, strauji pagriezās un gāja prom. Zausailovs brītiņu pastāvēja uz vietas, ar sašutumu noraudzīdamies viņam pakaļ, tad it kā attapda-mies steidzās viņam pa pēdām.

— Labdien, tēvoci Sosipatič! — Mintiņš sveicināja, kad mednieki gāja viņam garām.

— Sveiks, Miķelīt! — Sosipatičs moži atbildēja un, pienācis tuvāk, jautāja:

— Kāpēc tu nedzen «spilvenus»?

— Zābaku nav... — Mintiņš smagi nopūtās. — Tāpēc sēžu pie žoga.

— Tad nu gan tev plāni klājas. Tagad bez zābakiem tikpat kā bez kājām. Bet tu nebēdājies: drīz būs vasara, varēsi skraidīt basām kājām.

Tēvocis trimdinieks apstājās pie Mintiņa, vērīgi uzlūkoja viņu ar savām laipnajām, brūnajām acīm un ievaicājās:

— Kāpēc tu, draudziņ, esi tik bāls? Vai noslimojies?

— Nē... — apjucis atbildēja Mintiņš: viņam bija kauns atzīties, ka visu ziemu ēdis tikai kartupeļus.

— Puikiņš aiz bada izdēdējis kā caurspīdīga lapa, — Sosipatičs paskaidroja. — Tēvs visu nodzer. Četrpadsmit bērni bijuši latvietim Kūdumam, un visi apmiruši no katorgai līdzīgās dzīves. Vienīgi Mintiņš palicis, un arī tas, kā redzat, knapi velk garu ...

— Bēdīgi! — uzacis saraucis, bilda tēvocis politiskais izsūtītais un, atraisījis vienu zaķi, sniedza to Mintiņam.

— Ņem, draugs!

Mintiņš samulsis skatījās uz savādo tēvoci trimdinieku, pūlēdamies saprast, vai viņš joko vai runā patiesību. Pirmajam, kas pagadījās ceļā, atdot zaķi — tādus brīnumus Mintiņš nebija nedz redzējis, nedz dzirdējis. Varbūt tēvocis pārdod? Bet Mintiņam taču nav naudas.

Zēns atkāpās no zaķa, kuru tēvocis trimdinieks turēja tik tuvu pie viņa deguna, ka Mintiņš redzēja tikai melnas nāsis un retas ūsas. Viņš nomākts sacīja:

— Mums nav naudas ne kapeikas. Tēvs visu nodzēris.. .

— Es taču dodu tev par velti. Ņem, nekautrējies.

— Ņem vien, ņem, Mintiņ! — Sosipatičs skubināja. — Un nes mājās, lai māte pagatavo cepeti.

— Ņem, kad tev dod! — uzsauca Zausailovs tik pavēlnieciskā balsī, ka Mintiņam šķita: pamēģini tikai neņemt, tad es tev gan rādīšu!

Mintiņš paskatījās uz tēvoci politisko izsūtīto. Vēja appūstajā sejā ar augsto pieri, slēpdamies starp rūsganajām ūsām un ķīļveidīgi apcirpto bārdiņu, vīdēja silts un laipns, mazliet pat šķelmīgs smaids. No piemiegto acu kaktiņiem gluži kā saulstariņi uz deniņiem sniedzās sīkas grumbiņas. Un no šī smaida un no grumbu stariņiem, un no viņa brūno acu zeltaini mirdzošā, siltā skatiena Mintiņam pēkšņi atmaiga sirds, un viņš saprata, ka ar viņu nejoko.

Taču laime, kas tik negaidot krita viņa rokās — šis lielais zaķis —, tas likās tik neticami, ka puisēns tomēr piesardzīgi iejautājās:

— Vai tas tiešām ... man?

— Saņem to, rau, šitā aiz ausīm, — tēvocis trimdinieks sacīja, atdodams viņam zaķi, — drošāk, drošāk...

— Un saturi stingrāk, citādi zaķis vēl var izsprukt,— Sosipatičs pamācīja, slēpdams smaidu zem ūsām.

Mintiņš paņēma zaķi aiz aukstām, caurspīdīgām ausīm un tāpat izstieptās rokās gribēja nest to uz mājām. Bet, līdzko tēvocis trimdinieks palaida vaļā zaķi, tas tūdaļ izšļuka Mintiņam no rokām.

— Vai, vai, turiet ciet! — Mintiņš pārbijies iebrēcās, krizdams zaķim virsū.

Tēvocis trimdinieks sāka tik jautri un aizrautīgi smieties, ka arī Mintiņš, kaut gan viņam bija kauns par šādu kļūmi, nespēja novaldīt smaidu. Bet pēc tam, redzēdams, ka visi smejas, — pat Zausailovs sāka smiet pilnā kaklā, zobenu pieturēdams, — arī pats ķipars sāka smieties. Tēvocis politiskais izsūtītais, pēc brītiņa nomierinājies, pacēla zaķi, pārsvieda to Mintiņam pār plecu un sacīja:

— Saņem aiz priekšējām ķepām. Lūk, tā. Un saturi stingri.

Paņēmis zaķi ar abām rokām aiz mitrajām ķepām, Mintiņš stiepa to uz mājām, grīļodamies zem pārlieku smagās nastas. Zaķa pakaļkājas ar čirkstoņu vilkās pa zemi. Palika tāds iespaids, ka zaķis ir dzīvs, ka Mintiņš to ar varu stiepj uz priekšu, bet garausis cik spēdams turas pretī.

Māte, paskatījusies pa logu, izbīlī iekliedzās, jo viņai šķita: kāds suns ir uzklupis Mintiņam un teju, teju nogāzīs to gar zemi. Viņa izskrēja dēlam pretī un, pamanījusi, ka viņš nes zaķi, pārbijās vēl vairāk.

— Kur tu to ņēmi? — viņa stingri noprasīja.

— Nekur neņēmu, — Mintiņš aizvainots atbildēja. — Man iedeva tēvocis trimdinieks.

— Kā tā — iedeva?

— Tāpat vien: iedeva, un viss. Nes, viņš sacīja, mājās, lai māte pagatavo cepeti. Tu pajautā Sosipatičam. Vai pat Zausailovam, arī viņš tur bija klāt.

— Vai manu dieniņ! — māte izsaucās: viņa allaž tā gaudās, kad nezināja, ko iesākt.

— Ņem, kad tev saka! — vēl arvien turēdams zaķi uz pleca, pikti uzsauca Mintiņš. — Un tūdaļ liec, lai cepas!

Māte noņēma zaķi Mintiņam no pleca, viņi iegāja istabā, apsēdās un sāka prātot, ko ar garausi darīt. Vispirms taču tas jānodīrā, jāizķidā un tikai tad var likt cepties. Taču māte neprata nodīrāt ādu. Tātad būs jāsagaida tēvs. Bet viņš droši vien pārradīsies mājās tikai vakarā. Un būs kā parasti piedzēries. Mintiņš skumji nopūtās: viņam bija gadījusies tāda laime, bet atkal sava ķēpa. Un atkal tikai tāpēc, ka tēvs dzer. Neko darīt. Vismaz kartupeļi jāpaēd.

ZAĶIS UN ZAUSAILOVS

Tikko Mintiņš bija nomizojis kartupeļus, kad no ielas atskanēja iesilušā tēva balss:

Pūt, vējiņi! Dzen laiviņu,

Aizdzen mani Kurzemē...

Mintiņa roka izbīlī sastinga ar kartupeli delnā, nejuzdama, cik tas karsts. Viņš zināja: ja tēvs dzied latviešu dziesmu, tad viņš vēl nav tik iereibis, lai, ticis pāri slieksnim, iekristu gultā un iemigtu. Viņš kliegs uz māti — sak, tu esi vainīga, ka mēs vēl arvien dirnam šajā dieva nolādētajā Sibīrijā, šajā Šušenskā, kur es itin nekā nejaudāju nopelnīt. Vai Liepājā tā bija? Tur es strādāju par krāvēju ostā, tur mēs dzīvojām pavisam citādi nekā šeit. Ja varētu ticēt tēvam, tad tur, viņa dzimtajā pusē, bijusi nevis dzīve, bet paradīze. Turpretī māte apgalvo, ka bijis vēl jaunāk, jo tēvs arī tur visu peļņu nodzēris.

Iebāzis kabatā dažus kartupeļus, Mintiņš paķēra arī sāli un uztrausās uz krāsns. Zaķi un velteņus māte paslēpa maisā un nolika aizdurvē. Ja tēvs sāks kašķēties, tad viņa aiznesīs šo pauneli pie saimnieces. Un arī pati tur pasēdēs tik ilgi, kamēr vīrs iemigs. Bet Mintiņam jāguļ uz krāsns pavisam klusu, lai tēvs pat nenojaustu, kur viņš atrodas, un jāklausās lamuvārdi. Un arī šīs nedienas jāpacieš tikai tāpēc, ka viņam nav kārtīgu apavu. Nē, visnelaimīgākais cilvēks pasaulē ir tas, kuram nav zābaku.

Tomēr šodien viss notika citādāk nekā parasti. Tēvs bija jautrā, labā garastāvoklī. Ienācis istabā, viņš uzrunāja māti tādā balsī, it kā būtu viņai dāvanu atnesis.

— Sieviņ, ir patīkami jaunumi!

— Kādi nu vēl jaunumi? — māte klusu un piesardzīgi pārjautāja.

— Šurp ved jaunus politiskos izsūtītos.

! — Un kāpēc tas tevi tik ļoti iepriecina? — brīdi klu

sējusi, māte uzmanīgi vaicāja. — Kāds tev no tā labums?

— Kas tur ko nesaprast? Tie taču būs mani nākamie pasūtītāji. Vai atceries, kā bija, kad atveda Uļjanovu, Oskaru un Prominski? Kas viņiem darināja velteņus? Es! Un pats Prominskis — bet viņš ir tāds cepurnieks, kādus ij Varšavā var uz pirkstiem saskaitīt, — sacīja, ka labprāt pamācītos pie manis, kā darināt velteņus. Nu? Vai tiešām tev vienalga, ir man darbs vai nav? Vienalga, vai ne? — arvien vairāk iekaisdams, tēvs sāka tincināt māti. — Bet kā maizi jūs ēdat? Un ar kā cukuru jūs dzerat tēju?

Māte klusēja. Un arī Mintiņš nebilda ne varda, lai gan nespēja saprast, kāpēc tēvs pārmet viņiem par maizi un cukuru, kurus viņi sen nebija ne tikai ēduši, bet pat redzējuši.

— Varbūt atvedīs kādu no Liepājas? — māte ieminējās tikai tāpēc, lai novērstu tēva domas uz citu pusi: viņa zināja, ka vīrs aizmirst visu citu, tiklīdz sāk runāt par viņa dzimto pilsētu.

— Nē, no pašas Pēterburgas.

— Un kas tie tādi?

— Divas sievietes. Viena esot līgava tam politiskajam, kurš dzīvo pie Zirjanoviem.

— Uļjanovam?

— Jā gan. Bet otra esot līgavas māte. Viņa labprātīgi, kā saka Zausailovs, braucot šurp, lai tikai būtu kopā ar meitu. Redzi nu, tur jau būs divi pāri velteņu! Vai nav tiesa, ko?

— Jā gan... — māte nopūtās, piekrizdama tēva domām varbūt tikai tāpēc, lai viņu nesaērcinātu.

— Lūk, tā! — tēvs kļuva priecīgs. — Un tagad ej un aizņemies no kāda uz šo velteņu rēķina.

— Bet varbūt viņas tos pasūtīs tikai rudenī... — māte nedroši iebilda. — Bez tam — kurš gan aizdos naudu, ja mēs no visiem jau esam aizņēmušies? Saimniece jau pa treji lāgi ir nākusi un pieprasījusi īresmaksu par dzīvokli. Ja nesamaksāsiet, viņa sacīja, es jūs saukšu pie pagasta tiesas.

— Es viņai gan saukšu! Vēl dabūs no manis pa mici!

— Nomierinies, Pēter, :— māte teica, — mums arī ir jaunumi. Paskat, ko Mintiņam uzdāvinājis trimdinieks Uļjanovs.

— Oho! Pamatīgs zaķis! — tēvs sajūsmā izsaucās.

— Bet kāda prieka pēc dāvināja?

— Tāpat vien ...

— Nē, sieviņ, tas nav tāpat vien! — tēvs iegavilējās.

— Izsūtītais redz, cik lieliski valkājas tie velteņi, kurus es viņam gatavoju, un ir nolēmis virs samaksas vēl piesviest klāt arī zaķi. Vai tu redzējies, kā vērtē manu darbu? Tam vīram nu gan ir godīga un krietna sirds! Šis garausis svērs vai puspudu. Un cik glīta āda! Nu, es tūliņ to novilkšu...

Mintiņš tā arī netika gudrs, vai tēvs bija ielūdzis Zausailovu, vai arī tas pats atnācis. Taču māte vēl nebija paspējusi zaķi izvilkt no krāsns, kad Zausailovs jau stāvēja uz sliekšņa, pieturēdams zobenu, kuru viņš laikam gan nenoņēma, pat gulēt iedams. Tēvs jau bija pamanījies kaut kur dabūt degvīnu — varbūt pārdevis zaķa ādu? — un viņi apsēdās, lai sāktu dzīrot...

Kad Zausailovs gāja projām, no zaķa uz galda bija palikusi tikai apgrauztu kaulu čupa. Mintiņam aiz pārestības tā sažņaudzās kakls, it kā tur būtu iestrēdzis karsts kartupelis un viņš nekādi to nespētu norīt. Iespiedis degunu spilvenā, puisēns sāka rūgti raudāt, kaut gan citkārt nebija raudājis pat tad, kad tēvs viņam uzšāva ar siksnu. Mintiņam jau agrāk nepatika niknais Zausailovs, bet kopš šī brīža viņš uradņiku ienīda.

UĻJANOVA TUVINIECES ATBRAUKUŠAS

Saule izdzēra ūdeni no peļķēm, vējš nosusināja un noslaucīja taciņas, un izlaida Mintiņu no pagalma, kur viņš bija kvernējis kā cietumā. Lai skraidītu basām kājām, tiesa gan, vēl bija par aukstu: naktī uznāca salna un zeme sasala. Taču tā vairs nebija nekāda nelaime, jo pa sausajām takām varēja staigāt arī velteņos. Un Mintiņš no rīta līdz vakaram traucās apkārt pa ciematu.

— Ko tu šeit grozies? — sastapis viņu pie pagastnama, Sosipatičs noprasīja. — Vai gaidi no kāda vēstules?

— Nē. Skatos, vai nebrauc politiskās izsūtītās.

— Politiskās? — Sosipatičs brīnījās. — Kāda tev gar viņām daļa?

— Es tikai gribu redzēt, kādas viņas izskatās.

— Tātad tu gaidi tās, kuras atbrauks?

— Nu jā. Bet vai jūs ejat uz medībām?

— Jā gan. Varbūt tu nāksi mums līdzi?

— Man nav bises.

No pagastnama iznāca tas tēvocis trimdinieks, kurš Mintiņam bija dāvājis zaķi, un, ieraudzījis zēnu, jautri sacīja:

— Ā, tas esi tu, draudziņ? Nu, sveiks!

— Sveiki... — Mintiņš atbildēja, mazliet apjucis, jo tēvocis paspieda viņam roku gluži kā pieaugušam.

— Kā tad zaķis? Vai bija garšīgs?

— Es taču to... Es pat nepagaršoju...

— Kāpēc ne?

— Zausailovs to apēda.

— Kāda nelietība! — dusmīgi izsaucās tēvocis politiskais izsūtītais un, pagriezies pret Sosipatiču, jautāja:

— Vai dzirdējāt, Ivan Osipovič?

— Dzirdēju, Vladimir Ijjič, — atbildēja Sosipatičs.

— Nu, ko lai dara: priekšniecība!

— Kāda bezkaunība! Nu, nebēdājies, draudziņ, — vairs nevis dusmīgi, bet jau sirsnīgi teica tēvocis, apskaudams Mintiņu ap kalsnajiem pleciem, — mēs šo kļūmi izlabosim. Mēs ar tevi vēl nošausim gan zaķus, gan pīles.

— Tātad esat saņēmis vēstuli? — Sosipatičs smaidīdams ievaicājās. — Kad mēs viņas sagaidīsim?

— Tur jau ir tā nelaime, ka arī šodien pasts nekā nav atvedis. Bet bija laiks. Pērngad es šajās dienās jau tuvojos ar tvaikoni Minusinskai. Nespēju saprast, kas noticis?

— Tā jau ir, Vladimir Iļjič, katrs gads savādāks. Lai gan, taisnību sakot, šogad ledus Jeņisejā izgāja gandrīz tais pašās dienās kā pērn.

— Es jau sāku bažīties, ka tikai ar tvaikoni nav kas atgadījies?

— Nedod dievs tādu postu!

— Nu, nebaidīsim sevi ar dažādiem pieņēmumiem! — moži sacīja tēvocis trimdinieks. — Pagaidīsim vēl pāris stundu, un, ja neatbrauks, tad šodien viņu vairs nebūs. Iesim uz pilēm. Es pareizi saku, vai ne?

— Man šķiet, ka jā.

— Tad es gaidīšu jūs, Ivan Osipovič! Bet tu, draudziņ, — pievērsdamies Mintiņam, sacīja tēvocis trimdinieks, — atnāc pie manis rīt no rīta. Vai saprati?

— Sapratu.

— Nu re, cik jauki! Tātad es gaidīšu jūs, Ivan Osipovič.

— Ieradīšos precīzi, kā likts.

Tēvocis politiskais izsūtītais ašā solī devās uz Zirja-novu māju, kur viņš dzīvoja, bet Mintiņš neatstājās no Sosipatiča: viņiem abiem bija pa ceļam. Sosipatičs parasti gāja uz mājām nevis pa ielu, bet gar upmalu. Taču, kad viņi bija aizgājuši līdz Sušai un Sosipatičs nogriezās pa taciņu, Mintiņš nepalika pie savas mājas, bet, parāvis aiz garajām stērbelēm uz augšu mātes jaku, kas uz viņa pleciem karājās kā maiss, tecēja Sosipatičam līdzi. Un kā varēja atkāpties, ja viņš stāstīja par Perovas ezeru, uz kuru pīļu medībās iešot abi ar tēvoci trimdinieku. Tur šo putnu, kā Sosipatičs apgalvoja, esot tik daudz kā zvirbuļu labības kuļā. Un, ja vien Mintiņš būtu drusciņ vecāks, viņš, Sosipatičs, droši vien ņemtu arī Viņu sev līdzi, aizvestu uz taigu, kur dzīvo lāči un brieži, vāveres un sabuļi...

— Vai tur ir arī brīnumputns? — Mintiņš ievaicājās.

— Ir, — Sosipatičs atbildēja.

— Bet kāpēc tu to nenošāvi?

— Mintiņ, to ir grēks šaut, — Sosipatičs paskaidroja. — To drīkst tikai sagūstīt.

— Tad kāpēc tu nesagūstīji?

— Ē, Mintiņ, — Sosipatičs atmeta ar roku, — kur nu es vairs tvarstīšu brīnumputnu. Neba man vairs tas spēks, nedz kājas. Kas zina, varbūt tu to noķersi?

— Noķeršu gan! — Mintiņš apņēmīgi sacīja. — Tu tikai parādi man šo putnu, un es vienā mirklī...

— Parādīšu jau, parādīšu. Tikai tu, brālīt, ātrāk audz.

Mintiņš ticēja, ka tā arī būs, jo Sosipatičs nekad nebija viņu piemānījis. Viņš ir labs, visu zina. Lai arī ko Mintiņš_viņam jautāja, Sosipatičs neatgaiņājās, kā to darīja pārējie pieaugušie, bet visu paskaidroja. Viņš Min-tiņam ir devis arī pīles. Un ne tikai Mintiņam vien — visiem, ko sastapis. Kamēr aiziet pa ciemu līdz savai mājai, jau pusi no pīlēm ir izdāļājis. Ļaudis ņem, pateicas, bet pēc tam viņu vēl aprunā, sak, muļķa Sosipatičs, varētu pats apēst pīles vai pārdot, bet viņš izdala katram pretimnācējam. Nu, vai tad tādam cilvēkam ir prāts? Un visi — pie tiem piederēja arī Mintiņa tēvs, kuram viņš ne vienreiz vien devis pīles, — sacīja, ka Sosipatičam galvā nav viss kārtībā. Bet Mintiņš šādām tērgām nepiekrīt. Pēc viņa domām, Sosipatičs ir pats gudrākais cilvēks pasaulē.

Pavadījis Sosipatiču līdz viņa sētai, Mintiņš atgriezās mājās, aši paēda kartupeļus un — atkal ārā, aiz vārtiem. Zēns baidījās, ka tikai Sosipatičs neaiziet bez viņa pie tēvoča politiskā izsūtītā. Un, līdzko Sosipatičs mednieka apģērbā parādījās Sušas krastā, puikiņš drāzās viņam pretī.

Sosipatičs neuzbrēca, kā citi to darīja — nu, ko tu maisies pa kājām? — bet pat iedeva viņam panest bises stobra slauķi.

Mintiņš pārsvieda slauķi pār plecu tā, it kā tā būtu bise, un soļoja blakus Sosipatičam. Pie Zirjanovu mājas viņus jau gaidīja tēvocis politiskais izsūtītais. Ieraudzījis Mintiņu, viņš kļuva ļoti priecīgs un atļāva puikam pavadīt viņus kādu gabaliņu ārpus ciema. Tagad viņi jau bija četri: tēvocis trimdinieks, Sosipatičs, Mintiņš un Zirjanovu suns. Visi zēni, kas pagadījās ceļā, ar skaudību noraudzījās uz Mintiņu, domādami, ka Sosipatičs un tēvocis politiskais izsūtītais ir paņēmuši viņu sev līdzi medībās. Bet Mintiņš tecēja lielajiem nopakaļ — tēvocis trimdinieks gāja tik ātri, ka puisēnam nācās vai skriet, gandrīz zemi nejūtot zem kājām aiz prieka.

Kad viņi bija izgājuši no ciema, Sosipatičs atskatīdamies sacīja:

— Vai zini, kas man ienāca prātā, Vladimir Ijjič...

— Zinu gan! — tēvocis trimdinieks iesmējās.

— Vai tiešām uzminējāt? — Sosipatičs brīnījās.

— Jūs iedomājāties: ko tad, ja mēs aiziesim medibās, bet tikmēr atbrauks manējās? Vai ne?

— Pilnīgi pareizi.

— Es arī par to bažījos...

— Tad varbūt iesim atpaka]?

— Nē, ja reiz esam sagatavojušies medībām, tad — ejam. Turklāt es neticu, ka viņas varētu atbraukt, mani nepabrīdinājušas. Kaut gan, pēc visiem maniem aprēķiniem, viņām jau būtu laiks ierasties. Acīmredzot ceļā gadījies kāds neparedzēts kavēklis... Nu, draudziņ, — tēvocis trimdinieks uzrunāja Mintiņu, — teci nu mājās un gaidi mūs. Pirmā nošautā pīle būs tev.

Mintiņš atdeva bises stobra slauķi Sosipatičam, nostājās uz ceļa un ilgi lūkojās pakaļ medniekiem, kamēr abi nozuda mežā.

Mintiņš ilgi klaiņoja gar Zirjanovu pagalmu, vairākas reizes pat aiztecēja ārpus ciema, tomēr mednieki vēl nenāca atpakaļ. Pamazām sāka mesties krēsla, bet viņu wē\ aizvien nebija. Te pēkšņi gar baznīcu, zvārguļiem šķindot, aizdrāzās trijjūgs. Mintiņš pa galvu pa kaklu joza tam pakaļ. Kā tad: trijjūgs apstājās pie Zirjanovu mājas! No pajūga, ormanim piepalīdzot, izkāpa divas sievietes.

Viena jauna, otra veca. Tai pašā mirklī no pagalma izsteidzās pats Zirjanovs, krustmāte Katerīna un viņu vecāmāte. Visi reizē sāka kaut ko stāstīt, bet tad paķēra atbraucēju saiņus un grozus un nesa uz istabu.

— Bet kur tad Vladimirs Iļjičs? — mulsi uzlūkodama visus, jautāja jaunā sieviete.

— Nelaime... — Zirjanovu vecāmāte gaudās.

— Kas par nelaimi? — sieviete izbijusies pārprasīja. — Vai kaut kas gadījies?

— Tad nē jau, — Zirjanovs iejaucās sarunā. — Visas šis dienas viņš gaidīja un gaidīja jūs, bet šodien ņēma un aizgāja medībās. Pats viņš, kas zina, ij nebūtu gājis projām, bet te ir viens nekur nederīgs cilvēciņš, Sosipa-tičs, kuram nav nekā cita ko darīt kā vienīgi slamstīties pa purviem. Tas tad arī aizvilināja viņu.

— Neaizvilināja vis, — Mintiņš steidzās aizstāvēt Sosipatiču, — tēvocis pats aizgāja.

— Bet ko tu šeit meklē? Nu, marš projām no šejienes! — Zirjanovs uzbrēca.

— Nekur es neiešu, man pats tēvocis politiskais izsūtītais lika gaidīt viņu, — Mintiņš aizstāvējās. — Viņš man apsolīja pirmo nomedīto pīli. Redz, kā!

— Lasies projām, tev saka!

— Kāpēc jūs tā? — jaunā sieviete ar pārmetumu sacīja.

— Puisīt, panāc šurp! — Un, kad Mintiņš nedroši piegāja pie viņas, jautāja: — Tātad tēvocis Volodja tev apsolīja pīli?

— Nu jā. Viņš jau arī zaķi man iedeva, bet to apēda Zausailovs.

— Nu iesim iekšā. Gaidīsim abi kopā.

Mintiņš uzmeta uzvarētāja skatienu neapmierinātajam, sadrūmušajam Zirjanovam, sak, vai tu redzējies? Iznāca nevis pēc tava, bet mana prāta. Tomēr istabā zēns negāja, kaut gan viņu aicināja. Tas tāpēc, ka no Zirjanova, kas to zina, var dabūt arī belzienu pa pakausi: viņš ir pārlieku ļauns.

Pavadījis viesus līdz slieksnim, Mintiņš atgriezās pie vārtiem. Uz Zirjanovu sētu, padzirdējušas, ka atvesti trimdinieki — turklāt sievietes! — sanāca no malu malām večas un meitenes. Un visas izvaicāja Mintiņu, vai viņš tās redzējis. Pec tam visas devās uz istabu un, sastājušas durvīs, pētoši noraudzījās uz atbraucējām, savā starpā tērgādamas:

— Paskat, cik jaunajai ir skaista bize...

— Un grāmatu, cik daudz grāmatu atvedušas!

— O ja, visa mūžā tās neizlasīt!

— Vai re, kādu lampu atvedušas!

— Kur? Kur?

— Rau, tur ta, ar zaļo kupolu.

— Ai, ai, cik skaista!

— Šitā, meičiņas, varbūt nav vienkārša, bet burvju lampa. Esmu dzirdējusi, ka ar tādām jaunkundzītes zīlējot...

Atsteidzas arī Mintiņa matē: viņa tāpat tīkoja redzēt jaunās atbraucējas. Ciemā jau dzīvoja trīs politiskie. Ļaudis runāja, ka arī agrāk tādi šeit bijuši. Taču visi vīrieši. Bet sievietes atvestas pirmoreiz. Kā gan lai neiet skatīties uz šādu brīnumu? Un izrādījās, ka atbraucējas nav vis kaut kādas kundzenes, bet ļoti vienkārši, laipni cilvēki. Viņas atbildēja uz visiem jautājumiem un pašas apvaicājās par visu. Stāstīja, cik ilgi viņām nācies braukt līdz Šušenskai. Tomēr, lai arī cik ļoti viņas bija aizņemtas ar sarunām, Mintiņš redzēja, ka viešņas visu laiku vēroja durvis, bet tēvocis politiskais izsūtītais un Sosipa-tičs vēl arvien neatgriezās. Šos atbraucēju skatienus bija pamanījusi arī Zirjanovu vecāmāte. Un, tiklīdz visi apklusa, viņa atkārtoja vienu un to pašu:

» — Gaidīja jūs Vladimirs Iļjičs. Ak vai, kā gaidīja! Cik reižu dienā viņš klimta uz pastu. Ij miegu, ij mieru pazaudēja. Bet, āre, kā vajadzēja gadīties: tieši šodien viņš aizgāja medībās uz Perova ezeru. Taču tā nav viņa vaina. Nē. Ek vei, tas paklīdenis Sosipatičs viņu pievārdoja. Nu jau viņiem drīz jābūt atpakaļ. Es taču vēl pārprasīju: vai, sak, gaidīt uz nakti? Viņš sacīja: noteikti atgriezīsimies. Bet viņš mums ir tāds, kas aplam ar vārdiem nemētājas.

— Vai tālu ir tas Perova ezers? — jaunā sieviete iejautājās.

— Tad nē jau. Kādas verstis desmit. Tā kā Vladimirs Iļjičs ātri skrien, viņam ceļā paies stunda. Viņam ir gaužām viegls solis. Mans Apolloška dažas reizes gaja viņam līdzi medībās, tad, kā viņš teica, pagalam nomocījies: nekādi nevarējis jūsējo panākt. Un itin visu Vladimirs Iļjičs dara aši: ij ēd un raksta, ij iet un smejas. Patīkami uz viņu noskatīties...

Māte pamāja Mintiņam ar pirkstu, sak, ejam prom. Mintiņam negribējās iet, iekams nebija sagaidījis apsolīto pīli, bet aiz loga jau bija pavisam tumšs. Laiks gulēt. Nu nekas: viņš rītdien piecelsies agrāk un tūda] uz šejieni. Klusītiņām Mintiņš aizmanījās līdz āra durvīm un sekoja mātei. Taču, kad bija aizgājis līdz vārtiem, viņš izdzirda tēvoča politiskā izsūtītā balsi:

— Apollon Dalmatič, kāpēc manā istabā deg gaisma?

— Āre, Oskars dzērumā ietenterēja pie mums, ielauzās jūsu istabā, grāmatas izsvaidīja...

— Kāpēc jūs laidāt iekšā?

— Vai tad viņu kāds var atturēt...

— Tā taču ir nejēdzība! — tēvocis trimdinieks dusmīgi izsaucās, steigdamies uz ieeju.

Mintiņš gribēja uzsaukt, ka Zirjanovs viņam samelojis, bet nepaguva. Uz lieveņa parādījās jaunā sieviete un jautāja paklusā, tādā kā drebošā balsī:

— Volodja, vai tu tas esi?

— Nadja! — tēvocis izsaucās priecīgi pārsteigts. Pieskrēja pie viņas, saņēma roku. — Sveicināta, mana mīļā!

Brītiņu viņi raudzījās viens uz otru, tad jautri iesmējās un apkampās.

Māte pavilka Mintiņu aiz rokas, un viņš negribīgi gāja prom, kaut gan redzēja, ka tēvocim pie jostas karājas vairākas pīles. Būs jāaiziet pēc apsolītā medījuma rītdien.

ES IEŠU JUMS LĪDZI...

Mintiņam nebija vis jāiet pēc pīles. To atnesa Sosi-patičs, kad viņš vēl gulēja. Māte izvārīja kartupeļu zupu ar pīli, un Mintiņš trīs reizes sēdās to ēst. Izēda bļodiņu, pastaigājās pa pagalmu un atkal klāt pie maltītes.

Pēdīgi, kad zupa un pīle bija notiesātas, viņš domīgi ierunājās:

— Ja es būtu ķeizars, tad katru dienu ēstu zupu ar

pīli.

— Ak manu dieniņ! — māte skumji nopūtās.

— Paskat, ko sakārojis, — tēvs norūca, greizi uzlūkodams Mintiņu. — Būt par ķeizaru! Bet vai tu velteņus darināt negribi?

— Nē.

— Kāpēc ne?

— Es pagaršoju šņabi, tas ir briesmīgi draņķīgs.

Māte pasmējās, turpretī tēvs sadusmojās.

— Stulbenis!

Mintiņš zināja, ka tēvs viņu strostē gan pelnīti, gan tāpēc vien, ka ir nikns. Bet nikns viņš ir vienmēr, kad nav par ko dzert. Labāk jāturas no viņa tālāk, tā ir prātīgāk. Mintiņš sāniski, nenolaizdams acis no tēva, aizmanījās līdz krāsnij un paslēpās aiz mātes. Tiklīdz tēvs pievērsīsies kurpnieka liestei, Mintiņš izšmauks pa durvīm. Taču tēvs, it kā uzminējis viņa nodomu, bargi jautāja:

— Miķeli, kur tu esi?

— Es esmu šeit! — dēlēns atsaucās, paraudzīdamies gar mātes brunčiem.

— Kur liki maisu ar vilnu?

— Es to uzsviedu uz krāsns, — māte atbildēja, rosīdamās ar poda dakšām pa krāsni.

— Vai verdošs ūdens ir?

— Tūliņ būs.

Tēvs it kā bija gaidījis šādu atbildi. Viņš sāka bārties uz māti:

— Rītdien pēc velteņiem atbrauks no Jermakovas, bet tu kusties kā nedzīva. Diena jau gabalā, bet viņai no verdoša ūdens ne vēsts. Tā nu tu cilvēks strādā, tā nu dzīvo.

— Malka mitra, nepagalam nedeg.

— Citam deg, bet tev nedeg. Vajadzēja agrāk piecelties, jau vakarā pagales sabāzt krāsnī, lai izžūst.

Tēvs pukojas ilgi un apnicīgi. Mintiņš pie tā ir pieradis un klausās gluži mierīgi. Vienīgi mātes žēl. Viņa baidās no tēva. Viņai aiz uztraukuma trīc balss, dreb rokas. Neviļus viņai apgāžas čuguna katls ar verdošo ūdeni, un no krāsns mutuļiem veļas ārā tvaiki un pelni. Šajos palsajos vālos nozūd ir tēvs, ir māte. Dzirdami tikai viņu kliedzieni. Tātad atkal būs tāpat kā vakar un aizvakar, kā atkārtojas diendienā. Tēvs pārstās darināt velteņus, aizies uz krogu. Bet vakarā atgriezīsies jautrā prātā un atkal visus lamās. Baidīdamies, ka ari viņš nedabū no tēva pa ādu, Mintiņš izmetās no istabas ārā un aizskrēja uz Šušu. Šuša jau vairākkārt bija paglābusi viņu: ja tēvs viņam dzinās pakaļ, zēns iedrāzās ūdenī un pārbrida uz viņu krastu. Tēvs ar zābakiem kājās negribēja brist turp. Un viņpus Susas Mintiņš jutās kā aiz mūra sienas.

Izskrējis pa vārtiem, zēns pameta acis uz ielu un vai sastinga aiz pārsteiguma: tēvocis politiskais izsūtītais un tā jaunā sieviete, kas vakar atbrauca pie Zirjanoviem, nāca tieši šurp. Kaut gan Mintiņš ļoti baidījās no tēva, tomēr netika prom ne no vietas.

— Iepazīsties, Nadja, — tēvocis trimdinieks sacīja, jautri smaidīdams, — šis ir mans draugs Mintiņš.

— Mēs jau vakar iepazināmies, — atsaucās krustmāte un, pietupusies blakus Mintiņam, sirsnīgi apkampa viņu ap vājajiem pleciem. — Nu labrīt, Mintiņ!

— Labrīt, — puisēns droši atbildēja, skatīdamies tieši acīs šai glītajai, jaukajai krustmātei.

— Kāpēc tu neatnāci pēc pīles?

— To man Sosipatičs atnesa. Es jau saēdos zupu.

— Mednieks, viņš būs kaislīgs mednieks! — tēvocis sacīja smiedamies. — Nāc taču pie mums ciemos.

— Bet uz kurieni jus ejat?

— Gribu parādīt ciemu. Un uz kurieni tu dodies?

— Es iešu jums līdzi, — Mintiņš atbildēja neapmulsdams.

— Tas ir brīnišķīgi! — tēvocis izsaucās. — Mums tikai tevis trūka.

Un viņi trijatā devās tālāk pa ciemu. Apskatīja Sušas upīti, pēc tam pa krastu aizgāja līdz Jeņisejas līcim, kurā ietek Šuša. Tēvocis trimdinieks un krustmāte smējās un jokoja ar Mintiņu — te viņi ķēra puišeli rokā, te viņš atkal lielos, puisēnam bija tik jautri kā nekad. Kaut gan Mintiņš simtiem reižu bija staigājis pa šīm vietām un pazina tās kā savu pagalmu, tomēr patlaban tās viņam šķita gluži jaunas, neredzēti interesantas un jaukas. Varbūt tāpēc, ka krustmāte jūsmoja par visu, bet zēni ik pa laikam snaikstīja galvas no savām sētām, pavadīdami Mintiņu ar skaudības pilniem skatieniem. Un tikai tad, kad bija sasnieguši Jeņiseju, viņi pagriezās atpakaļ. Mintiņš jau agrāk bija gājis uz Jeņiseju peldēties un labi zināja, ka ceļš līdz turienei ir tāls, bet, atpakaļ nākot, vēl tālāks. Un vienmēr bija brīnījies: kāpēc līdz turienei ir tuvāk, bet atceļš tālāks? Taču šoreiz viņš nepaspēja pat lāgā apskatīt visu, kad jau Zirjanovu māja bija klāt. Mintiņš nopūtās: viņam negribējās šķirties no krustmātes un tēvoča. Acīmredzot arī viņi to bija pamanījuši, jo krustmāte tūdaļ paņēma zēna roku un sacīja:

— Paldies, Mintiņ, ka tu mums izrādīji ciemu. Bet tagad nāc pie mums ciemos.

Bieži Mintiņš sapņos bija redzējis visādus brīnumus. Par ko dažkārt bija fantazējis, sēdēdams uz krāsns un klausīdamies, kā aiz loga gaudo sniegputenis, tas arī sapnī parādījās. Ja viņš noklausījās kādu pasaku, arī to sapnī redzēja — gan brīnumputnu, gan zirdziņu ar zelta krēpēm, gan pelēko vilku. Tad no rīta ilgi nevēra acis vaļā: tik ļoti viņam netikās no skaistās, jaukās pasaules pārcelties tajā garlaicīgajā, bēdu pilnajā pasaulē, kurā viņš dzīvoja. Arī patlaban, raug, ienācis istabā, kur dzī-

voja tēvocis Volodja, krustmāte Nadja un Elizabetes māmuļa, Mintiņš jutās it kā miega aijās: itin viss, kas ar viņu notika, viņam atgādināja sapni. Mintiņu atģērba; Elizabetes māmuļa viņu nomazgāja ar siltu ūdeni — ziepes bija sarkanas un smaržīgas kā konfekte —, saķemmēja viņam matus un nosēdināja pie galda. Boršču šeit cda nevis no vienas bļodas kā mājās, bet katrs savas... Kad pasniedza kartupeļus ar pīles cepeti, tad arī Mintiņam nolika dakšiņu. Viņš to nekad pat rokās nebija turējis, bet Elizabetes māmuļa parādīja, kā jāēd. ar dakšiņu. Mintiņš ņipri darbojās ar dakšiņu un nožēloja tikai, ka citi zēni neredz, kā viņš pusdieno pie trimdiniekiem: zeperi vai nomirtu aiz skaudības. Mintiņš, protams, viņiem visu izstāstīs, taču viņi varbūt nenoticēs. Tas ir pilnīgi saprotams: Mintiņš arī pats te sēž un teju, teju aizver acis, lai pārbaudītu, vai tikai to visu viņš neredz sapnī. Bet labā, mīlīgā Elizabetes māmuļa arvien noprasa:

— Vai tev, mans bērns, neuzlikt vēl?

— Jā gan, dodiet, — Mintiņš prātīgi attrauc un tad vaļsirdīgi atzīstas: — Es taču nekad šādu maltīti neesmu ēdis. Mēs pārtiekam vienīgi no kartupeļiem.

■ — Vai manu dieniņ, — Elizabetes māmuļa saka,, galvu šūpodama. — Tad tu, manu puisīt, biežāk nāc pie mums, nekautrējies.

— Varbūt arī nākšu, — Mintiņš atbild, cītīgi apskru-binādams pīles spārnu. — Man uz šejieni nākt iznāk pavisam tuvu.

— Re, cik brīnišķīgi! — tēvocis Volodja jautri smejas. — Nu, vai tev vēl uzlikt kādu gabaliņu?

— Nē, vairs nav vietas, — ar neslēptu nožēlu Mintiņš dveš. — U-uf, trim dienām pieēdos...

Pārnācis mājās, Mintiņš uzlīda uz krāsns un iemiga kā nosists. Viņš gulēja tik dziļā miegā, ka pat it neko-

nesapņoja.

KAS VIŅI TĀDI, POLITISKIE IZSŪTĪTIE?

Viskrietnākais cilvēks, pēc tēva domām, bija tas, kas pacienāja viņu krogā ar šņabi vai arī, pasūtījis velteņus, labi samaksāja par tiem. Kad atveda pirmos izsūtītos, tēvs sacīja mātei, ka no tiem jāturoties pa gabalu. To pašu teica arī mācītājs baznīcā, tāpēc ka politiskie neticēja dievam. Māte, kā parasti, klusēja. Taču Mintiņš redzēja, ka viņa žēloja politiskos izsūtītos tāpat kā žēloja visus likteņa pabērnus. Tāda bija viņas laipnā sirds: ja mājās bija pavisam divi kartupeļi, viņa tik un tā bez šaubīšanās vienu atdeva nabagam. Tāpēc ka ari pati visu mūžu bija dzīvojusi trūkumā un zināja, cik rūgti ir redzēt, ka ļaudīm ir maize, bet tev viņi ne kripatiņu negrib dot.

Tad, lūk, trimdinieks Uļjanovs pasūtīja tēvam velteņus. Samaksāja pusi naudas uz priekšu, ko it nekad neviens nebija darījis, un tēvs nāca pie secinājuma, ka Uļjanovs ir krietns cilvēks. Taču to viņš sacīja tikai mājās, lai neviens nedzird. Turpretī ciemnieku vidū piekāpās, sak, politiskajiem nevar uzticēties. Uradņiks Zau-sailovs, nodzerdams naudiņu, ko tēvs bija nopelnījis no politiskā izsūtītā Uļjanova, — bet iedzert uz otra rēķina uradņikam gaužām patikās — sacīja tēvam, bargi piedraudēdams ar saliektu pirkstu:

— Liec, Kudum, sev aiz auss: politiskie izsūtītie ir troņa un tēvzemes ienaidnieki. Vai saproties, ko? Paļauj tikai viņiem vaļu, viņi mūs visus nobendēs. Tā tas ir! Vai saproties, ko? Sie politiskie jau nošāva ķeizaru Aleksandru II, kas mums bija devis brīvību. Ja jau viņi nebaidījās pacelt roku pret pašu imperatoru, dieva izredzēto valdnieku, tad ko par mums, grēciniekiem, pat runāt. Mūs viņi dzīvus apēstu un neaizrītos. Vai saproties, ko? Un neņemtu vērā to, ka tu viņiem darini velteņus, bet es viņus turu likuma noteiktā kārtībā. Tas viņiem gluži vienalga! Viņiem cilvēku iznīcināt tikpat kā mušu nosist. Lūk, tā — plauks! — un nav. Vai saproties, ko?

Tēvs pamāja ar galvu un jautāja:

— Kā tad iznāk: es nedrīkstu no viņiem pat pasūtījumus pieņemt?

— Ņuka nedrīksti! Nedrīksti bez manas atļaujas, jo viņi ir pilnīgi nodoti manā uzraudzībā. Vai saproties, ko? Ja es atļauju, teiksim, tam pašam Uļjanovam doties uz medībām, viņš var iet. Ja pasacīšu — sēdi mājās un neuzdrošinies pa vārtiem iet ārā! Šis sēdēs arī! Vai saproties, ko? Tādas tās lietiņas! Nu, ielej, kā mācītājam labpatīk sacīt, vēl pa mēriņam. ..

— Uz jūsu veselību, uradņika kungs...

— Dzer! Tikai pielūko tu man: turies tālāk no šitiem politiskajiem. Un bez manas atļaujas neielaidies ar viņiem nekādās darīšanās. Vai saproties, ko?

— Saprotu, uradņika kungs!...

Kad Zausailovs, iztempis visu šņabi, bija aizgājis projām, tēvs lamāja viņu no panckām ārā. Ņēma uz grauda pēc visiem punktiem: sauca par asinssūcēju, riebekli, draudēja, ka labāk nomirs, bet vairāk viņam nedos ne pilītes šņabja. Un šķendēšanos izbeidza ar to, ka izgāza dusmas uz māti vai Mintiņu, it kā viņi būtu vainīgi, ka Zausailovs — kā tēvs mēdza sacīt — sprunguļus grūž viņa riteņos. Taču viņa dzīves vezums jau tā čīkstēdams un grabēdams virzījās uz priekšu... Un mazajā Mintiņa sirdī augtin auga ienaids pret šo ūsaino resnvaidzi uradņiku, kurš, šķita, visu dienu to tikai domāja, kur par velti varētu iedzert un uzbrēkt cilvēkiem, iebaidīt viņus. Kur vien Mintiņš pagadījās, visur bija dzirdama tikai uradņika piesmakušā, rejošā balss. Vīrieši, ieraudzījuši Zausailovu, jau pa gabalu noņēma cepures, bet sievietes apstājās un klanījās. Vienīgi politiskie, kurus viņam bija uzdots apsargāt, nebaidījās no viņa. Pasveicināja uradņiku gluži kā jebkuru citu ciemnieku un gāja savu ceļu, ne drusciņ nerūpēdamies, ka tas viņam nepatīk un viņš šķībi noraugās uz viņiem. Mintiņš, to manīdams, jestri priecājās: «Redzi nu! Ne jau visi bīstas no tevis!» — un viņam arī gribējās būt politiskajam darbi-

niekam, kaut vai tādēļ, lai nezemotos ienīstā Zausailova priekšā.

Tēvu ik pa laikam sauca uz pagastnamu nenomaksāto' nodokļu dēļ. Tādās reizēs Mintiņš arī tecēja līdzi. Kamēr skrīveris strostēja tēvu, Mintiņš grozījās uz lieveņa. Tur varēja redzēt daudz ko interesantu: te atved pastu, te atdrasē kaut kāda priekšniecība, te atnāk kāds no politiskajiem... Ja tas bija tēvocis Uļjanovs, viņš katrā ziņā sasveicinājās ar Mintiņu, apjautājās, kā viņam klājas. Pat aicināja ciemos.

Šoreiz, tiklīdz viņi ar tēvu tuvojās lievenim, tur, zvārguļiem šķindot, gluži kā steidzoties uz ugunsgrēku, pie-auļoja trijjūgs. Zausailovs pagalam apjucis — kur gan bija palikusi uzpūtība! — izskrēja no ēkas un izslējās ispravņika^1 priekšā, pielikdams izplestus piecus pirkstus pie cepures naga. Viņš tik ātri un skaļi nokliedza kaut ko, ka Mintiņš nesaprata ne vārda.

— Nu, kā tev šeit ar dienestu? — ispravņiks stingri noprasīja, neizkāpdams no savas puskarietes.

— Visās lietās pilnīga kārtība, jūsu augstlabdzim-tība!

— Kā uzvedas politiskie?

— Visi ir savās vietās!

— Vai Uļjanovs salaulājās ar savējo?

— Nebūt ne! Kaut gan es vairākkārt atgādināju un brīdināju.

— Tad nu pasaki viņam: ja šodien viņi neapprecēsies, rītdien es nosūtīšu Uļjanova līgavu uz Ufu, uz viņai paredzēto trimdas vietu.

— Klausos.

— Man arī bez viņa līgavas ir politisko noziedznieku stāvgrūdām pilns. Un kāda velna pēc viņus sūta un sūta uz šejieni?

— Nevaru zināt, jūsu augstlabdzimtība!

— Es tev arī nejautāju.

— Klausos!

— Nu, bet kā uzvedas Uļjanovs? Vai ir līdzējis mans rājiens, ko es izteicu viņam par patvaļīgu došanos uz Minusinsku?

— Tieši tā, ir gan līdzējis, jūsu augstlabdzimtība. Viņš tagad bez atprasīšanās nekur nebrauc, bet visu laiku kaut ko raksta un raksta... Es jau jums ziņoju, jūsu augstlabdzimtība, ka tikai nesanāk kāda ķēpa no tās viņa skribelēšanas.

— Lai raksta vien. Tas ar instrukciju nav aizliegts. Ka tikai neskandalē, patvaļīgi nepamet šejieni. Ka nemu-sina ļaudis ar pretvalstiskām pļāpām. Lūk, par ko tev viņš jāuzmana dienu un nakti!

— Klausos! — Zausailovs iebļāvās tā, ka pat zirgi iztrūkušies pacirtās sānis, par ko kučieris tiem uzšāva ar pātagu.

Ispravņiks atgāzās pret sēdekļa atzveltni, jau gribēdams laisties ceļā. Taču Zausailovs pēkšņi sāka lūgties raudulīgā balsī, gluži kā ubags pie baznīcas diedelējot dāvanu:

— Jūsu augstlabdzimtība, neliedziet dieva žēlastību: iegriezieties pie manis kaut vai tējiņu padzert. Kristus vārdā lūdzu jūs!...

— Pašreiz nav laika. Toties atceļā iemetīšu aci jūsmājās. Braucam!

Zausailovs vēl kaut ko sacīja, bet puskarietes dārdoņa nekas nebija sadzirdams. Lišķīgi pieliecies, viņš nekustīgi stāvēja, kamēr vien ispravņika puskariete nebija nozudusi ceļa līkumā. Pēc tam viņš atkal pieņēma nepieejama priekšnieka izskatu un stingrā solī devās augšā pa kāpnītēm. Te nu Mintiņš galīgi pārliecinājās, ka Zausailovs nemaz nav tik bīstams, kā agrāk šķita. Un tomēr ļaun-darīgs, velns tāds! Viņš nosūdz tēvoci Volodju, krustmāti Nadju grib aizsūtīt nezin uz kurieni. Tas viņiem tūliņ jāpastāsta, jo varbūt viņi nezina, ko Zausailovs tīko darīt.

Pie pašas Zirjanovu mājas Mintiņš sastapa politisko izsūtīto Oskaru. Zēns pazina tēvoci Oskaru: tas vairākkārt bija iegriezies pie viņiem, dzēris ar tēvu. Tēvs sauca viņu par novadnieku, par bēdubrāli. Oskars bija soms, bet tēvs — latvietis. Caram nepatīk latvieši un somi, tēvs sacīja, tāpēc viņiem jāturas kopā.

— Uz kurieni tu? — Oskars jautāja Mintiņam.

— Pie tēvoča Volodjas.

— Nu, tad ejam reizē. Tu redzēsi, kādas es viņiem nesu dāvanas!

Kad viņi bija iegājuši istabā, Oskars uzlika uz galda divus skaistus gredzenus un samulsis teica:

— Tie jums, Nadežda Konstantinovna, un jums, Vladimir Iļjič. Piedodiet, ka no vara, nevis zelta, bet... — Oskars noplātīja rokas, sak: zelta nav.

— Brīnišķīgi gredzeni! — krustmāte Nadja iesaucās sirsnīgā priekā. — Vai ne, Volodja? Tie mirdz kā no zelta!

— Jā gan, gredzeni ir lieliski! — tēvocis Volodja bija vienisprātis. — Un ļoti labi, ka tie ir no vara. Mēs ar Nadju taču esam ateisti un uz laulībām baznīcā skatāmies kā uz farsu, no kura diemžēl nekādi nav iespējams izvairīties. Bet mums taču, Oskar Aleksandrovič, izvirzīts traģikomisks noteikums: ja nesalaulāsimies uz karstām pēdām, tad Nadju Konstantinovnu nosūtīs pa etapu uz Ufu, kur viņai augstākā pavēlniecība norīkojusi izciest trimdas laiku. Es nekādā ziņā nespēju to pieļaut, tāpēc mēs jau esam sākuši rūpēties par dokumentu izsniegšanu. Ari gredzenu dēļ, bez kuriem pops negrib laulāt, tagad vairs nebūs šķēršļu, un par to es jums, Oskar Aleksandrovič, esmu ļoti pateicīgs ...

— Taču man jums, Vladimir Iļjič, un jo sevišķi jums, Nadežda Konstantinovna, sirsnīgi jāpateicas, ka atvedāt man veselu lādīti ar skaistiem instrumentiem. Līdz tam laikam es šeit dzīvoju, vai zināt, nu... Nu gluži kā bez rokām. Bet jūs atvedāt instrumentus, un es no jauna

sajutu, ka man ir rokas. Jūs nevarat pat iedomāties, cik la ir brīnišķa, cik līksma sajūta. Vēl un vēlreiz paldies-jums...

Par katrām kāzām ciemā vienmēr daudz pārrunāja. Kas ir līgavainis, kas līgava, kāds pūrs. Bet baznīcā paskatīties uz laulībām saradās tik pulka ļaužu, ka ne cauri izspraukties. Vienreiz ari Mintiņam gadījās tur aiziet, tad drūzma gandrīz nospieda viņu. Pēc tam zēns vairs neuzdrīkstējās iet baznīcā iekšā, bet palika laukumā stāvam un gaidām, kad iznāks jaunais pāris un sēdīsies trijjūgā. Tad viņš ar skaudību domāja, raudzīdamies uz jauno vīru: kad gan viņš pats uzaugs liels un joņos pa ciematu šādā trijjūgā? Protams, labāk būtu vienam pašam tā vizināties, bet tur nu nekā nevar darīt: ja reiz esi apprecējies, tad, esi tik laipns, vizinies kopā ar jauno-sievu.

Tēvoča Volodjas un krustmātes Nadjas kāzas Mintiņš gaidīja ar nepacietību: varbūt viņam izdosies piemesties tiem blakus un pabraukties ar trijjūgu. Arī māte posās uz baznīcu, jo līdz šim ciemā neviens politiskais nebija rīkojis kāzas. Būs interesanti paskatīties, kā mācītājs iaulās bezdievjus. Tādu brīnumu šušenskieši ne savu mūžu nebija redzējuši. Tālab kopš tā brīža, kad Zausai-lovs pavēstīja, ka politiskajiem izsūtītajiem pavēlēts nekavējoties salaulāties, ciemā tik vien vairs bija sarunu kā par šīm kāzām. Taču notika kaut kā tā, ka visi — pat visņiprākās brašuļos — nokavēja šo prieku.

Un kādā veidā gan ciemnieki lai būtu izsekojuši notikumu gaitai, ja jaunais pāris uz laulībām gāja pa dažādām ielām un dažādā laikā. Tomēr viens šušenskietis, uzvārdā Zavjortkins, tobrīd pagadījies baznīcā, tad nu viņš stāstīja, ka tik īsu laulības ceremoniju nemūždien nebijis redzējis. Jaunie cilvēki atļāvuši tikai gredzenus uzvilkt pirkstā, bet par visu pārējo piekodinājuši mācītājam velti nepūlēties, jo viņi, sak, tik un tā dievam neticot. Tad nu svētais tēvs Ivans tikai skumji nopūties, bet neko neiebildis. Tā, lūk, viņi apprecējušies. Baznīcā,

kā stāsta Zavjortkins, bijuši tikai ubagi... Un, paskat vien, jaunajam pārim nav bail, ka dievs sodīs par šādām izdarībām, ka labklājības un laimes viņu ģimenes dzīvē nebūs. Ar vārdu sakot — politiskie...

Mintiņš, dzirdēdams, kā noritējušas kāzas, nemaz nenožēloja, ka bija nosebojies: ja jau nenotika brauciens trijjūgā pa ciemu, tad tas nozīmē, ka viņš nekā nav zaudējis. Toties Zausailovs tagad vairs neuzdrīkstēsies krustmāti Nadju izraidīt uz kaut kādu tur Ufu. Nekā nebija! Tagad krustmāte Nadja dzīvos šeit. Un Mintiņš ies pie viņas ciemos.

SNIEGPULKSTENĪTES

Mintiņu apbēdināja tikai tas, ka viņam nekā nebija ko uzdāvināt krustmātei Nadjai un tēvocim Volodjam. Kādudien viņš ieradās pie viņiem ciemos. Mājās bija tikai krustmāte Nadja un Elizabetes māmuļa. Tēvocis Volodja bija aizgājis pie Sosipatiča norunāt par braucienu medībās. Mintiņu, kā parasti, pacienāja ar tēju un izvaicāja, kur viņš bijis, ko darījis. Bet tad pārnāca arī tēvocis Volodja. Aši viņš iesteidzās istabā un, pat nepamanījis Mintiņu, kurš kaktā spēlējās ar sunīti Dženniju, sniedza krustmātei Nadjai ziedu pušķīti.

— Tos es saplūcu tev, mana mīļotā...

— Cik brīnišķīgi... — krustmāte Nadja bilda, paņemdama ziedus tik uzmanīgi, it kā baidītos nodarīt tiem sāpes. — Pateicos, Volodja ...

— Vai tu zini, kā sauc šos ziedus? — jautāja tēvocis Volodja. — Saki nu!

— Tādi kā būtu pazīstami un tādi kā ne...

— Sniegpulkstenītes!

— Tik lielas?

— Sibīrijas puķes, Nadja! — smiedamies paskaidroja tēvocis Volodja. — Šeit, kā tu jau būsi ievērojusi, viss ir citādāks.

Krustmāte Nadja ielika pušķīti glāzē ar ūdeni. Mintiņš šādus ziedus bija redzējis, bet nezināja, ka tos sauc par sniegpulkstenītēm, nekad nebija tos plūcis, nedz redzējis, ka tos kāds liek glāzē ar ūdeni, un tik ļoti priecājas par tiem kā krustmāte Nadja. Taču viņa uzlūkoja šos ziedus kaut kā sevišķi smaidīdama, it kā tie būtu nezin kādi dārgumi. Arī tēvocis Volodja nevis tikai smaidīja, bet staroja. Mintiņš teju pat nolēma: viņš arī saplūks un atnesīs krustmātei sniegpulkstenītes. Viņš katru dienu nesīs viņai šādus ziedus, jo tie bagātīgi aug Šušas krastos.

Atgriezies mājās, Mintiņš paņēma krūzīti — glāzes viņiem nekad nebija bijis — un aizskrēja uz upmalu. Piesmēla ūdeni krūzītē, nolika to uz akmens un sāka plūkt ziedus. Taču to nebija nemaz tik daudz, kā viņam šķitis. Tur izspraukusies puķīte no pērnās lapas apakšas, te no sakaltušām dūņām, tur atkal blakus kādam melnam olim.

— Tad re, kādas jūs esat: slēpjaties no manis! — Mintiņš sacīja. — Nevēlaties, ka es jūs dāvinātu krustmātei Nadjai...

Uzmanīgi noplūcis puķītes — tām kātiņi bija trausli un gandrīz caurspīdīgi, it kā no ledus izdrāzti —, zēns tās' nesa uz krūzīti, lai ieliktu ūdenī. Viņš priecājās par savākto pušķīti, pirmo reizi mūžā sajuzdamies bagātnieks. Viņš salasīja daudz ziedu, un visi bija tik liegi un skaisti. Nu lūk, to viņam jau ir vairāk nekā bija tēvocim Volodjam. Tātad var jau nest. Nē, jāsaplūc vēl vairāk, lai krustmāte Nadja redz, cik ļoti Mintiņš viņu mīl. Viņš skrēja un skrēja no vienas sniegpulkstenītes pie otras, pielasīdams pilnu ieliekto skārda krūzīti. Un, kad bija saplucis tik daudz sniegpulkstenīšu, ka no iztālēm krūzīte atgādināja lielu, teiksmainu ziedu, Mintiņš pasmaidīja priekā un, pārsedzis pušķi ar savu ieplīsušo naga cepuri — lai puikas neprašņātu: kāpēc un kam tu ziedus nes? — viņš metās skriet uz Zirjanova māju, nepievērsdams uzmanību tam, ka aukstais ūdens no

krūzītes šļakstinājās viņam tieši azotē. Tas viņu netraucēja, jo zēns redzēja savu acu priekšā glīto, laipno krustmātes Nadjas seju priecīgi smaidām.

Līdzko Mintiņš bija aizskrējis līdz Zirjanovu sētai, viņam pretī, dusmīgi nodārdinādams vārtiņus, iznāca Zausailovs. Mintiņš gribēja aizšmaukt viņam garām, bet Zausailovs satvēra zēnu aiz apkakles un tā uzbrēca, ka Mintiņam pat kājas saļodzījās:

— Uz kurieni tu?

Mintiņš redzēja sava deguna priekšā nošūpojamies niknā Zausailova zobenu un aiz pārbīļa nespēja ne vārda parunāt. Bet Zausailovs, pietupdamies viņam blakus un uzelpodams pretīgu sīvā dvaku, jautāja, pastiepdams roku pret krūzīti:

— Kas tas tāds?

— Neaiztiec! — paslēpdams krūzīti ar ziediem aiz muguras, izsaucās Mintiņš, kam dusmas piešķīra drosmi.

— Tas nav tev!

— Kā tu runājies ar mani, čūskulēn? — Zausailovs niknām acīm blenza uz zēnu. — Tūliņ parādi man, ko tu tur nes!

Zausailovs tik sāpīgi sagrieza apkārt Mintiņa ausi, ka tas palēcās kā aizšauts zaķis un aplēja mocītāju ar ūdeni.

— Ak tu, maitas gabals, šitā man... — vēl stiprāk saspiezdams ausi, uradņiks ierēcās. — Apliet mani ar ūdeni dienesta pienākumu izpildīšanas laikā?

Izmantodams mirkli, kad Zausailovs, purinādams ūdeni nost no mundiera stērbelēm, bija palaidis ausi vaļā, Mintiņš rāvās prom no visa spēka — šķita, ka Zausailova pirkstos paliek pusauss, — un iespruka pa vārtiņiem. Zausailovs metās viņam pakaļ, bet, Mintiņam par laimi, uz lieveņa iznāca Elizabetes māmuļa. Mintiņš paslēpās aiz viņas.

— Zausailova kungs, kas jums vajadzīgs? — Elizabetes māmuļa noprasīja auksti un bargi.

— Dodiet man šurp to nelieti! — Zausailovs bargi pavēlēja.

Taču Elizabetes māmuļa nebaidījās no uradņika. Viņa mierīgi paskaidroja Zausailovam: zēns ir atnācis tāpēc, ka viņš ir ielūgts. Bet, ko viņiem ielūgt pie sevis, tas viņiem, šķiet, nav jāprasa Zausailovam. Laikam izdzirdējuši skaļus izsaucienus pagalmā, no istabas iznāca tēvocis Volodja un krustmāte Nadja. Ieraudzījis viņus, Zausailovs kaut ko sirdīgi noburkšķēja un gāja prom, ar tādu sparu aizcirzdams vārtiņus, ka lielie vārti atsprāga vaļā. Mintiņš stāvēja ne dzīvs, ne miris: kas gan tagad notiks? Viņš taču bija izsaucis tik negantas Zausailova dusmas uz trimdiniekiem. Mintiņš zināja, cik ļoti tēvs un māte baidās no Zausailova, un, ja šī saskriešanās būtu notikusi mājās, viņam pamatīgi tiktu pa ādu. Nu tēvocis Volodja gan viņu neiekaustīs par to, bet sabārs un aizdzīs projām. Tomēr daudz labāk būtu, ja tēvocis viņu saplucinātu aiz auss vai uzšautu ar siksnu, bet kaut tikai neaizliegtu nākt uz šejieni. Taču pēkšņi Mintiņš izdzirda, ka tēvocis Volodja jautri, aizrautīgi smejas. Zēns paskatījās uz viņu un arī pats neviļus pasmaidīja. Sāka smieties krustmāte Nadja, un arī Elizabetes māmuļas sejā parādījās smaids.

— Vai tu, Mintiņ, viņu applaucēji ar verdošu ūdeni? — tēvocis Volodja jautāja.

— Nē, ar aukstu ...

— Nu nāc iekšā, izstāstīsi, kāda iemesla pēc jums izcēlās ķīviņš.

Saprazdams, ka viņam neviens neko neteiks, Mintiņš atviegloti uzelpoja un, kad bija iegājis istabā, norāva naģeni no ziediem, sniedza krūzīti krustmātei Nadjai un sacīja tāpat, kā bija teicis tēvocis Volodja, dodams snieg-pulkstenītes:

— Tos es saplūcu tev,, mana mīļotā...

— Mintiņ! Manu jauko puikiņ! — krustmāte Nadja priecīgi iesaucās, ņemdama krūzīti ar ziediem. — Ļauj, es tevi noskūpstīšu.

— Hm... Mani gan nenoskūpstīji, — tēvocis Volodja teica aizvainotā balsī, kad krustmāte Nadja, pietupusies pie Mintiņa, nomutēja viņu uz laimīgi piesarkušajiem vaigiem, un visi jautri iesmējās.

Mintiņš arī smējās, lai gan nevarēja saprast, kas tur smieklīgs, ka tēvocis Volodja — un, galvenais, viņš pats arī smejas — ir aizvainojies. Nē, dīvaini gan ir šie politiskie ļaudis, gluži neizprotami. Visu ko dara citādi nekā tēvs un māte. Viņi nekad nedusmojas, neķildojas. Tēvocis Volodja it nemaz nedzer. Mintiņš ir redzējis, ka Zirja-novs vairākkārt pienesis viņam glāzīti medalus, bet tēvocis Volodja atteicies: nevar, sak, man ir daudz darba. Un tas arī taisnība: tēvocis Volodja pastāvīgi ar kaut ko aizņemts. Taču visvairāk ar to, ka viņš raksta un raksta vienā laidā. Tad visi sarunājas klusām, staigā uzmanīgi, lai netraucētu viņu. Istabās it kā neviena nebūtu. Pat Džennija gulēja uz sava paklāja un tikai ar acīm blisināja. Šķita, pat asti neuzdrīkstējās kustināt. Bet, tiklīdz tēvocis Volodja nolika rakstāmspalvu pie malas, istabas vienā mirklī pielija smiekliem. Viņš spēkojās ar Mintiņu, bet Džennija lēkāja ap viņiem un, apskauzdama puiku, greizsirdīgi rēja. Mintiņš labprāt mūžam šeit dzīvotu un neatgrieztos mājās. Taču tā nav iespējams: jāiet vien mājās, jo aiz loga jau ir gluži tumšs, krustmāte Nadja iededzina lampu, un istabā tūdaļ viss kļūst zaļš. Šādas lampas, šādas gaismas arī nav nevienam ciemā. Nav pat politiskajam izsūtītajam Prominskim, kurš apsolījies Mintiņam izgatavot cepuri, kādas darinājis Varšavā. Viņam tikai jāpienes vilna, bet Mintiņam tās nav. Pa vasaru viņš savāks un rudens pusē jau staigās cepurē.

— Es nu iešu... — ar neslēptu žēlumu ierunājās zēns. — Māte varbūt jau meklē mani.

— Ej vien, ej, Mintiņ, — Elizabetes māmuļa saka. — Ar labunakti!

— Eju, — Mintiņš atkārto, bet nekustas ne no vietas. Tā viņš atkārto savu «eju» vairākas reizes un tomēr neiet projām, kaut gan zina, ka māte pārmetīs viņam

ilgo prombūtni. Turklāt, ja tēvs būs mājās — un vēl neiedzēris, tad viņš vienmēr ir ļoti bargs, — pastāv iespēja dabūt arī pa sprandu. Taču tas viss būtu tīrais nieks salīdzinājumā ar to, kas sagaidīja Mintiņu mājās tai vakarā ...

MELNĀS DIENAS

Viens logs namelim, kurā dzīvoja Mintiņš, bija ielas pusē, un zēns, zinādams, cik dārgi viņam var maksāt sastapšanās ar iereibušo tēvu, parasti pirms došanās istabā palūkojās pa logu. Ja gaisma nedega, tad viņš stāvēja ilgāku brīdi aiz loga, ieklausīdamies, kas notiek iekšā. Un tikai pēc tam, kad bija pārliecinājies, ka nekādas briesmas viņam nedraud, gāja istabā. Tā viņš darīja arī šovakar. Taču tas, ko Mintiņš ieraudzīja, bija tik drausms, ka viņš vai sastinga aiz loga. Pie galda, atspiedies uz sava līkā zobena, sēdēja Zausailovs. Tēvs ar drebošu roku lēja viņam glāzē degvīnu un runāja raudulīgā balsī, it kā viņš nupat būtu smagi piekauts:

— Jūsu labdzimtība, jel piedodiet mums. Viņš taču vēl ir mazs un muļķītis. Mēs neesam pietiekami uzmanījuši viņu, bet tur tie politiskie noveduši puišķenu uz neceļiem. Tiem taču viss bijis nebijis. Tie taču saceļas pret pašu ķeizaru, kā jūs sacījāt, tad kas nu viņiem deva cienīt un godāt mūsu vietējās varas pārstāvjus. Iedzeriet vēl kaut malciņu, jūsu labdzimtība. Un neņemiet ļaunā, ka nav nekādas sevišķas uzkodas, esiet žēlīgs pret mūsu nabadzību...

— Es jau gan iedzeršu! — Zausailovs ducināja stingrā balsī, paņemdams glāzi. — Bet tu man pielūko! Par sakariem ar politiskajiem es tevi tā piežmiegšu, ka tu ar bērniem un bērnubērniem pieminēsi. Šeit man saruna īsa. Es, brālīt, esmu cara dienestā. Visi šie noziedznieki ir nodoti manā varā, un tas ir manā ziņā — sodīt viņus vai apžēlot. Un viņi man — ha! Viņi man ir klusāki par

ūdeni un zemāki par zāli! Esmu uzdienējis līdz feldfēbeļa činai cara dienestā, mani nevar apvest ap stūri. Es tev cauri redzu visā tavā būšanā! Es savu dzīvību nežēlotu par troni, bet ko tu? Un kas tu tāds esi? Ko? Tu neesi pat krievs! Tu aiz dieva žēlastības te dzīvo! Gan es tevi vēl iespundēšu, kur tu ne dienas gaismu neredzēsi...

— Jūsu labdzimtība, apžēlojieties par mums, — māte lūdzās, izbīlī šņukstēdama. — Piedodiet mums šoreiz. Taču puišķens vēl ir mazs un muļķītis. Mēs viņam tagad neļausim pat soli spert uz politisko ļautiņu pusi, kur nu vēl uzturēties viņu dzīvoklī.

Dzēra Zausailovs, baidīja ar visbriesmīgākajiem sodiem, kamēr pēdīgi mēle pārstāja kustēties. Tad tēvs un māte uzmanīgi paņēma viņu zem rokas un izveda no istabas. Uz ielas Zausailovs tā kā atžirga, uzrāva pat dziesmu, tikai nebija iespējams saprast, ko viņš dziedāja. Māte aizvadīja uradņiku līdz vārtiem un griezās atpakaļ, bet tēvs vilka žandarmu tālāk. Tā viņš aizgādās šo piedzērušo pretekli līdz pašām mājām. Tas nozīmē, ka tēvs neatgriezīsies tik drīz. Mintiņš pa galvu pa kaklu iesteidzās istabā, lai paspētu uzlīst uz krāsns, iekams māte nebūs ienākusi no āra. Citādi vēl, nedod dieviņ, ieskriesi kā circenis karstos pelnos. Dusmu brīdī arī no mātes vari saņemt pamatīgu pliķi.

— Ā, esi pārradies... — māte pikti sacīja, ienākdama istabā. — Vai dzi, lien lejā!

— Kāpēc? — Mintiņš jautāja, it kā nezinātu, kādēļ māte tik bargi sauc viņu pie sevis. — Man gribas gulēt.

— Vai manu dieniņ! Viņam gribas gulēt. Bet kādas ziepes tu, auna piere, esi ievārījis, vai zini?

Mintiņš klusēja.

— Nu pagaidi, kad pārnāks tēvs. Viņš tev sados pa ūzām!

Mintiņam iestājās melnās dienas: viņu nelaida pat no pagalma ārā. Tas bija visbriesmīgākais sods. Par maz, ka viņš visu pavasari bija nosēdējis pie zedeņu žoga, vēl arī tagad vecāki neļāva nekur iet. Bet Minti-

ņam tik ļoti gribējās kaut ar vienu aci paskatīties uz krustmāti Nadju un tēvoci Volodju, uz Elizabetes māmuļu. Ko gan viņi tur dara? i

«MINTIŅ, MĒS BŪSIM KAIMIŅI» /

f

Vairākas reizes Mintiņš mēģināja aizmukt no sētas, lai apraudzītu krustmāti Nadju un tēvoci Volodju, bet māte cītīgi uzmanīja puisēnu. Viņš lūkoja atprasīties ar labu — viņa ne dzirdēt negribēja. Un Mintiņš saprata, ka niknā Zausailova ēna — tā paša Zausailova, kuram pats ķeizars pavēlējis uzmanīt politiskos izsūtītos* — nemitīgi sekos arī viņam. Zēns sāka apsvērt plānus, kā piemānīt māti un tēvu, un Zausailovu, bet neko nespējā*' izdomāt. Izmisumā Mintiņš paslēpās kādā kaktā, lai neviens viņu neredzētu, un rūgti raudāja. Redzēdama, kā viņš mokās, māte tikai smagi nopūtās un laipni sacīja:-

— Manu mazo Miķelīt, nu kā gan viņi, tie politiskie, ir tevi sev piebūruši? Ko tu tik gauži ilgojies pēc viņiem?

— Es mīlu viņus! — Mintiņš nīgri atbildēja. — Es

iešu pie viņiem! Es nebaidīšos ne tevis, ne tēva, nedz arī tā nelietīgā Zausailova! 1

• — Ak, manu dieniņ! — māte rokas vien noplaukšķināja. — Kā tu vari tā runāt? Tu taču zini, ka Zausailo.vs piedraudēja padzīt mūs no šejienes? Kurp tad mēs iesim? Kur paliksim? -

Māte raudāja. Mintiņam kļuva viņas žēl, unuviņš kādu laiku sēdēja rāms. Šīs mātes asaras ir vislielākā nelaime. Tikai tās noturēja Mintiņu pagalmā, jo-nedz no Zausailova, nedz no tēva viņš nebaidījās. Tiesa gan, tēvs ar siksnu per ļoti sāpīgi, taču to var paciest.' Bet; sagādāt sāpes mātei zēns nespēja, jo viņas sāpes tas pārdzīvoja vēl skaudrāk nekā pats savējās. Visu dienu viņš tekalēja no vieniem vārtiņiem pie otriem (saimnieku, nams atradās pie vienas ielas, bet sētas mājiņa,^kur dzīvoja Mintiņš, — pie otras), cerēdams, ka tēvocis Volodja

vai krustmāte Nadja vismaz ies šeit garām, tomēr viss bija veltīgi. Zirjanovu māja, kur viņi dzīvoja, atradās pavisam citā ielā, un viņiem šeit nebija ko staigāt.

Zēns jau domāja, ka nekad vairs neredzēs viņus, kad pēkšņi laime uzsmaidīja viņam ...

Tajā rītā Mintiņš piecēlās, tikko sāka svīst gaisma. Viņš paēda kartupeļus un, nezinādams, ar ko nodarboties, klimta no viena sētas kakta uz otru. Palīdzēja saimnieces meitai noslaucīt celiņu līdz lievenim un vārtiem. Kad Hanna sāka mazgāt otro lieveni, to, kuram bija divas glītas kolonnas, zēns izbrīnā jautāja:

— Kāpēc tu to mazgā? Vai tad jūs pārnāksiet uz šejieni dzīvot?

— Nē. īrnieki nāks apskatīt šo mājas pusi, — Hanna atbildēja. — Tāpēc māte man lika šeit izmazgāt.

— Kas tad šeit dzīvos?

— Tas politiskais, kurš nesen salaulājās. Pie Zirja-noviem viņiem lāgā netīkot, saka, tur esot daudz trokšņa un kņadas, tālab viņi labprāt gribētu pārnākt pie mums.

— Tad tas taču ir tēvocis Volodja ar krustmāti Nadju un Elizabetes māmuļu? — Mintiņš jautri iesaucās. — Cik jauki!

Aiz prieka viņš sāka lēkāt uz vienas kājas. Tad skrēja uz istabu, lai pastāstītu mātei, bet attapās, ka viņa neļauj iet pie politiskajiem, un apstājās, nezinādams, ar ko padalīties jaunajā vēstī. Te piepeši viņš ieraudzīja pagalmā ienākam krustmāti Nadju ar Elizabetes māmuļu, bet pēc viņām — tēvoci Volodju. Mintiņš pieskrēja pie viņiem. Puisēns bija tik uztraucies, ka piemirsa pasacīt «labrīt», bet tikai apkampa krustmātes Nadjas ceļgalus un cieši piekļāvās tiem, tik tikko valdīdamies, lai nesāktu raudāt. Krustmāte Nadja noliecās pie viņa un klusu jautāja:

— Nu, kāpēc tu tā, Mintiņ?

— Man neļāva iet pie jums... — vairs nespēdams aizturēt asaras, viņš sūdzējās.

— Kas?

— Zausailovs...

— Zausailovs? — krustmāte Nadja brīnījās. — Ak tā!... Vai dzirdēji, Volodja?

— Jā gan! — Volodia attrauca, dusmīgi saraukdams uzacis. — Un neesmu visai pārsteigts: tā tikai ir jauna nelietība no mūsu stražņika puses. Nu neskumsti, Mintiņ, nav nemaz tik bīstams Zausailovs, kā tev, manu draudziņ, liekas...

Pienāca saimniece Paraska Olimpijevna. Visi sasveicinājās ar viņu, un nu saimniece veda parādīt istabas. Mintiņš arī slāja nopaka],

— Šī ir virtuve? — tēvocis Volodja vaicāja. — Brīnišķīgi. Tikai nezinu, kā manas namamātes tiks galā ar lauku krāsni...

— Iemācīsimies, — krustmāte Nadja atbildēja.

— Vai ne, māmiņ?

— Ko lai dara, — Elizabetes māmuļa nopūtās. — Būs vien jāiemanās...

— O, bet šī istaba pavisam lieliska! — iedams tālāk, tēvocis Volodja sacīja. — Un zini, Nadja, tā man atgādina mūsu Simbirskas mājas dzīvojamo telpu. Plaša un gaiša... Tā, tā, brīnum jauki! Vai ne, Elizabete Vasiļ-jevna?

4 — Istaba ļoti patīkama, — Elizabetes māmuļa atbildēja. — Bet vai tikai ziemā būs pietiekami silta?

— Tas nu atkarīgs no tā, kā kurināsiet, — saimniece atbildēja. — Mūsu māja ir ļoti silta. Kamēr dzīvs bija mans nelaiķis vīrs, mēs paši apdzīvojām visas istabas. Nu, bet tagad esam palikušas ar Hannu divas vien, tad vairs nav pa spēkam apkurināt visu ēku. Un nav arī nekādas vajadzības to darīt. Mums pietiek ar vienu istabu.

— Nu, šis kambarītis ir mazs, — iziedams cauri nelielai istabiņai ar vienu logu, tēvocis Volodja teica.

— Bet šī atkal jauka telpa. Arī rakstāmpults lieliska. Kā tad tā: vai jūsu saimnieks šeit strādāja?

— Nē, tas viss palicis no tā trimdinieka, kurš mums pārdeva šo māju. Viņš pats to būvējis, pats arī mēbeles

darinājis. Bet vēlāk, kad viņam atļāva atgriezties mājās, pārdeva. Viņa uzvārds bija Falenbergs, varbūt esat dzirdējuši par tādu?

— Jā, man stāstīja, esmu dzirdējis, — tēvocis Volodja atbildēja.

— Ļoti, ļoti lāga cilvēks bija, — saimniece žēli bilda. — Tikai paklīdušas valodas, ka viņš jau esot miris. Lai viņam debesu valsliba!

— Uz kurieni ved šīs durvis? — tēvocis Volodja jautāja.

— Uz mūsu istabu. Bet tās ir aiznaglotas.

— Tas nu būtu tā. Istabas mani pilnīgi apmierina. Bet ko tu saki, Nadja, un jūs, Elizabete Vasiļjevna?

Krustmāte Nadja un Elizabetes māmuļa apgalvoja, ka arī viņām dzīvoklis ir pa prātam. Mintiņš jau domāja, ka viss nolemts. Taču pēkšņi noskaidrojās, ka saimniecei nav gultu. Mintiņam vai sirds apstājās: nu viss pagalam! Viņi nepārvāksies uz šejieni. Tomēr zēns bija velti izbijies: tēvocis Volodja sacīja, ka viņš kaut kur sameklēšot gultas. Un, ja saimniece atstāšot lietošanā visas pārējās mēbeles, tad viņi pārnākšot uz šejieni nekavējoties.

Mintiņam par prieku, tā arī vienojās.

PĀRCELŠANĀS

Mintiņš bija pārliecināts, ka viņi tai pašā dienā pārcelsies uz jauno dzīvesvietu, un tāpēc ne soli neatgāja no vārtiem. Taču viņi nepārcēlās ne tai dienā, ne nākamajā. Puisēns nekur nespēja rimties. Vai tiešām pārdomājuši? Nē, tas nevar būt! Bet kas gan cits viņus tur aizkavē? Varbūt Zausailovs neļauj pārvākties uz šejieni, kur dzīvo Mintiņš? Taču nē — tēvocis Volodja nemaz nebaidās no Zausailova. Mintiņš ne reizi vien redzējis, kā tēvocis Volodja sarunājas ar Zausailovu. Pavisam citādi nekā tēvs vai māte. Turklāt arī Zausailovs nebaidīja tēvoci Volodju ar visādiem sodiem, nevis pavēlēja,

bet lūdza. Sak, neejiet nekur tālu, nebrauciet bez atprasīšanās. Tēvocis Volodja, pieri saraukdams, pārtrauca viņu:

— Vai man jāparakstās grāmatā?

— Esiet tik laipns, — Zausailovs atbildēja, steidzīgi atvērdams grāmatu. — Rau, šajā vietā. Pateicos...

— Kas jums vēl no manis vajadzīgs? — tēvocis Volodja sausi jautāja.

— Viss... Pagaidām tas būtu viss... — pasitis grāmatu padusē, Zausailovs godbijīgi atbildēja.

— Būšu priecīgs rītdien jūs redzēt, — neslēpdams ironisku smīnu, tēvocis Volodja teica.

— Noteikti ieradīšos... Noteikti... — Ar roku pieturēdams savu līko zobenu, Zausailovs atmuguriski kāpās uz izeju.

— Es nešaubos par to!

To teicis, tēvocis Volodja sāka savu darbu un vairs nepievērsa ne mazāko uzmanību Zausailovam, it kā viņa nemaz nebūtu istabā. Tas manāmi kaitināja Zausailovu: viņš neapmierināts raustīja savas smaili un bramanīgi uz augšu uzskrullētās feldfēbeļa ūsas, šķībi noraudzījās uz Mintiņu, it kā tas būtu kaut kādā ziņā vainīgs, un dubmīgi klepoja dūrē. Taču, izgājis pagalmā, pieņēma cienīgu izskatu, braši izrieza krūtis un, sakārtojis zobena siksnu, nevis vienkārši gāja, bet soļoja kā parādē, lai visiem parādītu, cik stingri viņš apietas ar politiskajiem. Tēvocis Volodja, redzēdams, ka Zausailovs pārvēršas uz ielas, jautri smējās. Mintiņš arī smējās, un šie smiekli iznīcināja viņa sirdī bailes no Zausailova.

Tad Sosipatičs atveda divas dzelzs gultas, atnāca tēvocis Volodja, un viņi ienesa tās istabā. Nolika dziļākajā istabā un aizbrauca pēc pārējām mantām. Bet, kad Sosipatičs atbrauca otrreiz, vezums bija pilns ar groziem, saiņiem un grāmatām. Tēvocim Volodjam talkā nāca vēl divi biedri — Oskars un Prominskis. Mintiņš arī nesa grāmatas, aiz lepnuma nejuzdams zemi zem kājām. Tukšās istabas vienā mirklī atdzīvojās, piepildījās ar cilvēku balsīm un smiekliem, jo tur, kur atradās tēvocis Volodja, vienmēr bija jautri. Nolikuši visu savās vietās, pieaugušie atkal aizbrauca pēc mantām, bet Mintiņu atstāja par sargu. Kopā ar viņu palika arī Džennija. Tiesa gan, suņuks gribēja tecēt vezumam līdzi, bet tēvocis Volodja tam pavēlēja nogulties un gaidīt viņu. Džen-nijai gaužām netikās to darīt. Tā grozījās apkārt, žēli smilkstēja — sak, ņem mani līdzi —, bet tēvocis Volodja bija nepielūdzams. Tad suņuks nogūlās pie sliekšņa un nekustējās ne no vietas, kamēr braucēji neatgriezās. Tēvocis Volodja bija joti apmierināts ar suņuka uzvedību un iedeva tam cukura graudu.

Visu šo dienu viņi rūpīgi iekārtojās. Mintiņš gan nesa grāmatas, gan arī palīdzēja tēvocim Volodjam piebāzt ar sienu guļammaisus. Kad tie bija kārtīgi piestūķēti, Mintiņš gāja uz tiem lauzties ar tēvoci Volodju. Džennija lēkāja apkārt un rēja. Krustmāte Nadja atnāca paskatīties, kas še par traci. Pavēroja, pasmējās un sacīja ar sirsnīgu pārmetumu:

— Tu, Volodja, kā mazs niekkalbis...

— Te tev nu bija! — ar komisku izmisumu tēvocis Volodja noplātīja rokas. — Bet mēs taču šeit strādājam darbu.

— Kādu darbu?

— Raug’ še! Mēs guļammaisus nostampājam. Vai ne, Mintiņ?

— Ņuka, — Mintiņš apstiprināja, lai gan arī pats tikai tagad uzzināja, ka viņš nevis tāpat vien cīkstējies ar tēvoci Volodju, bet nostampājis guļammaisus.

Tikai tad, kad ārā gluži satumsa, visas mantas bija noliktas savās vietās. Grāmatas stāvēja divos plauktos. Vienu plauktu tēvocis Volodja pakarināja virs rakstāmpults, bet otru — blakus logam. Gultas nolika pie tās sienas, aiz kuras atradās saimnieces istaba. Krustmātes Nadjas gultu novietoja pie krāsns, lai viņai ziemā būtu

silti, bet tēvoča Volodjas — gar sienmali. Aiznaglotajām durvīm, kas ved uz saimnieces mitekli, aizsedza priekšā auduma gabalu, bet galdu apklāja ar baltu galdautu. Un tas viss — zaļajā gaismā, ko izplatīja uz rakstāmpults novietotā lampa, — izskatījās tik skaisti, ka Mintiņam nenopriecāties. Viņa istabelē bija tikai netīras panckas. Lai kur arī skaties, visur mētājas vilnas kušķi. Kad māte slauka grīdu, tad vilnas pūkas lido pa visu istabu kā zirnekļa tīkli rudenī. Bet gaiss no karsētās un plaucētās vilnas pastāvīgi ir tik smirdīgs, ka pat tad, ja arī tēvs vairākus mēnešus nav darinājis velteņus, šī smaka tik un tā turas istabā. Turklāt ziemā, kad tēvs sāk, apslacīdams ar verdošu ūdeni, veidot velteņus uz liestēm, tad zem griestiem sabiezē tvaika mutuļi kā pirtī. Uz krāsns nav ko elpot, bet uz grīdas salst. Tādās dienās Mintiņš nezina, kur palikt.

— Nu, kā ir, Mintiņ? — tēvocis Volodja iejautājās. — Vai tev patīk mūsu jaunais dzīvoklis?

— Ļoti. Bet vai jūs ilgi šeit dzīvosiet?

— Vēl kādu pusotru gadu, ja nekas ļauns negadīsies.

Vai tas ir daudz — šis «pusotra gada» — vai maz,

Mintiņš nezināja. Taču, spriežot pēc tā, kā tēvocis Volodja, krustmāte Nadja un Elizabetes māmuļa šeit iekārtojās, zēnam šķita, ka viņi gatavojas te dzīvot visu mūžu. Un tas viņu iepriecināja.

Saimniece ienesa patvāri. Mintiņš gribēja iet mājās, bet arī viņš tika nosēdināts pie galda. Tad māte atnāca viņam pakaļ. Tēvocis Volodja arī māti apsēdināja pie galda. Mintiņš staroja laimē: tagad māte vairs neliegs viņam nākt pie trimdiniekiem. Lūk, māmiņa taču pati sēž pie viņu galda un, bikli piekozdama cukuru, dzer tēju. Bet Elizabetes māmuļa tik laipni aprunājas ar Min-tiņa māti, ka viņa arvien drošāk atbild sarunu biedrei. Un beidzas ar to, ka viņas, padzērušas tēju, ieiet mazajā istabiņā blakus virtuvei un ilgi par kaut ko tērzē. Tikmēr Mintiņš sēž pie galda un klausās, ko tēvocis Volodja, Oskars, Prominskis un Sosipatičs runā par taigu.

Kad māte ar Mintiņu pārnāca mājās, tēvs bargā balsī noprasīja:

— Vai tu esi aizmirsusi, ko Zausailovs sacīja?

— Šomāju vecā lūdz mani palīdzēt viņai saimniecībā, — māte atbildēja. — Jau iedeva veselu rubli rokasnaudas ...

Tēvam uzreiz iedzalkstījās acis, izdzirdušam par rubli. Lai pielabinātu vīru, māte atdeva viņam naudu un jautāja:

— Ko mums darīt? Vai atsacīties no šādas izdevības? Kāpēc citi var viņiem pat dzīvokli izīrēt savu ienākumu dēļ, bet mēs nedrīkstam ne kapeiku no viņiem nopelnīt? Nē, tagad viņi nedzīvo pie Zirjanoviem, bet gan pie mūsu saimnieces, un visi Zausailova aizliegumi vairs nav spēkā. Uradņiks mūs toreiz baidīja, jo viņu bija samusinājis viņa kūms Zirjanovs, kuram ir skauģa acis pierē un mantrausīgas rokas. Taču politiskie izsūtītie arī nav ar pliku roku ņemami. Iepazinuši, kāds viņš ir, un aizgājuši projām. Nu tā tam draņķim arī vajadzēja... Bet, Pēteri, uz kurieni tad tu? — māte noprasīja tēvam, kas, neklausīdamies viņā, virzījās uz durvīm.

— Es drīz atgriezīšos.

— Atstāj naudu mājās! — māte sauca, kad tēvs jau bija izgājis.

Te tev nu bija, nevajadzēja viņam dot. Tagad vairs atpakaļ nedabūsi. Bet Mintiņš par to neuztraucās. Pats galvenais viņam bija tas: Zausailova aizliegums atkritis. Viņš var, nebaidīdamies, ka viņu noslānīs ar siksnu, iet pie tēvoča Volodjas un krustmātes Nadjas. Par šādu iespēju nav arī žēl atdot tēvam šņabja tiesai rubli...

VAI TEV ARI IR MĀMIŅA?

Pastu pieveda divreiz nedēļā. Mintiņš labi zināja tās dienas. Jau rīta agrē viņš tecēja no mājas uz pagastnamu un, padzirdējis pasta trijjūga zvārguļu šķindas.

skrēja to paziņot Vladimiram Iļjičam. Viņš zināja, ka visi ar nepacietību gaidīja pastu — ir Vladimirs Ijjičs, ir krustmāte Nadja, ir Elizabetes māmuļa —, un tāpēc, pārkāpdams visus noliegumus, sauca jau pie vārtiem, nebaidīdamies no bārieniem, ka viņš traucē strādāt:

— Pasts ir klāt! Pastu atveda!

Pavēstījis, ka pasts atvests, Mintiņš atkal traucās kā spārnos uz pagastnamu. Viņš grozījās tur uz lieveņa tik ilgi, kamēr pastnieks neiznāca no ēkas ar savu apbružāto somu. Vienmēr Vladimiram Iļjičam bija visvairāk vēstuļu, grāmatu un laikrakstu, tāpēc pastnieks vispirms devās pie viņa. Mintiņš līdz pusceļam vilkās viņam nopakaļ, bet pēc tam aizdrāzās uz priekšu, lai pirmais ieskrietu istabā. Ticis pāri slieksnim, Mintiņš jau kliedza, it kā saukdams uz ugunsgrēku:

— Pastnieks! Pastnieks!...

Visi pameta savu darbu un steidzās pie pastnieka. Pastu iznēsāja jauns, toties gaužām slinks un pastulbs, puisis. Te viņš aizmirsa atnest kvīti, te kaut kur nozau dēja vēstuli, te laikrakstu. Tas ļoti kaitināja Vladimiru Iļjiču, kas nevarēja ciest nekārtīgus, slinkus cilvēkus. Vitlš stingri uzstāja pastniekam, lai tas visu atnes. Bet pastnieks, muti iepletis, stulbi blenza uz Vladimiru Iļjiču un atkārtoja:

— Nākamajā reizē visu piegādāšu...

Līdzko pastnieks aizgāja, Vladimirs Iļjičs, nolicis laikrakstus malā, steidzās lasīt vēstules. Pārskatījis vēstules, viņš stāstīja, kas tur rakstīts. Tad sniedza tās krustmātei Nadjai vai Elizabetes māmuļai: sak, izlasiet vēl jūs pašas. Bet dažas vēstules viņš nolasīja skaļi. No tām Mintiņš uzzināja, ka Vladimiram Iļjičam ir māte,, brālis Mitja, māsas — Aņa un Maņaša. Un vēl kāds Marko, kas arvien kaut kurp brauc kopā ar māsu Aņu. Nu, to, ka Vladimiram Iļjičam ir brālis un māsas, Mintiņš saprata. Viņam arī bijuši trīspadsmit brāļi un māsas,.

un, ja tie nebūtu miruši, tad droši vien saņemtu no tiem vēstules. Taču tas, ka Vladimiram Iļjičam, tik lielam — un vēl politiskajam! — ir māte, Mintiņu pagalam pārsteidza. Viņš saņēma drosmi un jautāja:

— Vai tev ari ir māmiņa?

— Ir gan, Mintiņ! Un viņa pat gatavojas atbraukt uz šejieni.

— Vai tad viņa ari ir politiskā?

— Gandrīz! — Vladimirs Iļjičs iesmējās.

— Kā tas ir — gandrīz? Pa pusei politiskā, vai?

— Lai nu būtu tā, — Vladimirs Iļjičs piekrita.

— Vai tēvs arī tev ir? — Mintiņš nerimās.

— Bija, bet ir jau miris.

— Un viņš tevi arī ar siksnu slānīja?

— Nē, tas negadījās.

Mintiņš nopūtās un sacīja:

— Tātad, ja es būtu politiskais, tad mani arī neviens nepērtu?

— Kāpēc tu tā domā?

— Kas tur ko jautāt — kāpēc? Politiskos taču pats ķeizars apsargā ...

Vispirms Vladimirs Iļjičs, kā parasti, izlasīja mātes vēstuli. Un priecīgi izsaucās:

— Māte tomēr atbrauks! Viņa raksta, ka jau būtu ieradusies pie mums, ja nearestētu Mitju. Bet tagad viņai jāejot uz satikšanos ar Mitju, jāpiegādājot viņam pienesumi, jo cietumā ļoti slikti ēdinot. Mitja esot novājējis, parādījies kaut kāds uztūkums... Tad ir nu gan ārsti: viņi tikai citiem prot dot labus padomus, bet paši nekad tos neievēro. Kad es sēdēju vieninieku kamerā, tad katru •dienu pirms iemigšanas vingroju. Dažkārt tu, cilvēks, tā noņemies, ka kļūst silti pat visbargākajā salā, kad kamera gluži izvēsusi, un pēc tam guli kā dieva ausī. Es arī Mitjam ieteicu diezgan ērtu vingrošanas paņēmienu, kaut gan arī smieklīgu — piecdesmit reizes paklanīties līdz zemei. Es sev noteicu tieši šādu uzdevumu.

Un nebūt nekautrējos, ka cietuma uzraugs, lūrēdams pa lodziņu, nevarēja vien nobrīnīties, no kurienes pēkšņi radusies tāda dievbijība cilvēkam, kurš ne reizi nav izteicis vēlēšanos pabūt «ķurķa» baznīcā.

— Kas tas ir «ķurķis»? — Mintiņš jautāja.

— Tā, Mintiņ, sauc cietumu.

— Kā tad tā? — zēns izbrīnā iepleta acis. — Jūs esat sēdējis cietumā?

— Esmu gan, Mintiņ.

— Un ilgi?

— Vairāk nekā gadu.

— Oho! Un vai ir briesmīgi baigi cietumā?

— Kāpēc tas tev jāzina?

— Tāpēc, ka es arī gribu kļūt... politiskais.

— Ak tur tas suns aprakts? Tātad tu gribi būt politiskais, bet cietumā sēdēt nevēlies?

— Nu, kāpēc ne? Ja tu esi sēdējis, tad arī es pasēdēšu.

— Tā ir pavisam cita runa!... Un tomēr, Elizabete Vasiļjevna, man šķiet, ka Mitju drīz atbrīvos. Un tad māte varēs doties ceļā. Pagaidām taču Jeņisejā turas augsti palu ūdeņi. Kā jūs pati redzējāt, tie pat vēl ceļas. Uznācis pamatīgs karstums, un droši vien kalnos un taigā kūst sniegs. Tikai jādabū zināt, vai ir tvaikoņu pienākšanas saraksts. Baidos, ka nav, jo satiksmē taču visi ir velkoņi. Tas nozīmē, ka tie galvenokārt paredzēti kravas, bet nevis pasažieru pārvadāšanai.

— Tas tiesa, — Elizabetes māmuļa bija vienisprātis, — taču es baidos, vai māte-pārāk nenogurs ceļā?

— Ja viņa brauks otrajā klasē, tad, man šķiet, tas visai nenogurdinās.

— Jūs nenogurdinātu. Turpretī mātei vairs nav tie gadi, lai veiktu šādu ceļojumu. Vēl šobaltdien nespēju mierīgi atcerēties mūsu divi nedēļas ilgo ceļojumu vagonā. Bet viņai vel vajadzētu pārsēsties tvaikonī. Un tur pamocīties.

— Bet tvaikonis no Kjrasnojarskas līdz Minusinskai iet tikai divas dienas. Reizēm, tiesa gan, arī ilgāk. Taču kavējumi, kā man stāstīja, negadoties bieži.

— Bet no Minusinskas vēl kādas pussimts verstis ar uzviju.

— O, tur jau es māti sagaidīšu. Ja gadījumā apriņķa policijas priekšnieks mani nelaidīs, tad māti sagaidīs kāds no mūsējiem. Bez tam arī no šejienes varam zirgus aizsūtīt pretī. Ivans Osipovičs pats ar lielāko prieku piesakās šim braucienam.

— Un es viņam līdzi! — Mintiņš iesaucās.

— Redziet nu! — Vladimirs Ijjičs smējās. — Pasaulē vēl daudz labu cilvēku.

— Nu, lai dievs dod viņai laimīgi atkulties līdz šejienei, — Elizabetes māmuļa sacīja. — Bet Sušenskā, es domāju, viņai patiks. Es jau esmu pieradusi. Vienīgi baidos no ziemas. Bet māte nepaliks te pa ziemu: paciemosies kādu laiciņu un aizbrauks.

Taču pienāca sūtījumi, grāmatas, bet Vladimira Iļjiča māte arvien vēl neieradās. Un, kā Elizabetes māmuļa paskaidroja Mintiņam, neieradās tāpēc, ka Vladimira Iļjiča brāli Mitju nebūt nelaida ārā no cietuma. Turklāt Elizabete Vasiļjevna vēl pastāstīja, ka ne tikai Vladimirs Iļjičs sēdējis cietumā, bet arī krustmāte Nadja. Taču cietumā esot tik slikti, ka māmuļa pat saviem ienaidniekiem nenovēlot tur nokļūt.

Mintiņš jautāja: — Māmuliņ, par ko ķeizars politiskos cīnītājus met cietumā?

— Par to, Mintiņ, ka viņi grib, lai visiem cilvēkiem klātos labi, — Elizabetes māmuļa atbildēja. — Vai saproti?

Mintiņš pamāja ar galvu, kaut gan nespēja saprast: kā drīkst sodīt cilvēkus par to, ka viņi visiem vēl labu? Ja viņš, Mintiņš, izdara kaut ko labu, viņu taču nesoda. Kādēļ tad politiskos cīnītājus tik nežēlīgi vajā? Nē, par to visu vēl vajadzēs pavaicāt Vladimiram Iļjičam. Eliza-

betes māmuļa droši vien visu ir saputrojusi. Viņai tas gadās. Gadījās taču, ka viņa divreiz piemeta sāli zupai un neviens to nevarēja ēst.

KO TU RAKSTI?

— Esmu klāt! — «labrīt» vietā Mintiņš sacīja, ienākdams virtuvē.

— Ļoti jauki! — tēvocis Volodja atsaucās. — Bet guli gan tu, draudziņ, ilgi. Mēs ar krustmāti Nadju jau aizgājām uz Jeņiseju, izpeldējāmies, bet tu tikko esi piecēlies. Nu, kā ir, Elizabete Vasiļjevna, — ieskatīdamies krāsnī, tēvocis Volodja jautāja. — Kurš kuru pieveiks: jūs krāsni vai tā jūs?

— Ak, nekad es nebūtu domājusi, ka rīkoties ar poda dakšām ir tik sarežģīti, — slaucīdama sviedrus no sejas, Elizabete Vasiļjevna atbildēja. — Divreiz jau izlēju ūdeni no poda, tāpēc arī malka lāgā nedeg...

— Atļaujiet man, māmiņ, es pamēģināšu, — krustmāte Nadja lūdza.

— Baidos, ka tu visu apsviedīsi otrādi.

— Es uzmanīgi...

— Nu, pamēģini, pamēģini, — sniegdama poda dakšas krustmātei Nadjai, sacīja Elizabetes māmuļa.

Krustmāte Nadja uzķēra podu ar dakšām un, mazliet pacēlusi to, pamazītiņām vilka ārā no krāsns. Mintiņš ar aizturētu elpu vēroja podu, baidīdamies, ka tikai tas neapgāztos. Un pēkšņi tas — blauks! — nostājās ar dibenu uz augšu. Bet no krāsns priekšas, ērmīgi palēkdamies, pie krustmātes Nadjas kājām nobira ķiļķeni. Visi neveikli saskatījās.

— Nu re, ij pabrokastojām.... — Elizabete Vasiļ-jevna apbēdināta nosūkstījās.

Krustmāte Nadja, vainīga juzdamās, nodūra acis, bet tēvocis Volodja, kā vienmēr, nenokāra degunu. Apskāvis krustmāti Nadju ap pleciem, viņš jautri izsaucās:

— Sākumam ari tas nav slikti. Turklāt pods nevis vienkārši apgāzās, bet pilnīgi apsviedās apkārt...

Un visi jautri iesmējās. Džennija pieskrēja pie ķiļķeniem, palaizīja un atkāpās: tie bija pārāk karsti. Nu nekas, atdzisīs, tad suņukam būs garšīgas brokastis.

Krustmāte Nadja un Elizabetes māmuļa nu gatavoja jaunus ķiļķenus, bet tēvocis Volodja iegāja savā istabā un, nostājies pie pults, sāka steidzīgi kaut ko rakstīt. Mintiņš jau sen gribēja viņam jautāt, ko viņš raksta. Tomēr neuzdrīkstējās. Bet šoreiz nenocietās, un, nogaidījis bridi, kad tēvocis Volodja, nolicis rakstāmspalvu, meklēja plauktā kādu grāmatu, zēns ievaicājās:

— Ko tu tur raksti?

— Grāmatu.

— Vai lielu?

— Pagaidām, manu draudziņ, tai beigas nav saredzamas, — tēvocis Volodja nopūtās.

— Oho! — Mintiņš aizgrābts iesaucās. — Tā grāmata droši vien būs līdz debesīm!

— Gandrīz, — tēvocis Volodja smiedamies attrauca. — Nu, un kā būs ar jaunajiem ķiļķeniem?

— Es tūliņ iešu paskatīties.

— Ej, ej, — tēvocis Volodja skubināja, jau domādams kaut ko savu, un Mintiņš, redzēdams, ka viņš atkal sāk aši rakstīt, klusiņām izšmauca no istabas. Lai gan viņam neviens to nebija sacījis, tomēr viņš zināja, ka traucēt nedrīkst.

Brokastis tai dienā bija gatavas teju pat ap pusdienas laiku. Pirmos ķiļķenus, podam apsviežoties, izgāza krustmāte Nadja, otros — Elizabetes māmuļa. Un galdā nonāca tikai trešie. Tēvocis Volodja vairākkārt atlika darbu pie malas, gāja skaldīt malku. Mintiņš palīdzēja ienest. Krustmāte Nadja un Elizabetes māmuļa bija pagalam izmisušas, bet tēvocis Volodja mierināja viņas, apgalvodams, ka tagad gan viss izdošoties labi. Un, kad

pēdīgi brokastis uzlika galdā, viņš sacīja, ka tik garšīgus ķiļķenus nekad neesot ēdis, kaut gan tie smaržoja ir pēc dūmiem, ir bija drusku apbiruši pelniem. Mintiņš arī slavēja ķiļķenus. Vienīgi Džennija negribēja tos ēst: tik pulka ķiļķenu tai bija nācies notiesāt šai pirmajā dzīves dienā jaunajā miteklī.

— Paklau, Mintiņ, — māte vakarā aizrādīja, — mūsu trimdinieku nevajag saukt par tēvoci.

— Kā tad viņu saukt? — Mintiņš brīnījās.

— Godā viņu par Vladimiru Iļjiču. Un uzrunā ar «jūs», nevis ar «tu», kā tu saki man, tēvam un visiem citiem.

— Bet kāpēc?

— Tāpēc, ka visi biedri viņu tā uzrunā. Un viņš pats, kā redzi, pat mani tēvvārdā godā, jo viņš ir krietns, izglītots, gudrs...

Mintiņš jau arī pats bija ievērojis, ka tēvocis Volodja visus godā tēvvārdā. Pat Sosipatiču uzrunā par Ivanu Osipoviču, lai gan ciemā neviens un nekad viņu tā nesauca. Sosipatičs — un beigta balle. Mintiņš līdz šim pat nezināja, ka viņš ir ne tikai Sosipatičs, bet arī Ivans Osfpovičs. Un to laikam neviens nebūtu uzzinājis, ja nebūtu tēvoča Volodjas. Tiesa gan, viņam klāt neesot, arī tēvoci Volodju visi sauc nevis par Vladimiru Iļjiču, bet par trimdinieku Uļjanovu. Dažkārt vēl arī par advokātu Uļjanovu. Kas tas ir — advokāts, Mintiņš nevarēja saprast. Taču, spriežot pēc tā, ar kādu cieņu visi, kas nāca pie tēvoča Volodjas ar lūgumu uzrakstīt viņiem iesniegumu tiesai, izrunāja šo vārdu «advokāts», A'lintiņš noskārta, ka tas ir kaut kas ļoti svarīgs. Ne vienu reizi vien zēns bija dzirdējis, ka tēvs sacīja zemniekiem un večiņām, kas ieradās no visiem apkārtējiem ciemiem:

— Ja politiskais izsūtītais Uļjanovs uzrakstīs lūgumrakstu, varat būt pārliecināti, ka tiesas prāva būs vinnēta ...

— Bet kā pie viņa tikt?

— Gaužām vienkārši: aizejiet pie viņa un izstāstiet. Taču pats galvenais — sūdzības kopiju atnesiet. Bez kopijas nekas neiznāks ...

— Un cik advokāts ņem par lūgumrakstu?

— Par maksu ij nedomājiet ierunāties! — tēvs piekodināja. — Tīrās briesmas, kā dusmojas, ja viņam naudu bāž rokā.

— Tad varbūt viņš pieņem citādu maksu?

— Nu nē, par to viņš ne dzirdēt negrib.

— Kā tad tā?

— Nu tā... — tēvs noplātīja rokas. — Sis advokāts it neko neņem — un cauri.

— Bet citi taču ņem. Un kā vēl ņem! Pat spalvu nepa-mērcēs tintnīcā, pagāns tāds, iekams nebūsi viņam iedevis rubli. Es pats, āre, kādus septiņus gadus vazājos pa tiesām ar savu nelaimi, tā ka esmu diezgan pieredzējis visu ko un izcieties. Bet šis tātad neko neņem?

— Ne kapeikas.

— Tad jau svēts cilvēks, lai dievs dod viņam veselību. Visu mūžu lūgšu dievu par viņu, ja mani paglābs no posta...

Ja zemnieks bija tēvam pazīstams — bet viņš daudziem bija velteņus darinājis, un viņam visur bija draugi —, tad tēvs reizēm aizveda to pie tēvoča Volodjas. Tēvocis Volodja ilgi, pacietīgi un joti uzmanīgi uzklausīja zemnieku. Mintiņš ne pusi nespēja saprast no tā, ko zemnieks stāstīja. Un acīmredzot ari tēvocim Volod-jam bija svarīgi saprast, jo viņš vairākkārt vēl pārjautāja to, ko laucinieks jau bija viņam stāstījis. Taču, ja zemnieks atnesa kopiju — nobružātu, notaukotu papī-reli —, tad tēvocis Volodja, izlasījis to, tūliņ sacīja, kas jādara. Pats gan nerakstīja, bet tikai diktēja zemniekam — ja tas prata rakstīt — iesniegumu tiesai. Turpretī, ja zemnieks neprata rakstīt, tad sauca palīgā kād-

reizējo skrīveri Žuravļovu vai kādu citu. Saņēmis šo lūgumrakstu, zemnieks klanījās tik zemu, it kā viņa priekšā atrastos nevis tēvocis politiskais izsūtītais, bet pats niknais apriņķa policijas priekšnieks, kas gluži negaidot reizēm atbrauca uz ciemu savā trijjūgā. Taču tēvocis Volodja, laipni smaidīdams, apstādināja zemnieku, teikdams, ka tie visi ir sīkumi, par kuriem nav vērts pateikties. Viņš novēlēja panākumus un pavadīja palīdzības meklētāju līdz durvīm. Nu, bet vēlāk, kad zemniekam jau bija pagadījusies laime, tad tas katrā ziņā atbrauca pie Mintiņa tēva, un viņi abi iedzēra uz «svētā cilvēka», tas ir, uz tēvoča Volodjas veselību. Tēvs jutās varonis, un, ja paklausījās apgalvojumos, tad bez viņa nekas nebūtu izdevies. Mintiņš zināja, ka tas nav tiesa, bet klusēja. Līdzko tēvs iedzer, tad allaž dižojas: gan to viņš izdarīšot, gan šo, bet, kad izguļ reibumu, visu ir aizmirsis. Ja tu, cilvēks, viņam atgādināsi, kļūs dusmīgs, it kā neko nebūtu solījis.

Mintiņam bija bijuši trīspadsmit brālīši un māsiņas. Taču tie visi nomiruši jau tur, Liepājā. Kad piedzimis Mintiņš, tad tēvs un māte atbraukuši uz šejieni. Un dievs, kā saka māte, apžēlojies par viņiem: Mintiņš dzīvo vēl šobaltdien. Viņš nekad nav redzējis, kāda ir tā «Dzintara* jūra». Māte cītīgi glabāja dzintara gabaliņu, kas atgādināja saules apmirdzētu medus lāsi. Lai cik sirsnīgi Mintiņš lūdza viņai šo dzintaru, viņa neatdeva.

— Ja mēs to pazaudēsim, tad nekad vairs neatgriezīsimies mājās, — māte sacīja ar dziļām bailēm, slēpdama savu talismanu. — Šo dzintaru man iedeva mana māte, tava vecmāmuļa. Viņa sacīja: glabā to, kamēr tu atgriezīsies ...

— Vai jūra ir lielāka par Silšu?

— Ak vai, Mintiņ! — māte nopūtās, slaucīdama asaras. — Ja tūkstoš šādu upīšu salietu kopā, būtu par maz. Vai, manu dieviņ, vismaz neliec man nomirt šeit, — viņa sāka lūgt dievu, lai tas viņai palīdz kaut vai pirms nāves pārrasties dzimtenē.

Mintiņam bija žēl mātes. Turpretī viņu pašu nekas nevilināja projām no Šušenskas ciema. Ja gadījumā viņš par kaut ko sapņoja, tad tikai par zābakiem. Bet jūra viņam bijusi nebijusi: viņam pietiek arī ar Šušas upīti. Tajā Mintiņam ir tieši laba peldēšanās. Braslā viņam ūdens tikai līdz jostasvietai. Tālāk būtu pāri galvai, bet viņš tur neiet. Tāpat ūdens Šušā ir siltāks nekā Jeņisejā, kur katru rītu peldas Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja. Ja nebija aizgulējies, Mintiņš arī gāja viņiem līdzi, taču pēc peldes negaidīja viņus, bet viens pats skrēja uz mājām, jo nekādi nespēja sasildīties.

Turpretī pa Sušu viņš bradāja augu dienu, un viņam nebija auksti. Un Mintiņam šķita, ka labākas par šo nelielo, kristāldzidro Sušas upīti nav visā pasaulē.

UZ ZVEJU

Par medībām nevarēja būt ne runas, jo putni pašreiz perēja savās ligzdās. Vladimirs Iljičs pievērsās zivju zvejai. Tas, kā Mintiņam šķita, bija daudz interesantāk par medībām. Un, proti, kāpēc: kad Vladimirs Iļjičs sāka posties uz zveju, tad arī Mintiņam bija pulka darba. Viņš nelūdzās, lai Vladimirs Iļjičs arī viņu ņemtu sev līdzi, bet sapņoja par to. Tomēr arvien gadījās tā, ka Vladimirs Iļjičs aizgāja uz zveju naktī un kaut kur vēl aiz Jeņisejas. Dienā viņam nebija vaļas: viņš allaž stāvēja pie pults un rakstīja. Tikai ap pusdienas laiku viņam iznāca kada brīvāka stunda, lai saraktu sliekas un saķertu sienāžus. Mintiņš ikreiz ar nepacietību gaidīja šo brīdi. Vladimirs Iļjičs paņēma lāpstu, bet viņš kādu lausku, un tad abi gāja rakt sliekas. Pēc tam pārbrida pāri Sušai un ķēra sienāžus. Apģērbdams viņpus upes savas noplīsušās bikšeles, Mintiņš lielījās:

— Vai zināt, Vladimir Iļjič, kā es tos ķeru? Ar plaukstu tikai caps, caps — un tie ir rokā! Es jums sagūstīšu kādu tūkstoti vai divus tūkstošus sienāžu!

— Brīnišķīgi! Man visas cerības uz tevi, — Vladimirs I|jičs sacīja, palīdzēdams zēnam apģērbties.

Tad viņi gāja ķert sienāžus. Tie lēkāt lēkāja uz visām pusēm no kāju apakšas... Mintiņam acis šaudījās no viena pie otra. Viņam gribējās tos visus satvert vienā rāvienā. Viņš traucas pie tuvākā, bet cits šeit — vai pašā degungalā — sirsina. Viņš metas pie tā, bet te — trešais, ceturtais...

— Tu dzenies pakaļ vienam, — Vladimirs Iļjičs dod padomu, — pretējā gadījumā paliksi bešā. Paskat, kā es. Caps — un sienāzis ir mans. Pievācam to — būs zivtiņa!

Puisēns nu dzinās pakaļ vienam sienāzim. Skrēja, skrēja, bet tas izspruka no pašas plaukstas apakšas. Min-tiņš apstājās, noslaucīja sviedrus no pieres un teica:

— Vladimir Iļjič, saķeriet jūs šo zaļsvārci, jo tas no manis baidās...

Sen Mintiņš nebija redzējis Vladimiru Iļjiču tik nevaldāmi smejamies. Un zēns nekādi nespēja apjēgt, kas viņu tik ļoti sasmīdinājis. Izbrīnā viņš paskatījās uz vienu pusi, uz otru, bet nekā smieklīga neredzēja. Taču Vladimirs Iļjičs tik aizrautīgi smēja, ka arī pats puišelis nespēja novaldīties, lai nesmietos līdzi.

— Tu teic, ka sienāzis no tevis baidās? — mazliet ndmierinājies, Vladimirs Iļjičs jautāja.

— Nūja...

— Ek, Mintiņ, kā tu mani izsmīdināji!

Kad bija sagūstīts pietiekami daudz sienāžu, Vladimirs Iļjičs sabāza tos gluži tādā tarbiņā kā tētim tabakas repis, un viņi abi gāja uz mājām. Vladimirs Iļjičs pārnesa Mintiņu pāri braslam, un puisēnam nevajadzēja atģērbties. Bet vakarā pie Vladimira Iļjiča ieradās Sosi-patičs. Viņi savāca visus zvejas piederumus un aizgāja makšķerēt, apsolīdami krustmātei Nadjai pārnest pilnu grozu ar zivīm. Krustmāte Nadja nekā nesacīja, tikai neticīgi pasmaidīja, turpretī Elizabetes māmuļa pabrīdi-nāja:

— Jūs vismaz paši tur nenoslīkstiet.

— Lai makšķernieks noslīktu, Elizabete Vasiļ-jevna, — Vladimirs IJjičs jautri attrauca, — tad katrā ziņā uz āķa jāuzķeras tādai zivij, kāda, teiksim, ir taimiņš. Vai ne tā, Ivan Osipovič?

Osipovičs tikai nogrozīja galvu, slēpdams smaidu zem ūsām, un ar dūri pabužināja bārdu. Bet Mintiņš, sapratis, ka Vladimirs Iļjičs joko — pārāk šķelmīgi bija piemiegtas viņa acis —, sacīja, tīkodams mierināt Elizabetes māmuļu:

— Nebēdājieties: ja viņi nenoslīks, tad atgriezīsies.

— Brīnišķīgi sacīts! — smiedamies Vladimirs Iļjičs uzslavēja Mintiņu. — No tevis tiešām iznāks lielisks zvejnieks. Nu ejam...

Mintiņš pavadīja zvejniekus līdz pašai ciema nomalei, kur Jeņisejas pietekā atradās laiva. Sosipatičs stāstīja:

— Kuncelēm patīk uzbrukt laupījumam tumšās negaisa naktīs. Mēnesi tās nepagalam necieš. Līdzko mēness izlaužas cauri mākoņiem, tad vari tūdaļ savākt savas makšķeres un iet mājās. Turpretī uz ugunsgaismu tās peld klāt.

— Ko jūs sakāt? — Vladimirs Iļjičs brīnījās.

— Es saku taisnību. Jau tēvs mani mācīja, lai es katrā ziņā iededzinot ugunskuru, iekams sākot makšķerēt kunceles. Bet viņš, es jums teikšu, Vladimir Iļjič, bija tāds zvejnieks, kāda vairs nav. Tagad, paskat, mēs makšķerējam ar āķiem. Turklāt ar fabrikā darinātiem. Bet viņš — ticat vai neticat — vilka ārā šitādas kunceles ar parastu adatu.

— Nūja, — Vladimirs Iļjičs piebalsoja, — arī no adatas var iztaisīt diezgan labu āķi.

— Tur jau tas joks, ka tēvs nekādus āķus neatzina. Viņš apsēja adatai ap vidu makšķerauklu, uzlika ēsmu — par to viņš visbiežāk izmantoja ķīša gaļas gabaliņu — un iemeta. Kuncele to aprij — jo viņa, laupītāja tāda, ir nepieēdināma! — adata iespiežas šķērsām rīklei, un tad vari mierīgi vilkt lomu laukā. Nu, Mintiņ, tev, bračiņ,

laiks atgriezties mājās, — pārtraucis stāstījumu par kun-ceļu paražām, Sosipatičs sacīja, kad viņi sēdās laivā.

— Eju, — Mintiņš drūmi izdvesa.

Taču Mintiņš devās mājās tikai tad, kad laiva ar makšķerniekiem, atīrusies no krasta, nozuda aiz salas. Kad viņš pārvilkās mājās, bija jau pavisam tumšs. Ciematam no Sajānu kalnu puses — skaidrā dienā tie bija labi saredzami no Dzērvju pakalna, uz kuru Mintiņš reiz aizgāja kopā ar Vladimiru Iļjiču, — zibeņus šķaidīdams, tuvojās pērkona negaiss. Mintiņš vēl gribēja doties pie Elizabetes māmuļas un paklausīties viņas pasakas, taču māte viņu nelaida.

— Uz turieni aiziesi, — viņa sacīja, — bet kā pārnāksi pērkona negaisā?

— Es turpat pārnakšņošu.

— Tā tikai vēl trūka! Jau tā tu caurām dienām pie viņiem vazājies! Droši vien jau visiem esi apnicis. Ģērbies nost un lien uz krāsns gulēt. Vai dzirdi?

— Jā jau, jā.

Mintiņš ilgi nespēja iemigt. Gulēja ar vaļējām acīm un klausījās, kā aiz loga arvien bargāk grauj pērkons, zibeņus šķiezdams. Brīžam Mintiņam šķita, ka aiz loga te uzliesmoja, te dzisa Vladimira Iļjiča lampa: ar tik zaļu gaismu zibeņi izgaismoja istabu. Uzmācās bailes par Vladimiru Iļjiču: kā gan viņš ar Sosipatiču sēž pie upes šādā negaisā? Mintiņš apņēmās negulēt visu nakti: viņam šķita, līdzko viņš iemigs, Vladimiram Iļjičam gadīsies kaut kas nelāgs. Turpretī, ja neiemigs, viss noritēs gludi. Zēns ilgi cīnījās ar miegu, kas viņam mācās virsū kā mākonis. Un tomēr Mintiņš nemanīja, kā iesnaudās. Bet, kad atkal atvēra acis, aiz loga spoži spīdēja saule. Istabā neviena nebija. Steigā izberzējis acis, Mintiņš skrēja pie Vladimira Iļjiča. Pietecēja pie lieveņa un ieraudzīja silītes, kurās, pagriezušas augšā baltos vēderus, gulēja lielas kunceles. No mājas iznāca Elizabetes māmuļa un, apmierināti smaidīdama, sacīja:

— Vai atnāci man palīdzēt? Nu tad tīrīsim zivis...

ELIZABETES MĀMUĻAS PASAKAS

Jau vairākas dienas bija karsts laiks. Līdzko saule parādījās virs mežu galiem, Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja gāja peldēties uz Jcņiseju. Ja Mintiņš neaiz-gulējās, tad arī tecēja viņiem līdzi. Viņš gan nepeldējās, jo tur no rītiem bija pārlieku auksts ūdens. Taču visbiežāk Mintiņš pamodās, kad Vladimirs Iļjičs ar krustmāti Nadju jau bija pārnākuši mājās. Paēduši brokastis, viņi sāka strādāt. Krustmāte Nadja kaut ko rakstīja pie galda, bet Vladimirs Iļjičs — pie rakstāmpults. Viņi neliedza Mintiņam ieiet istabā, kamēr viņi strādāja, taču ar norunu, ka zēns sēdēs klusu un neko nejautās. Viņš tā arī darīja: sēdēja kaktiņā un vēroja, kā lielie strādā, klausījās, ka brīžam viņi sarunājas nesaprotamā valodā. Tā ari šoreiz: Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja, atrāvušies no darba, kaut kā dīvaini uzlūko viens otru. Vladimirs Iļjičs priecīgi uzsmaida un paklusu bilst:

— Meine liebe!'

Mintiņš nesaprot, ko nozīmē «meine liebe», bet pēc tā, cik līksmi iemirdzējās krustmātes Nadjas lielās, laipnās acis, puisēns uzminēja, ka Vladimirs Iļjičs pasacījis viņai kaut ko patīkamu. Krustmāte Nadja arī atbildēja Vladimiram Iļjičam svešā valodā. Turklāt viņu sejas tik laimīgi smaidīja, ka šai norisē Mintiņš ar savu mazo sirdi nomanīja tik daudz dvēselīga siltuma, tik daudz maiguma un cilvēcīgas labestības, ka viņu pārņēma tāda kā burvestības sajūta.

— Es zinu, ko jūs darāt! — viņš neviļus ierunājās.

— Ko tad? — Vladimirs Iļjičs izbrīnā sarauca uzacis.

— Buraties! Uzminēju, vai ne?

— Jā gan, — Vladimirs Iļjičs smaidīdams attrauca un, noskūpstījis roku krustmātei Nadjai, sacīja: — Ak tu mana burvīte...

Vakarā Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja, uzlikuši [2]

tīkliņus pret odiem, gāja pastaigāties. Tīkliņi bija melni un biezi — krustmāte Nadja paskaidroja, ka tie esot pašūti no tilla, — un mijkrēslī abi izskatījās kā īsteni burvji. Redzamas bija tikai acis. Mintiņam arī gribējās būt līdzīgam burvim, un krustmāte Nadja, ievērojusi, cik kārīgi viņš noraugās uz tīkliņiem, pašuva tādu arī viņam. Kad nu Mintiņš parādījās uz ielas šajā tīkliņā, tad ap viņu salasījās vairāk puišeļu nekā odu. Viņi apčamdīja šo tillaudumu un lūdza, lai Mintiņš dod tīkliņu uzlikt uz sejas ari viņiem. Mintiņam gan netikās savu īpašumu ņemt nost no galvas, bet nebija arī iespējas nedot — vienā mirklī viņš dabūtu skopuļa iesauku —, un tīkliņš sāka ceļot no vienas pinkainas galvas uz otru. Kad pienāca kārta Mikolkam Popikam — viņu tā ķircināja, bet pareizais uzvārds bija Popovs —, tad viņš, iekams tīkliņu uzmauca galvā, noprasīja:

— No kā tas pašūts?

— No tī-il, — kā tur bija? — Mintiņš bija aizmirsis to vārdu, kuru viņam sacīja krustmāte Nadja.

— No tilkas? — kāds ieminējās.

— Nu jā, no tilkas! — Mintiņš piekrita.

— Pats tu esi tilka! — Popiks viņam uzkliedza.

— Bet es tev saku, ka no tilkas! — Mintiņš apgalvoja. — Pati krustmāte Nadja tā sacīja. — Tikai nevis no parastas, bet no politisko izsūtīto sagādātas, — Mintiņš vēl paskaidroja, redzēdams, ka neviens viņam netic.

— Nu, ja no politisko, tad var būt arī tā, — Mikolka Popiks piekāpās. — Dod šurp, es uzlaikošu. Redzēsim, kāds es izskatīšos šajā politisko izsūtīto darinātajā tilkā.

Mikolka Popiks bija divreiz vecāks par Mintiņu. Uzspīlēdams tīkliņu pār saviem rudajiem, pinkainajiem matiem, viņš to saplēsa. Mintiņš, redzēdams, ka viņa burvju tīkliņš izjucis pa vīli, gluži vai sastinga: kā viņš tagad lai rādās acīs krustmātei Nadjai? Cits viņa vietā sāktu skaļi raudāt un skrietu sūdzēties par Popiku. Bet Mintiņam jau bija tāda mācība: ja uz ielas esi dabūjis no puikām pa ādu, tad mājās tēvs vēl tev uzšaus arī

savu tiesu, lai tu neskrien sūdzēties, bet mācies sadot pretī. Un vispār, tā sakot, ja tu nevienam nenodarīsi pārestību, tad arī tevi neviens neaizskars. Tieši tāpēc Mintiņš palēcās un iemēza Popikam pa viņa nekaunīgo ģīmi. Taču, kur vajadzētu gāzt pretī, Popiks, varbūt nevēlēdamies ielaisties ķīviņā ar mazākiem knēveļiem, aplaizīja sadauzītās lūpas un nospļaudamies sacīja:

— Ejam uz manu māju, es tev šo tilku sašūšu tā, ka neviens ods pat snuķi nedabūs cauri. Aiziet, puikas!

Un sašuva. Tiesa gan, diegs bija pelēks un rupjš, bet ods gan nekāds nespētu izlīst caur tādu vīli. Bez tam mājās Mintiņš attapās notriept vīli ar kvēpiem, un tīkliņš kļuva vēl glītāks nekā bija agrāk.

Gadījās, ka Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja ilgi neatgriezās no pastaigas. Elizabetes māmuļai bija garlaicīgi vienai sēdēt, un viņa pasauca pie sevis Mintiņu. Dažkārt viņa lāpīja Vladimira Iļjiča vamzi, kuru viņš bija uzplēsis medībās, un stāstīja pasaku par Ivanu cara-dēlu un pelēko vilku, brīnumputnu un zeltkrēpju zirgu.

— ...Pienāca kārta Ivanam caradēlam sargāt dārzu. Viņš nenolikās gulēt kā viņa vecākie brāļi. Viņš ne tikai likties uz auss, bet pat apsēsties baidījās. Kolīdz sāka uzmākties miegs, viņš ar rasu noskaloja vaigu un atkal kļuva možs. Bija jau pāri pusnaktij. Te pēkšņi viņš pamanīja, ka dārzā kļūst arvien gaišāks un gaišāks. Kas tad nu, viņš domā, saule vēl nav uzlēkusi, bet viss redzams kā dienā. Paskat, kur ābelē uzmeties zelta putns un knābā zelta ābolus. Ivans caradēls klusītiņām pielīda pie ābeles un — caps! — satvēra brīnumputnu aiz astes...

— Vai noķēra? — Mintiņš iejautājās.

— Nē. Brīnumputns savēcināja savus ugunīgos spārnus, noskurinājās un aizlidoja. Ivana caradēla rokā palika tikai viena spalva no putna astes.

Mintiņš klausījās pasaku un sapņoja: kaut jel viņam pagadītos ceļā tik labsirdīgs vilks kā Ivanam caradēlam, palīdzētu dabūt rokā brīnumputnu un zeltkrēpju zirdziņu! Tad viņam būtu viss, ko tikai sirds vēlētos. Daiļā

Jeļena viņam nebūtu vajadzīga. Viņš palaistu skaistuli, lai iet, kur grib. Turpretī zeltkrēpju zirdziņu un brīnumputnu — nevienam un neparko neatdotu. Un te pēkšņi viņam iešāvās prātā: bet Vladimiram Iļjičam un krustmātei Nadjai? Nē, viņiem gan viņš atdotu zeltkrēpju zirdziņu, lai viņi brauc uz savām mājām. Bet brīnumputnu paturētu sev. Taču, ja viņiem atdotu zeltkrēpju zirdziņu un viņi aizbrauktu, tad kā pašam dzīvot bez viņiem? Min-tiņš atcerējās, cik drūma bada dzīve viņam bija agrāk, un nekādi nespēja izlemt, kā rīkoties. Gan gribējās labu darīt krietniem cilvēkiem, gan arī negribējās sev nodarīt pārestību. Bet viņam taču paliktu brīnumputns! Tikai kāds viņam labums no šī brīnumputna, ja Uļjanovu te vairs nebūtu? Ak, kaut viņam būtu brīnumputns un viņi nebrauktu projām ... Mintiņš bēdīgi nopūtās.

— Es redzu, tu neklausies? — Elizabetes māmuļa ievaicājās, pamanījusi, ka Mintiņš domā kaut ko savu.

— Es klausos gan! Es klausos! — Mintiņš, it kā no sapņiem atmodies, attrauca. — Nu, un kā tur bija: vai krauklis atnesa dzīvības un nāves ūdeni?

— Jā gan, — Elizabetes māmuļa turpināja stāstījumu, pārliecinājusies, ka Mintiņš visu dzirdējis. — Pelēkais vilks apslacīja Ivana caradēla brūces ar nāves ūdeni, un tās sadzija. Pēc tam uzšļāca pašam Ivanam cara-dēlam dzīvības ūdeni, un viņš atdzīvojās...

DRAUSMĪGS NOTIKUMS

Mintiņš bieži dzirdēja, ka Vladimirs Iļjičs, izskatījis pastu, ar izbrīnu sacīja:

— Atkal no Fedosejeva^3 nekā nav! Esmu viņam nosūtījis divas vēstules, bet no viņa — ne rindiņas. ArPAņutu

lūdzu, lai viņa savā vēstulē pabar viņu par to. Man jau liekas, vai tikai ar Fedosejevu nav gadījies kas ļauns. Jo tur esot uzradies kāds neģēlīgs skandālists, kas visu laiku nelietīgi apvainojot viņu.

— Nu, tu taču sacīji, ka to skandālistu visi biedri nosodījuši, — krustmāte Nadja bilda. — Ko viņam vēl vajag?

— Ak, šie strīdi, kas izceļas starp izsūtītajiem!... Kad Raičins aizmuka, mums arī bija tāda jezga, ka pat atcerēties negribas. Ko es saku — bija: tā vēl tagad nav mitējusies...

Par šo Fedosejevu krustmāte Nadja un Vladimirs Iļjičs tik bieži runāja, ka Mintiņš zināja gan to, kā viņu sauc — Nikolajs Jevgrafovičs —, gan arī, kur viņš patlaban dzīvo. Kaut kādā briesmīgi tālā Verhoļenskā, kur mēdz būt tāds sals, ka putni nosalst lidojumā. Viņš zināja, ka Nikolajs Jevgrafovičs ir ļoti gudrs un labs cilvēks, par ko viņu Vladimirs Iļjičs mīl jo sevišķi. Un, redzēdams, cik gaužām apbēdināts ir Vladimirs Iļjičs, ka no šī labā cilvēka nav vēstuļu, Mintiņš no sirds vēlējās, lai vēstule pienāktu jo drīzāk.

Un tad reiz Vladimirs Iļjičs, pārskatījis aploksnes — un to viņš darīja aši, nepacietīgi —, priecīgi iesaucās:

— Nadja, beidzot ir vēstule no Verhoļenskas!

— No Nikolaja Jevgrafoviča?

— Nē, no Ļahovska.

Vladimirs Iļjičs ātri, bet akurāti — viņš nekad neuz-plēsa aploksnes, kā pagadās, — atvēra vēstuli. Pārskrēja ar acīm pirmās rindas, un viņa sejā iegūla tāda ciešanu izteiksme, kādu Mintiņš nekad nebija redzējis.

— Ko? Vai kaut kas gadījies? — krustmāte Nadja izbijusies jautāja, pamanījusi, cik ļoti pārvērtusies Vladimira Iļjiča seja.

— Nikolajs Jevgrafovičs nošāvies... — dobjā un tik

sāpīgā balsī atbildēja Vladimirs Iļjičs, ka Mintiņam asaras saskrēja acīs: tik žēl kļuva viņa.

— Nevar būt! — krustmāte Nadja iesaucās. — Tas droši vien ir kāds pārpratums.

— Diemžēl tā ir patiesība. Ņem, lūdzu, izlasi pati.

Vladimirs Iļjičs pasniedza vēstuli krustmātei Nadjai.

— Nu, ko tu saki?

— Tas vienkārši ir... drausmīgi... — tikko dzirdami izdvesa krustmāte Nadja, satraukumā nolaizdama rokas. — Man trūkst vārdu ...

Viņi ilgi klusēja. Krustmāte Nadja vēl un vēlreiz pārlasīja vēstuli, it kā neticēdama savām acīm, bet Vladimirs Iļjičs, salicis rokas aiz muguras, aši un satraukti staigāja no rakstāmpults līdz krāsnij un atpakaļ. Te pēkšņi viņš apstājās istabas vidū un uzlūkoja te Mintiņu, te krustmāti Nadju ar tādu kā neko neredzošu skatienu. Dusmīgi norūca savu «hm!» un atkal sāka staigāt. Beidzot sacīja:

— Nebiju domājis, ka viņš tā beigs savu mūžu. Bēdīgi... Ļoti, ļoti bēdīgi...

— Kas viņu piespieda kaut ko tādu izdarīt? — Elizabetes māmuļa ievaicājās.

— Kāda nelieša Juhocka apmelojumi. Iedomājieties tikai: viens no politiskajiem. Šis neģēlis apvainoja Nikolaju Jevgrafoviču, ka tas esot piesavinājies sabiedrības naudu. Neko zemiskāku par to nav iespējams izdomāt. Tik pašaizliedzīgu cilvēku kā Nikolajs Jevgraīovičs pasaulē uz rokas pirkstiem varētu saskaitīt. Būdams kristālskaidrs un godīgs, viņš nolēmis — lai pierādītu savu taisnību — ne no viena nepieņemt nekādu palīdzību. Un viņa apņēmība — stingra. Viņš pacietīgi panesis vissmagākās nedienas. Un, kad spēki tiktāl izsīkuši, ka viņš vairs nespējis strādāt, tad arī nonācis pie secinājuma, ka vairs nav vērts dzīvot...

Vladimira Iļjiča balss kaut kā savādi iedrebējās, un, lai apvaldītu satraukumu, viņš atkal sāka staigāt pa

istabu. Staigāja, skumji noliecis galvu uz kreisā pleca pusi. Un vairs nevis ātri un nikni, bet gaužām gurdā gaitā: Mintiņš bija redzējis, ka cilvēki tā iet aiz zārka, kad nes aizgājēju uz kapsētu. Bet tad Vladimirs Iļjičs apstājās un sacīja jau pavisam citādā — rāmā un dobjā balsī:

— Gļebam^4 viņš atstājis vēstuli un manuskriptus. Bet man lūdzis pasacīt, ka viņš mirstot ar «neiedragātu», bezgalīgu uzticību dzīvei, bet nevis vilšanās dēļ. Nē, vissmagākie trimdā ir šie «notikumi». Tomēr es nekad nebiju domājis, ka tie var izvērsties tik asi. Taču šo nelieti Juhocki jau sen visi bija atklāti un stingri nosodījuši. Un tomēr viņš nepārtraucis savu zemisko rīcību. Trīs dienas pirms nāves, kā Ļahovskis raksta, Nikolajs Jevgrafovičs saņēmis vēstuli, kurā atkārtojušies visi neģēlīgie apvainojumi. Acīmredzot tad tas arī k|uvis par pēdējo pilienu, kas gājis pāri pacietības kausa malām. Un mēs esam zaudējuši — cik nežēlīgi, ļaundarīgi! — bezgala talantīgu un saviem pienākumiem bezgala uzticīgu revolucionāru...

Šai dienā Vladimirs Iļjičs vairs neatsāka savu darbu, kas bija pagalam neparasti: līdz šim itin nekas nespēja piespiest viņu nolikt rakstāmspalvu malā. Tagad viņš st'aigāja un staigāja pa istabu, salicis rokas aiz muguras. Viņa uzacis bija saspringti sarauktas, tā ka divas dziļas grumbas iegūla pāri augstajai pierei. Acis lūkojās drūmi, un uz deniņiem asāk iezīmējās sīkās krunciņas. Lūpu kaktiņos, paslēpušies zem ūsām, arī ēnojās skumju pilni vaibsti. Mintiņš raudzījās uz Vladimiru Iļjiču, un viņam šķita, ka tagad viņš nekad vairs nepasmaidīs. Krustmāte

Nadja sēdēja pie galda, atbalstījusi zodu pret dūrēm, gluži kā pārakmeņojusies: viņas glītajā, laipnajā sejā nebija nevienas krunciņas, bet pilnīgās lūpas — cieši sakniebtas.

Šo drūmo klusumu pārtrauca Elizabetes māmuļas apvaldītās nopūtas.

— Volodja, — klusu un sirsnīgi ierunājās krustmāte Nadja, kad Vladimirs Iļjičs, izstaigājis pa istabu, apstājās pie loga. — Iesim paklejot pa āru.

— Labi, ejam...

— Bet kā tad ar pusdienām? — Elizabetes māmuļa bažīgi ievaicājās.

— Gan jau, gan jau, — krustmāte Nadja atbildēja. — Mēs uz neilgu brīdi...

Elizabetes māmuļa tikai pamāja ar galvu. Bet, kad krustmāte Nadja un Vladimirs Iļjičs bija izgājuši, viņa sacīja:

— Redzi nu, Mintiņ, dzīvoja pasaulē krietns cilvēks, gribēja, lai visiem būtu labi. Taču cars viņu par to ieslodzīja cietumā, vēlāk izraidīja uz pasaules malu. īstā māte atteikusies no viņa. Pēc tam jauna nelaime uzbrukusi, un tā viņš, nabadziņš, vairs nespējis izturēt ...

Nezinādams, ka mierināt Elizabetes māmuļu, Mintiņš sacīja:

— Kad es būšu izaudzis liels, tad arī kļūšu politiskais trimdinieks un nošaušos.

— Kungs dievs! — Elizabetes māmuļa izbīlī iesaucās. — Ko tu tā runā?

— Nošaušos, lai visi zinātu, ka es arī gribu, lai visiem cilvēkiem būtu labi...

— Ak, Mintiņ, Mintiņ, — apskāvusi puisēnu, Elizabetes māmuļa ar asarām acīs sacīja. — Tev ir laba sirsniņa, bet tu vēl esi ļoti maziņš. Un iegaumē, dieva, dēļ: šauties ir grēks. Cilvēkam jādzīvo tik ilgi, cik viņam nolikts. Un, ja tu ļaudīm darīsi labu, tad viņi arī tā-

pat sacīs, ka tu esi krietns. Cienīs un mīlēs tevi. Un, jo ilgāk tu pasaulē dzīvosi, jo vairāk laba izdarīsi cilvēkiem ...

— Nu tad labi, — Mintiņš piekāpās, lai neapbēdinātu Elizabetes māmuļu. — Es nešaušos.

Aiz loga jau bija satumsis, bet Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja vēl arvien neatgriezās mājās. Mintiņam pakaļ atnāca māte. Viņam netikās pamest Elizabetes māmuļu vienu, bet bija laiks iet gulēt. Tā viņš arī aizgāja, nesagaidījis Vladimiru Iļjiču un krustmāti Nadju. Puisēns gulēja uz krāsns un domāja par to, ko viņš darīs, kad būs izaudzis liels. Rau, šodien viņš sacīja Elizabetes māmuļai, ka kļūs par politisko darbinieku. Un sacīja to ne pa jokam — jau sen viņš tā bija nolēmis. Bet kāpēc? Lūk, tāpēc, ka viņš ļoti vēlas būt tāds kā Vladimirs Iļjičs.

CITTAUTIEŠU SALIDOJUMS

Pie vārtiem atskanēja zvārguļu šķindas. Kas tad nu atbraucis? Mintiņš kā dzelts izskrēja uz ielas, Džen-nija joza viņam pakaļ. Pie mājas apstājās pajūgs. Tajā, atskaitot ormani, sēdēja divas sievietes un divi vīrieši.

— Paklau, zeņķi! — ormanis uzsauca. — Vai šeit dzīvo Petrova atraitne?

— Jā.

— Vai pie jums ir apmetušies trimdinieki?

Mintiņš nepaspēja atbildēt, kad pa vārtiem jau izdrāzās krustmāte Nadja un Vladimirs Iļjičs, bet viņiem sekoja Elizabetes māmuļa. Metās apkampienos ar atbraucējiem, un Mintiņš saprata, ka šie ir tie politiskie izsūtītie, kurus viņi jau sen gaidīja atbraucam. Tiklīdz ciemiņi bija ievadīti istabā, piebrauca otrs vezums, bet pēc tā — trešais. Ļaužu saradās pilna māja. Visur skanēja sarunas, un bija tāda jautrība kā nekad. Mintiņš vairs

neattapa, uz kuru skatīties un kurā klausīties. Visi bija interesanti, visi bija sirsnīgi un laipni ar viņu.

Un tikai pēc tam, kad visi bija padzēruši tēju un viens no atbraucējiem — viņu sauca par Bazili^5 — atvēra kastīti ar neparastām šaha spēles figūriņām, Min-tiņš atrada savu vietu. Viņš stāvēja pie galda un, acis nenovērsdams, raudzījās, kā Vladimirs Iļjičs un tēvocis Bazilis pārbīda no vienas vietas uz otru šīs apbrīnojami skaistās figūriņas. Kaut viņam būtu tādi zirdziņi! O, šeit taču ir arī karalis un karaliene, ir zilonis un kaut kādi torņi, ir bandinieki. Tik tiešām gluži kā pasakā.

Rau, Vladimirs Iļjičs pārbīdīja zirdziņu un strikti sacīja:

— Šahs!

— Bet kāpēc ne mats? — tēvocis Gļebs ierunājās, kas arī vēroja spēles gaitu.

Mintiņš labi pazina tēvoci Gļebu, jo tas bija atbraucis pie Vladimira Iļjiča jau toreiz, kad viņš dzīvoja pie Zir-janoviem. Tas bija laipns, jautrs tēvocis: viņš gan dziedāja, gan mērojās spēkiem ar Vladimiru Iļjiču.

— Nē, — Vladimirs Iļjičs attrauca, — izeja ir, bet stāvoklis tāds, ka skaidri draud mats.

— Pagaidiet, Vladimir Iļjič, ne tik strauji, — tēvocis Bazilis lūdza.

— Lai notiek! — Vladimirs Iļjičs atbildēja, atgāzdamies pret krēsla atzveltni. — Domājiet. Var jau būt, ka atradīsiet pareizo lēmumu.

— Izbeidziet, labie ļautiņi, šo partiju, neturpiniet spēli, — tēvocis Gļebs ieteica.

— Gļeb, paklusē brītiņu! Stāvoklis nav tik bezcerīgs, kā tev liekas.

— Tev taisnība: nekāda stāvokļa vairs nav. Partija

ir zaudēta, — tēvocis Gļebs sacīja. — Turpināt spēli — tas nozīmētu velti zaudēt laiku. Vai ne tā, Vladimir Iļjič?

— To Bazilis pats izlems. Es redzu, ka viņam atlikušas tikai divas iespējas...

— Pipari jums uz mēles! — Bazilis dusmojās.

— Nu, cienījamais, izdariet taču gājienu.

— Tūliņ, tūliņ iešu...

Taču tēvocis Gļebs tikai sacīja «tūliņ iešu», bet pats sēdēja un domāja. Pēdīgi viņš atmeta ar roku un piecēlās.

— Lai arī cik bēdīgi, bet būs vien jānoliek ieroči...

— Ko es tev teicu? — pasmiedamies vaicāja tēvocis Gļebs.

— Nekas, nekas. Redzēsim, kā tu uzveiksi spēlē?

Atbraukušie tēvoči pēc kārtas nomainīja cits citu,

bet Vladimirs Iļjičs arvien vēl sēdēja savā vietā un bez kavēšanās pārbīdīja figūras (tā viņš sauca šos ģigulī-šus). Mintiņš priecājās, ka neviens nespēja šai spēlē uzvarēt Vladimiru Iļjiču. Tas tikai ir ko vērts! Bet kā visi šie tēvoči kreņķējās! Kā lielījās, ka uzvarēšot! Ē, kas to deva! Krustmātes no sākuma par kaut ko savu sarunājās Elizabetes māmuļas istabā. Taču, paskat vien, arī viņas sanāk ap galdu un uzmanīgi seko spēlei. Krustmāte Nadja smiedamās saka:

— Volodja, proties jel godu: cilvēki ir atbraukuši ciemos, bet tu viņus apspēlē...

— Jā, diezgan! — pieceldamies no galda, Vladimirs Iļjičs saka. — Labāk mēs jums parādīsim mūsu — Su-šu-šu...

— Nē, tas vēl nav viss! — dedzīgi iebilst tēvocis Bazilis. — Mēs ar Gļebu pieprasām revanšu!

— Revanšu!

Visi jautri smejas, jo kaut kā sevišķi komiski tēvocis G]ebs izrunā šo vārdu — «revanšu».

Tikko bija saģērbušies un izgājuši ārā, te uzreiz pastnieks klāt. Kas tad nu? Pastu taču trešdienās nepieved. Varbūt, kā parasti, puisis vakar kaut ko piemirsis

atdot un atnesis šodien. Vladimirs Iļjičs pikti sarauca uzacis, pastnieka neakurātlba viņu ļoti kaitināja. Taču šoreiz izrādījās pavisam kas cits: pastnieks bija atnesis telegrammu. Vladimirs Iļjičs izlasīja to un priecīgi iesaucās:

— Draugi, brālis Mitja atbrīvots!

Visi metās apsveikt Vladimiru Iļjiču: spieda viņam rokas, apkampa viņu. Bet tēvocis Gļebs pat pacēla viņu gaisā un sāka griezties apkārt kā vilciņš. Mintiņš pieskrēja pie tēvoča Gļeba.

— Un mani?

Nu tēvocis Gļebs arī viņu izvirpi-nāja tā, ka viss ciems sāka griezties apkārt.

Kad Mintiņš nostājās uz kājām, viņam pat galva reiba, it kā viņš atrastos nevis uz zemes, bet torņa galā, ko šūpo mākoņi.

Cik jauki, kad sabrauc viesi! Tikai žēl, ka tas nenotiek bieži...

Viesi pastaigājās pa ciemu un tērgāja par kaut kādiem zirgiem, govīm, cūkām. Bet Vladimirs Iļjičs atkal un atkal apvaicājās tēvocim Gļebam par to biedru, kurš nošāvies. Ārkārtīgi žēl viņam bija tā trimdinieka un viņa līgavas, kas arī nezin kāpēc nošāvusies. Kad Mintiņš par to apvaicājās Elizabetes māmuļai, viņa paskaidroja, ka jauniete nošāvusies tāpēc, ka nespējusi panest katorgas dzīvi.

— Ļoti traģisks gadījums! — Vladimirs Iļjičs sūkstījās. — Es vēl arvien nespēju nomierināties ...

— Kāds soda mērs būs Dmitrijam Iļjičam?

— Grūti pateikt. Esmu pārliecināts, ka visa šī apsūdzība ir tīšuprāt uzpūsta. Taču Mitjam, neatkarīgi no tā, kāds būs soda mērs, durvis uz universitāti jau ir slēgtas. Un, kā redzams, uz ilgu laiku. Tas ir ārkārtīgi bēdīgi. Pat katastrofiski Mitjam, jo ārsta diplomu nav iespējams saņemt, nokārtojot eksāmenus eksterni, kā to izdarīju es. Mediķi nav juristi: viņiem nepieciešami anatomijas jomā savi teātri, klīnikas...

— Bet varbūt kaut kā nokārtosies?

— Noteikti nē. Te nevar būt divu domu. Universitātē viņi Mitjam neparko neļaus atgriezties. Pat arī tad ne, ja noskaidrotos, ka arests izdarīts kļūmes pēc.

— Nejaukā zemē mēs dzīvojam!

— Nē, Gļeb, mūsu zeme ir brīnišķīga! Bet iekārta tanī — pavisam draņķīga. Tieši to mums nāksies pārvērst citādu.

RUDMIESES UN KRIMILDES

— Nē, nē, pat nelūdziet mani! — ar abām rokām atgaiņādamies, Vladimirs Iļjičs sacīja, kad viņu kāds aicināja doties sēnēs. — Man nepatīk sēnes lasīt!

— Bet tu taču sacīji, ka Kokuškinā visa jūsu ģimene gājusi sēņot, — krustmāte Nadja iebilda.

— Jā gan, to mēs darījām. Taču visu šo gājienu pievilcība bija apslēpta nevis sēņu vākšanā, bet tur, ka mēs ar tēvu dziedājām aizliegtas dziesmas, lasījām dzejoļus. Sēnes bija tikai iegansts tām brīnišķīgajām pastaigām. Uz visu mūžu tās man atstājušas dvēselē apbrīnojami gaišas jūtas. Un vispār tie bija vislaimīgākie gadi mūsu ģibienes dzīvē. Kopš nomira tēvs, mums uzbruka cita par citu briesmīgākas nelaimes. Brālim Sašam piesprieda nāvessodu, māsa Oļa saslima ar tīfu un nomira...

— Kas tas ir — piespriest nāvessodu? — Mintiņš iejautājās, izdzirdis šos vārdus pirmoreiz.

Taču Vladimirs Iļjičs neatbildēja uz viņa jautājumu, bet runāja tālāk:

— Pēdējā vasarā Saša aizrautīgi vāca visādus tārpus un kukaiņus. Noņēmās ar varžu preparēšanu. Bet es skatījos uz viņu un domāju: nē, no brāļa neiznāks nekāds revolucionārs! Tomēr nepagāja ne gads, un viņš aizgāja bojā uz ešafota. Lūk, kas prata maz runāt, bet daudz darīt! Mums visiem viņa piedalīšanās sazvērestībā pret caru bija ārkārtīgi negaidīta. Ja tēvs būtu dzīvs, es

nespēju pat iedomāties, kā viņš to pārciestu. Māte ar visu savu lielo gribasspēku — arī viņa atgriezās no Pēterburgas pēc Sašam izpildītā nāvessoda pavisam sirma... Starp citu, es piemirsu jums pastāstīt. Tas bija pērn. Es atšķiru kādu laikrakstu un lasu, ka Maskavā mirusi Marija Aleksandrovna Uļjanova. Man vai sirds pārstāja pukstēt: mana māte! Grūti pat izteikt, ko es pārdzīvoju, iekams noskaidrojās, ka mirusi kāda svešiniece ar tādu pašu vārdu un uzvārdu. Un vajadzēja arī gadīties tādai sakritībai...

— Jā, Marija Aleksandrovna ir izcila sieviete, — Elizabetes māmuļa sacīja. — Es dziļi noliecu galvu viņas priekšā. Un man ir gaužām žēl, ka viņa nevarēja atbraukt uz šejieni. Te viņa garīgi atspirgtu. Ir taču tā, ka mātes sirds visvairāk sāp par tiem bērniem — kaut arī viņi būtu jau pavisam pieauguši — kuriem visgrūtāk klājas pasaulē...

— Ja Mitju nebūtu arestējuši, viņa noteikti būtu atbraukusi, — Vladimirs Iļjičs teica. — Tāds ir viņas raksturs: ja kaut ko ir nodomājusi, tad neatlaižas, kamēr to izdara.

— Arī jūs esat mats matā kā māte, — pasmīnēdama ierunājās Elizabetes māmuļa. — Ja iecērtaties, tad ir ar diviem zirgiem jūs neizkustinās no vietas.

— Nu labi! — pēkšņi Vladimirs Iļjičs apņēmīgi un moži sacīja. — Es iešu sēņot. Tikai nedusmojieties, ja es jums salasīšu suņu sēnes.

— Es jums parādīšu, kādas jālasa, — Mintiņš apsolījās. — Es zinu, kuras ir indīgas un kuras derīgas.

— Tad jau lieliski! Sagatavojiet tikai grozus.

— Volodja, ja tev netīkas, tad mēs ar māmiņu iesim vienas pašas, — krustmāte Nadja ierosināja. — Tu vari doties uz savu ķikutu medībām...

— Nē, diezgan! Nav vajadzīgi nekādi ķikuti, mēs iesim tikai sēņot. Vai ne, tēvoci Mintiņ?

— Jau sen tā vajadzēja, — cienīgi atbildēja Mintiņš.

— Citādi jūs novazājaties pēc tiem ķikutiem, bet ziemā nekā nebūs ko ēst...

— O, Mintiņ, tu esi saimniecisks vīrs, — Vladimirs Iļjičs attrauca, jautri smiedamies.

— Kā tad citādi? Mēs ar māmiņu jau esam piesālī-juši veselu mucu ar rudmiesēm, bet jūs vienmēr ejat tikai uz ķikutiem. Būtu vismaz meža pīles vai rubeņus šāvuši, bet nē — ķikutus. Nu, kāds tur labums no ķikutiem? Ne spalvu, ne gaļas. Tikai tas garais knābis kā īlens. Turklāt to knābi pat suņi neēd.

— Sadod viņam, Mintiņ, sadod! — tikko valdīdama smieklus, Elizabetes māmuļa skubināja. — Ved viņu vienreiz pie prāta un sajēgas...

— Pie prāta un sajēgas ved ar siksnu, — Mintiņš stingri bilda. — Bet es pagaidām tikai aizrādu...

— Ja tas nelīdzēs, tad tu ķersies pie siksnas? — nevaldāmi smiedamies, Vladimirs Iļjičs jautāja. — Nu nē, es negaidīšu uz šo vēsturisko notikumu, jau šodien pat iešu ar jums sēnēs!

Un viņi aizgāja, bija taču tā: ja Vladimirs Iļjičs kaut ko sacījis, tad tam arī tā jānotiek. Paņēmis grozus, nažus, pīrādziņus pusdienai un pienu, Vladimirs Iļjičs ierosināja darīt tā: aiziet līdz Dzērvju kalniņam, tur atpūsties uri tad nākt mājās. Vai tikai Elizabetes māmuļa pārlieku nepiekusīs, jo līdz Dzērvju kalniņam ir teju pat četras verstis. Taču Elizabetes māmuļa apgalvoja, ka sēņojot varot gluži nemanot nostaigāt pat simt verstu. Tad Vladimirs Iļjičs uzrakstīja vēstulīti un aizsūtīja to ar Min-tiņu Oskaram. Mintiņš aizdieba, ko kājas nes.

Tēvocis Oskars bija mājās. Viņš sēdēja pie sava mazā galdiņa un no vara pieckapeiku gabala izvīlēja gredzenu. Izlasījis vēstulīti, tēvocis teica, ka pievakarē viņš kopā ar Sosipatiču iešot sēņotājiem pretī. Lai tikai viņi salasot pēc iespējas vairāk sēņu.

Līdzko bija aizgājuši līdz mežam — līdz turienei bija kādas pusotras verstis —, tūdaļ visiem acis vien sāka šaudīties visapkārt: tik daudz bija sēņu! Mintiņš aizrau-

līgi skraidīja no viena rudmiešu pudura pie otra. Vladimirs I]jičs no sākuma tās ievāca vienaldzīgi, bet, jo dziļāk ieklīda mežā, kur sēnes parādījās cita par citu skaistākas, jo vairāk aizrāvās, kā krustmāte Nadja sacīja, padevās «sēņu trakumam». Viņš ar Mintiņu sacentās, kurš ātrāk, un bija pagalam apbēdināts, kad ķipars viņu apsteidza, turpretī staroja priekā, kad pašam laimējās atrast kādu neparastu sēni.

— Tā ir mana! — viņš sauca jau iztālēm, pamanījis skaistu sēni.

— Nē, mana! — Mintiņš kliedza un pa galvu pa kaklu traucās pie tās pašas sēnes.

Taču, nogriezis to, viņš atdeva skaistuli Vladimiram Iļjičam, augstsirdīgi paskaidrodams:

— Tā ir jūsu, es tikai pajokoju ...

— Bet šī atkal tava, — Vladimirs Iļjičs atbildēja, atdodams savu sēni. — Es arī pajokoju. Rādi šurp, cik tev tur ir? O-o! Tu taču, tēvoci Mintiņ, mūs visus jau esi pārspējis. Nē, tā vis nebūs! Man arī jāpacenšas.

Mintiņam patiešām bija visvairāk sēņu, kaut gan viņš pats nevarēja saprast, kā tas gadījies. Viņam ne prātā nenāca, ka Vladimirs Iļjičs, visu laiku mēģinādams apsteigt viņu, lai sēni pievāktu pirmais, pēc tam pamanījās iemest rudmieses Mintiņa grozā, līdzko zēns bija novērsies. Tiesa gan, viņš ievēroja, ka Vladimirs Iļjičs jo sevišķi, šķelmīgi uzlūko viņu, taču nesaprata, kāpēc.

Klāt bija arī Dzērvju kalniņš. Sosipatičs bija stāstījis, ka šeit tieši ap šo laiku, lidodamas uz siltajām zemēm, mēdzot pārnakšņot dzērves. Un kur gan citur lai tās nakšņotu, ja ne šeit? No šejienes, no Dzērvju kalniņa, ir saredzams viss: gan Sajānu kalni — rau, to virsotnes kā balti mākoņi vīd zilgajā dūmakā —, gan Jeņiseja ar visām tās salām un attekām. Bet tur, rau, Suša spīgo saulē kā strautiņš: tik niecīga tā izskatās.

— Vladimir Iļjič, paskat! Paskat, kur dzērves! — Mintiņš iegavilējās, pamanījis augstu gaisā dzērvju kāsi.

— Paslēpsimies, citādi tās ieraudzīs mūs un aizlidos garām.

— Ē, Mintiņ, — Vladimirs Iļjičs sacīja. — Tās šoreiz te nenolaidīsies. Pārāk augstu lido un pārāk steidzas. Jo tām priekšā ir |oti tāls ceļš.

— Kāpēc tās tik žēli krūklina, it kā raudātu?

— Grūti šķirties no dzimtās puses. Bet palikt nav iespējams: ziemā uznāks bargs aukstums, var nosalt, — novērsdams acis no dzērvēm, Vladimirs Iļjičs paskaidroja. Liela laime ir spārni: tikai pacelies gaisā un lido!

— Nu jā, es arī tā domāju, — Mintiņš sacīja. — Kāpēc gan dievs cilvēkiem nav piešuvis spārnus? Kaut kādai stulbai vistai ir doti spārni, lai gan tai nepavisam tie nav vajadzīgi, bet man nav.

— Cilvēkam, Mintiņ, ir spārni, — Vladimirs Iļjičs iebilda.

Mintiņš aizdomīgi paskatījās uz viņu: atkal joko? Taču Vladimirs Iļjičs lūkojās uz Mintiņu tāpat, kā viņš lūkojas uz papīra lapu, kad raksta kaut ko, — domīgi, piemiedzis acis...

— Vai jūs runājat par tiem, kas uzgleznoti baznīcā? Jūs neejat baznīcā, tāpēc arī nezināt, bet es zinu. Pat Kristus bez spārniem pie krusta piesists ar naglām par to, ka neklausījis tēvu un māti. Turpretī visi tie eņģeļi dienā lidinās svētbildēs, bet naktī pa visu pasauli. Māmiņa teica, ka viņi bijuši arī pie mums, bet es tai brīdī saldi gulējis.

Pamanījis Vladimiru Iļjiču ironiski smīnam, Mintiņš jautāja:

— Vai jūs neticat? Nu tad sakiet — kur man ir spārni? Nav taču to...

— Nē, ir gan. Tie tev atrodas šeit, — Vladimirs Iļjičs teica, piebakstīdams ar pirkstu Mintiņam pie pieres.

— Galvā? — Mintiņš bezgala brīnījās. — Kādas blēņas jūs runājat! No galvas aug tikai ragi. Un arī tad nevis cilvēkiem, bet vēršiem un auniem!

— Ak, Mintiņ! — Vladimirs Ijjičs jautri iesmējās. — Tu vēl esi mazs. Tomēr liec aiz auss, ka pasaulē nav nekā spārnotāka par cilvēka galvu. Tu paaugsies mazliet, tad pats sapratīsi...

Vladimirs Iļjičs pagriezās pret Elizabetes māmuļu un vaicāja:

— Nu, ko darīsim? Gaidīsim pajūgu vai iesim kājām uz ciematu?

Nolēma grozus atstāt Dzērvju kalniņā un vēl mazliet paieties pa mežu. Elizabetes māmuļai un krustmātei Nad-jai gribējās katrā ziņā pārvest mājās pilnus grozus ar sēnēm. Un, kamēr Sosipatičs ar Oskaru atbrauca pretī, sēņu bija salasīts tik daudz, ka nekur likt. Elizabetes māmuļai vajadzēja noņemt priekšautu — nelaidīs taču mantu vējā — un sēnes salikt tajā.

Pirmajā reizē gandrīz ar varu Vladimiru Iļjiču piedabūja nākt līdzi uz mežu sēnēs, bet vēlāk viņš jau pats bieži vien vedināja iet sēņot. Un pats lasīja sēnes tik aizrautīgi, ka grūti bija dabūjams ārā no meža. Dažkārt visi jau bija noguruši, arī saule jau rietēja, bet viņš vēl steidzās no vienas rudmieses pie otras. Toties viņi piesā-līia pulka sēņu — veselu mucu! Turklāt nevis tādu, kāda b?ja Mintiņa mātei, bet divreiz prāvāku.

BRĪNUMPUTNA SPALVA

Tuvojās rudens, un Sosipatičs arvien biežāk gāja uz taigu. Tā viņš mēdza sacīt: «Šodien es gāju uz taigu.» Taču patiesībā viņš uz turieni brauca ar pajūgu. Zirgs viņam bija maza auguma, izdēdējis un nespēcīgs. Un nepiederēja viņam. Sosipatičs to bija dabūjis no pagasta pret kaut kādu parakstu. Un viņš centās pierunāt Vladimiru Iļjiču: pirksim par abiem kopā barību, un abi arī brauksim. Sak, mums katram būs puszirga. Un Vladimirs Iļjičs gandrīz bija ar mieru. Taču vienreiz viņš kopā

ar Sosipatiču brauca uz Perova ezeru un, atgriezies no turienes, jautri sacīja krustmātei Nadjai:

— Nu, Nadja, tu vari mani apsveikt!

— Vai atpakaļ nāci kājām?

— Uzminēji! Izrādījās, tas «puszirgs» ir tik nobraukts, ka mēs līdz Perova ezeram klimperējām gandrīz trīs stundas. Bet tur ir kādas astoņas verstis. Kājām es mēdzu aiziet līdz turienei pa stundu ar astīti. Ja mēs ar Ivanu Osipoviču brauktu ar šo puszirgu uz taigu, tad atgrieztos varbūt tikai nākamajā gadā.

— Tātad brauciens uz taigu atlikts?

— Nekādā ziņā! Nodzīvot trīs gadus Sibīrijā un neaizbraukt medībās uz taigu? Nē, mēs noteikti brauksim. Turklāt vistuvākajās dienās.

Taču arī ar labu zirgu braucienam uz taigu bija nepieciešamas vismaz divas dienas. Vladimirs Iļjičs vēlējās, lai arī krustmāte Nadja redzētu taigu, bet viņa neuzdrīkstējās tik tālu braukt. Pats galvenais: Elizabetes māmuļa kurnēja uz viņu. Sak, vai tā ir sievietes darīšana — klaiņot pa taigu? Tad jau medniekiem tik vien būtu rūpju kā apsargāt viņu. Bez tam — kur gulēšana? Zem koka? Bet ja mednieki paies nostāk un viņai uzbruks kāds zvērs — kaut vai tas pats lācis. Šo zvēru, kā stāsta Sosi-patičs, taigā esot tikpat kā ciematā suņu. Ko tad viņa darīšot?

— Es arī ņemšu līdzi bisi, — krustmāte Nadja sacīja, smaidīdama tā, kā vienīgi viņa prata — tikai ar lūpām.

— Ko tu ar bisi darīsi?

— Šaušu!

— Uz ko tad?

— Uz lāci.

— Ak kungs un dievs! — Elizabetes māmuļa sasita plaukstas. — Mintiņ, kā tev šķiet: vai krustmāte Nadja varētu nošaut lāci?

— Nezinu, — Mintiņš izvairīgi atbildēja, nodurdams acis. Viņš neticēja, ka krustmāte Nadja spētu nošaut lāci, taču zēnam negribējās sarūgtināt krustmāti.

— Nu, bet tu pats — vai nošautu lāci? — māmuļa taujāja.

— Kāpēc gan ne: dodiet tikai bisi!

— O! Jau ir divi mednieki! Nabaga lāči: šie bēdulīši pat sapnī nenojauš, kāds posts viņus gaida, — Elizabetes māmuļa tērgāja, sērīgi nogrozīdama galvu. — Nu brauciet arī. Es jums vēl pīrādziņus piecepšu piecus maisus.

— Kāpēc tik daudz? — Mintiņš brīnījās.

— Lai lāči saēstos pīrādziņus un neaiztiktu jūs.

Pēc šādas vārdu apmaiņas ar Elizabetes māmuļu sarunas par taigu apklusa uz vairākām dienām. Bet tad Sosipatičs atgriezās no taigas, atnesa Vladimiram Iļji-čam ciedru čiekurus, krustmātei Nadjai upenes, Elizabetes māmuļai nošautās stirnas gaļas gabalu. Visi kāri klausījās nesteidzīgajā Sosipatiča stāstījumā par viņa piedzīvojumiem taigā. Tikmēr ikviens lupināja ciedru riekstus. Rokas visiem kļuva lipīgas no sveķiem, istabā smaržoja pēc priedēm. Un Mintiņš, klausīdamies Sosi-patičā, jutās tā, it kā viņš sēdētu nevis istabā, bet taigā.

— Eju vienreiz, — Sosipatičs stāsta, — un skatos: kāds māj man ar roku. Cilvēks nav redzams, bet roka te paceļas, te nolaižas. Ko tas nozīmē? Es nostājos aiz koka. Taigā, jūs zināt, visbīstamākais zvērs ir cilvēks. Jo iaiga, māmuļa, visus pieņem, visus sevī glabā. Vienalga, vai tu būtu slepkava, ļaundaris vai vecticībnieks^6 — tai visi — tāpat kā mātei bērni — vienlīdz mīļi. Tad nu tā. Es stāvu aiz koka un skatos... Māj atkal. Nu domāju, divreiz nav jāmirst. Iešu. Varbūt cilvēku jau dzīvība atstāj, varbūt tik vien spēka atlicis kā pamāt ar roku? Jo vienu mūsu mednieku lācis tik tālu samušījis, ka vēl šobaltdien viņš nespēj ne vārda pateikt. Tad nu es paņēmu bisi šaušanas gatavībā. Sargies pats, tad dievs tevi sargās. Gāju, baidīdamies pat elpot. Un ko es ieraudzīju? Aiz liela skudru pūžņa tup lācis. Un tā lūk:

šis iebāž pūznī ķepu, pēc tam pakrata to gaisā, lai nobirst gruži, un nolaiza skudras no ķepas. Man pat smiekli uznāca: nu, es domāju, pārlieku tu, bendesmaiss, esi izbadējies, ja jau ķeries pie skudrām. Es notēmēju un kā sprūdīju vaļā! Tad šis — ticiet vai neticiet — kūleņu kūleņiem aizvēlās kādas piecas asis, iekams atstiepa kājas...

Un ko jūs ar to darījāt? — krustmāte Nadja ievaicājās.

— Nodīrāju ādu un no gaļas paņēmu, cik jaudāju aiznest.

— Vai lāča gaļa ir garšīga?

— Nav slikta. Tiesa gan, ja to cep, tad mazliet smird pēc suņa taukiem. Turpretī, ja vāra, tad nekas nav manāms. Es kādreiz atnesīšu, ja jums tiktos nogaršot.

Brieži, lāči un stirnas, sabuļi un vāveres, medņi un meža irbes — mans dievs, kā tikai nav šajā teiksmainajā taigā! Un Mintiņš būtu vislaimīgākais cilvēks, ja viņam izdotos paskatīties uz taigu kaut ar vienu aci. Taču tas ir neiespējams sapnis: ja jau Elizabetes māmuļa pat krustmāti Nadju nelaiž, tad par viņu, puikiņu, nav nemaz, ko runāt. Ari māte viņu nelaistu un Vladimirs Iļjičs neņemtu līdzi. Taču, ja viņš, Mintiņš, aizbrauktu uz turieni, tad, kas zina, varbūt noķertu pat brīnumputnu. Jo Sosipatičs sacīja, ka taigā dzīvojot arī brīnumputni. Bet tik nomaļās vietās, tik nepieejamos biezokņos, ka tikai ar zeltkrēpju zirdziņu varot nokļūt pie tiem. Taču Mintiņam ja ne visu brīnumputnu, tad vismaz vienu spalvu vajadzētu dabūt rokā. Arī tas pagaidām būtu jauki.

Ilgi viņi sarunājās par taigu, ilgi posās ceļā, taču visam reiz pienāk gals — tomēr aizbrauca. Un tikai divi vien: Vladimirs Iļjičs ar Sosipatiču, bet krustmāti Nadju un Mintiņu neņēma līdzi. Elizabetes māmuļa bija pilnīgi apmierināta, krustmāte Nadja arī neskuma, turpretī Mintiņš gan dusmojās mazliet, taču centās šīs dusmas slēpt. Neviens nebija solījies ņemt viņu līdzi, tātad nav arī

uz ko piktoties. Nu, bet tas, ka viņam bezgala kārojās braukt, — tas vēl nebija viss. Ja ikviena viņa vēlēšanās piepildītos, tad viņam jau būtu gan brīnumputns, gan zeltkrēpju zirdziņš un vēl daudz kas cits, pēc kā viņš var tikai ilgoties, ko var tikai sapnī skatīt.

Sosipatičs un Vladimirs Iļjičs aizbrauca ļoti agri, tā ka Mintiņš viņus pat nepavadīja — aizgulējās. Pirmajā dienā zēns gaužām mocījās, ka nebija paņemts līdzi. Pēc tam sāka prātot, ar kādu ieguvumu viņi atgriezīsies no taigas, ko viņam atvedīs. Vai brīnumputnu? Nē, diezin vai to laimēsies saķert. To taču, kā Sosipatičs teica, bez zeltkrēpju zirdziņa neesot iespējams atrast. Ja nu vienīgi Vladimirs Iļjičs kaut ko izdomātu. Viņš ir tik daudz grāmatu izlasījis. Gudrāka cilvēka par viņu varbūt visā pasaulē nav. Pat tēvs apgalvo: ja politiskais izsūtītais Uļjanovs ir uzrakstījis lūgumrakstu, tad nekāda tiesa vairs nav bīstama. Viņš, kā tētis saka, visiem tiesas vīriem cauri redz. Un, ja jau Vladimirs Iļjičs redz cauri tiem tiesas vīriem, kuri sēž kaut kādā Minusinskā vai pat Krasnojarskā, tad viņam viegli redzēt cauri arī visai taigai. Tātad — pamanīt arī brīnumputnu.

Šīs priekšnojautas nepievīla Mintiņu: Vladimirs Iļjičs viņam atveda no taigas brīnumputna spalvu. Kad Mintiņš ieraudzīja, cik tā liela, skaista un saulaina, viņš pat savām acīm vairs nespēja ticēt: vai tiešām tas nav sapnis.

— Vai brīnumputns aizlidoja prom? — Mintiņš iejautājās, saudzīgi saņemdams spalvu no Vladimira Iļjiča rokām un baidīdamies uz to pat elpu uzpūst.

— Jā, Mintiņ, pagaidām aizlidoja, — pasmaidīdams atbildēja Vladimirs Iļjičs. — Taču tas tālu no mums neaizmuks. Mēs to, draudziņ, noķersim. Nu, Elizabete Vasiļjevna, saņemiet trofejas. Es tik daudz meža irbju nomedīju, ka gaļas pietiks veselam mēnesim. Ai, Nadja, kas tur par medībām! Kāds tur pirmatnīgs dabas krāšņums! Es staigāju kā apburts. Nē, noteikti, bez vārda runas arī tev jāaizbrauc uz taigu. Man pašreiz ir tāda sajūta, it kā es būtu bijis pavisam citā, patiešām teiksmainā pasaulē, ko apdzīvo gan brīnumputni, gan meža gari, gan citi pasakaiņi!

Uz istabaugšas Mintiņš glabāja visu savu mantību, jo tur, atskaitot viņu pašu, neviens cits nelīda. Tur bija gan daudzkrāsaini akmentiņi, kas atrasti Šušas un Jeņi-sejas krastos, gan veci pakavi un zīmoglakas gabaliņi — tos viņš savācis pie Vladimira I|jiča —, gan arī vilka zobs, zaķa ļipa un ciedru čiekuri, pilni ar riekstiem, — tos viņam bija iedevis Sosipatičs — un pat bises patrona. Arī Sosipatiča dāvana. Tiesa kas tiesa, patrona bija ieplīsusi, toties spīdēja kā no zelta. Protams, pēc tam, kad Mintiņš to bija nospodrinājis ar ķieģeli tā kā māte patvāri. Un, lūk, šajā patronā kā ziedu zelta vāzē Mintiņš ievietoja brīnumputna spalvu. (Īstenībā tā bija fazāna spalva.) Viņš labi atcerējās, ka brāļi nogalināja Ivanu caradēlu un atņēma viņam brīnumputnu, tāpēc Mintiņš arī nolēma krāšņo spalvu paslēpt savā mantnīcā, nevienam to nerādīt, kaut gan viņam ļoti gribējās palielīties citu zēnu priekšā. Labāk lai tā glabājas šeit, bet, kad viņš uzaugs liels, tad, paņēmis šo spalvu, atradīs arī brīnumputnu, kā to atrada Ivans caradēls.

Tad viņam būs arī zeltkrēpju zirdziņš. Būs viss, ko vien viņš vēlēsies...

ETĪDES UN ZOBI

Vladimiram Iļjičam sāpēja zobi. Viņš vairākas dienas neizgāja no istabas, viņa vaigs bija pārsiets. Elizabetes māmuļa vārīja kaut kādas zāļu tējas, Vladimirs Iļjičs viebdamies skaloja ar tām muti, taču tas viņam nepalīdzēja. Krustmāte Nadja nu ieteica Vladimiram Iļjičam braukt uz Minusinsku un izraut slimo zobu. Šai ziņā arī Vladimirs Iļjičs bija vienisprātis. Turpretī Zausai-lovs — negantnieks tāds! — nelaida viņu nekur bez rakstveida atļaujas.

— Man nav nekas pretī, ka jūs braucat uz Minusin-sku, — Zausailovs sacīja, liekulīgi smaidīdams. — Manis pēc — laipni lūdzu. Taču ir pavēle: bez ispravņika rakstveida atļaujas — ne soli no ciemata ārā!

— Es zinu šo pavēli. Bet es jums lūdzu laiku ne ilgāku kā braucienam uz medībām. Rīta agrumā aizbraukšu un naktī atgriezīšos.

— Ticu, tomēr pavēli pārkāpt nedrīkstu, — Zausailovs atkārtoja savu. — Un tas, ka es ļauju jums doties medībās — to grēku es uzņemos uz savas sirdsapziņas. Citos ciemos, kā jūs droši vien esat dzirdējis, politiskajiem izsūtītajiem pat bises atņemtas. Trimdiniekiem nav atļauts turēt šaujamieročus. Kas tad jums tur pavisam: aizbēg un tikpat kā zemē iegrimis. Bet mums jāatbild! Tiesas priekšā. Tā nu iznāk: ja neesi politisko kārtīgi uzmanījis, sēdi, ačka, viņa vietā. Nu, ko tad es darītu, ja man atņemtu šito te «siļķīti»? — norādīdams uz zobenu, Zausailovs zūdījās. — Tā taču ir mana vienīgā iztikas gādniece...

— Labi! — Vladimirs Iļjičs pārtrauca. — Es rakstīšu apriņķa policijas priekšniekam.

— Prātīga valoda! — Zausailovs priecīgi izsaucās. — Tiklīdz pienāks atļauja, es tai pašā mirklī palaidīšu jūs...

— Vai jūs dienējāt par feldfēbeli? — Vladimirs Iļjičs stingri noprasīja.

— Tieši tā! — Zausailovs pēkšņi noskandēja, it kā viņa priekšā atrastos nevis Vladimirs Iļjičs, bet bargais apriņķa policijas priekšnieks.

— Vai zaldātus sitāt?

— Hā... — Zausailovs neveikli iesmējās. — Bez tā taču ... ha ... kāds gan būtu dienests ...

— Un reizēm arī jums tika pa ādu?

— Nu, ha... Bez tā arī, ha... nevar iztikt...

Vladimirs Iļjičs novērsās no Zausailova, it kā viņam

būtu pretīgi to uzlūkot. Piegājis pie loga, viņš bungāja ar pirkstiem pa stiklu un klusēja. Mintiņš zinaja: Vladimirs Iļjičs tā darīja, kad viņam kaut kas |oti derdzās. Zausailovs pārstāja smaidīt un pēkšņi izbīlī, it kā tikai tagad apjēdzis būtību, par ko viņš runājis, ievaicājās:

— Kāpēc jums tas jāzina?

— Tāpat vien, — nepagriezdamies atpaka], Vladimirs IJjičs atbildēja balsī, kurā bija sadzirdams atklāts nicinājums. — Ir taču jāzina, ar kādu cilvēku tev darīšana.

— Hi...hi... — pūlēdamies savilkt savu pietvīkušo seju smaidā, Zausailovs «hihināja», jo skaidri nezināja, ko viņam darīt: smieties vai dusmoties. — Hi... Tiesa gan...

— Es nedrīkstu jūs ilgāk aizkavēt, uradņika kungs,— pāriedams no loga pie pults un ņemdams rokā rakstāmspalvu, Vladimirs Iļjičs sacīja.

— Es jau eju-u... — atmuguriski atkāpdamies uz durvīm, burkšķēja Zausailovs. — Eju-u...

Un viņš gāja prom. Taču Elizabetes māmuļas istabā palēnināja soli un jautāja, sazvērnieciski čukstēdams un bailīgi atskatīdamies uz Vladimira Iļjiča istabas durvīm:

— Elizabete Vasiļjevna, vai jūs neliksiet atsūtīt teļa gaļiņu? Ir gluži svaiga, no labi barota lopiņa. Pats galvenais — pavisam lēta. Jūsu laipnībai par godu es atdošu pat lētāk nekā pārdevu pagājušajā nedēļā.

— Nu, atsūtiet.

— Cik daudz?

— Mārciņas trīs!

— Tik vien?

-— Kur mēs vairāk liksim?

— Ha... Nu, tad jau... Varbūt ņemsiet oliņas?

— Atsūtiet pārdesmit gabalu.

— Lai notiek... Viss tiks nekavējoties piegādāts...

Beidzot Zausailovs nošķindināja piešus un devās

projām, izmanīgi pieturēdams savu iztikas gādnieci «siļ-ķīti». Bet Elizabetes māmuļa pukojās:

— Ak vai, kā viņš man ir apriebies ar savu teļa gaļu!...

Ir zobi sāpēja Vladimiram Iļjičam, ir garastāvoklis bija draņķīgs. Viņš ar nepacietību gaidīja grāmatu, ko pats bija sacerējis, bet pastnieks to nenesa un nenesa.

— Laikam gan būs krusts jāpārvelk manai grāmatai, — Vladimirs Iļjičs sūkstījās, pārskatīdams jauno pastu. — Ja nekas nebūtu atgadījies, «Etīdes»[7] jau būtu šeit. Skumji gan, pat gaužām skumji, bet ko lai dara...

— Es arī tā domāju: kaut kas nav labi, — krustmāte Nadja bilda un, bridi klusējusi, sāka mierināt Vladimiru Iļjiču, maigi uzsmaidīdama. — Taču tu, Volodja, pārāk nebēdājies, jo gadās visneparastākie kavēkļi. Kā biedri mums raksta, kāda grāmatiņa nogulējusi cenzūrā veselu gadu...

— Ne visai patīkams mierinājums, — Vladimirs Iļjičs pasmaidīja. — Bet ko lai dara: pagaidīsim vēl. Jo sevišķi tāpēc, ka mums nekas cits neatliek.

Apriņķa policijas priekšnieks atsūtīja atļauju braucienam uz Minusinsku. Izsniegdams Vladimiram Iļjičam šo dokumentiņu, Zausailovs staroja priekā tā, it kā viņš pats būtu atļāvis braukt. Tomēr palūdza parakstīties grāmatā. Bet, iedams projām, viņš atkal piedāvāja Elizabetes māmuļai teļa gaļu. Taču viņa atteicās, aizbildinādamās ar to, ka Vladimirs Iļjičs aizbrauks, bet cits neviens teļa gaļu neēd.

Apriņķa policijas priekšnieks Vladimiram Iļjičam braucienam uz Minusinsku bija atvēlējis tikai trīs dienas. Dažkārt medībās viņš bija uzkavējies pat ilgāk. Varbūt tāpēc uz šo braucienu visi skatījās tā, it kā viņš dotos nevis uz Minusinsku, bet uz Perova ezeru, kur, pēc Vladimira Iļjiča stāstījuma, esot tik brīnišķīga zaru telts, kurā varot dzīvot, cik vien patīk.

Vladimirs Iļiičs aizbrauca uz Minusinsku, kā Minti-ņam šķita, ļoti drīz. Varbūt tāpēc, ka Mintiņš bija gaužām aizņemts: viņš gāja ar māti lasīt dzērvenes uz purvu, kur Vladimirs I]jičs bija šāvis ķikutus. Šo vietu tā ari sauca — Ķikutu purvs. Vladimirs Iljičs atveda Mintiņam no pilsētas konfektes un piparkūkas. Bet zobs, kā viņš jokodamies apgalvoja, kaut arī izrauts, tomēr vēl sāpot. Krustmāte Nadja mierināja viru, ka sāpot smaganas.

Atnāca Zausailovs ar savu neiztrūkstošo grāmatu, kurā Vladimiram Iļjičam un krustmātei Nadjai katru rītu un vakaru bija jāparakstās. Uradņiks smaidīdams noprasīja:

— Atbraucāt gan?

— Jā gan! — viņam pielāgodamies, Vladimirs Iļjičs atbildēja. — Vajadzēja vēl pāris dienu ilgāk palikt. Tomēr, atcerēdamies, cik stingru rājienu man izteica ispravņiks pēc jūsu slepenās apsūdzības par patvaļīgu braucienu uz Minusinsku, es nolēmu šoreiz atgriezties laikā. Piedodiet, ka līdz ar to esmu laupījis jums prieku iesniegt par mani vēl vienu slepenu apsūdzību.

— Ha-ha, ko tad es... — Zausailovs neveikli iesmējās. — Manis pēc jūs varat kaut vai pavisam braukt no šejienes projām. Lai tikai būtu uz to priekšniecības atļauja. Turpretī, kad ir pavēlēts nelaist, tad mans pienākums ir pavēli izpildīt. Redz, veca patiesība saka: sargies p^ts, tad arī dievs tevi sargās. Minusē bija valdības grožus palaiduši vaļīgāk, un kas iznāca? Aizbēga šopavasar politiskais izsūtītais Raičins. Viņš nozudis bez pēdām, bet mūsu amata brālim jāiet vai kārties vai dzīvam jāliekas zārkā. Tālab mums gribot vai negribot nav jātaupa soļi un ir jātur acis vaļā. Esiet tik laipns un parakstieties par ierašanos. Pateicos. Bet Minusē atkal jauni stiķi: vecie politiskie noziedznieki, tie, kas uz nelaiķi ķeizaru — brīvības devēju — metuši bumbas, pēkšņi atteikušies pabakstīties kontroles grāmatās. Nu, kāpēc tāds niķis? Viņi tikai lieku stingrību radīs pret sevi.

— Atvainojiet, Zausailova kungs, mani gaida darbs, — Vladimirs Iļjičs pārtrauca sava uzrauga tērgas. — Es ceru, ka vakarā jūs nepiemirsīsiet atnākt?

— Katrā ziņā!

— Gaužām priecāšos, jūs atkal redzot.

Pagāja dienas, bet Vladimira Iļjiča zobi nepārstāja sāpēt. Viņš sacīja:

— Man ir tāda sajūta, ka Minusinskas zirgudakteris nebūs izrāvis īsto zobu.

— Ko tu runā? — krustmāte Nadja bija pārsteigta. — Tas nevarētu būt!

— Viss, Nadja, var būt. Labi vēl, ka es, neuzticēdamies tam zirgudakterim, jau no Minusinskas nosūtīju lūgumrakstu gubernatoram, lai viņš man atļauj zobus paārstēt Krasnojarskā. Citādi šīs sāpes man nepagalam neļauj strādāt.

— E, maz cerību, ka tev atļaus braukt uz Krasno-jarsku, — krustmāte Nadja bilda.

— Dzīvosim — redzēsim. Drīz vajadzētu pienākt atbildei. Nu, kā tu domā, Nadja, vai nenosūtīsim Vebu^8grāmatas tulkojumu tieši uz Pēterburgu?

Tā kā krustmāte Nadja klusēja, laikam nezinādama, ko atbildēt, Vladimirs īļjičs turpināja: — Es nojaušu, kāpēc tu klusē: ja manuskriptu nosūtīsim tieši uz Pēterburgu, tas modinās tur nemieru, jo tas ir diezgan nedroši. Mūsu tulkojums var nonākt policijas rokās. Tad nekādā ziņā šī grāmata netiktu nodrukāta. Bet ko lai dara? Kamēr bandrole aizrāpotu pamazītiņām līdz Maskavai, kamēr mūsu biedri to pārsūtītu uz Pēterburgu, manuskripts nepienāktu termiņā, kāds paredzēts līgumā. Ir taču atlikušas tikai divas nedēļas...

— Nu tad sūtīsim tieši, — krustmāte Nadja bija vienisprātis. — Tas tomēr būs labāk nekā mums kļūt par līguma lauzējiem ...

OSKARS UN SKRĪVERIS

Piles jau bija aizlidojušas uz siltajām zemēm, un sākās rubeņu un irbju medības. Krustmāte Nadja smaidīdama sacīja, ka rubeņi un irbes esot labdzimtīgi putni, jo pēc tiem nevajagot līst purvos kā pēc pīlēm. Līdzko Vladimirs Iļjičs tam piekrita, krustmāte Nadja teica:

— Nu re, cik jauki! Tas nozīmē, ka es iešu jums līdzi medībās.

Elizabetes māmuļa īgni pablenza uz krustmāti Nadju, taču nekā neiebilda. Sāka posties uz medībām. Te nu rīta agrumā pie mājas piebrauca Sosipatičs, Prominskis un Oskars. Redzēdams, ka Prominskis nav paņēmis savus bērnus līdzi, Mintiņš kļuva līksmāks: tātad neba viņš viens pats ir atstāts mājās.

Sakāpa visi ratos — krustmāti Nadju iesēdināja vidū — un aizbrauca. Džennija vaukšķēdama skrēja nopakaļ. Elizabetes māmuļa uztraukusies bilda:

— Labāk viņi būtu tevi, Mintiņ, ņēmuši līdzi nekā Nadju...

— Nekas, lai brauc vien. Es vēl diezgan izstaigāšos pa medībām, kad būšu izaudzis liels...

j Ne jau velti māmuļa bija uztraukusies. Medības šoreiz bija nelaimīgas: Oskars sašāva Dženniju. Viena skrots bija izgājusi cauri ausij, otra trāpījusi zem acs. Acs pieplūda asinīm, aiztūka. Džennija gulēja uz sava paklāja un klusu smilkstēja. Elizabetes māmuļa lika tai uz acs tējas kompreses. Oskars vairākkārt dienā nāca uzzināt, kā ir ar Džennijas aci: vai tā redzēs vai ne? Taču to neviens — pat Sosipatičs, kas uzmanīgi appētīja Džennijas aci, — nevarēja pasacīt. Mintiņš gandrīz ne soli neatgāja no Džennijas: viņam tās bija ļoti žēl. Un uz Oskaru puisēns bija tik nikns, ka nespēja pat paskatīties uz viņu, kad tas ieradās. Brīnumi gan: kāpēc pati Džennija nerūca uz Oskaru, bet gluži otrādi — ļāva sevi glāstīt.

— Muļķīte, — Mintiņš sacīja, — viņš taču tevi sašāva. Bet Džennija vai nu nesaprata viņu, vai arī bija pārlieku labsirdīga. Kā redzams, tā jau bija piedevusi Oskaram. Turpretī Mintiņš nespēja viņam piedot. Labi, ja Džennija atveseļosies. Bet, ja kļūs akla, tad ar ko Vladimirs Iļjičs ies medībās? Viņš taču Dženniju pieņēmis gluži maziņu, tik ilgi mācījis to, un suņuks, līdzko Vladimirs Iļjičs kaut kur aizbrauc, nezina, kur dēties. Skraida no viena kakta otrā, rej mazākā nieka dēļ, vēro katru krustmātes Nadjas soli, laikam domā, ka viņa Vladimiru Iļjiču kaut kur paslēpusi. Bet, kad Mintiņš sāka Džennijai stāstīt, ka Vladimirs Iļjičs aizbraucis uz pilsētu, tad tā, mazliet paklausījusies, ņēmās arī uz Min-tiņu dusmīgi riet. Neko, sak, es nevēlos dzirdēt. Parādi, kur ir mans saimnieks, un viss. Nu, bet kad Vladimirs Iļjičs atgriezās mājās, Džennija pati pirmā to pamanīja. Nepaguva viņš vēl vārtiņus nočīkstināt, kad tā, priecīgi smilkstēdama, metās pie durvīm, un Vladimirs Iļjičs, ienācis istabā, ilgi nespēja suņuku nomierināt.

Tā arī šoreiz, kamēr Vladimirs Iļjičs strādā savā istabā, Džennija, pievērusi veselo aci, guļ un vaid. Bet, tiklīdz viņš iznāk no savas istabas, tā uzreiz atver aci, paceļ galvu: vai tikai saimnieks netaisās kaut kur braukt?

Vladimirs Iļjičs pietupstas suņukam blakus un, saudzīgi paņurcīdams to ausi, kura nav pāršauta, saka:

— Ko lai dara, pati esi vainīga. Nepaklausīji manu komandu, tāpēc arī esi nežēlīgi sodīta. Labi, ka tā, varēja būt arī sliktāk. Nu, bet acs tev, kā rādās, sadzīst. Tātad nebēdā: mēs ar tevi vēl paklaiņāsim medībās.

Vienu dienu, kad Džennija vārguļoja, Oskars, piedzēries aiz bēdām — tā viņš sacīja krustmātei Nadjai —, ieradās, lai lūgtu Vladimiram Iļjičam piedošanu. Tā tagad vienmēr: līdzko šis puisietis piedzeras, tā arī nāk atvainoties par to, ka sašāvis Dženniju. Krustmāte Nadja mierina viņu, apgalvodama, ka viņš nav vainīgs. Taču Oskars atkal un atkal atkārto savu. Krustmāte Nadja, pacietīgi uzklausījusi viņu, jautāja:

— Kur jūs, Oskar Aleksandrovič, tā piedzērāties?

— Jauns skrīveris atbrauca. Sirsnīgs cilvēks. Nu, tad mēs ar viņu arī iemetām pa glāzītei, jo mums ar viņu ir absolūti vienādi uzskati.

— Tieši kādi? — krustmāte Nadja izbrīnā sarauca uzacis.

— Mēs abi esam pret revolūciju.

To dzirdēdama, krustmāte Nadja tā ievaimanājās, it kā būtu bļodu ar karstu zupu izmetusi no rokām. Kādu mirkli pārsteigta un sašutusi raudzījās uz Oskaru, tad pārjautāja:

— Jūs pret revolūciju?

— Pret!

— Volodja! Volodja! — atvērusi durvis uz istabu, viņa sauca Vladimiru Iļjiču.

— Kas ir?

— Iznāc uz brītiņu.

— Kas jums šeit gadījies? — Vladimirs Iļjičs parādījās durvīs ar grāmatu rokā, varbūt vēl turpinādams savu domu.

— Paklausies, ko saka Oskars Aleksandrovičs. Vai dzi, Oskar Aleksandrovič, pastāsti nu, kādos uzskatos jūs esat vienisprātis ar skrīveri.

Tad nu gan Oskars dabūja sutu no Vladimira Iļjiča! Nēkad vēl Minliņš nebija dzirdējis, ka Vladimirs Iļjičs ar tādām dusmām un tādu bardzību baras uz kādu. Oskars, klausīdamies viņā, ne vārda nespēja bilst sev par attaisnojumu, vienīgi te sarka, te bālēja. Bet viņa ausis pietvīka gluži kā uguns. Tomēr Mintiņam nemaz nebija viņa žēl: tā viņam arī vajag, lai zinātu, ka nedrīkst uz Dženniju šaut!

— Nu tad tā, Oskar Aleksandrovič, — mazliet nomierinājies, Vladimirs Iļjičs sacīja. — Jums uz karstām pēdām jāsāk mācīties. Un nopietni. Nadežda Konstanti-novna palīdzēs jums. Ja radīsies kādas grūtības, es nākšu talkā. Tad arī redzēsim, vai jūsu uzskati par revolūciju saskanēs vai nesaskanēs ar skrīvera uzskatiem. Un lūdzams, mans draugs, neņemiet ļaunā, ka es ar jums tik skarbi runāju. Ir lietas, par kurām es nespēju mierīgi izteikties. Pie tām vispirms pieder jautājums par revolūciju ...

— Es jau neņemu ļaunā... — apjucis smaidīja Oskars. — Ir taču zināms, ka muļķus pat baznīcā per...

Jau nākamajā dienā, pēc pusdienām, Oskars ieradās pie krustmātes Nadjas mācīties. Viņi apmetās Elizabetes māmuļas istabā, lai netraucētu Vladimiru Iļjiču, jo viņš steidzās pabeigt kādu grāmatu. Tā kā, runādams par šo grāmatu, Vladimirs Iļjičs pastāvīgi minēja vārdu «tirgus», tad Mintiņš nolēma, ka viņš to raksta, lai pārdotu tirgū. Šo domu apstiprināja arī krustmātes Nadjas vārdi, ko viņa sacīja Vladimiram Iļjičam:

— Tu jau pat sapņos runā par saviem «tirgiem»[9].

— Tas nevar būt!

— Tik tiešām! Pagājušajā naktī, piemēram, tu kaut ko murmināji par naturālo saimniecību. Un tas tikai tāpēc, ka tu no rīta līdz vakaram raksti, nevienu brīdi neatpūzdamies. Turpmāk es tevi tik agri nemodināšu.

— Nē, Nadja, tev katrā ziņā mani jāmodina, — maigi pasmaidīdams, Vladimirs Iļjičs sacīja. — Un tieši pusastoņos!

— Gluži veltīgi. Šorīt pat tu kaut ko noburkšķēji, pārvilki segu pār galvu un atkal iemigi.

— Tam bija divi iemesli. Pirmkārt, es vakar pārkāpu režīmu — aizgāju gulēt divas stundas vēlāk. Otrkārt ... — Vladimirs Iļjičs sacīja un, šķelmīgi piemiedzis acis, padraudēja krustmātei Nadjai ar pirkstu: sak, zinām mēs jūsu viltībiņas.

— Nu, nu, kas tad būtu «otrkārt»? — krustmāte Nadja jautāja tā, it kā viņa nekā nebūtu sapratusi.

— Otrkārt, es turpmāk lūgšu Mintiņu, lai viņš mani pamodina.

— Es pamodināšu gan! — Mintiņš ar prieku atsaucās. — Tikai krustmāte Nadja lai mani laikus pamodina.

— Brīnišķīgi! — Vladimirs Iļjičs smējās. — Tātad' turpmāk mēs neaizgulēsimies! Nu, strādājiet vien, es jūs netraucēšu...

Vladimirs Ijjičs atgriezās savā istabā, bet krustmāte Nadja, paņēmusi nelielu grāmatiņu, sāka to lēnām lasīt:

— «Rēgs klīst pa Eiropu — komunisma rēgs. Visi vecās Eiropas spēki ir apvienojušies svētam vajāšanas karam pret šo rēgu: pāvests un cars, Meternihs^10 un Gizo^11, gan franču radikāļi un vācu policisti...»

Mintiņa apziņā iegūla tikai tie vārdi, kurus viņš spēja saprast: rēgs klīst, un to vajā cars. Un caram vēl palīdz pāvests... Tas viss Mintiņa galvā pēkšņi sasaucās ar pasakām, kuras viņam bija stāstījusi Elizabetes māmuļa. Zēns uzmanīgi klausījās. Taču tālāk gandrīz nekā nejaudāja saprast. Nē, tā nebija pasaka. Krustmāte Nadja lasīja:

— «Visi Eiropas spēki jau atzīst komunismu par spēku. Ir pienācis laiks komunistiem visas pasaules priekšā atklāti pasacīt savus uzskatus, savus mērķus, savas tieksmes un pasakām par komunisma rēgu likt pretī pašas partijas manifestu ...»

1 Mintiņš pat palēcās aiz prieka: tomēr tās ir pasakas. Re, pati krustmāte Nadja to izlasīja. Un zēns sāka vēl cītīgāk klausīties. Taču atkal nekā nesaprata, atskaitot dažus vārdus. Turklāt ne tikai viņš. Oskars arī daudz ko nesaprata, tāpēc krustmātei Nadjai nācās vairākkārt atkārtot vienu un to pašu. Bet, tā kā Oskars tomēr nekā nesaprata, tad viņa, nolikusi grāmatu malā, pūlējās viņam saviem vārdiem izskaidrot visu to, ko bija lasījusi. Un tikai pēc tam Oskars pārstāja neveikli skrullēt savas smailās ūsas, grumbas viņa apaļīgajā sejā izlīdzinājās, acis gaiši iemirdzējās: sak, tagad es visu skaidri apjēdzu. Arī krustmāte Nadja apmierināta smaidīja un sacīja:

— Nu, šai dienai pietiks. Pārdomājiet, Oskar Alek-sandrovič, mājās visu pamatīgi. Un rītdien mēs, iekams iesim tālāk, atkārtosim izlasīto. Tā tas labāk iegulsies jūsu atmiņā. Bet tagad ejam dzert tēju...

JAUTRI NORĀDĪJUMI

Bija septembra vidus. Dienas vēl bija saulainas, siltas. Taču naktīs piecirta aukstums, un no rītiem jumtus, kokus un zāli sedza balta sarma. Mintiņam tas sagādāja prieku: kamēr saule nebija pacēlusies tik augstu, ka viss nokusa, viņš skraidīja savos veltenīšos. Un baidījās tikai no viena: kaut neuznāktu lietusgāzes.Dub|i un slapjdraņķi bija viņa niknākie ienaidnieki. Taču varbūt viss vēl nokārtosies bez lietus. Pie debesīm taču nav ne mākonīša — tās ir dzidras, zilganas, sidrabainu tīmeklīšu pielidinātas un rāmas. Bet tas ir pats galvenais. Turpretī, ja sāktu pūst vēji, tad vairs bez lietus neiztiktu...

Kad Vladimiram Iļjičam zobi vairs nesāpēja, Zausai-lovs atnesa atļauju braucienam uz Krasnojarsku. Nevis uz dienu vai divām, bet uz veselu nedēļu. Ko nu darīt? Sākumā Vladimirs Iļjičs nolēma nebraukt. Taču pēc tam pārdomāja, ļāvās jaunām vēlmēm. Sak, nepieciešams izvēdināt galvu, paskatīties, kā tur cilvēki dzīvo. Citādi pavisam esi ierūsējis ciema šaurībā. Nu, un tiklīdz bija nolemts — brauks! — tūdaļ sākās nekad neredzētas pārmaiņas. Tagad Vladimirs Iļjičs grāmatas pat neņēma rokās, toties ielika logiem dubultrāmjus, pieēvelēja durvis, lai tās ciešāk aizvērtos. Bet, kad viss bija padarīts — Mintiņš visos darbos palīdzēja viņam —, tad apsēdās uz palodzes un sāka dot krustmātei Nadjai dažādus, kā viņš pats teica, «norādījumus».

— Pirmkārt jums jāieslēdzas istabās pēc iespējas pamatīgāk! — Vladimirs Iļjičs stingri piekodināja, bet viņa acis jautri un šķelmīgi smējās. — Ārā nedrīkst iet, pirms nav nokritusies salna ...

— Varbūt nemaz neiziet no mājas, kamēr nebūsi atgriezies? — krustmāte Nadja ķircinādama vaicāja.

— Tas vēl nav viss un nebūt ne galvenais, — Vladimirs Iļjičs turpināja, nepievērsdams uzmanību viņas jautājumam. — Galvenais, lūk, kas: tevi, Nadja, es jau šodien iemācīšu šaut no revolvera. Jā gan. Tikai tad, kad būšu pārliecinājies, ka tu trāpīgi šauj, es varēšu ar mierīgu sirdi braukt, nebaidīdamies, ka ar jums šeit varētu kaut kas slikts atgadīties.

— Tu labāk Mintiņam iemāci šaut, — krustmāte Nadja sacīja. — Tad viņš mūs apsargās.

— Var arī tā, — Vladimirs Iļjičs piekāpās par lielu prieku Mintiņam. — Tas laikam patiešām būtu drošāk. Šaušana no revolvera tomēr nav sievietēm piemērota. Vienīgi žēl, ka es gan grasījos aizrakstīt, lai man atsūta revolveri, tomēr vēl šobaltdien neesmu paguvis to izdarīt...

— Nu, Volodja, pietiek tev mūs smīdināt! Labāk uzlaiko savu ziemas apģērbu, es paskatīšos, varbūt vajag kaut ko pārtaisīt vai pielāpīt.

Kad viss bija pielaikots — kažoks, cepure, dūraiņi, siltās zeķes — un atzīts, ka ir kārtībā, krustmāte Nadja teica:

— Bet tagad pieraksti, kas tev jānopērk.

— Rakstu, — Vladimirs Iļjičs atsaucās, paņemdams papīra lapu.

— Divas cepures.

— Divas cepures, — Vladimirs Iļjičs atkārtoja, cītīgi pierakstīdams. — Tā. Un vēl.

— Drēbi saviem krekliem.

— Kādu?

— Parastu.

— Tā ari rakstīt: «parastu drēbi»?

— Nē, tu tikai saki: drēbi krekliem.

— Ir pierakstīts.

— Man kažoku, slidas un kādu spilgtāku katūnu, no kā pašūt blūzīti Prominsku meitiņai.

— Cik mārciņu ņemt tās blūzītes tiesai?

Krustmāte Nadja iesmējās:

— Nu labi, vajadzēs tevi atbrīvot no šī pienākuma.

— Kāpēc?

— Tik un tā tu nenopirksi tādu, kā vajadzīgs. Gan es šeit pat sameklēšu kaut ko viņai piemērotu.

Beidzot Vladimirs Iļjičs bija saposies. Grāmatu salicis somā tik daudz, it kā viņš brauktu prom uz veselu gadu.

— Kālab tu tik daudz ņem līdzi? — krustmāte Nadja ievaicājās. — Tik un tā pārvedīsi atpakaļ nelasītas.

— Cik tad to ir? Kādas piecas grāmatiņas. Ar tām man nepietiks pat līdz Krasnojarskai. Es vēl gatavojos Krasnojarskas bibliotēkā izdarīt dažus izrakstus...

Vladimirs Iļjičs aizbrauca agri, kamēr Mintiņš vēl gulēja. Krustmāte Nadja sacīja, ka gandrīz arī pats Vladimirs Iļjičs aizgulējies: viņa to uzmodinājusi tikai tad, kad ormanis jau stāvējis pie vārtiem. Bez Vladimira Iļjiča māja kļuva it kā tukša. Džennija — tai acs jau bija pavisam sadzijusi — tekāja no vienas istabas otrā, it kā meklēdama kaut ko. Krustmāte Nadja un Elizabetes māmuļa strādāja pavisam citus darbus nekā tad, kad Vladimirs Iļjičs bija teju: tagad viņas mazgāja veļu, gludināja, šuva. Taču sarunājās tikai par viņu: kā viņš nokļuvis galā? Vai Krasnojarskā ir kāds labs dentists? (Izrādījās, ka tā sauc to ārstu, kurš ārstē zobus.) Un cik tas būtu jauki, ja šajās dienās pienāktu grāmata, lai Vladimirs Iļjičs, pārbraucis mājās, varētu priecāties. Elizabetes māmuļa pat tādu sapni redzējusi, ka viņa grāmatai noteikti vajagot pienākt. Mintiņš neko tādu nenosapņoja, tomēr arī viņš domāja tikai par grāmatu, kuru visi tik ļoti gaidīja. Ja viņam būtu brīnumputns kā Ivanam caradēlam — o, viņš vienā mirklī sameklētu to grāmatu un atvestu Vladimiram Iļjičam...

Pagāja dienas cita pēc citas, bet Vladimirs Iļjičs neatgriezās. Jau tā bija skumji, bet te vēl savārga Elizabetes māmuļa: klepoja un šķaudīja. Krustmāte Nadja viņai aizliedza celties no gultas, visus darbus padarīja viena. Atkal apsvieda otrādi krāsnī podu ar zupu. Elizabetes māmuļa pakurnēja uz viņu un gribēja pati vārīt pusdienas, bet krustmāte Nadja neļāva. Mintiņš ne soli neatkāpās no Elizabetes māmuļas, un viņa stāstīja puisēnam pasakas. Tomēr arī pasakas nespēja aizpildīt to tukšumu, kāds bija sajūtams pēc Vladimira Iļjiča aizbraukšanas. Mintiņš redzēja, ka arī krustmātei Nadjai ir skumji bez Vladimira Iļjiča tāpat kā māmuļai un Džennijai, Oskaram un Prominskim. Abi pēdējie vairākreiz dienā pienāca apvaicāties, vai nav jau pārbraucis.

Taču krustmātei Nadjai, kā Mintiņš noskārta, bija visskumjāk. No tā laika, kopš Vladimirs Iļjičs bija prom, Mintiņš ne reizes neredzēja, ka viņa tik jautri smietos kā tajās reizēs, kad klausījās Vladimira Iļjiča jokus. Tiesa gan, viņa smējās arī tagad, kad Oskars vai Prominskis stāstīja kaut ko jautru, tomēr kaut kā pavisam citādi. It kā smējās tikai ar lūpām, bet acis — lielas un laipnas — palika tikpat skumjas, kādas bija kļuvušas, līdzko Vladimirs Iļjičs aizbrauca uz tālīno Krasnojarsku.

1 Mintiņš neredzēja aizbraucam Vladimiru Iļjiču, nokavēja arī brīdi, kad viņš pārradās no Krasnojarskas — naktī, kad Mintiņš jau gulēja. Taču, pamodies rīta agrumā, zēns jautāja mātei:

— Vai Vladimirs Iļjičs jau pārbrauca?

Mintiņam šķita, ka viņa atbildēs tāpat kā visās citās dienās: nē, neesmu redzējusi. Bet nu māte teica:

— Pārbrauca gan.

Mintiņu it kā vēja brāzma norāva no krāsnsaugšas. Ielēcis mātes zābakos, viņš steidzās uzvilkt mugurā arī viņas jaku.

— Uz kurieni tad tu? — māte brīnījās.

— Vladimirs Iļjičs taču pārradies!

— Neej uz turieni. Netraucē viņam strādāt!

— E, nē! Vladimirs Iļjičs mani mīl!

Māte rokas vien noplātīja: viņa redzēja, ka Vladimirs Iļjičs tiešām puisēnu mīl. Un Mintiņš bija pieķēries viņam vēl vairāk nekā savam tēvam. Un kāds tur brīnums: no tēva viņš nekā cita nedzirdēja kā tikai bāršanos. Tēvs bargi sodīja viņu par visniecīgāko pārkāpumu. Un Mintiņš baidījās no viņa, manījās pēc iespējas mazāk rādīties viņam acīs. Vladimirs Iļjičs bija pirmais cilvēks, kas tik dāsni dalījās ar šo grūtdienīti, mūžam izsalkušo un pusapģērbto Mintiņu gan ar savas sirds siltumu, gan ar gabalu maizes. Kā Mintiņš bija atspirdzis, cik gaiši staroja viņa vaigs — it kā būtu ar dzīvības ūdeni veldzēts! Bet viņa matē bija domājusi, ka puisēns pat līdz rudenim neizturēs, ka viņai atkal vajadzēs iet aiz maza zār-ciņa, pavadot pēdējā gaitā savu četrpadsmito bērnu...

Mintiņš aizskrēja, aizmirsdams pat durvis aizvērt, bet viņa vēl sēdēja un dorriaja par to, kādai zelta sirdij jabūt tās mātes krūtīs, kura izlolojusi tādu dēlu, kāds ir trimdinieks Uļjanovs. Viņa jau bija lūgusi dievu par Uļjanova māti un lūgs vēl, lai debesu tēvs novērš visas nelaimes no viņas. Bet, ja viņa atbrauks uz šejieni, kā ir solījusies, tad Mintiņa māte zemu, zemu palocīsies viņas priekšā...

ZELTKRĒPJU ZIRDZIŅŠ

— Nu es esmu klāt! — ar klaudzoņu pārcēlis pār slieksni lielos mātes zābakus, Mintiņš iesaucās gluži aizelsies.

Virtuvē bija tikai Elizabetes māmuļa. Taču turpat atradās Vladimira Iļjiča zābaki un jauns kažoks. Bet māmuļas istabā — uz dīvāna, krēsliem un galda — visur gulēja Vladimira Iļjiča atvestās mantas. Mintiņam sirds vai pamira: bet ko viņš atvedis man? Bija taču solījis: gaidi, atvedīšu. Un varbūt ir atvedis, jo viņš nekad nemānās. Nepaspēja Mintiņš izlemt, vai stāvēt tepat vai iet pie Vladimira Iļjiča istabā, kad durvīs parādījās krustmāte Nadja un smaidīdama — nule smieklos dzirkstīja arī viņas acis — iesaucās:

— Volodja, paskat, kas pie mums atnācis!

— Ak tā, Mintiņš! — Vladimirs lļjičs iznāca no savas istabas. — Nu tad — labrīt!

— Labrīt! — Mintiņš atsaucās, spiezdams roku Vladimiram Iļjičam. — Tātad atbraucāt?

— Atbraucu gan, brālīt. Un pat atvedu tev kaut ko, — Vladimirs lļjičs pasmaidīja. — Vai dzi, taisi ciet ačeles un neskaties, iekams es neatļaušu.

Mintiņš aizmiedza acis un palika nekustīgi stāvam, baidīdamies pat elpot. Pēc apavu dipieniem viņš uzminēja, ka Vladimirs lļjičs iegāja savā istabā. Bet tad atkal atskanēja viņa ašie, možie soļi. Un balss:

— Nu skaties!

Mintiņš atvēra acis un, neticēdams savai laimei, izdvesa aiz satraukuma elsainu čukstu:

— Zeltkrēpju zirdziņš!

Vai tas viņam tikai sapnī nerādās? Puisēns paskatījās uz Vladimiru Iļjiču, uz krustmāti Nadju — visi priecīgi smaidīja. Uzmanīgi, it kā baidīdamies, ka no viņa pieskāriena zirdziņš nozudīs kā nebijis, Mintiņš pataustīja ar pirkstu zelta krēpes un atplauka priekā: tātad šis nav vis sapnis. Vladimirs lļjičs ir atvedis viņam zeltkrēpju zirdziņu. Gandrīz tādu pašu, kāds bijis Ivanam caradēlam. Mintiņš pieskrēja pie Vladimira Iļjiča un apkampa viņa ceļgalus. Bet Vladimirs lļjičs pieliecās, paķēra zēnu zem padusēm un pasvieda gandrīz līdz griestiem.

— Redzi nu, Mintiņ, tagad tev ir ne vien zelta putna spalva, bet arī zeltkrēpju zirdziņš. Atliek tikai noķert brīnumputnu — un viss kārtībā.

— Tagad mes to noķersim! — Mintiņš sacīja ar pārliecību.

— Es arī par to nešaubos! — zēnam pieskaņodamies, Vladimirs lļjičs atbildēja. — Brīnumputns būs mūsu!

Augu dienu Mintiņš neizlaida no rokām savu zelt-krēpju zirdziņu un ne soli neatkāpās no Vladimira Iļjiča, it kā baidīdamies, ka, gadījumā, ja viņš paietos kaut kur nostāk, viss nozustu kā sapnis. Arī vakarā negribēja iet uz mājām, tāpēc iekārtojās blakus Džennijai.

— Te es gulēšu.

— Nē, Mintiņ, tā nedrīkst, — Elizabetes māmuļa iebilda. — Ja tu paliktu pie mums, tad es tev uzklātu guļvietu uz dīvāna. Tikai kā tad būs ar māmiņu? Viņa uztrauksies, kur tu esi nozudis.

Apbēdināt māti Mintiņš nevēlējās. Taču arī uz mājām iet netikās. Zēns nogrima domās: ko darīt? Taču nepatapa neko izlemt, kad ieradās māte un jau sauca no virtuves:

— Miķeli, nāc gulēt!

— Neiešu. Es gulēšu šeit.

— Nu, ko tu runā blēņas? Nāc!

To visu māte sacīja tik skumjā balsī, ka Mintiņam kļuva viņas gaužām žēl, un viņš, paslēpis zem jakas savu zeltkrēpju zirdziņu, lēnām tipināja uz mājām. Tur viņš neizlaida zirdziņu no rokām. Un, nolikdamies uz krāsns gulēt, ietina zeltkrēpīti kažociņā un pabāza zem galvas. Gulēšana uz šāda pagalvja bija diezgan cieta, toties zēna sirds bija mierīga. Citādi vēl tēvs var paņemt zirdziņu, pārdot un naudu nodzert. Tad Mintiņam būtu vai gals klāt. Rītdien viņš, bez šaubām, paslēps zeltkrēpīti bēniņos savā slepenajā mantu krātuvē. Bet šovakar uz turieni rāpties baigi. Tur pārnakšņo runči, sikspārņi pīkst. Vajadzēs arī brīnumputna spalvu rūpīgāk noslēpt, citādi vēl kāds pievāks. Nu, rītdien viņš visu izdarīs, bet patlaban — jāguļ, jāguļ, lai drīzāk paietu nakts...

Visu nakti Mintiņam sapnī rādījās tas, par ko viņš domāja, pēc kā ilgojās. Ar zeltkrēpju zirdziņu viņš jāj meklēt brīnumputnu. Zirdziņš joņo tik augstu pār zemi, ka pat elpa aizraujas. Mintiņš lūkojas visapkārt: kur ir viņa māja? Taču nav redzams nedz ciems, nedz māja. Tālumā uz kāda balta kalngala — gluži tāda kā Sajāni, kurus var saskatīt no Dzērvju kalniņa, — stāv Vladimirs

Iļjičs un pastieptā rokā tur brīnumputnu. Tas tik žilbinoši spīd un laistās, ka šķiet — pati saule ir pacēlusies pāri kalniem un nosēdusies viņam uz delnas.

Mātei likās, ka Mintiņš saslimis: viņš tik nemierīgi svaidījās pa guļvietu un kliedza. Viņa pielika roku pie dēla pieres, bet karstuma nebija. Visu nakti māte nosēdēja pie puisēna, ar bažām klausīdamās viņa murmināšanā pa miegam. Sirds sažņaudzās un smeldza, kā mātei šķita, kādas briesmīgas nelaimes priekšnojautā. Varbūt tāpēc, ka viņa pārāk daudz posta bija iepazinusi dzīvē un pārmocītajai sirdij nelaime rēgojās arī tur, kur tās nebija? Māte taču bija jau apbedījusi trīspadsmit bērnus. Mintiņš — viņas pēdējā cerība. Ja ar šo dēliņu dievs viņai atņemtu, tad nav zināms, kā viņa to pārciestu.

TIEK IESTĀDĪTS DĀRZS

Saimnieces Paraskas Olimpijevnas pagalms bija liels. Tas sniedzās gar Sušas upi no vienas ielas līdz otrai. Tāpat kā pārējie pagalmi ciemā, tas bija nožogots ar augstu zediņu sētu. Tomēr tajā nebija neviena kociņa. Vladimiram Iļjičam tas nepatika. Un viņš nolēma iestādīt dārzu. Ļaudis sacīja: nu, kāpēc jums uzņemties tādas pūles? Neba mūžu šeit dzīvosiet. Tomēr viņš neviena tērgas neņēma vērā un, kad pienāca rudens, izraka bedres (krustmāte Nadja un Mintiņš palīdzēja viņam), iestādīja tajās nelielus kociņus, kas viņam bija piegādāti no pilsētas.

Kad dārzs bija iestādīts, to nožogoja ar sētiņu, lai neviens tur neko neizbradātu un neaplauztu. Visnegantākā ienaidniece dārzam bija Paraskas Olimpijevnas tele. Rudenī, kad visi sakņu dārzi bija nokopti, tā klīda apkārt pa pagalmu.

Kad viss bija padarīts, Vladimirs Iļjičs, pārlaidis apmierinātu skatienu dārzam, jautāja:

— Brīnišķīgi, Nadja, vai ne?

— Jā gan, Volodja, — laimīgi smaidīdama, krustmāte Nadja atbildēja. — Un šis ir mūsu abu pirmais dārzs. Cik |oti es vēlētos to redzēt pilnos ziedos!

— Gan redzēsi, — Vladimirs Iļjičs apgalvoja. — Esmu dziļi pārliecināts,ka mūsu dēstītie kociņi krāšņi uzziedēs un dos lieliskus augļus. Par spīti visbargākajam salam!

— Es tam ticu ...

— Un es ticu! — Mintiņš iesaucās, kuru arī bija pārņēmis tas saulainais prieks, kas staroja krustmātes Nad-jas un Vladimira Iļjiča sejās.

— Uzziedēs mūsu dārzs, — krustmāte Nadja sacīja, mīļi apkampusi zēnu, — dos zelta ābolus. Tad uz šo dārzu atlidos brīnumputni. Un tumšās naktis kļūs tikpat gaišas kā saulainās dienas...

Oskars arī turpmāk mācījās pie krustmātes Nadjas. To plāno grāmatiņu, kura sākumā Mintiņam atgādināja pasaku, viņi jau sen bija izlasījuši un nomainījuši pret biezu. Sī grāmata, kā krustmāte Nadja teica, saucās «Kapitāls». Mintiņš ne vienu vien reizi bija dzirdējis tēvu sakām: «Ja man būtu kapitāls, tad es plaši izvērstu savu pasākumu,» — un zēns zināja, ka «kapitāls» ir vesels maiss naudas vai pat vairāk. Tēvam tik daudz naudas, protams, nekad nav bijis un nebūs.

' Mintiņš nolēma, ka tajā biezajā grāmatā ir aprakstīts, kā dzīvo cilvēki, kuriem ir pilni maisi ar naudu. So nojausmu apstiprināja arī tas, ka krustmāte Nadja un Oskars, lasīdami grāmatu, bieži runāja par kaut kādu naudu.

Uz šīm krustmātes Nadjas un Oskara nodarbībām reizēm ieradās arī Prominskis. Viņš apsēdās pie durvīm — lai dūmus izpūstu pa tām — un, sūkdams pīpi, klausījās. Platajā, ūsainajā sejā neizmainījās ne vaibsts. Viņa lielā galva, šķita, nemaz nespēja pagriezties uz īsā kakla: neatlaidīgi raudzīdamies vienā punktā, viņš stundām sēdēja nekustēdamies. Mintiņam dažkārt šķita, ka Prominskis nemaz neklausās krustmātē Nadjā. Taču, kad viņa, nolikusi mala grāmatu, sāka Oskaram jautāt par to, ko viņi lasījuši, Prominskis vienā mirklī atdzīvojās: iebāza pīpi kabatā, un viņa sejā parādījās tik mierīgs smaids, ka tūdaļ bija redzams — viņš visu zina. Un tiešām: Prominskis precīzi atbildēja uz visiem krustmātes Nadjas jautājumiem. Turpretī Oskars bieži vien nezināja, ko sacīt. Acīmredzot viņš jutās neērti gan krustmātes Nadjas, gan jo sevišķi — Prominska priekšā, tāpēc viņš sarka, te viņa balss drebēja aiz uztraukuma. Beidzās viss ar to, ka Oskars noskaitās un pavisam pārstāja nākt uz nodarbībām. Tas krustmāti Nadju gaužām apbēdināja, bet Vladimirs Iļjičs, uzzinājis, kas par iemeslu, sacīja:

— Nekas, Nadja. Es domāju, ka viņš nav tāds tukš-pauris, lai dusmotos uz tevi. Nu, bet uz sevi paskaisties reizēm ir ļoti derīgi. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka pēc dažām dienām viņš atnāks un vēl dedzīgāk sāks mācības.

Vladimirs Iļjičs, kā tas gandrīz vienmēr notika, bija uzminējis arī šoreiz. Kādu nedēļu Oskars nerādījās. Tēvs stāstīja, ka pat dzēris ar viņu krodziņā. Taču pēc tam ieradās, lūdza piedošanu. Krustmāte Nadja viņu apstādināja: sak, nevajag, viņa pati uz kādu laiciņu gribējusi pārtraukt nodarbības, lai mazliet atpūstos. Bet Vladimirs Iļjičs sastapās ar Oskaru tā, it kā viņš pat nebūtu zinājis, kas noticis. Mintiņš atviegloti uzelpoja: negaisa mākoņi, kas, pēc viņa domām, bija savilkušies virs Oskara galvas, aizslīdēja garām.

Krustmāte Nadja un Oskars no jauna sāka lasīt biezo grāmatu. Mintiņš, kaut gan nekā nesaprata, tomēr klausījās. Nav, nav, un te atkal pavīd pazīstami vārdi: dzelzs, papīrs, kvieši. Dažkārt krustmāte Nadja izlasīja saprotamu teikumu, taču bez kādas jēgas. Piemēram, kaut vai šādu: «Svārkiem, starp citu, ir vienalga, kas tos valkā — vai nu pats drēbnieks, vai drēbnieka klients.»

Te nu gan nošauts buks! Ja viņam, Mintiņam, drēbnieks pašūtu svārkus, tad kā gan varētu būt vienalga, kurš tos valkās — viņš, Mintiņš, vai pats drēbnieks? Ja drēbniekiem dotu tādu vaļu, tad visi cilvēki staigātu kaili, jo viņi visu paturētu sev. Taču Oskars apgalvo, ka tas viņam esot saprotams, bet Mintiņu vis neapvedīsiet ap stūri: Oskars tikai grib izdabāt krustmātei Nadjai. Kad viņš teic, ka viss saprotams, tad viņa lasa tālāk un mazāk jautā. Tas Oskaram gluži pa prātam.

Tuvojās aukstais laiks. Vladimirs Iļjičs ar krustmāti Nadju cītīgi gatavojās ziemai. Istabas pamatus aplika ar trūdājiem, aizlīmēja logus. Vladimira I]jiča istabā logam izgatavoja vēdlodziņu, lai telpu varētu izvēdināt. Nevienam ciemā nebija tādas atveramas rūts, un visi puikas nāca skatīties uz šo logā ierīkoto brīnumu. Mikolka Popiks sacīja, ka tas esot «politisks» logs. Taču, kad knēveļi sāka apspriesties, kādam nolūkam šāds «politiskais» logs vajadzīgs, tad Mintiņš nonāca sprukās. Puikas viņu izsmēja, kad viņš bija paskaidrojis, ka vēdlodziņš ierīkots, lai ziemā varētu istabā ielaist svaigu gaisu.

— Tieši no āra ielaist gaisu? — Popiks zobgalīgi vaicāja.

— No kurienes gan citādi?

— Aukstu?

— Kā tad ne?

— Muļķis tu esi, Mintiņ, muļķis. Kurš gan kurinās krāsni, bet siltumu laidīs ārā pa logu? Tad jau cilvēkam jābūt gluži bez galvas, lai tā rīkotos! Viņi, kā redzi, istabas pamatus apmetuši tāpat kā visi, arī dubultlogus ielikuši kā visi. Kādēļ? Nu tādēļ, ka baidās no aukstuma! Bet tu saki: «Lai ziemā varētu istabā ielaist svaigu gaisu...»

Mintiņš neko nevarēja pretī attraukt, jo Popika argumenti šķita ļoti pārliecinoši. Viņš neveikli nošņākuļojās, skatīdamies, kā zēni smejas par viņu, bet tad arī pats uzdeva jautājumu:

— Kādēļ tad, pēc tavām domām, to vēdlodziņu ietaisīja?

— Kādēļ, — Mikolka pārjautāja, nezinādams, ko atbildēt.

— Nūja, kādēļ?

— Kādēļ? — Popiks vēlreiz atkārtoja.

— Kādēļ? — drosmīgāks kļuvis, Mintiņš neatlaidās.

— Tādēļ, lai putnus ķertu. Redzi nu! — Popiks teica, priecādamies par savu attapību. — Nu, vai saproties? Citādi tu tikai mal savu — «lai ziemā ielaistu svaigu gaisu». Tev vajadzētu kārtīgi sadot pa pauri par šo «svaigo gaisu», lai tu zinātu, kā miglu pūst acīs, bet man negribas rokas aptraipīt...

— Skaties, ka tu pats nedabū pa mici! — Mintiņš kareivīgi atcirta.

— Hā, vai jūs redzat šo knisli? — Mikolka irgājās.

— Kad es vienreiz gāzīšu tev pa ausi, tūdaļ tu viņā saulē džinkstēsi! Lielības maiss tāds: man ir brīnumputna spalva, man politiskais izsūtītais no pilsētas atveda zelt-krēpju zirdziņu ...

— No tiesas, atveda gan.

— Beidz melst niekus!

— Nūja, ka ir!

— Vai zini ko, Miķel, — ar uzsvaru sacīja Mikolka.

— Tu dari tā: vai nu parādi mums zirdziņu un spalvu, vai arī pats nerādies mums acīs, jo mēs tevi nomizosim kā kraupainu runci.

— Nu labi, — Mintiņš piekāpās, redzēdams, ka visi puikas uz viņu ir noskaitušies. — Es parādīšu zirdziņu. Tikai caur logu.

— Lai notiek, rādi kaut caur logu, — Mikolka bija ar mieru.

Mintiņš iegāja istabā un parādīja zēniem pa logu savu zeltkrēpju zirdziņu. Viņi skatījās uz to, mutes iepletuši, kā uz brīnumu. Bet, kad Mintiņš iznāca ārā, Mikolka, uzsitis viņam ar plaukstu pa plecu, miermīlīgi sacīja:

— Tagad ticam. Tad ir gan zirģelis — pat baznīcā uz svētbildēm tādu neredzēt. Vai gribi, es tev par viņu atdošu savu Tuziku? Un vēl desmit ciedru čiekuru ar riekstiem, — Mikolka piebilda, manīdams, ka Mintiņš nesteidzas ar mainīšanu ...

Citi puikas arī solīja Mintiņam par zeltkrēpju zirdziņu visu, kas viņiem bija tas labākais, bet viņš pat dzirdēt negribēja. Sis zeltkrēpītis patlaban bija apburts, un tāpēc Mintiņš vēl nevar ar to jāt, lai uzmeklētu zelta putnu. Taču, līdzko viņš atradīs vajadzīgo vārdu — bet Elizabetes māmuļa šai ziņā viņam palīdzēs — un nokratīs burvestību no zirga, tad viņš auļos ar to ātrāk par vēju. Nu un, kad būs noķēris zelta putnu, tad viņam būs gan Tuziks, gan ciedru čiekuri — itin viss, ko tikai sirds vēlēsies... Puikam Mintiņš to nesacīja: tas viss jātur noslēpumā, citādi vēl kāds noskaudīs ar ļaunu aci. Tad viņš vairs nespētu noņemt burvestību savam zirdziņam.

PROŅŅIKOVA LIETA

Pie Vladimira Iļjiča atnāca Proņņikovs ar savu znotu Andreju Rodinu. Mājastēvs ļoti priecājās par viņiem. Spieda viesiem roku, ieveda viņus savā istabā. Samulsuši no šādas laipnības, viņi klanījās un nejaudāja uzsākt sarunu. Večuks raudzījās uz znotu, bet znots uz sievastēvu. Cik ilgi viņi tā saskatītos, žņaudzīdami savas cepu-re§, it kā gribēdami izspiest no tām ūdeni, nav zināms. Taču Vladimirs Iļjičs pasmaidīja un pats iesāka:

— Redzu, Mikola Tarasovič, ka jūs kāda svarīga darīšana atvedusi pie manis.

— Uzminējāt, Vladimir Iļjič, — vecais Proņņikovs atviegloti uzelpoja. — Lieta ir tāda, ka nezinu, no kura gala pat sākt. Varbūt mēs pavisam veltīgi traucējam jūs. Taču ļaudis skubina: tu aizbrauc pie politiskā izsūtītā Uļjanova, viņš ir advokāts, viņš tev uzrakstīs tādu lūgumu, ka tu uzreiz vinnēsi šo lietu.

— Nu, bet vai jums ir noraksts no šīs lietas?

— Nav. Kaut gan man, vecajam stulbenim, ļaudis piekodināja, lai bez noraksta nebraucot. Taču es to norakstu tūliņ neizņemu Minusē, tālab tas vēl šobaltdien atrodas tur. Tā nu jūs piedodiet mums, esam tumši ļautiņi, lasīt nepratēji. Laikam nāksies braukt pēc tā noraksta...

— Paga, paga, — Vladimirs Iļjičs apstādināja veco vīru. — Tad nu tā, Mikola Tarasovič, apsēdieties un skaidri un gaiši izstāstiet man visu pēc kārtas.

— Kazi, ek vei... kazi, Andrejs lai stāsta? Viņš tomēr ir paskolojies, kaut gan ne visai. Viņš, āre, kalpo pie Urbānā, kā jūs paši zināt, ij maizi, ij zirņus, ij sīvo — visu, nešķīstenis tāds, sapērk un savā bodē pārdod. Tādēļ viņam arī vajadzīgi rakstltnepratēji kalpi . . .

— Tad mēs darīsim tā, — Vladimirs Iļjičs sacīja.

— Jūs, Mikola Tarasovič, stāstiet. Ja kaut ko svarīgu izlaidīsiet, Andrejs Prokofjičs papildinās. Nu es klausos.

— Mūsu lieta, Vladimir Iļjič, — iesāka vecais Proņ-ņikovs, — pēc sirsdapziņas sakot, no manas puses ir pavisam tīra. Tomēr iznāk tā, ka patiesībā man ir taisnība, bet pēc papīriem esmu vainīgs. Nu, bet papīrs mums, nabadzīgajiem un neizglītotajiem, ir visbriesmīgākais. Mēs nevaram to nej izlasīt, nej nopirkt. Tālab no mums plēš deviņas ādas...

— Piedodiet, Mikola Tarasovič, — viegli pasmaidīdams, Vladimirs Iļjičs pārtrauca veča runu, — viss, ko jūs stāstāt, ir pilnīga patiesība. Tiesāties nabagam ar bagātnieku pie mums nemaz nav iespējams.

— Jā, jā! — vecais Proņņikovs priecīgi piebalsoja.

— Noteikti tas tā ir. Kā ļaudis teic: ar stipro neej lauzties, ar bagāto — tiesāties...

— Bet ar ubaga tarbu un cietumu turies pa labam! — Vladimirs Iļjičs piebilda smiedamies. — Nu nekas, mēs tomēr pamēģināsim, Mikola Tarasovič, rīkoties pretēji šai senajai tautas parunai. Tikai izstāstiet man visu pēc būtības. Es klausos.

— Pēc būtības, Vladimir Iļjič, šī lieta priekš manis ir pārlieku netaisnīga. Ja jūs nepalīdzēsiet, tad man vai cilpa jāmet kaklā. Šopavasar es Zacepinam uztaisīju ga-nlbu žogu. Atstrādāju, tā sakot, tās procentes, kas bija pieaugušas par manu parādu. Tā jā. Nožogoju visu, kā nākas. Zacepins bija pat apmierināts. Nu labi. Bet mūsu Simonām Jermolajevam, jūs taču pazīstat viņu, ir mājlopu vairāk nekā simt galvu. Ir arī savs gans. Nu labi. Tad, ek vei, šis Simona ganāmpulks ņēmis un salauzis Zace-pina žogu, ņēmis un nopostījis viņa labību. Tā jā. Te nu Zacepins briesmīgi pārskaities, bet baidījies pret Simonu kaut ko pasākt. Simons, kā jūs zināt, ir bagātāks par viņu. Tiesāšanās ar viņu Zacepinam sagādātu tikai zaudējumus. Tā jā. Tad nu viņš, nolādētais pagāns, ek vei, Zacepins, nolēmis iesūdzēt mani tiesā. Tā sakot, Proņņikovs uztaisījis man nelāgu žogu, tāpēc lopi to salauzuši. Es neko tamlīdzīgu ne sapnī nevarēju iedomāties, bet te — blāc! — mani sauc pie tiesas. Braucu uz turieni. Nekādu vainu neapzinos, tomēr sirds dauzās kā negudra. Ieeju tiesneša kancelejā, un šie man nolasa priekšā spriedumu: samaksāt Zacepinam piecdesmit rubļu un bez tam vēl septiņus pudus labības. Es mēģināju pierādīt savu taisnību, bet mani izgrūda no tās kancelejas, turklāt piedraudēdami: sak, ja tu celsi skandālu, mēs tevi ietupināsim aukstajā tuptūzī. Nu, ko tur vairs darīt? Pārbraucu mājās tikpat kā ar akmeni uz sirds. Taču ļaudis man saka: ej pie trimdinieka Uļjanova. Viņš daudziem ir palīdzējis, tātad, kazi, arī tev neatteiksies grūtā brīdī pasniegt roku, kazi, arī tev neliegs padomu...

— Tā, tā, — Vladimirs Iļjičs bilda. — Domāju, ka mēs šo kļūmi izlabosim.

— Es visu mūžu lūgšu dievu par jums, ja mani izvilksiet no šīs cilpas.

— No cilpas es jūs, Mikola Tarasovič, pamēģināšu izvilkt. Bet neieteicu jums lūgt dievu par mani. Un vai zināt, kāpēc? — nebēdnīgi piemiedzis acis, Vladimirs Iļjičs ievaicājās. — Tas jums var nākt tikai par ļaunu. Jā gan! Es taču esmu neticīgs cilvēks, tādēļ dievs, izdzir-dis jūsu lūgšanu, sacīs: «E, nē! Par antikristu es lūgšanas nepieņemu.» Kādā stāvoklī nokļūsim tad mēs abi, ko?

— Es jau redzu, Vladimir Iļjič, ka jūs jokojat, — arī pasmaidīdams atbildēja Proņņikovs. — Dievu lūgt nav grēks par jebkuru cilvēku.

— Ņemot vērā, ka neviens šīs lūgšanas neklausās un neviens tām nepievērš uzmanību, tad varbūt jums ir taisnība. Taču nu mēs esam mazliet novirzījušies no lietas būtības. Es pats jums, Mikola Tarasovič, lūgumu nevaru rakstīt. Kaut gan esmu advokāts, tomēr man kā politiskajam izsūtītajam ir aizliegts nodarboties ar tiesu lietām. Taču mēs darīsim tā: es nodiktēšu lūgumu, bet Andrejs Prokofjičs to uzrakstīs.

— Tad es jau arī neesmu necik paglītots, pavisam divas ziemas gājis skolā, — Rodins kautri ierunājās.

— Nekas. Es pēc tam izlabošu kjūdas, jūs tīri pārrakstīsiet un iesniegsiet. Nu sēdieties pie galda, raug, šeit. Te jums būs spalvaskāts, te tinte. Iemērciet droši, jo tintes tur nav daudz. Vai esat sagatavojies? Rakstiet ...

Vladimirs Iļjičs staigāja pa istabu un diktēja, bet Rodins, pieliecis galvu uz vienu sānu un iekodis apakšlūpu starp zobiem, lēnām rakstīja. Ik pa laikam Vladimirs Iļjičs piegāja pie viņa, skatījās pār plecu, kas tur sanācis, uzmudināja: ir labi, brīnišķīgi! Vienīgi šeit — viņš parādīja ar pirkstu — jāliek komats, un šis vārds jāraksta ar lielo burtu.

Piedurknē slaucīdams sviedrus no pieres, Rodins cītīgi čirkstināja ar spalvu, cenzdamies cik spēdams. Taču, kad bija nonākuši līdz beigām, viņš neviļus uzmeta dažus traipus. Bija pagalam nopūlējies, it kā nevis ar rakstāmspalvu. bet ar izkapti darbojies. Pārlasīdams visu uzrakstīto, Vladimirs Iļjičs izlaboja kļūdas, iedeva Rodinam, lai tas pārraksta, bet pats apsēdās blakus Proņņikovam un paklusu, lai netraucētu Rodinu, izvaicāja veco zemnieku, cik viņam zemes un kāda mēdz but raža... Min-tiņani bija garlaicīgi to visu klausīties, tāpēc viņš nostājās Andrejam aiz muguras un vēroja, kā tas uzskribelē uz papīra lielus, neveiklus burtus. Un apskauda viņu: «Kaut es mācētu vismaz šitā rakstīt! Tad es, tāpat kā krustmāte Nadja, palīdzētu Vladimiram Iļjičam pārrakstīt viņa papīrus.»

Pēc necik ilga laika vecais Proņņikovs un Andrejs Rodins atnāca atkal. Abi moži un priecīgi. Vecais, vēl uz sliekšņa stāvēdams, iesaucās, nepaguvis pat sasveicināties:

— Vladimir Iļjič, mēs atnācām jums paklanīties līdz zemei: jūs tomēr mani izvilkāt no cilpas...

— Tātad esam vinnējuši prāvu?

— Esam gan! Lietu izskatīja vēlreiz. Nu un lēmumā teikts: atstāt Zacepina prasību pret Proņņikovu bez... Andrej, kā tur īsti bija?

— Bez ievērības, — Rodins pateica priekšā.

— Ehē, tātad atstāt bez ievērības, un beigta balle. Nu, Vladimir Iļjič, kā mums tagad darīt? Es gribēju kaut ko atnest, bet ļaudis saka: «Nedrīkst, jo tā tu viņu nokaitināsi. Tā sakot, lai gan viņš dievam netic, tomēr it neko nepieņem.»

— Kā tad ir, vai tie, kas tic, ņem pretī? — viltīgi piemiedzis acis, Vladimirs Iļjičs jautāja.

— Ko nu tikai par ņemšanu runāt! — Proņņikovs atmeta ar roku. — Plēstin plēš! Es reiz biju aizkūlies Minusī pie viena apikāta, tad viņš, nolādētais, noprasīja tik augstu maksu, ka es izskrēju no viņa kantora kā apdedzis... Vladimir Iļjič, atļaujiet jūs vismaz aizvest uz medībām. Mēs, āre, ar Andreju zinām taigā tik lieliskas vietiņas...

— Tas ir kārdinoši! — tūdaļ Vladimirs Iļjičs bija ar mieru. — Uz medībām es braukšu ar vislielāko prieku. Pie manis nesen bija Oskars Aleksandrovičs un Promin-skis, viņi ierosināja braukt uz kaut kādu Agānita salu. Abi apgalvoja, ka tur esot zaķu bez sava gala, bet rubeņi un irbes lidinoties baru bariem.

— Tas tiesa. Agānita salā mēs ar Andreju nomedījām vairākus desmitus zaķu. Nupat būtu īstā reize braukt uz turieni.

Pēc dažām dienām viņi aizbrauca. Tik pulka zaķu kā no Agānita salas Vladimirs Iļjičs vēl nekad nebija pārvedis mājās.

KRUSTMĀTES NADJAS VĒSTULES

Vēstules krustmāte Nadja rakstīja gausi. Ja apsēdās rakstīt reizē ar Vladimiru Iļjiču, tad viņš jau divas vai pat trīs aploksnes aizdarīja ciet ar zīmoglaku, bet viņa vēl rakstīja to pašu vēstuli.

— Kur tu ņem vielu tik garām vēstulēm? — Vladimirs Iļjičs jokoja. — Nekādu interesantu notikumu taču nav: viena diena līdzīga otrai.

— Tu raksti, — krustmāte Nadja atbildēja, — par pasaules mēroga jautājumiem, bet es par daždažādiem sīkumiem.

— Nu piemēram?

— Tad paklausies, — krustmāte Nadja sacīja un sāka lasīt savu vēstuli: — «Gaužām savādi, ka līdz šim nav ne vēsts no ecrivain’a' par grāmatu, mums šķiet — tā ir kā akā iekritusi. Starp citu, pēdējā laikā pasts kļuvis pavisam niecīgs. Vakar mēs krietni izsmējāmies. Nekā cita nebija kā tikai avīzes, un māmuļa sāka apvainot pastnieku, ka tas aiz niknuma nobēdzinot vēstules, bet mūs par to, ka mēs tam dodot maz dzeramnaudas, un mūsu paziņas — par briesmīgu egoismu, un tad atkal strostēja mūs, ka mēs pastniekam nenovīdot savu artavu, bet naudu izsviežot vējā, aizvakar braukuši pie Kurnatov-ska^12 [13], bet kāda tur jēga? Tikai cilvēku traucējuši darbā un apēduši viņa pusdienas. Beidzās ar to, ka mēs visi sākām smieties un mums pārgāja derdzīgā sajūta, kāda allaž mēdz būt, kad pienāk trūcīgs pasts.

Tā nu iznāca, ka mēs braucām pie Kurnatovska, kurš strādā cukurfabrikā kādas divdesmit verstis no mums. Bija svētdiena, kaut arī auksts, tomēr saule spīdēja pie brīnišķīgi zilgām debesīm ... Bijām satuntuļojušies, kā jau ziemā: Volodja plikādas kažokā un velteņos, bet mani ieģērba «ģimenes» kažokā. Es ar visu galvu ieniru tajā. Izrādījās, ka Kurnatovskis ir šausmīgi aizņemts, svētku viņam nav, viņš strādā pa divpadsmit stundām diennaktī, mēs tīšām viņu atrāvām no darba. Taču tas viņam nāca tikai par labu. Un viņa pusdienas arī tik tiešām apēdām.

Apskatījām cukurfabriku. Direktors izrādīja ārkārtīgu laipnību pret «ievērojamiem svešzemniekiem» (neraugoties uz to, ka Volodja savos velteņos un ziemas biksēs izskatījās kā milzis no pasakas «īkšķītis», bet man visi mati bija sacēlušies stāvus no vēja), centās attaisnot draņķīgos apstākļus, kādos strādniekiem jāpūlas. Direktors pats uzsāka sarunu par šo tematu un nonāca savā laipnībā tik tālu, ka, par spīti visam savam elegantajam un labi barotajam izskatam, steidzās pasniegt Volodjam ķebli, noslaucīdams no tā putekļus. Es gandrīz sāku sk^ļi smieties.

Kurnatovskis pēc mēneša ieradīsies pie mums ciemos, varbūt atbrauks arī Bazilis ar Toņečku. Nezinu, vai Jums Volodja ir rakstījis, ka gan Bazilis, gan Gļebs lūguši pārcelt viņus uz Ņižņeudinsku, kur viņiem piedāvā inženieru vietas. Tagad ar turienes draugu starpniecību mēs izmantojam Minusinskas bibliotēku, kaut gan tā ir ļoti trūcīga. Nu bet grāmatu taču pietiek. Aņuta man jautāja, ko es daru. Noņemos ar vienu populāru grāmatu^14, gribētos to uzrakstīt, bet vēl nezinu, vai izdosies kas prātīgs. Sī, tā sakot, tad arī ir mana galvenā nodarbošanās, bez tam vēl veicu to, kas nu kurubrīd nākas: mācos angļu valodu, lasu grāmatas, rakstu vēstules, iejaucos Volod-jas darbā, eju pastaigāties, piešuju pogas...» Vai lasīt tālāk?

— Vai tad vēl nav beigas?

— Nē. Vēl dažas lappuses. Te es pat rakstu, ka tu Krasnojarskā nopirki sev drēbi krekliem un tie jau ir pašūti, taču nekādi neizdodas tos uzlaikot.

— Te nu, rādās, izskan tāda kā apsūdzība? Hm... Nebiju domājis, ka tev piemīt tik dīvainas dotības, precīzāk sakot, spējas piekasīties.

— Bet tu ņem un uzlaiko kreklus, tad es izsvītrošu šo piekasīšanos, — krustmāte Nadja sacīja smaidīdama.

— Labi, vakarā uzlaikošu, — Vladimirs Iļjičs padevīgi piekāpās.

— To mēs jau esam dzirdējuši.

— Uzlaikošu. Rau, Mintiņš būs liecinieks.

— Labi. Taču vēstulē šo rindu es izsvītrošu tikai pēc uzlaikošanas, — vēl arvien smaidīdama, krustmāte Nadja sacīja. — Nu, vai lasīt tālāk?

— Nē, diezgan! — Vladimirs Iļjičs atkratījās ar abām rokām. — Pretējā gadījumā es pat gulēt nevarēšu, dabūjis zināt visus savus grēkus. Laba daudz nevajag. Vai nav tiesa, Mintiņ?

— Vai tad pickasīšanās ir laba? — Mintiņš brīnījās.

Taču atbildes vietā Vladimirs Iļjičs un krustmāte

Nadja jautri iesmējās. Un Mintiņš saprata, ka viņi, kā tas jau bieži gadījās, tikai joko. Mintiņš sakautrējās, bet Vladimirs Iļjičs, to pamanījis, paķēra puisēnu zem padusēm un uzmeta līdz pašiem griestiem. Mintiņš priekā iegavilējās no šāda lidojuma. Un sākas jautrība, kādu Mintiņš bija gaidījis visu dienu: te viņi cīkstējās ar Vladimiru Iļjiču, te kutināja viens otru, izmēģinādami, kurš ilgāk izturēs, te spēlēja paslēpes, skraidīdami pa istabām tā, ka trauki bufetē šķindēja un Elizabetes māmuļa sacīja, labsirdīgi purpinādama:

— Nu šitā jus man sadauzīsiet visus šķīvjus...

— Mēs tos salīmēsim! — bezbēdīgi attrauca Vladimirs Iļjičs.

— Ar ko? — Elizabetes māmuļa brīnījās.

— Mintiņ, ar ko mēs tos salīmēsim? — Vladimirs Iļjičs noprasīja.

— Ar līmi! — Mintiņš aši atbildēja.

— Vai dzirdējāt? — Vladimirs Iļjičs vaicāja. — Skaidra bilde! Nu es skaitīšu līdz trim... Viens... divi... trīs... Eju meklēt drīz. Kur viņš ir? Mintiņ, kur tu atrodies? Viņš klusē. Ak tu viltnieks! Nu pagaidi tikai! Lai tikai es dabūju tevi rokā! Šeit nav, tur arī nav... Šeit ir bijis, bet jau aizmucis ...

Tikmēr Mintiņš, tikko valdīdams smieklus aiz laimes, ka viņš tik labi paslēpies, vēroja no galda apakšas, kā Vladimirs Iļjičs, iebāzis roku savā mednieka zābakā, izsaucās:

— A-ā, re, kur tu esi!

Mintiņu it kā kāds būtu sācis kutināt: nespēdams ilgāk valdīties, viņš iespurdzās smieklos un nodeva sevi. Tomēr jutās ne visai apbēdināts, jo tik un tā viņam daudz biežāk izdevās satvert nūju nekā Vladimiram Iļji-čam vai krustmātei Nadjai. Taču atpūtas brīdis beidzās, un visi stājās pie saviem darbiem; Mintiņš atkal garlaikojās; nepacietīgi gaidīdams, kad Vladimirs Iļjičs iznāks no savas istabas un viņi uzsāks kādu jaunu rotaļu.

ARĪ ZĀBAKUS?

Elizabetes māmuļā, kā viņa pati sacīja Mintiņam, saslima. Viņa jau agrāk ne reizi vien bija vārguļojusi, bet tomēr staigāja pa istabu, visu ko paveica. Turpretī tagad krustmāte Nadja neļāva viņai pat no gultas celties, aizsūtīja pēc ārsta. Sušenskā ārsta nebija, tāpēc Sosipa-tičs aizbrauca uz Jermakovu. Līdz turienei bija gandrīz četrdesmit verstu. Tātad viņš atgriezīsies naktī vai pat rit no rīta. Mintiņš nekad nebija redzējis, kā dakteri ārstē cilvēkus, tālab gaidīja šādu notikumu ar lielu nepacietību. Viņa iztēlē tas viss norisinājās kā pasakā: ārsts iedos māmu|ai dzīvības ūdeni, viņa to iedzers un tūdaļ kļūs vesela.

Visi bija aizņemti ar saviem pienākumiem: Vladimirs Iļjičs rakstīja, krustmāte Nadja pūlējās gar krāsni, bet Elizabetes māmuļa gulēja. Mintiņš rāmi sēdēja pie viņas gultas, un viņi visu dienu par kaut ko sarunājās: te Mintiņš lielījās, ka viņš drīz braukšot ar tēvu un māti uz «Dzintara jūru», pie kuras viņiem labi klāsies, te māmuļa atcerējās un stāstīja jaunu pasaku.

Sosipatičs atveda ārstu. Tas izrakstīja Elizabetes māmuļai zāles, un viņa dzēra tās trīsreiz dienā, bet no gultas necēlās. Zāles smaržoja gluži patīkami — Elizabetes māmuļa tās sauca par mikstūru —, un Mintiņš palūdza nogaršot. Māmuļa ielēja mazu lāsīti karotē, viņš norija un uzreiz noskurinājās: tik riebīga izrādījās šī mikstūra. Tūdaļ kļuva saprotams, kāpēc māmuļa neat-veseļojas: no šādām zālēm drīzāk var nomirt nekā tikt uz pekām. Ek, kaut varētu atbrīvot no burvju varas savu zeltkrēpju zirdziņu! Tad viņš, Mintiņš, uzsēstos tam mugurā, sameklētu to kraukli, kurš pelēkajam vilkam nesis dzīvības ūdeni. Atvestu tādu ūdeni Elizabetes māmuļai, un viņa vienā mirklī kļūtu pavisam vesela. Taču pagaidām Mintiņš nezina to brīnumaino vārdu, no kura spētu atdzīvoties viņa zeltkrēpītis. Tomēr viņš to dabūs zināt, katrā ziņā uzzinās, citādi nemaz nevar būt. Ne velti Vladimirs Iļjičs viņam uzdāvināja gan brīnumputna spalvu, gan arī zeltkrēpju zirdziņu ...

Māmuļa vēl arvien slimoja — kaut arī bija izdzērusi divas pudeles mikstūras, bet krustmātei Nadjai nebija laika nopūlēties gar krāsni: viņai vajadzēja pārrakstīt Vladimira Iļjiča sacerēto grāmatu. Viņi visādi izprātojās, ko darīt, un pēdīgi nolēma pieņemt kādu palīdzi Elizabetes māmuļai, jo viņai vienai pašai — arī tad, kad bija vesela, — visi saimniecības darbi pārāk smagi gūlās uz pleciem. Paraska Olimpijevna, pie kuras krustmāte Nadja griezās pēc padoma, apsolījās parunāt ar Meziniem. Tiem esot meitene Paška, kuru viņi gribot dot par kalponi.

Tā krustmāte Nadja ar Parasku Olimpijevnu aizgāja pie Meziniem. Un tad, vienu dienu vēlāk, nedroši pārkāpusi pār slieksni, mājā ienāca Paška. Mintiņš tieši tobrīd bija virtuvē, lai iesmeltu Elizabetes māmu|ai ūdeni. Ieraudzījis Pašku, zēns stingri noprasīja:

— Kas tev vajadzīgs?

— Es uz šejieni... Man lika atnākt...

— Mintiņ, kas tur ir? — izdzirdusi sarunu, Elizabetes māmuļa jautāja.

— Nezinu — Paška. Saka, viņai likuši atnākt.

— Ak tā, Pašeņka, nāc iekšā!

No tās dienas Paška dzīvoja pie Uļjanoviem. Viņas gultiņa stāvēja mazajā istabiņā, blakus virtuvei. Džen-nija izturējās pret Pašku visai greizsirdīgi: nikni vēroja viņu un rūca. Mintiņam arī derdzās, ka Paška jutās virtuvē kā saimniece. To tu neaiztiec, tur nelien, citādi vēl dabūsi pa ādu ar karstajām podu dakšām. Hē! Kad Elizabetes māmuļa rosījās pie krāsns, viņš visu ko drīkstēja darīt, bet Paškai, vai tu redzējies, viņš jau traucējot. Mihtiņš nevarēja vien sagaidīt, kad Elizabetes māmuļa kļūs vesela un Paška aizies projām. Taču, paskat, māmuļa jau ir atspirgusi, piecēlusies no gultas, bet Paška joprojām dzīvo tai pašā istabiņā un pat nedomā iet uz mājām. Vienreiz zēns neizturēja un pavaicāja viņai:

— Kāpēc tu neej?

— Uz kurieni?

— Uz mājām!

— Paskat, ko tu sagribējis! — Paška sāka smieties. — Bet es šeit visu laiku dzīvošu, jo man maksā.

— Beidz melot! — Mintiņš stingri uzsauca. — Kas tev maksā? Par ko?

— Par to, ka es palīdzu saimniecībā. Kā paiet mēnesis, tā man dod divarpus rubļu. Bez tam arī vēl zābakus.

— Arī zābakus?

— Nu jā. Tos man šūdina pie paša Sprunga ...

Mintiņš kļuva vai mēms. Lai jau viņai maksātu divarpus rubļu. Lai. Bet zābaki? Par ko viņai šūdina zābakus? Mintiņš, kas visu savu mūžu bija sapņojis par zābakiem, nekādi nespēja saprast: ko gan tādu Paška paveikusi, ka viņai taisa zābakus? Nē, šeit kaut kas nav kārtībā. Tomēr Elizabetes māmuļa apliecina, ka ir taisnība. Paškai darina zābakus, jo viņa ir gluži basām kājām. Mintiņš tikko spēja valdīt asaras: viņam kļuva gaužām rūgti no apziņas, ka pat Paškai būs zābaki, bet viņam to nav. Aizskrējis mājās, viņš sacīja mātei:

— Tūdaļ atdod mani par kalpu! Lai man arī maksā divarpus rubļu! Un pašuj zābakus!

— Vai manu dieniņ! Kas gan tevi ņemtu tik mazu? Tev vēl par agru iet kalpa ģaitās.

— Ko tad man darīt — vai līdz pašai nāvei dzīvot bez zābakiem?

— Miķelīt, manu mīļo dēliņ... — asaru pilnām acīm sacīja māte, apkampdama viņu. — Es tev nopirkšu zābakus...

— Tu jau man daudzreiz esi to solījusi, bet zābaku kā nav, tā nav. Es ilgāk negribu gaidīt — atdod mani par kalpu par divarpus rubļiem. Es tev pārnesīšu visu naudu, tikai zābakus paturēšu sev.

Māte raudāja. Mintiņam sametās viņas žēl, un viņš jau piekāpīgāk sacīja:

— Labi. Pagaidīšu vēl mazliet...

Oskars joprojām nāca pie krustmātes Nadjas mācīties. Taču ar to viņai vēl nepietika. Viņa sāka arī Paškai ierādīt ābeces gudrības. Un tas bija daudz interesantāk nekā lasīt biezas gramatas par nezin kādiem kapitāliem. Mintiņš ne vien saprata visu, ko krustmāte Nadja mācīja Paškai, bet arī pats ne sliktāk par šo skuķi iepazina burtus. Krustmāte Nadja bija ļoti apmierināta, ka Mintiņš cītīgi mācījās. Tāpat kā Paškai, deva viņam papīru un zīmuli: raksti un zīmē. Un viņš rakstīja un zīmēja. Turpretī Paška neprata zīmēt, tikai rakstīja. Toties viņa iemanījās rakstīt ne vien burtus, bet veselus vārdus. Iemācījās arī lasīt. Elizabetes māmuļa viņai kaut ko pasaka, un viņa pieraksta uz papīra un pielīmē pie sienas: sak, redzi nu, cik es esmu zinīga.

— Elizabetes māmuļa, paskatieties, ko Paška atkal uzrakstījusi! — Mintiņš reiz iesaucās. — Izlasiet!

Elizabetes māmuļa uzlika acenes un lasīja:

— «Nikod, nikod neizlej tēju!»... — un sacīja ar pārmetumu: — Paška, kāpēc tu to esi pielīmējusi pie sienas?

— Lai neaizmirstu. Citādi jūs vienmēr man aizrādāt, bet es piemirstu ...

— Vai tiešām šādu sīkumu nevari paturēt prātā?

— Kamēr nebiju mācījusies lasīt un rakstīt, tikmēr visu atminējos, — Paška atbildēja, neveikli smaidīdama, — bet tagad tikai uzrakstītais turas galvā.

— Pekstiņkāja tu esi, nudien, — Elizabetes māmuļa smējās. — Tad būtu vismaz rakstījusi pareizi. Taču nē, visu sagrozi pa savam. Es tev saku — «nekad», bet tu raksti «nikod». Nu nekas: tas tomēr ir labāk nekā nemaz neprast rakstīt.

— Es arī burtnīcā pierakstu visu, kas pie mums notiek. Rau, paskatieties, — Paška teica, sameklēdama nospeķotu burtnīcu un sniegdama to māmuļai.

— Tas jau ir kaut kas līdzīgs dienasgrāmatai, — māmuļa pabrīnījās un lasīja: — «Vakar bija Oskars Aleksandrovičs un Prominskis. Dziedāja dziesmas. Es arī dziedāju...» O-o, te jau ir pareizi... Malacis meitēns!

Paška pat nosarka, uzslavu saņemdama. Bet, kad māmuļa izgāja no istabas, skuķis no prieka sāka lēkāt uz vienas kājas, mētājot pa gaisu asos elkoņus. Viņa parādīja Mintiņam mēli: redzi nu, cik es esmu skolota! Mintiņš nepalika parādā. Viņš arī parādīja meitenei mēli: sak, es neesmu stulbāks par tevi, kaut gan vēl neprotu uzrakstīt kaut kādus tur «nikod». Paška saķēra zēnu un sāka griezt riņķī, bet viņš spārdījās ar kājām un spiedza aiz prieka. Džennija stāvēja durvīs un tik skaļi rēja, it kā dzītu zaķi. Nē, Paška ir kļuvusi daudz gudrāka, kopš iemācījusies lasīt un rakstīt: tagad ar viņu var pat padraiskoties.

NEPRAŠA LASĪTĀJS

Kādudien Vladimirs Iļjičs iznāca no savas istabas un priecīgi izsaucās:

— Nu, Nadja, «tirgu» pirmā nodaļa ir pabeigta!

— Apsveicu tevi, — krustmāte Nadja smaidīdama bilda. — Es esmu ļoti, ļoti priecīga...

— Ja tāpat veiksies uz priekšu, — Vladimirs Iļjičs sacīja, — tad līdz februārim es nobeigšu visu grāmatu.

— Vai tu izturēsi tādu spriegumu? Tu taču raksti no rīta līdz vakaram.

— Es arī gribēju aizrādīt, — Elizabetes māmuļa ierunājās. — Darbs ir darbs, bet nepieciešama arī atpūta. Pēdējā laikā jūs, Volodja, esat kļuvis manāmi vājāks un bālāks...

— To visu, dārgā Elizabete Vasiļjevna, iespējams labot, — Vladimirs Iļjičs atbildēja. — Jau rītdien es sākšu iekārtot slidotavu uz Šušas. Un katru dienu vienu stundu — tas pats mazākais! — slidošu. Tad radīsies gan ēstgriba, gan sārti vaigi kā ciema daiļavai.

— Jūs atkal jokojat, — Elizabetes māmuļa nogrozīja galvu. — Tā tas ir, kamēr esat jauns, kamēr jums nekas nesāp, bet, kad nodzīvosiet līdz manam vecumam...

— Māmiņ, tu runā par sevi tā, it kā tev būtu simt gadu, — krustmāte Nadja žēli pasmaidīja. — Bet tu nemaz vēl neesi tik veca ...

— Pilnīgi pareizi! — Vladimirs Iļjičs viņai piebalsoja. — Taču slidotavu jau rīt sāksim ierīkot. Ledus uz Šušas jau pamatīgs. Vai zini, Nadja, kas man ienāca prātā?

— Iemācīt ne vien mani, bet arī māmu]u slidot, — krustmāte Nadja turpināja ar to pašu labsirdīgo smaidu.

— Un mani? — Mintiņš iejautājās.

— Man padomā bija pavisam kas cits, — Vladimirs IJjičs teica. — Es nupat pārlasīju «tirgu» pirmo nodaļu. Ir pasmagas vietas. Baidos, ka strādnieki nesapratīs. Varbūt darīsim tā: es lasīšu tev priekšā skaļi, bet tu piekasies pie katra vārda kā visnezinošākais lasītājs.

Tajā pašā vakarā, stāvēdams pie rakstāmpults, Vladimirs Iļjičs lasīja, bet krustmāte Nadja ar Mintiņu sēdēja pie galda un klausījās. Arī Elizabetes māmuļa bija sākusi klausīties, bet atnāca Paraska Olimpijevna un viņas aizgāja parunāties.

— «Preču saimniecības pamats ir sabiedriskā darba dalīšana. Apstrādājošā rūpniecība atdalās no iegūstošās, un katra no tām tālāk sadalās sīkos veidos un paveidos, kas preču formā ražo īpašus produktus un maina tos pret visu citu ražošanas nozaru produkciju. Preču saimniecības attīstība tādējādi rada atsevišķu un patstāvīgu rūpniecības nozaru skaita palielināšanos; šās attīstības tendences saturs — pārvērst par īpašu rūpniecības nozari ne tikai katra atsevišķa produkta, bet pat katras atsevišķas produkta daļas ražošanu — un ne tikai produktu ražošanu, bet pat atsevišķas operācijas, kas produktu sagatavo patēriņam.»

Vladimirs Iļjičs izlasīja daudz lappušu, tad iejautājās:

— Nu, kā ir?

— Viss skaidrs, — krustmāte Nadja atbildēja.

— Nē, Nadja, tas nekur neder! Ja es lasīšu priekšā, bet tu tikai uzslavēsi, tad mēs velti tērēsim laiku...

— Nu, bet ja man nav nekā, ko iebilst?

— Tā jau gan nav nekā? — cieši lūkodamies viņai acis, Vladimirs Iļjičs jautāja.

— Pagaidām tiešām nav, — krustmāte Nadja atbildēja, mierīgi izturēdama viņa aso skatienu.

— Labi. Turpināsim...

Taču turpmāk viss neritēja tik gludi kā sākumā. Izlasījis vairākas lappuses, Vladimirs Iļjičs noprasīja:

— Vai viss saprotams?

— It kā būtu viss...

— Nē, šoreiz saki precīzāk!

— Lūdzu, izlasi vēlreiz.

— Ē, nē! Ja no pirmās reizes viss galvā nekļuva skaidrs, tad ir draņķīgi, — Vladimirs Iļjičs noteica, aši kaut ko atzīmēdams uz papīra lapas, no kuras bija lasījis. — Šī vieta jāuzraksta saprotamāk.

Un tad vēl krustmāte Nadja, noklausījusies dažas lappuses, aizrāda:

— Šķiet, tā kā pasmagi...

— Tikai šķiet, vai patiešām ir pasmagi?

— Patiešām.

— Hm... Hm... — Vladimirs Iļjičs domīgi nodu-dina, kodīdams apakšlūpu. — Pasmagi... Nu labi. — Vladimirs Iļjičs noliecas pār pulti un aši, aši kaut ko raksta, izsvītro, pāršņāpj tā, ka tinte vien pašķīst, tad saka: — Rau, tagad paklausies...

Bet krustmāte Nadja atkal atkārto savu: — Ir pasmagi.

Vladimirs Iļjičs sāk dusmoties:

— Nadja, beidz jaukt man galvu!

— Tu taču pats lūdzi: esi pēc iespējas piekasīgāka.

— Hm... piedod. Bet... — Vladimirs Iļjičs ātri pārskata sīkiem burtiem aprakstītās lappuses. — Bet man rādās, ka šo pēdējo variantu pat mazs bērns saprastu. Lai gan es kā autors varu arī maldīties ...

— To mēs tūdaļ pārbaudīsim. Mintiņ, vai tu kaut ko saproti no tā, ko Vladimirs Iļjičs lasīja? — saglabādama savu pastāvīgi labsirdīgo smaidu, krustmāte Nadja jautā.

Mintiņš ir nonācis sprukās. Viņš, protams, nekā nesaprata. Un ne tikai šajā, bet arī visās citās vietās, kuras

Vladimirs Iļjičs lasīja. Gadījās tikai atsevišķi pazīstami vārdi, turpretī viss pārējais aizslīdēja garām viņa apziņai. Mintiņam gribas godīgi atzīties — nesapratu, bet viņš redz, ka tas sarūgtinātu Vladimiru Iļjiču. Mintiņš tā nevēlas darīt. Un melot kauns. Viņš stostīgi atrunājas, nodūris acis:

— Es... ē-ē... Es neprotu grāmatu rakstus!

— Diplomāts! — pārsteigts Vladimirs Iļjičs iesaucas.

— Volodja, es pajokoju, — krustmāte Nadja smiedamās saka. — Pēdējā variantā viss ir labi. Bet nu mums laiks izdarīt pārtraukumu ...

— Tātad tu, tēvocīt Mintiņ, neproti grāmatu rakstus? — jautri smiedamies, Vladimirs Iļjičs tuvojas Mintiņam. — Esi sadomājis ar viltu tikt cauri? Nu saturies tu man! Es tevi tūdaļ iemācīšu lasīt.

Priecīgi iespiegdamies, Mintiņš paslēpjas aiz krustmātes Nadjas, pēc tam zem galda. Džennija, sadzirdējusi troksni istabā, skrāpējas pie durvīm un rej: sak, ielaidiet mani iekšā, es tūliņ izvilkšu viņu no galda apakšas. Ar baltiem miltiem apputējušām rokām durvīs parādās Elizabetes māmuļa un bažīgi jautā:

— Kas šeit dauzās?

Vladimirs Iļjičs tikai ar roku atmet, nespēdams izrunāt ne vārda. Elizabete Vasiļjevna uzlūko Mintiņu.

— Vai tev nav garlaicīgi šeit, Mintiņ?

— Nē, — nelīzdams ārā no galda apakšas, Mintiņš atbild. — It nemaz arī ne. Es ļoti rātni visu noklausījos. Vai nav tiesa, krustmāte Nadja?

— Tiesa, tiesa, — krustmāte Nadja aizstāv Mintiņu. — Viņš mums ļoti palīdz.

Elizabetes māmuļa ar manāmām šaubām nogroza galvu, taču nepieprasa, lai Mintiņš ietu projām. Viņa arī mīl zēnu un pastāvīgi lutina. Ja krustmāte Nadja aizrāda, ka tas nav labi, tad Elizabetes māmuļa atbild:

— Lai jau, lai. Neba viņam ilgi atlikusi šāda dzīve.

BET KUR TAD IR BILDES?

Pārskatījis jauno pastu, Vladimirs Iļjičs drūmi nosacīja:

— Grāmata ir aizdūkusi garu ceļu...

— Jā, laikam gan aizdūkusi, — krustmāte Nadja piebalsoja.

— Vai tad grāmatas var dūkt? — Mintiņš iejautājās.

— Un kā vēl! — Vladimirs Iļjičs atbildēja. — Dažkārt aizdūc projām tā, ka ne pēdas nepaliek.

Mintiņš zināja, ka Vladimirs Iļjičs jau sen gaida kādu neparastu grāmatiņu. To viņš reizēm dēvēja par «etīdēm», reizēm par «fiasko». Pēc šiem nosaukumiem Mintiņš nespēja saprast, kas tajā grāmatā varētu būt tik vērtīgs, ka Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja par to vien runā. Te nu noskaidrojās, ka šī grāmata prot dūkt. Vladimiram Iļjičam ir pulka lielu un mazu, biezu un plānu grāmatu, bet neviena no tām nedūc. Mintiņš jau agrāk zināja, ka Vladimirs Iļjičs saka tikai patiesību. Un, ja viņš teica, ka tā grāmata var dūkt, tad tā tas arī ir. Bet kā gan tā dūc? Kā sala dienā Šušas upes ledus? Spalgi un ar tādu kā dobju vaidu ...

Vai varbūt tai grāmatā ūpis sēž un vaid? Bet grāmata taču nav būrītis. Kā tajā ūpim novietoties? Vienīgi varbūt uzbildētais spēj atdzīvoties un vaidēt kā tajā pasakā, ko stāstīja Elizabetes māmuļa. Tie tikai būtu brīnumi! Tādā grāmatā būtu ko skatīt. Citādi Vladimirs Iļjičs gan saņem daudz grāmatu, bet bilžu tajās gandrīz nemaz nav. Tā — viena vai divas, un tās pašas neinteresantas. Droši vien tā arī ir: tajā grāmatā, kas dūc, bilžu no vienas vietas. Un, bez šaubām, tādas, kas spēj atdzīvoties. Kaut jel drīzāk to atsūtītu!

Taču pagāja dienas un nedēļas, bet pastnieks vēl arvien neatnesa to brīnišķo grāmatu. Arī šodien ir pasta diena, Vladimirs Iļjičs visu laiku lūkojas pa logu. Saka krustmātei Nadjai ar tādu skumju izteiksmi acīs, kāda

viņam mēdz but, kad viņš jau iepriekš zina, ka nenotiks tā, kā viņš vēlētos:

— Ko sevišķu var atnest pasts?

— Varbūt etīdes? — ar tādām kā šaubām bilst krustmāte Nadja.

— Nē, man šķiet, mēs esam pareizi darījuši, etīdēm pārvilkdami krustu. Briesmīgi žēl, bet nekā nevar līdzēt... Nadja, paskat, — pēkšņi Vladimirs Iļjičs mundri iesaucās, — puišelis rāpjas pār žogu ar prāvu saini...

— Tas no pagasta, — krustmāte Nadja teica, piegājusi pie loga un pazinusi nācēju. — Varbūt grāmata? Tikai kāpēc viņš to aptinis ar kažoku?

— Nē, tas laikam būs sūtījums no mātes, — Vladimirs Iļjičs prātoja. — Acīmredzot māte uz kastes uzrakstījusi, ka jātur siltumā, tāpēc viņi to ietinuši kažokā.

Taču šoreiz Vladimirs Iļjičs bija maldījies: kažokā bija tieši tā grāmata, kuru viņš tik ilgi gaidījis. Un kā viņš priecājās, to ieraudzīdams! Sauca: «Urā!» Apkampa krustmāti Nadju un grieza apkārt pa istabu, Mintiņu pasvieda līdz griestiem. Bet puišelim, kas atnesa grāmatu, iedeva veselu pusrubli. Puišelis, neticēdams savai laimei, turēja šo pusrubli uz plaukstas, neuzdrošinādamies to saspiest dūrē. Taču, kad noticēja, ka nauda pieder viņam, kā apsvilis izskrēja no istabas, it kā baidīdamies, ka Vladimirs Iļjičs varētu pārdomāt citādi un paņemt naudu atpakaļ. Puišelis bija tik apjucis šī pusrubļa dēļ, ka pat aizmirsa kažoku. Nu Mintiņam vajadzēja puisi panākt. Taču viņš, pamanījis, ka Mintiņš diebj viņam pakaļ, arī pielika soli. Tikai pēc tam, kad viņš ieraudzīja Elizabetes māmuļu ar kažoku pie vārtiem, apstājās, pakasīja pakausi un skriešus metās atpakaļ. Paķēris kažoku, atkal laidās prom, ko kājas nes. Skrēja tā, it kā būtu nozadzis to kažoku, it kā saimnieks dzītos viņam pakaļ.

— Pavisam bez prāta, — Elizabetes māmuļa smiedamās nosacīja.

— No tādas naudas kurš katrs paliktu dulls, — prātīgi, ar manāmu skaudību Mintiņš sacīja. — Viņam taču tagad ir vesels kapitāls ...

— Ak, Mintiņ, Mintiņ... — nogrozīdama galvu, Elizabetes māmuļa teica. — Nevis kapitāls, bet graši. Ejam nu istabā, ka tu vēl nesaaukstējies tā kažoka dēļ.

— Vai šī ir tā grāmata, kas dūc? — ienācis istabā, Mintiņš jautāja Vladimiram Iļjičam.

— Mums par laimi, Mintiņ, ta nav aizdūkusi garu ceļu, — Vladimirs Iļjičs priecīgi atbildēja.

Par laimi? Kas tā par laimi? Gaidīja tādu grāmatu, kas dūc, bet izrādās, ka pienākusi pavisam cita, un tad vēl esot laime? Tas nemaz vairs nav saprotams! Vismaz jāpaskatās, kāda ir tā grāmata. Mintiņš paņēma vienu no kaudzītes. Uz vāka nekādas bildes nav, tikai kaut kas uzrakstīts lieliem un maziem burtiem. Varbūt iekšā ir pilns ar bildēm? Pašķirstīja lapas. Nav nevienas glezniņas. Un zēns vīlies uzmeta garu lūpu: sak, par ko jūs tā priecājaties?

Vladimirs Iļjičs, to pamanījis, jautāja:

— Ko, Mintiņ, vai tev nepatīk?

— Nē, — Mintiņš vaļsirdīgi atzinās.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka nav bilžu.

— Vai dzirdēji, Nadja, ko saka mans pirmais kritiķis? — pasmaidīdams Vladimirs Iļjičs vaicāja.

— Bet es apsveicu tevi, mans dārgais! — krustmāte Nadja teica, noskūpstīdama Vladimiru Iļjiču. — Lai šī tava pirmā grāmatiņa nebūtu pēdējā. Es ļoti priecājos, Volodja, par tevi...

— Pateicos, mana mīļā, — noskūpstījis krustmātei Nadjai roku, aizkustināts bilda Vladimirs Iļjičs. — Es arī esmu bezgala priecīgs par to, ka šī mana grāmata tomēr nonāks pie strādniekiem ...

BURVJU VALSTĪBA

Pēc tam kad puisis atnesa to dīvaino grāmatu (Min-tiņš ta ari domāja — dīvaino, jo viņš nespēja saprast, kas taja ir tik sevišķs), mājās vairs nebija miera. Vladimirs Iļjičs aicināja krustmāti Nadju iziet pastaigāties pa aizsalušajam upes jomam, kamēr sniegs nav pārklājis ledu. Tiesa gan, sniegs jau bija uzsnidzis. Taču saka pūst stiprs vējš no Jeņisejas puses un aiznesa to sniegu, kā sacīja Vladimirs Ijjičs, kaut kur uz taigu. Tā tas notika visu ziemu: nepagūst sniegs apsegt zemi, kad vējš to jau aizmēž prom.

— Vai Mintiņu ņemsim līdzi? — krustmāte Nadja ievaicājās, pamanījusi, cik lūdzoši zēns skatās uz viņu.

— Noteikti! Ir Mintiņu, ir Dženniju, ir Elizabeti Vasijjevnu ...

— Ai nē! — izbijusies Elizabetes māmuļa atgaiņājās ar abām rokām. — Man pietiek ar to, ka jau reiz sadauzīju pakausi.

Patiešām tā tas notika. Līdzko bija aizsalusi Šuša, krustmāte Nadja aicināja Elizabetes māmuļu pastaigāties pa upi. Māmuļa ilgi nebija ar mieru. Taču, kad sāka lūgt arī Vladimirs Iļjičs, viņa nespēja atteikties un nāca. Ungadījās tā, ka viņa neviļus pakrita, sasita galvu. Pēc tam māmuļa uzmanīgi gāja apkārt pat peļķei, pārklātai ar ledu. Un Mintiņu visu laiku brīdināja: neskraidi pa ledu, citādi vēl pakritīsi un sasitīsies. Taču Mintiņš pat nedomāja viņu klausīt: pa gludo, tīro kā stikls ledu tik jauki slidināties! Ieskrienies un — viens! Ieskrienies un — divi! Ieskrienies un — trīs! Un tu jau esi viņā krastā. Bet cik interesanti staigāt un vērot, kas notiek zem ledus! Ik akmentiņš redzams upes dibenā ...

— Vai jūs tālu iesiet? — Elizabetes māmuļa jautāja.

— Pārnakšņosim mājās, — Vladimirs Iļjičs atbildēja ģērbdamies.

— Ja ejat uz ilgu laiku, tad paņemiet līdzi pīrādziņus.

— Vai ne? Tā tikai ir ideja! — Vladimirs Iļjičs nopriecājās. — Tikai labi jāietin pīrādziņi, lai nesasalst.

— Kādēļ jūs, Volodja, ņemat bisi? — Elizabetes māmuļa neapmierināta norūca. — Vai jums vēl nepietiek, ka Oskars sašāva Dženniju...

— Labi, — Vladimirs Iļjičs piekāpās. — Es atstāšu bisi mājās. Taču, ja mūs saplosīs vilki, tad vainojiet pati sevi, nevis mani.

— Vai tad jūs Mintiņu neņemsiet līdzi?

— Ņems! Ņems! — Mintiņš lēkāja aiz prieka.

— Kāpēc tad jums no vilkiem bīties?

— Mēs no tiem arī nebīstamies! — Mintiņš apgalvoja.

— Nu re, cik labi, — Elizabetes māmuļa iesmiedamās teica. — Ņemiet bises vietā pīrādziņus un dodieties ceļā...

Kad viņi jau bija izgājuši aiz vārtiem, Elizabetes māmuļa uzsauca nopakaļ:

— Ko sacīt Zausailovam, ja atnāks?

— Sakiet, ka aizgājām iztirgot to riebīgo teļa gaļu, ar kuru viņš mūs aplaimojis, — Vladimirs Iļjičs attrauca,

— bet, kad atgriezīsimies, — nav zināms, jo nebūs viegli atrast pircēju.

— Mūžudien jūs, Volodja, jokojat, — Elizabetes māmuļa ar smaidu un pavisam bez pārmetumiem sacīja.

— Nu ejiet, ejiet. Tikai mājās gan pārnāciet ar gaismu...

Elizabetes māmuļa vēl kaut ko runāja, bet Džennija,

ieraudzījusi runci uz žoga, tik skaļi sāka riet, ka nekas nebija dzirdams. Krustmāte Nadja, Vladimirs Iļjičs un Mintiņš, saķērušies rokās, ieskrējās no krasta un aizsli-dinājās pa ledu. Turpretī Džennija — viltniece tāda! — tecēja gar upmalu. Un arī vēlāk visu laiku skraidīja pa piekrasti, bāza purnu sniega kupenās pie žogiem, kaitinādama pinkainos suņus, kas kvernēja, ķēdēs piesieti. Tie ar ļaunu skaudību vaukšķēja uz viņu, jo tos no ķēdēm atlaida tikai pa naktīm. Ja Džennija atrada zem sniega kādu pakavu vai kaulu, tad, varonīgi kulstīdama asti,

nesa šo mantu Vladimiram Iļjičam, it kā tā būtu nošauta pīle. Krustmāte Nadja smējās, sak, vai redzi, Volodja, cik tev ir gudrs suns, bet Vladimirs Iļjičs piktojās:

— Nesaprotu, vai Džennija ir vēl pārāk jauna vai arī dumja.

— Bet varbūt kā viens, tā otrs?

— Džennija, rimsties! — Vladimirs Iļjičs pavēlēja. — Pietiek vilkt šurp visādus draņķus!

Pakavs šķindēdams nokrita uz ledus, bet Džennija skrēja jaunos meklējumos. Mintiņš pievāca pakavu.

— Kam tev tas vajadzīgs? — krustmāte Nadja brīnījās.

— Saimniecībā noderēs, — Mintiņš lietišķi atbildēja, aizbāzdams pakavu aiz auklas, ar ko māte bija viņu sajozusi. — Varbūt es to pienaglošu pie sliekšņa, lai nes laimi, bet varbūt pret to iemainīšu kaut ko no puikām.

— Esi gan tu saimniecisks vīrs, tēvoci Mintiņ! — Vladimirs Iļjičs ierunājās. — Tā tu, paskat vien, vēl kļūsi bagātnieks.

Suša bija sekla, un zem ledus rēgojās tikai akmentiņi. Bet, kad viņi nonāca uz ietekas, kur bija dziļa dzelme, Mintiņam acis sāka šaudīties kā spoles. Cik daudz brīnumu bija zem ledus! Kā sidrabainas adatas šaudījās starp meldru puduriem mailīšu mazuļi, lēni peldēja garām lielas zivis, miegaini vicinādamas ar astēm. Un pašā dziļumā vīdēja ne vien melni, ūdens nogludināti akmeņi, bet arī gliemežnīcas — ek, ja tās varētu dabūt rokā! — un vēl čiekuri (droši vien pavasara ūdeņi tos atnesuši no taigas), kaut kādu milzīgu zivju skeleti. Vēl daudz citādu bagātību tur mētājās apkārt. Tikai tās atradās tik dziļi, ka Mintiņš, pat nogūlies uz ledus, lai labāk varētu saskatīt, nevarēja saprast, kas gan dzelmē tik valdzinoši, tik noslēpumaini spīgo un laistās.

— Cik brīnišķīgs skaistums! — krustmāte Nadja sajūsma iesaucās. — Gluži kā tāda apburta valstība.

— Man nāk prātā, — Vladimirs Iļjičs sacīja, — cik ļoti manam brālim Sašarn patika staigāt pa pirmo ledu,

kad aizsala Svijaga. Viņš varēja stundām stāvēt pie kāda meldrāja un vērot zivju un citu dzīvo radībiņu rosīšanos. Ja Saša nebūtu nobendēts, tad, spriežot pēc pirmā zinātniskā darba, par kuru viņš universitātē saņēma zelta medaļu, viņš kļūtu ievērojams zinātnieks. Saša ne tikai aizrāvās ar bioloģiju, bet dedzīgi mīlēja to. Un vispār viņš neko nedarīja pa roku galam, ar vēsu prātu, bet, ja reiz sāka ...

Vladimirs Iļjičs pēkšņi pārtrauca stāstījumu par brāli Sašu un palika nekustīgi stāvam: no salas puses atskanēja neparasti Džennijas smilksti.

— Dzen zvēru! — Vladimirs Iļjičs ar azartu iesaucās.

— Nevar būt!

— Noteikti!

Un tai pašā mirklī no salas brikšņiem, tieši Mintiņam virsū, izdrāzās zaķis. Uzlēcis uz slidenā ledus, tas pakrita un, apmetis kūleni, tūdaļ joza tālāk.

Uzskrienot uz ledus, arī Džennijai paslīdēja kājas, un tā tūliņ iežmiedza asti un žēli ievaukšķējās. Vladimirs Iļjičs satvēra galvu, izmisīgi iesaukdamies:

— Bisi!... Bisi!...

. Mintiņš steidzās apdzīt zaķi, ik pa brīdim uzbrēkdams sunim:

— Džennij, ķer ciet! Džennij, ķer ciet!

Bet kas to deva noķert! Kamēr Džennija tika pāri ledum, no zaķa vairs ne vēsts. Tas bija nozudis uz citas salas.

— Ai-ai-ai, tādu makānu palaidām vējā! — Vladimirs Iļjičs nevis runāja, bet vaimanāja. — No rokām, tieši no degungala aizmuka!

— Volodja, nomierinies, — krustmāte Nadja lūdzās, redzēdama, cik viņš ir uzbudināts. — AAēs taču nenācām medībās, bet pastaigāties.

— Nē, es tagad trīs naktis negulēšu... Kas tad nu? — Vladimirs Iļjičs atkal palika stāvam kā stabs. — Šķiet, Džennija dzen otru zaķi? Tā tas ir! Nē, nu gan

jāiet pēc bises. Nadja, jūs ar Mintiņu pastaigājieties, bet es aizskriešu.

— Volodja, rimsties taču! No šejienes lidz ciemam būs savi trīs kilometri, ja ne vairāk. Iztiksim bez zaķiem. Rau, es Dženniju paņemšu saitē, lai suņuks tevi tā nesa-ērcina. Džennija, Džennija, nāc šurp! Nu re, kāda gudriniece ...

— Krustmāte Nadja, dodiet man, es to vedīšu, — Mintiņš lūdza.

— Ek, kas tas bija par pelēci! — Vladimirs Iļjičs vēl arvien nespēja nomierināties. — Jā, jau rītdien mēs ar Oskaru nāksim uz šejieni.

Šis dullais zaķis — tā to nosauca krustmāte Nadja — sabojāja visu: Vladimirs Iļjičs vairs nespēja jūsmot par «brīnišķīgo valstību», bet sapņoja par zaķu medībām. Viņi nogriezās uz vienas salas, iekūra nelielu uguntiņu, apēda pīrādziņus un gāja mājās. Mintiņš veda Dženniju saitē. Un tas bija gaužām interesanti: viņi abi ieskrienas, tad Mintiņš pietupstas, un Džennija ilgi viņu vizina pa ledu. Šīs izpriecas dēļ atceļš šķita tik īss, ka Mintiņš nepaguva pat pamest skatu apkārt, kad jau bija mājās.

ŠAHA FIGŪRIŅAS NO KOKA MIZAS

Ciemos gaidīja tēvoci Gļebu. Vladimirs Iļjičs ļoti tīkoja uzspēlēt ar viņu šahu, bet nebija šaha figūriņu (viņureiz tās atveda tēvocis Bazilis, bet, atgriežoties mājās, paņēma atkal līdzi). Iļjičs jau bija aizrakstījis savai mātei, lai atsūta šaha figūras, taču nezin kāpēc tās vēl arvien nepienāca. Viņš sacīja:

— Vienu komplektu varbūt pievāca Marks^15. Bet tās, kuras kādreiz tēvs izdreijāja, māte nevēlas sūtīt, baidī-

dāmās, ka ceļā nenozūd. Viņa ari spēlēt ar tām šaha figūrām nevienam neļauj, glabā kā ģimenes relikviju. Ir taču tā, ka tēva mantu pa šiem dzīvesvietu maiņas laikiem palicis ļoti maz. Nu nekas, iekams māte mums atsūtīs kādu komplektu, mēs ar Mintiņu paši sev izgatavosim. Tiesa gan, mums nav tādas virpas, kāda bija tēvam, bet mēs pamēģināsim izgriezt ar parastu nazi. Jādabū tikai bieza koka miza.

Un te nu kādu dienu Sosipatičs atveda no taigas biezu jo biezu mizas gabalu.

Elizabetes māmuļa iebāza to pa nakti krāsnī. Miza izžuva — tā tik patīkami smaržoja —, un Vladimirs Iļjičs sazāģēja to ar saimniecības zāģīti pašaurās sloksnēs. Pēc tam sloksnes ar cirvi saskaldīja klucīšos. Kad Vladimirs Iļjičs šos klucīšus salika divās rindās uz galda, izrādījās, ka tie ir dažāda augstuma. To ievērojis, Mintiņš brīnījās:

— Kāpēc jūs tik nevienādi sazāģējāt?

— Tā, Mintiņ, vajadzīgs, — Vladimirs Iļjičs atbildēja. — No visaugstākajiem mēs izdrāzīsim karaļus un dāmas. Turpretī no šiem, kas ir drusku zemāki, — zirdziņus, ziloņus un torņus. Nu, bet vismazākie, kā parasts, būs bandinieki.

1 Un Vladimirs Iļjičs sāka, kā Elizabetes māmuļa sacīja, «piedrazāt istabu», lai no mizas izdrāztu dažādas šaha figūriņas. To viņš darīja vakaros, kad viņam vairs nebija spēka pūlēties gar grāmatu par tirgiem. Un ko gan var, Mintiņš prātoja, tik ilgi rakstīt par tiem tirgiem? Pagājušajā svētdienā Mintiņš ar māti aizgāja uz tirgu — ciemā visi to sauca par gadatirgu —, tur gan viņš, izņemot piparkūkas un konfektes, nekā interesanta neredzēja. Bet Vladimirs Iļjičs visu laiku raksta un raksta par tirgiem. Nu, tas droši vien tāpēc, ka viņš ne reizi nav bijis tirgū. Kaut aizgājis paskatīties, tad jau sen būtu beidzis savu grāmatu. Vai varbūt pavisam atmetis tās rakstīšanu. Tas nu gan būtu brīnum jauki: tad viņi to vien darītu, kā ietu pastaigāties un spēlētu paslēpes.

Vai arī augu dienu drāztu šaha ķiņķēziņus. Tas būtu daudz interesantāk nekā pie rakstāmpults stāvēt un bez sava gala skribelēt. Raug, Vladimirs Iļjičs paņēma kādu klucīti, pagrozīja to rokās, izdarīja dažas atzīmes ar zīmuli un — šņirkt! — ar nazi! Skaidiņas vien pajuka uz Elizabetes māmuļas priekšauta, ar kuru viņš bija apklājis sev ceļgalus, lai nepiemēslotu grīdu.

Ilgi Vladimirs Iļjičs grozīja šo mizas gabaliņu rokās. Un, jo tālāk, jo uzmanīgāk grieza un drāza. Un, lūk, uz viņa plaukstas jau gluži kā baravikas poķītis stāv itin stalts bandinieks. Vladimirs Iļjičs, apmierināti smaidīdams, noliek to uz pašdarināta šaha dēlīša un jautā Mintiņam:

— Vai nav glīts bandinieks?

— I,,oti glīts! — Mintiņš sajūsmā izsaucas. — Vai drīkstu to paturēt rokās?

— Ņem, — Vladimirs Iļjičs atļauj. — Mācies to pārbīdīt pa lauciņiem. Vēlāk mēs abi uzspēlēsim šahu.

— Bet es taču nemaz neprotu!

— Es arī nepratu, bet iemācījos, — Vladimirs Iļjičs sacīja, drāzdams jaunu bandinieku. — Tāpēc jau cilvēks dzīvo, lai visu laiku kaut ko mācītos. Nadja, vai varētu tevi palūgt uz mirklīti?

— Ko vēlies? — krustmāte Nadja vaicāja, parādīdamās durvīs.

— Palīdzi ar padomu, kādu galvu izgriezt karalim.

— Vienalga, kādu, — krustmāte Nadja atteica. — Tikai ne tik stulbu, kāda bija tam karalim, kurš lika mūs uz šejieni izsūtīt.

— Nūja, padoms nav zemē metams, — Vladimirs Iļjičs jautri attrauca. — Tātad iztaisīsim tādu galvu, lai karalim, kā mēdz teikt, būtu kur cepuri uzlikt...

Karalis izdevās, kā krustmāte Nadja aizrādīja, ka galva līdzīga naglai. Taču Vladimirs Iļjičs atzina, ka tas esot tieši labi, jo karalim tik vien darba kā bēgt no šaha, kamēr dabū matu.

Ari zirdziņiem pienāca kārta. Atkal Vladimirs Iļjičs-pasauca krustmāti Nadju.

— Saki — kā izskatās šī figūriņa?

— Nekas, jauks zilonis, — viņa atbildēja.

— Kas par ziloni? — Vladimirs Iļjičs izbrīnā sarauca uzacis. — Sis ir zirgs!

— Redzi nu, kādi man priekšstati par šahu: zirgu; sajaucu ar ziloni.

— Bet varbūt es esmu tāds meistars, ka mans zirdziņš patiešām atgādina ziloni? Kā tu domā, Mintiņ,. kas tas ir — zilonis vai zirgs?

— Tam ir zirga galva, — Mintiņš atbildēja.

— Pareizi, — Vladimirs Iļjičs smējās. — Nu, bet šeit, Nadja, atskaitot tevi, ncviejis cits prātīgu padomu nedos. Paskaties, lūdzu, un saki: kādu vidukli dāmai darināt, ko? Tikai izturies pret šo jautājumu ar pilnīgu-atbildību, jo dāma ir pati nozīmīgākā figūra.

Vairākus vakarus Vladimirs Iļjičs drāza šaha figūras. Beidzot arī Mintiņš nāca viņam palīgā. Pavērojis, cik veikli Vladimirs Iļjičs rīkojas ar nazi, Mintiņš domāja, ka tik vien tā darba ir ka paņemt nazi un mizu, un tūdaļ iznāks kāda figūriņa. Taču, brīdi padrāzis, zēns pagalam apjuka: viņa torņi bija līdzīgi kartupeļu bumbuļiem, ziloņi — burkāniem, bet bandinieki, kā Elizabetes māmuļa atzina, izskatījās pēc klimpām. Toties drazu bija pat vairāk nekā Vladimiram Iļjičam.

— Tad nu tā, — beidzis drāzt figūras, Vladimirs-Iļjičs sacīja. — Pamēģināsim, Mintiņ, uzraut vienu partiju.

Vladimirs Iļjičs sadabūja laikrakstu, uz kura bija uzzīmēts šaha dēlis, izklāja to sev priekšā, un spēle sākās. Vladimirs Iļjičs, lūkodamies uz laikrakstu, teica:

— Es eju ar zirdziņu c3, bet tu ... ar melno ziloni b4. Noliec to uz šī lauciņa, — viņš norādīja ar pirkstu. — Tā. Tu izdarīji brīnišķīgu gājienu, Mintiņ. Malacis! Nu-u,. bet es tagad pabīdīšu dāmu e3, bet tu šo bandinieku liec šeit un piesaki man šahu.

— Šahs! — Mintiņš priecīgi iesaucās. — Krustmāte Nadja! Māmuliņ! Nāciet drīzāk šurp, es jau Vladimiram Iļjičam iedevu šahu!

— Šahu, tēvoci Mintiņ, nevis dod, bet tikai pieteic,— Vladimirs Iļjičs pārlaboja. — Vai saprati?

— Sapratu, — Mintiņš apliecināja, kaut gan patiesībā viņš nespēja apjēgt, kāda starpība ir starp šahu un matu.

Vladimirs Iļjičs ilgi spēlēja ar Mintiņu šo pirmo partiju. Un, kad uz dēļa gandrīz vairs nebija palicis figūru, pacēlis rokas, sacīja:

— Padodos! Malacis, tēvoci Mintiņ! Tu lieliski spēlē. Nu, šai dienai varbūt pietiks. Taču rītdien mēs ar tevi vēl pacīnīsimies.

— Pacīnīsimies gan! — dedzīgi teica Mintiņš. — Un es atkal jūs uzvarēšu!

— O, izrādās, tu esi lielībnieks, — Vladimirs Iļjičs zēnu uzvilka uz zoba. — Nē, draudziņ, tā tas neiet. Vispirms jāuzvar, pēc tam tikai var lielīties. Citādi vēl tu zaudēsi partiju — tas var gadīties jebkuram, pat tik labam spēlētājam kā tu —, nu un tad būtu jāsarkst.

— Labi jau, labi, es nelielīšos, — Mintiņš bija ar mieru, — bet tik un tā uzvarēšu!

— Tas jau izklausās daudz pieticīgāk! — Vladimirs Iļjičs smējās. — Ek, Mintiņ, tu man esi jautrs vīrs!

— Un kas par to? Par jums arī saka: Uļjanova kungs ir vienmēr jautrs. Vai nav tiesa, krustmāte Nadja?

— Tiesa gan, tiesa, Prominska sieva par tevi tā izteicās.

— Redziet nu. Izrādās, ka mēs abi esam labi... Bet, Mintiņ, tu esi pekstiņkāja, — nevaidami smiedamies, Vladimirs iļjičs sacīja. — Ej nu, brālīt, gulēt, citādi mēs ar tevi līdz rītam nosmiesimies, bet man rītdien daudz darba. Jānosūta Aņutai divas «tirgu» nodaļas, taču man vēl daudzas lappuses nav pārrakstītas. Vai pavadīt tevi?

— Kāpēc? Es taču ne no paša velna nebaidos. Tad nu ar labu nakti! Es eju ...

SLIDOTAVA UZ ŠLŠAS

No Krasnojarskas Vladimirs Iļjičs atveda slidas. Tik skaistas — Mintiņš vēl nekad tādas nebija redzējis. Un ne tikai sev viņš atveda slidas, bet ari krustmātei Nadjai un Oskaram. Teica, ka arī Mintiņam būtu atvedis, bet tādu pa viņa kājai nav bijis. Mintiņam nāksies pagaidīt, varbūt Zausailovs vēl atļaus Vladimiram Iļjičam aizbraukt uz Krasnojarsku.

Bēdīgi tas bija, bet ko tu padarīsi: Vladimirs Iļjičs taču nav vainīgs, ka viņš nekur nedrīkst aizbraukt no^ ciema — Sušenskā neviens tādas slidas nav pat redzējis —, bet visur stājas ceļā tas pats nolādētais Zausailovs — kaut viņu vilki saplosītu!

— Nu, kā tad būs, Vladimir Iļjič, vai iekārtosim slidotavu, — Oskars reiz ievaicājās, kad ar nepacietību tīkoja paskrieties ar slidām.

— Varam sākt kaut tūlīt.

Un visi stājās pie darba. Novāca sniegu — tā vēl nebija visai daudz, Sosipatičs atveda no meža eglītes, ar tām nožogoja slidotavu. Iznāca ļoti skaisti. Kad viss bija pabeigts, Vladimirs Iļjičs un Oskars aizgāja pielikt slidas. Puiku bija salasījies uz upes vai cik — vesels bars stāvēja visapkārt slidotavai. Laikam no visiem apkārtējiem ciemiem bija saskrējuši, lai paskatītos, kā tēvocīši politiskie izsūtītie slidos ar fabrikā ražotām slidām. Taču neviens no zeperiem neuzdrīkstējās spert soli slidotavā. Vienīgi Mintiņš — Džennijas pavadībā — gluži kā sargs cienīgi staigaja šurpu turpu pa laukumiņu, sajuzdams-uz sevi vērstos zeņķu skaudīgos skatienus. Raug’ še, viņš apstājās pie viena puišeļa un bargi noprasīja:

— Kur tu spļauj čaumalas? Ja esi pievācis pilnas-stērbeles ar riekstiem, tad paej nostāk no slidotavas un grauz, cik uziet.

— Tad es jau iedošu tev arī! Še nu, ņem!

— Ņemt es ņemšu gan, — Mintiņš pateicīgi dudināja, pavērdams pretī mātes jakas kabatu, — bet slido-

tavā tos nelobīšu. Un tev arī neļaušu, jo te nedrīkst. Vai saproti?

— Saprotu...

— Nu, tad arī nespļauj uz slidotavas, ja saproti.

Arī pieaugušie cilvēki sapulcējās ap slidotavu. Puiši,

meitenes un, bez šaubām, sievietes — kā lai viņas palaistu garām šādu brīnumu? — snaikstīja galvas, uz Sušas krasta stāvēdamas. Protams, pie pašas slidotavas pienākt kautrējās. Ko tad, ja trimdinieki sāktu par viņām smieties? Sak, lai jau būtu bērni nākuši, tas saprotams, bet ko jums šeit vajag? Tādēļ viņas stāvēja diezgan atstatu. Arī Zausailovs atslāja pablenzt ar modru aci, vai nenotiek kādi instrukciju pārkāpumi. Ļaužu bija sanācis daudz. Tieši tas ari ir noteikumu pārkāpums. Instrukcijā norādīts: vērīgi sekot, lai izsūtītie nepulci-nātu jaudis un nerisinātu pretvalstiskas sarunas. Bet varbūt šie politiskie nemiernieki — neba velti viņi visi bija pūlējušies — tieši tālab ierīkojuši slidotavu, lai pievilinātu ļaudis? Zausailovs, nostājies vaigu vaigā pret drūzmu, kas cītīgi spļāva uz viņa pusi ciedru riekstu čaumalas, bargi noprasīja:

— Kas jūs saucis uz šejieni? Tad nu lasieties ātrāk proļm!

Taču nepaspēja drūzma pat izkustēties no vietas, kad uz slidām parādījās Vladimirs Iļjičs un Oskars. Ironiski savaikstījies, Vladimirs Iļjičs jautāja:

— Ko jūs, uradņika kungs, vai slidotavu tīrījāt?

— He-he, atnācu... — Zausailovs samirkšķināja acis, rādīdams iztrunejušus zobus. — He-he, paskatīties ...

Vladimirs Iļjičs, nomērījis viņu ar nicinošu skatienu, nekā vairāk neteica, bet ieskrējās un aiztraucās pa slidotavas ledu tik ātri kā vēja spārnos. Aplidojis slaidu apli, viņš pēkšņi sagriezās kā vilciņš uz vienas vietas un tad, atmuguriski atkāpies, atkal aizjoņoja pa apli. Visi — gan zeņķi, gan pieaugušie, kas stāvēja krasta, — izbijušies

iekliedzās (tai brīdi, kad viņš griezās kā vilciņš), bet pēc tam, redzēdami, cik meistarīgi viņš riņķo, sajūsmā sāka čalot. Bet Vladimirs Iļjičs, sabāzis rokas savas jakas kabatās — ar to viņš rudenī gāja arī medībās —, veikli un skaisti ar slidām švīkoja ledu. Oskars, manīdamies neatpalikt no Vladimira I|jiča, krita gandrīz uz katra soļa, sagādādams smieklus malā stāvētājiem. Krustmāte Nadja it nemaz neprata noturēties kājās uz ledus. Viņai pagatavoja krēslu uz sliecēm, un tad viņa nemākulīgi tipināja aiz tā, bīdīdama to sev pa priekšu. Izlaist krēslu no rokām viņa baidījās. Taču Mintiņam tieši tas visvairāk patika, jo krustmāte Nadja ļāva viņam sēdēt uz krēsla, un viņš stundām ilgi vizinājās. Slidošanas priekus viņam sagādāja arī Vladimirs Iļjičs. Turklāt tā, ka elpa aizrāvās. Viņš paķēra Mintiņu padusē kā grāmatu, un nu tikai riņķot pa slidotavu. Zēni, kas stāvēja visapkārt, ņirbēja Mintiņam gar acīm gluži kā riteņa spieķi, kad rati drāžas lejā no kalna, — aiz bailēm pat elpa aizrāvās. Taču tas viss bija sīkums salīdzinājumā ar to prieku, kas brāzmoja Mintiņa sirdī.

Reizēm Vladimirs Iļjičs, lai padraiskotos ar zeperiem, kas stāvēja pie slidotavas, uzsauca viņiem:

— Ē-ei, kurš noķers mani?

Kas tur notika! Visi joza uz priekšu no savām vietām, ķērkdami kā krauķi, uz kuriem izšauts no bises. Grūstīdami cits citu un krizdami, viņi dzinās pakaļ Vladimiram Iļjičam. Taču noķert viņu nejaudāja pat Mikolka Popiks, kas skrēja ātrāk par visiem. Tad zēni, sadevušies rokās, pūlējās ielenkt Vladimiru Iļjiču. Teju, teju šķita, viņi noslēgs loku (Mintiņš bija Vladimira Iļjiča pusē un šajā gūstīšanā nepiedalījās), bet bēdzējs — hop! — un izslīd ārā no ielenkuma.

Mintiņš uzvaras priekā gavilēja:

— Nu, kā tad ir — vai noķērāt?

Kad puikas bija pagalam piekusuši, Vladimirs Iļjičs tīšuprāt palika viņu lokā un, pacēlis rokas, sauca:

— Padodos! Noķērāt gan. Te, lūdzu, jums naudiņa konfektēm.

Un nu visi barā skrēja uz Urbānā veikalu pēc konfektēm. Kaut gan Mintiņš bija par to, lai Vladimiru. Iļjiču nenoķertu, tomēr viņš no savas konfekšu devas neatteicās. Vicinādams ar mātes jakas garajām piedurknēm, viņš joza kopā ar visiem ķipariem. Neies taču viņiem atstāt savas konfektes!

«BIEDRI, NU CELIETIES KĀJĀS!»

Ai, cik priecīgs kļuva Vladimirs Iļjičs, pa logu ieraudzīdams, ka pie mājas pajūgā piebrauc tēvocis Gļebs. (Blakus viņam sēdēja Oskars, kas arī atveda viņu.) Tik strauji nosvieda spalvaskātu — kā nekad viņš nemēdza darīt —, ka pat nemanīja to noripojam no pults un nokrītam uz grīdas. Izdrāzās no mājas tik aši, ka tēvocis Gļebs nepaspēja pat no vezuma izkāpt. Apkampa viesi un noskūpstīja. Mintiņš, raudzīdamies uz šo sastapšanos pa logu — Elizabetes māmuļa viņu nelaida ārā atģērbušos —, pat apskauda tēvoci Gļebu, ka Vladimirs Iļjičs tik ļoti mīl viņu. Priecīgi smiedamies, viņi par kaut ko sarlinājās, bet caur logu Mintiņš nekā nevarēja sadzirdēt. Taču istabā viņi ienāca, saķērušies rokās un skaļi dziedādami dziesmu, kuru Mintiņš jau vairākkārt bija dzirdējis no Vladimira Iļjiča:

Ienaida negaisi pāri mums krājas.

Tumsības spēki mūs spaida un māc.

Kaujā pret naidnieku biedri jau stājas, —

Cīņai vēl gala vis neparedz skats;

Tomēr mēs pacelsim lepni un brīvi Karogu cīņā par strādnieku dzīvi,

Zem viņa tautas lai salasās barā,

Labākas pasaules brīvības karā!

Uz asins kauju, uz taisnības kauju,

Uz priekšu trauc darbaļaužu daudz ...

— Elizabete Vasiļjevna, esiet pazīstama ar šis brīnišķās dziesmas autoru — Gļebu Maksimilianoviču Krži-žanovski!

— Viss pareizi, izņemot vienu: nevis autors, bet tikai tulkotājs, — tēvocis Gļebs smaidīdams aizrādīja. — Esiet sveicināta, Elizabete Vasiļjevna, esiet sveicināta, Nadja Konstantinovna!

— Kāpēc ne vienkārši — Nadja? — spiezdama roku tēvocim Gļebam, ar smaidu jautāja krustmāte Nadja.

— Nu, ja jūsu vīrs atļauj____

— Ak piedodiet, es aizmirsu, ka jūs pat savas sievas tuvām draudzenēm esot aizliedzis viņu saukt par Zinu, bet tikai par Zinaidu Pavlovnu, — krustmāte Nadja smiedamās sacīja. — Nu, diezgan jokots! Stāstiet, kā jūsu māmiņai ar veselību. Atgriezies no Krasnojarskas, Volodja sacīja, ka ārsti it kā atzinuši viņai kādu grūti dziedināmu slimību.

— Jā, māmiņai ir nelāgs stāvoklis. Baidos, ka vajadzēs viņu sūtīt uz Pēterburgu vai Maskavu. Šejienes dakteri ir pilnīgi bezspēcīgi.

— Nadja, ļauj taču Gļebam Maksimilianovičam kaut ■atģērbties! — Elizabetes māmuļa teica ar pārmetumu.

— Ak jā! — Vladimirs Iļjičs attapās. — Dod šurp, Gļeb, kažoku un cepuri. Paška, atnes ūdeni! Nē, nē, nevis siltu, bet aukstu. Es zinu, ka viņš ir izlutinājies. Vai atminies, ka es pērngad centos tevi norūdīt, kad biji atbraucis pie mums? Arī šoreiz es tevi neglāstīšu ar baltiem cimdiem. Dabūsi mazgāties tikai aukstā ūdenī, ■celties septiņos no rīta.

— Vai nevarētu vēl agrāk? — tēvocis Gļebs vaicāja, pielāgodamies Vladimira Iļjiča jokiem.

— Ar prieku izpildīšu tavu lūgumu, — Vladimirs Iļjičs attrauca. — Jo darba tev būs velnišķīgi daudz. Jāizlasa vairākas manu «tirgu» nodaļas.

— Vai grāmata jau pabeigta?

— Melnraksta — jā. Bet tiri esmu paguvis pārrakstīt tikai divas nodaļas. Bez tam tev būs jāpiešauj medījumi ...

— Sev un mums, — krustmāte Nadja piebilda. — Ta nu ir, ka mūsu mednieki pēdējā laikā pavisam apslinko-jušies...

— Gļeb, aina nemaz nav tik bezcerīgi drūma, ka tev to attēlo cienījamā Nadežda Konstantinovna. Taču, vaļsirdīgi sakot, nav ari pārāk rožaina. Zaķu bastionu mēs iesim sturmēt ar bisēm rokas. Nu, un uzspēlēsim arī šahu. A'lēs ar Mintiņu speciāli pagatavojām figūriņas, lai tevi pieveiktu.

— Un vai jūs zināt, no kā? — Mintiņš iejaucās sarunā. — No koka mizas!

— Nu, kas attiecas uz šaha spēli, tad es ne visai...

— Nebažījies, Mintiņš palīdzēs, — Vladimirs Iļjičs bilda.

— Es palīdzēšu! Esmu jau spēlējis. Un šahu ar matu iedevis Vladimiram Iļjičam!

— Nu tad viss skaidrs: uzvara būs mūsu pusē! — tēvocis Gļebs nopriecājas.

— Vladimir Iļjič, es aiziešu uz mājām, — Oskars sacīja, ienesdams Gļeba mantas istabā. — Pārģērbšos un atkal atnākšu.

— Ja, jā, katrā ziņā. Un aizskrejiet arī pēc biedra Prominska. Jo Gļebs taču kopā ar viņu ne vienu vien mēnesi nosēdējis cietuma kamerā. Tik diženam viesim par godu mēs šodien padzīrosim.

— It sevišķi tāpēc, ka es atvedu brīnum labu vīnu, — tēvocis Gļebs ieminējās. — Rau, to es tev svinīgi pasniedzu, Volodja. Bet te jums, Nadja, un jums, Elizabete Vasiļjevna, ciemakukulis no mātes un Zinās. Un šeit būs ari tev, Mintiņ. Tikai tu pielūko, ka nepievil mani, palīdzi kaut reizi Vladimiru Iļjiču pieveikt šahā.

— Par to gan nebažījieties! — paņemdams konfektes, Mintiņš apgalvoja. — Un kā vel pieveiksim!

Atnāca Oskars un Prominskis ar sievu un bērniem. Bet bērnu viņiem bija pulka: trīs zēni un divas meitenītes. Vecākais dēls Leopolds jau bija pavisam pieaudzis. Bet pati mazākā ģimenē — Zosja — gadu jaunāka par Mintiņu. Prominska sieva pastāvīgi kaut ko bargi aizrādīja bērniem poļu valodā. Mintiņš nesaprata ne vārda, taču pēc strostētājas balss noskārta, ka viņa neļauj tiem skraidīt un trokšņot. Un visi ķipari sēdēja klusi un godīgi, kamēr ēda konfektes. Pēc tam acīmredzot viņiem kļuva ļoti garlaicīgi, un viņi sāka lūgties uz mājām. Zosja raustīja māti aiz piedurknes un džinkstēja:

— Chce do domu . . .'

Nu, un beidzās ar to, ka Prominska sieva piecēlās un teica:

— Dziekuje za mile towarzystwo![16] [17]

Tad viņi visi aizgāja. Taču pēc neilga laiciņa Pro-minskis atgriezās. Tad arī sākās visinteresantākais. Iedzēra vēl pa glāzītei vīna («Par visiem cīņasbiedriem!» Vladimirs Iļjičs uzsauca tostu), un tēvocis Gļebs sāka dziedāt:

Biedri, rui celieties kājās!

Cīniņā spēki sāk zelt.

Visi pievienojās:

Brīvības valsti sev mājās

Gribam nu drīzi mēs celt!

Biedri, uz priekšu par brīvi!

Cīņai lai rūdās jums gars!

Ceļu uz laimīgu dzīvi

Kaujās tik izcīnīt var.

Vladimirs Iļjičs ne vien dziedāja, viņš piecēlās un, ritmiski sizdams ar kāju dziesmas takti, māja ar rokām un vicināja dūres tā, it ka draudētu kādam. Lūkodamies

uz Iļjiču, arī Mintiņš platīja rokas un piecirta kāju pret grīdu. Tas bija vienīgais veids, kā viņš piedalījās dziedāšanā, jo dziesmas vārdus vispār neprata. Kad bija beiguši dziedāt šo dziesmu, Prominskis uzsāka jaunu. Taču savā poļu valodā, un Mintiņš bija pagalam pārsteigts, redzēdams, ka visi — pat Elizabetes māmuļa — ar prieku dziedāja līdzi svešajā mēlē. Mintiņš atkal tikai vicināja rokām un būkšķināja ar kāju.

Žēl gan: tik skaistas dziesmas, bet viņš neprot ne vārda. Bet nav liela bēda. Jau rītdien viņš palūgs Elizabetes māmuļu, lai iemāca arī viņam šīs dziesmas.

Tēvocis Gļebs paciemojās tikai trīs dienas. Un gandrīz visu laiku sēdēja Vladimira Iļjiča istabā un lasīja viņa grāmatu. Tā viņš sacīja, taču patiesībā lasīja nevis grāmatu, bet ar Vladimira Iļjiča roku rakstīto uz papīra lapām. Gadījās arī, ka viņi abi par kaut ko strīdējās, bet Elizabetes māmuļas istabā bija dzirdama tikai viņu balsu dudināšana. Elizabetes māmuļa uzmanīgi saskatījās ar krustmāti Nadju un norūca:

— Jau atkal sagājuši ragos...

— Volodja tāpēc arī gaidīja viņu, lai pastrīdētos, — krustmāte Nadja attrauca. — Iešu arī es paklausīties, bet jūs ar Pašku te pabeidziet darbus. Es ceru, ka Gļe-bam garšos mūsu pelmeņi.

VAJAG PIENIADZE'

c

Pa to laiku, kamēr viesojās tēvocis Gļebs, Vladimirs Iļjičs tikai vienreiz aizgāja ar viņu medībās. Un arī tad neko nenošāva. Un atkal tikai tāpēc, ka viņi vairāk sprieda par Vladimira Iļjiča grāmatu nekā medīja. Taču tas viņus pilnīgi apmierināja, jo šīs sarunas, kā izteicās Vladimirs Iļjičs, bija viņam dārgākas par vislieliskākajām medībām. Turklāt pēc tam, kad tēvocis Gļebs [18]

aizbrauca, Vladimirs Iļjičs pavisam pārstāja iet medības. Un, lūk, kāpēc: reiz, iedams pāri Jeņisejas pietekai, viņš paslīdēja uz ledus un izlaida no rokām bisi. Tā atsitās pret ledu, un stobrs pārlūza. Sosipatičs aizveda bisi uz Minusinsku, taču turienes meistari sacīja, ka stobrs esot no čuguna, tāpēc to nevarot salodēt.

— Tā nu aizgāja zudībā medības šajā gadā, — Vladimirs Iļjičs ar nožēlu sacīja. — Kā gan es varēju nošaut tādu buku...

— Neraizējieties, Vladimir Iļjič, — Sosipatičs viņu mierināja. — Bisi mēs vienmēr atradīsim. Kaut tikai būtu vēlēšanās medījumiem doties pakaļ. Jebkurā laikā es varu aizņemties no kūma vai vēl no kāda cita. Te nav par ko pat muti dzisināt: vajag tikai ieminēties, ka bise vajadzīga jums, tad jebkurš iedos.

— Pateicos, Ivan Osipovič, — Vladimirs Iļjičs atbildēja. — Tā, bez šaubām, ir izeja no stāvokļa, bet nebūt neizšķir jautājumu. Šo rudeni kaut kā izkulšos, taču pavasarī, ja vien būs iespējams, nopirkšu sev bisi.

— Es dzirdēju, ka Minusinskā esot pārdodama div-stobrene. Vajadzētu tā kā apskatīt.

— Ļoti labi, Ivan Osipovič, ka jūs to man pasacījāt. Ziemassvētkos mēs esam nolēmuši aizbraukt pie mūsu Minusinskas draugiem, tad es arī apskatīšu.

Ak, šis brauciens uz Minusinsku! Kā tas nepatīk Min-tiņam, jo tad jau viņam visi svētki būs jānosēž vienam pašam. Būtu vismaz Elizabetes māmuļa palikusi mājās, taču nē, jaunie arī viņu grib ņemt sev līdzi. Taisnība gan, viņa ne visai vēlas uz turieni braukt. Aizbildinās, ka esot tālu un arī ceļš slikts. Taču Vladimirs Iļjičs viņai apgalvo, ka ziemas ceļu nevarot pat salīdzināt ar izdangāto pavasara žļurgu, pa kādu viņa braukusi uz šejieni. Pa kamanu iesi iedēto ceļu esot nevis braukšana, bet tīrā izprieca. Elizabetes māmuļa tikai nopūšas: sak, var jau but, ka tā ir, tomēr man nezin kāpēc negribas braukt. Viņa nodudina:

— Nu redzēsim, kāds būs laiks...

Visas šīs dienas Mintiņš lūdza dievu, lai uznāktu visniknākais sals, lai Elizabetes māmuļa, baidīdamās no aukstuma, nebrauktu. Vladimirs Iļjičs jau ir pienaglojis pie sienas papīra lapiņu un arvien pieraksta uz tās, kas pilsēta būs janopērk. Mintiņš ar šausmām skatās uz šo papīra lapiņu: līdzko Vladimirs Iļjičs to noņems, tas nozīmēs, ka viņi brauks. Veltīgi arī būtu lūgties, lai ņem viņu sev līdzi: ja gadījumā viņi pat būtu ar mieru to darīt, māte neparko nelaistu. Viņa jau tā Mintiņu bar: «Tu jau pavisam esi pārgājis dzīvot pie viņiem. Tur tu arī gulētu, ja es nedzītu tevi uz mājām.» Pat tēvs kļuvis laipnāks: jau sen nav rokā ņēmis siksnu. Tas tāpēc, ka Vladimirs Iļjičs pateica tēvam pēc tam, kad tas bija nežēlīgi noslānījis Mintiņu:

— Ja jūs, Kuduma kungs, nepārstāsiet spīdzināt zēnu, tad man būs jāparūpējas, lai viņu no tā paglābtu.

Tēvs sacīja, ka tas ir viņa dēls un viņš ar to var darīt, ko grib. Vladimirs Iļjičs nesāka strīdēties, jo tēvs bija piedzēries, bet paņēma Mintiņu aiz rokas un aizveda pie sevis. Tēvs brēca, ka viņš Uļjanovu par to iesūdzēšot tiesā, taču nākamajā dienā, kad bija izgulējis paģiras, ieradās pie Vladimira Iļjiča atvainoties. Tas iesauca viņu savā istabā, un viņi ilgi par kaut ko sarunājās. Tēvs iznāca no Vladimira Iļjiča mitekļa sarkans kā novārīts vēzis. Bet mātei mājās viņš sacījis — Mintiņš to nedzirdēja, bet māte viņam to atstāstīja —, ka viņš nevēloties kašķēties ar šo trimdinieku Uļjanovu. Pretējā gadījumā, ja tas uzrakstītu tiesai sūdzību, varētu notikt, ka pat cietumā jāsēž. Pēc tam tēvs arī bārās mazāk. Ja bija iedzēris, pārvilkās mājās un — gulēt... Māte teica:

— Kaut šie trimdinieki tevi atradinātu arī no dzeršanas, tad es visu mūžu lūgtu dievu par viņiem.

— Prātu esi izkūkojusi! Politiskie taču dievam nemaz netic, bet šī — lūgšanas skaitītu... Ej labāk pie viņa aizņemties naudu!

— Mēs vēl veco parādu neesam atdevuši.

— Nekas. Viņš ir tāds cilvēks, ka tik un tā neatteiksies palīdzēt.

— Tad ej pats un lūdzies, bet man ir kauns.

Tomēr tēvs pats negāja aizņemties naudu, jo zināja, ka Vladimirs Iļjičs noprasīs — kādai vajadzībai? Pēc acīm uzminētu — ja pat būtu samelots, ka viņš neaizņemas naudu degvīna iegādei, — un sacītu:

— Atvainojiet, Pēter Janovič, bet šņabim es naudu aizdot nevaru. Pats nedzeru un arī citiem neieteicu.

Tāpēc tēvs arī sūtīja māti, zinādams, ka viņai Vladimirs Iļjičs nekad neatteiktu. Ne tikai mātei Vladimirs Iļjičs mēdza aizdot, bet arī visiem citiem, kas griezās pie viņa. Sosipatičs, piemēram, ierādās pie Vladimira Iļjiča un, kaunīgi nopūzdamies, nekādi nespēja sadūšoties, lai pateiktu, kas viņam vajadzīgs.

Taču Vladimirs Iļjičs vienmēr uzminēja otra cilvēka rūpestus. Uzmetis aci Sosipatičam, viņš sacīja:

— Redzu, Ivan Osipovič, ka jūs esat atnācis pie manis kādā svarīgā jautājuma. Vai nav tiesa?

— Uzminējāt, — Sosipatičs atzinās. — Un jautājums tāds, ka mēle nekādi neklausa. Taču vienīgi jūs, Vladimir Iļjič, un neviens cits varētu mani paglābt...

— Varbūt vajag pieniadze?

— Tā pati gan — nolādētā. Nelaime dzen vai kapā. Cik reižu jau esmu saukts uz pagastnamu nodokļu dēļ. Bet man, kā par postu, ne plika graša nav kabatā ...

— Vai daudz jums vajadzīgs? — Vladimirs Iļjičs vaicāja.

— Kaut vai pāris rubļu.

— Nu, tik daudz es varu gan aizdot. Ņemiet. Tādi kapitāli man vēl pagaidām turas. Un arī turpmāk, laipni lūdzu, Ivan Osipovič, nāciet droši; vienmēr ar jums dalīšos, ja vien tas būs iespējams.

— Paldies, Vladimir Iļjič. Un atvainojiet, dieva dēļ, ka jūs apgrūtinu ar šādiem lūgumiem. Es parada nepalikšu. Pats galvenais man tagad nodokļus samaksāt, lai

valdības veči liek mani mierā. Citādi jau piedraudēja ietupināt mani ķurķī...

Nu re, Vladimirs Iļjičs norāva papīra lapiņu no sienas: tātad šodien viņi brauks. Taču, Mintiņam par laimi, ir uznācis stiprs sals, un Elizabetes māmuļa, baidīdamās no saaukstēšanās — bet tas ar viņu gadas bieži —, atteicās doties ceļā. Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja aizbrauca bez viņas. Māja kļuva tukša. Visa pasaule kļuva tukša, un Mintiņš gluži kā nosodīts klimta apkārt šajā aukstajā — pieturējās trīsdesmit grādu sals —, tukšajā pasaulē. Pārnācis no Elizabetes māmuļas mājās, pasēdēja brīsniņu uz krāsns un, nepaguvis pat apsildīties, atkal vilka praķi mugurā.

— Uz kurieni tad tu? — māte vaicāja.

— Varbūt jau ir atbraukuši?

— Vai manu dieniņ! — māte sasita plaukstas. — Viņi taču nav vēl līdz pilsētai tikuši. Pasēdi mājās kaut vai tik ilgi, kamēr viņu nav, citādi jau pavisam esi pārvācies dzīvot uz turieni.

— Nē, es iešu, — Mintiņš palika pie sava, jo mājās kvernēt bija vēl garlaicīgāk nekā pie Elizabetes māmuļas. — Es drīz atgriezīšos, — viņš piebilda, pamanījis, ka māte teju, teju sāks raudāt. — Es tikai aizskriešu uz turieni un tūdaļ būšu atpakaļ...

— Ā, tas esi tu, Mintiņ? — priecīgi starodama pretī ar savas laipnās sejas krunciņām, Elizabetes māmuļa viņu saņēma. — Nāc iekšā, manu bērniņ. Ļauj, es tev palīdzēšu atģērbties. Ak vai, kā tu esi nosalis! Kur tu esi staigājis tādā aukstumā?

— Es aizskrēju uz lielceļu paskatīties...

— Uz kādu lielceļu?

— Uz to, pa kuru brauc uz Minusinsku.

— Ai, Mintiņ! Kāpēc tu tik tālu ej? — mīļi apkampdama viņu, Elizabetes māmuļa taujāja. — Nevajag uz turieni iet, manu puisīt...

— Kāpēc nevajag? Vai tad viņi pavisam ir pametuši mūs? — Mintiņš jautāja, lūkodamies Elizabetes māmuļā

ar asaru pilnām acīm. — Kā tad mēs dzīvosim? Mēs taču nomirsim bez viņiem ...

— Tu nomierinies, Mintiņ, viņi nav pametuši mūs. Viņi pārbrauks. Tikai mazlietiņ jāpagaida. Iedzer nu tēju, sasildies. Paklausies jaunu pasaku par brīnumputnu. Tad laiks paies ašāk...

SLIMĪBA

Mintiņam šķita, ka laiks ir pavisam apstājies. Bet, ja tas arī ritēja uz priekšu, tad tikpat nemanāmi kā ūdeņi Šušā zem biezā, apsnigušā ledus. Viesuļi ir aizvilkuši ar kupenām slidotavu. Mintiņš ir vairākkārt pūlējies to attīrīt, bet katru reizi pametis, jo sals bija tāds, ka elpa rāvās ciet. Bez tam nemitīgi nomocīja doma: «Bet varbūt viņi vairs nepārbrauks?» No šīs domas kļuva ne vien skumji, bet arī baigi. Kad Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja bija mājās, Mintiņam šķita, ka viņam trūkst tikai brīnumputna, lai viņš būtu pilnīgi laimīgs. Turpretī tagad zēns bija ar mieru pat neatcerēties brīnumputnu, lai tikai viņi drīzāk atgrieztos.

Istabās viss atradās savās vietās, it kā Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja būtu nupat izgājuši pastaigāties pa ciemu. Vienīgi Paškas nebija mazajā istabiņā (Elizabetes māmuļa palaidusi meiteni pa svētkiem uz mājām). Taču Džennija kā ēna sekoja Mintiņam pa istabām. Zēns paņēma suņuka galvu rokās un, skatīdamies tā sērīgajās acīs, atkārtoja to pašu, ko viņam bija sacījusi Elizabetes māmuļa:

— Nu, kāpēc tu tā? Viņi taču drīz atbrauks...

Tomēr Džennija laikam nesaprata viņu. Bet varbūt.

arī saprata, tikai neticēja, tāpat kā viņš neticēja Elizabetes māmuļai.

Lūk, šīs grāmatas bija lasījis Vladimirs Iļjičs, ar šo spalvu rakstījis. Mintiņš maigi pārvilka ar delnu pa grāmatu muguriņām, uzmanīgi — lai nenomestu zemē un nesalauztu — paņēma rokā spalvaskātu no rakstāmpults

un lūkojās uz to, it kā tas būtu brīnumputna spalva. Džennija apošņāja spalvaskātu un, droši vien sajutusi Vladimira Iļjiča dvesmu, uztraukta sāka skatīties uz visam pusēm: sak, ko tas nozīmē, — viņa dvesma ir šeit,, bet paša nav? Mintiņš saudzīgi nolika spalvaskātu agrākajā vietā un aprāja Dženniju:

— Mujķīte tu! Viņš nav paslēpies, bet aizbraucis.

Apstaigājis visas istabas, Mintiņš palūdza Elizabetes

māmuļai atļauju paskatīties fotogrāfiju albumu. Zēns to bija redzējis vai simt reižu, zināja, kuros fotouzņēmumos ir Vladimira Iļjiča tēvs un māte, brālis Saša, kuru ķeizars pakāris, un kuros māsa Aņa, brālis Mitja, māsa Maņaša. Zināja, ka šo te briļļaino tēvoci sauca par Cer-nišcvski. Viņu Vladimirs Iļjičs tik ļoti mīlēja, ka bieži vien lika fotoattēlu uz galda, lai tas būtu acu priekšā. Bet šie te ar kuplajām bārdām, augstajām pierēm un glītajiem matiem bija cienījamais Markss un cienījamais Engelss., Viņiem blakus — tēvocis Hercens. Un šī ir krustmāte Nadja un pats Vladimirs Iļjičs. Krustmātei Nadjai acis mazliet piemiegtas, tāpēc šķiet, ka viņa ir ļoti nogurusi. Arī viņas pilnīgās lūpas tā kā skumji savilktas. Tāda izskatās viņas seja, kad pienāk kāda nepatīkama vēsts.

Turpretī Vladimirs Iļjičs lūkojas kaut kur Mintiņam garām. Un it nemaz skumji, bet ar dziļu nopietnību, it kā būtu nofotografēts tāda brīdī, kad viņš, atrāvies no grāmatas, skatās pa logu, domādams par kaut ko savu. Bet labajai Elizabetes māmuļai lūpas tā sakniebtas, it kā viņa tik tikko spētu valdīt labsirdīgu smaidu.

— Kā tu jūties, Mintiņ, vai bēdīgi? — Elizabetes māmuļa iejautājas, paņemdama no viņa albumu. — Pacieties vēl mazdrusciņ: viņi drīz pārbrauks.

— Vai šodien? — Mintiņa acis spoži iemirdzējās.

— Nē. Vēl būs jāpagaida divas vai varbūt trīs dienas...

— Kāpēc tik ilgi?

— Kad atbrauks, tad tu viņiem arī pajautā, kāpēc

viņi tik ilgi tur ciemojās. Un pasaki, ka mēs ar māmuļu gandrīz vai nomirām aiz ilgām.

— Pajautāšu. Un pateikšu, lai viņi nekad, nekad vairs nebrauc projām.

— Ak, Mintiņ, Mintiņ, — Elizabetes māmuļa ar skumjām sacīja. — Ko tu, nabadziņš, darīsi, kad mēs pavisam aizbrauksim no šejienes?

— Es ari braukšu jums līdzi!

— Māmiņu pametīsi?

— Kāpēc? Lai viņa arī brauc! Jūs taču ņemsiet viņu sev līdzi? Māmiņa ir laba, pat ļoti laba. Toties tēvs lai dzīvo vien šeit. Mēs iztiksim bez viņa. Viņš to tikai zina kā naudu nodzert...

Elizabetes māmuļa piekodināja stingri: — Tu, Mintiņ, neej uz lielceļu. — Arī māte par to rājās. Tomēr zēns vairākkārt dienā aiztecēja līdz baznīcai, lai paskatītos, vai jau nebrauc. Ja tālumā pamanīja kādu pajūgu, tad lēkāja ziemas sala un aukstajā vējā tik ilgi, kamēr pārliecinājās, ka braucēji nav viņi. Sie Mintiņa gājieni uz Mi-nusinskas lielceļu baidzās ar to, ka viņš sasaldējās un nolikās slimības gultā. Kad Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja pārradās mājās, puisēnam bija tāds karstums, ka viņš pat nepazina viņus.

— Arvien skrēja sagaidīt jūs, — māte sūrojās ar asarām acīs. — Arī murgos viņš jūs bieži piesauc. Tad nu pasēdiet, paklausieties...

— Kāpēc jūs neesat aizsūtījuši pēc ārsta?

— Elizabete Vasiļjevna arī man sacīja tāpat un naudu deva. Bet mēs jau esam jums tik daudz parādā. Turklāt ļaudis stāsta, ka ārsti ņemot pārlieku dārgu maksu.

— Hm ... Nu jā! Ja es nemaldos, tad viņam, šķiet, ir plaušu karsonis. Ļoti bīstama slimība... Anna Jego-rovna, neraudiet. Ar asarām jus šeit nekā nelīdzēsiet. Slimība, lai gan diezgan bīstama, tomēr ir ārstējama. Es pats esmu slimojis ar plaušu karsoni. Tādēļ zinu, ka nekavējoties jāatved ārsts. Es tūdaļ nokārtošu šo jautājumu.

Bet jūs izdariet, lūk, ko. Starp citu, to jums Nadja paskaidros labāk nekā es. Viņa caurām dienām un naktīm sēdēja pie manas gultas, kad biju saslimis. Visu, tā sakot, praksē ir apguvusi. Tu, Nadja, palīdzi šeit, bet mēs ar Pēteri Janoviču sameklēsim kaut kur vedēju, lai viņš aizbrauc uz Jermakovu pēc ārsta.

... Kad Mintiņš atguvās no murgainā miega, tad pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija pār viņu noliektais Vladimira Iļjiča vaigs. Mintiņš pasmaidīja un tikko dzirdami iejautājās:

— Atbraucāt gan?

— Atbraucām, Mintiņ! — Vladimirs Ijjičs līksmi atsaucās.

— Bet es skatījos, skatījos, gaidīju un, rau... esmu aizgulējies.

Mintiņš gribēja celties augšā, bet viņam nebija spēka to izdarīt. Pie viņa piegāja kāds svešs vīrietis, paņēma roku savā saujā. Kaut ko taustīdams un klausīdamies, jautāja:

— Nu, Mintiņ, kas tev sāp?

— Nekas... Tikai gribas dzert...

— Ļoti labi. — Svešinieks ielēja no pudeles karotē zāl^s, kas smaržoja gluži tāpat kā tās, kuras dzēra Elizabetes māmuļa, kad bija slima. — Ņem nu iedzer, un būsi pavisam vesels.

— Vai tad es esmu slims? — Mintiņš brīnījās, jo viņam šķita, ka ir tikai ilgi gulējis.

Tad māte izģērba Mintiņu. Ārsts, pielicis vēsu caurulīti Mintiņam pie krūtīm un sev pie auss, sacīja:

— Elpo dziļi. Drošāk. Tā, labi. Un tagad pagriezīsimies ar muguru pret mani. Tā. Elpo. Drošāk. Nu, kā radās, plaušu karsoņa nav. Taču puika ir pamatīgi apsaldējies. Divreiz dienā lai slimnieks dzer šo mikstūru. Būtu labi dot aveņu tēju, ja ir.

— Dabūsim, — Vladimirs Iļjičs apsolīja.

— Es ceru, ka nedēļas laikā viņš kļūs vesels. Kad iestāsies siltāks laiks, tad zēnu drīkst uz pusstundu

izlaist arī ārā. Turpretī, kad ir auksts, lai sēž istabā. Ja viņš vēlreiz tā sasaldētos, tad plaušu karsonis būtu klāt kā likts. Bet puisēns jums nav no stiprajiem.

— Es nekur negribu, tikai pie Vladimira Iļjiča, — Mintiņš sacīja.

— Arī pie Vladimira Iļjiča pagaidām nedrīkst iet, — ārsts piekodināja.

Mintiņam asaras saskrēja acīs. To redzēdams, Vladimirs Iļjičs pielika roku pie viņa pieres — plauksta bija tik patīkami vēsa — un teica:

— Nekas, nekas. Tie ir sīkumi. Es pats nākšu pie tevis.

—Bet vai jūs nebrauksiet nekur, kamēr es gulēšu slimības gultā? — lūkodamies acīs Vladimiram Iļjičam, Mintiņš jautāja.

— Nē, nē!

— Nu, tad es pagulēšu, — Mintiņš atviegloti uzelpoja un, pamanījis spilvenam līdzās kādu sainīti, ievaicājās:

— Bet kas tas?

— To krustmāte Nadja atveda tev kā ciemakukuli no pilsētas. Tad nu tā, manu draudziņ, veseļojies, bet mēs pagaidām iesim. Tēvocim dakterim vēl tālu jābrauc.

Kam vēl pasaulē tā nelaimējas kā Mintiņam? Laikam gan nevienam. Viņš gaidīja Vladimiru Iļjiču un krustmāti Nadju. Katru dienu gāja uz Minusinskas lielceļu — pie tam vairākas reizes! — skatīties, vai viņi jau nebrauc. Taču tagad, kad ir pārradušies, jauna liksta klāt: nu viņš varētu pastaigāties ar viņiem, bet ir jāguļ mājās. Aiz loga griežas sniegputenis, rausta slēģus, un tāpēc Mintiņam sirds kļūst vēl smagāka. Bet tad pēkšņi priekšnamā iebūkšķas soļi, kāds ar slotu sit pa velteņiem, notrausdams sniegu. Vai māmuļa? Krustmāte Nadja? Vladimirs Iļjičs ierodas pusdienlaikā un vakarā, kad ir diezgan noguris no rakstīšanas. E, nē: vai pats velns atnesis Zausailovu? Pat nesasveicinājies viņš jau sāk atģērbties, it kā būtu savās mājās. Tēvs manīgi rosās ap viņu, palīdz novilkt

milzīgo kažoku un sadabū pudeli degvīna. Māte ienes sēnes, speķi un maizi. Tēvs sācis mazāk dzert, un šogad viņi vairs nedzīvo tādā badā kā pērn. Zausailovs, iemetis šņabja glāzīti, uzkož rudmieses un bargi noprasa:

— Kādās darīšanās tevi sūtīja trimdinieks uz Jerma-kovu? Saki taisnību! — Viņš uzsita ar dūri pa galdu tā, ka pudele palēcās uz augšu. — Ja mēģināsi mani apvest ap stūri, tev būs sliktāk!

— Are, puika, tā sakot, mans ķipars ir savārdzis. Tad nu politiskais vīrs Uļjanovs mani aizsūtīja pēc daktera uz Jermakovu.

— Hē, kādā vīzē tu esi iedzīvojies tādos kapitālos, ka vari dakterus vest pat no Jermakovas?

— Neba jau es... Viņš pats visu izdarīja.

— Pats? Un tātad par pliku paldies?

— Kā tad citādi. Tālab, ka puikiņš bieži pie viņiem apgrozās. Nu, un viņi...

— Pietiek man miglu pūst acīs! — Zausailovs no jauna uzblieza ar dūri pa galdu. — Es skaidri zinu, ka tu aizvedi no Uļjanova vēstuli Jermakovas trimdiniekiem.

— Uradņika kungs!... — tēvs pārbijies nomurmināja. — Jūsu augstdzimtība, es tur tos trimdiniekus ne sapriī neesmu matījis. Vienīgi ārstam nodevu zīmīti...

— Ak tā, tomēr vedi gan papīrīti! — Zausailovs priecīgi iesaucās. — Es tev par šo kurjera stiķi trīs ādas novilkšu pār acīm ...

Kas zina, cik ilgi vēl Zausailovs draudētu un sistu ar dūri pa galdu, ja neienāktu krustmāte Nadja. Ieraudzījis viņu, Zausailovs aši piecēlās no ķeblīša — vienīgā visā mājā — un laipni piedāvāja to krustmātei Nadjai. Pats stāvēja un smaidīja tik saldsērīgi, ka Mintiņam bija pretīgi skatīties uz viņu. Krustmāte Nadja pagāja garām ķeblītim un nostājās pie Mintiņa. Zausailovs kaut ko noburkšķēja, zaglīgi lūrēdams uz istabas kaktiem, un ģērba virsdrēbes mugurā. Kad viņš bija izgājis — tēvs slaja līdzi —, Mintiņš izstāstīja krustmātei Nadjai, kā

uradniks piedraudējis tēvam. Krustmāte Nadja klausījās, raukdama uzacis, un, kad Mintiņš bija visu izstāstījis, sacīja:

— Jiis, Anna Jegorovna, pārmērīgi neuztraucieties. Uradniks Zausailovs nav nemaz tik bīstams, kā jums liekas. Bet par šiem viņa stulbajiem draudiem mēs ar viņu vēl parunāsim. Domāju, ka viņš liks jūs mierā.

— Ak mans dievs! — māte nopūtās. — Es pie viņa draudiem esmu jau pieradusi. Un vispār es sen jau ne no kā nebaidos, izņemot vienu: kaut nebūtu jāzaudē nabaga Miķelītis...

— Neraudiet, — krustmāte Nadja mierināja viņu.

— Paskat, jūsu puisēns jau gandrīz izveseļojies.

— Par to jums un Vladimiram Iļjičam lielais paldies. Ja nebūtu jusu, tad viņa varbūt vairs ij pasaulē nebutu. Ak šausmas! Ko es tikai neesmu pārdzīvojusi šais dienās...

— Māmiņ, diezgan sūroties, — Mintiņš ierunājās.

— Es jau esmu pavisam vesels.

— Nu labi jau, labi, — māte atsaucās, caur asarām smaidīdama.

— Krustmāte Nadja, pastāstiet, lūdzu, ko jūs darījāt pilsētā, ko jūs tur redzējāt? Vladimirs Iļjičs sacīja, ka jūs arī ar trijjūgu vizinājušies. Un pat dejojuši kaut kādas gitaras pavadījumā.

Krustmāte Nadja iesmējās:

— Nevis gitaras, Mintiņ, bet ģitāras. Viens tēvocis spēlēja ģitāru, un mēs dejojām.

— Kāda izskatās ģitāra? Vai tāda kā ermoņikas? Krustmāte Nadja ilgi sēdēja pie Mintiņa un stāstīja,

kā viņi ciemojušies pilsētā. Pēc tam atnāca Elizabetes māmuļa un atnesa viņam karstus biezpiena plācenīšus. Tad ieradās arī Vladimirs Iļjičs un palūdza Mintiņu parādīt viņam mēli. Saņēmis zēna roku tā, kā to bija darījis ārsts, paklausījās kaut ko un teica, ka drīz jau atļaušot Mintiņam līst ārā no kažoka apakšas. Bet Mintiņš gulēja visas šīs dienas apsegts ar krustmātes Nadjas

kažoku. Mintiņš jautri pasmaidīja un sāka tiesāt biezpiena placenīšus. Pasaulē nemaz nav tik garlaicīgi un skumji dzīvot, kā viņam vēl nesen bija šķitis...

BEZGALĪGĀ ZIEMA

Mintiņam apnika šī aukstā, bezgalīgā ziema. Visu laiku snieg, visu laiku viesuļi virpuļo un vēji gaudo. Gadījās, ka viņš no rīta atvēra durvis, bet aiz sliekšņa tāda sniega kupena, ka redzamas tikai debesis. Tad jāņem rokās lāpsta un jāizrok eja, citādi nav iespējams nokļūt pie Vladimira Iļjiča. Taču sniegs, kā par nelaimi, tā sablīdis, ka ar koka lāpstu to neaizmēzt.

Atgriezies no Minusinskas, Vladimirs Iļjičs sācis, kā stāstīja krustmāte Nadja, visādus pekstiņus taisīt slidotavā. Visi tikai izbrīnā saukuši «ak» un «vai», redzēdami,, ka Vladimirs Iļjičs sper «milža soļus» un veic «spāniešu lēcienus». Krustmātei Nadjai arī bija jaunas slidas, tomēr viņa neslidoja, bet — kā pati teica — vistas manierē tipināja no vienas kājas uz otru. Elizabetes māmuļa rājās uz viņu: «Diezgan esi ļaudis smīdinājusi. Skriešana ar slidām ir pārāk grūta lieta tavā vecumā. Vladimirs Iļjičs tikai pieliek slidas pie kājām un — aiziet! — tāpēc ka viņš kopš bērnu gadiem mācījies. Turpretī tu savā bērnībā slidas nedabūji pat redzēt». Krustmāte Nadja bija vienisprātis, bet Vladimirs Iļjičs palika pie sava: ja ir vēlēšanās, visu var iemācīties. Bet pamest jebkuru darbu, sastopoties ar pirmajām grūtībām, ir visvieglāk.

Tad krustmāte Nadja no jauna piestiprināja slidas un klumpuroja uz slidotavu.

Tomēr vienreiz Vladimirs Iļjičs paklupa un novēlas gar zemi. Viņš tik stipri sasita roku, ka divas dienas nevarēja rakstīt. Pēc tam viņš vairs neuzstāja, lai krustmāte Nadja arī iet uz slidotavu, un viņa tur parādījās ļoti reti. Elizabetes māmuļā ar to bija apmierināta, jo.

pēc viņas domām, uz slidām lidinoties, viegli arī sprandu lauzt. Ja gribas pastaigāties, tad var arī kājām pa ciemu paieties, nav obligāti jādražas apkārt pa slidotavu. Taču Vladimirs Iļjičs neuzklausīja šos padomus un gāja uz slidotavu.

Neilgi pēc tam, kad Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja atgriežas no ciemiem, pienāca sūtījums. Vladimira Iļjiča māte bija atsūtījusi tik daudz konfekšu, piparkūku un ievārījuma, ka Mintiņš vairakas dienas no vietas ēda līdz attikai visus šos kārumus. Un apskauda Vladimiru Iļjiču, ka viņam ir tik bagāta māte. Tieši tā Mintiņš arī •domāja — bagāta, tāpēc ka visas šīs konfektes un piparkūkas — turklāt tādas, kādu nevienā Šušenskas veikalā nebija! — Mintiņam šķita ārkārtīga bagātība.

Pēc sūtījuma pienāca arī fotoattēls no Vladimira Iļjiča mātes. Tajā albumā, kuru vairākkārt bija apskatījis Mintiņš, jau bija Vladimira Iļjiča mātes fotogrāfija, bet ne tik glīta kā šī. Vladimirs Iļjičs skatījās un skatījās uz to. Šis fotoattēls ļoti patika krustmātei Nad-jai un Elizabetes māmuļai. Elizabetes māmuļa sacīja, ka Vladimirs Iļjičs tomēr vairāk izskatoties pēc matēs nekā pēc tēva. To dzirdēdams, Vladimirs Iļjičs apmierināts smaidīja. Mintiņš ari bija vienisprātis ar Elizabetes māmuļu, ka Vladimirs Iļjičs ir līdzīgs savai mātei. Bet Vladimira Iļjiča māte ar tik tikko manāmu, ļoti gaišu un laipnu smaidu raudzījās no attēla uz visiem. Viņas kreisā uzacs bija tā piepacelta, it kā viņa vēlētos jautāt: «Nu, vai jūs gaidāt mani ciemos vai ne?»

Un atkal sākās sarunas par to, kad labāk Vladimira Iļjiča mātei braukt uz Šušensku. Vladimirs Iļjičs aši uzrakstīja viņai vēstuli un sacīja:

— Nadja, paklausies, ko es viņai rakstu. — Un sāka lasīt:

— «Vakar saņēmu Tavu 28. II vēstuli, mīlā māmucit. Liels, liels mērci' par Tavu fotogrāfiju. Pēc manām [19]

domām, tā ir izdevusies diezgan glīta, un es jo sevišķi priecājos par to tāpēc, ka fotouzņēmums, kas mums ir, jau diezgan izbalējis. Butu gaužām jauki, ja Tev izdotos apraudzīt mūs Sušā — vasarā cejojums samērā ērts: pa dzelzce|u līdz Krasnojarskai un tad ar tvaikoni līdz Minusei (maija sākumā tvaikoņi parasti nāk līdz Minu-sei, bet vasarā reizēm — kaut gan reti — atnāk arī līdz Sušai). Vasaras atpūtai Suša — tā nekas. Glebs un Bazilis arī iesnieguši lūgumrakstus, lai viņiem atļauj pa vasaru pārcelties uz šejieni (Minusē vasaras gaužam draņķīgas), taču nezinu, vai atļaus. Maņaša nesen mums atrakstīja, un mēs šodien atbildēsim ari viņai.

J. V.[19] saņēma naudu.

Tas labi, ka Mitja, līdzko saņēmis Tavu vēstuli, sataisījies braukt pēc bises. Marta nogalē šeit sākas medības, un mēs jau risinām sarunas par dažādiem medniecības pasākumiem.

Cieši skūpstu Tevi un apsveicu dzimšanas dienā. Šī vēstule varbūt pienāks vēl pirms pirmā aprīļa ...

J. V. sūta sveicienu. Nadja rakstīs Tev jau šodien.»

— Labi, — krustmāte Nadja bilda. — Es tūdaļ stāšos pie vēstulēm.

.— Vai dzi, Mintiņ, nāc šurp, — paņēmusi savu centimetra mēru, Elizabetes māmuļa sacīja. — Stāvi taisni.

Elizabetes māmuļa nomērīja Mintiņu no viduča līdz papēžiem. Tad noņēma apkārtmēru, it kā tīkodama ar centimetru lenti žņaugt viņu kā ar jostu. Pēc tam nomērīja rokas garumu. Māmuļa palūdza Mintiņu saliekt roku elkonī un vēlreiz nomērīja. Ap kaklu apņēma centimetru lenti — tā bija tik auksta, ka zēns neviļus nodrebinājās, — tad pagrieza Mintiņu ar muguru pret sevi un nomērīja plecus. Un to visu, uzlikusi acenes, viņa pierakstīja uz papīra lapiņas.

— Pagalam gausi tu audz, Mintiņ, — Elizabetes māmuļa skumji sacīja. [20]

— Tas tāpēc, ka es nīkuļoju bez zābakiem, — Min-tiņš atbildēja. — Drīz pienāks pavasaris, un es atkal kūkošu uz krāsns...

Mintiņš domāja, ka Elizabetes māmuļa noņem viņam mērus tikai tādēļ, lai zinātu, kā viņš aug. Taču noskaidrojās pavisam cits iegansts. Viņa uzšuva puisēnam glītu kreklu un bikses. Turklāt nevis vienkāršas, bet no tādas pašas «velna ādas», kādas bija Vladimiram Iļjičam. Mintiņš aiz prieka nezināja, kur likties. Tagad viņam vēl vajadzētu tikai bisi, zābakus ar gariem stulmiem, un viņš varētu iet pat uz taigu medībās. Bet tēvs un māte pat nepazina Mintiņu šajā jaunajā tērpā. Māte sāka kaunināt tēvu: redzi nu, sveši cilvēki gādā par bērnu. Tu nevari ij zābakus nopirkt, visu sagāz savā nesātīgajā rīklē. Un tēvs teica:

— Labi. Es viņam nopirkšu zābakus.

Mintiņš zināja, ka no tēva grūti izdabūt kādu solījumu. Pat ja viņš ir apsolījis, tas vēl nebūt nenozīmē, ka izdarīs. Mātei nāksies ne vienreiz vien skubināt viņu. Taču, ja tas bija vajadzīgs Mintiņa labad, tad viņa neatkāpsies no tēva, kamēr viņš izpildīs solīto. Tātad var uzskatīt, ka Mintiņam jau ir zābaki kājās. Tagad viņš varēs gan «spilvenus» dzīt, gan pa ciemu skraidīt, nebaidoties no dubļiem. Un varbūt arī uz medībām aizbrauks kopā ar Vladimiru Iļjiču. Tagad taču viņš nav vairs tik mazs, kāds bija pagājušajā gadā. Viņam jau divi priekšējie zobi ir izkrituši, un Vladimirs Iļjičs viņu saukā par vecīti. Mintiņš nedusmojas: politiskie izsūtītie arī Vladimiru Iļjiču uzrunā — Vecais.

BALTĀS GOVS KOPIJA

Gandrīz katru dienu pie Vladimira Iļjiča nāca zemnieki un zemnieces ar dažādiem lūgumiem. Bet tirgus dienā, kad Šušenska sabrauca ļaudis no visiem apkārtē-

jiem ciemiem, mājas durvis pastāvīgi bija va]ā. Nepaguva viens zemnieks iziet pa tam, saņēmis padomu, kā viņam tiesā cīnīties par savu taisnību, kad jau klauvēja cits. Vladimirs Iļjičs iznāca pretī, sasveicinoties noteikti sniedza roku ikkatram, it kā tas būtu viņa sens paziņa. Pēc tam apsēdināja pie galda un jautāja:

— Kādā vārdā un tēvvārdā jūs godāt?

— Tad mani, ek vei, — samulsis burkšķēja večuks, — mani neviens kopš dzimšanas nav godājis tēvvārdā. Tad es jau visu savu mūžu, ek vei... par kalpu, tā sakot, pie viena bagātnieka... Kazi, esat dzirdējis: Save-lijs Pankratovičs Kudrjakovs? Pie viņa, tā sakot, kalpoju ... Nu, un mani tātad šitā, ek vei... sauc par Kešku Vīženieku... Taču, ja man tēvs būtu atstājis tādu mantību kā Kudrjakovam, tad arī es būtu nevis Keška, bet Inokentijs, tātad Kuzmičs ...

— Nu, un kāda vajadzība jūs, Inokentij Kuzmič, atvedusi pie manis?

— Tad es, kazi, tā sakot... Varbūt ij veltīgi jūs traucēju... Es, ače, ij neuzdrīkstētos, bet pienāca tāda valoda, ka politiskais izsūtītais Uļjanovs, tas ir, jūs, Vladimir Ijjič, esot palīdzējis... Nu jā, ļaudis runā, ka esot vienam strādniekam palīdzējis vinnēt tiesas prāvu pret saimnieku, piedzenot samaksu. Ļautiņi saka, jūs esot tā ievadījis lietu, ka tas saimnieks trīs maisus zelta atdevis tiesnešiem, bet nekā nevarējis izdarīt: vajadzējis strādniekam samaksāt visu pa tīro ...

— Apsūdzētais saimnieks atdevis tiesnešiem trīs maisus zelta? — jautri iesmiedamies, Vladimirs Iļjičs pārjautāja.

— Dzirdēju, ka trīs. Bet, kazi, arī vairāk. Viņam zelts nav jāaizņemas — tas pats pieripo klāt. Bez tam tikums saimniekiem ir tāds: ikviens ar mieru ij nāves grēku uzņemties uz dvēseles, lai tikai nebūtu jāšķiras no savas mantības, lai tikai lieka kapeika nebūtu jāizdod, lai tikai varētu pieraust sev klāt cita sapelnīto...

— Tatad arī jums saimnieks nesamaksaja? — Vladimirs Iļjičs jautāja.

— Maz vēl tā, ka nesamaksāja, nešķīstā dvēsele, bet viņš vēl piedraud ar tiesu, ja es, tā sakot, mēģināšot piedzīt parādu. Man, viņš saka, pietiks kapitālu, lai tevi uz mūžu mūžiem ietupinātu cietumā. Nu, tad es arī esmu ieņēmis sev galvā: vai nu sēdēšu cietumā, vai ari panākšu savu taisnību! Un tagad uz jums, Vladimir Iļjič, visas cerības... Ja jūs nepalīdzēsiet, tad man vai zārkā jāgulstas... Ar to vēl nepietiek, ka es dienu un nakti viņa labad muguru liecu kā katordznieks un pat vēl smagāk, tad nē jel — viņš, šī nešķīstā dvēsle, vēl neatdod to, ko esmu ar savu darbu nopelnījis. Nu, ko jus sakāt? Nu, kur ir svētā taisnība?

Inokentijs Kuzmičs ilgi stāstīja, kā viņš strādājis par kalpu pie Kudrjakova, bet Vladimirs Iļjičs, nepārtraukdams viņu, ļoti cītīgi klausījās. Un Mintiņš redzēja Vladimira Iļjiča sejā atspoguļojamies gan sāpes, gan dusmas. Dažās stāstījuma vietās viņš pietrūkās kājas un sāka ātri staigāt, lai nomierinātos. Bet Inokentijs Kuzmičs, matīdams, cik ļoti Vladimirs Iļjičs jūt līdzi viņam nelaimēs, izklāstīja visu, kas bija sakrājies uz sirds. Viņš vairs nestostījās, neatkārtoja savu «tad es, kazi, tā sakot... Es, ače», bet stastija gluži sakarīgi, kā mēdz darīt cilvēki, kuriem daudzreiz nācies atkārtot vienu un to pašu.

Uzklausījis Inokcntiju Kuzmiču, Vladimirs Iļjičs teju pat aši kaut ko uzrakstīja.

— Te jums būs iesniegums tiesai. Taču dot šo papīra lapiņu es jums nevaru. Tiesnešiem nav jāzina, ka es esmu to sastādījis. Iesniegumu pārrakstīs kāds mans paziņa, un tad jūs saņemsiet. Tātad jums, Inokentij Kuz-mič, būs vēlreiz jāatnāk pie manis.

— Kad vien liksiet, jebšu esmu iebraucējs...

— Es to zinu un tāpēc jau šodien jūsu labā izdarīšu

visu. Esmu ļoti priecīgs, ka jūs, Inokentij Kuzmič, atnācāt pie manis un tik daudz ko interesantu izstāstījāt. Nu tad tā, atnāciet pēcpusdienā.

Mintiņš tāpat vien grozījās aiz vārtiem, kad pamanīja — kāda veca sieva, balstīdamās uz lielas, zarainas bozes, nāk tieši uz viņa pusi. Veča izskatījās tik sirdīga, runga tik atbaidoša, ka Mintiņš neviļus atkāpās uz vārtiņiem, lai varētu iešmaukt pagalmā. Taču veča, to manīdama, žēlā balsī ierunājās:

— Manu mazdēliņ, manu vanadziņ, uz kurieni tu mūc? Uzgaidi jele, es tev kaut ko pavaicāšu... Ak vai, kā esmu piekususi... — Apstādamās pie Mintiņa, vecā sieva smagi atvilka elpu. — Kādu ļaužu būdams? Vai nebūsi Kuduma dēlēns?

— Kudumu gan... — vēl arvien ar bailēm uzlūkodams veceni, Mintiņš atbildēja.

— Kur ir tava māte?

— Istabā.

— Nu, tad aizved mani pie viņas ...

Izrādījās, ka šai večai kādreiz tēvs taisījis velteņus. Māte kļuva līksma, domādama, ka atnācēja grib pasūtīt jaunus velteņus. Bet večai bija vajadzīgs pavisam kas cits.

— Anna, neba es velteņu dēļ šoreiz atnācu pie tevis. Ncba tie man tagad prātā. Man ir uzbrukusi tāda nelaime — ja es izstāstīšu, tu, kazi, pat neticēsi. Jau tā es biju atraitne, bet nule esmu kļuvusi pavisam babul-niece. Kauču ar ubagu tarbu jāiet žēlastības dāvanas lūgt. Re nu, kādā postā viņi mani iedzina. Nej krusta tie bīstas, nej nāves grēka, pagāni tādi... Aplaupīja gaišā dienas laikā ...

— Vai manu dieniņ! — māte izbīlī iesaucās, sasizdama plaukstas. — Kas tad jūs aplaupīja?

— Vai zini Prohoru Jermakovu? Viņam tāda pati māja kā jūsu Simonām Jermolajevain, bet mājlopu pat

vēl vairāk. Divi veikali viņam pieder un krogs... Bet zvērs paliek zvērs. Viņam ij suņi tādi, ja tev uzklups, tad dzīvu neatlaidīs,bet vērši,kad iet pa ciemu,tad tikai manies ciešāk aizslēgt vārtus: visu tie, nolādētie, salauž un sabradā... Un ko tu domā, Anna? Pieskrēja tāds vērsis pie manas baltās govs, iegrūda ragu sānos un izgāza zarnas... Es padevu tiesā, bet tur pietiesāja no tā Prohora pat mazāk nekā par pusgovi. Tad nu ļautiņi mani skubina: aizej tu, Marfa, pie trimdas vīra Uļjanova, viņš panāks samaksu par visu tavu balto govi. Un tā, raug, še esmu arī atvilkusies. Aizved tu mani pie viņa. Citādi man pašai kaut kā briesmīgi neērti iet pie tik skolota cilvēka ar savu nelaimi.

— Ejiet vien mierīgi, — māte sacīja. — Viņš, kaut arī gaužām izglītots, tomēr ir vienkāršs. Visiem, kas tikai griežas pie viņa, gan padomu dod, gan lūgumu uzraksta.

— Paklau, vecomāt, es jūs aizvedīšu pie Vladimira Iļjiča, — Mintiņš piedāvājās. — Tieši tagad viņš ir mājās.

— Jā gan, aizved, Mintiņ, aizved, — māte kļuva priecīga. — Ejiet, Marfa Matvejevna, droši. Uļjanovs dikti mīl manu Mintiņu, viņš jums palīdzēs.

Mintiņš aizveda veco sievieti pie Vladimira Iļjiča. Tas lūdza Marfu apsēsties, bet veča, lai arī kā viņš aicināja to darīt, atbalstījusies uz savas bozes, palika stāvam kājās. Nu, tad jau arī Vladimirs Iļjičs neapsēdās, bet klausījās stāvēdams. Vecā sieva, pārmetusi krustu, stāstīja par to, kā viņa krājusi grasi pie grasīša, lai nopirktu balto govi, no kura saimnieka to nopirkusi, cik daudz šī govs devusi piena, cik grūti bijis tai sagādāt ziemai sienu...

— Jo es taču esmu atraitne, neviens man nepalīdz...

— Bet kur jūsu vīrs? Vai miris? — Vladimirs Iļjičs jautāja.

— Kur nu miris, — vece pēkšņi sāka šņukstēt. — Saimnieks viņu nogalināja ...

— Kā?

— Nu tā, manu vanadziņ. Mans vīrs strādāja par kalpu. Tad pienāca laiks norēķināties, bet saimnieks dod tikai pusi nopelnītās algas. Vīrs sadusmojās un karstumā spēra vaļā: «Ja šitā, tad es tev pielaidīšu sarkano gaili. Iznāks vēl dārgāk.» Nu saimnieks visu naudu uzreiz atdevis. Taču pēc tam panācis viņu taigā, kad vīrs jau gājis uz mājām, un ar cirvi nobendējis. Tā es kļuvu atraitne un nu velku savu nelaimīgo dzīvi kā spēdama. Kapeiku pie kapeikas krāju visu mūžu, kamēr tiku pie gotiņas, un te tev atkal nelaime klāt: zaudēju savu apgādnieci...

— Nu labi, — Vladimirs Iļjičs bilda. — Neraudiet, es mēģināšu jums palīdzēt. Tikai atnesiet lietas kopiju.

— Bet vai bez tās kopijas nevar iztikt?

— Varētu gan. Taču es lāgā nesaprotu, kā tur viss īsti bijis. Turpretī, kad atnesīsiet kopiju, man viss būs skaidrs, un tad es jums visu izstāstīšu, kas un kā jādara.

Veča smagi nopūtās un aizgāja. Mintiņa māte viņai jautāja:

— Nu kā? Vai viņš uzklausīja jūs un pārsūdzību uzrakstīja?

— Nē. Bez kopijas no baltās govs viņš negrib rakstīt.

So sarunu dzirdēja Elizabetes māmuļa un vēlreiz visu

izskaidroja večai, ka nevis kopija no baltās govs vajadzīga, bet no tās lietas, kas ievadīta tiesā.

— Vai tagad sapratāt? — Elizabetes māmuļa noprasīja.

— Saprast jau es sapratu gan. Un biju jau pie tiesas piesēdētāja pirms šurp nākšanas, jo ļautiņi tieši tā sacīja — ej, bet tikai aiznes viņam kopiju. Taču piesēdētājs kā padzirdēja, ko es lūdzu, tā man uzbļāva: «Kādu tev kopiju? No baltās govs vai? No tās taču ādu var novilkt, bet. nevis kopiju! Ej un nejauc citiem prātus, kamēr es vēl neesmu tev uzlicis soda naudu.» Nu, tā es arī atnācu bez kopijas. Bet, ače, politiskais vīrs arī pieprasa kopiju.

Elizabetes māmuļa runāja un runāja ar veco sievu un atkal ieveda viņu pie Vladimira Iļjiča. Tas, padzirdējis,

kā veča sapratusi viņu, pasmējās un sāka klāstīt, kas viņai jādara.

— Nu, vai tagad sapratāt?

— Saprast jau es sapratu, bet tiesas piesēdētājs droši vien atkal mani padzīs. Viņam acīmredzot nav nekāda labuma no tādas kopijas došanas.

— Ja nedos, tad pasakiet, ka sūdzēsieties man. Varbūt tad viņš piekāpsies.

— O, tad gan izdos, — vecā sieva kļuva priecīga.

— To es zinu. Vienreiz jau tā bijis.

— Nu re, cik jauki! — Vladimirs Iļjičs sacīja..

— Tātad es gaidīšu jūs ar kopiju.

DĀRGĀ MARIJA ALEKSANDROVNA

Marta vidū saule jau sildīja pavasarīgi. Sušā virs ledus arvien vairāk sakrājās palu ūdeņi. Zvirbuļi plunčājās peļķēs. Pa ciema ielām, nikni baurodami, staigāja vērši un berzeja savas platās pieres pret zediņu žogiem, salauzdami tos. Iegorē zem krāsns saimniece uzlika vistu perēt. Katru rītu perētāja satraukti kladzināja un visus mpdināja.

Vladimirs Iļjičs smiedamies apgalvoja, ka tik ilgi,, kamēr tā nebūs izperējusi cālēnus, vajadzēs ļoti agri celties. Bet tas, viņš sacīja, ir labi: vairāk pagušu padarīt. Oskars aizvien biežāk pieskrēja un pavēstīja:

— Pīles lido!

Pēc viņa ieradās Prominskis un — arī priecīgi teica:

— Pīles lido!

Un Mintiņš, pamanījis pat vārnu, traucās pie Vladimira Iļjiča, saukdams:

— Pīles lido!

— Redzu, ka lido, — Vladimirs Iļjičs teica. — Taču vēl šobaltdien man nav atsūtījuši bisi. Nevaru pat saprast, kas noticis. Jau pagājušas divas nedēļas, kopš

«brālis Mitja man atrakstīja, ka esot izsūtījuši. Varbūt vajadzētu vēlreiz palūgt ar telegrammu ...

Kā parasti, krustmāte Nadja ilgi rakstīja vēstuli, bet, pabeigusi to, sacīja:

— Volodja, paklausies, ko es rakstu tavai mātei. Ja gadījumā esmu kaut ko izlaidusi vai arī izteikusies ne tā, kā vajadzētu, tad tu izlabosi.

— Klausos, — Vladimirs Iļjičs atsaucās, apsēzdamies pie galda.

— «Ceturtajā aprīlī...» — krustmāte Nadja sāka lasīt.

— Vai tad šodien ir ceturtais datums? — Vladimirs Iļjičs brīnījās.

— Kāds tad, pēc tavām domām? Protams, ka •ceturtais!

— Hm... Tas nozīmē, ka esmu pazaudējis vienu dienu... Nu, klausos, klausos.

— «Dārgā Marija Aleksandrovna, pirms pāris nedēļām es rakstīju Jums, turklāt pēc sava paraduma sapļāpāju visādus niekus. Pie mums viss ir pa vecam, visi esam veseli, ārā kļuvis silts — temperatūra sniedzas līdz 17 grādiem, tīrumos šur tur pavisam sauss, un mēs ilgi pastaigājāmies, redzējām divas meža zosis un pīļtēviņu. Volodja nopirka sev jaunus medību zābakus — gandrīz līdz jostasvietai. Viņš lasa dārziņā, staigā vasaras mētelī, bet es nesen grāvīšus raku, ģērbusies vienā kleitiņā, tagad arvien sapņoju par dārzkopību un cītīgi lasu Gļeba atsūtīto grāmatiņu par šiem jautājumiem. Kas attiecas uz manu veselību, tad esmu pavisam vesela, bet, domājot par to, kas būs...»

— Vai par to vajadzētu rakstīt? — Vladimirs Iļjičs ■iejautājās.

— Es varu izsvītrot.

— Nē, lai paliek. Pretējā gadījumā viņa atkal vaicās, — Vladimirs Iļjičs drūmi nosacīja. — Lasi tālāk...

— «Jūs jautājat, vai mums ir liels dzīvoklis. Dzīvoklis ir liels, un, ja Jūs atbrauksiet — to mēs ļoti, ļoti

vēlētos —, tad visiem mums vietas būs diezgan. Cik atceros, es reiz nosūtīju Jums dzīvokļa plānu, taču, nevaru galvot, varbūt tikai gribēju to izdarīt. Dzīvoklim ir trīs istabas, vienai no tām četri logi, otrai — trīs un trešajai — viens logs. Tiesa gan, dzīvoklis ir neērts: visas istabas caurstaigājamas, bet, tā kā visi esam savējie, tad tas nav pārāk liels traucēklis. Mēs ar Volodju esam nodomājuši atdot Jums to istabu, kurā dzīvojam tagad (ar trim logiem), bet paši pārvāksimies uz vidējo — mūsu pašreizējai istabai ir tā priekšrocība, ka tā nav caurstaigājama. Starp citu, gan jau redzēsim, kā būs labāk. Svarīgi ir tas, lai veselība Jums Jautu atbraukt, dārgā, bet izvietosimies katrā ziņā, kā nākas. Ja Jūs brauksiet maijā, tad ar tvaikoni būs ērti. Mēs atbraucām ar pirmo kuģi, kad visa apkārtne vēl bija kaila, un tomēr tas izskatījās skaisti, turpretī vasarā, man šķiet. Jums būs ļoti jauks brauciens.»

— Attiecībā uz laiku, — Vladimirs Iļjičs ierunājās, — es jau rakstīju, ka labāk braukt tā, lai maija beigās būtu Krasnojarskā. Tad var mierīgā garā nokļūt ar kuģi līdz Minusinskai.

— Vai lasīt tālāk?

— Lasi vien, lasi!

1 — «Volodja jau Jums rakstīja, ka mūsu Minusinskas draugi nolēmuši citādi — nedzīvot Sušā, bet gan noīrējuši vasarnīcu pilsētas tuvumā, vienīgo Minuses pilsētas vasarnīcu. Vai Jums patīk peldēties? Pie mums peldvieta ir diezgan tālu — jāiet minūtes divdesmit. Zinu, ka Aņai patīk. Atceros, kad es biju aizbraukusi pie Jums uz Belo-ostrovu, mēs ar Aņu pa lietu gājām peldēties.

Saņēmām no pilsētas «Načalo»[21]. Volodja ir briesmīgi sašutis par Bulgakova^22 rakstu un domās jau sastāda

rakstu pret viņu. Ilgi gan bija jāgaida šo «Načalo». Sākumā es domāju, ka pastnieks ir nozaudējis pasta sūtījumu. Mūsu pastnieks ir pamatīgs nevīža: te viņš pazaudē kādu avīzi, te piemirst atdot kvīti, te vēstuli aizlaiž garām. Es katru dienu savā prātā baros uz viņu, ņemot talkā visus Sibīrijas lamuvārdus. Taču pietiek par to. Sī vēstule droši vien nonāks pie Jums tieši uz lieldienām. Varbūt Mih. AI.[23] un Kurnatovskis atbrauks pie mums. Nu tad uz redzēšanos. Cieši skūpstu Jūs un Aņu, sūtu visiem sveicienus. Māmiņa arī. Jūsu Nadja.»

— Brīnišķīgi! Es vēl pierakstīšu klāt, ka mātes brauciens uz Šušu varbūt ir vienīgā iespēja pavadīt vasaru kopā ar mums. Ja mums termiņu vēl nepagarinās — bet gribas ticēt, ka mums paies garām šī sodība, — tad tomēr ļoti grūti paredzēt, kā izveidosies mūsu dzīves apstākļi tuvākajos gados. Var gadīties pat tā, ka nebūs nekādas iespējas pavadīt vasaru kopā. Nē, tas būtu ļoti labi, ja māte atbrauktu!

Krustmāte Nadja nosūtīja šo vēstuli, bet pēc dažām dienām pastnieks atnesa Elizabetes māmuļai sūtījumu. Atvēra to, un tur iekšā — jauna bise. Pievakarē visi mednieki ieradās to apskatīt. Grozīja bisi gan šā, gan tā. Piemieguši aci, lūkojās stobrā. Pēdīgi visi atzina — pat Sosipatičs, kas bija skops ar lielīšanu, — ka tādu bisi Sušenskā vēl neviens nav redzējis. Bet nākamajā dienā Vladimirs Iļjičs ar Oskaru un Prominski — Mintiņu arī paņēma līdzi — aizgāja līdz Jeņisejai un šāva tur papīra lapā, kas bija piestiprināta pie dēļa, pārbaudīdami, kā bise trāpa mērķī. Un atkal viņi atzina, ka trāpa lieliski.

Vladimirs Iļjičs sacīja, apmierināti smaidīdams:

— Nu, pīles, tagad saturieties!

Un pīlēm patiešām šai pavasarī klājās plāni: no katrām medībām Vladimirs Iļjičs to pārnesa tik daudz, ka Elizabetes māmuļa un Paška nespēja tām noplūkt spalvas. Deva Mintiņam pa divām, dažkārt arī pa trim pīlēm, lai tās aiznes mātei.

JAUKĀ MAIJA DIENA

Šai dienā Prominskis atnāca ļoti agri. Viņam bija svētdienigs izskats: zods gludi noskūts, kuplās ūsas nolīdzinātas, vecajiem svārkiem piešūta balta apkaklīte. «Dzen dobri» vietā viņš, priekā starodams, svinīgi uzsauca:

— Niech žyje Pierwsay Maja!'

— Lai dzīvo Pirmais Maijs! — Vladimirs Iļjičs atbildēja. Un ne tikai paspieda roku Prominskim, bet spēcīgi viņu apkampa.

Prominskis visus apsveica ar svētkiem. Krustmātei Nadjai un Elizabetes māmuļai viņš noskūpstīja roku, bet Mintiņam cieši paspieda delnu, ko viņš nekad nebija darījis. Šis svinīgais un priecīgais Prominska noskaņojums pārņēma visus. Elizabetes māmuļa steidzās klāt galdu, bet krustmāte Nadja — pārģērbties goda drēbēs.

Kad bija padzerta tēja, Vladimirs Iļjičs un Prominskis iebaudīja ari pa glāzei vīna, un viņi nolēma doties pie Oskara, lai apsveiktu svētkos.

Diena bija saulaina un silta. Pa Šušu retumis aizpeldēja ledus gabali, ko pavasara ūdeņi bija pacēluši no upes dzelmes. Oskars dzīvoja Šušas krastā, un draugi gāja pie viņa pa taciņu, kas vijās starp žogiem un ūdeni. Džennija un Mintiņš skrēja pa priekšu, sacenzdamies, kurš kuru apsteigs. Iedrāzusies Oskara istabā, Džennija sāka jautri riet, bet Mintiņš dedzīgi izsaucās:

— Mēs nesam jums svētkus! [24]

Oskars nolika savus instrumentus — viņš kaut ko vīlēja no vara gabala — un izsteidzās pretī viesiem. Kad ciemiņi bija sanākuši viņa istabā un apsēdušies, kur nu kuram pagadījās, visi sāka dziedāt:

Maija svētki pienākuši,

Grūst lai drūmais bēdu nams!

Cīņas dziesmu uzsākuši,

Šodien, biedri, streikojam!

Policisti vaiga sviedros Savu melno darbu veic:

Viņi ķengā mūs un biedē Un aiz restem spundēt steidz...

Nospļauties par to mums moži!

Maiju nosvinēsim droši Visi pulkā. Ek, aidā![24]

Viņi dziedāja vel daudz dziesmu. Pēc tam gāja klajā laukā svinēt Maija svētkus. Pa ceļam viņi iegriezās pie Prominskiem, un Jans Lukičs paņēma sev līdzi Stasiku un Kaziku. Mintiņam kļuva vēl jautrāk.

Uzkalniņi tīrumā jau bija gluži sausi. No tiem varēja redzēt, kā pa Jeņiseju peld lieli ledus kluči. Visa stepe bija klāta ar zilgiern ezeriņiem. Un attālākajos peldēja gulbji, lepni un skaisti izliekuši savus garos kaklus. Nelielos pulciņos lidoja mūžam tramīgās meža pīles. Bet dzidri zilajās debesīs, līksmodami, it kā tie arī zinātu, ka ir pienākusi līksmā maija diena, dziedāja cīruļi. To bija tik daudz, cik naktī zvaigžņu pie debesīm. Vladimirs Iļjičs, lūkodamies gaisā, sacīja ar priecīgu smaidu:

— Lūk, kur ir varena demonstrācija! Nu nekas, draugi, izaugs mūsu strādniekiem spārni — bet tie spārni sauksies varenā partija —, tad arī viņi rīkos tādas demonstrācijas, kādas nekad nav pazinusi vēsture! [25]

— Dzied!' — Prominskis iesaucās. — Tūdaļ jūs redzēsiet brīnumputnu, kas darbaļaudīm atnesīs laimi!

Mintiņš palika stāvam kā stabs, nenolaizdams acis no Prominska. Un pēkšņi ieraudzīja: kaut kur no Pro-minska azotes izlidoja un sāka virmot virs viņa galvas brīnumputns...

Stasiks un Kaziks, bet līdz ar viņiem arī Mintiņš, spiedza aiz sajūsmas. Taču, kad Prominskis mitējās aši māt ar rokam, Mintiņš redzēja, ka tas nebija vis brīnumputns, bet liels sarkans lakats.

— Šo brīnumputnu sauc par czerwony sztandad.

— Kad šādi brīnumputni pacelsies spārnos pār pasauli, — Vladimirs Iļjičs piebilda, — tad visi cilvēki dzīvos tik laimīgi kā pasakās.

Augstu gaisā aiz Jeņiscjas lidoja gulbji. Lidoja mierīgi, spēcīgi vēcinādami saulstaru sārtotus spārnus. Bet, nonākuši tieši iepretī saulei, tie iekvēlojās gluži kā brīnumputni. Tas bija tik skaisti, ka visi, aizturējuši elpu, skatījās uz gulbjiem, kamēr vien tie aizgrima bezgalīgajā debesu zilgmē ...

Vladimirs Iļjičs pamāca mājās, un te nu viņu sagaidīja prieka vēsts: pastnieks bija atnesis viņa grāmatu. Vakarā atkal sapulcējās visi. Atnāca arī pane Prominska. Nu dziedāja korī — pat Elizabetes māmuļa un Paška — vienu dziesmu pēc otras. Bet Mintiņš klausījās dziesmas nn domāja par tiem brīnumputniem, par kuriem bija runājis Vladimirs Iļjičs. Vai ilgi vēl bus jāgaida šis laimīgais laiks? Vai tas pienāks vasarā? Rudenī? Vai ziemā?

Nu, Mintiņam tas tagad gluži vienalga, jo viņam taču ir zābaki, viņš neko nepalaidīs garām ...

Kad viesi bija aizgājuši, krustmāte Nadja sacīja:

— Pat grūti ticēt, ka mēs, Volodja, drīz soļosim vare- [26] [27]

nas darbaļaužu demonstrācijās rindas un dziedāsim šīs dziesmas.

— Tā tas būs, Nadja! — Vladimirs Iļjičs ar pārliecību attrauca. — Noteikti tā būs, kaut gan, lai to sasniegtu, mums vēl būs bezgala daudz kas jāpaveic. Un jāsāk, kā es tagad esmu galīgi pārliecinājies, ar Viskrievijas politiska laikraksta izveidošanu. To, bez šaubām, vajadzēs izdot ārzemēs. Taču laikrakstam jābūt cieši saistītam ar notikumiem Krievijā un ar krievu organizācijām. Turklāt laikraksta pārsūtīšana uz Krieviju jānokārto tik ideāli, lai tas nonāktu līdz visām darbaļaužu masām. Es labi saprotu, ka to visu būs ļoti grūti noorganizēt, kā nākas. Tas prasīs visu mūsu spēku mobilizēšanu. Taču mums jāpārvar visas grūtības, jo politisks laikraksts mums tikpat nepieciešams ka gaiss. Bez šāda laikraksta absolūti nav īstenojami mūsu uzdevumi — sakoncentrēt visus politiskās neapmierinātības un protesta elementus, iedzīvināt proletariāta revolucionāro kustību.

Mintiņam jau bija jāiet mājās, bet krustmāte Nadja un Vladimirs Iļjičs vēl arvien apspriedās par partiju un laikrakstu. Viņu sarunās bija daudz kā tāda, ko Mintiņš, lai(arī cik uzmanīgi klausījās, nespēja saprast.

NELŪGTIE VIESI

Nosvinēja Pirmā Maija svētkus, bet, lūk, kas atgadījās nākamajā dienā. Katrs darīja savu darbu, kad pēkšņi aiz loga atskanēja riteņu dārdoņa un zvārguļu šķindas. Viesi! Mintiņš pieskrēja pie loga un vai sastinga: pie mājas stāvēja uz mata tāda pati puskariete, kādu viņš tika redzējis apriņķa policijas priekšniekam. Zausailovs palīdzēja kādam priekšniekam — tas bija mundierī ar zeltītiem uzplečiem un zobenu pie sāniem — izkāpt no puskarietes.

— Volodja, policija! — izbijusies iesaucās krustmāte Nadja.

— Ko tu saki?

— Paskaties! Kāds žandarmu pulkvedis un viņam līdzi viens civilais. Varbūt prokurors. Tad vēl Zausailovs, skrīveris...

— M-jā... — Vladimirs Iļjičs nomurmināja, pieri saraukdams. — Šķiet, ka ir atbraukuši, lai izdarītu kratīšanu ...

— Droši vien! — krustmāte Nadja apjukusi bilda. — Kur nu mums paslēpt aizliegto literatūru?

— Kur to tagad vairs paslēpsi? Lai viss paliek savās vietās. Un pats galvenais, Nadja, izturēties cik vien iespējams mierīgi...

Visi ar joni ienāca istabā, bet Zausailovs nostājās pie durvīm, it kā baidīdamies, lai tikai kāds neaizmūk.

Mundieri terpies vīrs stingri un skaļi noprasīja:

— Vai man ir tas gods redzēt UJjanova kungu?

— Jā, — Vladimirs Iļjičs mierīgi atbildēja.

— Sevišķā žandarmu korpusa apakšpulkvedis Niko-lajevs, — militārajā formas tērpā ģērbtais vīrs stādījās priekšā. — Bet tas ir prokurora kungs.

— Nikitins, — puspaklanīdamies sacīja ducīgais tēvainis, kas stāvēja Nikolajevam blakus.

— Mums ir dots rīkojums pie jums izdarīt kratīšanu, Uļjanova kungs, — vel arvien tikpat skaļi un stingri sacīja apakšpulkvedis.

— Uz kāda pamata?

— Ta-ā ... — Nikolajevs norūca. — To mēs tūdaf jums pateiksim... — Viņš sadabūja kaut kādus dokumentus, pašķirstīja tos un jautāja: — Vai jūs saņēmāt no Vcrhoļenskas politiskā izsūtītā Ļahovska vēstules?

— Jā, es ar viņu sarakstos.

— Jūs mums parādīsiet viņa vēstules, jeb vai mums būs tās jāmeklē? — vaicāja apakšpulkvedis, paskatīdamies uz prokuroru.

— Ja jums nepieciešams iepazīties ar tām, esiet tik laipni, — Vladimirs Iļjičs sacīja ar tikko manāmu ironisku smīnu, — es tūliņ tās sameklēšu. — Viņš pacēla rakstāmpults vāku, paņēma vēstules un iedeva tās apakšpulkvedim.

Tas aši izlasīja vēstules. Pagrozīja tukšu aploksni, vērīgi aplūkodams to no visām pusēm, un sacīja:

— Spriežot pēc zīmoga, šī vēstule ir izsūtīta nevis no Verhoļenskas, bet no Irkutskas.

— Vai tiešām? — Vladimirs Iļjičs nobrīnījās. — Es neesmu paradis lasīt zīmogu uzrakstus, tāpēc arī nebiju to pamanījis.

— Varat pārliecināties, ka tas tā ir, — sniegdams viņam aploksni, apakšpulkvedis teica.

— Ja, jā, tagad es redzu.

— Varbūt jūs mums paskaidrosiet, kā tas varēja gadīties: jūsu adresāts dzīvo Verhoļenskā, bet vēstule atsūtīta no Irkutskas?

— Man nav ne mazākās jausmas. Jo sevišķi tādēļ, ka arī no vēstules satura tas nav redzams. Verhoļenskā ir aizgājis bojā mūsu kopējais biedrs — politiskais izsūtītais Fedosejevs...

— Nevis aizgājis bojā, bet gan nošāvies, — apakšpulkvedis bargi pārlaboja. — Ziniet, tā ir liela starpība.

— Patiešām? —.Vladimirs Iļjičs bilda, piemiegdams acis. — Bet es tik naivi domāju, ka tas ir viens un tas pats. Nu, teiksim, nošāvies. Tad nu biedri trimdinieki nolēmuši uzlikt Fedosejevam vienkāršu kapa pieminekli. Šajā Ļahovska vēstulē, kā jūs redzat, ir runa par to, ka jāsavāc nauda piemineklim. Kā gan es varēju iedomāties, ka vēstule sūtīta no Irkutskas, ja Fedosejevs ir apbedīts Verhoļenskā. Bez tam, cik man zināms, ari pašreiz Ļahov-skis tur izcieš trimdas laiku.

— Kur ir citas vēstules?

— Šeit tās ir, — izņēmis no rakstāmpults aplokšņu žūksnīti, Vladimirs Iļjičs to pasniedza apakšpulkvedim. — Lasiet.

Apakšpulkvedis un prokurors, apsēdušies pie galda, uzmanīgi pārskatīja vēstules. Kad viņi bija pārbaudījuši visas aploksnes, Nikolajevs noprasīja:

— Vai jūs pazināt Ivanu Zobņinu? Vai sarakstījāties ar viņu?

— Nē. So uzvārdu es dzirdu pirmoreiz, — Vladimirs Iļjičs atbildēja.

— Hm... — apakšpulkvedis nomurkšķēja. — Bet kādā kārtā tad pie Zobņina nokļuvusi kvīts, ka šī vēstule nosūtīta jums? Un nevis no Verhoļenskas, bet tieši no Irkutskas?

— Nezinu, — Vladimirs Iļjičs mierīgi atbildēja.

— Nu tad, prokurora kungs, sāksim pārskatīt bibliotēku ...

— Nu jā, nu jā, pārmeklējiet, apakšpulkveža kungs... — norūca prokurors, kuram acimredzot nebija vēlēšanās rakņāties pa grāmatām. — Es tikmēr te pāršķirstīšu avīzes...

— Lūdzu, apakšpulkveža kungs, — Vladimirs Iļjičs ierunājās, piebīdīdams krēslu, — uzkāpiet uz tā, citādi jūs nevarēsiet aizsniegt augšējos plauktus. Un, ja iespējams, nesajauciet kārtību: nolieciet grāmatas tajās vietās, kur tās bijušas. Pretējā gadījuma man būs grūti sameklēt vajadzīgās grāmatas darba laikā.

Apakšpulkvedis uztrausās uz krēsla un sāka šķirstīt grāmatas.

— Šeit jums ir statistika. Ko jūs tajā atrodat interesantu? — nokāpdams no krēsla, viņš jautāja.

— Zinātnei, apakšpulkveža kungs, viss ir interesants, — Vladimirs Iļjičs atbildēja. — Tā gluži tāpat kā saule apgaismo visu: gan labo, gan ļauno.

— Nu, bet kas jums atrodas apakšējos plauktos? — žandarms vaicāja, slaucīdams sviedrus no plikā pakauša.

— Tur man ir pedagoģiska satura bibliotēka, — sacīja krustmāte Nadja, kas visu laiku bija klusēdama vērojusi kratīšanu.

— Nu labi, — apakšpulkvedis smagi noelsās. — Vajadzēs, prokurora kungs, noprotokolēt, ka atrastajā vēstulē nav nekā neatļauta politiskajā nozīmē. Tāpat arī to, ka kratīšanas laikā nekas kaitniecisks nav uziets...

Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja saskatījās — neviens, atskaitot Mintiņu, to nemanīja, un viņu sejas gaiši atplauka.

— Nu jā, nu jā, — prokurors bija vienisprātis.

— Tādā gadījumā mums, Uļjanova kungs, nāksies nopratināt jūs attiecībā uz šo vēstuli kā liecinieku.

— Bet varbūt Uļjanova kungs uzrakstīs mums paskaidrojumu, kas noderēs pratināšanas protokola vietā?

— Ja vajadzīgs — laipni lūdzu, — Vladimirs Iļjičs sacīja.

— Rakstiet, — arī apakšpulkvedis bija ar mieru, — tikai, lūk, uz oficiālas blankas.

Žandarms iedeva Vladimiram Iļjičam papīra lapu. Vladimirs Iļjičs nostājās pie pults un ātri kaut ko uzrakstīja. Sniegdams lapu apakšpulkvedim, viņš sacīja:

— Viss. Neko vairāk šai jautājumā nevaru paskaidrot.

j Apakšpulkvedis izlasīja rakstu un pasniedza prokuroram. Tas, uzmetis aci papīra lapai, atdeva to atpakaļ žandarmam un vaicāja:

— Kad jums, Uļjanova kungs, beigsies izsūtījuma termiņš?

— Nākamā gada janvārī.

— Tātad atlikuši kādi astoņi mēneši?

— Jā.

— Pateicos. Man vairāk jautājumu nav, — prokurors teica. — Un vispār, apakšpulkveža kungs, man šķiet, ka mums ir laiks doties ceļā. Aiz loga jau gandrīz tumšs...

Pavadīt šos nelūgtos viesus neviens negāja. Mintiņš arī negāja. Viņš stāvēja pie loga un skatījās, cik apsviedīgi Zausailovs palīdzēja priekšniecībai iekāpt puskarietē.

Kad apklusa puskarietes riteņu dārdi, krustmāte Nadja sacīja:

— Cik labi, ka tu, Volodja, attapies pasniegt žandarmam krēslu un viņš, parakņājies pa augšējiem plauktiem, nebāza savu degunu apakšējos, kur salikta visa nelegālā literatūra. Bet kas gan viņus bija atvedis uz šejieni? Ko tas nozīmē?

— Man šķiet, ka Ļahovska vēstule bija tikai iegansts, lai izdarītu kratīšanu.

— Vai tu domā, ka viņi grib atrast kādu nebūšanu, lai pagarinātu termiņu?

— Viss, Nadja, iespējams, — Vladimirs Iļjičs nopūtās. — Un, ja viņi tā izdarītu, tas būtu ļoti bēdīgi. Tas sagrautu visus manus plānus. Cik tomēr barbariski likumi ir mūsu valstī!

Tai vakarā visi bija skumji un nerunīgi. Vladimirs Iļjičs sāka kaut ko rakstīt, bet tad sacīja, ka viņam darbs neveicoties, un viņi ar krustmāti Nadju izgāja pastaigāties. Mintiņš viņus pavadīja līdz vārtiem un devās gulēt. Cerēt uz to, ka Elizabetes māmuļa stāstītu pasaku, bija veltīgi: policijas ierašanās tik smagi viņu bija satriekusi, ka viņa nolikās gultā.

PUĶES UN BRĪNUMPUTNS

Kad krustmāte Nadja pavasarī stādīja puķes, Mintiņš nevarēja saprast, kālab viņa to dara. Viņš nekad nebija redzējis, ka ciemā kāds sakņu dārzā stādītu puķes. Tās jau tāpat bagātīgi aug Sušas krastos un tīrumos. Nebija dzirdējis arī, ka jel viens būtu sējis kaut kādus salātus. Zēns jautāja:

— Kas tie tādi ir — salāti?

— Vai skābenes esi redzējis? — krustmāte Nadja jautāja.

— Esmu gan.

— Nu, salāti ir gandrīz tādi paši. Tikai tie nav skābi.

— Bet kādi tad — vai saldi?

— Nē, nav ari saldi.

— Bet kādi tad? — Mintiņš nemitējās.

— Vienkārši sakot... kā zāle .,.

— Kā zāle? — Mintiņš brīnījās. — Nu, bet kāpēc tad jūs tos sējat? Zāles taču visapkārt zeļ, cik uziet.

Arī puķes krustmāte Nadja stadija tādas, par kādām Mintiņš nekad nebija dzirdējis: lefkojas, margrietiņas, flokšus, birztalu nārbuļus...

Kad uzziedēja rezēdas, Mintiņš jautaja:

— Ko jūs tagad ar tām darīsiet? Vai liksiet zupā?

— Nē.

— Kāpēc tad jūs stādījāt šīs rezēdas?

— Lai tās ziedētu un visiem sagādātu prieku.

— Ari man?

— Arī tev. Jo tev taču patīk šīs puķes? Saki — vai nav skaistas?

— Skaistas jau gan, bet paēdis no tām nebūsi, — Mintiņš atbildēja. — Lūk, kur tā bēda.

— Kas tev ta sacīja? — krustmāte Nadja pasmīnēja. — Tēvs vai māte?

— Tēvs, — kautri atzinās Mintiņš.

— Ek, Mintiņ, tavs tēvs tā runa tāpēc, ka viņš ir nabadzīgs. Turpretī, ja viņam būtu viss, tad droši vien viņš arī puķes iestādītu sakņu darza, ne tikai kartupeļus. Kad iestāsies tādi laiki, kad visi cilvēki dzīvos pārticīgi, tad ciemats greznosies ar puķēm. Lai kur arī tu ietu, lai kur arī paskatītos, visur ziedi, ziedi un ziedi kvēlos kā brīnumputna spalvas ...

— Ai, es zinu, — Mintiņš priecīgi iesaucās. — Tas būs tad, kad Vladimirs Iļjičs man atnesis no taigas brīnumputnu. Vai nav tiesa?

— Jā gan, manu puisīt, tikai tad ...

Pēc apiņiem Mintiņš brauca uz mežu kopā ar Vladimiru Iļjiču un krustmāti Nadju. Viņi saraka apiņus

ar visām saknčm un tad iestādīja dārzā. Mintiņš zināja, ka visi brauc uz mežu pēc apiņiem, lai pēc tam darītu medaļu. Turpretī Vladimirs Iļjičs teica, ka šie apiņi nav paredzēti medalum, bet gan lapenei.

— Lapenei? — Mintiņš neizpratnē pārjautāja. — Kas tas ir, vai tāds šņabis?

— Nē, Mintiņ, lapene nav šņabis, bet... Nu, sacīsim, maza, zaļa būdiņa no apiņu lapotnes.

Un, paskat, būdiņa jau ir izaugusi. Vladimirs Iļjičs tajā novietoja galdiņu, ieraka divus stabiņus un piesita pie tiem nelielu dēli — iznāca sols. Tādu pašu solu viņš ierīkoja arī galdiņa pretējā pusē, lai krustmātei Nadjai būtu kur sēdēt, kad viņa atnāks pie Vladimira Iļjiča ciemos. Vladimirs Iļjičs jau agri no rīta devās uz šo būdiņu un tur strādāja. Meitenes, sievas un vīri, iedami garām pagalmam, apstājās un priecājās par puķu dobēm, jūsmoja par lapeni. Viņi teica:

— Vai re, cik asprātīgi trimdinieks izdomājis: gan jumts virs galvas visu vasaru, gan arī būs apiņu pogaļas alutiņam. Vajadzēs arī mums ierīkot šādu brīnišķu stūrīti.

Gan meitenes, gan jaunās sievas lūdza Nadjai to puķu sēklas, kuras viņai auga. Krustmāte Nadja, priecādamās, ka ļaudīm tik ļoti patīk viņas ziedi, apsolīja atdot visas seklas, kas rudenī ienāksies, jo viņai pašai tās vairs nebūšot vajadzīgas. Ziemā viņu ģimene aizbraukšot kaut kur uz Krieviju. (Krustmāte Nadja tā arī sacīja: «Februārī mēs jau būsim mājās, Krievijā.») Par šo aizbraukšanu uz Krieviju jo dienas jo vairāk un vairāk bija sarunu.

— Nu, Volodja, mums vairs atlikuši tikai septiņi mēneši, — krustmāte Nadja atkal ieminas. — Protams, ja mums nepagarinās termiņu.

— Pagarinās vai nepagarinās, bet tev tik un tā vienu gadu vel vajadzēs izciest Ufā, — skumji sacīja Vladimirs Iļjičs. — Lūk, kas man tikpat kā akmens guļ uz sirds.

— Nekas, Volodja, — maigi pasmaidīdama, krustmāte Nadja mierināja viņu, — pats galvenais, lai tu izkļutu brīvībā. Bet es kaut kā izkulšos. Varbūt vienīgi vajadzētu jau laikus parūpēties par to, lai man atļauj; pārcelties uz Ufu.

— Bet ja man pagarinās termiņu, ko tad darīsim? Nē, Nadja, visus tos lūgumrakstus mēs iesniegsim tad,, kad es bušu saņēmis atļauju braukt projām. Man no prāta neiziet nesenā kratīšana. Vai tiešām viņi bija atbraukuši tikai tāpēc, lai izlasītu Ļahovska vēstuli?

— Kas to lai zina ...

— Kaut viņus velns parāvis! No kādām gan visādām nejaušībām ir atkarīgs mūsu liktenis! Šķiet, es jau tik uzmanīgi ievēroju konspirācijas likumus, bet tomēr viņi bija atraduši ieganstu kratīšanai...

No sākuma, kad krustmāte Nadja un Vladimirs Iļjičs runāja par to, ka viņi drīz aizbrauks, Mintiņš nekur nespēja rimties. Naktīs viņš raudāja, seju paslēpis spilvenā, lai neviens neredzētu un nedzirdētu. Bet dienas pagāja cita pēc citas, un viņi nekur nebrauca, tikai sarunājās par došanos projām, un Mintiņš pārstāja pievērst uzmanību šīm tērgām. Ja gadījumā viņi arī brauks projām, tad tas droši vien notiks pēc tam, kad Vladimirs Iļjičs būs atnesis viņam brīnumputnu. Tā taču sacīja arī krustmāte Nadja. Brīnumputns vajadzīgs ne tikai Mintiņam, bet visam ciematam, jo bez tā nevarēs uzdīgt puķes, nedz uzziedēt tik koši ziedi kā ugunīgās un saulainās brīnumputna spalvas.

SLIMAIS TĒVOCIS ANATOLIJS

Vasarā pie Vladimira Iļjiča brauca daudz viesu.. Daži — uz dienu, citi dzīvoja arī pa trim dienām. Vladimirs Iļjičs tad strādāja tikai rīta agre, kamēr ciemiņi vēl gulēja. Bet, kad viesi bija piecēlušies, viņš visu laiku pavadīja kopā ar viņiem. Te viņiem izradīja ciematu, te

veda uz Jeņiseju peldēties, te gāja ar viņiem medībās. Un, bez šaubām, spēlēja šahu. Tās figūriņas, kuras viņš bija izgriezis no koka mizas, jau piederēja Mintiņam un atradās bēniņos, kur glabājās visa viņa bagātība. Bet Vladimiram Iļjičam šaha figūriņas bija atsūtījis tas pats Marko (māsas Aņutas vīrs), kurš apspēlējis pat čempionus. Ar tām figūriņām tad viņi arī spēlēja, sēdēdami lapenē.

Te reiz atbrauca tēvocis Anatolijs', kas nemaz nespēlēja šahu. Viņam līdzi bija arī kāda sieviete. Tāda klusa, skumja, it kā viņai kaut kas gauži sāpētu. Tēvocis Anatolijs arī sērīgi lūkojas uz visiem ar savām dziji iekritušajām acīm, kas savādi kvēloja. Un allaž klusēja, noklepodamies saujā. Bet klepus viņam bija tik uzmācīgs, ka reizēm nemaz nejāva runāt. Tad Vladimirs Iļjičs arī apklusa un, skumīgi pieliecis galvu uz pleca, kā to prata vienīgi viņš, kad viņam bija bēdas, gaidīja, kamēr tēvocis Anatolijs beigs kasēt un atvilks elpu.

— Piedodiet, Vladimir Iļjič, pēdējā laika klepus man nemaz neļauj dzīvot, — it kā vainīgs juzdamies, tēvocis Anatolijs sacīja, pūlēdamies pasmaidīt. — Baidos, ka tas mani iedzīs kapā ...

— Ko jūs runājat! Nekuliet niekus.

— Man arī pie jums neieteica braukt, bet es... atmetu visam ar roku. Varbūt, es nodomāju, citādi mums vairs neizdosies satikties...

— Tas man nepatīk! — Vladimirs Iljičs iebilda. — Pajautājiet Nadjai, kādā mata galā karājās mana dzīvība, kad es Pēterburgā saslimu ar plaušu karsoni. Bet, paskat vien, izturēju. Neslēpšu: brīžam pat iešāvās prātā doma, ka nu ir beigas. Taču es tā gan domāju, bet neticēj u. [28]

— Es arī neticu, — tēvocis Anatolijs sacīja, taču varēja manīt viņa neērtuma sajūtu, ka Vladimirs Iļjičs uzminējis viņa bažas.

— Redziet nu! — Vladimirs Iļjičs priecīgi iesaucās. — Nē, mans draugs, mums ir tik daudz pienākumu, ka mēs nedrīkstam padoties tādām bažām. Un pats pirmais no šiem pienākumiem — nodibināt Viskrievijas politisku laikrakstu, par kuru es vēlos ar jums pamatīgi aprunāties. Ar Gļebu es jau apspriedos. Viņš pilnīgi atbalstīja manu plānu, izteikdams daudz savu visai interesantu domu. Nāciet pie manis, neapgrūtināsim sievietes ar savām sarunām ...

Kad tēvocis Anatolijs un krustmāte Dominika aizbrauca, krustmāte Nadja sacīja:

— Cik slikts izskats ir Anatolijam ...

— Jā, ārkārtīgi novājējis, nabadziņš, — nopūtās Vladimirs I|jičs. — Un galvenais: zaudējis dūšu. Tas ir visbēdīgāk. Es atminos, māte man stāstīja, kā izturējies Saša viņu pēdējās tikšanās reizēs. «Es skatijos uz dēlu,» viņa sacīja, «un man negribējās ticēt, ka viņam jau nolasīts nāves spriedums. Saša visvairāk runāja par to, lai viņam sameklējot vajadzīgās grāmatas.» Bet pirms apcietināšanas līdz pēdējam brīdim, kā man vēlāk stāstīja, strādājis bioloģijas laboratorijā, sagatavodams materiālus jaunam zinātniskam darbam. Lūk, kas prata nepiekāpties nāves priekšā nevienu brīdi...

— Ko lai dara, ne jau visiem piemīt tāds gribasspēks, kāds bija Sašam, — krustmāte Nadja bilda. — Nezinu, kā bija tev, bet es nemaz nevarēju Anatolijam paskatīties acīs: man bija tik neizsakāmi žēl viņa.

Vladimirs Iļjičs neko neatbildēja, tikai piecēlās un satraukti staigāja pa istabu.

Vladimira Iļjiča māti gaidīja atbraucam maijā. Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja gāja līdz Jeņisejai, priecājās, ka ūdens līmenis turējās augsts. Tomēr māte

neatbrauca, jo saeima ar malāriju. Vladimirs Iļjičs ļoti uztraucās, ar nepacietibu gaidīja no viņas vēstulēs. Taču vasara pagāja, bet Vladimira iļjiča māte joprojām vārguļoja. Un tikai rudenī Vladimirs Iļjičs, izlasījis kādu vēstuli, priecīgi iesaucās:

— Māmuļa kļuvusi vesela! Viņa raksta, ka jau varot iziet no mājas. Es bezgala priecājos par viņu!

— Es arī ļoti priecājos, — krustmāte Nadja piebalsoja. — Jau šodien pat rakstīšu viņai vēstuli.

— Nepiemirsti no manis nodot sveicienus, — Elizabetes māmuļa palūdza. — Redzu, ka šogad vairs mums-neizdosies sastapties ar viņu Sušenskā. Augusts jau beidzas, kur nu vairs braukt...

— Vajadzēs nosūtīt telegrammu, ka tagad doties uz šejieni vairs nav vērts, — Vladimirs Iļjičs sacīja. — Cik žēl...

Vladimiram Iļjičam līdzi nosūtīt telegrammu gāja arī Mintiņš. Sajuzdams, ka nav atnācis tikai paskatīties,, kas un ko šeit strādā, bet ar lietišķu vajadzību, Mintiņš nepalika uz lieveņa, bet iešmauca Vladimiram Iļjičam nopakaļ tajā istabā, kur sēdēja skrīveris. Skrīveris, pacēlis acenes, bargi pablenza uz zēnu, bet, uzmetis skatienu Vladimiram Iļjičam, neko nesacīja. «Ehē!» Mintiņš priecīgi nodomāja. «Tu baidies no Vladimira Iļjiča!»

No otras istabas, droši vien padzirdis Vladimira Iļjiča balsi, iznāca Zausailovs. Samiegojies, uzblīdis no lielas dzeršanas. Noburkšķēdams «labdien», viņš uzpūta tik riebīgu sīvā smaku, ka Vladimirs Iļjičs pat novērsās. Zausailovs arī dusmīgi — sak, ko tu esi atvilcies uz šejieni? — paraudzījās uz Mintiņu, bet, tāpat kā skrīveris, nesacīja nekā. Lūk, kaut vai tāpēc vien bija vērts uz šejieni atnākt. Lai viņi — skrīveris un Zausailovs — arī redz, ka Mintiņš no viņiem ne drusciņ nebīstas.

Nosūtīja telegrammu un drīz vien saņēma atbildi, ka Vladimira Iļjiča māte neatbrauks.

Tas bija bēdīgi: Mintiņam dikti gribējās redzēt viņu. Zēns bija pārliecināts, ka viņa atvestu viņam arī dāva-

nas. Jo bija jau sūtījusi Mintiņam gan konfektes, gan grāmatas ar bildēm. Un viņa tik sirsnīgi no fotogrāfijas lūkojās uz puisēnu, it kā gribētu ko ļoti patīkamu, ļoti priecīgu pasacīt viņam.

Tagad tātad būs jāgaida līdz nākamajai vasarai. Bet tas, ka nākamajā vasarā arī Vladimira Iļjiča šeit nebūs, Mintiņam ne prātā neienāca.

VASJA UN ŽURKO

Krustmātes Nadjas un Vladimira Iļjiča saimniecība arvien paplašinājās. Kad viņi pārcēlās uz šo māju, viņiem bija tikai suns Džennija. Pēc tam Paška atnesa runci Vasju. Tādu pūkainu, slinkiņu. Tas padzēra pienu un snauduļoja uz krāsns. Taču tapa briesmīgi nikns, ja Džennija tuvojās, kad tas ēda, — o, kādā ritenī tad Vasja izrieza muguru, cik kareivīgi saslēja asti un ļauni šņāca! Džennija izbijusies atkāpās: sak, rauj tevi jods! Vēl acis izskrāpēsi. Vasja arī Mintiņu bija vairākkārt saskrāpējis līdz asinīm, un viņš vairs nespēlējās ar to. Jautāja Paškai:

t— Kur tu to ņēmi?

— Kaimiņi iedeva.

— Vai tas nav meža kaķis? Man Sosipatičs stāstīja, ka taigā dzīvojot meža kaķi.

— Jebkurš kaķis, ko tu raustīsi aiz astes, kļūs mežonīgs, — Paška atbildēja.

— Vai tad es Vasju raustīju aiz astes? — Mintiņš apvainojās. — Vai tu redzēji?

— Neredzēju, bet nojaušu.

— Vari nojaust vesela, bet neapgalvo to, ko neesi redzējusi.

Paška tikai pasmīnēja: sak, ar tevi strīdēties ir tas pats, kas rotaļāties ar kaķi.

Gada laika, kopš viņa strādāja par Elizabetes māmuļas palīdzi, Paška bija tā uzbarojusies (krustmāte Nadja sacīja, ka kļuvusi arī glītāka, bet Mintiņš tam nepiekrita), ka tie, kas meiteni nebija ilgāku laiku redzējuši, nemaz viņu nepazina. Pat apskauda, sak, ir gan laimējies meitenei. Viņai ir paradīze, nevis dzīve. Jo sevišķi Pašku apskauda viņas draudzene Katja Dunajeva, kas kalpoja pie Simona Jermolajeva. Līdzko Katja attek pie Paškas, tūdaļ sāk malt vienu un to pašu:

— Tev, āre, gan divarpusrubļu maksā, gan, rau, kādus zābakus pašuvuši, gan uzdāvājuši baltu kleitu ar ziliem punktiņiem. Bet cik tev tā darba? Visa saimniecība tik vien ir kā suns un kaķis. Turpretī man teļu vien sanāk divdesmit gabalu, bet sivēnu vēl vairāk. Mazi bērni ir divām vedeklām. Saimnieks darina kvasu pārdošanai, tad man ūdens vien jāpienes divdesmit spaiņu. Bet naktī mugura no nēšiem sāp. Taču Simons man par to visu maksā nevis divarpusrubļu kā tev, bet pavisam sešdesmit kapeiku, — kaut viņš aizrītos ar savu bagātību!

— Bet tu saki, lai viņš tev pieliek algu.

— Tā jau gan pasacīsi viņam! Simons jau tā man pārmet: sak, es turu mājās liekēdi. Taču uz kurieni, viņš saka, dzīsi šo skuķi — lai vismaz atpelna tēva parādu. Bet tēva parāds ir trīsdesmit rubļu. Tos es acīmredzot pa visu savu mūžu viņam, Simonām, nevarēšu atstrādāt.

— Kāpēc tā?

— Tāpēc, ka es strādāju, bet uz mana rēķina procenti aug. Redzi, kur ir mans posts, kur ir mana nelaime. Uz mūžu, uz visu savu mūžu es, Pašeņka, esmu tam Simonām katorgā nodota ...

— Beidz jel raudāt, Katja, — draudzeni mierināja Paška. — Asaras nelaimē nepalīdz.

— Tev labi tā sacīt, — asaras slaucīdama lakatiņā, Katja sūrojās. — Tevi, rau, lasīt iemācījuši, tad tu arī slacini grāmatas ar skolota cilvēka asarām. Tavas asaras līst aiz labas dzīves, bet manas aiz bēdām.

— Nu, maļat atkal savu maļamo! — Mintiņš ierunājās. — Kā nav kauna tik lielām meitenēm raudāt? Es, lūk, ne kapeikas nesaņemu un tad ari nepinkšķu.

— Tu vēl esi muļķītis, Mintiņ! — Katja sacīja. — Un iā ir tava laime, ka maziņš. Bet, kad būsi paaudzies lielāks, tevi atdos par kalpu tādam pašam rīkļurāvējam 'kā Simons, tad kā vēl tu raudāsi...

Sosipatičs nekad nenāca pie Vladimira Iļjiča ar tukšām rokām, noteikti atnesa kādu ciemakukuli. Te sēnes — nevis vienkāršas, bet kādas sevišķas —, te ogas vai •ciedru čiekurus, te pat ziedus. Taču atkal nevis tādus, kādi auga Sušas krastos, bet tos, kurus bija atradis taigā vai stepē. Taču nesen Sosipatičs atstiepa pavisam savādu dāvanu: jaunu dzērvīti. Ērglis pakampis šo dzērvēnu tieši no ligzdas un nesis prom. Bet, kad Sosipatičs izšāvis, ērglis izmetis laupījumu. Labo spārnu bija saplosījuši ērgļa nagi. Arī kreisajos sānos rēgojās trīs nagu iecirstas brūces. Turklāt krizdams dzērvēns bija sasitis kreiso kāju tā, ka nevarēja stāvēt uz tās.

— Redzi nu, draudziņ, ko ar tevi izdarījis putnu Taralis, — apskatījis to, Vladimirs Iļjičs skumji teica. — Taču nebēdājies, neskaties uz mani tik bailīgi: es tev vēlu tikai labu.

Dzērvēnu nosauca par Žurko. Tas bija pelnu pelēkā krāsā, bet kakls apakšā un augšā melns, abos sānos balts. Šīs baltās svītras gluži kā saulstaru straumītes sākās pie sarkanām oglītēm līdzīgajām acīm. Knābis prāvs un arī sarkanīgs pie acīm, bet gals melni zaļgans. Un spēcīgs. Žurko klaudzināja ar to kā ar veserīti pa ■grīdu, uzlasīdams maizes druskas. Par Žurko knābja spēcīgumu pirmais pārliecinājās runcis Vasja. Tas gri-bēja atņemt putnam maizes gabaliņu, bet Žurko tā uzdeva Vasjam pa pieri, ka runcis kājas vien saslēja ■gaisā. Taču pēc tam attapās, uzrieza muguru kā riteni un saslēja asti, tomēr Žurko neizbijās no tā un — paukš! — vēlreiz pa galvu. Vasja žēli ieņaudējās un kā lode uzšāvās uz krāsns.

— Ehē, dabūji pa mici! — Mintiņš nopriecājās. — Turpmāk zināsi, kā skrāpēties.

Žurko brūces sadzija — krustmāte Nadja tās apzieda ar jodu —, kāja atlaba. Bet labais spārns acīmredzot vēl arvien sāpēja, jā, kad putns ātri skrēja, tad atbalstījās tikai ar kreiso. Žurko pierada pie visiem, ļāva sevi glāstīt, ņēma maizi no rokām. Niknais saimnieces gailis baidījās no Žurko kā no uguns: līdzko tas uzsāka kautiņu ar kaimiņu gaili. Žurko, sirdīgi kaut ko ķērkdams, piegāja pie kaušļiem savā nosvērtajā, kā sacīja krustmāte Nadja, graciozajā solī un zvetēja ar knābi — gluži kā ar vese-rīti — pa stulbajām, asinīm noplūdušajām gaiļu galvām tik ilgi, kamēr tie izšķīrās. Viltīgais Vasja samierinājās ar Žurko un pieglaimodamies tīkoja parotaļāties ar to, bet Žurko nepievērsa uzmanību šādai pielīšanai. Ja tam uznāca vēlēšanās paspēlēties, tad tas arī pats to prata darīt jaukāk nekā Vasja. Kaķis spēlējās tā, lai visi redzētu, kādus stiķus tas taisa. Turpretī Žurko bija ļoti kautrīgs un tāpēc spēlējās, kad neviens to nemanīja. Novērot dzērvēnu šādos brīžos bija iespējams tikai pa logu vai durvju spraugu. Toties rotaļājās Žurko tik brīnišķīgi — protams, kad tam bija jautra oma, — ka varēja stundām skatīties tā izdarībās. Dzērvēns paņem sausiņu, pasviež to augstu gaisā un noķer lidojumā. Priecīgi pietupstas, it kā palocīdamies kādam. Tad dejodams griežas uz vienas vietas gandrīz līdz smieklīgumam svinīgi. Sak, vai tu re, kāds es esmu brašulis, cik skaisti visu daru ...

Vladimiram Iļjičam ļoti patika vērot, kā Žurko dejo. Viņš sacīja krustmātei Nadjai:

— Tad ir gan danču meistars! To varētu vai baletā nodot.

— Kaut nu spārns sadzītu līdz tam laikam, kad šī nabadziņa brāļi virknēm vien parādīsies pie debesīm, — krustmāte Nadja sacīja. — Citādi tas paliks šeit pa ziemu un vēl aizies bojā bez mums ...

Atkal krustmāte Nadja ar Vladimiru Iļjiču sāka sarunāties par to, ka drīz viņi brauks projām. Ja paklausās viņos, tad, šķiet, jau rītdien viņi sakravās visu vezumā un — aidā! Taču Mintiņš zināja, ka tā nenotiks, un viņš neuztraucās, pat neklausījās šādās valodās.

KAUT KĀ TRŪKST

— Nadja, kāpēc gan Oskars Aleksandrovičs neatnāk? — Vladimirs Ifjičs jautāja. — Vai tikai nav saslimis?

— Prominskis arī nezin kādēļ nerādās pie mums.

— Nu, tam ir daudz darīšanu: pošas ceļā.

— Vai zini, Volodja, bērniem kažociņi no zaķādiņām izdodas diezgan glīti. Jūs neesat velti pūlējušies.

— Zaķus jau nu gan mēs diezgan piešāvām kažoci

ņiem. Bet kur Prominskim ņemt naudu, lai varētu ar savu lielo ģimeni rudeni aizbraukt mājās? Man šīs domas neiziet no galvas. •

— Tu taču sacīji, ka viņam ir jāiesniedz lūgumraksts.

— To mēs izdarīsim. Bet tam, ka valsts kase būs tik devīga, man ir grūti ticēt. Sodīt cilvēku, aizdzīt uz pasaules viņu malu — šādām vajadzībām pie mums nedz naudu, nedz spēkus netaupa. Bet, lai palīdzētu nokļūt atpakaļ, tur, es varu tev galvot, neviens ne pirkstu nepakustinās. Viņi pat būs priecīgi, ja trimdinieks iestrēgs šeit, turklāt varbūt aizies arī bojā. Esmu jau domājis, vai nemēģināt savākt ceļa naudu no mūsējiem, bet visi liek kapeiku pie kapeikas, paši gatavodamies prombraukšanai. Jā gan, smags stāvoklis.

— Es skatos uz Prominskiem un domāju: cik grūti vest revolucionāru cīņu, ja ir tik liela ģimene.

— Ko nu par grūtumu? Vienkārši neiespējami! Absolūti neiespējami! — Vladimirs Iļjičs sacīja. — Un tas ir gaužām bēdīgi.

Ja Oskars vai Prominskis neieradās vienu vai divas dienas, krustmāte Nadja un Vladimirs Iļjičs gāja pie viņiem uzzināt, kas noticis. Oskars nezināja, kur viņus sēdināt, atvainojās un aizbildinājās ar to, ka esot daudz jāstrādā. Un vispār viņš, tā sakot, baidoties lieku reizi apciemot, lai neatrautu viņus no darba.

— Gluži veltīgi! — Vladimirs Iļjičs aizrādīja. — Es patlaban nekā nerakstu. Un nedomāju rakstīt.

— Tā kā negribas ticēt, — kautri smaidīdams, Oskars teica.

— Nē, nē, tā ir pilnīga patiesība! Esmu nolēmis līdz prombraukšanai tikai lasīt. Un tikai filozofiska rakstura grāmatas. Pajautājiet kaut vai Nadeždai Konstanti-novnai.

— Jā, viņš tagad pat no rokām neizlaiž Helvēcija’ un Holbaha^29 [30] grāmatas, — apliecināja krustmāte Nadja un smaidīdama piebilda: — Ar viņu, kā jau es rakstīju Marijai Aleksandrovnai, drīz būs baigi sarunāties — tik ļoti viņš būs šīs filozofijas pārņemts. Taču jūs, Oskar Aķksandrovič, biežāk nāciet pie mums. Mēs jau tik ļoti esam pieraduši pie jums un Prominska, ka, gadījumā ja neierodaties vienu vai divas dienas, tad mums šķiet — kaut kā trūkst...

— Paldies jums, Nadežda Konstantinovna, — Oskars aizkustināts atbildēja. — Es tāpat esmu dikti, dikti pieradis pie jums un Vladimira Iļjiča. Raug še, itin drīz Jans Lukičs aizbrauks, bet pēc tam arī jūs... Vajadzēs man vienam pašam šeit kaut kā nosist laiku. Pat domāt bail, ko es darīšu, kad jūs būsiet projām.

— Nebažījieties, tēvoc Oskar, — Mintiņš viņu mierināja. — Viņi tikai tā saka: brauksim, brauksim, bet, redziet, nekur nebrauc.

— Pienāks laiks, manu draudziņ Mintiņ, kad aizbrauks, — Oskars nopūtās.

— Vai tas tiesa, Vladimir Iļjič? — jautāja Mintiņš, jo zināja, ka tēvocim Oskaram netīk jokot.

— Brauksim gan, Mintiņ, — atbildēja Vladimirs Iļjičs. — Bet kad, diemžēl es pagaidām tev precīzi nevaru pateikt.

— Nu ne jau rītdien?

— Nē. Janvāra beigās, ja mūs šeit neaizturēs.

— Kad būs tas janvāris?

— Uz to, Mintiņ, vēl līdz ziemai jāgaida.

— Nu, līdz ziemai vēl simt gadu! — Mintiņš bezrūpīgi atmeta ar roku. —Ja jūs brauktu rīt vai parīt, tad būtu drīz. Turpretī līdz ziemai — ai, ai, cik daudz laika ...

Neviens ar Mintiņu nesāka strīdēties, lai neapbēdinātu viņu. Bet Mintiņš domāja, ka viņu neapstrīd tāpēc, ka viņam ir taisnība. Un līksmoja: sak, redziet, cik es jūs labi saprotu...

Arvien bija tā, ka savu uzrakstīto grāmatu Vladimirs Iļjičs lasīja priekšā krustmātei Nadjai. Taču tagad arī viņa bija uzrakstījusi grāmatu un lūdzās:

— Volodja, paklausies vēl vienu lappusīti.

— Klausos, klausos, — Vladimirs Iļjičs attrauca.

— «Strādniekiem nav no kurienes gaidīt sava likteņa uzlabošanos: ne cars, ne dievs viņiem nepalīdzēs,» — krustmāte Nadja lasīja. — «Cars uz visu skatās ar kapitālistu un muižnieku acīm: tos viņš apbārsta ar laipnībām, tiem dod visādas tiesības, tiem uztic valsts pārvaldīšanu, bet strādniekus, kas cīnās par savām tiesībām, uzskata par dumpiniekiem un svinīgi pateicas (kā tas notika 1895. gadā sakarā ar sacelšanos Korzinkina manufaktūras fabrikā Jaroslavļā) karaspēka daļām par to, ka-tās streika laikā šāvušas uz neapbruņotiem strādniekiem. Tiesa gan, cars apgalvo, ka viņam esot vienlīdz dārgas fabrikantu un strādnieku intereses, taču jābūt aklam, lai neredzētu, ka tie ir tikai tukši vārdi.

Dievs neiet palīgā nabadzīgajiem, viņa kalpi sludina verdzībā nomāktajiem, ka nepieciešama tikai pacietība, padevība un mīlestība pret apspiedējiem, piedēvē pašlabuma meklēšanas grēku tiem, kas tikko spēj sagādāt sev dienišķu maizi, bet slinkuma grēku tiem, kas strādā pa 16 līdz 18 stundām, viņi sludina debesu valstību, pūlēdamies izskaust visas strādnieku domas par to, ka ir jāizcīna sev labāks liktenis virs zemes. Domāt par laicīgo dzīvi un kurnēt par grūtībām ir grēks, bet par grēkiem sodīs žēlsirdīgais dievs...»

— Krustmāte Nadja, — Mintiņš brīnījās. — Kā jūs tā varat: baznīcā neejat, bet zināt, ko mācītājs runā?

— Pag, Mintiņ, kad krustmāte Nadja būs izlasījusi līdz galam, tad tev visu izskaidros, — Vladimirs Iļjičs sacīja. — Lasi tālāk.

— «Nē, nedz no dieva, nedz no cara strādniekiem nav nekā, ko gaidīt,» — krustmāte Nadja turpināja. — -«Viņiem nav ko gaidīt arī to, ka kapitālisti nāktu pie prāta un pārstātu viņus ekspluatēt: tas būtu tikpat daudz kā gaidīt, ka vilki pārstās plosīt avis, ka putni pārstās ķert odus. Kapitālisti dzīvo no tā, ka ekspluatē darbaļaudis ...»

— Es šeit, Nadja, vēl piebilstu: un labprātīgi viņi nekad no šīs ekspluatācijas neatteiksies, — Vladimirs Iļjičs aizrādīja.

— Labi, Volodja, es to pierakstīšu klāt. Vēl nolasīšu nelielu gabaliņu — un viss.

— Esmu ar mieru klausīties, cik vajadzīgs.

— «Visu zemju strādnieki zina, ka viņiem nav uz ko cerēt, kā vienīgi uz saviem pašu spēkiem, ka viņiem pašiem ir jāizkaro sev labāks liktenis pasaulē,» — krustmāte Nadja turpināja lasīt. — «Strādnieki zina, ka ikviens no viņiem atsevišķi ir bezpalīdzīgs un neaizsargāts, turpretī visi kopā, apvienojušies vienā lielā armijā, viņi ir spēks, kura priekšā piekāpsies jebkura vara, ir spēks, kas panāks savu. Jo saskanīgāk darbojas strādnieki un enerģiskāk cīnās par savām tiesībām, jo skaidrāk apzinās, kurp viņiem jāiet un kāds mērķis jāsasniedz, jo viņi kļūst varenāks spēks. Ne velti pastāvīgi tiek atkārtoti strādnieku sapulcēs vārdi: «Visu zemju proletārieši, savienojieties!»»

— Ļoti labi, — Vladimirs Iļjičs paslavēja. — Tikai vai tev neliekas, Nadja, ka piezīmēs ir jāpaskaidro vārda «proletariāts» nozīme, ņemot vērā, ka tava grāmata paredzēta pirmām kārtām sievietēm strādniecēm, par kuru stāvokli tu arī raksti.

— Jā gan, tas ir jādara.

Krustmāte Nadja lasīja lappusi pēc lappuses, bet Vladimirs Iļjičs, piemiedzis acis, uzmanīgi klausījās. Brīžam viņš kaut ko aši rakstīja un, kad krustmāte Nadja apstājās, ierunājās:

— Vai tev nešķiet, ka šai vietā būtu labāk sacīt šādi?

Paņēmis papīra lapiņu, uz kuras bija kaut ko atzīmējis, Vladimirs Iļjičs lasīja, bet krustmāte Nadja pierakstīja.

Gadījās, ka šādā darbā viņi pavadīja visu vakaru. Reizēm krustmāte Nadja lasīja ne visai saprotamas vietas. Bet reizēm atkal tādas, ka Mintiņš ne vien visu saprata, bet domāja, ka krustmāte Nadja to rakstījusi par viņa māti un viņu, Mintiņu, pašu. Vienīgi viņa vārds nebija minēts.

— «Darbs negaida, un zemniece iet darbā, atstādama bērnus kādas nevarīgas večiņas vai vecāko bērnu uzraudzībā. Ikviens, kas dzīvo uz laukiem, zina, kas tā ir par uzraudzību. Zīdainīti ēdina no pudelītes ar ieskābušu pienu (māte baro bērnu nenoteiktos laikos, kad pagadās), ar dažādiem zaļumiem, ar sakošļātas rupjmaizes knupīti, krata šūpulī, kamēr mazulis pagalam piegurst, mitina viņu smacīgā istabā, ietīņātu kažokā, bet vakarā gandrīz pliku iznes ārā aiz vārtiem.

Pastāvīgi dzirdam, ka daža seši vai astoņi gadi veca auklīte te izmetusi no rokām mazuli, tā ka tas sasities, te «sadedzinājusi» viņu vai vēl kaut ko izdarījusi tādu, kas var ienākt prātā tikai sešgadīgam bērnam...»

— Cik drausmīga patiesība! — Vladimirs Iļjičs sacīja. — Es nemaz nespēju mierīgi klausīties.

Krustmāte Nadja brīsniņu klusēja, bet pēc tam, smagi nopūtusies, atkal sāka lasīt tik neskanīgi, it kā valdīdama asaras:

— «Taču, ja arī pati māte uzrauga mazuli, stāvoklis nav daudz labāks. Viņai nav nekādas sajēgas par to, kā veidots cilvēka ķermenis, kā attīstās bērns, kas vajadzīgs, lai bērns augtu stiprs, spēcīgs, veselīgs. Kopdama bērnu, lauciniece pa lielākajai daļai izmanto senus paradumus un māņticīgus māžus. Taču, ja viņa arī zinātu, kā jākopj bērns, viņa ar visu savu vēlēšanos nespētu izdarīt tā, ka nākas. Bērnam nepieciešama tīrība, siltums, svaigs gaiss, bet istabā dzīvo desmit cilvēku, istaba nav apkurināta, istabā atrodas kažoki, dažkārt pat teļi. Gribot vai negribot tu, cilvēks, atmet ar roku. Saslimst mazulis, un māte nemaz nezina, kā palīdzēt viņam, ārstēt pa lielākai daļai nav kur. Vislielākais posts, ja slimība ir lipīga: bakas vai šarlaks; saslimušo bērnu vajadzētu nošķirt no veselajiem, bet kā lai to izdara laukos, ja visa ģimene dzīvo vienā istabā? Un bērni aplīp cits no cita un mirst bez jebkādas palīdzības. Nav nekāds brīnums, ka uz laukiem puse no bērniem apmirst līdz piecu gadu vecumam. Dzīvi paliek tikai visspēcīgākie ...»

«Talad es esmu spēcīgs,» Mintiņš nodomāja, to dzirdēdams. «Man jau sen seši gadi pagājuši, bet es līdz šim vēl neesmu miris ...»

TĒVOCIS KREDO

— Es tiešām brīnos par šīm bezsatura frāzēm, — dusmīgi vicinādams papīra lapas krustmātes Nadjas acu priekšā, Vladimirs Iļjičs pukojās. — Tas nav kredo, bet kaut kāds nožēlojams vārdu savārstījums!

— Tā tas ir, — krustmāte Nadja bija vienisprātis.

— Šādas programmas īstenošana būtu tas pats, kas Krievijas sociāldemokrātijas politiska pašnāvība, tas nozīmētu tikpat daudz kā pamatīgi nomākt un pazemināt Krievijas strādnieku kustības un Krievijas revolucionārās kustības lomu. Nē, nē, to tā nedrīkst atstāt! Ir jāizsaka stingrs protests! Viņus vajag publiski nežēlīgi un nesaudzīgi izpērt! — Vladimirs Iļjičs piegāja pie pults un sāka rakstīt, skaļi izrunājot vārdus: «...mēs uzskatām par savu pienākumu kategoriski protestēt pret šādiem uzskatiem un brīdināt visus biedrus no tā, kas draud Krievijas sociāldemokrātiju novirzīt no ceļa, ko tā nospraudusi, proti: radīt patstāvīgu politisku strādnieku partiju, kura nav atdalāma no proletariāta šķiras cīņas un sprauž sev par tuvāko uzdevumu izkarot politisku brīvību...»

Nekad vēl Mintiņš nebija redzējis, ka Vladimirs Iļjičs tik nikni (nevis tikai dusmīgi, bet tieši nikni) sarauc pieri. Viņš te aši rakstīja pie pults, runādams kaut ko pie sevis, te, salicis rokas aiz muguras, staigāja no viena istabas kakta uz otru. Un atkal kaut ko murmināja un murmināja, ik pa laikam atkārtodams: kredo, kredo, kredo...

«Kas tas tāds — Kredo?» Mintiņš prātoja. — Varbūt viens no tiem pavecākajiem vīriem, kas bija atbraukuši ciemos? Viņu vidū bija tēvocis Bazilis, tad jau var būt arī Kredo. Interesanti, ar ko Vladimirs Iļjičs pērs šo Kredo? Ar siksnu? Bet tas nekādi nesaderas ar Vladimiru Iļjiču: viņš nekad nedz baras, nedz palaiž dūres, kā to dara tēvs. Viņš tikai aizrāda viņam, Alintiņam, ka to drīkst darīt, bet to nedrīkst. Un krustmātes Nadjas,

Elizabetes māmuļas un Paškas darīšanās viņš nemaz neiejaucas. Lai arī ko viņam dod ēst — viss ir labs. Reiz gadījās, ka Elizabetes māmuļa cienāja Vladimiru Iļjiču ar viņa paša nošauta rubeņa cepeti. Viņš to ēd un liela: garšīga zostiņa, nav trekna. Sākumā Elizabetes māmuļa domāja, ka znots joko, bet, kad saprata, ka viņš tiešām sajaucis rubeni ar zosi, tad gan bija ļoti neapmierināta. Un Vladimirs Iļjičs samulsa, dabūjis zināt, ka viņš kļūdījies. Sacīja Elizabetes māmuļai:

— Dārgā Elizabete Vasiļjevna, no sirds lūdzu piedošanu. Es apsolos nekad vairs nesajaukt zosi ar rubeni...

— Bet rubeni ar zosi gan, — jautri smiedamās, piebilda krustmāte Nadja.

— Pilnīgi iespējams, — Vladimirs Iļjičs bija vienisprātis. — Taču vispār šajos maldos nav tik daudz manas vainas, cik Mintiņa ... — viņš viltīgi piemiedza aci.

— Manas? — Mintiņš pārsteigts pablisināja acis.

— Es neesmu teicis, ka tā ir zoss, jo labi redzēju Elizabetes māmuļu plucinām rubeni.

— Tur jau ir tava vaina: pats redzēji, bet man nepateici.

— Es gribēju pateikt, bet, kamēr noriju kumosu, jūs jau pasacījāt, ka zoss.

• Kad Vladimirs Iļjičs bija beidzis rakstīt un sniedza papīra lapas krustmātei Nadjai, lai viņa tās izlasa, Mintiņš iejautājās:

— Par ko jūs tēvoci Kredo pērsiet?

Kā tu sacīji? — Vladimirs Iļjičs sāka smieties.

— Tēvoci Kredo? Vai dzirdi, Nadja, kā Mintiņš nosauca šo manifestu?

— Dzirdu, dzirdu, — smaidīdama atbildēja krustmāte Nadja, neatraudamās no lasīšanas.

— Nu jā, Mintiņ, tēvocis Kredo ir stulbs un ļauns tips! Viņam bez žēlastības vajag sadot pa ādu!

Mintiņš nepacietīgi gaidīja, kad atbrauks šis tēvocis Kredo, lai tad paskatītos, kā Vladimirs Iļjičs viņu pērs. Tomēr nesagaidīja: Kredo uz Sušensku neatbrauca. Bet krustmāte Nadja un Vladimirs Iļjičs aizbrauca uz Jerma-kovu kopā ar Oskaru. Un, kad bija atgriezušies, tad stāstīja Elizabetes māmujai, ka to Kredo bargi nosodījuši septiņpadsmit trimdinieki, kas tur bijuši sapulcējušies. Tēvocis Anatolijs bijis tik savārdzis, ka vairs nemaz necēlies. Tad viņu ar visu gultu ienesuši tai istabā, kur bijuši sapulcējušies biedri, lai, kā sacīja Vladimirs Iļjičs, pasludinātu izšķirošo karu pret Kredo. Vladimirs Iļjičs pieteicis karu pret Kredo, un visi bijuši vienisprātis ar viņu.

— Tad jau Vladimirs Iļjičs bija tikai pajokojis, — Mintiņš sūrojās. — Neviens tam tēvocim Kredo nesadeva ar siksnu pa ādu?

— Mintiņ, tu vēl esi par mazu, lai to saprastu, — krustmāte Nadja bilda. — Bet es tomēr tev, lūk, ko pateikšu: kredo nav tēvocis, kā tu esi iedomājies. Kredo — tas ir svešvārds. Mūsu valodā tas nozīmē: ticības simbols.

— Kam? Vai dievam?

— Ak, Mintiņ, — krustmāte Nadja pasmējās. — Grūti tev to visu saprast. Kad tu mazliet paaugsies, iesi skolā, tad arī sapratīsi.

— Es neiešu skolā.

— Kāpēc ne?

— Tēvs saka: tu iesi par ganu, bet nevis skolā. Man nav, viņš saka, naudas, lai tevi sūtītu skolā ...

— Labi, Mintiņ, es parunāšos ar tavu tēvu, — krustmāte Nadja apsolījās. — Varbūt viņš tomēr tevi sūtīs skolā. Bet, kamēr ir vēl laiks, mēs pamācīsimies divatā. Tev ir jāiemācās lasīt un rakstīt vismaz tik daudz, cik prot Paška. Viņa, kā redzi, jau arī grāmatas lasa.

— Prast jau viņa prot, bet kāds no tā labums? — Mintiņš vaicāja, atkārtodams to, ko bija dzirdējis no tēva. — Tā ir tīrā niekošanās.

— Kāpēc niekošanās?

— Kāpēc? Neviens taču skuķi neņems par skrīveri. Par pārdevēju veikalā arī neņems. Nu, un kur tad viņa savu lasīt un rakstīt prasmi liks? Vai uz tirgu nesīs? Tur arī to nevarēs pārdot. Un tā, lūk, būs veltīgi pazaudētas pūles. Tā saka tēvs ...

— Diemžēl, Mintiņ, tavam tēvam par šo un to ir maldīgi spriedumi, — krustmāte Nadja skumji sacīja.

— Taču mācīties tomēr vajag gan zēniem, gan meitenēm. Pienāks laiks, Mintiņ, kad visi bērni ies skolā.

— Un visi būs skrīveri? — Mintiņš brīnījās.

— Kāpēc "tikai skrīveri? Būs skolotāji, ārsti, inženieri, zinātnieki...

— Bet kad tas viss būs? Vai pēc tam, kad Vladimirs Iļjičs man uzdāvās brīnumputnu?

— Jā, Mintiņ, diemžēl ne agrāk.

— Bet kas tad es būšu?

— Kas tu gribētu būt? Inženieris?

— Nē.

— Skolotājs?

— Nē.

— Vai sarakstīsi grāmatas tāpat ka Vladimirs Iļjičs?

— Nē.

— Kas tad tu būsi?

— Maiznieks!

a — Te tev nu bija! — krustmāte Nadja iesmējās.

— Kālab tā?

— Tad es ēdīšu tikai medus raušus.

— Nu nekas, Mintiņ, maiznieki arī būs vajadzīgi.

Tai vakarā pārradies mājās, Mintiņš jautāja mātei:

— Māmiņ, vai tu zini, kas ir Kredo?

— Kreida? — māte nesaprata.

— Tad nē jau, Kredo?

— Ak, es neesmu dzirdējusi.

— Bet es zinu! — Mintiņš svinīgi paziņoja. — Kredo ir trimdinieku dievs. Un viņu tāpēc tā sauc, ka viņš nav mūsējais, bet pavisam svešs ...

Ak, vai manu dieniņ! — māte sasita plaukstas.

— Ko visu tu tikai nesaklausies tur. Vismaz tu nevienam nestāsti par to, citādi vēl nonāks līdz mācītāja ausīm, tad viņš mūs ar tevi pat baznīcā nelaidīs.

— Man arī pašam tur negribas iet, — Mintiņš vaļsirdīgi atzinās.

— Ak šausmas! Ko tu mels aplamības? Vai trimdinieki tev iestāstījuši, lai tu neej baznīcā?

— Nē, viņi man nekā par to nav sacījuši. Bet es pats redzu: viņi neiet baznīcā un dievs viņus nesoda.

— Kāds tu esi muļķis! Viņi par to nonāks ellē, un viņus tur velni mocīs. Nē, dēliņ, dievam ir jātic, dievs ir jāpielūdz, citādi būs vēl ļaunāk...

Mintiņš nerunāja mātei pretī, lai gan uz baznīcu iet viņam briesmīgi negribējās. Bet ko lai dara, ja māte ņem viņu aiz rokas un ved uz turieni?

PROMINSKA NELAIME

Prominska dzīve bija daudz grūtāka nekā visiem pārējiem politiskajiem izsūtītajiem: ģimene liela, bet darbu viņš sev nevarēja atrast. Tiesa gan, viņš sāka darināt platmales, bet šim pasākumam nebija panākumu. Ne tādēļ, ka viņš neprastu. Nē, viņš bija labs meistars — to pat tēvs atzina —, bet īstajām, Varšavā iecienītajām platmalēm, kādas viņš bija darinājis mājās, Sušenskā nebija vajadzīgā materiāla, bet no tādas vilnas, no kādas vēla velteņus, tās izdevās drīzāk līdzīgas velteņiem nekā cepurem. Tomēr Vladimirs Iļjičs pavasari un rudeni nesājā Prominska darinātu cepuri un lielīja: tā ir silta un ērta. Bet vasara viņš valkāja salmu platmalīti. Tādas nevienam ciemā nebija. Un nebija nekāds brīnums, jo šī salmenīca bija darināta vai pašā Parīzē.

— Vladimir Iļjič, kā gan var iztikt ar tām kapeikām, kuras man dod valsts kase, ja mēs ģimenē esam astoņi cilvēki? — Prominskis sūrojās. — Ja es vēl neietu medībās, bērni droši vien aiz bada uztūktu. Turklāt, ja Nadja Konstantinovna un Elizabete Vasiļjevna nebūtu uzdāvinājušas drānu, no kā maniem bērniem pašūt bikšeles un kleitiņas, tad dievs zina, ko viņi tagad valkātu. Par nabagu, par ubagu mani ir padarījis cars. Es cauras naktis neguļu, visu laiku prātodams, kā man no šejienes nok]ut tēvijā. Un nekā, it nekā nevaru izdomāt.

— Vai zināt ko, Jan Lukič, — reiz Vladimirs Iļjičs sacīja Prominskim. — Tomēr nosūtiet lūgumrakstu Jeņi-seiskas gubernatoram, lai jūs nogādā dzimtenē uz valsts kases rēķina.

— To jau varētu ... Bet es pat divus vārdus krieviski neprotu kopā salikt, turpretī poliski nav vērts sūtīt: tur varasvīri vēl piedēvētu man kaitniecību.

— Nu, lūgumrakstu es jums tūdaļ sastādīšu, — Vladimirs Iļjičs sacīja. — Kamēr jūs izkūpināsiet pīpīti, tas jau būs gatavs.

Vladimirs Iļjičs piegāja pie pults un sāka rakstīt. Prominskis sameklēja pīpi, piebāza to ar tabaku un gribēja iziet virtuvē smēķēt (tā viņš vienmēr darīja, lai gan Vladimirs Iļjičs atļāva viņam uzvilkt dūmu istabā, kaut arī pats nekad nesmēķēja). Taču viņš nepaspēja pat pārkāpt pār istabas slieksni, kad Vladimirs Iļjičs, beidzis rakstīt, sacīja:

} — Paklausieties, Jan Lukič, ko es šeit uzskribelēju jusu vārdā. To, kam un no kā, es izlaidīšu. Nolasīšu tikai lūguma tekstu.

«Tā kā mani izsūtīja uz Austrumsibīriju triju gadu trimdā, es atļāvos sev paņemt līdzi tik tālu ari ģimeni (sievu un sešus bērnus) tikai tāpēc, ka valdība nogādā par valsts samaksu trimdinieka ģimeni gan uz trimdas vietu, gan arī atpakaļ uz dzimteni pēc tam, kad ir izbeidzies izsūtījuma termiņš. 1899. gada 23. oktobrī beidzas mana izsūtījuma termiņš, un atgriezties dzimtenē jo sevišķi nepieciešams tādēļ, ka ar savu amatu (cepuru meistars) es šeit nevaru sev atrast nekādu peļņu. Taču nogādāt ģimeni dzimtenē par savu naudu man nav iespējams, jo, saņemdams pabalstu tikai deviņpadsmit rubļi trīsdesmit divas kapeikas mēnesi astoņu cilvēku ģimenei un negūdams nekādus citus ienākumus, es nevarēju atlicināt ceļam nevienu kapeiku, bet gluži otrādi — iztērēju pat tos dažus rubļus, ko biju iekrājis dzimtenē. Tāpēc man ir tas gods lūgt: dodiet rīkojumu, lai mani un manu ģimeni pēc trimdas termiņa beigām nogādā dzimtenē uz valsts rēķina.»

Prominskis pateicās Vladimiram Iļjičam, bet tas sacīja, ka pateikties vēl esot par agru, jo neesot zināms, vai šis lūgumraksts palīdzēs vai ne. Un bažas izrādījās pamatotas: gubernators atteica palīdzību Prominskim. Uz Janu Lukiču tas atstāja tik nomācošu iespaidu, ka Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja ilgi nespēja viņu nomierināt. Beidzot nolēma, ka viņš pārcelsies uz kādu tuvāku pilsētu — Vladimirs Iļjičs solījās viņam palīdzēt ar naudu —, bet tur pastrādās un, iekrājis naudu, atgriezīsies mājās, dzimtajā Polijā.

— Tieši tā es darīšu, — Prominskis bija ar mieru.

— Par naudu jums, Vladimir Iļjič, ļoti pateicos, bet pieņemt nevaru. Jau tā es esmu jums neatmaksājamā parādā līdz mūža beigām.

Vladimirs Iļjičs viltīgi piemiedza acis:

— Nu, bet ja es jums, Jan Lukič, nevis no sevis, bet no partijas dotu? Vai tad arī neņemsiet?

— Vladimir Iļjič, jūs esat nietnožliwy cziowiek!'

Un viņi abi iesmējās.

ŽURKO AIZLIDOJA

Mintiņš sēdēja blakus mazam galdiņam, pie kura strādāja Oskars, un skatījās, kā tas izslīpē vara gredzenu. Kad gredzens bija gatavs, Oskars iegravēja tajā burtu «Š», kas nozīmēja — Sušenska, un gadu. Tad iedeva Mintiņam to paturēt rokā, kamēr viņš pats apģērbās. [31]

Mintiņam gredzens tik ļoti iepatikās, ka viņš pat apskauda Žurko, kuram tiks šis gredzens.

Kad Mintiņš un Oskars ieradās ar gredzenu pie Vladimira Iļjiča, tas uzmauca gredzenu dzērvēnam uz kājas. Aiz nepierastibas Žurko pat kliboja. Pamēģināja ar knābi noraut gredzenu, bet nevarēja to izdarīt. Izstiepis garo, melnbalto kaklu, tas ar izbrīnu skatījās te uz savu kāju, te uz Vladimiru Iļjiču, it kā jautādams: «Ko jūs ar mani izdarījāt? Kāpēc?» Saliekt kājas pirkstus un nomest gredzenu tāpat, kā to uzmauca, Žurko neprata: kaut gan tas bija gudrs, tomēr šai izdarībai tam nepietika attapības.

Šais oktobra dienās pār ciematu laidās dzērvju kāši cits pēc cita. Žurko, izdzirdis sērīgo krūklināšanu, satraukts pacēla galvu, izpleta spārnus, grasīdamies tūlīt, tūlīt tos savēcināt un uzlidot debesīs. Taču dzēr-vēna acu priekšā bija nevis bezgala dziļās zilgās debesis, bet no kvēpiem nomelnējuši griesti, un tas apjucis raudzījās uz visām pusēm, it kā nespēdams saprast, vai tas tikai šķitis dzirdam skumjās brāļu balsis, jeb vai tie patiešām te lidojuši pāri. Vladimirs Iļjičs, šai brīdī vērodams Žurko, sacīja:

— Redzi, Mintiņ, cik ļoti dzērvēnam gribas tikt brīvībā. Nu kā tu domā — vai palaidīsim to?

— Žēl, — Mintiņš nopūtās. — Žurko ir tik skaists!...

— Ak tā! Nu, ja es tevi ieslēgtu istabā un nelaistu uz mājām. Bet tavai māmiņai teiktu: es viņu nelaidīšu pie jums, jo man žēl ar viņu šķirties. Viņš ir tik skaists! Kā tad tev būtu — jautri vai?

— Nē.

— Nu re, Mintiņ, arī Žurko nejutīsies priecīgs, ja mēs to nepalaidīsim brīvībā.

— Labi, tad laidīsim viņu vaļā.

Tā arī nolēma. Taču, iekams palaida Žurko, mājinieki sadomāja tam uzmaukt uz kājas gredzenu par piemiņu, ka tas dzīvojis Sušenskā. Šo gredzenu tad arī pagatavoja Oskars. Tagad atlika tikai izvest Žurko klajā laukā un, nogaidot, kad lidos pāri kāds dzērvju kāsis, pasviest putnu gaisā.

Šim nolūkam izvēlējās skaidru rudens dienu, un visi — pat Elizabetes māmuļa — devās ārpus ciema. Dženniju neņēma līdzi, baidoties, ka tā varētu dzīties pakaļ dzērvēnam un satvert to, kad Vladimirs Iļjičs būs palaidis putnu vaļā. Džennija gaužām apvainojās: smilkstēja, rēja un skrāpēja durvis. Tomēr Vladimirs Iļjičs neiežēlojās par to, bet vēl piedraudēja, ka sados pa pinkām, ja tā nerimsies.

Tīrumā ilgi nebija jāgaida. Vispirms viņi izdzirda dzērvju kliedzienus, bet pēc tam ieraudzīja garu, smailu kāsi.

— Nu, Žurko, ardievu! — Vladimirs Iļjičs sacīja un palaida putnu vaļā.

Izdzirdis savu ciltsbrāļu saucienus, 2urko paskatījās uz augšu un arī iekliedzās, cik bija spēka. Dzērvju kāsis sagrozījās, it kā sašķēlās divās daļās, pārlūza un satraukti iekrūklinājās. Žurko, manīdams, ka viņš ir sadzirdēts, vēlreiz iekliedzas. Palēcās vienreiz, otrreiz, savēcināja melnos ar baltu iemalu spārnus un pacēlās gaisā. Uzlidojis augstāk, tas vēlreiz — taču vairs nevis sērīgi, bet līksmi — iekliedzās, sajutis varbūt savu spārnu spēku un to prieku, kas saprotams tikai putniem, kad tie, izrāvušies no gūsta, paceļas pret debesīm. Mintiņš, pamanījis gluži kā uz atvadām pazibam gredzenu uz dzērvēna kājas, žēli iesaucās:

— Žurko!...

Žurko, kas lidoja tā, it kā bēgtu no šāviena, izdzirdis Mintiņa saucienu, pēkšņi krasi pagriezās un, nenolaiz-damies zemāk, apmeta ciešu loku. Visi, kas stāvēja lejā un skatījās uz Žurko, šoreiz saklausīja nevis līksmu, bet skumju dzērvēna kliedzienu, kas dziļi aizkustināja sirdi. Žurko it kā sacīja: «Ardievu, labie ļaudis! Esmu pieradis pie jums, mīlu jūs, bet apmainīt to visu pret debesīm un brīvību — nespēju. Neņemiet ļaunā, tāds nu reiz esmu dzimis...»

Zilgajās debesīs, tiekdamies panākt savu ciltsbrāļu virteni, lidoja Žurko. Rau, tas jau kļuvis maziņš, maziņš — kā cīrulītis un, rau, jau nozudis pavisam ...

— Aizlidoja viens gūsteknis, — klusu bilda Vladimirs Iļjičs.

— Kaut mēs tā varētu... — krustmāte Nadja ierunājās.

— Aizlidoja viens gūsteknis, — klusu bilda Vladimirs Iļjičs, — aizlidosim gan.

Un atkal sākās saruna par to pašu: viņi drīz aizbraukšot. Kad bija atgriezušies mājās, Vladimirs Iļjičs izklāja uz galda tik lielu papīru kā galdauts. Mintiņš zināja, ka šo papīru, kas bija izrakstīts ar līnijām un sarkaniem un melniem aplīšiem, sauc par karti. Aplīši ir pilsētas un ciemi, melnās līnijas — ceļi, bet zilās — upes. Vladimirs Iļjičs parādīja Mintiņam arī Sušu. Tā bija sīciņa kā zirnekļa pavediens.

— Pirmajā savas trimdas gadā es biju nolēmis pat rokā neņemt Krievijas Eiropas daļas un Eiropas karti, — Vladimirs Iļjičs teica. — Dažkārt tik smeldzīgas ilgas pārņēma sirdi, kad atvēru karti un apskatīju uz tās dažādus melnos punktus. Ak jā, Nadja, kaut mēs varētu nekļūt, rau, šaja punktā ...

— Londonā?

— Vai arī šajā ...

: — Ak, padzīvot Parīzē — tas ir mans sens sapnis!

— Nenopūties tik smagi, Nadja. Es tev apsolu, ka mēs tur padzīvosim kādu laiku. Nu, bet šajā punktā?

— Ženēvā?

— Jā, jā, šajā vietā jau pirmām kārtām. Bet mūsu «Iskru»[32] iespiedīsim kaut kur attālāk no emigrantu centra, lai tā būtu labi konspirēta. Tam būs liela nozīme sakaru uzturēšanā ar Krieviju, vēstuļu apmaiņā.

— Bet vai Pļehanovs^33 un citi vecie neapvainosies? — krustmāte Nadja iejautājās. — Vai viņi tai apstāklī, ka mūsu «Iskra» iznāks Minhenē, bet nevis Ženēvā, nesaskatīs nodomu atvairīt viņus no vadības?

— Par to es arī esmu domājis. Taču iededzināt mūsu «Iskru» Ženēvā — tas nozīmētu pašiem liet ūdeni uz to. Nu, mēs jau pārāk tālu esam aizskrējuši uz priekšu. Lai būtu kā būdams, bet es esmu pilnīgi pārliecināts par vienu:

Nē, mūsu darbs nav vējā mests:

No dzirksteles dzims spoža liesma!

Krustmāte Nadja, līksmi pasmaidīdama, turpināja tālāk:

Mēs važas šķēpos pārkalsim,

Lai atkal brivibu sev gūtu.

Pret cariem durkļus pacelsim,

Lai tautām līksmi dzīvot kļūtu.[34]

— Nadja, vai zini, kas man ienāca prātā, kad mēs norunājām šos pantus? Lai strādniekiem būtu vēl saprotamāk, kāpēc mēs avīzi sauksim par «Iskru», par epi-grafu tai būtu jākļūst šīm rindām: «No dzirksteles iedegsies liesma!» Un norādīt, ka šie vārdi ir ņemti no dekab-ristu atbildes Puškinam. Strādnieki tos izlasīs un tūdaļ sapratīs: tas ir mūsu laikraksts. Jā, tieši tā būs jādara.

Un Vladimirs Iļjičs, piemirsis karti, sāka runāt par laikrakstu, ik pa laikam atkārtodams vārdus: dzirkstele — partija, partija — dzirkstele. Kas ir partija, Mintiņš zināja. Kad Vladimirs Iļjičs gribēja ar kādu pacīnīties šaha spēlē, viņš sacīja: «Uzspēlēsim partiju?» Nu bet, kas ir «dzirkstele», — katram skaidrs. Vienreiz Mintiņš no dzirksteles teju, teju nesadega. Māte bija izgājusi no mājas, un viņš nostājās pie krāsns, lai sasildītos. Bet malka tā iesprēgājās krāsnī, ka dzirksteles vien pašķīda. Mintiņš atlēca no krāsns, bet nepamanīja, ka viena dzirkstele uzkritusi uz naga cepures. Sajuta tikai tad, kad jau galva sāka svilt. Viņš norāva cepuri un vēcināja to, lai nodzēstu uguni, bet cepure vēl stiprāk sāka dūmot un aizdegties. Labi, ka māte pārnāca un, izrāvusi Mintiņam no rokām cepuri, iemeta to ūdens spainī. Nu bet, kad naģeni izvilka no spaiņa, tad Mintiņš redzēja, ka velti to bija svieduši ūdenī: no cepures bija pāri palicis tikai nags un apmale. Tātad varēja to mest krāsnī, lai sadeg pavisam. Pēc tam Mintiņš zināja, ka ar dzirkstelēm nav joki. Turklāt māte viņam paskaidroja, ka no dzirksteles var ne tikai naga cepure aizdegties, bet arī māja un viss ciems nosvilt.

— Kas pie mums atbrauks? — Mintiņš jautāja, padzirdis, ka Vladimirs Iļjičs atkārto vārdu «partija». — Vai tēvocis Gļebs?

— Nē, Mintiņ, patlaban mēs nevienu negaidām ciemos.

— Ar ko tad jūs taisāties šaha partiju spēlēt?

— Ē, Mintiņ, mēs nemaz nerunājam par tādu partiju, — Vladimirs Iļjičs sacīja.

• — Par kādu tad?

— Hm... hm... Nu gan tu man uzdevi jautājumu .. . Zini ko, manu draudziņ, kad tu vēl drusciņ paaugsies, es tev visu izskaidrošu. Bet pašreiz labāk uzspēlēsim ar tevi šahu! Nadja, vai tu redzējies, kāds ir Marks, ko? Viņam par maz, ka viņš Laskēru^35 pieveicis. Viņš, kā raksta avīzē «Russkije vedomostji», sakāvis vēl vienu šaha dūzi — Cigoriņu^36. Nu, pacīnīsimies mēs kādreiz ar viņu. Bet tagad, Mintiņ, tu spēlēsi Cigoriņa vietā un es — Marka. Redzēsim, ko viņi tur sagudrojuši. Nu, tu ej ar šito bandinieku, rau, uz šejieni. Tā. — Vladimirs Iļjičs ielūkojās laikrakstā. — Bet es pavirzīšu šo bandinieku ...

TĒVOCIS ANATOLIJS MIRIS

Ne vienreiz vien krustmāte Nadja un Vladimirs Iļjičs runājās par to, ka tēvocis Anatolijs visu laiku slimo un slimo, ka viņš varbūt vairs arī neatlabs. Ļoti žēloja viņu, bet nezināja, kā viņam palīdzēt.

— Kas zina, drīz pienāks beigas, — reiz, izlasījis vēstuli no Jermakovas, ieminējās Vladimirs Iļjičs. — Zēl, bezgala žēl Anatolija ...

— Man arī tā šķiet, — krustmāte Nadja klusu un skumji bilda. — Bet kāpēc Jermakovas ārsts apgalvojis Anatolija sievai, ka vēl esot cerības? Varbūt viņam ir uz to kādi iemesli...

— Domāju, ka tas tikai profesijas optimisms, kas piemīt visiem mediķiem.

Kādu rītu atnāca Mintiņš, bet mājās bija vienīgi Elizabetes māmuļa un Paška. Zēns nolēma, ka Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja izgājuši pastaigāties, bet noskaidrojās, ka miris tēvocis Anatolijs un viņi jau naktī aizbraukuši uz Jermakovu.

Elizabetes māmuļa bija ģērbusies melnās drānās. Acis sasarkušas, kā redzams, raudājusi. Bet Paška — tā jau ir tāda brēkule! — arī šobrīd vēl šņukstēja tā, it kā būtu pērienu dabūjusi.

Ar Mintiņu neviens nevēlējās sarunāties, viņš mazliet pagrozījās virtuvē un aizgāja uz mājām.

— Māmiņ, vai es arī miršu? — viņš jautāja mātei.

— Kas tev ienācis prātā?

— Ka tad ne? Tēvocis Anatolijs taču miris.

— Kāds Anatolijs?

— Nu, tas trimdinieks, kas bija atbraucis pie Vladimira Iļjiča.

— No Jermakovas?

— Nu jā. Viņi jau ir aizbraukuši to apglabāt.

— Ak mans die’s!

— Elizabetes māmuļa raud, Paška tāpat. Man ari ir viņa žēl, viņš bija ļoti labs. Viņš man pat desmit kapeiku iedeva, par ko nopirkt piparkūkas. Māmiņ, bet kāpēc cilvēki mirst? Kāpēc viņus zemē aprok? Tur taču ir auksts un mitrs kā pagrabā. Bet nakti baigi. Ja es nomiršu, tad tu mani vismaz neaproc zemē, vai jā? Nu, ko tu raudi? Es taču vēl neesmu miris. Es tikai tā runāju...

Tomēr māte neklausīja viņu un raudāja. Mintiņš, sajuzdams, ka asaras arī viņam sakāpj kaklā, izgāja no istabas un uzlīda bēniņos pie saviem dārgumiem. Ieraudzījis zeltkrēpju zirdziņu un brīnumputna spalvu, viņš it kā pārcēlās pasaku valstībā. Viņš spēlēja pats ar sevi šahu, uzmanīgi pārbīdīdams pa dēli figūriņas, ko no mizas bija izgriezis Vladimirs Iļjičs. Spēlēdams Mintiņš domāja par brīnumputnu. Tikai tā patlaban trūka, lai sēstos uz sava zeltkrēpju zirdziņa un aizjoņotu pēc dzīvības ūdens. Viņš atvestu dzīvības ūdeni, apslacītu tētoci Anatoliju, un tas atdzīvotos ...

Atgriezušies no Jermakovas, Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja stāstīja Elizabetes māmuļai:

— Anatolijam ļoti gribējies dzīvot. Līdz pēdējam brīdim viņš neticējis, ka tuvojas dzīves noriets. Vel palūdzis, lai Dominika apsēdinot dēliņu viņam blakus. Mazulis jau prot šļupstēt «te-te». Anatolijs izdzirdis šo «te-tc» un pasmaidījis. Tā šis pēdējais smaids arī sastindzis viņa sejā... — Asaras neļāva krustmātei Nadjai runāt. — Līdz pašai Jermakovai sniedzas mežs. Tajā ir kapsēta. Tur zem priedēm mēs arī apbedījām Anatoliju... Volodja teica dažus vārdus, iekams biedri šķirstu nolaida kapā... Es nebiju domājusi, ka Volodja pat šādos apstākļos var tik labi runāt...

— Bet kā jūtas sieva? — Elizabetes māmuļa iejautājās. — Kur viņa, nabadzīte, tagad liksies ar bērniņu?

— Pagaidām paliks ciemā. Mēs viņai savācām naudu, cik varējām. Vispār uz atraitni bija baismi skatīties, tik ļoti viņu nomākušas bēdas. Cik daudz grūtību viņa, nabaga dvēsele, bija pārcietusi, lai būtu kopā ar Anatoliju, bet, kad to panākusi, tad, lūk... nāve atņēma viņai mūža draugu.

— Kaut tikai viņa, tāpat kā Fedosejeva līgava, neizdarītu pašnāvību aiz tādām bēdām, — Elizabetes māmuļa bažījās. — Gadās taču tā, ka negribas pasaulē dzīvot...

— Mēs arī par to iedomājāmies, bet viņai taču ir bērniņš.

— Varbūt tas viņu atturēs no kļūmā soļa, — Elizabetes māmuļa rāmāk bilda. — Ak kungs, cik grūti šai pasaule dzīvot! Tik jauns cilvēks, tādam tikai dzīvot un priecāties, bet viņš jau ir kapā. Cietums viņu tur noveda. Cietumā taču viņš saslimis ar pleirītu. Bet tas gandrīz vienmēr beidzas ar diloni. Tā tas bija, Nadja, arī ar tavu tēvu...

— Varbūt tieši tāpēc man bija tik sāpīgi, ka es atcerējos, kā tēvs mira, kā mēs viņu apbedījām ... Kad Anatoliju sāka laist kapā, es tik tikko noturējos kājās ... Arī tagad vēl ir tāda sajūta, it kā es būtu otrreiz aprakusi tēvu...' Volodja jau sacīja, ka man laikam nevajadzējis braukt...

Vladimirs Iļjičs bija drūms un kluss. Viņš gandrīz neizgāja no savas istabas, kaut ko rakstīja, lasīja. Bet lielākoties staigāja pa istabu šurpu turpu un saspringti kaut ko domāja. Krustmāte Nadja sūrojās, ka pēdējā laikā viņš dažkārt cauru nakti neguļot, bet nepārtraukti domājot. Arī Mintiņa māte teica, ka Vladimiram Iļjičam bieži vien visu nakti logā esot gaisma. Turklāt viņa paša izskats liecināja par nomodā pavadītajām naktīm: viņš bija novājējis, seja it kā kļuvusi tumšāka. Elizabete

Vasiļjevna pārmeta viņam, ka viņš maz ēdot, ja viņš tā turpināšot, tad līdz prombraukšanai badā nomiršot. Vladimirs Iļjičs tikai maigi pasmaidīja, klausīdamies Elizabetes māmuļas bažās. Taču reizēm viņš iebilda:

— Nekas, Elizabete Vasiļjevna, jūs velti uztraucaties. Līdzko būšu saņēmis dokumentus, ka varu braukt uz Krieviju, veselu maisu pelmeņu apēdīšu un tūdaļ kļūšu tāds, kāds biju, kad jūs atbraucāt. Atcerieties, ka jūs, ieraudzījusi mani, sacījāt: «Oho, kā jūs esat apvēlies!»

— Tieši tas mani uztrauc, ka Marija Aleksandrovna, redzēdama, kāds jūs kļuvis, jautās: «Kāpēc jūs, Elizabete Vasiļjevna, esat tik slikti viņu ēdinājusi?»

— Es mātei paskaidrošu, ka tā nav jūsu vaina. Un vispār es apsolos diezgan ņipri notiesāt visu, ko jūs dosiet. Mintiņš, rau, būs liecinieks. Naktīs ari papūlēšos iemigt. Kaut gan, atklāti sakot, patlaban tas man nenāksies viegli. Nenoteikts stāvoklis man vienmēr sagandē garastāvokli. Ja pagarinās termiņu, tad vajadzēs itin visus plānus mainīt. Un to būs ļoti grūti izdarīt...

— Bet varbūt nepagarinās, — Elizabetes māmuļa prātoja. — Es jau pat sapnī redzēju, ka mēs braucam atpakaļ uz Krieviju. Nemaz nesmejieties, Volodja, mani sapņi gandrīz vienmēr piepildās. Pajautājiet Nadjai.

— Pilnīgi pareizi! Taču katru reizi sapni, var uzskatīt par īstenojušos, ja to attiecīgi izskaidro.

— Domājiet, kā gribat, bet es ticu sapņiem, — Elizabetes māmuļa noteica.

Vladimirs Iļjičs vairs neatsāka šo sarunu, jo manīja, ka māmuļa jau sāk neapmierināti uzmest lūpu. Bet Mintiņš iejautājās:

— Vladimir Iļjič, kur sapņi slēpjas pa dienu? Vai spilvena spalvās?

— Jā, jā, — Vladimirs Iļjičs smējās. — Tieši tur tie sēž visu dienu!

— Ja atārdītu spilvenu, vai tad sapņus varētu apskatīt dienā?

— Volodja, beidz jokus dzīt, — krustmāte Nadja aizrādīja. — Citādi zēns aizies mājās un no visiem spilveniem izgāzīs spalvas.

— Nu un tad? Toties daudz sapņu redzēs...

— Mintiņ, neklausies Vladimirā Ijjičā, viņš joko, — krustmāte Nadja sacīja. — Sapņi neslēpjas spilvenos.

— Kur tad?

— Nu re, iekriti! — Vladimirs Iļjičs priecājās, redzēdams, ka krustmāte Nadja nezina, kā Mintiņam atbildēt. — Saki vien, saki — kur, pēc tavām domām, sapņi paliek pa dienu? Jo sevišķi tie, kuri piepildās.

— Es tev, Mintiņ, to paskaidrošu citā reizē, — smaidīdama atbildēja krustmāte Nadja. — Vai labi?

— Vai pēc tam, kad jums būs kaut kas interesants sapnī parādījies?

— Un arī piepildījies! — Vladimirs Iļjičs smiedamies piebilda. — Nu, ejam, tēvoci Mintiņ, gatavoties medībām. Drīz ieradīsies Ivans Osipovičs. Es vakar redzēju sapnī, ka simts trīs zaķus ar vienu šāvienu noliku gar zemi. Ja sapnis kaut uz pusi piepildītos, tad gaļas mums pietiktu līdz jaunajam gadam.

— Bet no ādiņām man iznāktu kažoks! — Mintiņš priecīgi iesaucās.

PROMINSKI AIZBRAUC

Tāpat kā līksmajā maija dienā, Prominskis atnāca goda drēbēs, gaiši smaidīdams. Sasveicinājies viņš sacīja:

— Jutro wczestiie wyježdzamy.'

— Ļoti priecājos par jums, Jan Lukič! — spēcīgi spiezdams Prominska roku, Vladimirs Iļjičs sacīja. — Sēdieties, lūdzu.

! Rīt agri braucam projām (poļu vai.).

— E, nevaru. Pane Tekla un es, visi mūsu bērni ielūdzam jus pie sevis. Arī jūs, pane Nadja, un jūs, pane Elizabete.

— Bet mani? — Mintiņš jautāja.

— Arī tevi! — pasviezdams Mintiņu gandrīz līdz griestiem, Prominskis sacīja. — Varbūt tu brauksi kopā ar mums, ko?

— Nē.

— Kapec?

— Kam tad es šeit atstāšu Vladimiru Iļjiču, krustmāti Nadju un Elizabetes māmuļu? Un vēl māmiņu?

— Tu esi gaužām labs puika, Mintiņ, — Prominskis aizkustināts sacīja. — Bet nu posieties, lūdzu, jo pane Tekla jau gaida mūs.

Kad viņi ieradās pie Prominskiem, Oskars jau bija tur. Uz galda sīca patvāris. Pane Tekla un visi bērni, tāpat kā tēvs, bija ģērbušies goda drēbēs. Viņi bikli, klusu sēdēja rindiņā uz sola gar sienu. Tikai Leopolds kā vecākais palīdzēja mātei klāt galdu.

Mintiņš piegāja pie Zosjas, kas pavirzījās sāņus, atbrīvodama viņam vietu. Zēns novietojās viņai līdzās un, salicis rokas uz ceļiem, sēdēja tikpat mierīgs un kluss kā visi pārējie. Šī svinīgā noskaņa līdzīgi citiem pārņēma ah Mintiņu. Viņš atcerējās, cik interesanti bija jautrajā Pirmajā Maijā, un gaidīja, ka šodien arī būs kas tamlīdzīgs.

Taču nekas sevišķs nenotika. Visi apsēdās pie patvāra, dzēra tēju un sarunājās par šo un to. Bet tad krustmāte Nadja paraudzījās uz Mintiņu, Zosju un patvāri un sāka smieties.

— Ko tu, Nadja? — Vladimirs Iļjičs jautāja, arī uzmetis acis Mintiņam un Zosjai, kas pavisam rātni sēdēja uz sola.

— Es atcerējos, ka reiz, kad biju tāda kā Zosja, nolaizīju ar mēli patvāri.

— Karstu? — Mintinš izbrīnījies jautāja.

— Kā tad.

— Ē, jūs jokojat! — Mintiņš atmeta ar roku. — Vai nav tiesa, Zosja, ka krustmāte Nadja joko?

Zosja paskatījās uz tēvu, uz māti un tikai pēc tam pamāja ar galvu: sak, tiesa gan. Bet krustmāte Nadja pastāstīja, kā tas gadījies. Krustmātes Nadjas mašele Ļoļa, kā izrādījies, viltīgi piemānījusi viņu: Ļoļa tikai izlikusies nolaizām ar mēli patvāri, turpretī krustmāte Nadja, noticēdama māsai, tiešām piešāvusi mēli pie karstā patvāra. Nu, un saņēmusi pelnītu sodu par savu muļķību un uzticēšanos: mēle uztūkusi un ļoti sāpējusi. Mintiņam bija grūti noticēt, ka krustmāte Nadja varējusi kaut ko tādu izdarīt. Patlaban viņa, bez šaubām, joko, lai sasmīdinātu citus... Tāpēc ka pirms šķiršanās visiem bija skumji. Pat sarunas neveicās: dažs pasaka vienu vai pāris vārdu, un atkal visi klusē, katrs, liekas, domādams ko savu. Pēdīgi Vladimirs Iļjičs uzsāka viņa iemīļoto dziesmu:

Jūs, tirāni ļaunie, kam trakojat bargi,

Ar važām mums draudat, ar cietuma sargiem!

Visi vienprātīgi piebiedrojās:

Mēs spēcīgi garā, kaut verdzībā dzīti, —

Ak kauns, ak kauns jums, tirāni nīstie!

Lai garīgi vārgie pret jums ceļus loka,

Sev tiesības gūstot tā dzīvot bez mokām;

Ne važas mūs spiedīs, ne brūces liks bīties, —

Ak kauns, ak kauns jums, tirāni nīstie![37]

Mintiņš arī dziedāja:

Ak kauns, ak kauns jums, tirāni nīstie!

Zosja sabijusies šķībi uzlūkoja viņu: meitenīte šādu vaļību nedrīkstēja atļauties. No jaunajiem Prominskiem dziedāja vienīgi Leopolds. Viņš jau bija gluži pieaudzis. Mintiņš vairākkārt bija dzirdējis, ka viņš pat ar skolotāju strīdējās. Pārmeta, ka skolotājs nevis māca ļaudis, bet spēlē kārtis ar mācītāju un bodniekiem un dzer ar viņiem šņabi.

Pie Prominskiem ilgi dziedāja, bet pēc dziesmām ari sarunas pieaugušajiem ritēja raitāk. Bērnus palaida uz ielas rotājāties, un Mintiņš izskrēja viņiem līdzi.

Mājās atgriezās, kad jau bija pavisam tumšs. Māte bārās uz Mintiņu:

— Nu, kur tu vazājies apkārt?

— Biju aizgājis atvadīties no trimdinieka Prominska.

— Vai tad viņš brauc projām? — māte brīnījās.

— Jā, rītdien brauc.

— Ak, paldies dievam, — māte uzelpoja. — Viņš, tāpat kā mēs, ir vienkāršs un nabadzīgs cilvēks. Turklāt vēl polis.

— Nu, un kas par to, ka polis?

— Tas, ka pojiem te ir vēl grūtāka dzīve nekā krieviem. Viņus visi priekšnieki neieredz par to, ka viņi pastāvīgi dumpojas, nevēlas dzīvot zem Krievijas cara varas...

Nākamajā dienā Mintiņš ar Vladimiru Ijjiču, krustmāti Nadju un Elizabetes māmuļu aizgāja pavadīt Pro-minskus. Ieradās Oskars, atskrēja arī Paška. Un vispār salasījās daudz ļaužu: neba katru dienu no ciema aizbrauc trimdinieki, tātad bija uz ko paskatīties. Sosipatičs, dskars un Vladimirs Iļjičs palīdzēja Prominskim sakraut un piesiet mantas vezumā.

Kad visi bija sasēdušies pajūgā, Zirjanovu vecāmāte iesaucās:

— Ak kungs! Aiz bērniem pat mantas nav redzamas!

Prominskis un pane Tekla no visiem jau bija atvadījušies. Tad Vladimirs Iļjičs apkampa Janu Lukiču un sacīja:

— Laimīgu ceļu jums, dārgie biedri!

— Dziekuje, barclzo, towaržyszu!x — aizgrābts atbildēja Prominskis. — Es arī jums visiem novēlu drīz aizbraukt no šejienes un atgriezties savās mājās! [38]

Vezums devās ceļā. Tinkšķēja ledus zem riteņiem aizsalušajās peļķēs. Zosja, mādama Mintiņam ar roku, sauca:

— Mintin, do widzenia\[38]

— Laimīgu ceļu, Zosja! — Mintiņš atbildēja. Kopā ar citiem zēniem viņš skrēja līdzi pajūgam līdz pašai baznīcai. Un tikai tad, kad viņi bija uzbraukuši uz Minu-sinskas lielceļa un vedējs, uzšāvis ar pātagu zirgiem, sāka braukt tik ātri, ka nebija iespējams panākt, puikas piestāja. Mintiņš vēl ilgi stāvēja uz lielceļa un skatījās, kā Zosja māja viņam ar roku ...

EGLĪTE

Suša jau sen aizsalusi, sniegs uzsnidzis, bet Vladimirs Iļjičs šogad neierīkoja slidotavu, nelika slidas pie kājām. Uz medībām gandrīz negāja. Rakstīja arī maz, tikai lasīja vienā gabalā. Naktīs slikti gulēja. Novājēja vēl vairāk. Vaigi iekritās, acis dziļi iegūla dobumos, tādēļ arī viņa smailā bārdiņā izskatījās garāka. Turklāt viņš arī nesmējās tik jautri, tik nevaldāmi un aizrautīgi kā agrāk. Izskats Vladimiram Iļjičam bija tāds, it kā viņam kaut kas gauži sāpētu, taču, nevēlēdamies nevienu apbēdināt, viņš visu pacieta, nesūrojās.

— Nadja, ko tas nozīmē? — Elizabetes māmuļa ar sašutumu jautāja. — Paskaties, cik ļoti Volodja novājējis.

— Ko es varu darīt?

— Pasauc ārstu, varbūt tas izraksta kādas zāles.

— Neviens ārsts viņam nespētu palīdzēt.

— Kāpēc ne?

— Viņš nav slims.

— Ak, tā kā negribas ticēt. [39]

— Bet es tev saku patiesību. Volodja no manis nekā neslēpj.

— Tad jūs abi no manis kaut ko slēpjat.

— Itin nekā.

— Tātad viņš kļuvis tik vājš tikai tāpēc, ka gremžas: vai nepagarinās izsūtījuma termiņu?

— Jā gan. Drīz taču būs jaunais gads, bet vēl šobaltdien nav nekāda paziņojuma par viņa atbrīvošanu. Bet Volodjam termiņš, kā tev zināms, beidzas divdesmit devītajā janvārī. Nu, cik tad ilgi atlicis? Mazliet vairāk par mēnesi. Bet vajadzīgs taču gatavoties aizbraukšanai un — pats galvenais — noformēt pārcelšnos uz Ufu, ja man neatļaus reizē ar Volodju braukt uz Pleskavu.

— Vai viņš jau galīgi nolēmis dzīvot Pleskavā?

— Tā tas ir. Ja gadījumā arī tā vieta nav ievesta aizliegto sarakstā.

— Bet kāpēc viņš nevarētu gadu nodzīvot kopā ar mums Ufā?

— Šušenska un Ufa tam uzdevumam, kas gaida Volodju, māmulīt, būtu gandrīz viens un tas pats. Viņam obligāti jābūt kaut kur Pēterburgas tuvumā. Bez tam arī Pleskavā viņš nedomā dzīvot ilgi.

— Kamēr mūs izlaidīs no Ufas?

• — Nē, Volodja ir iecerējis, negaidot mūs, izbraukt

uz ārzemēm.

— Ak tā? Bet kāpēc tik ļoti jāsteidzas?

— Pienākumi, māmulīt, neļauj kavēties.

— Ak tā... Nu, ko tad citu: dariet, kā zināt...

— Māmulīt, nenopūties tik skumji, — krustmāte Nadja, māti apkampusi, viņu mierināja. — Mēs ar tevi nekur nepazudīsim. Volodja pa šiem diviem gadiem ir ļoti pieķēries tev, iemīlējis tevi kā paša māti. Nu, kas iev vēl vajadzīgs?

— Lai jūs būtu brīvībā, lai jūs būtu laimīgi...

— Un viss? — pasmaidīdama jautāja krustmāte Nadja. — Bet man šķita, ka tu vēlies, lai mēs kļūtu miljonāri.

— Tu, Nadja, jau esi iemācījusies no Volodjas: līdzko es uzsāku nopietnu sarunu, tūdaļ tu izvairies ar jokiem.

— Māmiņ, mēs taču abas šo «nopietno sarunu» jau tūkstoš reizes esam sākušas. Nu, vai nav tiesa?

— Jā gan. Taču mēs sarunājamies, it ka uz vienas vietas tūļādamās.

— Taisnība. Un tas tā būs, kamēr nepienāks atļauja aizbraukt no Šušenskas.

Elizabetes māmuļa tikai smagi nopūtās. Krustmāte Nadja apsēdās pie sirmgalves, mīļi apņēma viņu, tā viņas, bēdu māktas, sēdēja un klusēja.

No rīta agri atnāca Mintiņš, un Vladimirs Iļjičs sacīja:

— Nu, Mintiņ, šodien mums ar tevi būs daudz svarīgu darbu.

— Kādu tad?

— Āre, tūdaļ brauksim uz mežu.

— Pēc eglītes?

— Uzminēji. Tikai vai tu nenosalsi?

— Ko jūs? — Mintiņš izbijās, ka viņu var arī neņemt līdzi. — Es nemaz nebīstos no aukstuma.

— Bet kam es vakar berzēju degunu ar sniegu?

— Nu man... Nu, degunu pat Zausailovs bija apsaldējis! — Mintiņš neapjuka. — Nudien, es pats redzēju, — zēns piebilda, manīdams, ka Vladimira Iļjiča acis pie-miedzās un iedzirkstījās. — Ir ciema vecākais, ir skrīveris — visi Zausailova degunu berzēja ar sniegu...

— Ticu, Mintiņ, ticu, — Vladimirs Iļjičs smējās. — Tik lielam priekšniekam kā Zausailovs allaž atradīsies daudz tādu, kas vēlēsies viņam degunu berzēt... Paskat, jau ir atbraucis Ivans Osipovičs, bet mēs abi vēl neesam saģērbušies. Nu tad ātrāk! Nadja, vai tu nebrauksi mums līdz uz mežu?

— Auksts laiks. Un man ir jāpalīdz mātei.

— Nu labi.

— Ari jūs tur nekavējieties ilgi, ka neapsaldējat snīpjus.

Diena bija rāma un dzirkstoša. Virs Dzērvju kalniņa caur sarmas plīvuriem vīdēja palsa saule. Droši vien tai arī bija auksti. Kad saulei pašai ir karsti, tad tā visus silda. Taču saule nav Zausailova deguns, to vis ar berzēšanu nesasildītu ciema vecākais un skrīveris. Tāda pati, sala stindzināta, tā ari rēgosies pie debesīm, kamēr atnāks pavasaris. Nepatīkami, bez šaubām, ka tieši tādēļ gan Mintiņam, gan Vladimiram Iļjičam, gan Sosipati-čam tagad jāsalst. Taču, ko tu padarīsi, — ziema. Bet ziema, kā saka māmiņa, ir dieva sodība. Tikai par kādiem grēkiem dievs šo sodību uzlicis ļaudīm, to ari māte pati nezina. Sak, dievs tā ir novēlējis — un basta. Un Mintiņam vajag tam ticēt. Turpretī, ja viņš lūdz mātei naudu, tad nevar vis sacīt: dod — un basta. Vispirms katrā ziņā ir jāpaskaidro, kādam nolūkam tā vajadzīga. Ko viņš ar to darīs? Tikai pēc tam māte varbūt noticēs, ka viņam nepieciešama nauda. Bet dievam jātic bez kādiem paskaidrojumiem. Sak, viņam tā labpatīk. Tik tiešām nebūtu slikti būt dievam: vienmēr varētu no mātes dabūt naudu konfektēm.

— Vladimir Iļjič, — Mintiņš uzsauca, paraudzīdamies no kažoka apkakles. — Kā gan dievs ziemā sēž debesīs? Tur taču ir briesmīgi auksts!

t — Dieva, tēvoci Mintiņ, nav, — Vladimirs Iļjičs vienkārši atbildēja, it kā runa būtu par to, vai zaķi mežā ir vai nav.

— Nav? — Mintiņš brīnījās. — Kur tad viņš — vai baznīcā paslēpies?

— Viņa, tēvoci Mintiņ, nemaz nav.

— Vai jūs jokojat? — Mintiņš vaicāja. — Es taču pats redzēju baznīcā dieva bildi! Kā tad var dievu nobildēt, ja viņa nav?

— Tēvoci Mintiņ, tā nav bilde, bet ikona. Nu, mēs ar tevi šo filozofisko sarunu turpināsim mājās. Patlaban meklēsim eglīti. Es tikai baidos, vai tu nenosalsi bez kažoka.

— Es skriešu, lai būtu silti.

— Ivan Osipovič, jūs pagaidiet mūs šeit, bet mēs iesim nocirst eglīti. Vai tikai jums nebūs baigi palikt vienam pašam šeit, kad esat uzzinājis, ka dieva nav? — Vladimirs Iļjičs smaidīdams jautāja.

— Vladimir Iļjič, es taču neesmu Mintiņš, — mulsi pasmaidīdams, Sosipatičs atbildēja. — Es tādām pasakām neticu .. .

— Hm ... Ak tā? Nu, bet. ja es jums pavisam nopietni apgalvošu: Ivan Osipovič, dieva nav...

— Beidziet jel, Vladimir Iļjič, tādus jokus dzīt pirms ziemsvētkiem. Tā sakot, joki paliek joki, bet līdz grēkam arī... nav tālu. Jūs nekam neticat, tad jums viss vienalga, bet es turpretī...

— Skaidrs: jūs ejat baznīcā, skaitāt pātarus... Taču bagātības jums kā nav bijis, tā arī nav... Vai domājat, ka vēl izlūgsieties?

— Ē, kur nu! — Sosipatičs atmeta ar roku. — Kāds nabags esmu bijis nabagu vidū, tādu pašu mani droši vien arī ieliks zārkā ...

— Bet es šai ziņā neesmu ar jums vienisprātis! Jums, Ivan Osipovič, vēl būs pašam sava saimniecība. Un jūs dzīvosiet brīnišķīgi!

— Vladimir Iļjič, nu kāds gan jums prieks stāstīt mums tīrās pasakas? Kas man šeit dos zemi? Dievs? Vai cars? Vai Simons Jermolajevs atdos pusi no savas saimniecības?

— Nē. Nedz cars, nedz dievs, nedz Jermolajevs un neviens, kā jūs pilnīgi pareizi spriežat, nekā nedos. To var izdarīt tikai komunistiskā revolūcija, ko īstenos Krievijas strādnieku šķira. Protams, kopā ar jums, zemniekiem. Tāds ir tas jautājums, dārgais Ivan Osipovič!

— Tā, tā... — apjucis nopūtās Sosipatičs. — Jūs man, Vladimir Iļjič, tikpat kā... karstas spirkstis sirdī iebērāt. Es tagad varbūt pat nespēšu iemigt, kamēr revolūciju sagaidīšu.

— Nu re, cik brīnišķi! — Vladimirs Iļjičs jautri iesaucas. — Bet tagad, tēvoci Mintiņ, ejam meklēt eglīti!

Vladimirs Iļjičs ar Mintiņu ilgi staigāja no vienas eglītes pie otras, līdz beidzot atrada kādu pa prātam. Šī eglīte auga mežmalā, bērziņu vidū. Un šķita, ka tā šeit ieradusies apraudzīt savus brālīšus, kas viesei par godu, neraugoties uz salu, apģērbušies baltos kamzolīšos.

— Ai, kāda skaistule! — Vladimirs Iļjičs jūsmoja.

— 2ēl pat cirst nost.

— Bet mums tieši skaistule vajadzīga, — Mintiņš bilda, tik tikko kustinādams lupas: viņš jau bija sasalis ragā.

— Prātīgi teikts! — Vladimirs Iļjičs bija vienisprātis.

— Turklāt, ja vēl ņemam vērā to, ka tev deguns jau kļuvis balts, tad mums nemaz nav laika kavēties. Un nu paej nostāk, tēvoci Mintiņ!

Lai gan Mintiņš pagāja sāņus, tomēr, kad Vladimirs Iļjičs trieca pret eglīti ar cirvi, tā apdvesa viņu ar tik biezu un dzeldīgu sniega smelti, ka zēns sāka klepot. Kamēr viņš atvilka elpu un ar dūraini izslaucīja acis, eglīte jau gulēja sniegā. Vladimirs Iļjičs uzlika to uz pleca un nesa projām.

Mintiņš pa savām vecajām pēdām skrēja uz klajumu, kur ar ragavām gaidīja Sosipatičs.

Uz eglīti Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja ielūdza visus zināmos bērnus. Istaba bija pilna ar bērniem: gan zēniem, gan meitenēm. Paška un Elizabetes māmuļa palīdzēja viņiem visiem atģērbties virtuvē un tad ieveda istabā, kur stāvēja ar dažādiem spīguļiem izrotāta eglīte. Kurš tikai ierauga to, tūdaļ sajūsminās. Acis vien spīd un mirdz, jo eglītes zari liecas uz leju ne vien no greznojumiem, bet arī no konfektēm un piparkūkām. Mazās knīpas, lūkodamās uz šīm konfektēm un piparkūkām, pat aplaizās. Un sačukstas:

— Paskat, Oļa, kāda tur piparkūku vāverīte.

— Bet te ir zaķis no ledenītes...

— Kuš jūs tur! — Mikola Popiks viņām uzsauca, ar piedurkni noslaucīdams degunu.

— Nu, bērni, vai esat jau apsildījušies? — krustmāte Nadja jautāja.

— Esam gan, — visi attrauca.

— Bet vai jūs kādas dziesmas arī protat?

— Nē-ē... — atskanēja dažas balsis.

— Tad jums būs jāiemācās dziesmiņa, un pēc tam varēsiet dejot ap eglīti.

— Es protu vienu dziesmiņu, — Vaņa Karass bilda.

— Ak tā... — krustmāte Nadja piegāja pie viņa. — Tu tikai nekautrējies, sāc droši.

Vaņa Karass noklepojās un tad rāva vaļā, tikpat kā zirņus pret sienu mezdams:

«Rīts rožainu blāzmu steidz austrumos sviest,

Un ciemā aiz upes jau ugunis dziest.»

Aprāvās, neveikli pakasīja pakausi un sacīja:

— Tālāk, ē... kaut kā aizmirsies.

Visiem uznāca smiekli. Bet krustmāte Nadja uzslavēja, arī tas bijis labi, un Vaņa esot brašs zēns. Tad viņa aicināja visus sadoties rokās, iet ap eglīti un dziedāt šo dziesmiņu. Pēcāk krustmāte Nadja un Vladimirs Iļjičs — viņš arī gāja pulka un dziedāja kopā ar visiem — deva bērniem konfektes un piparkūkas. Mintiņš paraustīja aiz diedziņa kādu rotaļmantiņu — bārdainu vīriņu, un šis ķ?pars parādīja mēli, kas visus gaužām uzjautrināja. Pēc tam visi bērni raustīja diedziņu, lai redzētu, cik smieklīgi ķipars šauda savu papīra mēli, kā arī apskatīja pārējos eglītes rotājumus.

Bija tik bezgala tīkami un līksmi pie šīs eglītes, ka vēlāk, kad pienāca laiks doties uz mājām, nevienam negribējās šķirties no tās.

VAR BRAUKT UZ KRIEVIJU

Pēc Jaunā gada — dienās, kad pienāca pasts, — Vladimirs Iļjičs vairākas reizes ieradās pagastnamā. Taču vienmēr atgriezās tukšām rokām: dokumenti par viņa

atbrīvošanu no trimdas vēl arvien nepienāca. Un, kad jau iestājās janvāra vidus — saltas dienas, Vladimirs Iļjičs, pārnācis no pagastnama, sacīja:

— Laikam ir pagarinājuši termiņu, nelieši tādi!

— Bet varbūt vēl sveikā tiksim cauri, — ne visai pārliecināta, bet tā, lai kaut nedaudz nomierinātu Vladimiru 11 jiču, teica krustmāte Nadja. — Ja būtu paildzinājuši termiņu, tad, kas zina, jau būtu paziņojuši...

Vladimirs Iļjičs un krustmāte Nadja iegāja savā istabā un par kaut ko tur uztraukti sarunājās. Turpretī Elizabetes māmuļa, šķita, nemaz nebažījās jau tādēļ vien: kā viņa lai brauktu šādā aukstumā teju, teju trīssimt verstu pa Jeņisejas ledu? Viņa gandrīz no mājas neiziet un tomēr arvien saaukstējas, klepo vienā gabalā.

— Ak, Nadja, es baidos, ka jūs mani dzīvu neaizvedīsiet, — viņa sūrojās krustmātei Nadjai, kad Vladimira Iļjiča nebija mājās. — Es reizēm domāju: vai mums šeit nepalikt līdz pavasarim? Tev taču ir gluži vienalga, kur savu izsūtījuma laiku nodzīvot līdz galam — Šušen-skā vai Ufā. Tad vēl labi, ja viņi ļautu palikt pašā Ufā, bet var ari aizdzīt uz kaut kādu Belebeju, kur mums būtu simtreiz sliktāk nekā šeit. Šeit mēs jau esam pieradušas, visus pazīstam, turpretī tur viss būtu jāsāk no gala. Un vienām pašām ...

— Nē, māt, man arī jāpārceļas cik vien iespējams tuvāk pie Volodjas. Un tu neuztraucies: mēs ietuntuļosim tevi kažokā, varbūt dabūsim slēgtas kamanas, tad būs nevis brauciens, bet izprieca.

— Ak, cik tu jauki atkārto Volodjas vārdus — gluži kā dzejas pantus klubā. Nu, lai notiek: varbūt es arī tikšu dzīva no šejienes prom. Taču atzīšos tev vaļsirdīgi: mani pārņem šausmas, iedomājoties, ka būs jābrauc trīssimt verstis kamanās šādā aukstumā ...

Un, lūk, vienreiz, atgriezies no pagastnama, Vladimirs Iļjičs priecīgi sauca tieši no sliekšņa, vēcinādams pār galvu papīra lapu:

— Urā! Var braukt uz Krieviju!

Nu tikai sākās! Krustmāte Nadja metās ap kaklu Vladimiram Iļjičam, kaut gan viņš bija pagalam apsnidzis ar sniegu. Elizabetes māmuļa apraudājās aiz laimes. Kā apdullusi — kādēļ, vajadzētu viņai pajautāt — sāka pinkšķēt arī Paška. Džennija rēja un lēkāja ap Vladimiru Iļjiču, arī Mintiņu kaut kas parāva gaisā, un gar viņa acīm sāka griezties logi, durvis, galds. Kad viss apstājās, viņš redzēja, ka Vladimirs Iļjičs, satvēris viņu no mugurpuses, griež apkārt pa istabu. Pēdīgi, nolaidis uz grīdas, paķēra viņu aiz rokas un sāka soļot šurpu turpu, uzvaras priekā skaļi dziedādams:

Cietumos ilgi mēs smakām,

Ilgi bij badu mums ciest, —

Tagad nu atriebt mēs nākam,

Šķēpus pret varmākām griezt.

Tā bija vismīļākā Vladimira Iļjiča dziesma, to zināja visi un bija iemācījies arī Mintiņš. Viņš, svinīgi soļodams kopā ar Vladimiru Iļjiču pa istabu, nevis vienkārši dziedāja, bet kliedza, cik bija spēka:

Verdzības jūgu mēs velsim —

Cilvēks it visur būs brīvs.

Sarkano karogu celsim —

1 Mirdzošs pār zemi lai plīv!

— Nu viss! — Vladimirs Iļjičs noteica, pārtraucis dziesmu. — Tagad tikai sakravāties un doties ceļā.

Tagad Mintiņš saprata, ka nu vairs nebūs vienīgi sarunas, bet īsta pošanās prombraucienam. Rītdien viņi aizbrauks un nekad vairs neatgriezīsies. Nē, tas nevar būt! Vladimirs Iļjičs laikam atkal būs pajokojis. Vai varbūt viņš tikai aizbrauks uz Minusinsku un Krasno-jarsku? Padzīvos tur mazliet un pārradīsies. Kad viņš toreiz brauca uz Krasnojarsku, tad arī bija ļoti priecīgs un dziedāja dziesmas. Bet galvenais, ka gan viņš varētu aizbraukt un Mintiņu atstāt šeit? Vienmēr taču apgalvoja, ka mīl viņu. Bez tam, ja viņi jau rītdien brauktu prom, tad taču sāktu iesaiņot mantas, bet to vēl

pat nedomā darīt. Elizabetes māmuļa ar Pašku lika galdā pusdienas, bet Vladimirs Iļjičsun krustmāte Nadja iegāja savā istabā. Viss palika pa vecam. Tikai stulbā Paška nekādi nespēja nomierināties: šņukstēja un slaucīja acis ar lakata stūri. Tad ir gan raudule! Pasaulē tādas vēl nav redzētas. Mintiņam pat neērti kļuva Paškas dēļ, un viņš sacīja:

— Beidz taču asaras liet! Redzi, ka viņi šodien nekur nebrauks! Un rītdien nebrauks. Vai nav tiesa, Elizabetes māmuļa?

— Tiesa gan, Mintiņ, rītdien vēl nekur nebrauksim, — Elizabetes māmuļa nopūtās un noklepojusies bilda: — Bet, manu puisīt, tomēr būs jābrauc projām...

Nu, šo «būs jābrauc projām» Mintiņš jau sen dzirdējis. Kopš paša pavasara par to ir runāts. Tomēr, rau, gan vasara pagājusi, gan ziema ir klāt, bet viņi vēl sēž uz vietas! Mintiņš nepaguva lāgā nomierināties, kad viņam kā no gaisa nokrita tāds prieks, ka elpa aizrāvās: Vladimirs Iļjičs iznesa savas slidas un sniedza tās viņam, sacīdams:

— Ņem, tēvoci Mintiņ! Kad būsi paaudzies lielāks, tu slidosi un mani pieminēsi!

Tā bija tāda dāvana — tomēr ilgota! — ka ne tikai Mintiņš, bet pat Džennija neticēja savām acīm: pienāca klāt un apostīja slidas. Visi līksmi smaidīja, lūkodamies uz apmulsušo un laimīgo Mintiņu. Bet Paška atkal sāka raudāt. Ak vai, cik skaudīga! Kad viņai pašuva zābakus, Mintiņš neraudāja, kaut gan viņam arī bija ļoti smaga sirds. Mintiņu lūdza pusdienās, bet viņš dega nepacietībā palielīties ar slidām, tālab aizskrēja mājās.

Gan prieks par to, ka Vladimirs Iļjičs viņam uzdā-vāja slidas, gan arī tas, ka viņi, kā Mintiņam likās, vēl ne rītdien, ne parīt nekur nebrauks, atkal nomierināja zēnu. Taču ne uz ilgu laiku. Pēc dažām dienām viņš ievēroja, ka notiek kaut kas nelāgs. Elizabetes māmuļa kravāja drēbes grozos, Vladimirs Iļjičs un krustmāte

Nadja — grāmatas kastēs. Kad kastes bija aiznaglotas, viņi tās nosvēra, un Vladimirs Iļjičs, sarēķinājis kopā, sacīja:

— Piecpadsmit pudu!

— Šausmas! — krustmāte Nadja izsaucās. — Ko mēs darīsim?

— Neko, Nadja, gan jau kaut kā aizvedīsim. Tur viss ir tik vajadzīgs un vērtīgs, ka es nevaru pamest nevienu grāmatu! Turklāt arī rūpju ar tām nebūs nemaz tik daudz: mēs tās sūtīsim kā bagāžu. Nu, izņemot grāmatas, citu mantu mums, šķiet, būs ne visai daudz. Njā-ā, es dzirdu Elizabetes māmuļu klepojam un domāju, ka tomēr vajadzēs sarunāt, lai kamanām pierīko pārjumu. Tad taču māmuļai būs siltāk.

— Nav vērts. Citādi vēl vedēji pierīkostādu pārjumu, ka neaizbrauksim ne līdz Ačinskai. Silta apģērba ir pārpārēm, varbūt tomēr viņa nenosals. Turklāt arī laiks, rādās, kļūs siltāks: Oskars vakar kaut kur redzējis mākonīšus, bet šorīt agrumā bija vairs tikai divdesmit trīs grādi. Rītdien mēs ar māti sāksim gatavot pelmeņus.

— Pelmeņus?

— Jā. Visi ieteic katrā ziņā ceļā ņemt līdzi pelmeņus.

— Nu, ja reiz pelmeņus, tad pelmeņus. Kaut tikai drīzāk pienāktu divdesmit devītais janvāris un mēs varētu braukt. Jo nekā nav pretīgāka par šo sēdēšanu uz saiņiem.

ĻAUDIS NĀCA KA PADEBESS...

— Anna, paklau, ko tur cilvēki runā?

— Par ko jūs, vecomāt?

— Vai politiskais izsūtītais Uļjanovs brauc projām?

— Nu jā, cars viņu atlaidis...

— Ak, bēdu manu, bēdu, — vece sasita plaukstas.

— Kāpēc jūs tā, vecomāt? Cilvēkiem ir laime, bet

jūs sakāt — bēdas. Viņi taču brauc uz mājām. Ir atlaisti brīvībā.

— To visu es saprotu, — nodudināja veča. — Un pirmā lūgšanu noskaitīšu — kauču viņi, tā teikt, ij dievam netic —, lai viņiem dzīvē tikai labi klātos. Bet ko es tagad lai iesāku ar savu baltās govs kopiju? Piesēdētājs to man iedeva pēc tam, kad es viņam, bendesmaisam, pasacīju, ka sūdzēšos trimdiniekam Uļjanovam. Tad nu šis mani izlamāja visādiem vārdiem, bet tomēr izdeva kopiju. Tātad nobijās no politiskā izsūtītā.

— Tātad kopija jums ir?

— Ir. Raug’ še. Es pat varu to tev parādīt...

— Kālab? Es no tās nekā nesajēdzu, — māte atteica. — Ejiet ar kopiju pie Vladimira Iļjiča. Viņš tikai divdesmit devītajā brauks projām, tad, kas zina, vēl paspēs jums palīdzēt. Mintiņ, aizved vecomāti pie Vladimira Ijjiča. Un nemaisies tur cilvēkiem pa kājām, nekavē viņus sakravāties.

Bija paklīdusi vēsts, ka Vladimirs Iļjičs brauc projām, un istabai durvis vairs netika lāgā aizvērtas: ļaudis nāca cits pēc cita pie viņa pēc padoma. Vladimirs Iļjičs nekad nesacīja: esmu aizņemts, nevaru, bet nolika pie malas savus darbus un uzklausīja večukus un tanti-ņas, pamācīja, kas un kā viņiem ir jādara. Lūgumrakstus diktēja. Paskaidrojis visu, noprasīja:

— Nu, vai sapratāt?

— Tagadīt viss ir skaidrs.

— Brīnišķīgi! Nu, bet lai es būtu pārliecināts, ka jūs esat mani pareizi sapratuši, pastāstiet, ko jūs darīsiet. Tikai, lūdzu, nekautrējieties: klāstiet vaļā visu saviem vārdiem, kā protat...

Un ilgi, te pārlabodams, te priekšā pasacīdams, Vladimirs Iļjičs klausījās juceklīgo stāstījumu. Taču viņš nelaida zemnieku projām, iekams nebija pārliecinājies, ka tas, aizgājis no viņa, izdarīs visu tā, kā vajadzīgs. Gadījās tādi biezpauri, ka pat Mintiņš to visu, ko Vladimirs Iļjičs viņiem izklāstīja, prata gandrīz no galvas,

bet viņi nekādi nespēja apjēgt, kas darāms. Un Minti-ņam šķita: nu Vladimirs Iļjičs vēlreiz atkārtos visu un dusmīgi teiks:

— Pietiek! Mana pacietība ir galā!

Taču Vladimirs Iļjičs tā neteica, bet atkal un atkal atkārtoja savu padomu.

Un ļaudis, iedami projām no viņa, ar sajūsmu sprieda:

— Tad ir gan galva! Trejos sviedros dabūju mirkt, bet tomēr viņš man ieskaidroja, kas un kā. Zināma lieta: izglītots cilvēks.

Viendien Sosipatičs atveda savu paziņu, padzīvojušu vīru. Nevis no Šušenskas, bet kaut kur no Jermakovas puses.

— Taigā mēs ar viņu, Vladimir Iļjič, tā sakot... kopā gājām medībās...

— Tātad draugs mednieks? — pasmaidīja Vladimirs Iļjičs.

— Pilnīgi pareizi! — večuks moži apliecināja, pamādams ar savu sirmo bārdu. — Ar Sosipatiču mēs, tā sakot, visu taigu esam izvandījuši.

— Nu, tā gan, — Sosipatičs paskaidroja. — Viņš, āre, atnāca pie manis un neatlaižas, sak: aizved un aizved mani pie trimdinieka Uļjanova.

— Un lieliski, ka atnācāt! Es vienmēr jūs, Ivan Osi-povič, un jūsu draugus esmu priecīgs redzēt.

— Tad viņš nevis tāpat vien, bet, tā sakot... tiesas lietā.

— Ko tad citu, ja varēšu, labprāt palīdzēšu. Stāstiet, lūdzu, kas jums ir par nedienu. Bet vislabāk dodiet šurp, ja esat paķēris līdzi, bez šaubām, lietas norakstu.

— Tur tā nelaime, Vladimir Iļjič, ka noraksta viņam nav. Es viņu jau brīdināju, tā sakot, ka bez kopijas... nav ko iet pie jums. Tomēr nē, šis iecirties, tā sakot, un es nekādi nevarēju viņu atturēt.

— Labi. Par ko tad ir sūdzība?

— Pajautājiet jūs viņam pašam, — Sosipatičs

sacīja. — Nu, ko tu stāvi kā ūdeni mutē ieņēmis? Izstāsti visu, kā ir.

— Nu un? — kareivīgi paslējis bārdiņu, večuks ierunājās. — Gan izstāstīšu, gan satiesāšu viņu, nelieti tādu, lai zina, kā ir vecāki jācienī! Paskat, ko šis pasaules staigātājs izdomājis: nepasauca mani uz kāzām, apkaunoja visa ciema priekšā. Es viņam tā ari pateicu, visiem dzirdot: «Es zārkā negulšos, nešķīsteni tāds, kamēr tevi, nelieti, nebūšu iebāzis cietumā!» Tādēļ vien atnācu pie tevis: tu esi gudrs vīrs, visiem, kā esmu dzirdējis, sniedz palīdzīgu roku, tad nu palīdzi arī man sa-tiesāt znotu! Izdari tādu dieva žēlastību.

— Jūs vēlaties sūdzēt tiesā znotu par to, ka viņš jūs neielūdza kāzās? — apvaldīdams šķelmīgu smaidu, Vladimirs Iļjičs vaicāja. — Vai esmu jūs pareizi sapratis?

— Jā gan, — večuks pakratīja bārdu, — tieši tā. Es gribu viņu satiesāt par to, lai viņš zinātu, kā sievastēvu cienīt.

— Nu, un kā tās kāzas nosvinēja?—Vladimirs Iļjičs jautāja.

— Piecas dienas dzēra. Vēl šobaltdien neviens nekā neatceras...

— N-jā, — Vladimirs Iļjičs norūca, teju, teju valdīdams smieklus. — Ja tā dzēruši, ka neviens nekā vairs neatceras, tad, protams, jūs esat ļoti daudz zaudējis.

— Ak vai, cik daudz!—večuks pašūpoja galvu. — Ak vai, gaužām daudz ...

— Tad nu tā. Bet vai tagad znots pasniegtu jums stiprāku malku, ja jūs aizietu pie viņa ciemos?

— Tagad pasniegtu gan. Taču es pats neņemtu pretī šo Jūdasa cienastu. Tāpēc ka viņa pienākums bija ielūgt mani kāzās, bet viņš neielūdza un apkaunoja mani visa ciema priekšā. Rau, to es viņam nepiedošu, rau, par to es kaut vai visu mantu iztērēšu, taču viņu, nelieti, cietumā iespundēšu!

Večuks sirdījās, turklāt komiski kā āzis kratīja savu bārdiņu, bet Vladimirs Iļjičs, klausīdamies viņā, tik ļoti

samiedza acis, ka Mintiņam likās: viņš tūliņ, tūliņ sāks nevaldāmi, aizrautīgi smieties, līdz asarām — tā, kā tikai viņš to prata darīt. Tomēr Vladimirs Iļjičs, aizturēdams smieklus, klausījās večuka zūdīšanos. Bet pēc tam ilgi — večuks nekādi nepiekāpās! — pūlējās pierunāt viņu, lai salīgst mieru ar znotu. Sosipatičs arī ierunājās: sak, piekāpies taču! Un viņš nobažījies un apjucis kasīja pakausi, skatīdamies, cik iecirtīgi viņa draugs pretojas padomam. Mintiņš domāja, ka Vladimirs Iļjičs, pārliecinājies, ka večuks nav ar mieru piedot znotam, sacīs:

— Nu, kā gribat, tā dariet!

Taču Vladimirs Iļjičs tomēr pārliecināja večuku: tas bija ar mieru izlīgt ar znotu.

— Vai man arī pasniegsiet glāzīti, ja es ieradīšos uz miera derībām? — Vladimirs Iļjičs noprasīja, jau jautri smiedamies.

— Ar vislielāko prieku un cieņu! Būsiet visdārgākais viesis! — večuks no sirds apgalvoja. — Tu mani atpestīji no tāda grēka. Tikpat kā akmeni no krūtīm novēli.

— Tad jau brīnišķi! — Vladimirs Iļjičs priecājās.

— So jautājumu esam beiguši, tad nu, lūdzu, pastāstiet man par savu dzīvi. Skaidri un gaiši, pavisam atklāti.

— Nav jau nekā ko stāstīt, Vladimir Iļjič. Tik tikko velkam dzīvību. Vai tu, cilvēks, esi piedzimis, tevi kristī, tu precies vai mirsti — par visu jāmaksā nauda. Bet kur to ņemt, ko? Redzi, Vladimir Iļjič, es atzīšos jums — tur tas suns aprakts! Nav naudas, un to — kaut vai plīsti — nekur nevar dabūt! Vienīgi pret lieliem procentiem. Bet tas ir tas pats, kā sev cilpu uzmest kaklā — pamazītiņām tā savelkas ciešāk un ciešāk, līdz pēdīgi tu izlaid garu.

Ilgi un ņipri večuks stāstīja Vladimiram Iļjičam par savu dzīvi. Tad apstājās un jautāja:

— Varbūt esmu apnicis? Varbūt es pavisam nestāstu to, kas vajadzīgs?

— Nē, nē, turpiniet! — Vladimirs Iļjičs viņu lūdza.

— Tas viss ir ļoti, ļoti interesanti!

AIZBRAUCA...

Pelmeņus gatavoja visi: Elizabetes māmuļa, krustmāte Nadja, Paška, saimniece Paraska Olimpijevna un Mintiņa māte. Pat Vladimirs Iļjičs dzirās palīdzēt, bet, kā viņš pats sacīja, vajadzēja «atsacīties no šī amata» mazās produktivitātes dēļ. Agrāk, kad bija pagatavoti pelmeņi, tos vārīja un ēda. Turpretī šos nevis meta verdošā ūdenī, bet iznesa ārā un, kad tie bija sasaluši, sabēra kulītē. Tie grabēja kā rieksti.

— Mēs pelmeņus mājās sasaldējam, — Elizabetes māmuļa tērgāja, — lai tiem ceļā nebūtu auksti.

Beidzot arī pelmeņu bija sagādāts diezgan. Vladimirs Iļjičs sacīja:

— Rītdien brauksim!

Mintiņam sirds nodrebēja: «rītdien» vairs nav tas, kas «drīz», kurš var dievs zin cik ilgi turpināties. Rītdien — tas nozīmē no rīta. Taču Mintiņam nav laika pamatīgāk apsvērt šo domu: tā uzliesmo kā tāla negaisa zibens un apdziest zem jaunu pārsteigumu drūzmas, kurus Mintiņš tik tikko spēj apjaust. Viņam nāca klāt tik daudz visādu mantu — papīra, zīmuļu un zīmējumu —, ka ne prātā vairs nenāca domas par drīzo šķiršanos. Visu pēdējo dienu Mintiņš skraidīja no Vladimira Iļjiča uz mājām, pārnesdams jaunas veltes.

— Papīru es tev, tēvoci Mintiņ, jau iedevu. Ņem šo spalvaskātu un tinti. Tu rakstīsi, lai neaizmirstos. Un šīs grāmatas tēvam un mātei lasīsi priekšā. Nu, varbūt arī mums atrakstīsi kādu vēstuli. Krustmāte Nadja taču mācīja tev, kā tas darāms.

— Mācīja gan! Un sacīja, ka es esot brašs puika, jo visu protu.

— Lieliski! Ceru, ka mums ar tevi būs visrosmīgākā vēstuļu apmaiņa. Nu, ko tev vēl iedot?

Atnāca Oskars, apsēdās — kā viņš to parasti mēdza darīt, uz krēsla malas, — un jautāja kaut kā skumji un satraukti:

— Tātad jūs rītdien braucat?

— Rītdien, Oskar Aleksandrovič, rītdien! — Vladimirs Iļjičs jautri attrauca. — Kā redzat, es jau Minti-ņam nododu visus darba piederumus.

— Sērīgi... — Oskars nopūtās, bet tūda] arī mulsi pasmaidīja. — To es saku par sevi... Bet par jums, Vladimir Iļjič, es ļoti priecājos...

— Pilnīgi saprotu jūs, — Vladimirs Iļjičs sacīja. — Man arī ir skumji šķirties no jums un Mintiņa... Mierinu sevi ar to, ka mēs vēl satiksimies. Un varbūt daudz labvēlīgākos apstākļos.

— Es arī tam ticu, — Oskars bilda. — Un, lai jums paliktu atmiņa no manis, es, rau... — viņš izņēma no kabatas kaut ko ietītu sarkanā drēbes gabaliņā un sniedza to krustmātei Nadjai, — es jums, Nadežda Konstantinovna, pagatavoju, kā pratu...

— Ai, cik brīnišķa piespraudīte! — apskatīdama dāvanu, priecīgi smaidīja krustmāte Nadja. — Liels paldies jums, Oskar Aleksandrovič! Volodja, paskat, cik meistarīgi darināta šī gramatveidigā brošiņa. Un uzrakstīts «Kārlis Markss» gluži tāpat kā uz «Kapitāla».

— To es izgatavoju, lai kaut cik pateiktos jums, Nadežda Konstantinovna, par tām pūlēm, kādas jūs uzņēmāties, mācot mani...

— Tātad viss kārtībā: jūs vairs kopā ar skrīveri necīnīsieties pret revolūciju? — Vladimirs Iļjičs smiedamies vaicāja.

— Patlaban man, Vladimir Iļjič, pat grūti ticēt, ka es biju tāds nejēga, — neveikli pasmaidīdams, Oskars atbildēja. — Man ir tāda sajūta, it kā es pirms satikšanās ar jums staigāju... nu, ar aizsietām acīm. Jūs atklājāt man veselu pasauli, kas patiešām atgādina pasaku par brīnumputnu, kuru Mintiņš jau katru nakti redz sapņos.

— Tas ir ļoti labi. Sapnis, Oskar Aleksandrovič, ir pasakas īstais tēvs. Mūsu ģimenē visi gaužām mīlēja Pisarevu. Bet brālis Saša, kam bija izcila atmiņa, varēja

citēt no šī rakstnieka darbiem veselas lappuses. Es centos neatpalikt no brāļa, jo ļoti mīlēju viņu un visu darīju viņam pakaļ, neraugoties pat uz to, ka tādēļ reizēm nokļuvu smieklīgā stāvoklī. Tad, lūk, Pisarevs tik labi kā neviens cits ir izteicies par sapni. Es vēl tagad atceros viņa vārdus, lai gan pagājuši jau vairāk nekā piecpadsmit gadi. «Nesaskaņa starp sapni un īstenību,» Pisarevs saka, «nenodara neko ļaunu, ja vien cilvēks nopietni tic savam sapnim, uzmanīgi ielūkojas dzīvē, salīdzina savus vērojumus ar savām gaisa pilīm un vispār pēc labākās sirdsapziņas pūlas īstenot savas fantāzijas lolojumus. Un mums, Oskar Aleksandrovič, marksistiem, tieši tā arī jāsapņo! Tagad vēl Mintiņš sapņo par brīnumputnu, bet, kad būs paaudzies lielāks, sāks sapņot par komunismu, cīnīsies par to. Jo viss brīnišķīgākais, saprātīgākais, ko līdz šim cilvēce radījusi, ir sācies ar sapni, kas ietverts konkrētos pasaku tēlos, teiksim, brīnumputnā, kurš jau tūkstošiem gadu ar saviem ugunīgajiem spārniem iekvēlina sapņotāju dvēseles...

Pie atvērtajiem vārtiem stāvēja trīs trijjūgi. Ormanis, Sosipatičs, Oskars un Vladimirs Iļjičs nesa ārā mantas un krāva kamanās. Kad viss bija iznests, Elizabetes māmuļa aicināja:

— Pasēdēsim brītiņu pirms ceļa ...

Visi apsēdās kur kurais. Klusēja.

Mintiņš sēdēja uz sliekšņa. Kad visi piecēlās, viņam gribējās .izplest rokas un iesaukties:

— Nekur es jūs nelaidīšu!

Taču zēns zināja, ka viņu neviens neklausīs, ka nedrīkst tā darīt. Viņš arī neraudāja, jo Vladimirs Iļjičs bija vairākkārt viņam sacījis, ka vīrietis neraud, viņam jāprot apvaldīt asaras.

Kad pie kamanām, atvadījies no visiem, Vladimirs Iļjičs pietupās pie viņa, Mintiņš apķērās viņam ap kaklu un lūdzās, elpai aizraujoties raudās:

— Nebrauciet projām... Nebrauciet projām...

— E, Mintiņ, tā nedrīkst, — Vladimirs Iļjičs sacīja

drebošā balsī. — Tu taču atceries, ka es apsolīju tev brīnumputnu?

— Atceros ...

— Tad redzi, es braucu, lai to dabūtu rokā.

— Man nevajag brīnumputna, — neatlaizdams Vladimiru Iļjiču, zēns mirka asarās. — Nekā man nevajag... Tikai jūs nebrauciet projām ...

— Miķeli, kā tev nav kauna! — pikta sacīja Mintiņa māte, atsvabinādama viņa rokas, ar kurām puisēns bija apķēries Vladimiram Iļjičam ap kaklu. — Ko tu dari? Tēvocim ir jābrauc prom!

Caur asarām, kas aizsedza acis, Mintiņš it kā miglā redzēja kamanas, kas devās uz priekšu, dzirdēja, cik jautri šķindēja zvārguļi, aizskanēdami arvien tālāk un tālāk. Viņš metās skriet pakaļ kamanām, bet māte neizlaida viņa roku.

Rau, ragavas jau nogriezās aiz ielas stūra, un bija dzirdami vienīgi zvārguļi. Tie šķindēja jau klusu un sērīgi. Pēdīgi šie tinkšķi aprima aiz ciema, uz Minusin-skas lielceļa ...

KĀ TAGAD DZĪVOT PASAULE?

> Visu dienu Mintiņš staigāja kā atstumts pa ciemu un pa istabām, kurās bija dzīvojis Vladimirs Iļjičs. Pārradās mājās, bet, brīdi pasēdējis, atkal sāka ģērbties. Māte no sākuma rājās, bet pēc tam atmeta ar roku: sak, dari, kā gribi. Viņš aizgāja arī uz pagastnamu, taču Zausai-lovs, ieraudzījis Mintiņu, sagraba viņu aiz auss — velns tāds, pat zem cepures pabāza ķepu! — un izgrūda uz lieveņa kā kaķēnu, kas nodarījis skādi:

— Prom no šejienes, politisko izsūtīto audzēkni!

Mintiņš saprata: Zausailovs atriebjas par to, ka

agrāk, kad Vladimirs Iļjičs bija šeit, viņš, uradņiks, nedrīkstēja zēnam pieskarties. Aizvainojums un pat tādas kā bailes pārņēma puisēnu. Tagad taču Zausailovs katru dienu varēs plūkāt viņu aiz auss, uzbrēkt viņam un lamāt

viņu. Varbūt pat piekaut. Mintiņš bija redzējis, kā viņš sita zemniekiem pa seju (vēl toreiz, kad Vladimira Ijjiča nebija ciemā), raustīja viņus aiz bārdas, tātad arī viņu, pats par sevi saprotams, noslānīs, kad tikai vēlēsies. Un neviens tagad Mintiņu neaizstāvēs.

Mintiņš klimta no pagatsnama uz mājām — auss dega tā, it kā tajā kāds iebāzis karstu ogli, — un tik tikko valdīja asaras. Pārradies mājās, zēns uzlīda uz krāsns, pabāza galvu zem spilvena, lai tēvs un māte nedzirdētu, un klusu sāka raudāt.

Tajā naktī Mintiņš ilgi nespēja iemigt. Viņš gulēja ar atvērtām acīm un klausījās, cik drūmi vējš gaudo dūmenī. Zēns domāja, kā viņam tagad pasaulē dzīvot.

Tikai rīta gaismai austot, Mintiņš iemiga. Un viņš sapņoja, ka Zausailovs ir satvēris viņu aiz auss ar nokaitētām knaiblēm. Mintiņš sasprindzināja visu spēku, lai izrautos, bet Zausailovs arvien spēcīgāk saspieda knaibles. Nupat, nupat, šķita, viņš noraus Mintiņam ausi. Beidzot Mintiņš izraujas un... pamostas. Zausailova pie viņa nav, bet, izrādās, neganti sāp auss, kuru uradņiks ar tik zvērīgu naidu bija plēsis. Mintiņš pielika roku pie auss: tā bija liela — tātad satūkusi — un tvīka it kā applaucēta ar verdošu ūdeni. Zēns apgrieza spilvenu uz otru pusi — tā bija vēsāka — un uzmanīgi apgūlās. Tomēr iemigt vairs nespēja, lai gan aiz loga vēl bija pavisam tumšs.

Nu nāca un gāja skumjas un aukstas dienas ...

Kad Mintiņš atcerējās, kā bija dzīvojis pēdējos divus gadus, viņu pārņēma tāda sajūta, it kā viņam visu šo laiku būtu bijis brīnumputns, bet nu pēkšņi nozudis. Tomēr zēns nekrita izmisumā. Vladimirs Iļjičs taču nevis tāpat vien kaut kur aizbrauca, bet gan aizbrauca meklēt brīnumputnu. Un viņš, bez šaubām, to atradīs un atvedīs Mintiņam, jo viņa vārdi vienmēr saskanēja ar darbiem.

SATURS

Tēvoča trimdinieka dāvana . Zaķis un Zausailovs .... Uļjanova tuvinieces atbraukušas . Es iešu jums līdzi . . . .

Kas viņi tādi, politiskie izsūtītie . Snicgpulkstenītes .

Melnās dienas.....

«Mintiņ, mēs būsim kaimiņi» .

Pārcelšanās......

Proņņikova lieta.....

Krustmātes Nadjas vēstules .

Arī zābakus? ......

Nepraša lasītājs.....

Bet kur tad ir bildes?

Burvju valstība.....

Saha figūriņas no koka mizas

Slidotava uz Susas .

«Biedri, nu celieties kājās!» .

Vajag pieniqdze ....

Slimība......

Bezgalīgā ziema ....

Baltās govs kopija .

Dārgā Marija Aleksandrovna

Jaukā maija diena .

Nelūgtie viesi ....

Puķes un brīnumputns .

Slimais tēvocis Anatolijs

Vasja un Zurko ....

Kaut kā trūkst ....

Tēvocis Kredo ....

Prominska nelaime .

Zurko aizlidoja ....

Tēvocis Anatolijs miris .

Prominski aizbrauc .

Eglīte......

Var braukt uz Krieviju .

Ļaudis nāca kā padebess

Aizbrauca .......

Kā tagad dzīvot pasaulē?

Владимир Васильевич Канивец МАЛЬЧИК И ЖАР-ПТИЦА Повесть

Рига «Лиесма» 1986 На латышском языке Перевод с украинского Марты Силабриеде Художник Янис Рейнбсрг

НБ № 4056

Vidējā skolas vecuma bērniem

Vladimirs Kaņivecs ZĒNS UN BRĪNUMPUTNS

Redaktore S. Naumova. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore L). Reigase. Korektore M. Tirzīte Nodota salikšanai 28.02.85. Parakstīta iespiešanai 25.03.86. Formāts 60x84/16. Dobspiedes papīrs .V» I. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 14,18 uzsk. iespiedi.; 15,34 uzsk. krāsu nov.; 12,65 izdevn. I. Metiens 15 000 cks. Pasūt. .V» 275-3. Cena 60 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 174(32113JB-784. Iespiesta Latvijas PSR Valsis izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks Iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

1

Ispravņiks — pirmsrevolūcijas laikā lietots vārds, nozīmē: apriņķa policijas priekšnieks.

2

Mana mīļota (vācu vai.).

3

Fedosejevs Nikolajs Jevgrafovičs (1871—1898) — revolucionārs marksists. Kazaņā viņš organizēja un vadīja pirmos marksisma mācības pulciņus. Vienā no tiem 1888. gadā piedalījās V. I. Ļeņins, kas augstu vērtēja Fedosejeva lomu revolucionārajā kustībā.

4

Kržižanovskis Gļebs Maksimilianovičs (1872—1959) — Komunistiskās partijas un Padomju valdības darbinieks, ievērojams zinātnieks enerģētiķis. Kopā ar V. I. Ļeņinu piedalījies Pēterburgas «Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai» organizēšanā. 1895. gadā apcietināts un pēc tam izsūtīts trimdā uz trim gadiem Austrumsibīrijā. Trimdas laikā bieži saticies ar V. I. Ļeņinu.

5

Bazilis — Starkovs Vasilis Vasiļjevičs (1869—1925). Reizē ar V. I. Ļeņinu tika apcietināts 1895. gadā par līdzdalību Pēterburgas «Cīņas savienībā strādnieku šķiras atbrīvošanai» un izsūtīts uz Sibīriju.

6

Vecticībnieki — reliģiskas sektas locekļi, kas cīnījās pret oficiālo baznīcu.

7

Ta V. I. Leņinš vēstulēs dēvēja darbu krājumu «Ekonomiskas etīdes un raksti».

8

Tiek minēts S. un B. Vebu grāmatas «Angļu tredjūnisma teorija un prakse» tulkojums no angļu valodas. Tredjūnijas — tās ir arodbiedrības Anglijā.

9

V. I. Ļeņins un N. K. Krupskaja savās vēstulēs tā dēvēja Vladimira Iļjiča Ļeņina grāmatu «Kapitālisma attīstība Krievijā».

10

Meternihs Klemenss (1773—1859) — austriešu valstsvīrs.

11

Gizo Fransuā Pjērs Gijoms (1777—1874) — Francijas valsts darbinieks, vēsturnieks.

12

Ecrivain — rakstnieks (fr. vai.).

13

Kurnatovskis Viktors Konstantinovičs (1868—1912) — profesionāls revolucionārs, V. I. Ļeņina māceklis un cīņubiedrs. Bija izsūtīts uz Sibīriju, kur satikās ar V. I. Ļeņinu.

14

Runa ir par grāmatu «Sieviete — strādniece», kuru N. K. Krupskaja uzrakstīja Sušenskā.

15

Jeļizarovs Marks Timofejevičs (1862—1919) — revolucionārs, Komunistiskās partijas un Padomju valsts darbinieks. V. 1. Ļeņina māsas Annas Iļjiņičnas vīrs.

16

Gribu uz mājām ... (polu vai.)

17

Pateicos par jauko sabiedrību. (Poļu vai.)

18

Nauda (polu vai.).

19

Paldies (fr. vai.).

20

J. V. — Jeļizaveta Vasiļjcvna.

21

«Načalo» — žurnāls.

22

Bulgakovs Sergejs Nikolajevičs (1871 —1944) — reakcionārs, buržuāzisks ekonomists un filozofs mistiķis. V. I. Ļeņins asi kritizēja Bulgakova «teoriju», atmaskodams viņu kā buržuāzijas aizstāvi.

23

Silvins Mihails Aleksandrovičs (1874—1955) — «Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai» biedrs. Tika apcietināts un izsūtīts uz Sibīriju.

24

Lai dzīvo Pirmais Maijs! (Polu vai.)

25

Atdzejojusi Marta Silabriede.

26

Berili (polu vai).

27

Sarkanais karogs (poļu vai).

28

Vaņejcvs Anatolijs Aleksandrovičs {1872—1899) — sociāldemokrāts. Viņš tika apcietināts reizē ar V. I. Ļeņinu par līdzdalību «Cīņas savienībā strādnieku šķiras atbrīvošanai», izsūtīts uz Sibīriju. Miris trimdā.

29

Hclvēcijs Klods Adrians (1715—1771) — ievērojams franču filozofs materiālists.

30

Holbahs Pols Anrī (1723—1789) — izcils franču filozofs materiālists un ateists, revolucionārās buržuāzijas ideologs.

31

Neiespējams cilvēks (poļu vai).

32

«Dzirkstele» (kr. vai).

33

Pļehanovs Georgijs Valcntinovičs (1856—1918) — izcils Krievijas un starptautiskās sociālistiskās kustības darbinieks, marksisma teorētiķis un propagandists, viens no KSDSP nodibinātajiem.

34

Atdzejojusi Marta Silabriede.

35

Laskērs Emanuēls (1868—1941) — vācu šahists, pasaules čempions šahā.

36

Cigoriņš Mihails Ivanovičs (1850—1908) — krievu šahists, krievu šaha skolas nodibinātājs.

37

Atdzejojusi Marta Silabriede.

38

Sirsnīgi pateicos, biedri (polu vai.)-

39

Uz redzēšanos (po[u vai.).

Content

Kaņivecs Vladimirs Zēns un brīnumputns

TĒVOČA trimdinieka dāvana

ZAĶIS UN ZAUSAILOVS

UĻJANOVA TUVINIECES ATBRAUKUŠAS

ES IEŠU JUMS LĪDZI...

KAS VIŅI TĀDI, POLITISKIE IZSŪTĪTIE?

SNIEGPULKSTENĪTES

MELNĀS DIENAS

«MINTIŅ, MĒS BŪSIM KAIMIŅI» /

PĀRCELŠANĀS

VAI TEV ARI IR MĀMIŅA?

KO TU RAKSTI?

UZ ZVEJU

ELIZABETES MĀMUĻAS PASAKAS

DRAUSMĪGS NOTIKUMS

CITTAUTIEŠU SALIDOJUMS

RUDMIESES UN KRIMILDES

BRĪNUMPUTNA SPALVA

ETĪDES UN ZOBI

OSKARS UN SKRĪVERIS

JAUTRI NORĀDĪJUMI

ZELTKRĒPJU ZIRDZIŅŠ

TIEK IESTĀDĪTS DĀRZS

PROŅŅIKOVA LIETA

KRUSTMĀTES NADJAS VĒSTULES

ARĪ ZĀBAKUS?

NEPRAŠA LASĪTĀJS

BET KUR TAD IR BILDES?

BURVJU VALSTĪBA

ŠAHA FIGŪRIŅAS NO KOKA MIZAS

SLIDOTAVA UZ ŠLŠAS

«BIEDRI, NU CELIETIES KĀJĀS!»

SLIMĪBA

BEZGALĪGĀ ZIEMA

BALTĀS GOVS KOPIJA

DĀRGĀ MARIJA ALEKSANDROVNA

JAUKĀ MAIJA DIENA

NELŪGTIE VIESI

PUĶES UN BRĪNUMPUTNS

SLIMAIS TĒVOCIS ANATOLIJS

VASJA UN ŽURKO

KAUT KĀ TRŪKST

TĒVOCIS KREDO

PROMINSKA NELAIME

ŽURKO AIZLIDOJA

TĒVOCIS ANATOLIJS MIRIS

PROMINSKI AIZBRAUC

EGLĪTE

VAR BRAUKT UZ KRIEVIJU

ĻAUDIS NĀCA KA PADEBESS...

KĀ TAGAD DZĪVOT PASAULE?

1